google/wiki40b huggingface dataset:
Pavojingas pacientas

Turinys

Jauna psichiatrė Rus Hartman po skyrybų kartu su sūnumi apsigyvena dideliame apartamentų komplekse, tarnybiniame bute ir pradeda darbą naujoje vietoje. Kai jai atrodo, kad gyvenimas jau tvarkosi, gretimame name nužudoma moteris, kuri kartais prižiūrėdavo Ros Sūnų Devį. Kūną randa pati Ros ir jos naujas pacientas, kaimynystėje gyvenantis Erikas, pats neseniai tapęs našliu.
Tarp Ros ir Eriko užsimezga romanas, tuo tarpu policija pradeda įtarti vyrą kaimynės žmogžudyste. Ros pati pradeda savo tyrimą, tačiau kuomet pradeda atrodyti, kad Erikas iš tiesų kaltas, policija, bandydama suimti, nužudo kitą įtariamąjį. Kuomet atrodo, kad Erikas visiškai išteisintas ir Ros įtarimai klaidingi, moteris šio bute aptinka įrodymų, kad tikrasis žudikas yra Erikas...
Geležies gūbrys

Geležies gūbrys (kartais jis vadinamas geležies pikas) – tai lokalus maksimumas ties geležimi (V, Cr, Mn, Fe, Co ir Ni) cheminių elementų paplitimo grafike.
Branduolių sąlajos metu sintetinant elementus iki geležies branduolinės reakcijos yra egzoterminės - išskiriančios šilumą. Dalyvaujant sunkesniems branduoliams nei geležis, branduolių sąlaja yra endoterminis procesas. Energija čia gali išsiskirti tik branduolių skilimo reakcijose. Dėl to cheminiai elementai iki geležies daugiausia sintetinami branduolinių reakcijų masyviose žvaigždėse metu (žr. Silicio degimo procesas). Sunkesnieji nei geležis elementai sintetinami tik r proceso - supernovų sprogimo metu. Dėl to astronomai stebi didesnį geležies ir kaimyninių jos elementų kiekį, palyginus su aplinkiniais lengvesniais ir sunkesniais elementais.
Klepočiai (Trakai)

Istorija

Klepočiai susikūrė per Valakų reformą kaip miško prižiūrėtojų ir šulių gamintojų gyvenvietė prie Gelužos upelio. Istoriniuose šaltiniuose Klepočiai minimi 1641 m. Priklausė Lieponių dvarui.
Lieponių-Valkininkų girininkijos Klepočių ruožas buvo padalintas į 9 barus. Kaime gyveno žemės matininkas ir 21 sekėjai, kurių pareiga buvo saugoti bebrus Valkininkų teritorijoje, besitęsiančioje dvi mylias nuo Varėnos.
Per 1654–1667 m. Abiejų Tautų Respublikos ir Maskvos karą kaimas sunyko. Atkurtas XVIII a.
1862 m. per kaimą buvo nutiestas geležinkelis Vilnius-Gardinas.
1920 m. ir 1923 m. prie Klepočių vyko mūšiai dėl Valkininkų-Rūdiškių geležinkelio ruožo. Kraštą okupavus lenkams, 1924 m. kaime buvo atidaryta lietuviška „Ryto“ draugijos mokykla.
Vilkaviškio rajono apylinkės teismas

Vilkaviškio rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas pietvakarių Lietuvoje. Teritorija – Vilkaviškio rajonas. Dirba 5 teisėjai.
Adresas: Vilniaus g. 9, LT-70145 Vilkaviškis.
Apeliacinė instancija – Kauno apygardos teismas (KAT).
FC Zugdidi

Istorija

Klubo įkūrimo data laikomi 1918–ieji.
Žydačivas

Istorija

Žydačivas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1164 m. (kaip Удеч ar Зудечев). 1393 m. suteikta Magdeburgo teisė, tuo metu tapo vienu svarbiausių Galicijos miestų. 1301 m. pastatyta pirmoji medinė katalikų bažnyčia. 1387 m. karalius Jogaila bažnyčiai padovanojo Rogozno kaimą, o 1415 m. Švitrigaila (nuo 1403 m. šio krašto valdovas) pasirūpino bažnyčios puošyba. 1602 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia. 1676 m. netoli Žydačiovo vyko mūšis tarp Jono Sobieskio ATR kariaunos ir Ibrahimo Šaitano turkų pajėgų.
1939 m. tapo rajono centru, atkurtas miesto statusas. TSRS laikais plėtota popieriaus ir kartono pramonė.
Irena Stankevičienė

Irena Stankevičienė (g. 1936 m. gegužės 20 d. Pasamovėje, Alytaus rajonas) – teisininkė, buvusi Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėja.

Biografija

1957–1962 metais baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
1956–1957 – Vievio rajono teismo reikalų vedėja, 1962–1963 – Vilniaus miesto Lenino rajono prokuratūros stažuotoja, 1963–1969 – Vilniaus miesto Lenino rajono prokuroro padėjėja, 1969 – Maskvos miesto Timiriazevo rajono prokuroro padėjėja, 1969–1977 – TSRS Aukščiausiojo Teismo teisminės baudžiamųjų bylų kolegijos vyr. konsultantė, 1977–1980 – Lietuvos TSR Respublikos teisingumo ministerijos vyr. konsultantė, 1980–1990 – Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo teisėja, 1990 iki 2001 m. gegužės 20 d. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėja.
1996 m. Pretendentė į kandidatus į Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo teisėjus.
Ištekėjusi. Vyras Mindaugas Stankevičius (g. 1935 m.), buvęs valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras. Duktė Rūta (g. 1970 m.).
Veisiejų žydų kapinės

Vieta

Įrengtos Ančios ežero krante stūksančioje, apylinkėje dominuojančioje kalvoje. Netaisyklingo, artimo ovalui plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, iki 132 m ilgio, nuo 49 m pločio pietvakariuose iki 70 m šiaurės rytuose, aptvertos vielos tinklo tvora, apaugusios pavienėmis aukštomis pušimis. Reljefas nelygus, žemėja link kalvos kraštų. Įstrižai kapinių praeina orinė aukštos įtampos elektros linija.
Šiaurės pusėje įrengtas įėjimas, nuo kurio link kapinių vidurio veda betono plytelių takas. Jo gale ant betoninio cokolio stovi memorialinis akmuo. Dalis jo plokštumos nušlifuota, joje iškaltas užrašas jidiš ir lietuvių kalba:
דער אלטער ײדישער בית עולם חײליק איז דער אנדענק פון רי פארשטארבטנע
SENOSIOS ŽYDŲ KAPINĖS. TEBŪNIE ŠVENTAS MIRUSIŲJŲ ATMINIMAS
Kapinėse išlikę apie 60 įvairios formos ir dydžio akmens ir betono antkapinių paminklų, kurių daugiausia yra pietvakariniame pakraštyje.
Teritorijos plotas – 6615 m².

Istorija

Veisiejuose žydai pradėjo kurtis XVII a. Susiformavusi žydų bendruomenė 1748 m. pasistatė sinagogą (stovi priešingame ežero kampe, priešais kapines). Manoma, kad tuo metu buvo įsteigtos žydų kapinės.
1993 m. kapinės registruotos Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registre ir paskelbtos regioninio reikšmingumo lygmens kultūros paveldo objektu, turinčiu memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Kašučių senovės gyvenvietė

Tyrimai

1988 m. atrado ir tyrinėjo Ignas Jablonskis, kuris 48 m² plote aptiko I-II a. pastatų pėdsakus su židiniais.

Literatūra

Julius Kanarskas. Archeologiniai Igno Jablonskio tyrinėjimai. Kretinga, 2001, p. 21.
Jonas XXIII

Biografija

Gimė Brusikoje, Sotto il Monte komunos dalyje, žemvaldžių grafų Morlanų samdinių Džiovanio Batistos Ronkalio ir Marianos Macolos šeimoje. Ketvirtasis iš trylikos vaikų, vyriausias tarp brolių.
1900 m. baigė Bergamo dvasinę seminariją, 1904 m. baigė Romos popiežiškąją seminariją, teologijos daktaras. 1904 m. įšventintas kunigu. 1905–1914 m. Bergamo vyskupo Radinio Tedeskio sekretorius, Bergamo kunigų seminarijos profesorius. Per Pirmąjį pasaulinį karą Italijos kariuomenės sanitarinės dalies puskarininkis, vėliau – karo kapelionas.
1921–1925 m. Romos kurijos Tikėjimo doktrinos kongregacijos tarnautojas ir Laterano universiteto dėstytojas. Nuo 1925 m. titulinis Aeropolio arkivyskupas ir apaštalinis vizitatorius Bulgarijai, nuo 1931 m. apaštalinis delegatas Bulgarijoje, nuo 1934 m. Turkijoje ir Graikijoje. 
Chaimas Barlas, iš Lietuvos kilęs žydas, Žydų agentūros atstovas Ženevoje, 1942 m. prašė jį užtarti  Bratislavos žydus.  Jam pavyko sustabdyti deportaciją.  Padėjo iš Vengrijos bėgantiems žydams. 
1944–1953 m. popiežiaus nuncijus Prancūzijoje. Nuo 1952 m. nuolatinis Šventojo Sosto stebėtojas prie UNESCO. 1953 m. kardinolas, Venecijos patriarchas.
Išrinktas popiežiumi 1959 m. pradėjo rengti Vatikano II susirinkimą, vykusį 1962–1965 m., kurio pagrindiniai tikslai buvo Bažnyčios atsinaujinimas (adžomamentas) ir krikščioniškų Bažnyčių ekumenizacija. Padidino kardinolų kolegiją, į ją įtraukė Afrikos ir Japonijos atstovų. Stiprino ekumeninius ryšius su kitomis Bažnyčiomis. 1960 m. įsteigė Krikščionių vienybės sekretoriatą, (dab. Popiežiškoji krikščionių vienybės taryba). Bendravo su tikinčiųjų bendruomenėmis. Susitiko su didžiųjų pasaulio valstybių ir komunistinių šalių valdžios atstovais.
Stendalio sindromas

Stendalio sindromas (arba Florencijos sindromas) – žmogaus išgyvenamas psichikos ir elgsenos sutrikimas pamačius daug ar labai įspūdingų meno kūrinių. Stendalio sindromą gali išgyventi ir žmonės, pamatę ypatingo grožio objektus, gamtos vaizdus.

Istorija

Stendalio sindromas pavadintas prancūzų XIX a. rašytojo Stendalio vardu. Stendalis knygoje „Neapolis ir Florencija: kelionė iš Milano į Redžiją“ taip aprašė apsilankymo po Florenciją pabaigą: „Kai aš ėjau iš Šventojo Kryžiaus bažnyčios, man užėmė kvapą, jaučiau širdies dūžius, atrodė tarsi gyvybinės jėgos būtų mane apleidusios, ėjau bijodamas parkristi ant žemės.“
Nors nuo senų laikų buvo žinomos įvairių žmonių psichologinės reakcijos į meno kūrinius, ypač tokiuose miestuose, kaip Florencija, Roma, Venecija, šių reiškinių tyrimai suintensyvėjo XX a. pabaigoje padažnėjus muziejų lankytojų atakoms prieš ypač garsius meno kūrinius (kaip 1972 m. buvo apdaužyta Mikelandželo „Pieta“). Pavadinimą suteikė italų gydytoja Graziella Magherini 1979 m., ištyrusi daugiau nei 100 sindromo atvejų Florencijoje.
1996 m. pasirodė Dario Argento košmarų filmas „Stendalio sindromas“ apie ligos kamuojamą asmenį. Šiuo metu žymiausių pasaulio meno muziejų apsaugos darbuotojai apmokyti dirbti su Stendalio sindromo paveiktais muziejų lankytojais.

Simptomai

Liga pasireiškia karščiavimu, širdies plakimo suintensyvėjimu, euforine psichologine būsena, darosi silpna, galimos haliucinacijos. Didesnę tikimybę pasireikšti turi kitų nei Italija Europos šalių gyventojams, atvykusiems į Florenciją ir pamačiusiems daugybę meno kūrinių, žinomų nuo vaikystės, vienoje vietoje. Nustatyta, kad Stendalio sindromas neveikia vietos gyventojų ir azijiečių, visiškai kitos kultūrinės terpės žmonių. Stendalio sindromą gali žadinti ir kiti garsūs meno kūriniai, kaip „Mona Liza“ Luvre ar „Siksto madona“ Senųjų meistrų galerijoje Drezdene.
Yra abejojančių Stendalio sindromo buvimu, tačiau užregistruota atvejų, kai lankytojai tiesiog parkrisdavo muziejuose ir juos tekdavo išvežti į ligoninę, kas peržengia vien susižavėjimo meno kūriniais ribas. Emocinis pervargimas, seksualinės traumos didina Stendalio sindromo pasireiškimo galimybę. Stendalio sindromas siejamas su Jeruzalės sindromu − išgyvenimais, kuriuos patiria tikintieji, apsilankę šventosiose savo religijos vietovėse.
Maarten van Heemskerck

Martenas van Hemskerkas (ol. Maarten (Maerten) van Heemskerck, 1495 m. – 1574 m. spalio 1 d., Harlemas) – XVI a. Nyderlandų renesanso laikotarpio tapytojas ir piešėjas.

Biografija

Martenas van Hemskerkas gimė 1495 m. Hemskerko kaime Olandijoje, netoli Harlemo. Jo tėvas Jacob Willemsz. van Veen buvo ūkininkas. Pasak Karelo van Mandero, Hemskerkas iš pradžių mokėsi pas Cornelis Willemsz. Harleme ir po to pas Jan Lucasz. Delfte. Nei vienas šių dailininkų kūrinys nėra žinomas. 1527 − 1530 m. Hemskerkas dirbo kartu su Janu van Skoreliu Harleme. Van Skorelis naudojo naujovišką Olandijoje tapybos manierą, kurią perėmė savo kelionių į Italiją metu. Hemskerkas gyveno Harleme iki 1532 m. gegužės ir pats išvyko į Italiją, atvyko į Romą liepos mėnesį.
Romoje Martenas van Hemskerkas piešė pagal antikinės architektūros ir skulptūros pavyzdžius, buvo paveiktas Rafaelio dailės. Jį taip pat paveikė Mikelandželas ir Frančeskas Salviatis. Tikėtina, kad pakeliui namo Hemskerkas pabuvojo Mantujoje, kur galėjo susipažinti su Džulijo Romano kūriniais. 1537 m. Hemskerkas grįžo į Harlemą, kuriame gyveno iki mirties. Jis priklausė vietos Šv. Luko tapytojų gildijai, užėmė deakono postą 1554 metais. Nuo 1548 m. Hemskerkas ruošė piešinius graviūroms. 1572 m. ispanų apgulties metu Hemskerkas trumpam buvo palikęs Harlemą ir gyveno Amsterdame. Martenas van Hemskerkas mirė 1574 m. spalio 1 d. Harleme.
Jumis

Jumis – latvių javų, laukų dvasia arba dievybė, mitologinė būtybė.
Tikėta, kad kiekviena javų rūšis turėjusi savo Jumį. Laikytas augimą skatinančia ir globojančia dievybe, vaisingumo personifikacija. Tautosakoje apibūdinamas kaip mažas žmogeliukas su drabužiais iš augalų. Vasarą gyvenantis javų lauke arba po akmenimis, rudenį persikeliantis į keimarį – dvigubą javo varpą arba lino sėklą. Jumį pagerbdavo per pjūties pabaigtuves, kurios vadintos Jumio gaudymu arba vijimu – paskutinį javų pėdą arba saują nupjaudavo arba surišę javų kuokštą su keimariu prilenkdavo prie žemės ir prislėgdavo akmeniu, kad Jumis lauke liktų žiemai. Tai daryti galėjo tik geriausieji pjovėjai arba (ir) rovėjai, šeimininkai.
Jumis yra skalsos, dvilypumo simbolis. Žodis vedamas iš ide. idm(i)- šaknies, iš kurios taip pat kildinamas indų Jama, Avestos Jima, skandinavų Imiras. Taip pat vedamos sąsajos su suomių Jumala.
Azerbaidžano himnas

Eilės

Azərbaycan, Azərbaycan!

Ey qəhrəman övladın şanlı Vətəni!

Səndən ötrü can verməyə cümlə hazırız!

Səndən ötrü qan tökməyə cümlə qadiriz!

Üç rəngli bayrağınla məsud yaşa!

Minlərlə can qurban oldu,

Sinən hərbə meydan oldu!

Hüququndan keçən əsgər!

Hərə bir qəhrəman oldu!

Sən olasan gülüstan,

Sənə hər an can qurban!

Sənə min bir məhəbbət

Sinəmdə tutmuş məkan!

Namusunu hifz etməyə,

Bayrağını yüksəltməyə,

Cümlə gənclər müştaqdır!

Şanlı Vətən, şanlı Vətən!

Azərbaycan, Azərbaycan!
Faursmito kultūra

Arealas

Faursmito kultūra prieš 100-75 tūkstančius metų plito Afrikos pietinėje ir rytinėje dalyje. Susiklostė po Stelenboscho kultūros.

Kultūra

Faursmito kultūrai būdingi maži rankiniai kirtikliai nuapvalintu smailiu galu, vad. Levalua tipo dirbiniai – nuoskalos – smaigai, skeltės, nubukinta nugarėle. Faursmito radiniai turi vėlyvosios Ašelio kultūros rankinių kirtiklių bruožų, siejami su Saldanos žmogumi (Homo sapiens rhodesiensis); greta jo griaučių liekanų rasta Faursmito dirbinių. Žmonės gyveno olose, medžiojo ir rinko maistą.
1 tūkstantmetis

Pirmasis mūsų eros tūkstantmentis prasidėjo 1-aisiais mūsų eros metais ir baigėsi 1000-aisiais metais.

Kiti laikotarpiai

Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis
Šimtmečiai: I amžius – II amžius – III amžius – IV amžius – V amžius – VI amžius – VII amžius – VIII amžius – IX amžius – X amžius
Povilas Berkavičius

Povilas Berkavičius (1894 m. rugsėjo 21 d. Ryga – 1975 m. lapkričio 16 d. Vilnius) – Lietuvos violončelininkas.

Biografija

1912–1914 m. studijavo Leipcigo konservatorijoje, 1914–1915 m. Sankt Peterburgo konservatorijoje ir Peterburgo universiteto Medicinos fakultete. 1921 m. baigė Tartu universiteto medicinos fakultetą.
1914–1926 m. Tartu „Vanemuine“ teatro, 1926–1929 m. Latvijos nacionalinio teatro, 1929–1940 m. Valstybės teatro, 1940–1941 m. Valstybinio dramos, operos ir baleto teatro, 1941–1944 m. Kauno didžiojo teatro, 1944–1947 m. LTSR operos ir baleto teatro Kaune koncertmeisteris.
Nuo 1915 m. dėstė Tartu, Rygos muzikos mokyklose. 1929–1933 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, 1933–1949 m. Kauno, nuo 1949 m. Lietuvos konservatorijoje, 1951–1964 m. Atlikėjų ir teorijos – kompozicijos, 1964–1975 m. Atlikėjų ir muzikos teorijos fakulteto dekanas; nuo 1948 m. profesorius.
Solistas virtuozas, griežė ansambliuose ir simfoniniuose orkestruose. 1927-1939 m. koncertavo Tartu, Rygoje, Kaune, Liepojoje, Klaipėdoje.
Archeologiniai ir etnografiniai tyrinėjimai Lietuvoje

Archeologiniai ir etnografiniai tyrinėjimai Lietuvoje – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto iliustruotas leidinys, leistas 1970–1974 m. Vilniuje kas dveji metai.

Leidinys

Skelbė informaciją apie paskutiniųjų dvejų metų archeologinių tyrinėjimų rezultatus bei etnografų ekspedicijas. Išleistos 3 knygos.
Atsakingieji redaktoriai: Adolfas Tautavičius (archeologija), Antanas Daniliauskas (1970 m., etnografija) ir Vitalis Morkūnas (1972 m. ir 1974 m., etnografija). 1974 m. vietoj jo įsteigti du informaciniai leidiniai: „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje“ ir „Etnografiniai tyrinėjimai Lietuvoje“.
Armėnai

Diaspora

Iš viso pasaulyje yra apie 10 mln. armėnų, iš kurių tik apie 3,6 mln. gyvena dabartinėje Armėnijoje. Didelė armėnų diaspora yra JAV (daugiau, kaip 1 mln.), Prancūzijoje (400 000), Brazilijoje, Graikijoje, Urugvajuje, Kanadoje, Australijoje, Izraelyje. Armėnai sudaro istorines mažumas dabartinėje Gruzijoje (430 000), Kalnų Karabache (150 000), Libane (125 000), Sirijoje (170 000), Irane (200 000), Turkijoje (50 000), Irake, Rusijoje, Ukrainoje, Bulgarijoje. Dauguma tikinčiųjų priklauso Armėnų apaštališkajai bažnyčiai.

Istorija

Seniausias armėnų branduolys – Mažosios Azijos Šiaurės rytų dalies gyventojai. XVI–XV a. pr. m. e. tas kraštas minimas šaltiniuose, XIV–XIII a. pr. m. e. vadinosi Hajasa. VII a. pr. m. e. susidarė pirmieji armėnų valstybiniai junginiai. 301 m. Armėnijos karalius Trdatas III krikščionybę pirmą kartą istorijoje paskelbė valstybine religija. 405 m. sukurtas armėnų raštas, pradėti kurti literatūros kūriniai. Armėnijos nepriklausomybę dažnai nutraukdavo užkariautojai persai, romėnai, bizantiečiai, arabai, turkai, rusai. 1894–1922 m. per armėnų genocidą Turkijoje žuvo apie 2 mln. žmonių. Osmanų imperijoje XIX a. pab.- XX a. pradžioje armėnai persekioti kaip krikščionys. Dėl priespaudos, žudynių daug armėnų buvo priversti bėgti iš gimtinės, susikūrė gausi jų išeivija. XX a. susidarė modernioji armėnų tauta.

Etnografija

Iš seno armėnų pagrindiniai verslai buvo žemdirbystė, sodininkystė, ypač vynuogininkystė, gyvulininkystė, prekyba. Tradiciniai amatai – kilimų audimas, statyba, auksakalystė, akmens, metalų ir odos apdirbimas.
Armėnams būdingi nuo IX a. įvairiomis progomis statomi chačkarai. Senųjų namų gyvenamoji dalis (glchatūnas) buvo stačiakampio plano su anga piramidės pavidalo stoge.
Tautiniai drabužiai labai įvairūs. Moterys dėvėjo sijonus (kaimietės po jais vilkėjo šarovarus, arba plačkelnes), ryšėjo prijuostes, merginos – siuvinėtas ir įvairiai puoštas kepurėles, kurias ištekėjusios moterys dar aprišdavo skaromis, gaubėsi nuometais. Puošėsi žiedais, auskarais, apyrankėmis, karoliais, monistais (monetų vėriniais), sidabro diržais. Vyrai Kaukaze dėvėjo čuchas (tam tikros čerkesės), kailines kepures, vilkėjo viršutinį neužsegamą drabužį archaluchą, Vakarų Armėnijoje (dab. Turkijos, šiaurės Irako, Vakarų Irano teritorija) vietoj archalucho ant marškinių vilkėjo trumpas, iki juosmens, palaidines ir liemenes. Ant galvos dėjosi panašias į turkų fesas arba siūtas kepures. Nuo XIX a. antrosios pusės miestiečiai nenešiojo tautinių drabužių, sekė Europos madomis.
Duchovščina

Istorija

Gyvenvietė ėmė kurtis apie XIII–XIV a. čia stovėjusį Švč. Dvasios moterų vienuolyną. 1777 m. Duchovščinai suteiktas miesto statusas. Nukentėjo per 1812 m. karą. TSRS metais plėtota linų pramonė.
Zutfeno grafystė

Istorija

Valstybė įkurta 1046 m., kuomet suformuota atskira valda, pagal vasaliteto sutartį priklausiusi Utrechto vyskupijai.
Nuo 1130 m. grafystė sudarė personalinę uniją su Gelderso grafyste. 1339 m. ji galutinai tapo Gelderso kunigaikštystės dalimi, viena iš jos provincijų. Nepaisant to, ji buvo traktuojama kaip atskira valda. Kuomet XV a. Gelderso soste įsigalėjo Burgundų dinastija, ir kunigaikštystė buvo įjungta į Burgundijos Nyderlandus, Zutfenas buvo pripažįstamas kaip atskira provincija, viena iš Septyniolikos Provincijų.
Per Nyderlandų revoliuciją 1591 m. grafystė galutinai nustojo egzistuoti ir tapo Jungtinių Provincijų dalimi.
Kazimieras Černis

Kazimieras Černis (g. 1958 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos astronomas astrofizikas.

Biografija

1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute, nuo 1996 m. Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritys – žvaigždžių fotometrija, Galaktikos sandara, Saulės sistema, kometos, asteroidai. Iki 2006 m. atrado 25 naujas kometas (Černio kometos). Molėtų observatorijos asteroidų paieškos projekto vadovas, iki 2006 m. atrasti 125 asteroidai. Paskelbė straipsnių žvaigždžių fotometrijos klausimais ir atliko tarpžvaigždinės ekstinkcijos Galaktikos anticentro kryptimi tyrimus.
Amritas

Amritas (arab. عمريت) arba Maratas (gr. Μάραθος) – senovinis miestas šiaurės vakarų Sirijoje, 7 km į pietus nuo Tartuso. Yra išlikęs V a. pr. m. e. finikiečių nekropolis ir vandens šventyklos griuvėsiai.

Istorija

Miestas buvo įkurtas III tūkstantmetyje pr. m. e. amoritų. Aleksandro Makedoniečio kronikose minimas kaip didelis ir klestintis miestas. 219 m. pr. m. e. tapo pavaldus Arvadui, o 148 m. pr. m. e. sugriautas.
Um Babas

Etimologija

Umm Bab (arab. ام باب) pažodžiui reiškia „Babo motina“ (Umm (arab. أم) – motina, Bab (arab. باب) – arabiškas vardas, reiškiantis „durys, vartai“).
Maiskis

Gyventojai

2010 m. 70 % Maiskio gyventojų buvo rusai, 11,4 % – turkai meschetinai, 5,6 % – kabardinai, 3,3 % – korėjiečiai, 2,9 % – čigonai.

Istorija

1824 m. dabartinio miesto vietoje pastatyta tvirtovė, o 1829 m. – stanica Prišibskaja. XIX a. vid. nutiesus geležinkelį, gyvenvietė pradėjo sparčiai augti. 1925 m. sujungus kelias gyvenvietes įkurta Maiskio miesto tipo gyvenvietė. Miesto statusas suteiktas 1965 m.
Vokietijos vaistinių įstatymas

Vokietijos vaistinių įstatymas (vok. Gesetz über das Apothekenwesen, Apothekengesetz, ApoG) - federalinis Vokietijos įstatymas, reglamentuojantis vaistinių veiklą. Priimtas 1960 m.

Apribojimai

Vaistinės veiklai vykdyti reikalingas leidimas. Išduodamas prašymo teikėjui, kuris pagal Vokietijos aprobacijos nuostatus (Approbationsordnung) yra vaistininkas (yra gavęs aprobaciją). Leidimo gavėjas be asmeniškai vadovaujamos (pagrindinės) vaistinės gali turėti ne daugiau kaip 3 filialines vaistines (Filialapothek). Esant daugiau nei 1 valdytojui, vaistinės teisinė forma - personalinė bendrija (Personengesellschaft), civilinės teisės bendrija (Gesellschaft bürgerlichen Rechts), offene Handelsgesellschaft. Kiekvienas valdytojas (Besitzer) privalo turėti leidimą užsiimti vaistinė veikla (Erlaubnis zum Betrieb einer Apotheke). Tuo esą siekiama, kad kiekvieną vaistinę valdytų vienas arba keli asmeniškai visiškai atsakingi vaistininkai.
Karklėnų valsčius

Karklėnų valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Karklėnai.
Valjegrandės provincija

Istorija

Valjegrandės provincija buvo įkurta kartu su Santa Kruso departamentu 1826 sausio 26 d.

Geografija

Šiaurėje vakaruose Valjegrandės provincija ribojasi su Manuelio Marijos Kabaljero provincija, vakaruose su Kočabambos departamentu, pietvakariuose su Čukisakos departamentu, pietryčiuose ir rytuose su Kordiljeros provincija, šiaurės rytuose su Floridos provincija.
Provinciją kerta Rytų Kordiljeros kalnai. Vidutinis aukštis 1900 metrų virš jūros lygio. Pagrindinės upės: Mizque, La Cañada, Vilcas, Seco, Ciénega, Guayra.
Provincijai būdingas vidutinis klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 19ºC, metinis kritulių kiekis 1450 mm.

Demografija

Valjegrandės provincijos gyventojai (27 429 gyv.) sudaro 1,35 % visų departamento gyventojų. Didžioji provincijos gyventojų dalis (71,56 %) gyvena kaimuose. Miestuose gyvena tik 28,44 % provincijos gyventojų.
Didžiausias provincijos miestas Valjegrandė (7 801 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų. 
52 % provincijos gyventojų yra vyrai, 48 % moterys. 50,45 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.
Valjegrandės provincija iš kitų Santa Kruso departamento provincijų išsiskiria tuo, kad pagrindinė jos gyventojų dalis nepriklauso jokioms indėnų tautoms (95,94 %). Pagal 2001 metų surašymo duomenis 2,65 % provincijos gyventojų save priskiria kečujams, 1,4 % kitoms indėnų tautoms.
Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės sektoriuje (52,84 %).