google/wiki40b huggingface dataset:
Huainamdango nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 1 247,00 km² plotą ir apima Amfoemaetaengo (Amphoe Mae Taeng), Vianghaengo (Wiang Haeng) ir Maehongsono (Mae Hong Son) apylinkėse.
Pieter de Hooch

Piteris de Hochas (arba Hogas, ol. Pieter de Hooch, de Hogh, 1629 m. gruodžio 20 – 1684 m. kovo 24 d.) – olandų XVII a. baroko tapytojas. Kasdienių gyvenimo scenų interjere vaizduotojas.

Biografija

Piteris de Hochas (kitu tarimo variantu – Hogas, piln. Pieter Hendricksz. de Hooch) gimė, spėjama, 1629 m. Roterdame. Pakrikštytas gruodžio 20 d. reformatų bažnyčioje. Jo tėvas buvo plytų klojėjas, apdirbėjas, motina – žindyvė. Žinoma, kad Piteris de Hochas mokėsi tapybos Harleme pas peizažistą Nicolaes Berchem, kuris, tikriausiai, padarė menką įtaką, nes ankstyviausi De Hocho darbai vaizduoja buitines scenas namų viduje. 1652 m. De Hochas dokumentuotas Delfte, kur buvo liudininkas testamento sudaryme. 1653 m. jis paminėtas tarnu ir tapytoju pas turtingą linų ir lino audinių pirklį Justus de la Grange. 1655 m. aprašant jo kolekciją, minimi 11 De Hocho paveikslų. 1653 m. De Hochas minimas krikštynose Leidene. 1654 m. Roterdame vedė Jannetje van der Burch, kuri buvo kilusi iš Delfto. Su ja De Hochas susilaukė septyneto vaikų. Tikriausiai jam įtaką padarė Delfto buitinių scenų tapytojas, žmonos brolis Hendrik van der Burch.
1655 m. De Hochas įstojo į Delfto Šv. Luko dailininkų gildiją. Maždaug tuo metu prasidėjo vaisingiausias De Hocho kūrybos laikotarpis. Panašiai kaip Jan Vermeer, De Hochas daugiausiai vaizdavo pasiturinčių to meto Olandijos biurgerių kasdienes gyvenimo scenas namų aplinkoje, eksperimentavo su šviesos, sklindančios pro langus ir duris, efektais. Nėra jokių žinių apie De Hocho ir Vermejerio ryšius, bet gali būti, kad dailininkai buvo susitikę. 1661 m. De Hochas buvo persikėlęs į Amsterdamą. Nuo 1660-ųjų pabaigos De Hocho paveikslai pradėjo prarasti savo harmoningą spalvų ir šviesos vaizdavimą. Apie vėlesnį De Hocho gyvenimą beveik nėra žinių. 1667 m. mirė jo žmona. Tikriausiai dailininkas buvo giliai paveiktas jos mirties. Piteris de Hochas dokumentuotas palaidotas 1684 m. kovo 24 d. Amsterdame, Saint Anthonis Kerkhof bažnyčioje. Minima, kad jis mirė psichinių ligonių prieglaudoje.
Piteris de Hochas laikomas antru reikšmingiausiu Delfto dailės mokyklos atstovu po Jan Vermeer. Delfte tapytojas praleido tik keletą metų apie 1655−1660 laikotarpyje. Ankstyviausi Hocho darbai datuojami apie 1650 m. Po 1672 m. Hocho paveikslų kokybė ženkliai smuko.
Mikalojus Seniavskis (1520-1584)

Biografija

Buvo auklėjamas Karūnos pakanclerio ir Krokuvos vyskupo Petro Tomickio dvare.
Deputatskis

Istorija

Deputatskio gyvenvietė įkurta 1958 m., pradėjus kalnakasybos pramonę.
Janonių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis, vadinamas Pilale, yra pailgos kalvos vakarinė, aukštesnė, dalis, kurią iš trijų pusių juosia daubos, rytuose yra kalvos žemesnioji dalis. Pilalės pietiniai, vakariniai ir šiauriniai šlaitai 13 m aukščio, statūs, šiaurinio šlaito viršutinė dalis stačiai nukasta. Aikštelė ovali, 46x25 m dydžio. Jos rytinis pakraštys buvo sutvirtintas pylimu ir grioviu, išliko jų žymių.
Apie 0,3 km į šiaurės vakarus nuo Pilalės yra pilkapynas, kurį sudaro 26 pilkapiai. Jų sampilai 10–15 m skersmens ir 0,8-1,5 m aukščio. Sampilus juosia grioviai arba supa duobės. Dalis pilkapių XX a. pradžioje buvo iškasinėti senienų mėgėjų.

Aplinkiniai piliakalniai

Buteikių piliakalnis 6 kmŠeimyniškėlių piliakalnis 17 km
Bijeikių piliakalnis 11 kmBuivydų piliakalnis (Anykščiai) 11 kmTrakinių piliakalnis 6 km
Svirnų piliakalnis 19 kmJašiškių piliakalnis 11 kmVargulių piliakalnis 10 kmKlabinių piliakalnis 3 km
Suginčių piliakalnis 5 kmAntakščių piliakalnis 7 km
Maišiakulės piliakalnis 7,5 km
Kačiūnai

Aplinkinės gyvenvietės

Kuktiškės
Lazdynai (Vilnius)

Istorija

Lazdynų mikrorajonas pastatytas 1974 m., buvo planuojamas ir statomas kaip parodomasis. Mikrorajono architektai Vytautas Čekanauskas, Vytautas Brėdikis, Vytautas Kazimieras Balčiūnas, Gediminas Valiuškis bei statytojai Algimantas Kleinotas, Vincentas Šileika 1974 m. buvo apdovanoti Lenino premija.
Povilas Tebelškis

Biografija

1968 m. baigė Subačiaus gyvenvietės vidurinę mokyklą, 1973 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. Mokydamasis universitete šoko ir dainavo etnografiniame ansamblyje „Ratilio“.
1973–1981 m. Vilniaus miesto paminklų apsaugos inspekcijos istorikas-archeologas, 1981–1991 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos pirmininko pavaduotojas, o Tarybą panaikinus ir įsteigus Lietuvos kultūros paveldo mokslinį centrą (nuo 1995 m. Kultūros paveldo centras) – pervestas dirbti į jo Ūkio ir ūkiskaitinių tyrimų skyrių. Nuo 1996 m. gegužės mėn. iki mirties dirbo Kultūros paveldo centro Archeologijos skyriuje.

Mokslinė veikla

Dar dirbdamas inspekcijoje vykdė archeologinius tyrinėjimus 29 įvairiuose Vilniaus senamiesčio objektuose, taip pat ir dabartinių Vyriausybės rūmų vietoje. Darbo Mokslinėje metodinėje taryboje metais tyrinėjo Kupiškio bei gretimo Panevėžio rajono archeologines vietas. Dirbdamas Kultūros paveldo centre vykdė žvalgomuosius archeologinius tyrimus daugiau nei šešiose dešimtyse vietų, tarp kurių daugiausia iki tyrinėjimų buvę neaiškūs objektai. Tokių tyrinėjimų metu nustatė nemažai archeologinių vietų, tokių kaip Degėsių piliakalnis, Kampinių piliakalnis, Papušių piliakalnis, Tiltagalių kapinynas, Linksmučių (Kurmaičių kapinynas). Jis tyrinėjo ir nemažai ardomų pilkapių, tarp jų Berčiūnų ir paties surastus Veliankos (Žingių) bei Purviniškių pilkapynus. Trejus metus vykdė archeologinius tyrimus Palėvenės vienuolyne, tyrė Noriūnų kapinyną ir kitas vietas. Jo tirti ir žvalgyti: Bryzgių piliakalnis, Bugailiškių piliakalnis, Degėsių piliakalnis, Klepų piliakalnis, Laistų piliakalnis, Misiūnų piliakalnis, Tetervinų piliakalnis, Viltrakių piliakalnis ir kiti kultūros paminklai.
Apie daugelį tyrinėtų objektų yra parašęs straipsnius leidiniuose „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje“, „Mūsų kraštas“, „Baltų archeologija“, „Kultūros paminklai“.
Aleksander Szczygło

Biografija

1990 m. baigė Gdansko universiteto Teisės fakultetą.
1990–1991 m. senatoriaus Lecho Kaczyńskio padėjėjas ir Solidarumo Krašto komisijos teisininkas. 1991–1992 m. Nacionalinio saugumo biuro teisinis specialistas. 1992–1995 m. Aukščiausiųjų kontrolės rūmų pirmininko kabineto vedėjas. 1997 m. Valstybinės darbo inspekcijos vedėjo patarėjas. 1997–2000 m. Europos integracijos komiteto valdybos Informacjios departamento direktorius. 2001 m. PKO BP banko prezidento patarėjas.
Nuo 2001 m. Teisės ir teisingumo partijos veikėjas. 2001–2005 m., 2005–2006 m. ir 2007–2009 m. Lenkijos seimo narys, išrinktas pagal Teisės ir teisingumo sąrašą.
2005–2006 m. Gynybos ministerijos valstybės sekretorius, nuo 2006 m. iki 2007 m. Lenkijos prezidento kancelarijos vedėjas, 2007 m. Lenkijos gynybos ministras, nuo 2009 m. sausio 15 d. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas.
Žuvo 2010 m. balandžio 10 d. Smolensko aviakatastrofos metu.
Žygis į Romą (filmas)

Turinys

Filme pasakojama apie fašizmo užuomazgas Italijoje 1919-1922 m. Domeniko, apsukrus romietis, po karo neturinis darbo ir besišlaistantis Milano gatvėse. Umberto – buvęs jo tarnybos draugas, kurį iš namų išvarė jo paties vaikai. Prisidėję prie tuo metų besimezgančio fašistų judėjimo, jiedu netrukus atsiduria kalėjime už susirėmimą su policija kiemsargių streiko metu. Išvaduoti bendraminčių, jie prisideda prie planuojamo jų žygio į Romą, tačiau pakeliui vis labiau nusivilia naujojo judėjimo ideologija...
Akrobatinis skraidymas

Akrobatinis skraidymas arba aukštasis pilotažas – aviacijos sporto rūšis, kurios tikslas lakūnams atlikti įvairius akrobatinius triukus su orlaiviais.
Populiariausios figūros: kilpa, suktukas, valdoma statinė, suktukinė statinė, viražas, varpas, vertikalė su vėduokle, arkos vertikalė ir kitos.
Grigas Kurecas

Grigas Kurecas (lenk. Grzegorz Kurec; 1868 m. gegužės 5 d. Šipka, Baltarusija – 1942 m. kovo 6, Berlynas, Vokietija) – Lenkijos inžinierius, architektas, verslininkas, Lietuvoje įkūręs popieriaus ir kartono fabrikus Mūrinėje Vokėje ir Grigiškėse. Nuo G. Kureco vardo kilo Grigiškių pavadinimas.

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje Baltarusijoje, nuo vaikystės domėjosi mechanika. Kaip mokinys dirbo Vilniaus metalo apdirbimo fabrikuose, patirties įgijo Putilovo gamykloje.
1912 m. modernizavo Mūrinės Vokės kartono fabriką, tapo Mūrinės Vokės valdytoju, vėliau – nuomininku. 1923 m. Grigiškėse (vietovė pavadinimą gavo nuo inžinieriaus vardo) įkūrė didesnį Grigo Kureco kartono fabriką. Tarpukariu G. Kureco turtas įvertintas 8 mln. litų.
Sūnus Vladimiras – pilotas ir ralio vairuotojas.
ImpressPages

Istorija

ImpressPages turinio valdymo sistemą sukūrė trys lietuviai – Audrius Jankauskas, Mangirdas Skripka ir Mindaugas Stankaitis. Idėja gimė 2007 m. Po dvejų metų vystymo buvo išleista ImpressPages bandomoji versija. 2011 metais ImpressPages dalyvavo verslo akseleratoriuje „Difference Engine“. 2013 metais ImpressPages įsisavino 700 tūkst. litų investiciją iš rizikos kapitalo fondo Practica Capital.

Versijos

2009 m. rugsėjis – ImpressPages bandomoji versija

2012 m. balandis – ImpressPages CMS 2.1

2013 m. spalis – ImpressPages CMS 3.6 su temų prekyviete

2013 m. spalis – ImpressPages CMS 3.7

2013 m. lapkritis – ImpressPages CMS 3.8

2013 m. gruodis – ImpressPages CMS 3.9

2014 m. balandis – ImpressPages 4.0

2014 m. birželis – ImpressPages 4.1 su įskiepių prekyviete

Apdovanojimai

2011 metais ImpressPages laimėjo Packt Perspektyviausio atviro kodo projekto apdovanojimą.

Bendruomenė

ImpressPages bendruomenė renkasi GitHub ir Stackoverflow svetainėse.
Programuotojai gali bendradarbiauti kurdami įskiepius GitHub’e. Klausimų ir atsakymų platforma palaikoma Stackoverflow svetainėje su žyme „impresspages“. Naudotojų sukurtos temos gali būti prieinamos ImpressPages temų prekyvietėje.
Pikieta (Molėtai)

Istorija

1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje minimas Pikietos vienkiemis.
Panoramio

Istorija

Panoramio 2005 m. vasarą įkūrė ispanai Joaquín Cuenca Abela ir Eduardo Manchón Aguilar. Oficialiai ji pradėjo veikti 2005 m. spalio 3 d., o 2007 m. kovą čia jau buvo virš 1 mln. nuotraukų.
2007 m. gegužės 30 d. Google paskelbė ketinantys įsigyti šią svetainę. Uždaryta 2016 metais.
Andrius Povilovičius Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas, Naugarduko vaivados Povilo Ivanovičiaus Sapiegos sūnus nuo antros santuokos su Aleksandra Chodkevičiūte (m. apie 1583). Broliai – Vitebsko vaivada Mikalojus (1526–1599) ir Minsko vaivada Bogdanas (apie 1530–1593).
1590-ais metais mokėsi Padujos universitete. Turėdamas kapitono laipsnį dalyvavo Livonijos kare su Rusijos valstybe (1558–1582). 1578 metų spalio 21 dieną Andrius Povilovičius Sapiega kartu su Švedijos kariniu vadovu Jugrenu Boju Vendeno mūšyje sutriuškino Rusijos, vadovaujant Ivanui Jurjevičiui Galycinui, karius, kurie apgulė Vendeno pilį, ir paėmė į nelaisvę Maskvos vaivadas, kunigaikščius Petrą Ivanovičių Tatevą ir Petrą Ivanovičių Chvorostininą.
Andrius Povilovičius Sapiega užėmė eilę valstybinių pareigybių, tame tarpe Polocko vaivados, nuo kurios atsisakė dėl konflikto su polockiečiais. 1588 metais gavo Lietuvos didžiojo pataurininkio pareigybę, 1592 metais tapo Minsko kaštelionu. 1597–1613 m. – Polocko vaivada. 1621 metais prieš mirtį buvo paskirtas į Smolensko vaivadas.
Ne kartą buvo išvykęs į užsienį, daugiausia į Italiją: 1579, 1592 ir 1608 metais.

Šeima

Buvo vedęs du kartus. 1569 vedė kunigaikštytę Mariną Aleksndrovną Čartoriskaitę (m. 1569/1570), Voluinės vaivados, kunigaikščio Aleksandro Teodoro Čartoriskio (m. 1571) ir Magdalenos Jovanovnos Brankovičiūtės (m. 1575) dukterį, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
1570 metais vedė antrą kartą Kristiną Dembinskaitę (m. 1615). Vaikai: Stanislovas, Tomas, Ana (Čersko kašteliono Stanislovo Lasockio žmona), Aleksandra (Poznanės vaivados Jeronimo Gostomskio žmona), Kristina, Jadvyga, Marina ir Dorotė.
Napoleonas Liudvikas Titas Gorskis

Valdos

Beržėnų dvaro savininkas.

Veikla

Raseinių ir Telšių apskričių bajorų maršalka.
Džamnagaras

Istorija

Miestas (tada vadintas Navanagaru – „naujuoju miestu“) įkurtas XVI a. vid. kaip kunigaikštystės sostinė.
Čačerskas

Istorija

Pavadintas pagal per miestą tekančios Čečoro upės vardu. Įkurtas X a. pab. prie Sožo ir Čečoro santakos. Pirmą kartą paminėtas 1159 m.
1772 m. tapo Rusijos imperijos dalimi. 1774 m. pradėta statyti rotušė, kelios bažnyčios, teatras, dvi ligoninės, kt. Nugriauta pilis, miesto gynybinė siena. Iki mūsų dienų išlikę keli XVIII a. pastatai: klasicizmo stiliaus bažnyčia (1783 m.) ir rotušė.
1971 m. suteiktos miesto teisės.
Žygiuok arba mirk

Turinys

1918 m. pasibaigus Pasauliniam karui majoras Fosteris vis dar gyvas atsiminimais apie praėjusias kovas ir gedi savo legiono, kuris per kovas sumažėjo nuo 8000 iki 200 karių.
Netrukus Fosteris gauna užduotį: su savo kariais grįžti į Maroką, kad užtikrinti tolimesnį Prancūzijos dominavimą šioje šalyje. Greta šios užduoties yra ir dar viena: muziejininkui Marno padėti pargabenti į šalį apleistame mieste esančias brangenybes, kurios turi padengti Prancūzijos dalyvavimo Pasauliniame kare patirtus nuostolius.
Kartu su legionu į Maroką išvyksta ir Simona Pikard, žuvusio archeologo duktė, kurią netrukus įsimyli vienas iš legionierių, Markas.
O kelyje jų tyko vietiniai berberai, vadovaujami El Krimo, žmogaus, turinčio senų sąskaitų su majoru Fosteriu.
Natalija Afanasjeva

Natalija Afanasjeva (g. 1947 m. rugpjūčio 11 d. Klaipėdoje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1964–1968 m. choro dirigavimo mokėsi S. Šimkaus muzikos mokykloje (dėst. S. Juščius), o 1968–1973 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje(vyr. dėst. A. Petrausko klasė).
1973–1988 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1979–1982 m. moksleivių choro studijos vadovė. Choro (32 merginos ir 14 vaikinų) mokomąsias ir koncertines programas papildė klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniais, pagyvino koncertinę veiklą, parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo radijo muzikinėse laidose, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
1975–1977 m. Panevėžio rajkoopsąjungos moterų choro vadovė. Choras 1976 m. A. Budriūno konkurso Biržuose prizininkas. 1977–1984 m. Panevėžio kabelių dirbinių gamyklos mišriojo choro vadovė. Šis choras buvo 1979 m. IV ir 1981 m. V S. Šimkaus konkursų Klaipėdoje prizininkas, dalyvavo Panevėžio miesto ir 1980 m. respublikinėje dainų šventėje; 1982 m. chorui suteiktas „Čiūto“ vardas. 1984–1986 m. Panevėžio kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovė, 1986–1988 m. Panevėžio autokompresorių gamyklos vyrų vokalinio ansamblio „Vyturys“ vadovė. 1987 m. respublikiniame konkurse „Ratnyčėlė" Druskininkuose ansamblis laimėjo antrąją vietą.
1988–1993 m. Vilniaus radijo komponentų gamyklos mišriojo choro vadovė. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, dalyvavo chorų festivaliuose Rusijoje ir Estijoje.
Nuo 1988 m. Nemenčinės (Vilniaus r.) vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė. Choras gieda bažnyčioje, dalyvauja Vilniaus miesto ir rajono dainų šventėse, dalyvavo 1971 m. tarptautiniame vaikų klasikinės muzikos festivalyje Vilniuje (skirtas Lietuvos mokyklos 600 metų garbei). Ne kartą vaikai dainavo Lenkijoje ir Vokietijoje.
1994 m. Žirmūnų klube suorganizavo vaikų chorą (40-45 dalyviai) „Ciūto", su kuriuo koncertavo Lenkijoje ir Vokietijoje, 1996 m. tarptautiniame chorų festivalyje Maskvoje pelnė diplomą, koncertavo šio miesto filharmonijoje.
1997 m. „Čiūto" dalyvavo chorų festivalyje Kijeve ir 1997 m. XI tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje. 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei parengė Nemenčinės vaikų muzikos mokyklos ir Jašiūnų (Šalčininkų r.) vaikų muzikos mokyklos jaunių chorus, o 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje – Nemenčinės muzikos mokyklos, Jašiūnų muzikos mokyklos ir Vilniaus Žirmūnų vidurinės mokyklos jaunių chorus.
N. Afanasjeva – Panevėžio miesto ir rajono dainų švenčių dirigentė, respublikinių dainų švenčių konsultantė.
1987 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu, 1995 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Aigėlai

Istorija

1683 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje.
Araukanijos ir Patagonijos karalystė

Istorija

Oreilis Antuanas de Tunė 1858 m. atvyko į Kokimbą, vėliau gyveno Santjage, Valparaise, nukeliavo į pietus iki Valdivijos. Ten susipažino su vienu mapučių vadu (lonku) Kilapanu. Tunė palaikė mapučių pasipriešinimą Arauko kare ir iškėlė idėją apie mapučių valstybės įkūrimą. Prancūzas buvo indėnų gerbiamas, jis galėjo laisvai lankytis mapučių žemėse, kas baltiesiems buvo draudžiama. 1860 m. lapkričio 17 d. Tunė įkūrė Araukanijos karalystę ir pasiskelbė jos karaliumi Oreiliu Antuanu I. Netrukus jis paskelbė konstituciją ir pranešė apie žemių aneksiją nuo pat Bio Bijaus šiaurėje iki Magelano sąsiaurio pietuose.
Tunė išvyko į Valparaisą, kur Čilės prezidentui Manueliui Montui paskelbė žinią apie karalystės įkūrimą. Čilė atsisakė valstybę pripažinti. Prancūzas grįžo į Araukaniją. Naujas Čilės prezidentas Chosė Choakinas Peresas įsakė suimti Tunė už liaudies kurstymą prieš Čilę. 1862 m. Tunė buvo suimtas ir uždarytas į Los Ancheleso psichiatrinę ligoninę. Vėliau Prancūzijos konsulo pagalba iš ten išvaduotas ir išsiųstas į Prancūziją.
Europoje Tunė sugebėjo gauti finansavimą ir 1869 m. vėl išvyko į Čilę. Tačiau per tą laiką Čilė jau buvo okupavusi daugelį mapučių žemių. Tunė mirė 1878 m. neturėdamas palikuonių, tad monarcho titulas atiteko jo draugui Giustavui Ašilui la Viardei. Šis kreipėsi pagalbos į JAV prezidentą Gruverį Klyvlendą, bet jos nesulaukė. Nuo to laiko Paryžiuje įkurta niekieno nepripažinta vyriausybė tremtyje, kuri dabar užsiima tik pašto ženklų, monetų ir didikų titulų prekyba.
MFA Triumfas Mažeikiai

Istorija

Klubas įkurtas 2015 m. rudenį. Komandos treneris Ramūnas Daubaris. 
Tuo metu komandoje žaidė Rimantė Jonušaitė, Gabrielė Putraitė, Gabrielė Nevgen, Greta Kvederaitė, Karolina Kurapatkina, Gabija Strikauskytė, Gintarė Narmontaitė, Kornelija Steponavičiūtė, vartininkės Gabrielė Norvaišaitė ir Gabrielė Vaserytė. 
Iki 2016 m. sausio mėn. komandos žaidėjos du kartus iškovojo BANGA CUP turnyre nugalėtojų taurę. Gargžduose vykusiame mergaičių mažojo futbolo turnyre BANGA CUP klubo narės su Klaipėdos FM komanda sužaidė rezultatu 1:1, Šilutės komandą įveikė rezultatu 4:0, Gargždų „Bangą" - 7:1, Šilalės SC futbolininkes - 3:0, Gargždų „Banga-Dovilai" - 9:0.

2017

Mažeikių MFA "Triumfas" 2017 m. debiutavo Pirmos lygos pirmenybėse.
 Vakarų regiono atrankos grupėje buvo lyderėmis, tačiau suklupo ketvirtfinalyje.
Varšas

Varšas – Sandomiro ginklininkas, stalininkas, Krokuvos vaivada ir kaštelionas.
Lenkijos karaliaus Boleslovo V pareigūnas. 1266 metais dalyvavo žygyje į Rusią. Čekijos-Vengrijos konflikto metu vadovavo Mažosios Lenkijos armijos ekspedicijai į Vroclavo kunigaikštystę. 1280 m. vasario 23 d. kartu su Krokuvos vaivada Petru Bogorijumi ir Sandomiro vaivada Jonušu Staržemu buvo Gozlico mūšio Lenkijos riterių priekyje.
Rosalba Neri

Biografija

Rosalbos kelias į populiarumą prasidėjo dar paauglystėje, kuomet ji laimėjo vietinį grožio konkursą. Susidomėjusi galimybe tapti aktore, ji mokėsi Eksperimentinio kino centre bei sulaukė pasiūlymo vykti į JAV pagilinti žinių aktorių studijoje, tačiau šio pasiūlymo atsisakė, nusprendusi likti gimtinėje.
Nors laikoma, kad ji debiutavo kine 1958 m. komedijoje „Mogli pericolose“, pirmasis pasirodymas ekrane įvyko 1956 m. filme „I pinguini ci guardano“. Vis tik ir šiame, ir keliuose sekančiuose filmuose vaidmenys buvo nereikšmingi, o jos pavardė kartais net nebūdavo įtraukiama į titrus. Negana to, ji buvo painiojama su kita italų aktore Rosalina Neri.
1960 m. Rosalba suvaidino dviejuose istoriniuose filmuose „Il Sepolcro dei Rei“ ir „Esther and the King“. Netrukus juodaplaukė tamsaus gymio aktorė buvo pradėta kviesti vaidinti ir kitus istorinius personažus: faraono Ramzio nuotaką, Delilą ir kitus.
1965-67 m. ji nusifilmavo keliuose nuotykių filmuose apie šnipus: „Il Superseven Chiama Cairo“, „Due mafiosi contro Goldfinger“ ir „Password: uccidete gente Gordon“ bei režisieriaus Jesus Franco juostoje „Lucky, el intrepido“.
Nuo 1969 m. Rosalbos filmografijoje daugiausia buvo giallo, erotinių, veiksmo bei siaubo filmų, kuriuose jis atlikdavo seksualių moterų, dažniausiai neigiamų personažų vaidmenis. Ji nusifilmavo dar viename Jesus Franco filme „99 moterys“ bei komedijoje „Top Sensation“ kartu su Edwige Fenech. 1972 m. ji kartu su kita žinoma italų aktore Barbara Bouchet nusifilmavo dviejuose filmuose „Pasimatymų namai“ ir „Malonumo beieškant“. Vis tik geriausiai ji buvo žinoma siaubo filmų mėgėjams: „Lucifera Demon Lover“, „Ledi Frankenštein“, „Il plenilunio dell Vergini“ ir eilėje juostų apie vampyrus.
Paskutiniuoju jos pasirodymu ekrane tapo 1985 m. televizijos mini serialas „Olga e i suoi figli“ (paskutinis filmas – 1976 m. juosta „Il pomicione“). Viso jos filmografijoje – apie 100 įvairiausio žanro vaidmenų kine.
Rosalbos duktė Francesca Neri, gimusi 1964 m., taip pat tapo aktore.
Vileika

Istorija

Pirma kartą Vileika istoriniuose šaltiniuose paminėta 1460 metais, 1635 metais Vladislovas Vaza už tarnybą Vileikos dvarą padovanojo Aleksandrui Korvinui Gosievskiui. Nuo 1795 m. turi miesto teises. Rusijos imperijos laikais buvo Vileikos apskrities centras. 1973 m. užtvenkus Nerį prie miesto susidarė Vileikos tvenkinys.
Lielvardės juosta

Lielvardės juosta (latv. Lielvārdes josta) – latvių tautinio kostiumo dalis, 3 m ilgio ir 10 cm pločio raudono ir balto audeklo juosta. Siuvama iš lino ar vilnos su įterptais viduryje ar iš šonų siūlais (dažniausiai – žaliais, rečiau – mėlynais ar violetiniais). Istoriškai Lielvardės juostos arealas apima ne tik Lielvardės valsčių, bet ir Jumpravos, Kastranės, Krapės, Lauberės, Ledmanės, Madlienos, Mengelės ir Rembatės valsčius. XIX a. Lielvardės regione, juosta buvo naudojama tiek buityje, tiek skirta pasipuošti. Yra du Lielvardės juostos variantai – platusis ir siaurasis.
Lielvardės juosta pasižymi itin turtinga raštų simbolika. Šią juostą išgarsino estų grafiko, mokslo teoretiko Tenio Vinto (Tõnis Vint) ir latvių režisieriaus Ansio Epnerio 1980 m. filmas „Juosta iš Lielvardės“. Vintas apibendrino, jog juostoje atsispindi seniausių civilizacijų kodai, kuriuos iššifravus galima būtų perskaityti visatos atsiradimo istoriją. Ilgainiui atsirado ir daugiau mistinių juostos simbolikos paaiškinimų ir istorijų. Lielvardės juosta XX a. pab. tapo vienu iš latvių kultūros simbolių. Lielvardės juostos motyvais audžiami šalikai, kepurės, pirštinės, puošiama keramika.
Fuentealbilija

Žymūs žmonės

Fuentealbilijoje gimė žymus Ispanijos futbolininkas Andresas Injesta.
Vensiusel Ti

Vensiusel Ti, kitaip dar Šiaurės Jutlandijos sala (dan. Nørrejyske Ø arba Vendsyssel-Thy) − Danijos sala Baltijos jūroje, prie Skagerako sąsiaurio, Šiaurės Jutlandijos regione.
Salos plotas 4685 km². Gyventojų − 300 177 (2011). Iš šiaurės pusės salą skalauja Skagerako sąsiauris, o Greneno kyšulys yra šiauriausias Danijos taškas.
Iki 1825 m. sala jungėsi su Jutlandijos pusiasaliu nedidele sąsmauka. Bet audros ir potvyniai nuplovė sąsmauką ir pavertė Limfjordą sąsiaurių sistema. Tačiau įprastai Vensiusel Ti priskiriama Jutlandijos pusiasaliui.