google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Einoris

Biografija

Gimė 12 vaikų šeimoje. 1948 m. Kupreliškio valsčiaus agrotechnikas. 1949–1952 m. mokėsi Vabalninko žemės ūkio mokykloje. 1952–1953 m. Biržų rajono Vykdomojo komiteto žemės ūkio skyriaus vyresnysis zootechnikas. 1953–1955 m. Širvėnos kolūkio pirmininkas, 1955–1957 m. Parovėjos mašinų ir traktorių stoties direktorius, 1957–1959 m. Biržų traktorių remonto stoties direktorius. 1957–1959 m. mokėsi Vilniaus žemės ūkio mechanizacijos-elektrifikacijos technikume, įgijo techniko mechaniko specialybę.
1959–1961 m. Biržų rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas – žemės ūkio inspekcijos viršininkas, 1961–1962 m. rajono plano komisijos pirmininkas. 1962–1969 m. Kauno rajono gamybinės žemės ūkio valdybos viršininkas. 1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultetą, mokslinis agronomas-ekonomistas. 1969–1970 m. LSSR valstybinio plano komiteto žemės ūkio skyriaus viršininkas. 1970–1981 m. LSSR paruošų ministro pavaduotojas. 1981–1985 m. LSSR vaisių ir daržovių ūkio ministras.  1985–1988 m. Valstybinio agropramoninio komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas-ministras. 1988–1989 m. Valstybinio gamtos apsaugos komiteto pirmininkas. 1989–1991 m. vaisių, daržovių ir gėlių bendrovės direktorius.
1980 m. LTSR nusipelnęs agronomas. 1983–1987 m. Lietuvos sodininkų draugijos pirmininkas.
1991–1993 m. Vilniaus gėlininkų susivienijimo pirmininkas. 1993–1994 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Kazachstane.  1994–1996 m. Adolfo Šleževičiaus ir Mindaugo Stankevičiaus Vyriausybėse – LR žemės ūkio ministras.  1995–1996 m., 1996–2000 m. ir 2000–2004 m. LR Seimo narys.  2001–2005 m. Valstybės turto fondo komisijos narys. Nuo 2002 m. Privatizavimo komisijos narys.  Nuo 2005 m. pensininkas. 2005–2006 m. Nacionalinės veterinarijos laboratorijos direktoriaus pavaduotojas. Nuo 2006 m. Nacionalinės ristūnų sporto asociacijos prezidentas.

Partinė veikla

1956–1989 m. SSKP narys. Nuo 1981 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1984–1990 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, partijos pirmininko pavaduotojas. Nuo 2001 m. LSDP Vilniaus skyriaus narys, LSDP tarybos narys.
Vilniaus Šv. Kryžiaus bažnyčia

Istorija

Bažnyčia priklausė vienuoliams bonifratrams. Ji pastatyta 1543 m. (kitais šaltiniais – 1635 ar 1725 m.). Po 1737 m. gaisro bažnyčia rekonstruota, įrengtas vėlyvojo baroko interjeras.
1976 m. sumontuoti nauji vargonai, įkurta Mažoji baroko salė.
Šerbro sala

Šerbro sala – sala Atlanto vandenyne, Siera Leonės Pietinės provincijos Bontė apygardoje. Šerbro tauta saloje sudaro didžiausią etninę grupę.
Sala atskirta nuo Afrikos žemyno Šerbro upės šiaurėje ir Šerbro sąsiaurio rytuose.
Jos ilgis – 51,5 km, o plotis – ~24 km. Plotas – ~596 km². Tolimiausias taškas vakaruose yra Cape St. Ann.
Miestas Bontė rytuose yra pagrindinis uostas ir prekybinis centras.
Saloje yra virš 105 km tropinių paplūdimių, kurie skirti Siera Leonės Turizmo ir plėtros ministerijos turizmo plėtrai.

Ekonominė veikla

Pagrindinės ekonominės veiklos – ryžių auginimas, turizmas ir žvejyba.

Istorija

Šerbro saloje, maždaug XIX amžiuje, buvo įkurtas britų postas kovai su prekyba vergais.
1861 m. sala buvo įgyta iš Šerbro tautos Fritauno kolonijos.
1815 m. Paul Cuffe Šerbro saloje apgyvendino 88 išlaisvintų vergų grupę.
Sala buvo ištirta Samuel J. Mills ir Ebenezer Burgess Amerikos kolonizacijos draugijos prašymu. Šis tyrimas paskatino Jungtinių Valstijų Kongresą 1819 m. kovo 3 d. priimti aktą, leidusi išlaisvintiems juodaodžiams vergams grįžti į jų „gimtinę“.
Grupė išlaisvintų vergų atvyko į Šerbro salą 1821 m., prieš 1822 m. balandi išvykstant, varomiems aplinkybių, į Providenso salą prie Mesurado iškyšulio (Cape Mesurado) dabartinėje Liberijoje.

Aplinka

Tikima, kad Šerbro saloje veisiasi žalieji, taip pat kietaodžiai vėžliai. Supančiame salą vandenyje gyvena didžiausios pasaulyje tarpūninės žuvys, apie ką liudija keli sportinės žūklės organizacijos IGFA įrašai, susiję su šia teritorija.

Gyventojai

1974 m. saloje buvo 18 991 gyventojų.
Druckas

Istorija

Pasak Drucko evangelijos įrašų, susikūrė X a. prie vienos vadinamojo Kelio iš variagų į graikus atšakų. 1001 m. pastatyta pirmoji cerkvė. Kitų istorinių šaltinių minimas nuo 1092 m. XI a. – XII a. priklausė Polocko, XII a. pab. – XIII a. pr. Smolensko kunigaikštystei, XIII a. viduryje kurį laiką Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1320 m. su Vitebsko kunigaikštyste atiteko Algirdui, jam 1345 m. tapus didžiuoju kunigaikščiu prijungtas prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir priklausė jai iki 1772 m.
Nuo XII a. vidurio iki XVI a. pradžios Drucko kunigaikštystės centras. Miestą valdė kunigaikščių Druckių giminė, nuo XV a. bendra giminės nuosavybė. XIV a. vid.- XVII a. Drucke stovėjo pilis. XV a. Drucko kunigaikštei suskilus į smulkias daląs ir XV a. pab.- XVI a. pr. ištiesinus per Drucką ėjusi kelią Vilnius-Maskva, miestas liko nuo jo nuošalyje, smuko. Virto miesteliu, priklausė Sapiegoms, vėliau kaimu.
Piktmiškis

Istorija

Kadaise šioje vietovėje buvęs gražus pušynėlis. Du kartus Piktmiškyje, ant Kulpės upelio kranto buvo surengtos didžiosios Šiaulių gegužinės. XX a. pradžioje čia nelegalius susirinkimus šaukdavo Šiaulių socialdemokratai.
1921 m. Amerikos lietuvių akcinė bendrovė gavo panaudai iš Žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos 20 metų Piktmiškio durpyną, kurio durpės iš pradžių buvo parduodamos Šiaulių miesto gyventojams kurui, o nuo 1923 m., kai buvo pastatyta Bačiūnų elektrinė ir nutiestas siaurasis geležinkelis, deginamos elektrinėje. Pamažu durpynas plėtėsi ir pušynas buvo iškirstas. 
1959 m. nutraukus durpyno eksploatavimą ir iš dalies jį rekultyvavus, susidarė keli tvenkiniai, kuriuose buvo numatyta įkurti hidroparką. Planai įtraukti į Ventos-Lielupės aplinkosauginį projektą.
1980 m. vakarinėje Piktmiškio dalyje įveistas medelynas Šiaulių miesto gatvių apželdinimui, tačiau po 1995 m. visos laisvos rajono teritorijos, įskaitant ir medelyną, buvo pradėtos dalyti buvusiems žemių savininkams. Susiformavo keli naujų individualių namų kvartalai, kurie plečiasi.
Dziningas (Vidinė Mongolija)

Istorija

Miestas įkurtas XVI a. Nuo 1922 m. tapo savivaldybės centru, o 2004 m. tapo Ulan Čabo prefektūros dalimi.
Edinburgh City FC (1928)

Istorija

Klubas įkurtas 1928 m.
Klubas išformuotas 1955 m.

Stadionas

Namų rungtynes žaidė „Powderhall“ stadione.
Vyžaina

Pavadinimo kilmė

Upės pavadinimas rodo, kad upė teka vizomis apaugusia vaga. Jotvingių kalboje vizos - karklų rūšis.
Graumenalis

Geografija

Išteka 1,3 km į pietvakarius nuo Žemytės, Juodeikių šiaurės rytiniame pakraštyje. Iš pradžių teka į pietus, Juodeikių šiauriniame pakraštyje daro lankstą į vakarus, o nuo Margininkų miško – į šiaurę. Toliau skersai miško iki Margininkų teka į vakarus, kaime pasuka į šiaurę ir įteka į Šventąją 38,3 km nuo jos žiočių.
Kultūros paveldas: dešiniajame krante yra Margininkų kapinyno vieta ir senosios kapinės, vadinamos Maro, Marų kapeliais.
Saugomos teritorijos: abipus upės vidurupio ir žemupyje yra Margininkų botaninis-zoologinis draustinis.
Gyvenvietės: Juodeikiai, Margininkai.

Pavadinimas

Upėvardis kilo nuo žodžių graumuo, graumenys, reiškiančio „lūžtvė, tamsus, pelkėtas, pilnas prilūžusių medžių miškas“.
Anodas

Anodas (gr. anodos - kelias aukštyn) – polius, per kurį elektros srovė įteka į elektros įrenginį. Sutarta srovės tekėjimo kryptis yra priešinga metale esančių elektronų judėjimo krypčiai, nes elektronų krūvis neigiamas. Todėl jei kontaktai metaliniai, anodas yra kontaktas, per kurį elektronai išteka iš įrenginio.
Elektros baterijoje anodas yra neigiamas jos polius. Lempiniame diode anodas yra teigiamas elektrodas, sugaudantis viduje skriejančius neigiamus elektronus kurie po to išteka iš lempos. Puslaidininkiame diode anodas yra p pusė, tiekianti skylutes (n pusė tiekia elektronus). Katodinėje apsaugoje anodas yra sparčiai koroduojantis metalas, apsaugantis su juo elektriškai sujungtą saugomą konstrukciją nuo korozijos (tarkim, cinko anodas apsaugo geležinį laivo korpusą).
Anodą papildantis elektrodas, kuriuo srovė išteka iš įrenginio, vadinamas katodu.
Juodkotė meškutė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 86 psl.
Algirdas Murauskas

Biografija

Nuo 1998 m. Gudelių seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narys.
2003 m. kovo – balandžio mėn. Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Suntaras

Istorija

Suntaro įkūrimo data laikoma 1764 m., kai pastatyta cerkvė, nors jakutai čia apsigyveno dar XVII a. Dabartinė gyvenvietė pradėjo vystytis 1898 m.
Magūnų koplyčia

Istorija

Magūnų kaimas – viena seniausių Visagino apylinkių vietovių, istorijos šaltiniuose žinoma kaip Breslaujos pavieto gyvenvietė. XVII a. pradžioje čia vyko teismo procesas, jame už raganavimą buvo nuteisti myriop keli vietos gyventojai. Kapinaitės siejamos su Gūrių (Kalnėnų) dvarininko Butlerio vardu - 1833 m. jis čia palaidojo savo mažametį sūnų ir virš jo kapo pastatė koplytėlę. Dvaro savininkai vėliau čia nebelaidojo, matyt, turėjo kitur savo giminės laidojimo vietą. Butleriams išvykus, dvare apsigyveno vokiečių kilmės Engelhardų giminė. Magūnų kapinaitėse buvo laidojami magūniečiai, senu papročiu jose vis dar statė medinius kryželius. Seniausias akmeninis kryžius pastatytas jau sunykus Gūrio dvarui – jis datuojamas 1891 m.
Kelis kartus per metus Rimšės klebonas koplytėlėje laikydavo šv. mišias už mirusiuosius. Per Vėlines 1910 m. nuo paliktos degančios žvakės koplytėlėje kilo gaisras. Tuo metu sudegė medinis altorėlis, aprūko lubos. Kaimas tuo metu jau skirstėsi į vienkiemius, todėl žmonės stokojo lėšų jai suremontuoti. Į pagalbą atėjo kaime dvi smukles laikę žydai, paaukoję kalkių. Sulaukę paramos, 1912 m. magūniečiai savo jėgomis koplyčią suremontavo. Tais pačiais metais dalijant žemės sklypus kapų kalnelis buvo priskirtas Juozapui Baldyšiui. Lenkų valdymo laikais kalvis Stanislovas Baldyšius suveržė geležinėmis juostomis skilinėjančias pastato sienas, kitas kaimo gyventojas Petras Kardelis ištekino medines žvakides, kurios išliko iki šių dienų.
2008 m. rugsėjo mėnesį, įgyvendinant projektą „Per kultūrinio palikimo išsaugojimą – į sutelktą bendruomenę“, kapinėse buvo pastatytas ir pašventintas ąžuolinis kryžius bei pagerbiant kaime gyvenusius žmones išleista kygelė „Magūnų kaimas ir jo žmonės“.

Architektūra

Koplyčia sumūryta iš lauko akmenų, panaudojant rišamąją medžiagą – kalkes. Statinys sutvirtintas suveržtais metalo strypais. Medinės dalys nudažytos geltonai ir baltai (aplink duris). Priekiniame fasade yra 4 baltai dažytos kolonos. Stogo viršūnę užbaigia mažas kaltinis kryžius su saulute.
Cetinė

Istorija

Cetinė pradėjo kurtis aplink vienuolyną, kuris buvo įkurtas 1484 m. Dėl geros strateginės padėties kalnuotame regione, Juodkalnijos vadovai XVI a. atsikėlė į šį miestą, siekdami geriau kovoti prieš osmanus. Pastarieji miestą apiplėšė ir degino kelis kartus XVII-XVIII a., tačiau užkariauti nepavyko. 1878–1918 m. Cetinė buvo nepriklausomos Juodkalnijos sostinė. 1946 m. Juodkalnijos sostinė perkelta į didesnį miestą – Podgoricą (tuomet vadinta Titogradu).
Jonas Galvydis

Jonas Galvydis (g. 1937 m. spalio 14 d. Bajoriškiuose, Daugailių valsčius, m. 2016 m. balandžio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos agronomas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija

1964 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1995 m. habilituotas socialinių mokslų daktaras.
1971–1976 m. dirbo Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stotyje. 1976–1981 m. Cirkliškio žemės ūkio technikumo direktorius. Nuo 1982 m. Vilniaus pedagoginio instituto (dabar - Lietuvos edukologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1987 m. docentas, 1996 m. profesorius. Paskelbė mokslinių straipsnių apie sodo augalų ligas.
Stirling Moss

Karjera

Nuo pat mažens Mossas rodė susidomėjimą lenktynėmis. Taip pat jis buvo vienas pirmųjų Cooper įmonės klientų, kai paprašė savo tėvo nupirkti jam naująjį Cooper 500. Jis greitai mokėsi ir tobulino savo įgūdžius ir jau 1951 m. startavo Formulėje 1. Praėjus keleriems metams jis jau buvo subrendęs pergalėms ir net ketverius metus iš eilės finišavo antras bendroje asmeninėje čempionato įskaitoje. 1955 m. jis pasiekė savo pirmąją pergalę savo namų GP. Kitą sezoną jis jų turėjo jau dvi, o dar po metų jau tris. 1958 m. sezonas jam buvo geriausias – pasiektos 4 pergalės ir viena antroji vieta. Tiesa, iki čempionatą laimėjusio Mike Hawthorno su Ferrari Mossui pritrūko vos vieno taško. Vėlesniuose sezonuose Mossas dar pelnė kelias pergales, tačiau laimėti čempionato nesugebėjo.
Per savo karjerą Stirlingas buvo Maserati, Lotus, Cooper, Vanwall ir Mercedes-Benz ekipų narys. Jam labiau patiko britų ekipos, o tai jis išreiškė savo pasakymu, jog geriau pralaimėti su sava komanda, nei laimėti su svetima.
Džulfa

Istorija

Yra laikoma, kad gyvenvietę įkūrė armėnų karalius Tigranas I-asis. Didėjant žmonių skaičiui, X–XIII a. išaugo į miestą. Gyventojų daugumą sudarė armėnai. Tapo vienu svarbiu miestu viduramžių Armėnijoje. XV–XVII a. suklestėjo prekybos dėka.
Kartachena (Ispanija)

Istorija

Miestą 228 m. pr. m. e. įkūrė Kartaginos karvedys Hasdrubalas. Senovėje ji vadinosi Carthago Nova (t. y. Naujoji Kartagina). 209 m. pr. m. e. romėnai užkariavo miestą, per uostą keliavo daug aukso ir sidabro iš apylinkių. 425 m. miestą nusiaubė gotai, vėliau jis atstatytas (ypač maurų laikotarpiu). 1269 m. atiteko Aragonui, vėliau ir Ispanijai. Ispanų pilietinio karo metu (1936–1939 m.) mieste buvo respublikonų laivyno pagrindinė karinė bazė.
Gediminas Grina

Gediminas Grina (g. 1965 m. gegužės 5 d. Anykščiuose) – buvęs Valstybės saugumo departamento (VSD) generalinis direktorius, saugumo generolas. Lietuvos kariuomenės pulkininkas leitenantas.

Biografija

1990 m. Vilniaus universiteto Fizikos fakultete įgijo fiziko-inžinieriaus specialybę. 1990–1992 m. dirbo institute „Venta“ inžinieriumi-technologu.
Nuo 1992 m. motorizuotosios pėstininkų brigados „Geležinis vilkas“ ryšių būrio vadas, 1993–1995 m. – ryšių tarnybos viršininko pavaduotojas, 1995–1998 m. – viršininkas. 1999–2001 m. Krašto apsaugos ministerijos (KAM) Gynybos štabo ryšių infrastruktūrinių sistemų planavimo skyriaus viršininkas.
Nuo 1993 m. vyresnysis leitenantas, nuo 1997 m. kapitonas, nuo 1999 m. majoras.
2001–2004 m. gynybos atašė ambasadoje JAV ir Kanadoje. 2004–2005 m. KAM Antrojo operatyvinių tarnybų departamento (AOTD) gynybos atašė ir tarptautinio bendradarbiavimo skyriaus viršininkas. 2005–2010 m. AOTD direktoriaus pavaduotojas žvalgybai.
2010–2015 m. VSD generalinis direktorius, Tada jam buvo suteiktas saugumo generolo laipsnis.
Žmona Edita. Duktė Gabrielė.
Bernardas Aleknavičius

Bernardas Aleknavičius (g. 1930 m. rugpjūčio 21 d. Lekėčiuose) – Lietuvos fotografas, fotožurnalistas, kraštotyrininkas.

Biografija

Dirbo pašte, Lekėčių valstybinio draudimo inspektoriumi. 1956 m. baigė Kauno pedagoginę mokyklą, mokytojavo Kačerginėje. 1956–1960 m. Kauno raj. laikraščio redakcijos korespondentas. 1963–1993 m. Eltos fotoreporteris Klaipėdai ir Žemaitijai. Leidžia iliustruotą Šakių krašto šviesuolių enciklopediją „Novužės krašto vaikai“.
Žurnalistų ir fotomenininkų sąjungų narys. Tautodailininkų ir Vydūno draugijų garbės narys. 1989 m. Lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva“ steigimo iniciatorius.
ANSMET

ANSMET (angl. The Antarctic Search for Meteorites program) – meteoritų paieškos Antarktidoje programa.
Antarktidoje ieškoti meteoritų yra labai patogu dėl dviejų priežasčių. Pirmoji priežastis yra baltas ledas. Kai aplink tėra baltas ledas ir mėlynas dangus, jokių uolų ir žemių, labai lengva tampa pastebėti akmenukus ledo paviršiuje ir didelė tikimybė, kad jie yra nukritę iš dangaus.
Kita priežastis, dėl ko Antarktida taip traukia meteoritų medžiotojus, yra patys ledynai. Meteoritai gali nukristi ir krenta bet kurioje Žemės vietoje. Taip jau yra, kad žmonių gyvenamose teritorijose jie gali likti nepastebėti, užkasti ar kitaip sunaikinti, o Antarktidos ledynuose nukritęs meteoritas čia lieka gulėti labai ilgai sniegynų paviršiuje arba įstringa ledynuose. Kadangi žemės paviršius po ledynais nėra lygus, slinkdamas ledas kartais užsistovi. Reikia nepamiršti, kad dėl siaučiančių vėjų ir žemos temperatūros, ledas sublimuoja – iš kietosios būsenos virsta iškart garais. Meteoritai sublimuoti negali, todėl yra galimybė jiems telktis į grupes. Tokios grupės pavyzdys yra 21 kvadratinio kilometro plote atrasti 1500 meteoritų.
Iš viso ANSMET programos metu atrasta daugiau nei 10 000 meteoritų.
Oniča

Istorija

Oniča buvo vienas iš Igbolando miestų-valstybių. XIX a. tapo svarbiu britų prekybos tašku, 1857 m. įsteigta nuolatinė prekybos palmių aliejumi stotis. 1900 m. įjungta į britų protektoriatą. Miestas pateko į 1967 m. pasiskelbusią Biafrą ir smarkiai nukentėjo dėl Nigerijos pilietinio karo.
Saulės šventykla (sekta)

Saulės šventykla (pranc. Ordre du Temple Solaire, l'Ordre International Chevaleresque de Tradition Solaire, angl. Temple of Sun, Order of the Solar Temple) – buvusi slapta organizacija, besiremianti mitu apie tebeegzistuojantį Tamplierių ordiną. Manoma, kad organizaciją 1984 m. Ženevoje įkūrė Joseph di Mambro ir gydytojas homeopatas Luc Jouret. Pagarsėjo 1994-1995 m., po kelių masinių sektos narių savižudybių bei žudynių Šveicarijoje bei Kanadoje (manoma, kad viso žuvo 74 žmonės, tikslių duomenų nėra, nes kai kurios iš mirčių negali būti vienareikšmiškai susietos su sekta).
Šiuo metu, skirtingais vertinimais, sekta gali turėti nuo 150 iki 500 narių. Priskiriama sektoms žudikėms.

Dogma ir tikėjimas

„Peronnik“ (sektos nario Robert Chabrier pseudonimas) savo knygoje „Pourquoi la Resurgence de l'Ordre du Temple? Tome Premier: Le Corps“ (Kam reikalingas tamplierių atgaivinimas? I dalis: Kūnas), 1975 m. rašė, kad sekta remiasi dvasinių dalykų pirmenybe prieš laikinuosius, turi padėti žmonijai pasiruošti didžiajam „pasikeitimui“, ruoštis Antrajam Jėzaus Atėjimui ir suvienyti visas krikščionių bažnyčias bei islamą.
Manoma, kad sekta tikėjo artėjančia apokalipse bei galimybe sektos nariams persikelti į Sirijų.

Struktūra

Pagal Saulės šventyklos literatūrą aukščiausia sektos vadovybė buvo slapta Šventyklos sinarchija.
Raudonasis ąžuolas

Paplitimas

Paplitęs Šiaurės Amerikos vidutinių platumų juostoje (didesnioje JAV rytų dalyje ir Kanados Naujojo Bransviko, Naujosios Škotijos provincijose, Ontarijo provincijos pietryčiuose, Kvebeko provincijos pietų pakraštyje) pačiuose pietuose, šiaurės rytų JAV ir pietryčių Kanadoje. Pirmą kartą introdukuotas Europoje 1724 metais. Auga Vakarų ir Vidurio Europos dalyse, taip pat ir Lietuvoje, nors Lietuvoje apyretis.

Požymiai

Tai greitai augantys medžiai, esant geroms augimo sąlygoms 10-ies metų ąžuoliukas gali užaugti iki 5-6 metrų. Užaugusių aukštis 20-30 metrų, kartais iki 35 m., ar rečiau net iki 43-50 metrų aukščio, kamieno skersmuo 50-100 cm, kartais iki 2 metrų, bet į 2 metrų skersmens kamieno storį dažniausiai išauga atvirose vietose (tuomet neauga aukšti) augantys raudonieji ąžuolai. Žydi gegužę, tik ką sulapojęs. Kamienas sidabriškai tamsiai pilkšvas. Gyvena 200 metų, bet prie gerų augimo sąlygų gali išgyventi iki 400–500 metų amžiaus. Dabar yra žinomas 326 metų amžiaus ąžuolas (pagal 2001 metus). Auga miškuose, įvairiuose želdiniuose.
Imulių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Vytolinių piliakalnis 19 kmSkrundos piliakalnis 10 kmBendelių piliakalnis 16 kmKalvenės piliakalnis 14 kmStrikių piliakalnis 35 mDzeldos piliakalnis 5 kmVormsatės piliakalnis 4 kmGriežės piliakalnis 28 km
Liūdynė

Pavadinimo kilmė

Pasakojama, kad kažkada nuostabiame parke gyveno bajoras Liudas. Jis dažnai verkė, nes neturėjo žmonos. Kai jis mirė, šį miestelį pavadino Liūdyne (nuo žodžio liūdėti).
Taimyras (sala)

Taimyras (rus. Таймыр) – negyvenama sala Karos jūroje, ties šiauriniais Taimyro pusiasalio krantais. Priklauso Rusijai (Krasnojarsko kraštas, Taimyro dolganų–nencų rajonas). Nuo žemyno sala atskirta apie 3 km pločio Taimyro sąsiauriu. Toliau šiaurėje prasideda Nordenšeldo salynas. Salos plotas – 350 km². Ilgis 33 km, plotis iki 10 km. Paviršius uolingas, akmenuotas, iškyla iki 235 m (Negrio k.). Būdinga arktinė tundra. Nuo 1993 m. patenka į Didįjį Arkties rezervatą.
Taimyro salą 1878 m. atrado jungtinė rusų–švedų ekspedicija, vadovaujama Adolfo Eriko Nordenšeldo.
Kėdainių herbas

Aprašas

Skydo laukas nuskeltas iš dešinės, heraldiškai dešiniajame apatiniame mėlyname lauke sidabrinė pasaga su trimis auksiniais kryžiais, kairiajame viršutiniame auksiniame lauke juodas erelio sparnas, sujungtas su juoda koja, kuri laiko gretimame lauke esančią pasagą.

Istorija

Kėdainiai iki XIX a. buvo privatus miestas ir turėjo net kelis herbus. Kai miestas priklausė Kiškoms, Zigmantas Vaza suteikė Magdeburgo teises ir herbą (1590 m. balandžio 15 d.) – mėlyname skydo lauke sidabrinė pasaga (lenk. potkowa) su trimis auksiniais kryžiais. Viduryje pasagos dvi lašišos.
Vedus kunigaikščiui Kristupui Radvilai Oną Kiškaitę herbas buvo pakeistas. 1627 m. atsirado nuskeltas herbo skydas. Auksiniame lauke juodas erelio sparnas su koja, mėlyname pasaga su kryžiais. Tokį herbą 1648 m. balandžio 28 d. patvirtino valdovas Vladislovas Vaza.
Juodas erelio sparnas su koja yra dalis kunigaikštiškojo Radvilų herbo, o pasaga – Kiškų ir dalis pirmojo Kėdainių herbo.
XX a. susigražinus miesto herbą, šis buvo klaidingai perpieštas iš išlikusių XIX a. dokumentų. Tuomet erelio sparnas ir pasaga buvo skirtinguose laukuose ir nesujungti erelio koja. Toks klaidingas herbas buvo pasiūlytas ir 1969 m., kuris po poros metų buvo panaikintas.
Atkurtą Kėdainių herbą (dailininkas A. Tarabilda) patvirtino Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas 1991 m. rugpjūčio 30 d.
Tomas Gražiūnas

Tomas Gražiūnas (g. 1972 m. spalio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos ekonomistas, valstybės tarnautojas, buvęs futbolininkas (gynėjas).

Biografija

1996 m. baigė m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą, mokėsi JAV gynybos koledže, NATO Gynybos koledže Romoje.
1998 - 2005 m. dirbo Seimo Biudžeto ir finansų komiteto patarėju. 2005 – 2009 m. buvo Krašto apsaugos ministerijos sekretorius, vėliau vadovavo KAM Resursų ir programų departamentui.
2010 – 2014 m. dirbo Briuselyje, Lietuvos Respublikos nuolatinės atstovybės prie NATO gynybos patarėjo pavaduotoju.
Nuo 2014 m. liepos 1 d. - Krašto apsaugos ministerijos kancleris.
Praeityje T.Gražiūnas aktyviai sportavo, žaidė komandose Viltis Vilnius (1990), Panerys Vilnius (1991–1993, 1996–1997), Geležinis vilkas Vilnius (1994), Sakalas Šiauliai (1995), Ekranas Panevėžys (1995), Žalgiris Vilnius (1998), Vėtra Rūdiškės (2000), Šviesa Vilnius (2002). 1991–1992 m. žaidė Lietuvos rinktinėje. Baigęs karjerą žaidžia mėgėjų klube Prelegentai Vilnius.
Sebastian Dadler

Biografija

Mokėsi Prancūzijoje, 1610 m. apsistojo Prancūzijoje, 1612 m. dirbo Vienoje, gavęs imperijos dvaro kalvio titulą.
1619 m. grįžo į Augsburgą, o 1621 m. pradėjo tarnauti Jonui Jurgiui I, Saksonijos elektoriui, kuriam sukūrė keletą puikių sidabrinių darbų.
Apie 1632 m. grįžo į Augsburgą, vėliau į Hamburgą ir apsistojo Dancinge (dabar – Gdanskas) 1634 m.
Nuo 1648 m. vėl dirbo Hamburge, kur liko iki mirties.