google/wiki40b huggingface dataset:
TRAPPIST-1h

TRAPPIST-1h (dar žymima 2MASS J23062928-0502285 h) – egzoplaneta, skriejanti apie ultrašaltąją žvaigždę nykštukę TRAPPIST-1, nuo Saulės sistemos nutolusią 39 šviesmečių (12 parsekų) ir esančią Vandenio žvaigždyne. Ji yra viena iš keturių šios sistemos planetų, atrastų Spitzer kosminiu teleskopu.
Tai toliausiai nuo savo žvaigždės skriejanti žinoma planeta TRAPPIST-1 sistemoje. Gana žemas planetos tankis rodo joje esant vandens (kaip ir kai kuriose kitose šios sistemos planetose).

Charakteristikos

TRAPPIST-1h spindulys siekia 0,773 Žemės spindulio, masė – 0,331 Žemės masės, už Žemę ji maždaug 77 % mažesnė, o trauka planetos paviršiuje yra atitinkamai 56 % Žemės traukos. Planetos tankis yra 3,97 g/cm³ (labai artimas Marso tankiui). Atsižvelgiant į tai, apie ≤ 5 % TRAPPIST-1h masės turėtų sudaryti vanduo. Tikėtina, kad jis egzistuoja storo ledo sluoksnio pavidalu, nes planetą pasiekia nedidelis žvaigždės, apie kurią ji skrieja, elektromagnetinės spinduliuotės kiekis. Planetos didysis pusašis yra 0,06193488 ± 8,0e-07 av, ekscentricitetas – 0,00567 (± 0,00121), o orbitos inklinacija – 89,796 (± 0,023) laipsnio. Pusiausvyros temperatūra yra 169 K (−104 °C).
Planeta skrieja apie ultrašaltąją nykštukę TRAPPIST-1. Jos spindulys yra 0,121 Saulės spindulio, o masė – 0,089 Saulės masės. Efektinė temperatūra siekia 2511 ± 37 K (tuo tarpu Saulės – 5778 K), amžius – 3–8 milijardus metų. Be to, TRAPPIST-1 yra labai blausi (jos šviesis siekia 0,0005 Saulės šviesio) ir plika akimi nematoma (regimasis ryškis yra 18,8).
Nors TRAPPIST-1h ir yra toliausiai nuo TRAPPIST-1 skriejanti žinoma šios sistemos planeta, jos orbitinis periodas vis vien nedidelis – 18,868 paros, o vidutinis nuotolis nuo žvaigždės – 0,0619 av. Palyginimui, Merkurijaus, artimiausios Saulei planetos, vidutinis nuotolis yra 0,38 av.
TRAPPIST-1h skrieja už vadinamosios šerkšno ribos, kur temperatūra yra pakankamai žema vandenilio junginiams suledėti. Nepaisant to, joje vis vien galėtų būti skysto vandens. Tokios sąlygos egzistuotų tuomet, jei planetos atmosferoje būtų pakankamai vandenilio (H₂) dujų (arba egzistuojančių nuo planetos atmosferos susiformavimo, arba palaipsniui papildančių atmosferą dėl geologinių procesų) ir esant vidinės šilumos šaltiniui. Be to, po TRAPPIST-1h paviršiumi galėtų egzistuoti vandenynas, susidaręs dėl žvaigždės gravitacinio poveikio, kai planeta stumiama ir tempiama su tokia jėga, kuri sukelia vidinę trintį (angl. tidal heating). Dėl tokio proceso Jupiterio palydovui Ijo būdingas didelis vulkaninis aktyvumas, o Saturno palydove Encelade trykšta vandens ir ledo geizeriai.
Podolės Kameneco tvirtovė

Podolės Kameneco tvirtovė – viduramžių gynybinių statinių kompleksas Podolės Kamenece (Ukraina). Iškilusi išskirtinėje vietoje: upės Smotričės sudarytos kilpos, kuri primena graikišką raidę Ω, sąsmaukoje. Upės krantai statūs bei uolėti, jie sudaro natūralius gynybinius įrengimus. Į kompleksą įeina Senoji pilis ir vėliau pristatyta nedidelė Naujoji, pastaroji saugojo privažiavimą prie tvirtovės. Abi pilys kelis šimtmečius dengė miesto prieigą nuo užpuolikų. Senojoje pilyje buvo kalinamas ir nužudytas Ukrainos valdovo Bogdano Chmelnickio sūnus etmonas Jurijus.
Miesto istorikų Eugenijaus Plemenickio ir Anatoijaus Tupčio nuomone X-XI a. toje vietoje galėjo stovėti medinė pilaitė.

Istorija

Po Mėlynųjų Vandenų mūšio Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas miestą kartu su visa Podole atidavė valdyti lietuvių kunigaikščiams Karijotaičiams: broliams Jurgiui, Aleksandrui, Konstantinui ir Teodorui. Jiems ir priskiriama miesto akmeninės tvirtovės statyba. Manoma, kad jau 1362 m. pilis jau stovėjo, o 1374 m. ji buvo pirmą kartą paminėta kunigaikščio Jurgio Karijotaičio rašte.
Po Vytauto Didžiojo mirties miesto bajorai suėmė jo paskirtą LDK Kameneco seniūną Joną Daugirdą ir užgrobė valdžią. Tarp Lietuvos ir Lenkijos įsiplieskė karas dėl Kameneco ir visos Podolės bei Voluinės. 1434 m. pilyje įsitvirtino Lenkijos Karūnos įgula.
1672 m. Kamenecą kartu su pilimis užėmė Turkijos kariuomenė, o po ATR padalijimo - carinės Rusijos armija. XIX a. gynybiniai įrengimai prarado karinę reikšmę, jos teritorijoje buvo įrengtas istorijos muziejus. Tvirtovė kartu su senamiesčiu sudaro Nacionalinį Kameneco istorijos ir architektūros rezervatą, kuriam 2007 m. suteiktas vieno iš septynių Ukrainos stebuklų vardas.

Architektūra

Pačioje pradžioje pilies teritorija priminė ištęstą trikampį, kurioje kiekvienoje viršūnėje stovėjo gynybinis bokštas. Vėliau buvo pastatytas ketvirtas ir kiti bokštai, piliavietė tapo keturkampė. XVI a. viduryje ją rekonstravo Žygimanto Senojo rūmų architektas Jokūbas Breitfusas (Hiob Praÿetfuess), po šio perstatymo pilies išvaizda beveik nepakito iki mūsų dienų.
Į pilį, o kartu ir senamiestį, patenkama per 9 m pločio tiltą, kuris Turkijos valdymo laikais buvo stipriai rekonstruotas ir todėl vadinamas Turkų. Patekus pro rytinius vartus, kairėje pusėje galima matyti Popiežiaus (dar vadinamo ten kalinto sukilėlių vado Ustimo Karmaliuko vardu) bokštą. Toliau, pagal laikrodžio rodyklę, stūkso Kepurės bokštas, Trenčino, Laskio arba Baltasis, Dieninis, Naujasis Vakarinis, Ražanka, nedidelis Komendanto, po to - Lianckrono ir penkiakampis Naujasis Rytinis bokštai . Kiek tolėliau stūkso Vandens bokštas, tarnavęs tvirtovės šuliniu.
Statybai panaudotas vietinis akmuo, tik kai kurių bokštų viršūnės išmūrytos raudono molio plytomis.
Mes įsigijome katerį

Turinys

Buvusioji žmona Roberta dabar savarankiška moteris, uždirbanti daugiau nei jis, todėl stomatologas Pietro iš paskutiniųjų stengiasi pasirodyti esąs ne prastesnis. Siekdamas padaryti įspūdį vaikams ir prilygti naujiesiems žmonos gerbėjams, jis įsigyja katerį, tačiau dėl lėšų stygiaus jo pirkinys yra mažas ir nuolat genda, o pats Pietro neturi daug įgūdžių valdyti laivą ir vis įsivelia į nemalonumus. Nenorėdama rizikuoti vaikais, Roberta nusprendžia kartu leistis į kelionę. Kartu leidžiant laiką tarp buvusių sutuoktinių vėl pradeda busti jausmai, tačiau tuo metu į katerį patenka du nuo policijos besislapstantys nusikaltėliai...
Patrick Nagel

Biografija

Neiglas 1945 m. gimė Deitone, Ohajo valstijoje, tačiau užaugo ir didžiąją savo gyvenimo dalį praleido Los Andžele. Tarnavo JAV kariuomenėje Vietname, parašiutininkų dalinyje. Grįžęs baigė studijas universitete ir įgavo menų išsilavinimą.
1971 m. dirbo amerikiečių transliuotojui „ABC“ grafikos dizaineriu, kur kūrė įvairioms reklamoms bei žinių laidoms. Tais pačiais metais pradėjo dirbti ir kitoms garsioms kompanijoms bei žurnalams, kaip „IBM“, „MGM“„, Rolling Stone“, „Universal Studios“ ir kt. 1976 m. pradėjo kurti tuometiniam „Playboy“ žurnalui, kur jo darbai ir jis pats įgavo didžiulį populiarumą.

Kūrybos stilius

Neiglas buvo įkvėptas japonų tapybos ant medžio plokščių, kur ypač pabrėžiamos tamsios linijos bei kontūrai ant paprasto fono. Visa tai jis pritaikė savo naujoviškiems, art deco stiliaus piešiniams. Dažniausiai jis pradėdavo nuo modelio nuotraukos ir po to piešdamas iliustraciją vis šalindavo įvairias detales, kol galiausiai likdavo visiškas minimalizmas.
Didžiausią dalį kūrinių sudarė moters portretas – akcentuojamos akys, plaukai, burna, figūra. Iliustracijos tapo ypač populiarios pop kultūroje ir įgavo „Neiglo moters“ vardą. Piešinius dar labiau išgarsinti padėjo sukurtas grupės „Duran Duran“ albumo „Rio“ viršelis.
Iliustracijoms pozavo įvairūs „Playboy“ merginų modeliai, kaip Cathy St. George, Tracy Vaccaro, Shannon Tweed ir kt.

Mirtis

1984 m. vasario 4 d. Neiglas dalyvavo trumpame labdaringame televizijos renginyje, po kurio jis buvo rastas negyvas savo automobilyje dėl širdies smūgio.
Statybininkas (Vilnius)

Statybininkas – Vilniaus namų statybos kombinato savaitraštis, ėjęs 1968–1970 m. Vilniuje.

Istorija

Leistas lietuvių ir rusų kalba. Tiražas – po 800 egz. lietuvių ir rusų k. 
Redagavo N. Černyšovas.
Vaclovas Bagdonavičius

Biografija

1945–1956 m. mokėsi Bubių septynmetėje mokykloje, 1956–1960 m. Bazilionių vidurinėje mokykloje. 1960–1961 m. Vilniaus namų statybos kombinato betonuotojas. Nuo 1964 m. Saločių vidurinės mokyklos (Pasvalio r.) mokytojas. 1965 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1969–1972 m. Vilniaus universiteto aspirantas. 1987 m. filosofijos mokslų kandidatas, disertacijos pagrindu parengė ir išleido monografiją „Filosofiniai Vydūno humanizmo kūriniai“, 1993 m. humanitarinių mokslų daktaras. 
Nuo 1972 m. Lietuvos kultūros, filosofijos ir meno instituto (iki 1991 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas, iki 2002 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutas) mokslo darbuotojas, 1992–2008 m. direktorius. Nuo 1996 m. dar ir Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas, docentas.
1967 m. Indijos bičiulių draugijos vienas steigėjų. Vydūno palaikų perlaidojimo į gimtinę komisijos pirmininkas ir iniciatorius. 1988 m. įkūrė Vydūno draugiją ir jai vadovavo, garbės pirmininkas. 1994 m. Kintuose įsteigė Vydūno kultūros centrą. Lietuvos kultūros fondo valdybos, Tautos namų tarybos, Mažosios Lietuvos reikalų tarybos narys. Žurnalų „Filosofija. Sociologija“ redakcinės kolegijos pirmininko, „Humanistica“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas, almanachų „Romuva“, „Naujoji sąmonė“ vienas atsakingų redaktorių. Filosofinės antropologijos, hermeneutikos ir orientalistikos žurnalo „Eidos“ redaktorius. Prisidėjo prie žurnalo „Logos“ leidybos. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius, „Mažosios Lietuvos enciklopedijos“ redakcinės kolegijos narys, pirmininkas.

Mokslinė veikla

Pagrindinės tyrimo sritys – Lietuvos filosofijos bei etninės minties istorija, etikos teorija, literatūros istorija, Mažosios Lietuvos kultūra.  Paskelbė daugiau kaip 200 straipsnių, brošiūrų, recenzijų Lietuvos ir užsienio spaudoje, skaitė pranešimus mokslinėse tarptautinėse bei Lietuvoje vykusiose konferencijose.
Maardu Linnameeskond

Istorija

Klubas įkurtas 1997 m. Žaidė žemesniuose divizionuose.
2017 m. tapo Esiliiga nugalėtojais ir iškovojo teisę dalyvauti elito pirmenybėse, tačiau dėl finansinių nepriteklių atsisakė šios teisės.
2018 m. dar kartą tapo antros pakopos nugalėtojais ir iškovojo teisę žaisti elito divizione.
2019 m. debiutavo aukščiausioje šalies lygoje.

Pasiekimai

2017 m. nugalėjo Esiliiga (antros pakopos) pirmenybėse.
Gražina Vaišnoraitė

Biografija

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš J. Naujalio dukters pianistės Z. Naujalytės-Didenkienės, o vėliau skambinti fortepijonu mokė S. Sabinskaite. Baigusi Kauno 3-ąją mergaičių vidurinę mokyklą, 1950 m. įstojo į Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą. Studijuodama akompanavo akademijos mišriajam chorui ir vadovavo moterų vokaliniam ansambliui.
1956–1965 m. Dotnuvos žemdirbystės mokslinio tyrimo instituto mokslinė bendradarbė. Buvo Dotnuvos apylinkės kultūros namų direktorė, vadovavo vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams ir mišriajam chorui (50-60 dalyvių). Chorą išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, meno mėgėjų jėgomis pastatė F. Schuberto operetės „Trijų mergelių namai“ vieną veiksmą ir F. Suppė operetę „Boccaccio„. Koncertų surengė Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje ir Rusijoje. 1965 m. respublikinės dainų šventės konkurse choras laimėjo pirmąją vietą. Dirbdama mokėsi neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. L. Ragaišis) ir 1965 m. įgijo choro dirigentės specialybę. 1965–1969 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė)).
Nuo 1965 m. rudens Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) koncertmeisterė, nuo 1973 m. choro dirigavimo dėstytoja; išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
1965 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijoje iš jos darbuotojų ir miesto dainos mėgėjų suorganizavo mišrųjį chorą, kuris 1971 m. pasivadino „Dobilo“ vardu. Iki šiol yra šio kolektyvo meno vadovė ir dirigentė. Choras (60-70 dalyvių) per tris dešimtmečius išvarė plačią muzikinės kultūros vagą. Išmoko kelis šimtus įvairių epochų ir stilių kūrinių, surengė arti 300 koncertų. Su pasisekimu koncertavo Lietuvoje, Estijoje, Gruzijoje, Rusijoje, Bulgarijoje, Čekoslovakijoje, Vengrijoje, Vokietijoje, Vietname, Austrijoje, Danijoje ir Šveicarijoje. Padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, su Lietuvos kameriniu orkestru choras į plokštelę įrašė G. F. Händelio oratoriją „LAllegro, ii Pensieros ed ii Moderato“, o į kasetę įdainavo J. Haydno „Missa in honorem St. Nikolai“. „Dobilas“, be daugelio klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių, yra parengęs ir atlikęs G. Pergolesi „Magnificat“, B. Arpado ciklą „Momento“, Mugės sceną iš F. Flotowo operos „Marta“, Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, F. Liszto oratorijos „Legenda apie Šv. Elzbietą“ pirmąją dalį ir kt. Pastarieji du kūriniai buvo atlikti Austrijoje, Danijoje ir Vokietijoje. Chorui dažnai talkina simfoniniai ir kameriniai orkestrai bei solistai. „Dobilas“ nuo 1970 m. visų respublikinių dainų švenčių, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Lietuvoje dalyvis, įvairių konkursų prizininkas, vienas iš stabiliai dirbančių chorinės dainos kolektyvų.
G. Vaišnoraitė – 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentė. 1980 m. jai suteiktas Lietuvos nusipelniusios kultūros – švietimo darbuotojos garbės vardas.
Rudolfas II

Gyvenimas

Rudolfas II gimė Vienoje, 1552 m. liepos 18 d. Jis buvo vyriausiasis Maksimiliano II, Šv. Romos imperatoriaus, ir Marijos Ispanės, Karolio V ir Isabelės Portugalės dukros, sūnus.
Rudolfas II, būdamas 11 m., aštuonerius metus praleido pas dėdę Pilypą II Habsburgą Ispanijoje. Būdamas 19 m. grįžo į Vieną.
Nuo 1583 m. gyveno Prahoje, čia įkūrė kunstkamerą, turėjusią didelės reikšmės XVII a. Europos mokslo plėtrai. Rudolfas II atsisakė religinės tolerancijos politikos, apribojo protestantų privilegijas ir atnaujino karą su Osmanų imperija. 
Likusią savo gyvenimo dalį Rudolfas II gyveno itin saugomas pavaldinių, gyvendavo slaptai ir dažniausiai likdavo namuose, nenorėjo keliauti ar net dalyvauti kasdieniuose valstybės reikaluose. Jį labiau domino okultiniai mokslai, daugiausia astrologija ir alchemija, kuri Renesanso laikotarpiu buvo ypač populiari, taip pat daugybė asmeninių pomėgių, tokių kaip jodinėjimas, laikrodžiai, kolekcionavimas ir mecenavimas. Rudolfą kankindavo periodiškai pasireiškiantys melancholijos (depresijos) atvejai, kurie buvo dažni tarp Habsburgų.
Mirė 1612 m. sausio 12 d. Prahoje, sulaukęs 59 metų.
Kauno vaikų ir moksleivių laisvalaikio rūmai

Kauno vaikų ir moksleivių laisvalaikio rūmai (KVMLR) – meninio neformalaus ugdymo įstaiga, plėtojanti meninio profilio kolektyvų ir studijų veiklą, organizuojanti laisvalaikio užimtumą renginių miesto vaikams ir moksleiviams, vykdanti koncertines–kultūrines programas miesto visuomenei. Rūmuose sudaromos sąlygos ir galimybės 4–18 metų vaikų ir moksleivių laisvalaikio užimtumui.
Rūmai yra Kauno miesto savivaldybės biudžetinė įstaiga. Rūmai yra miesto centre, ant Parodos kalno, šalia Vytauto parko, S. Dariaus ir S. Girėno sporto komplekso.

Istorija

Rūmai pastatyti 1923 – 1928 m. pagal architekto Edmundo Fryko projektą Tautinės Lietuvos studentų korporacijos „Neo-Lithuania“ lėšomis ir pastangomis.
1940 m. buvo okupacinės sovietų valdžios nacionalizuoti ir paversti kareivinėmis.
1944 m. gruodžio mėnesį juose įkurti Kauno miesto pionierių ir moksleivių rūmai.
1961 m. rūmams suteiktas sovietų kosmonauto Jurijaus Gagarino vardas.
1995 m. rūmai reorganizuoti į Moksleivių kūrybos namus, 1998 m. – į Vaikų ir moksleivių laisvalaikio rūmus.
Juozapas Tiškevičius III

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos. Tėvas Mykolas Tiškevičius (1826–1897 m.), motina – Marija Radvilaitė (1830–1902 m.). Brolis Jonas Antanas Tiškevičius (1851–1901 m.).

Šeima

1888 m. kovo 19 d. Lvuveke (Lenkija) vedė Eleną Juozefą Loncką (lenk. Helena Józefa Łącka) (1861–1890 m.), 1889 m. sausio 13 d. Drezdene (Vokietija) susilaukė dukters Marijos Antaninos. 
Anksti mirus žmonai, 1893 m. liepos 16 d. Posadove (Lenkija) susituokė su velionės seserimi Izabele Emilija Loncka (lenk. Izabella Emilia Łącka) (1859–1944 m.), su kuria susilaukė keturių sūnų: Vladislovo (1894–1972 m.), Juozapo Stepono (1895–1975 m.), Stepono Jono (1897–?) ir Jono Antano (1898–1986 m.). 
Vidurinį ir aukštąjį išsilavinimą įgijo Paryžiuje ir Heidelberge. Gyvendamas Biržų (Astravo) dvare, ankstesnių majorato savininkų sukauptą meno rinkinį papildė naujais kūriniais. Ypač mėgo kolekcionuoti medalius ir monetas. Gyvendamas Lenkijoje gilino numizmatikos žinias, buvo Krokuvos numizmatų draugijos narys. Jo sukauptas monetų ir medalių rinkinys nebuvo gausus, bet išsiskyrė ypatingai retais eksponatais.

Dvarai

1872–1880 m. trečiasis Biržų majorato valdytojas. Kol buvo nepilnametis, dvarą valdė Eustachijus Tiškevičius. 1871 m. dėl pablogėjusios sveikatos negalėdamas nuolat gyventi ir prižiūrėti ūkinės veiklos Biržų majorate, tėvas Mykolas Tiškevičius kreipėsi į imperatorių, prašydamas leisti perduoti Biržus pilnametystės sulaukusiam vyriausiajam sūnui. Leidimas buvo gautas 1872 m. liepos 10 d. Juozapas Tiškevičius tapo vienu turtingiausių Lietuvos žmonių. Tačiau greitai įsitikino, kad majoratas jį labai įpareigoja ir užkrauna didelę visokiausių nemalonių pareigų naštą. Motinai patariant apsisprendė atsisakyti majorato jaunesnio brolio naudai. Marija Tiškevičienė ėmė rūpintis, kad majorato paveldėjimo įsake būtų padaryta išimtis, nes Rusijos įstatymai neleido perduoti majorato, jį buvo galima tik paveldėti. Reikėjo išimtinio caro sutikimo, tačiu Aleksandras II iš pradžių atsisakė jį suteikti ir tik proteguojant Aleksandrui Potapovui sutiko. 1876 m. spalio 8 d. vardiniu imperatoriaus įsaku, duotu Valdančiajam Senatui, 1880 m. birželio 14 d. Juozapas Tiškevičius perdavė Biržų majoratą jaunesniajam broliui tokį, koks jis aprašytas imperatoriaus įsake 1862 m. gegužės 29 d. įkuriant majoratą.
Nuo 1893 m. gyveno žmonos dvare Voinove, Lenkijoje. Čia parašė ir išleido veikalą „Tyszkiewiciana“ apie Tiškevičių giminę.
James Naismith

Krepšinio atsiradimas

1891 m. dirbdamas fizinio lavinimo treneriu Springfield College Springfilde gavo užduotį sugalvoti žaidimą užimti studentus šalto sezono metu. Per dvi savaites įvertino egzistuojančių sporto šakų stiprybes ir silpnybes bei sugalvojo sportą, kuriame būtų minimalus kūno kontaktas. Šiai sporto šakai Neismitas sugalvojo 13 taisyklių. Dėl žaibiškos žaidimo sėkmės buvo siūloma žaidimą vadinti Neismitobolas (angl. Naismith Ball), tačiau pats žaidimo autorius prieštaravo ir reikalavo vadinti krepšiniu.
Žemė (laikraštis)

Žemė – savaitraščio „Lietuvos ūkininkas“ priedas, leistas 1907–1911 m., 1918–1919 m. Vilniuje ir 1919–1928 m. Kaune.

Istorija

Ėjo dukart per mėnesį, 1918–1920 m. – nereguliariai, 1928 m. – savaitraštis. Leido Felicija Bortkevičienė, akcinė bendrovė „Varpas“. Spausdino J. Zavadskio spaustuvė Vilniuje, Varpo spaustuvė Kaune. Išėjo 365 numeriai.
Rašė augalininkystės, gyvulininkystės, žemdirbystės, sodininkystės ir kitais klausimais.
Bendradarbiavo P. Bliūdžius, Kazys Grinius, K. Jašinskas, S. Klimas, J. Krikščiūnas, K. Stukas, P. Vitkauskas ir kt.
Redagavo K. Alyta, P. Gaidelionis, K. Gaigalytė, V. Mickevičaitė, V. Oškinis.
Pilionių koplyčia

Istorija

Pasakojama, jog piliakalnį kepurėmis supylę švedai ar kad ant piliakalnio buvęs aukuras. Naujaupės dvaro savininkai Girštautai piliakalnį vadino Aukso kalneliu. Anksčiau jame buvusios sentikių kapinės. Vladas Girštautas pastatydino čia mūro koplyčią 1934 m. Ją statant buvo apardyta piliakalnio aikštelė su kultūriniu sluoksniu, rasta puodų šukių, gyvulių kaulų, anglių. Radiniai neišliko. Mirus Girštautų dukrai Elenai, koplyčioje pradėti švęsti jos vardo atlaidai.
Sovietmečiu Pilionių kolūkio pirmininkui Petrui Samulevičiui leidus, koplyčioje skulptorius Algirdas Bosas apie 1970 m. turėjo įsirengęs dirbtuves. Tačiau sutvarkytas statinys nuošalioje vietoje traukė vandalų dėmesį, sunku buvo jį prižiūrėti, todėl menininkas iš jo vėliau išsikėlė.
Atgimimo metais, apie 1995 m., koplyčia Pilionių gyventojų ir Krakių parapijos rūpesčiu buvo sutvarkyta, papuošta, atnaujinti šv. Elenos atlaidai. Neilgai trukus koplyčia nukentėjo gaisre, išdegė vidus, nebeliko vitražinių langų.
Zuikis Pleibojus

Įvertinimai

"Lietuvos ryto" apžvalgininkas Ramūnas Zilnys albumą įvertino 4 balais iš 5. "Spalvingas, šį keistą laikotarpį metaforomis puikiai atspindintis albumas", "įspūdis – neprastas", rašė jis. "Tie, kurie dievina A. Kaušpėdo ironiją, jos gaus sočiai", o "aranžuotės – kur kas solidesnės nei prieš porą metų išleistame „Anties“ sugrįžimo į sceną albume Ančių dainos", pastebėjo jis.
Dažnas skaityta.lt komentatorius Justinas Žilinskas savo bloge konstatuoja, jog albumas yra "tikrai nieko naujo, tiesiog sena gera Antis" ir pastebi, jog Anties muzikoje girdisi Pink Floyd elementų. Kartu jis pastebi, jog albumo tekstus sunku įvertinti nežinant "Zuikio Pleibojaus" spektaklio siužeto. Kaip ypač vykusią dainą išskiria Mes nusprendėme.
Aloyzas Šarlovskis

Biografija

Gimė 1845 m. gruodžio 2 d. Žvirgždėje, Ignoto Šarlovskio ir Onos Giniotaitės šeimoje. Mokėsi Kėdainių ir Kauno gimnazijose. Dalyvavo 1863 m. sukilime Trakų apylinkėse. 1863 m. gegužės 31 d. mūšyje prie Valkininkų sužeistas. Grįžęs gydytos į namus buvo suimtas ir su tėvu uždarytas į kalėjimą Trakuose. Paleistas išvyko mokytis į Krokuvos universitetą filosofijos. 1874-1906 m. dirbo mokytoju Lvove, Ivano Frankivske ir Krokuvoje. Ilgą laiką dirbdamas Ivano Frankivske domėjosi miesto istorija ir parengė kelias publikacijas miesto istorijos tematika. Mirė 1911 m. gegužės 29 d. Krokuvoje, palaidotas Krokuvos Rakovickių kapinėse. Dukra Helena Halecka taip pat buvo istorikė.
Vingis (Klaipėda)

Švietimo ir ugdymo įstaigos

Vingio rajone yra Klaipėdos suaugusiųjų gimnazija ir Klaipėdos Versmės progimnazija.
Ikimokykliniam ugdymui yra keturi vaikų darželiai: Pakalnutė, Rūta, Volungėlė ir Dobiliukas.
Apencelis

Istorija

Apencelio regionas pirmą kartą paminėtas 1071 m. (tada vadintas Abbatis cella). Teritorija priklausė Sankt Galeno vienuolynui. Nuo 1513 m. priklauso Šveicarijos konfederacijai. 1597 m. suskilo į 2 puskantonius.
Būblelių valsčius

Būblelių valsčius buvo pietvakarių Lietuvoje. Centras – Būbleliai.
Geidučių paminklas Ramanauskų sodyboje

Paminklas

Paminklas akmeninis, pastatytas ant betoninio pamato, susideda ir postamento, paminklinio akmens ir ornamentuoto kryželio. Postamentas natūralių, skaldytų ir pjautų akmenų mūro, kampai iškloti pjauto akmens plokštėmis. Virš jo kyla masyvus, pilkšvai rudos spalvos, stambaus grūdėtumo granito akmuo. Dalis jo priekinės plokštumos nušlifuota, joje iškaltas užrašas: „ČIA ŽUVO ŽIAURIAI NUKANKINTA / ONA RAMANAUSKIENĖ / ROZGAITĖ / 1946 VIII 01 / TAVO KANČIA – MŪSŲ SKAUSMAS / JOS SŪNŪS / BRONISLOVAS / VACLOVAS / RAMANAUSKAI / ŽUVO MOSĖDŽIO APYLINKĖSE / KOVOSE SU KOMUNISTAIS UŽ / TĖVYNĖS LAISVĘ“. Paminklą juosia metalinė ažūrinė tvorele, o fone auga 3 sidabrinės eglės.
Aukštis – 3,15 m. Paminklinės teritorijos plotas – 4 m².

Istorija

Šioje vietoje Ryklės kalno papėdėje stovėjusioje sodyboje 1946 m. rugpjūčio 1 d. Šačių stribai nužudė sodybos šeimininkę Oną Rozgaitę-Ramanauskienę. Jos sūnūs Bronislovas ir Vaclovas Ramanauskai buvo LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Tautvaišos (Mosėdžio) kuopos Liudo Skersio–Broniaus Paliomskio būrio partizanai.
Mokytojas Vaclovas Ramanauskas (1920/1926–1947) žuvo 1947 m. kovo 18 d. būriui patekus į saugumiečių ir stribų apsuptį Daukšiuose, Mosėdžio vls., Kretingos aps. Jo brolis Bronislovas Ramanauskas–Audenis (1918/1923–1948) – vienas iš trijų būrio kovotojų, kuriems pavyko prasiveržti pro apsupties žiedą. Žuvo 1948 m. rudenį Žemytės k., Lenkimų vls., Kretingos aps.
Partizanų vardai įamžinti 1991 m. Mosėdžio, 2000 m. Žemytės ir 2004 m. Daukšių paminkluose žuvusių partizanų atminimui.