Suomijos geografija

Reljefas

Krašto paviršiaus pamatą sudaro Baltijos skydas, kurį daug kartų ardė eroziniai procesai. Maždaug prieš 3 mlrd. metų susiformavusį jo pamatą sudaro daugiausia granitai ir gneisai. Jie daug kur iškyla į paviršių. Ledynai tų uolienų atplaišų atnešė ir į Lietuvą, paliko Baltijos aukštumose. Dabartinį Suomijos kraštovaizdį suformavo apledėjimas. Krašto pietuose ledynai ėmė tirpti prieš 11 000, o visai ištirpo prieš 8 000 metų. Suomijos paviršius, kadaise prislėgtas ledynų, dabar kyla (30-90 cm per 100 metų).
Nuo uolėtų ir akmeningų aukštumėlių, apaugusių pušynais, atsiveria grandinės vingiuotų ežerų, jungiamų protakų ir upių. Fiziniame žemėlapyje matyti, kad paviršius žemėja į pietus.
2/3 Suomijos paviršiaus yra iki 200 m virš jūros lygio: 1/3 krašto plyti mažesniame nei 100 m aukštyje ir tik 1/10 ploto – aukščiau kaip 300 m.
Suomijos kraštovaizdyje vyrauja lygumos. Didžioji jos dalis – šiauriniais miškais apaugusi lyguma ant kristalinio pamato. Pietuose yra Ežeringoji plynaukštė, kurią juosia aukštumos: pietuose ir rytuose Salpauselkė, iš šiaurės ir šiaurės vakarų Suomenselkė, iš rytų Vakarų Karelijos aukštuma. Šiaurėje ir šiaurės rytuose yra 400–700 m aukščio Manselkės aukštuma.
Suomija – mažai kalvota šalis. Tarp iškiliųjų paviršiaus formų vyrauja ledynų tirpsmo vandenų supiltos kalvos, vadinamos ozais, ir uolėti volai (drumlinai), iškylantys keliasdešimt metrų virš aplinkos. Daug kur siauromis ozų juostomis, tarp ežerų, nutiesti keliai ir geležinkeliai. Laplandijos, šiauriausiai esančios provincijos, reljefas – aukštos apskritos kalvos. Didelių kalnų Suomijoje nėra, nors šiaurėje yra vadinamosios kalnų salos (Tunturis), kurios iškyla iš plokščios tundros. Šiaurės vakaruose į Suomiją įsiterpia Skandinavijos kalnai (Aukščiausias Suomijoje – Haltiatuntūrio kalnas 1328 m.).

Vandens telkiniai

Suomijos gamtai nemažą įtaką daro jūra. Mat krašte nėra vietos, daugiau nei 300 km nutolusios nuo jūros. Pakrantėse kalvotos žemumos. Vyrauja įvairios ledyninio reljefo formos. Krantai daugiausia žemi, kranto linija labai vingiuota ir suskaidyta daugybės mažų įlankėlių, pakrantėje daug mažų uolėtų salų – šcherų, (ypač pietuose) ~30000 salų; didžiausios – Alandų salos.
Vidaus vandenys užima ~1/10 Suomijos ploto. ~90 % teritorijos priklauso Baltijos baseinui, dalis šiaurės upių Arkties vandenyno baseinui.
Tarp kalvų yra daug uždurpėjusių įdubų. Pelkės užima beveik 1/3 Suomijos ploto.

Upės

Upės trumpos, vandeningos, slenkstėtos. Didžiausios upės: Kemijokis (483 km), Kiumijokis, Kokemejenjokis. Didžiausias krioklys – Imatra (Vuoksos upėje).
Didžiuma Suomijos upių teka į Botnijos įlanką. Jos labai vingiuotos, kai kur siauros.
Vuoksa išteka iš Saimos ir įteka į Ladogos ežerą. Ties Imandra sudaro vandens kaskadas bei slenksčius, dėl ko mėgstama plaukiotojų kajakais.
Daugelis jų tinka hidroelektrinėms statyti. Upių vingiuotumas trukdo plukdyti mišką, todėl vandens lygiui pakelti įrengta daug užtvankų su pralaidomis.

Klimatas

Suomijos klimatas vidutinių platumų, pereinamasis iš jūrinio į kontinentinį. Būdingos ilgos, šaltos žiemos, daug sniego, stiprūs vėjai. Vasaros trumpos, gana šiltos.
Vidutinė metinė temperatūra Helsinkyje yra 5,3 °C. Aukščiausia dienos temperatūra pietinėje Suomijoje kartais pakyla iki 30 °C. Žiemos mėnesiais vidutinė temperatūra nuo -3 iki –14 °C, sausį-vasarį gana dažnai nukrinta iki -20 °C. Vidutinė liepos mėnesio temperatūra siekia 14-18 °C šilumos.
Kritulių iškrenta 400–700 mm per metus. Sniego danga pietvakariuose išsilaiko 4-5 mėn, šiaurėje 6-7 mėn. per metus. Jūros pakrantėse dažni rūkai (35-85d. per metus).
Tolimoje šiaurėje, už speigračio, Saulė nesileidžia apie 73 paras – tuomet ateina baltosios vasaros naktys, matomos šiaurės pašvaistės. Saulei nepakylant virš horizonto būna poliarinės nakties (suom. kaamos) laikotarpis.

Dirvožemiai

Dirvožemiai daugiausia jauriniai, glėjiniai jauriniai ir durpiniai pelkiniai. Pietuose dar yra velėninių jaurinių, šiaurėje – kalnų miškų jaurinių ir kalnų tundrų. 1/3 Suomijos teritorijos pelkėta.

Augalija

Miškingumas 71 %. Pusę miškų sudaro pušys (44 %), drėgnose vietose auga eglės (38 %), pietuose beržų miškai, o pietuose ir pietvakariuose dar yra ąžuolų, liepų, uosių, klevų.
Šiaurėje vyrauja miškatundrė ir tundra. Auga įspūdingos kalnų azalijos. Iš sumedėjusių augalų minėtini keružiai beržai ir ievos.

Gyvūnija

Suomijoje yra nedaug plėšriųjų žvėrių – vilkų, ernių , lūšių, lokių. Daugiau sutinkama briedžių (šiaurėje ir vakaruose), lapių, voverių, šermuonėlių, miškinių kiaunių, kiškių (baltųjų ir pilkųjų), šeškų, kurmių.
Aklimatizuota ondatros, amerikiniai baltauodegiai elniai, amerikinės audinės, kanadiniai bebrai. Yra brangiakailių žvėrelių – audinių, poliarinių lapių, Saimos nerpų. Tundroje gyvena poliarinės lapės, baltosios pelėdos, kiškiai ir gausybė graužikų.
Dažnai sutinkami paukščiai: varnos, šarkos, gegutės, strazdai, geniai, sniegenos, kurtiniai, tetervinai, jerubės, apuokai. Iš rečiau gyvenančių – kilnieji ir jūriniai ereliai. Tenykščiai vandens paukščiai – gulbės, žąsys, antys.
Upėse ir ežeruose gausu žuvų (lašišų, upėtakių, sykų, ešerių, lydekų, sterkų), karšių, upinių vėžių.

Gamtos apsauga

Suomija labai rūpinasi miškų želdinimu ir Europoje pirmauja pagal miško metinį prieaugį vienam gyventojui. Krašte 60 % miškų plotų valstybiniai.
Suomiai labai saugo krašto gamtą. Įsteigta jau arti 50 nacionalinių parkų ir 15 rezervatų. Didžiausias nacionalinis parkas yra Lapijoje (Laplandijoje), krašto šiaurėje. Vertas dėmesio Lemenjokio (1720 km²) nacionalinis parkas.

Gamtiniai ištekliai

Kraštas turtingas iškasamų žemės turtų. Yra geležies rūdos, vario, nikelio, titano, volframo, urano, alavo, cinko, aukso ir sidabro. Daug asbesto, grafito ir talko.