google/wiki40b huggingface dataset:
Saaba

Geografija

Saabos kultūrinis ir politinis centras buvo kalnuotose vietovėse ties vadi Adhanan, kur koncentravosi pagrindiniai miestai. Tačiau jos teritorija iki V a. pr. m. e. siekė Raudonąją Jūrą ir Adeno įlanką, todėl Saaba kontroliavo ir pajūrio uostus, taip pat ir jūrinę Senovės Jemeno prekybą.

Šeba

Saaba konsolidavo savo valdžią tikriausiai I tūkst. pr. m. e. pradžioje, nors gali būti, jog ji galėjo būti tapati dar XI a. pr. m. e. Biblijoje minimai valstybei Šebai (שבא Sh’va), iš kurios pas karalių Saliamoną lankėsi Šebos karalienė.

Saabos hegemonija

VIII a. pr. m. e. Saaba pastatė pirmąją savo sostinę Sirvahą, o vėliau Maribą, kurioje buvo statoma saulės šventykla. Tuo metu valstybė jau kontroliavo pelningus smilkalų prekybos kelius ir tapo viena stipriausių Pietų Arabijos valstybių, konkuruojanti su Katabanu, Hadramautu, Mainu.
Saabėjai užmezgė prekybos ir diplomatinius santykius su Asirija. Jau VIII a. pr. m. e. pabaigoje Saaba tapo stipriausia valstybe, įgijusi hegemoniją kitų atžvilgiu, dėl ko kildavo nuolatiniai karai. VII a. pr. m. e. pradžioje kilus maištui, vienas pirmųjų žinomų Saabos karalių Kariba-il Vataras žiauriai numalšino maištus ir dar kartą užtvirtino Saabos hegemoniją.
VI a. pr. m. e. Saabos galia pasiekė apogėjų. Karalystė ėmė skleisti savo kultūrą už Raudonosios jūros, Etiopijoje, kur saabėjai kolonistai įkūrė Damoto karalystę.

Smukimas

V a. pr. m. e. sugriuvus Maribo užtvankai, Saaboje prasidėjo sausros, nelaimės ir badas. Tai labai nusilpnino valstybę, ir jos hegemonija žlugo. Išsilaisvinę buvę vasalai ėmė konkuruoti su Saaba, o šiaurėje buvęs Mainas paveržė iš jos kontrolę prekybos keliuose. Tai mažino konsolidaciją, ir Saaba keliems šimtams metų subiro į daugybę smulkių valstybėlių.

Himjaro sudėtyje

I a. pr. m. e. klajokliai himjaritai, užėmę vakarines buvusios Sabos pakrantes, ilgainiui įsiskverbė į šalies gilumą. Pasinaudodami 25 m. pr. m. e. pilietiniu karu Saaboje, jie užėmė didžiąją regiono dalį, o vėliau ir visą valstybę, nukariaudami ją. Taip jie sukūrė Pirmąją Himjaro imperiją, kuri kultūrą perėmė iš saabėjų.
Nuo tada Himjaro istorija tapo neatskiriama nuo Saabos istorijos. Saaba trumpai išsivadavo II a., bet vėl buvo užkariauta Himjaro 200 m. Šis užkariavimas sukėlė masines kahlanitų migracijas iš regiono į šiaurę.
1984 m. Pasaulio ralio čempionatas

Apžvalga

Vokiečių komanda „Audi Sport“ 1984 m. subūrė keturis geriausius Pasaulyje ralio lenktynininkus. Pasaulio čempiono titulą ginantis Hanu Mikola į komandą grįžo karu su Stigu Blūmkvistu. Mišelė Mouton turėjo nepilną sutartį, o du kartus Pasaulio čempionu tapęs Valteris Riolis perėjo iš komandos „Martini Racing“. „Lancia Martini“ išsaugojo kontraktą su Marku Alenu – pagrindiniu sezono pilotu. Taip pat prie komandos prisijungė Mikis Biasonas ir Atilio Betega. „Lancia“ komandos vadovas Cesare Fiorio taip pat pasirašė sezono sutartį su Henriu Toivonenu iš „Porsche“, pareikšdamas: „Kitais metais Audi turės keturis geriausius pilotus, todėl dviese bus labai sunku varžytis“.
Visą sezoną dominavo S. Blūmkvistas ir H. Mikola vairuodami „Audi Quattro A2“. Sezono metu iškovojęs penkias pergales S. Blūmkvistas galutinėje įskaitoje tapo pirmas. „Audi“ komanda jau pirmuose etapuose atsiplėšė laimėdama šešis iš pirmų septynių etapų, tame tarpe dviejuose etapuose užėmė visas prizines vietas. Hanu Mikola teko pasitenkinti antrąja vieta bendroje įskaitoje, nežiūrint į tai, kad sezono metu aštuonis kartus užėmė prizinę vietą. Marku Alenas sezoną baigė trečias, vairuodamas „Lancia Rally 037“ laimėjo tik vieną etapą.
Sezono pabaigoje, buvęs Pasaulio čempionas Ari Vatanenas į ralį grįžo vairuodamas „Peugeot 205 T16“. Jis laimėjo tris iš keturių paskutinių etapų ir bendroje įskaitoje užėmė ketvirtąją vietą. Jo dalyvavimas parodė, kad „Peugeot Sport“, vadovaujama Žano Todo, yra perspektyvi komanda, kuri gali nugalėti „Audi“ ir dominuoti ateinančių metų B grupėje.
Kaip ir praeituose sezonuose, visuose dvylikoje etapų taškai buvo renkami vairuotojų įskaitoje ir tik dešimtyje iš jų taškai buvo skaičiuojami gamintojų įskaitai. 1984 m. sezone į gamintojų čempionatą neįtraukti „Švedijos“ ir „Dramblio Kaulo Kranto“ raliai.
Pietro da Cortona

Pjetras da Kortona (it. Pietro da Cortona, tikr. Pietro Berrettini, 1596 lapkričio 1 – 1669 m. kovo 16 d.) – italų XVII a. baroko dailininkas, dekoratorius, architektas. Geriausiai įkūnijo baroko stilistiką freskų technikoje. Tarp jo reikšmingiausių kūrinių: freskos Barberini rūmuose Romoje ir Piti rūmuose Florencijoje.

Biografija

Pjetras Beretinis gimė, spėjama, 1596 m. lapkričio 1 d. Kortonos miestelyje netoli Florencijos. Nuo gimtojo miesto gavo savo pravardę. Pirmuosius dailės mokslus tikriausiai išėjo pas tėvą, kuris buvo akmenskaldys. Po to persikėlė į Florenciją, kurioje mokėsi tapytoju. Apie 1612–13 m. Kortona atvyko į Romą, kur mokėsi florentiečių dailininkų Andrea Commodi ir Baccio Ciarpi dirbtuvėse, susipažino su Romoje buvusiu antikiniu ir didžiųjų renesanso meistrų menu. 
Romoje Kortona pradėjo dirbti įtakingoms Barbierini ir Sacchetti šeimoms. 1624–26 m. Kortona atliko freskas Santa Bibiana bažnyčioje Barberini užsakymu, o po to suprojektavo Villa del Pigneto Sacchetti šeimai Romos apylinkėse. Kortona įsiliejo į Romos dailininkų bendruomenę, buvo pažįstamas su Berniniu. 1633 m. Barberinių giminės popiežius Urbonas VIII-asis užsakė freskas Barberini rūmuose. Jos tapo svarbiausiomis Kortonos kūryboje, žinomos pavadinimu „Dieviškojo apreiškimo ir Barberinių šeimos šlovės alegorija“. Įkvėpimo freskoms Kortona sėmėsi iš Siksto koplyčios freskų ir Anibalės Karačio freskų Farnezės rūmuose.
1634 m. Kortona buvo išrinktas Romos Šv. Luko dailininkų gildijos direktoriumi iki 1638 m. Jo estetiniu supratimu, didžiosios monumentinės freskos turėjo turėti kiek įmanoma daugiau veikėjų ir kuo įmantresnę bei puošnią kompoziciją. Tuo Kortona polemikavo su savo buvusiu mokiniu ir konkurentu Romoje Andrea Sacchi. Savo freskoms atlikti Kortona naudojosi daugelio dailininkų ir pameistrių pagalba. 1637 m. Kortona padarė pertrauką darbuose Barberini rūmuose ir atvyko į Florenciją, kur Toskanos kunigaikštis Ferdinandas II Medičis užsakė jam freskų tapybą 4 žmonių amžių tema Piti rūmuose. Tuo metu Kortona atliko dvi tokias freskas ir į Piti rūmus grįžo 1641 m. baigęs darbus Barberini rūmuose Romoje. Piti rūmuose vėliau Kortona atliko daugiau dailės alegorinių darbų antikinės kosmogonijos temomis kunigaikščio priėmimo kambariuose (7 epizodai). 
1647 m. Pjetras da Kortona grįžo į Romą. Atlikinėjo freskas Santa Maria in Vallicella bažnyčioje ir Palazzo Pamphilj rūmuose. 1634–1660 m. laikotarpiu pagal jo projektą buvo pastatyta Santi Luca e Martina (Šv. Luko ir Šv. Martyno) bažnyčia Romoje. 1656–57 m. Kortona iš naujo sukūrė bažnyčių Santa Maria della Pace ir Santa Maria in Via Lata fasadus. Pjetro da Kortonos architektūriniai projektai buvo panaudoti praplečiant Piti rūmus ir Luvrą. Pjetras da Kortona mirė 1669 m. kovo 16 d. Romoje, palaidotas savo projektuotoje Santi Luca e Martina bažnyčioje. Gyvenimo metu Kortona buvo labai žymus menininkas, tačiau šiuo metu jis yra amžininkų, Berninio ir Frančesko Borominio, šešėlyje. Popiežius Aleksandras VII-asis jam buvo suteikęs Auksinio pentino ordino kavalieriaus titulą.
El Pas de la Kasa

Istorija

Vietovės pavadinimas reiškia „perėjos namas“ nes iki pat XX a. pr. čia tebuvo perėjos prižiūrėtojo namas. Gyvenvietė pradėjo augti 1957 m. įrengus pirmąjį slidinėjimo keltuvą.

Slidinėjimas

Gyvenvietė yra slidinėjimo kurortas.
Karolis Parčevskis

Biografija

Mokėsi Šiaulių ir Sankt Peterburgo gimnazijose, 1895-1901 m. studijavo Sankt Peterburgo Karo medicinos akademijoje. Baigęs studijas, liko dirbti akademijoje vidaus ligų klinikos ordinaru, apsigynė medicinos mokslų daktaro laipsnį, 1904 m. buvo mobilizuotas gydytoju į Rusijos kariuomenę ir dalyvavo kare su Japonija. 1914 m. vėl buvo mobilizuotas, I-jo pasaulinio karo metais tarnavo karo gydytoju Izmailovo leibgvardijos pulke, o vėliau buvo karo belaisvių keitimosi komisijos narys.
1918 m. su šeima grįžo į Lietuvą, apsigyveno Stončiuose. 1920, 1927-1930 m. dirbo konsultantu karo ligoninėje Kaune, o 1933-1939 m. buvo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus ligoninės Klaipėdoje vidaus ligų skyriaus vedėjas.
Dirbo pedagoginį darbą: dėstė Aukštuosiuose medicinos kursuose Kaune, buvo kviečiamas dirbti Vytauto Didžiojo universitete.
Žurnale „Medicina“ paskelbė mokslinių straipsnių.
1941 m. birželio 16 d. su žmona Elena buvo suimtas. Išvežtas į Rešotų lagerį (Nižnij Ingašo rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija), o žmona ištremta į Kortkeroso miškų ūkį (Komija, Rusija). SSRS vidaus reikalų liaudies komisariato Ypatingojo pasitarimo 1943 m. sausio 30 d. nuteistas 5 metams tremties, kurią atlikti 1944 m. spalio 5 d. perkeltas į Bijską, Altajaus kraštas. 1944 m. pabaigoje repatrijavo į Lenkiją.

Šeima

1902 m. vedė Eleną Jasevičiūtę (1877 m., Samara – 1941 m. rugsėjo 6 d., Kortkerosas, Komija), 1863 m. sukilimo dalyvių inžinieriaus Karolio Jasevičiaus ir Kotrynos Misevičiūtės dukterį, gimusią tremtyje. Nuo 1880 m. ji su tėvais gyveno Sankt Peterburge, kuriame baigė gimnaziją ir prancūzų kalbos studijas mokytojų seminarijoje. Jos sesuo Marija Jasevičiūtė ištekėjo už Karolio Parčevskio brolio Vincento Parčevskio.
Karolis ir Elena Parčevskiai turėjo vienintelę dukrą Ireną Parčevskaitę (1902-1981), kuri ištekėjo už Lietuvos karininko ir diplomato Leopoldo Dymšos (1893-1959). Jiedu ir dukra Marija (g. 1929 m. Kaune) II-jo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į Vakarus, apsigyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose.

Dvaras

Paveldėtame Stončių palivarke Karolis Parčevskis 1902 m. įkūrė dvaro sodybą, kurioje pastatė gyvenamuosius ir ūkinius-gamybinius pastatus, o 1906 m. pasodino parką. Dvaro rūmai buvo mediniai, dviejų aukštų, suręsti iš 1000 ąžuolinių rąstų, naudojant tik ąžuolines vinis. Po 1918 m. dvare įsirengė lazaretą, kuriame priiminėjo ir gydė Jokūbavo apylinkės ligonius.
Paraudinė

Istorija

1913 m. Parudinės dvaras minimas juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje.
Skuodo Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Skuodo 1572 m. privilegijoje miesto taryba įpareigota pastatyti naują katalikų bažnyčią, o senąją palikti. 1614 m. įsteigta parapinė mokykla. 1725 m. pastatyta nauja bažnyčia. Per 1835 m. miesto gaisrą sudegė.
1844–1847 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Luknių kaimo ūkininkų Kazimiero Dirkščio, Motiejaus Girdžiūno ir Juozapo Paulausko lėšomis 1891–1896 m. nulieti 3 varpai. Antrojo pasaulinio karo metu, 1944 m. bažnyčia apgriauta, numušti bokštai.
1945 m. paskirtas klebonas Stanislovas Vaitelis (1906–1990 m.) bažnyčią suremontavo. Bokštai tik iš dalies atstatyti. S. Vaitelis 1949 m. spalio 9 d. areštuotas ir nuteistas. Į Lietuvą grįžo 1956 m. Nuo 1974 m. Skuodo altarista.
2018 m. gegužės 26 d. Švč. Trejybės titulinių atlaidų metu Apaštališkasis nuncijus - arkivyskupas Pedro López Quintana pašventino naująjį bažnyčios altorių.

Architektūra

Bažnyčia neoromaninė, stačiakampio plano, dvibokštė, su pusapskrite apside. Šventoriuje stovi XIX a. mūrinė varpinė. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Mokykla (serialas)

Siužetas

Pasakojama apie moksleivius ir mokyklos gyvenimą. Serialas prasideda, kai mama randa dukrą namie, o šalia mėtosi tabletės. Norėdama būti arčiau dukters, ji meta verslą ir ateina dirbti į mokyklą, kurioje įsidarbina ekonomikos mokytoja. Jai tenka varžytis su direktoriaus pavaduotoja, kuri yra tikra intrigų meistrė ir svajoja tapti direktore. Paaugliai nuolat krečia šunybes, įsivelia į problemas. Mokykloje dirba ir direktoriaus sūnus, kuriam simpatizuoja ir pavaduotoja, ir naujoji mokytoja, ir mokinukės. Mokinės konkuruoja tarp savęs, suaugusieji veliasi į jų konfliktus.
Viligaila

Viligaila (Vilikaila) – XIII amžiaus Lietuvos kunigaikštis, Daujoto brolis.
Minimas 1219 m. tarp penkių vyresniųjų Lietuvos kunigaikščių, sudariusių taiką su Haličo-Volynės valdovu Danieliu Haličienu. Jokiuose kituose šaltiniuose Viligaila nėra minimas. Manoma, kad Viligaila buvo nužudytas Mindaugo, kovoje dėl valdžios. Neatmetama galimybė, kad Mindaugas ir Viligaila galėjo būti giminaičiai. Tomas Baranauskas teigia, kad Viligaila ir Daujotas buvo Lietuvos kunigaikščio Stekšio sūnūs.
Drohičino pilis

Drohičino pilis (lenk. Zamek w Drohiczynie) – pilis stovėjusi šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje, Drohičino valsčiuje, Drohičino mieste ant dešiniojo Vakarinio Bugo upės kranto. Šiuo metu ant pilies kalno išlikę tik nedideli pilies griūvėsių fragmentai.

Istorija

Medinė gotikinio ir renesansinio architektūros stiliaus pilis buvo pastatyta XV a. amžiuje. Nėra tiksliai žinoma kas pilį pastatė ar Mazovijos kunigaikščiai ar Jogailaičiai. Iš pilies buvo valdomos Drohičino žemės. XVII a. pilyje veikė pilies teismas. Švedų tvano metu pilis buvo sugriauta. 1928 m. minint Lenkijos nepriklausomybės dešimtmetį ant kalno pastatytas obeliskas.
Centrinis regionas (Malavis)

Geografija

Paviršius kalnuotas, didžiąją jo dalį užima plokščiakalniai. Teka Dvangvos, Bua, Lilongvės upės. Yra Kasungu nacionalinis parkas.
Lombardija

Istorija

Senovėje šis kraštas vadintas Insberija (pagal čia gyvenusių keltų genties – insubrų pavadinimą). II a. pr. m. e. žemes užkariavo romėnai ir įkūrė Cizalpinės Galijos provinciją. V-VII a. provinciją puldinėjo ostgotai, Bizantija, langobardai. Būtent iš jų pavadinimo kilo ir dabartinis regiono pavadinimas. Langobardai (dar vadinami ir lombardais) kalbėjo germanų kalba. Lombardų, frankų ir bavarų diduomenės santykiai buvo labai geri ilgus amžius. Iki XV amžiaus visa šiaurinė Italija buvo vadinama Lombardija.
VIII a. Lombardija priklausė Karolingų, X a. Šv. Romos imperijoms, XI-XIII a. kūrėsi miestai-komunos. Nuo 1535 m. Lombardiją valdė Ispanija, 1714–1797 m. priklausė Austrijai. 1815–1859 m. tapo Venecijos karalystės dalimi. 1859 m. įėjo į Italijos sudėtį.
Nuo Lombardijos pavadinimo istoriškai yra kilęs terminas „lombardas“ – įmonė, skolinanti pinigus (nes pirmieji lombardiniai kreditai dar viduramžiais paplito iš Lombardijos, kur pirkliai už užstatą skolindavo pinigus).

Ekonomika

Lombardijos ekonomika – stipriausia Italijoje. Regione veikia daug Italijos ir tarptautinių korporacijų, išplėtota įvairiašakė pramonė – spalvotoji ir juodoji metalurgija, mašinų, elektronikos bei elektrotechnikos gamyba, tekstilės, siuvimo, baldų, maisto pramonė. Lombardijos ūkyje reikšmingą indėlį sukuria paslaugų sektorius – veikia daug bankų, draudimo bendrovių, vertybinių popierių birža, nutiesta daug geležinkelių linijų ir automagistralių, laivuojama Po upė. Alpių regione veikia daug hidroelektrinių. Srityje funkcionuoja stiprus žemės ūkio sektorius, plėtojamas turizmas, ypač daug slidinėjimo centrų.
Biogenezė

Biogenezės dėsnis

L. Pastero ir kitų mokslininkų empirinių stebėjimų rezultatai buvo apibendrinti lotyniška formule Omne vivum ex vivo, t. y., „visa gyvybė [atsiranda] iš gyvybės“. Tai yra vadinamasis biogenezės dėsnis. Pagal jį dabartinėmis sąlygomis gyvybė negali gamtoje spontaniškai atsirasti iš negyvos materijos. Gyvybės atsiradimas iš negyvosios gamtos nėra niekada stebėtas.

Žmonių pastangos sukurti gyvybę

Charles Darwin laiške J. D. Hooker 1871 m. vasario 1 d. išsakė nuomonę, kad gyvybė galėjo atsirasti ..„šiltoje nedidelėje kūdroje, kurioje buvo įvairiausių amonio ir fosforo druskų, šviesos, šilumos, elektros ir kt., o tai leido susidariusiems baltymams praeiti per sudėtingus pasikeitimus, tuo tarpu šiuolaikinėmis sąlygomis tokia medžiaga labai greitai būtų absorbuota, skirtingai nuo laikų, kai organizmų dar nebuvo“. Taigi pats gyvybės egzistavimas trukdo gyvybei susidaryti iš negyvos materijos dabartinėmis Žemės sąlygomis.
Keletą kartų bandyta sukurti gyvybę iš negyvos medžiagos, tačiau jie nepavyko. J. B. Burke pastangos sukurti nedideles gyvas ląsteles iš neorganinės medžiagos radžio pagalba buvo nesėkmingos. Susidarydavo tik mikroskopinės greitai sprogstančios dujų pūslelės. Pflüger sukūrė ciano rūgštį, kurią lygino su pusiau gyva molekule, tačiau faktiškai tai tebuvo negyvas cheminis junginys. Rusų mokslininkas Alexander Oparin pasiūlė atsižvelgti į tai, kad sąlygos, kuriomis gyvybė atsirado Žemėje, buvo visiškai skirtingos nuo šiandieninių. Milerio-Urėjaus eksperimentas patvirtino Oparino hipotezę, nes jo metu pavyko sukurti keletą gyvybės organinių elementų, pasinaudojant metano, amoniako ir vandens atmosferą.
2002 m. mokslininkams pavyko „sukonstruoti“ dirbtinį ir „veikiantį“ (galintį užkrėsti ir nužudyti peles) poliomielito virusą. Nuo to laiko pavyko susintetinti ir kitus virusus. Nepaisant to šie eksperimentai negali būti laikomi abiogenezės pavyzdžiais, nes laikoma, kad virusai neatitinka standartinių biologinių gyvybės kriterijų ir kartais nėra laikomi gyvybės formomis.
Abiogenezės idėjos šalininkai, remiasi šiais eksperimentais kaip patvirtinančiais jų poziciją, nes jų požiūriu „negyvi“ virusai ir „gyvos“ bakterijos yra tokios pačios „molekulinės mašinos“, tik skiriasi jų sudėtingumo laipsnis. Daugelis jų tikisi, kad mokslininkams pavyks susintetinti ir bakterijas, kai tik pakankamai pažengs reikalingos technologijos ir taip bus galutinai patvirtinta abiogenezės galimybė.
Didžioji dalis mokslininkų visgi mano, kad mažai tikėtina, kad laboratorijoje pavyktų atlikti išsamų gyvybės atsiradimo iš negyvos materijos modeliavimą. Remiamasi daugiausia tuo argumentu, kad gyvybės atsiradimui reikalingas ilgas laiko tarpas, erdvė, kurių neįmanoma pakartoti laboratorijoje.
Erich Raeder

Biografija

1895 m. pradėjo tarnybą vokiečių karo laivyne. 1905 m. baigė karinę jūrų akademiją, mokėjo anglų, prancūzų ir rusų kalbas. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, tame tarpe Jutlandijos kautynėse. Apdovanotas dviem Geležiniais kryžiais.
1918 m. spalio mėn. paskirtas karinio jūrų laivyno Centrinio biuro viršininku, tačiau už dalyvavimą Kapo puče iš šių pareigų pervestas į Jūrų archyvą, kur dirbdamas paskelbė keletą mokslinių darbų ir tapo žymiausiu karinių jūrų operacijų istoriku.
1923 m. grįžo į aktyvią karo tarnybą, paskirtas karo laivyno mokyklų inspektoriumi, vėliau vadovavo Vokietijos laivynams Šiaurės ir Baltijos jūrose.
E. Rėderis palaikė nacistų atėjimą į valdžią, jų paskelbtą laivyno perginklavimo programą. 1935 m. jis paskirtas karinio jūrų laivyno vadu, 1937 m. tapo VNSDP garbės nariu.
Tuo pat metu E. Rėderis bandė riboti nacistų įtaką laivynui, išlaikyti karininkų korpuso kastinę sudėtį, siekė, kad laivyne gestapas neverbuotų agentų. Dar 1931 m. už amoralų elgesį iš laivyno jis buvo atleidęs būsimą politinės policijos vadovą R.Heidrichą, rizikuodamas konfliktavo dėl laivyno reikalų ir su A.Hitleriu.
1939 m. balandžio mėn. jam suteiktas grosadmirololaipsnis, rugsėjo mėn. įteiktas Geležinio kryžiaus Riterio kryžius.
Antrojo pasaulinio karo metu Vokietijos laivynas stipriai nukentėjo. Nesutikdamas su Hitlerio sprendimais 1943 m. sausio 30 d. E.Rėderis atsistatydino, jo įpėdiniu tapo Karlas Denicas.
1945 m. gegužės mėn. rusai E. Rėderį su žmona suėmė ir išvežė į Maskvą. Niurnbergo karo nusikaltimų tribunolas nuteisė jį kalėti iki gyvos galvos. Kalėdamas Špandau reikalavo, kad nuosprendis būtų pakeistas į sušaudymą, tačiau sąjungininkų Kontrolinė komisija nusprendė, kad negali griežtinti nuosprendžio.
1955 m. sausio 17 d. dėl sveikatos būklės išleistas į laisvę. Parašė memuarus „Mano gyvenimas“(vok. „Mein Leben“).
Pauškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas į Aukštojo Tyro pelkę iš rytų pusėse įsiterpusio sausumos liežuvio - buvusio pusiasalio vakarinėje dalyje. Tai būdinga slėptuvinio tipo Pilalė. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 52x22 m dydžio. Iš rytų pusės nuo sausumos piliakalnio kalvelė atskirta dviem natūraliomis 10 ir 11 m pločio įdubomis. Šlaitai nuolaidūs, 1-3 m aukščio. 
Rytinis kraštas nukastas karjero, aikštelė ištisai suardyta duobių ir lapių urvų.

Aplinkiniai piliakalniai

Vieštovėnų piliakalnis 13 kmGandingos piliakalnis 14 km
Varkalių piliakalnis 14 kmStalgėnų piliakalnis 8 km
Lekemės piliakalnis 10 kmMaciuičių piliakalnis 26 km
Žvaginių piliakalnis 7 kmSkroblio piliakalnis 4 km
Lopaičių piliakalnis 23 kmNorgėlų piliakalnis 11 km
Veiviržėnų piliakalnis 15 kmPakisio piliakalnis 22 kmSkaborų piliakalnis 16 km
Šiuraičių piliakalnis 21 km
Kota Kinabalu

Istorija

1882 m. Gajos saloje britai įkūrė gyvenvietę, bet ją sunaikino badžajai. 1899 m. įkurta nauja gyvenvietė Borneo pakrantėje, kuri kiek vėliau pavadinta Džeseltonu (Jesselton). Buvo svarbus Borneo uostas (buvo išgabenamas kaučiukas, rotangai, medus, vaškas). 1945 m. miestą buvo užėmę japonai (vadino Api). 1963 m. britų Šiaurės Borneo tapo Sabahu, o Džeseltonas – jo sostine. 1967 m. pavadinimas pakeistas į Kota Kinabalu.
Kvėdarna

Pavadinimo kilmė

Kvėdarnos vardo kilmė nėra aiški. Senoji pavadinimo lytis neturėjo raidės r, bet vietoje jos buvo i ir atkuriama senoji forma yra Kvėdaina (arba Kvedaina). Tokia lytis ir jos variantai pasitaiko daugelyje istorinių šaltinių. Dabartinė forma nusistovėjo XX amžiuje: dar 1908 m. kalbininkas Kazimieras Būga nurodė Kvėdaina arba Kvėdarna, bet oficialiame 1925 m. leidinyje „Lietuvos apgyvendintos vietos“ pateikta tik Kvėdarna.
Kvėdaina lietuvių ir apskritai baltų vardyne yra vienišas žodis, kadangi nerandama panašių. Vienintelis galimas paaiškinimas yra hidroniminis: galbūt miestelio vardas kilęs nuo pro jį tekančios upės, kuri seniau buvo vadinama Kvėdainale (dabar vadinasi Upelis, Jūros upės intakas). Vėliau šaknyje r galėjo atsirasti analogija su populiaria pavardės šaknimi kvedar-.

Ekonomika

Sovietmečiu buvo melioracijos statybos valdyba, kolūkis, pastatytas prekybos kompleksas (archit. B. Šajevičius). Kvėdarnoje yra statybų („Kvėdarsta“, „Drena“), medienos apdirbimo („Pynauja“), baldų gamybos („Danrima“) bendrovės.

Geografija

Per Kvėdarną teka Jūros intakas Geniotalis. Keliai veda į Švėkšną, Rietavą, Laukuvą, Žadeikius.
Kvėdarnos apylinkėse išgaunamas žvyras. Netoliese yra Kvėdarnos kaimas.
Bohonikų musulmonų bendruomenė

Bohonikų musulmonų bendruomenė (lenk. Muzułmańska Gmina Wyznaniowa w Bohonikach) – viena iš Lenkijos musulmonų bendruomenių įsikūrusi Bohonikų kaime. Bendruomenė susikūrė XVII a. iš apylinkėse gyvenančių totorių. Kaime yra Bohonikų mečetė ir Bohonikų musulmonų kapinės. Bendruomenės Imamas yra Konstanty Szczęsnowicz. Bendruomenės centro adresas yra: Bohoniki 24, 16-100 Sokółka, korespondencijos adresas: ul. Polna 24, 16-310 Sztabin.
Rytis Zemkauskas

Biografija

1993 m. baigė Vilniaus universitetą.
Nuo 1994 m. pradėjo dirbti Lietuvos televizijos Kauno redakcijoje, kūrė laidas „Septintasis kontinentas“ (1994 m.), „Atsargiai – reklama!“ ir „Septynios Kauno dienos“ (1995 m.).
1996 m. perėjo į LNK televiziją, kur iki 1997 m. buvo vienas laidos „Ryto ratas“ vedėjų ir redaktorių, vėliau kūrė ir vedė laidas „Lankos“ (iki 2000 m.) bei „Snobo kinas“ (iki 2009 m.). LNK televizijoje taip pat kūrė scenarijus specialiems LNK televizijos projektams (iki 2010 m.), laidoms „Frontas“ (2002–2003), „Dviračio kabaretas“ (2004–2005), „Dviračio žynios“ (2003–2006), „Dviračio žvaigždė“ (2011 m.).
Nuo 2010 m. rugsėjo mėnesio vedė ir kūrė televizijos kanalo TV1 laidas „Pasivaikščiojimai“ ir „Alchemija“. Siekdami, kad Lietuvos kultūros reiškiniai būtų matomi kuo platesnei auditorijai, laidos kūrėjai sukūrė interneto svetainę „www.alchemija.tv“, kurioje kaupiamas laidų archyvas. 2013 m. pabaigoje išleido knygą „Pasivaikščiojimai“, kur publikuojami 20 laidų pokalbiai.
Nuo 2015 m. rugsėjo į TV eterį sugrįžo R. Zemkausko kurtas „Mano kiemo“ 7 serijų ciklas. 2015 m. lapkritį Info TV eteryje debiutavo dvi R. Zemkausko laidos "Vakarų efektas" ir "Panikos kambarys".
Nuo 1990 m. verčia ir garsina televizijos ir kino filmus, rašo į spaudą ir interneto tinklalapius.
Radijo stotyje „Ultra vires“ kūrė ir vedė laidas „Vidudienis su LNK“ (1996–1997 m.), „Dovanų karalius“ (1997 m.).
2017 m. birželio 7 d. „LRT kultūra“ eteryje pradėta rodyti R. Zemkausko kuriama laida apie Lietuvos mokslą "Projektas PI".