google/wiki40b huggingface dataset:
Birštono Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

Manoma, kad bažnyčia 1529 m. jau buvo, nes Birštonas vadinamas miestu. 1609 m. seniūnas įpareigotas atstatyti sunykusią Birštono bažnyčią, kuriai buvo dovanoti 2 valakai žemės. 1643 m. bažnyčiai dovanotas Žydeikonių kaimas ir įpareigota laikyti pamaldas. Anksčiau buvusi parapija tapo filija. Manoma, kad 1655 m. bažnyčia sudegė, nes 1674 m. vėl įpareigota atstatyti. 1669, 1717 ir 1744 m. nurodyta filija. 1782 m. bažnyčios vietoje stovėjo kryžius. 1787 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Lėšų skyrė Prienų seniūnas K. Sapiega. 1795 m. atkurta parapija. XVIII a. Birštone buvo parapinė mokykla.
1900 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas (archit. Vaclovas Michnevičius). Klebonas Jonas Karvelis su parapijiečiais 1900–1909 m. pastatė dabartinę bažnyčią. Statybą prižiūrėjo architektas Edmundas Frykas. Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.
Pas kleboną Joną Jonį 1956 m. apsigyveno iš įkalinimo Mordvijoje grįžęs Kaišiadorių vyskupas Teofilius Matulionis. Birštonas tapo Kaišiadorių vyskupijos būstine. 1957 m. klebonijoje vyskupas T. Matulionis konsekravo vyskupu Vincentą Sladkevičių. Po to klebonas J. Jonys buvo suimtas ir ištremtas 4 metams į Mordviją. 1958 m. į Šeduvą ištremtas ir vyskupas Teofilius Matulionis.
Aina (Lahoiskas)

Istorija

1386 m. pastatyta medinė katalikų bažnyčia, nuo 1788 m. – mūrinė; 1865 m. paversta cerkve, Antrojo pasaulinio karo metais sugriauta. Aina iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Minsko vaivadijai ir pavietui. Buvo valsčiaus centras.

Lietuviai

Po slavų kolonizacijos I-ojo tūkstantmečio antroje pusėje Ainos apylinkėse kelis šimtmečius išliko didelė lietuvių sala. Ruošiantis Lietuvos krikštui 1387 m. čia pastatyta viena iš 7 pirmųjų katalikų bažnyčių.
Išliko lietuvių kilmės kaimų vardų – jų daugiau į pietus, link Ostrošicų ir į pietvakarius link Radaškonių, ypač gausu į vakarus ir į pietvakarius nuo Radaškonių link Peršojų ir Rakovo. Manoma, kad čia dar XIX a. viduryje kalbėta lietuviškai. Ostrošicų, Radaškonių, Krasnajės, Jarševičių, Dubravų, Peršojų, Dorų katalikų parapijos veikė greta stačiatikių unitų parapijų; tai rodo, kad XIV–XV a. lietuviai vietomis gyveno mišriai su gudais. Visa Peršojų-Radaškonių-Ainos lietuviškų vietovardžių sala buvo prie Nemuno ir Dniepro upių pagrindinės vandenskyros.
VII pasaulio futbolo čempionatas

Atrankos varžybos

Atrankos varžybose dalyvavo 51 komanda, į finalinį turnyrą pateko 14 geriausių. Be atrankinių kovų į finalinį turnyrą pateko šeimininkai čiliečiai ir čempionai brazilai.
FK Kruoja Pakruojis

Istorija

1991 m. Lietuvos II lygos Vakarų zonos pirmenybėse Pakruojo sporto centro komanda „Kruojos“ vardu tarp 14 komandų liko priešpaskutinė, aplenkusi tik GPK Joniškis ekipą. Ne ką geriau pakruojiškiams sekėsi ir vėlesniuose sezonuose. 1994–1995 m. sezoną po Lietuvos čempionatų sistemos pertvarkymo „Sporto centro“ komanda pradėjo IV lygoje ir užėmusi 2-ąją vietą iškovojo teisę žaisti III lygoje. Vėliau klubas blaškėsi tarp II ir III lygų.

2001 – 2015 metai

2001 m. Pakruojyje įkurtas atskiras futbolo klubas ir „Sporto centras“ pervadintas į „Kruoją“. Komandai šis vardas suteiktas neatsitiktinai. Kruoja – upė šiaurės Lietuvoje, Radviliškio, Šiaulių ir Pakruojo rajono savivaldybių teritorijoje. Pagal šį dešinįjį Mūšos intaką pavadintas ir pats miestas.
Pirmosios sėkmės „Kruojos“ aistruoliams teko laukti iki 2004 m. Tais metais pakruojiškiai tapo II lygos Šiaurės zonos nugalėtojais ir iškovojo kelialapį į LFF I lygą. Debiutas buvo sėkmingas – tarp 18 komandų „Kruoja“ užėmė 10-ąją poziciją. Sėkmingai ekipai susiklostė ir 2006 bei 2007 m. pirmenybės, kuriose „Kruoja“ užėmė 4-ąsias vietas. 2008 m. pirmenybėse pakruojiškiai I lygoje užėmė tik 10-ąją vietą, tačiau po skandalo, kilusio po FBK Kaunas ir Atlantas Klaipėda pasitraukimo iš A lygos, LFF suteikė galimybę šiai ekipai debiutuoti elitiniame šalies divizione. Debiutiniame sezone „Kruoja“ liko paskutinėje, 8 vietoje, tačiau kitais metais palipėjo viena vieta aukščiau, o 2011 m. jau kovojo dėl vietų, suteikiančių teisę žaisti UEFA Europos lygoje, tačiau pirmenybes baigė 5-oji.
2014 metais klubas iš mažo miestelio netikėtai tapo A lygos vicečempionais. 
2015 metų vasarą FK "Kruoja" pasitraukė iš A lygos pirmenybių dėl įtarimų dalyvaujant sutartose varžybose. Kruojos dubleriai pasitraukė iš Pirmos lygos pirmenybių.

2016 - 2019 m.

2016 metais klubas norėjo licencijuotis LFF I-os lygos pirmenybėms, bet LFF nesuteikė licencijos. Tarp 16 klubų, kurie buvo pakviesti dalyvauti LFF I-oje lygoje, FK Kruojos nebuvo. Kartu su Šiaulių FC KUPSC subūrė bendrą komandą ir dalyvavo ŠAFF III lygos pirmenybėse kaip jungtinė "FK Kruoja-Kupsc" ekipa. 2017-2019 m. toliau dalyvavo LFF III lyga pirmenybėse kaip jungtinė komanda.
Pirmoji lietuvių dailės paroda

Pirmoji lietuvių dailės paroda – dailės paroda, vykusi Vilniuje 1907 m. pradžioje.

Priešistorė

Idėją įsteigti lietuvius menininkus vienijančią organizaciją pirmasis viešai išsakė skulptorius Petras Rimša 1906 m. balandžio 6 d. laikraštyje „Vilniaus žinios“ paskelbtame straipsnyje. P. Rimša numatė parodą kaip konkrečią organizacinę formą. Tų pačių metų vasarą į Vilnių iš Paryžiaus grįžęs Antanas Žmuidzinavičius subūrė parodos rengimo grupę, kurios pirmas posėdis įvyko 1906 m. spalio 28 d. Posėdžio metu sudarytas komitetas, komiteto pirmininku paskirtas Jonas Basanavičius. Be jo ir A. Žmuidzinavičiaus, komitete buvo Petras Vileišis, Antanas Vileišis, Jonas Vileišis, Kazys Puida, kunigai Juozapas Kukta ir Vladas Mironas. Komitetas parengė „Atsišaukimą į visuomenę“ – kvietimą siųsti eksponatus bei aukas būsimai parodai. Kvietimas išplatintas užsienyje gyvenantiems lietuvių kilmės dailininkams, draugijoms, Prancūzijos, Anglijos, JAV, Rusijos, Lenkijos laikraščių redakcijoms.

Paroda

P. Vileišiui pasiūlius, parodai paskirtos patalpos Vileišių rūmuose. Sukaupus pakankamai eksponatų (dailininkų kūrinių bei provincijos inteligentų ir dvasininkų surinktų liaudies amatų dirbinių), pradėtas parodos rengimas. Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, A. Žmuidzinavičius, P. Rimša patys rengė ekspoziciją, kabino paveikslus, dėliojo dailės dirbinius. Parodos katalogai išspausdinti lietuvių, lenkų ir rusų kalbomis.
Atidaryme, įvykusiame 1907 m. sausio 9 d. (pagal Grigaliaus kalendorių), dalyvavo valdžios atstovai, Vilniaus tautinių bendrijų pasiuntiniai bei lietuvių publika. Įžanginę kalbą sakė J. Basanavičius, dainavo Juozo Tallat-Kelpšos vadovaujamas choras „Kanklės“, atidarymo dienos vakare vyko koncertas. Parodoje dalyvavo 23 profesionalūs dailininkai ir architektai, tarp jų M. K. Čiurlionis, A. Žmuidzinavičius, Kazimieras Stabrauskas, Jonas Danauskas, Antanas Jaroševičius, Petras Kalpokas, P. Rimša, Juozas Zikaras bei Kazimieras Ulianskis. M. K. Čiurlionio tapyba viešai eksponuota pirmą kartą. Taip pat parodoje dalyvavo 68 kaimo meistrai. Eksponuoti 242 aliejumi ir akvarele tapyti kūriniai, piešiniai, architektūros projektai, skulptūros darbai ir 206 tautodailės dirbiniai. Paroda veikė iki 1907 m. vasario 15 d.
Lamokėlių koplyčia

Istorija

XVII–XVIII am­žių san­dū­ro­je Va­bal­nin­ko pa­ra­pi­ja bu­vo la­bai di­de­lė. Esant blo­giems ke­liams, ypač pa­va­sa­rio ir ru­dens po­lai­džių me­tu, bu­vo la­bai sun­ku pa­siek­ti baž­ny­čią, į ku­rią daž­nai reik­da­vo klam­po­ti po ke­lio­li­ka ki­lo­met­rų. Tuo me­tu apy­lin­kės gy­ven­to­jai steng­da­vo­si pa­si­sta­ty­ti kai­mų kop­ly­čias (daž­niau­siai ant ka­pi­nai­čių), ku­rio­se ret­kar­čiais bū­da­vo lai­ko­mos pa­mal­dos, pa­šar­vo­ja­mi nu­mi­rė­liai, mel­džia­ma­si gegužinių pamaldų me­tu.
Vie­na iš to­kių kop­ly­čių sto­vi La­mo­kė­lių ka­pi­nė­se. Ji va­di­na­ma Šv. Jur­gio var­du. Pa­sak le­gen­dos, anks­tų ry­tą vieš­ke­liu ėju­si mer­gai­tė pa­ma­tė ant kal­ne­lio sto­vin­tį rai­te­lį ant bal­to žir­go. Vi­si nu­ta­rė, kad tai bu­vo pa­si­ro­dęs Šv. Jur­gis ir nu­ro­dė kop­ly­čios sta­ty­mo vie­tą. Ant to kal­ne­lio pa­ra­pi­jos žmo­nės ir pa­sta­tė kop­ly­čią, ku­rią pa­va­di­no Šv. Jur­gio var­du. Ir nuo tos die­nos bu­vo pra­dė­tos švęs­ti Jurginės pa­mal­dos, o vė­liau ru­de­nį Šv. Pran­ciš­kaus ker­mo­šius.
Palemono dinastija

Palemono dinastija – legendinė Lietuvos ir Žemaitijos valdovų dinastija. Pagal istorikų užrašytas XV–XVI a. legendas lietuvių protėviu yra laikomas Palemonas, kuris iš Romos plaukęs per Nemuną, apsistojęs prie Dubysos upės žiočių (dabartinio Seredžiaus miestelio) ir čia pradėjęs savo dinastiją. Šios legendos atsirado lietuviams ieškant „solidžių“ tautos šaknų, kurias būtų galima priešpastatyti lenkų pareiškimams, esą jie sukultūrino barbarišką Lietuvos kraštą.
Kad lietuviai savo šaknų pradėjo ieškoti taip toli – pačioje Romoje – nenuostabu, nes tuo metu didelė Eurazijos valstybių dalis skelbėsi kilusios iš Romos imperijos ar net esančios jos tiesioginis tęsinys (Osmanai, vokiečiai (Šv. Romos Imperija) ir kt.).
Pasak legendos, Palemonas buvo Nerono giminaitis, pabėgęs iš Romos su 500 kilmingųjų šeimų. Jie keliavo į šiaurę, per Baltijos jūrą, ir pasiekė Nemuno deltą. Plaukdami aukštyn, pasiekė Dubysą, kur ir apsistojo. Vėliau iš jų kilo Gediminaičių dinastija.

Lietuvos pasidalijimas

Pasak A. Vijūko Kojelavičiaus, po kunigaikščio Palemono mirties jo sūnūs pasidalijo tuometinės Lietuvos žemes ir įkūrė sostines.
Barkus į Nemuną įtekančios Jūros žiotyse pasistatė Jurbarko pilį ir gavo valdyti tą Žemaitijos dalį, kuri plyti nuo Jūros iki Nemuno ligi Kuršių įlankos.
Kūno arba Kauno valstybė buvo ribojama Nemunu, Dubysa ir Nevėžiu bei Nerimi. Tų žemių sostinę įkurdino pačioje Neries ir Nemuno santakoje, o miestas tapo Kaunu.
Spera nukeliavo gerokai į rytus ir valdė žemes tarp Nevėžio, Šventosios ir Širvintos upių bei pastatė prie didžiulio ežero pilį. Toji vieta dar ir dabar vadinama Spera.
Po brolių mirties Kuno sūnus Kernius gavo iš tėvo žemes tarp Neries, Nevėžio ir Dauguvos, o kitas jo sūnus Gimbutas gavo Žemaitiją.

Palemono dinastijos baigtis

Palemono dinastijos valdovai valdė Lietuvą iki XIII amžiaus. Paskutinis jos narys buvo Rimgaudas, kuriam mirus baigėsi Palemono dinastija.
Inocentas IX

Biografija

G. Fakinečio šeima buvo kilusi iš Kordo Pjemonte, šiaurės Italijoje. Jis gimė Bolonijoje 1519 m. liepos 20 d. 1544 m. baigė teisės mokslus Bolonijos universitete, garsėjusiame jurisprudencijos studijomis, ir išvyko į Romą. Ten dirbo kardinolo Nicolò Ardinghelli sekretoriumi, vėliau – pas kardinolą Alessandro Farnese ir jo atstovu Avinjono vyskupijoje pietų Prancūzijoje, tvarkė jo reikalus Parmoje šiaurės Italijoje. 1560 m. paskirtas Nikastro vyskupu Kalabrijoje. 1562 m. dalyvavo Tridento susirinkime, kurio nutarimai davė pradžią kontrreformacijai, buvo pradėta griežtai cenzūruoti dvasininkams skirtą literatūrą, sudarinėti draudžiamų knygų sąrašus. 1566 m. Pijaus V paskirtas apaštališkuoju nuncijumi į Veneciją. Šiuo laikotarpiu įtvirtinta popiežiaus, Venecijos ir Ispanijos sąjunga, kuri padėjo laimėti prieš Osmanų imperiją, sutriuškinant jos laivyno pajėgas Lepanto jūrų mūšyje (1571 m.).
1572 m. kardinolas grįžo į savo vyskupiją. 1572–1585 m. buvo Jeruzalės lotynų patriarchu (Patriarcha Hierosolymitanus Latinorum).
Adneksitas

Adneksitas (adnexitis) – gimdos priedėlių (kiaušintakio, kiaušidės) uždegimas, kurį sukelia mikroorganizmai, kartais į gimdą patekusios cheminės medžiagos, tokios kaip jodas, spiritas.
Adneksitas būna ūminis ir lėtinis. Ligonėms pučia ir skauda pilvą, pykina, pakyla temperatūra, padažnėja pulsas. Praėjus 7–14 dienų, ūminiai reiškiniai praeina, tačiau dažnai lieka lėtinio adneksito simptomai (skausmas, vidurių užkietėjimas, mėnesinių sutrikimas).
Šis uždegimas gydomas skausmo raminamaisiais vaistais, antibiotikais, sulfanilaminais, fizioterapijos priemonėmis, kartais operacija; lėtinis adneksitas gali būti gydomas kurortuose.
Kamil Glik

Karjera

Futbolininko karjerą pradėjo MOSiR Jastrzębie Zdrój ir Silezijos Vodzislavo WSP jaunimo komandose. Buvo paskolintas LKS Silesia Lubomia. Yra žaidęs UD Horadada, Real Madrid C komandoje, GKS Piast Gliwice, US Città di Palermo, AS Bari klubuose. Nuo 2011 m. atstovauja Torino FC. 2013 m. tapo klubo kapitonu.
2008–2010 m. atstovavo Lenkijos iki 21 jaunimo komandai. 2009 m. gruodžio 18 d., debiutavo Lenkijos vyrų futbolo rinktinėje. Tapo pirmuoju GKS Piast Gliwice klubo žaidėju, žaidusiu šalies rinktinėje. Pirmąjį įvartį pelnė 2010 m. sausio 20 d., laimėjus 3–1 prieš Tailandą, 2010 m. Karaliaus taurėje.
Daujėnų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia

Istorija

Manoma, kad XVII a. pabaigoje Daujėnų kapinėse buvo pastatyta medinė koplyčia (ji buvo ir 1750 m.). Į ją laikyti pamaldų vykdavo Krinčino kunigai. Krinčino klebono Jono Jeronimo Šarkevičiaus rūpesčiu 1794–1803 m. pastatyta dabartinė plytų mūro bažnyčia.
Vėliau klebono Juozapo Kubilinsko iniciatyva medinės lubos pakeistos mūriniais skliautais. 1894 m. pastatyta medinė klebonija. Nuolatinis kunigas čia apsigyveno 1898 m. (valdžios leidimas gautas tik 1903 m.). 1904 m. pradėtos rašyti metrikų knygos. Vladislovas Pšibitnevskis iki 1908 m. bažnyčioje įrengė vitražus (jie Panevėžio parodoje 1905 m. laimėjo sidabro medalį). Daujėnai 1909 m. tapo savarankiška filija. 1910 m. bažnyčia restauruota, apdengta skarda. Svarbiausius darbus atliko Varšuvos dailininkai.
1923 m. įkurta parapija. Parceliuojant Karpiui priklausiusį Moliūnų dvarą, bažnyčiai paskirta 8 ha žemės. Veronika Mačiuikienė dovanojo 5,5 ha. Daujėnuose 1903–1942 m. klebonavo Vincentas Baltrušaitis. Jis pastatė parapijos ūkinius trobesius, padidino kleboniją, suremontavo bažnyčią, sutvarkė kapines.
Daujėnai garsėjo Sekminių, Šv. Roko ir Angelų Sargų atlaidais. Prie šventoriaus yra Šventabalos šaltinis, kurio vanduo, tikinčiųjų manymu, turi gydomosios galios. Prieš Antrąjį pasaulinį karą jaunalietuviai pastatė šaltiniui rentinį, sutvarkė aplinką.
Šventoriaus šiaurės vakarų kampe auga įspūdingų matmenų dvikamienė Daujėnų liepa – valstybės saugomas medis (yra pažymėtas informacine lentele).

Architektūra

Bažnyčia turi baroko ir klasicizmo bruožą, stačiakampio plano, su bokšteliais. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais, skliautuotas. Šventoriuje stovi medinė varpinė.
Leonas Jasinskas (1922)

Biografija

1948 m. baigė Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakultetą. 1949–1952 m. Maskvos M. Lomonosovo valstybinio universiteto aspirantas, 1952 m. apgynė disertaciją „Lietuvos TSR pramonės vystymas“, ekonomikos mokslų kandidatas. 
1952–1993 m. VU dėstytojas, 1967–1969 m. Ekonomikos fakulteto, 1969–1976 m. Pramonės ekonomikos fakulteto dekanas, 1966–1967 m. Liaudies ūkio ekonomikos, 1968–1976 m. Ekonomikos istorijos ir geografijos katedros vedėjas; 1958 m. docentas. 1957–1960 m. dar ir Liaudies ūkio tarybos Planavimo ekonominio, nuo 1958 m. Planavimo gamybinio skyriaus viršininkas. 
Nagrinėjo daugiausia ekonomikos ir ūkio istorijos klausimus. Paskelbė daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių. Parašė mokomąją priemonę „Lietuvos gamybinių jėgų raida 1914–1940 metais“, 1983 m.
Darlington FC

Istorija

Įkurtas Darlingtono pradinėje mokykloje. 1889 m. pradėjo žaisti šiaurės lygoje, kurią laimėjo 1896 m. ir 1900 m. 1908 m. tapo profesionaliu klubu, pradėjo žaisti šiaurės rytų lygoje.

Stadionas

Klubas namų rungtines žaidžia Darlingtono Arenos stadione, kuris buvo atidarytas 2003 m., turi 25 500 sėdimas vietas. Nuo 1883 m. iki 2003 m. žaidė Feethams stadione, kuris buvo nugriautas.
Kuikatekos urvynas

Kuikatekos urvynas (isp. Sistema Cuicateca) arba Čevė urvas (cueva Chevé) – karstinių urvų sistema pietų Meksikoje, Oachakos valstijoje, Pietų Siera Madrės kalnuose. Tai vienas giliausių pasaulio urvynų. Jo gylis 1484 m, ilgis daugiau kaip 9300 m. Susidaręs klintinėse uolienose, turi 5 angas. Urvu teka požeminė upė.
Kuikatekos urvyną ištyrė JAV speleologai (pradėtas tirti 1986 m.).
Gargždų krašto muziejus

Istorija

Gargždų krašto muziejus įsikūręs istorinėje miesto vietoje – XIX a. siekiančioje dvarvietėje.
Būtent šioje Minijos upės slėnio teritorijoje iki XX a. III deš. buvo įsikūręs Gargždų dvaro ansamblis, menantis Žemaitijos grafų Rönne giminę, su vertinga dvaro biblioteka ir vietiniu kultūros židiniu. Šalia šlamėjo iki šių dienų išlikęs senasis dvaro parkas. Dešiniojoje Sodo gatvės pusėje buvusius sklypus IV deš. atvykęs čia dirbti įsigijo tuometis pašto viršininkas Juozas Triušys. Pastatas, kuriame šiandien įsikūręs Gargždų krašto muziejus, pradėtas statyti kaip gyvenamasis namas 1938 m. pašto viršininko tėvo. Tačiau II- asis pasaulinis karas ir tremtis planus pakeitė. Sovietmečiu pastatas nacionalizuotas. Jame buvo įkurtas vaikų darželis, vėliau, nuo 1965 m. iki Lietuvos valstybės nepriklausomybės atkūrimo čia veikė Gargždų vaikų muzikos mokykla. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę keliskart keitėsi pastato šeimininkai. 1991 m. jį nusipirko Lietuvos demokratinė darbo partija. 1993 m. jis gražintas teisėtiems savininkams – Juozo Triušio palikuoniams. Šie pastatą pardavė valstybei, keletą metų čia veikė Lietuvos draudimo bendrovė.
Mykolas Kaveckis

Biografija

1912 m. baigė Charkovo universiteto fizikos-chemijos skyrių, 1914-1916 m. studijavo Kijevo Politechnikos institute.
1921 m. atvyko į Lietuvą. 1921–1922 m. Lietuvos Aukštųjų kursų asistentas, nuo 1922 m. Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto Fizikos katedros asistentas, vyr. asistentas, Mineralogijos katedroje skaitė kristalografijos ir mineralogijos kursą. 1923-1926 m. išrinktas Mineralogijos katedros docentu ir vedėju, 1926 m. Mineralogijos-geologijos katedros vadovas.
Dalyvavo mokslinėse ekskursijose po Vidurio ir Vakarų Europos kalnų rajonus, aplankė mokslinius centrus Lenkijoje, Austrijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje. 1932 m. suteiktas gamtos mokslų daktaro laipsnis, išrinktas Vytauto Didžiojo universiteto ordinariniu profesoriumi.
1933-1937 m. tyrė Lietuvos kvartero nuogulas, redagavo tų nuogulų Lietuvos žemėlapį. 1939 m. mineralogijos-geologijos katedra perkelta į Vilnių, bet 1948 m. jis vėl pakviestas į Kauno valstybinį universitetą, kur dirbo Inžinerinės geologijos katedros profesoriumi ir vedėju, nuo 1956 m. Kauno Politechnikos institute. Kartu dar ketverius metus – Vilniaus universiteto Mineralogijos katedros vedėjas.
Lietuvos olimpinė akademija

Lietuvos olimpinė akademija – Lietuvos savarankiška šviečiamoji visuomeninė sporto organizacija, veikianti Vilniuje, Olimpiečių g. 15.
Daniliškės (Vilnius)

Istorija

Seniau tai buvo kaimas Trakų Vokės apylinkėje.
Vilniaus diena

Vilniaus diena – Vilniaus miesto gyventojams bei svečiams skirtas savaitraštis, leidžiamas nuo 2007 m. spalio 20 d. Iki 2013 m. sausio 3 d. buvo leidžiamas kaip dienraštis.

Istorija

"Vilniaus diena" leidžiama nuo 2007 m. žiniasklaidos kompanijos "Diena Media News". 2008 m. šią kompaniją įsigijo su verslininku Vladimiru Romanovu siejamas koncernas "Hermis Capital". 2013 m. pradėtas leisti kaip savaitraštis, kuris išeina ketvirtadieniais. Dabar savaitraštis neleidžiamas, bet 2018 m. jis vėl bus pradėtas leisti. 
Vyriausiasis redaktorius Evaldas Labanauskas, nuo 2018 m. šias pareigas užima Alfredas Zdramys.
Dalia Kasčiūnaitė

Biografija

1972 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1992 m. dailininkų grupuotės „l“ narė.

Kūryba

Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu nutapė portretų, peizažų, natiurmortų, vėlesniuoju – abstrakčių kompozicijų („Juodoji tulpė. Pozicija I“ 1996 m., „Geltonas kambarys. Lyja“ 1998 m.), jų ciklų („Skaičiuotė“ 1997 m., „Prisiminimai“ 1980–1984 m., „Septynios rakto skylutės“ 1992–1993 m.). Paveiksluose vyrauja poetinė nuotaika, metaforiški vaizdiniai, gausu subjektyvių nuorodų. Plėtoja savitą abstrakcionistinę tapymo manierą – dažnai spontaniška, intuityvia tapysena, jautriais spalviniais niuansais ji formuoja fragmentišką, išcentruotą paveikslo erdvę. Naudoja poetinių tekstų fragmentus, pabrėžia vienos spalvos dominavimą (geltona spalva) arba ryškina grafinį pradą (įbrėžimų, nutrynimų pėdsakai).
Nutapė paveikslų visuomeniniams interjerams: „Vaikystės prisiminimai“ Vilniaus Santariškių ligoninėje (1978 m.), paveikslų ciklai Lietuvos vyriausybės rūmuose (1989 m.), Vilniaus banko Kauno filiale (1999 m.). Sukūrė grafikos kompozicijų, objektų, papuošalų ir kilimų projektų, dekoravo baldų, nuliejo akvarelių, parašė eilėraščių.
Nuo 1973 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Hamburgas 1990 m., Seulas 1991 m., Kanai 1992 m., Paryžius 1993 m., Sankt Peterburgas, Diuseldorfas 1997 m.). Individualios parodos surengtos Vilniuje 1973 m., 1983 m., 1986 m., 1989 m., 1990–1998 m., Paryžiuje 1990 m., Čikagoje 1993 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, A. Tretjakovo galerija Maskvoje.
Nacionalinis Afrikos meno muziejus

Nacionalinis Afrikos meno muziejus – muziejus, Smithsonian instituto JAV sostinėje Vašingtone dalis. Nacionalinėje alėjoje esantis muziejus specializuojasi Afrikos menu ir kultūra. Muziejus buvo privačiai įkurtas 1964 metais, 1979 metų rugpjūtį jis oficialiai tapo Smithsonian instituto dalimi.
Pagrindinis įėjimas į muziejų yra priešais Smithsonian instituto pastatą (pilį), į pietvakarius nuo nepriklausomybės alėjos. Kaip ir Freer meno galerija bei Arturo M. Saklerio galerija, Nacionalinis Afrikos meno muziejus - tai požeminis muziejus. Jis jungiasi su Saklerio galerija požeminiu koridoriumi. Šis muziejus yra dažnai painiojamas su Afrikos meno muziejumi Niujorke.
Arnold Duncan McNair

Arnoldas Dankanas Makneiras CBE, KC, FBA (angl. Arnold Duncan McNair; 1885 m. kovo 4 d. Londone 1975 m. gegužės 22 d. Kembridže) – britų teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, Kembridžo universiteto (UK) Whewell tarptautinės teisės katedros profesorius (1935–1937), Tarptautinio Teisingumo Teismo (ICJ) teisėjas (1946–1955), teismo pirmininkas (1952–1955), EŽTT pirmininkas (1959–1965).

Biografija

Iki 1909 m. studijavo teisę Kembridžo universiteto Gonville and Caius koledže, kuriame vėliau pats dėstė. 1925 m. Kembridžo universitete apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras.
Laikinai buvo solisitorius Londone, Londono ekonomikos mokyklos (LSE) tarptautinės teisės dėstytojas. 1912 m. tyrėjas (Fellow) ir vėliau vyresnysis tutorius (Gonville and Caius College). 1937 m. Liverpulio universiteto vicekancleris.
1912 m. vedė. Užaugo sūnus ir 3 dukros.
Černobylis

Pavadinimo kilmė

Vienas iš aiškinimų teigia, kad miesto pavadinimas ukr. Чорнобиль kilęs iš ukr. чорний 'juodas' + ukr. билля 'žolės stiebas'. Kartu žodžiai, kaip numanoma, gali reikšti sudegusią žolę, arba išdegusius laukus, kurie atnešė maisto nepriteklių.

Istorija

Žemėlapyje pažymėtas jau 1595 m. Černobylis buvo svarbus ryšių, prekybos ir komercijos centras, ypač XIX a. Už 13 km į šiaurę–šiaurės vakarus nuo miesto 1970 m. buvo pradėta statyti Černobylio atominė elektrinė. 1985 m. Černobylyje gyveno apie 14 000 gyv. Netoli buvo pastatytas Duga radaras, kurio naudojimą po avarijos teko nutraukti.
Maskvos valstybinė P. Čaikovskio konservatorija

Maskvos valstybinė Piotro Čaikovskio konservatorija (rus. Московская государственная консерватория имени П. И. Чайковского) - žymiausia Rusijos aukštoji muzikos mokykla. 1866 m. įsteigė Nikolaj Rubinstein ir princas Nikolajus Petrovič Troubetzkoy. Piotras Čaikovskis čia maždaug iki 1878 metų dirbo docentu (muzikos teorija ir harmonija). Konservatoriją baigė dauguma Rusijos muzikos žvaigždžių: Sergejus Rachmaninovas (didžiuoju aukso medaliu), Aleksandras Skriabinas (mažuoju aukso medaliu), Nikolaj Medtner ir kiti.
Santa Fė (Naujoji Meksika)

Istorija

Nuo 1050 iki 1607 m. miestas buvo apgyvendintas indėnų, daugiausia Tevų. 1540 m. pretenzijas į teritoriją pradėjo reikšti ispanai, ir įkūrė Naujosios Meksikos karalystę. Pirmasis generalgubernatorius įkūrė Naujosios Meksikos sostinę Pueblų kultūros teritorijoje. Po jo pasitraukimo iš pareigų, generalgubernatoriumi tapo Don Pedro de Peralta ir 1610 m. perkėlė sostinę į Santa Fė. Pueblo indėnai sukilo prieš kolonistus, 400 jų nužudė, o likusius privertė atsitraukti atgal į Meksiką. Jie kontroliavo miestą iki 1692 m. kai ispanai jį vėl atsiėmė. 1912 m. Santa Fė tapo Naujosios Meksikos sostine.