google/wiki40b huggingface dataset:
Jonavos senamiestis

Jonavos senamiestis – istorinė, buvusi centrinė Jonavos miesto dalis, kultūros paveldo objektas. Senamiestis išsidėstęs apie Kauno gatvę, prie Neries kranto. Apima Kauno, Vilniaus, Klaipėdos, Sodų, Taikos ir kitas gatves. Koordinatės: 55°4'12"N ir 24°16'8"E.

Istorija

1750 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia.
1776 m. Skarulių kaimui atitekus Juozapui Kazimierui Kosakovskiui, įkurtas marijonų vienuolynas.
1791 m. pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. Šie pastatai sudarė miesto centrą, o vėliau į jį pradėjo keltis ir pirmieji gyventojai iš aplinkinių kaimų.
XVIII a. Jonava buvo sudaryta iš dvaro ir gyvenvietės, kuri buvo įsikūrusi dešiniajame Neries krante. Pati gyvenvietė plėtėsi į vakarus nuo brastos.
Varpas (bendrovė)

Istorija

Steigėjai: Kazys Grinius, Felicija Bortkevičienė, Jonas Šimkus, Mykolas Sleževičius, Justinas Staugaitis, Vaclovas Vaidotas. Iki 1924 m. išleido 52 pavadinimų knygų, politinių brošiūnį, ūkininkams skirtų knygelių. Tuo metu bendrovė įsigijo 2 linotipus, 4 plokščias mašinas, knygrišyklą. Su laikraščių „Lietuvos žinios“ ir „Lietuvos ūkininkas“ bendradarbiais dirbo apie 65 žmonės. 1927 m. kovo 11 d. spaustuvė buvo susprogdinta, nes nepritarė tautininkų perversmui. 1931 m. bendrovė įsigijo dviejų spalvų rotacinę mašiną laikraščiams spausdinti.
Pasirodė per 100 įvairių knygų, daugiausia kooperacijos, žemės ūkio, socialiniais klausimais. 1931 m. spaustuvė laimėjo Lietuviškosios enciklopedijos ir Vytauto Didžiojo universiteto leidinių spausdinimo konkursą. Aktyviausi valdybos nariai Kazys Grinius, Felicija Bortkevičienė, Jonas Vileišis, Vladas Lašas, Juozas Audėnas. 1940 m. bendrovė nacionalizuota.  1977 m. prijungta prie „Raidės“ spaustuvės.
Didžioji Žydroji skylė

Didžioji žydroji skylė (angl. Great Blue Hole) yra didelė povandeninė smegduobė šalia Belizo krantų, į rytus nuo Turnefės salų, netoli Švyturio rifo centro, mažame atole 70 km nutolusiame nuo žemyno ir Belizo miesto. Skylė yra apskritimo formos, 300 metrų pločio ir 120 metrų gylio.
Šią vietą išgarsino Žakas Ivas Kusto, kai paskelbė ją viena iš dešimties geriausių nardymo vietų pasaulyje.
Virintos ąžuolas

Virintos ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Molėtų rajone, Alantos seniūnijoje, Utenos miškų urėdijos Videniškių girininkijos (794 kv., 30 skl.) teritorijoje. Paminklinis medis ošia apie 1,5 km į rytus nuo Klabinių kaimo, netoli Virintos upės, yra Virintos valstybiniame hidrografiniame draustinyje. Paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 1960 m. rugsėjo 1 d.
Yra pasiekiamas iš kelio  2820  Alanta–Klabiniai–Dapkūniškiai , pakeliui pravažiuojant Janonių šaltinį. Toliau, ties Klabinių fermų pastatais įrengta kelio nuoroda, link objekto veda keliukas tarp dirbamų laukų. Ąžuolas stūkso netoli didelės sodybos, ant upės šlaito, lapuočių medžių ir krūmų pakraštyje. Medžiui stabilumą suteikia kamieno pagrinde susiformavęs nutįsęs šaknų skydas.
Algirdas Vilčinskas

Biografija

1996 m. žemės ūkio bendrovės „Kabarkšta“ elektrikas, 1999 m. Gelvonų seniūnijos komunalinio ūkio vyr. specialistas, 2001 m. UAB „Širvintų vandenys“ kontrolierius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Širvintų rajono skyriaus narys, tarybos narys.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Širvintų rajono savivaldybės tarybos narys.
Gelvonų seniūnijos kultūros namų folklorinio ansamblio „Savingė“ dalyvis.
Team US F1

Istorija

Ekipos vadovai K. Andersonas ir P. Windsoras nėra naujokai Formulėje 1. Pirmasis dirbo Ligier ir Onyx ekipų technikos direktoriumi, o Peteris prieš daugiau, nei dešimtmetį vadovavo Williams komandai bei Ferrari technikos padaliniui Anglijoje.
2009 m. gegužės 22 d. ekipa pateikė oficialią paraišką dalyvauti 2010 m. sezone. Birželio 12 d. FIA paskelbė naujojo sezono dalyvių sąrašą, kuriame buvo ir ši komanda.
2009 m. lapkričio 21 d. argentinietis lenktynininkas Jose Maria Lopezas pranešė, kad derasi su šia ekipa dėl lenktynininko vietos naujame sezone. Jam yra keliami finansiniai klausimai, jog sportininkas į komandą atsivestų stiprius rėmėjus.
Angirasas

Angirasas (skr. अङ्गिरस् = aṅgiras) – vedų išminčius (rišis), tarpininkas tarp dievų ir žmonių. Laikoma, kad buvo didžiuoju rišiu arba vienu iš septynių rišių. Jo ainiai Angirasai laikomi pusdieviais. Angirasas – „aukojimo valdovas“, „dievų žynys“. Angirasu dažnai vadinamas pats Agnis. Laikomas daugelio vedų giesmių autoriumi.
Epe Angirasas laikomas Agnio dukters Uru vaiku. Kitur laikomas Agnio sūnumi, Agnio ir Angiraso vardais žaidžiama kaip anagramomis. Kitur Angiraso vaikai yra Agnis, Brihaspatis, išminčiai Utathja, Samvarta. Dar kituose pasakojimuose Angiraso sūnūs Angirasai prilyginami Didžiųjų Grįžulo Ratų žvaigždynui. Kitur minimos Angiraso žmonos: Smriti (atmintis), Šradha (tikėjimas), Svadha (aukojimas), Sati (tiesa).
Angirasas laikomas didžiuoju senovės astronomu, atitinka Jupiterio planetos valdovą Brihaspatį.
MFA Žalgiris Vilnius

Istorija

Klubo užuomazgos yra 2013 metai, kai susibūrė Moterų futbolo akademijos komanda, kuri buvo pavadinta žymeniu „Žalgiris“.
Nuo 2013 m. dalyvauja Moterų A lygos pirmenybėse bei kituose LFF organizuojamuose futbolo turnyruose. 
2013 m. dalyvavo Lietuvos moterų futbolo A lyga pirmenybėse. Iškovojo trečiąją vietą. 
Šį pasiekimą pakartojo triskart.

Klubo pavadinimas, logotipas ir spalvos

Žalgiris, tai lietuviškas žodis, kurio reikšmė - žalias miškas. Istorine prasme reiškia Žalgirio mūšį.

Dublerės

Klubas turėjo dublerių ekipą, kuri vadinosi MFA Žalgiris B ir žaidė Pirmojoje lygoje. Kai pagrindinė komanda iškrito iš moterų A lygos, „bekių“ komanda nebuvo suformuota (2019 m.)
Barinės kapinynas

Barinės kapinynas – kapinynas Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Barinės kaimo, Nevėžio kairiajame krante, Šilalės miškelyje, Krekenavos regioniniame parke.

Paminklas

Kasant žvyrą ir bulviarūsius kai kurie kapai suardyti. Surinkta geležinių balnakilpių, žąslų, žalvarinių papuošalų.
1981–1982 m. Panevėžio kraštotyros muziejus (tyrimų vadovė A. Straukaitė) ištyrė 815 m² plotą. Rasti X a. – XIV a. 42 sudegintų mirusiųjų kapai, 12 žirgų griaučių ir laužavietės liekanų. Radiniai saugomi Panevėžio kraštotyros muziejuje.
Tantrų literatūra

Agamos

Agamos (skr. आगम = Āgama) – šaivizmo krypčiai priskiriami tantrinės literatūros kūriniai. Yra žinomos 28 agamos (laikomos paskelbtomis paties Šivos), bet išlikę tik 20. Taip pat yra nemažai upagamų („vėlyvųjų agamų“). Šaivų agamos perduotos 4 dvasinių mokyklų (Kapala, Kalamukha, Pašupata ir Šaiva). Šių agamų tekstai pateko į tamilų poeziją bei yra išlikę tantrinio Kašmyro šaivizmo praktikose.
Žymiausias kūrinys – Mahanirvanatantra (joje gausu šaktizmo elementų).

Sanhitos

Sanhitos (skr. संहित = Saṃhita) – vaišnavizmo krypčiai priskiriami tantrinės literatūros kūriniai. Jos susiformavo paskutiniais amžiais pr. m. e. bei iki VII-VIII a. m. e. Šie kūriniai siejami su Pančiaratros ir Vaikhanasos vaišnavistinėmis mokyklomis. Tradicija skelbia esant 108 sanhitas, tačiau iš tiesų jų priskaičiuojama iki 215 (nors tyrinėta tik 12). Šių kūrinių pagrindinis veikėjas – viešpats Narada.

Tantros

Viena iš Tantrų literatūrinio korpuso dalių yra šaktizmo krypties kūriniai – Tantros. Tai labai plačios tematikos kūriniai, pateikiantys tiek aukštų dvasinių ieškojimų, metafizinius tekstus, tiek seksualines praktikas ir prietarus. Tradicija laiko esant 64 Tantras, tačiau iš tiesų jų yra daugiau. Šie tantriniai mokymai kildinami iš Bengalijos. Jie pateikti daugiausia Šivos ir jo žmonos Parvatės dialogų forma. Pagal dialogų pobūdį skirstomos į agamas (kai deivė klausia) ir nigamas (kai deivė atsako).
Vilko vaikai (2013 filmas)

Turinys

1947-ieji metai, buvusių Rytprūsių teritorija. Du berniukai, Hansas ir Fricenas, priversti kaimuose vagiliauti, kad išgyventų, o jų motina miršta iš bado. Prieš mirtį ji prisaikdina Hansą rūpintis jaunesniuoju broliu ir keliauti į Lietuvą, kur jie jau anksčiau buvo apsistoję pas vienus ūkininkus. Kaip atpažinimo ženklą ji duoda sūnui medalioną ir prisako niekada nepamiršti savo kilmės.
Berniukai pasiekia sieną, kur, apšaudomi pasieniečių, bando kirsti upę. Pakrantėje ji susiduria su keliomis mergaitėmis, taip pat mėginančiomis patekti į Lietuvą. Fricenas atsiskiria, o Hansas tęsia kelionę su kitais vaikais. Maitindamiesi uogomis ir varlėmis, vaikai pasiekia Lietuvą, tačiau vieni ūkininkai juos pjudo šunimis, o kiti už darbą sušelpia juos maistu, tačiau veja šalin, kuomet pasirodo kareiviai. Jie susiduria su partizanais (vienas jų bando išprievartauti vyresnę mergaitę Kristel), su juos persekiojančiais kareiviais. Vienus sugauna, kiti pasilieka pas juos norinčius priimti žmones ir pakeičia savo vardus į lietuviškus, tik Hansas tęsia savo kelionę, kol viename kaime sutinka brolį. Šis, jau vadinamas Jonu, įsikūręs pas vieną lietuvių šeimą, tačiau Hansas ragina Friceną nepamiršti savo kilmės ir toliau keliauti kartu pas šeimą, kurią jiems nurodė motina...
Red (įmonė)

RED Epic

Kompanija taip pat gamina skaitmenines kinokameras Epic-M, Epic 617, Epic 645, Epic FF35 ir Epic-X. Jos yra mažesnės už RED One kameras, taip pat turi blokinę-modulinę konstrukciją. Kameros Epic puikiai tinka 3D filmavimui.

Scarlet

2011 m. lapkričio 3 d. kompanija pristatė naują kamerą Scarlet-X  su S35 Mysterium-X jutikliu (tokiu pačiu kaip ir Epic). Ši kamera filmuoja vaizdus 5120 × 2700 (5K) pikselių per 12 kadrų/sek. Prie 25 kadrų/sek. raiška siekia 4К (4096 × 2160), prie 120 kadrų/sek. – apie 1К. Šioms kameroms tinka Epic priedai, galima naudoti objektyvus PL, RED, mini-RED, C, B4, Nikon, Canon.
Kamera Epic-S (Scarlet S35) turi 5 K Mysterium-X jutiklį (Super 35, 30×15 мм, 13.8 MP).
Edmundas Alfonsas Frykas

Edmundas Alfonsas Frykas (1876 m. kovo 10 d. Kaune – apie 1944 m. Vokietijoje) – Lietuvos inžinierius architektas.

Biografija

Tėvas architektas Edmundas Emilijonas Frykas. Mokėsi Kauno gimnazijoje. 1898 m. įstojo į Sankt Peterburgo civilinių inžinierių institutą. 1902 m. išvyko į Gruziją, ten dirbo architektu, apie 1920 m. grįžo į Lietuvą, nuo 1921 m. Kauno miesto savivaldybės Statybos skyriaus vedėjas.
E. Fryko vardu 1991 m. pavadinta gatvė Žaliakalnyje
(buv. M. Lermontovo gatvė).
Senedas

Senedas – penktasis antrosios Egipto dinastijos faraonas. Jis paminėtas vėlesniuose karalių sąrašuose.
Kaip ir Venego, Senedo vardas žinomas iš fragmento, kuris buvo rastas Gizoje, Mikerino laidojimo šventykloje. Radinys buvo akmens fragmentas, kuriame užrašytas karaliaus vardas. Šis fragmentas yra vienas tvirčiausių Senedo egzistencijos įrodymų. Senedo vardas neabejotinai užrašytas vėlesnių laikų, apie 100 metų vėlesnės 4-osios dinastijos valdininko Šerio mastaboje Sakaroje. Šeris aptarnavo Senedo ir Peribseno pomirtinius kultus, kas atitinkamai gali reikšti, kad Senedas valdė Žemutinį, o Peribsenas − Aukštutinį Egiptus tuo pačiu metu. Kitas Senedo vardo užrašymas aptiktas ant Vėlyvojo laikotarpio bronzinės statulėlės, kas gali nurodyti, kad nors šiuo metu apie Senedą žinoma labai mažai, tačiau senovės egiptiečiai atminimą apie jį išlaikė labai ilgai. Senedo kapas Sakaroje nenustatytas. Jį minėjo Manetonas ir teigė, kad Setenis (kaip jis jį vadino) valdė 41 metus.
Griniškiai

Istorija

XX a. pr. buvo Griniškių dvaras.
Conus algoensis simplex

Paplitimas

Yra aptinkama Pietų Afrikos Respublikoje.
Berestija

Teritorija

Regionas buvo įsikūręs tarp Vakarinio Bugo, Pripetės, Jaseldos ir Narevo upių. Jis apėmė teritorijas dabartinės Baltarusijos Bresto srities vakaruose, didžiąją dalį Palenkės vaivadijos Lenkijoje, rytinę Mazovijos vaivadiją, šiaurinę Liublino vaivadiją, taip pat šiaurinį Voluinės srities (Ukraina) pakraštį.
Rytuose regionas ribojosi su Turovo-Pinsko žeme, šiaurėje – su jotvingių žemėmis, vakaruose – su Mazovija, pietvakariuose – su Mažąja Lenkija, pietuose su Voluine.
Didžiausios žemių gyvenvietės buvo: Bielskas, Brestas, Drohičinas, Kobrynas ir Vizna. Šiuo metu šiame senoviniame istoriniame regione yra Palenkė ir vakarų Polesė.

Istorija

II tūkst. pradžioje regionas buvo etniškai mišrus, nes čia siekėsi jotvingių (palekių), galindų, volynėnų, mazovšanų ir dregovičių gyvenamos teritorijos. 1019 m. pirmą kartą buvo paminėtas Bresto miestas – Berestye, kuris ir davė pavadinimą visai teritorijai.
Regionas kaip teritorinis vienetas susiformavo XI a., kai apie 1080 m. šias žemes užėmė Kijevo Rusios Turovo-Pinsko kunigaikštystė. 1150 m. šias žemes užėmė Voluinės kunigaikštystė, o 1199 m. kartu su Voluine tapo Haličo-Volynės kunigaikštystės dalimi.
Tiesa, valdyti šį regioną bandė ir kitos valstybės, rengusios čia karo žygius. 1164 m. jas trumpam laikui buvo užėmęs Lietuvos Didysis kunigaikštis Skirmantas. 1179 m. ir 1182 m. šias žemes nesėkmingai bandė užimti Lenkija, vadovaujama karaliaus Kazimiero II Teisingojo. 1210 m. lenkų kariuomenė, kuriai vadovavo Konradas I Mazovietis vėl bandė užimti Berestiją. 1213 m. šias žemes užėmė Lenkijos karaliaus Lešeko Baltojo vadovaujama kariuomenė, bet 1222 m. jas atsiemė Vasilko Romanovičiaus vadovaujama Haličo-Voluinės pajėgos.
1237 m. kovo pradžioje Mazovijos kunigaikštis Konradas I Mazovietis Drohičino pilyje, priklausiusioje Berestijos žemėms įkurdino Dobrynės ordiną su kurio pagalba mazoviečiai bandė miestą paversti svarbia Sūduvos užkariavimo baze. 1238 m. Voluinės kunigaikščiui Danilai Haličiečiui užėmus Drohičiną ir paėmus į nelaisvę Dobrynės ordino magistrą Brunoną, ordinas faktiškai nustojo gyvuoti, o likę gyvi jo nariai prisijungė prie Joanitų ordino.
XIII a. viduryje kraštą nusiaubė mongolai. 1320 m. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji kunigaikštystė ir prijungė prie Trakų kunigaikštystė (vėliau vaivadija). XVI a. regionas buvo padalintas tarp LDK ir Lenkijos karalystės. Ilgainiui iš Lenkijai priklausiusių vakarinių Berestijos teritorijų išsivystė Palenkė, o LDK priklausiusiose rytinėse teritorijose – Polesė.
Perimas

Perimas (arab. بريم‎) – vulkaninės kilmės sala Bab el Mandebe, Raudonojoje jūroje. Sala priklauso Jemenui. Pietvakarių pakrantėje susidaręs natūralus uostas. Perime beveik nėra augalijos ir gėlo vandens.
1513 m. į salą atvyko portugalai, bet joje nepasiliko dėl šalimais buvusios Osmanų imperijos. 1738 m. salą okupavo Prancūzija. 1799 m. Perimas trumpai buvo okupuotas Jungtinės Karalystės per invaziją į Egiptą. Britai vėl reokupavo salą 1857 m. ir prijungė prie Adeno kolonijos. 1916 m. Turkijos armija bandė perimti Perimo salą, bet juos sutriuškino britų kariuomenė. Nuo 1967 m. sala priklauso Jemenui.
Prystovų senosios kapinės

Vieta

Įrengtos slėnio kalvelėje, iškylančioje iki 1,5 m aukščio. Jos ovalo plano, pailgos šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi, 51 m ilgio ir 32 m pločio, apjuostos akmenų pylimo, kurio šiaurės rytiniame gale buvę įrengti 1,5 m pločio vartai. Paviršius banguotas, žemėjantis link krašto. Palei pylimą auga pavieniai medžiai. Rytinėje dalyje stovi koplytėlė, o abipus jos – po kryžių. 
Dailės ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį turintis kultūros paveldo objektas. Kapinių plotas – 0,1336 ha, perimetras – 120 metrų.

Koplytėlė

Medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš priekio, su vienvėrėmis įstiklintomis durelėmis, pastatyta ant akmenų pagrindo. Sienos Stogas trišlaitis, apskardintas. Frontonas aklinas, priekyje paremtas ant 2 kolonėlių, kraštuose puoštas pridėtiniais kiauraraščiais stilizuoto augalinio motyvo ornamentais. Virš kraigo priekyje kyla kaltinis, ornamentuotas kryželis. Viduje yra Švč. Mergelės Marijos litografija. Koplytėlės aukštis – 2,00 m.

Kryžiai

Geležiniai, kaltiniai, įtvirtinti į tašyto akmens pagrindą. Kryžių sudaro stačiakampis stiebas ir skersinis. Viršūnės ir pečių galai profiliuoti, užsibaigia rutuliais. Skersinio šonus ir kryžmą puošia pridėtiniai ažūriniai stilizuoto augalinio motyvo ornamentai. Bendras aukštis apie 1,70 m.

Istorija

Kapines įrengtos XVI a. bendro naudojimo kaimo žemėse. Jose iki XIX a. buvo laidojami Prystovų kaimo gyventojai. Pasakojama, kad daug žmonių buvo palaidota XVII–XVIII a. siaučiant marui, todėl kapinės vadinamos Marų kapeliais. 
Mirusiuosius pradėjus laidoti XIX a. pradžioje įrengtose Kartenos parapijos kapinėse, kaimo kapinės buvo uždarytos. Jose iki XX a. vidurio laidoti asmenys, kurių nepriimdavo į parapijos kapines: savižudžiai, iš Minijos ištraukti neatpažinti skenduoliai, negyvi gimę ir nekrikštyti mirę kūdikiai.
Nuo seno kapines juosia akmenų pylimas, o mirusiųjų atminimui buvo statomi mediniai kryžiai ir koplytėlės. 1936 m. vietoje sunykusių ąžuolinių kryžių pastatyti du geležiniai kalvio darbo kryžiai ir atnaujinta koplytėlė. Seniau joje buvo nežinomo XIX a. liaudies meistro sukurtos medinės Marijos, nežinomo šventojo ir 2 angeliukų skulptūros. Dabartinę koplytėlę 1996 m. pastatė žemės savininkas Algirdas Mažeika, o darė meistras Bronius Sermontis iš Dauginčių kaimo.
1935 m. kapines kaip kultūros paveldo objektą išaiškino Stropelių pradžios mokyklos vedėjas Stasys Vilkys. 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (registro kodas L563), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe. Kapinių koplytėlė – registrinis kultūros paveldo objektas (unikalus kodas 9551; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. DV1553).

Tyrimai

1953 m. kapines aprašė Salantų rajono Stropelių kaimo klubo-skaityklos vedėja Aldona Kilkuvienė. 1979 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1986, 1992, 2000 ir 2014 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė (Kultūros paveldo centras), 2015 m. – Jolanta Paunksnienė (Kultūros paveldo centras). 1974, 1983, 1995 ir 2015 m. kapinės kartografuotos.
Znad Wilii (laikraštis)

Znad Wilii (liet. Nuo Vilijos krantų) – nepriklausomas visuomeninis-kultūrinis dvisavaitis laikraštis, vėliau žurnalas, ėjęs nuo 1989 m. gruodžio mėn. Vilniuje lenkų kalba.

Istorija

Pirmasis lenkų laikraštis, įkurtas Lietuvoje prasidėjus Atgimimo sąjūdžiui. Įsteigė Česlovas Okinčicas, leidžia UAB „Vanroma“. Tiražas 1989 m. – 10 000 egz., 1996 m. – 3000 egz.
Rašė apie Lietuvos politinį, visuomeninį ir kultūrinį gyvenimą, Lietuvos lenkų kultūrinę ir visuomeninę veiklą.
Redaktorius Romualdas Miečkovskis, nuo 1989 m. 
Nuo 1992 m. veikia radijo stotis „Znad Wilii“, nuo 1995 m. – lenkų meno galerija „Znad Wilii“.
Tauragės rajono Kunigiškių pagrindinė mokykla

Istorija

Plečiantis Kunigiškių gyvenvietei, 1969 m. buvo pastatyta Kunigiškių mokykla. Senajame mokyklos pastate buvo įrengtas mokinių bendrabutis toliau gyvenantiems vaikams. Šalia Šešuvies įrengtas mokyklos stadionas. Prie mokyklos buvo įveista mokinių sodintų ąžuolų giraitė. Mokykla 2008 m. buvo uždaryta dėl moksleivių stygiaus.
Mathura

Istorija

Mathura siejama su „Ramajanoje“ minimu Madhuvanos mišku. Ramos brolis Šatrughna nugalėjęs miško valdovą ir čia pastatęs miestą. VII a. pr. m. e. Mathura tapo Šūrasenos mahadžanapados sostine, vėliau, IV–II a. pr. m. e. priklausė Maurijams ir buvo svarbus prekybinis centras. Mathurą (sen. gr. Μέθορα) mini graikų autorius Megastenas. Tarp II a. pr. m. e. ir I a. m. e. miestas buvo veikiamas aplinkinių graikų valstybių, o I a. užkariautas indo-skitų karalystės ir valdytas „šiaurės satrapų“. Valdant Kušanams, Mathura buvo viena iš karalystės sostinių, čia suklestėjo budistinis menas. V a. kinų keliautojas Fasianas mini Mathurą (Mot’ulo) kaip svarbų budizmo centrą, o 634 m. Siuandzangas aprašė čia esant 20 budistų vienuolynų ir 5 brahmanistų šventyklas.
1018 m. Mathurą nusiaubė Mahmudas Gaznavietis, o XV a. pab. Delio sultonas Sikandaras Lodis, nuniokojęs daug hindų šventyklų. Valdant Aurangzebui, Krišnos šventykloje pastatyta mečetė.
Čarasanis

Istorija

Čarasanis įkurtas 1826 m. gruodžio 23 d. prezidento Antonio José de Sucre dekretu.
Donatas Čijunskis

Biografija

1964 m. baigė Šeduvos žemės ūkio technikumą, zootechnikas, 1980 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierius.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Mažeikių rajono skyriaus narys.
2003–2007 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Regina, vaikas Linas.
Antonas Dončevas

Biografija

Baigė Veliko Tirnovo gimnaziją, 1953 m. Sofijos universitete baigė teisę, bet, atsisakęs teisėjo karjeros Veliko Tirnove, pasirinko kūrybinį darbą. 2003 m. Bulgarijos mokslų akademijos akademikas.

Kūryba

Romanuose vaizdavo bulgarų kovas su Bizantija, bulgarų turkinimą Rodopuose XVII a. Romanų trilogijos pagrindinė tema – Bulgarijos valstybės susikūrimas ir krikščionybės priėmimas. Kūryboje gausu bulgarų mitologijos motyvų. Parašė fantastinių apsakymų, kūrinių vaikams, esė.
Juodiškiai (Alanta)

Istorija

1657 m. kaimas minimas Alantos metrikų knygoje. 1738 m. Skiemonių santuokų metrikų knygoje užrašyta šio kaimo vardo lytis de Iodiszkiele.
Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba

Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba – Lietuvos institucija, atsakinga už vartotojų apsaugą ir ne maisto produktų kokybės kontrolę.

Istorija

Įstaiga įkurta 2001 m. kaip Nacionalinė vartotojų teisių apsaugos taryba prie Teisingumo ministerijos. Ši institucija turėjo kontroliuoti kaip vartotojų apsaugą vykdė Valstybinė maisto ir veterinarijos tarnyba ir Valstybinė ne maisto produktų inspekcija. 2007 m. taryba pervadinta į Valstybinę vartotojų teisių apsaugos tarnybą.
2012 m. Lietuvos bankas iš tarnybos perėmė vartotojų bei finansų įstaigų ginčų nagrinėjimą.
2016 m. prijungta Valstybinė ne maisto produktų inspekcija, 2018 m. – Europos vartotojų biuras. 2018 m. 10 padalinių apskrityse reorganizuoti į 4 regionų skyrius.
2019 m. tarnyba iš Valstybinio turizmo departamento perėmė turizmo paslaugų teikėjų priežiūrą.
Riau salos

Istorija

Nuo Šrividžajos iki XVI a. Riau salos priklausė įvairioms didelėms malajų karalystėms. Malajams giminingos oranglautų tautos apgyvendino Riau salas.
1511 m. žlugus Malakai, Riau salos tapo Džohoro sultonato, įsikūrusio Bintano saloje, centru.
Riau kaip regiono politinio ir ekonominio regiono centro vaidmuo pasikeitė, kai Singapūre įsikūrė britai. Tai padalino Džohoro sultonatą į dvi dalis. 1824 m. sutartis padalino malajų valdas tarp britų ir olandų.
Po šimtamečio kolonistų valdymo naujai nepriklausomos teritorijos persiorganizavo ir įvyko konfrontacija tarp Malaizijos ir Indonezijos dėl įvairių teritorijų, tarp jų – Riau salų.
Regione vienybės šiek tiek atsirado 1989 m. įkūrus Sijori augimo trikampį. Ekonominė plėtra suskaldė salas: Batamas buvo išplėtotas ekonomiškai ir tapo regiono centru, pritraukė tūkstančius darbininkų iš Indonezijos, kurie nebuvo malajai.
Riau salose nuo Indonezijos nepriklausomybės kilo judėjimas dėl autonomijos ar nepriklausomybės.
Elvyra Piškinaitė

Biografija

1964–1975 m. mokėsi Širvintų vidurinėje mokykloje. 1975–1979 m. LSSR konservatorijoje studijavo aktoriaus specialybę (kurso vadovės Dalia Tamulevičiūtė ir Irena Bučienė). Nuo 1979 m. dirba Vilniaus teatre „Lėlė“. Sukūrė vaidmenų kine, televizijos serialuose, spektakliuose, įgarsino animacinių ir vaidybinių filmų Lietuvos televizijoje ir Lietuvos kino studijoje. 
Sesuo teisininkė Nijolė Piškinaitė, vyras – aktorius Algirdas Latėnas.