Apačiai

Šiuolaikinės apačių grupės

Šių dienų apačių grupę sudaro jikarilai ir meskelerai iš Naujosios Meksikos, čirikavai iš Naujosios Meksikos ir Arizonos pasienio, vakarų apačiai iš Arizonos, lipanai iš pietvakarių Teksaso ir lygumų apačiai iš Oklahomos. Greičiausiai čia gyveno ir kitos apačių grupės, kurios nėra žinomos šiuolaikiniams antropologams ir istorikams.
Vakarų apačiai vieninteliai dabar tebegyvenantys Arizonoje. Apačių grupės gyvena keliuose rezervatuose, atskiros gentys buvo įkurtos kartu. Vakarų apačiai gyvena Baltojo kalno apačių forto (ang. Fort Apache White Moutain), San Karlo, Javapajų-apačių, Tonto-apačių ir Makdouvelo mohavų-apačių forto (ang. Fort McDowell Mohave-Apache) rezervatuose. Dalis vakarų apačių gyvena ir Javapajų-Preskoto ((ang. Yavapai-Prescott) rezervate, bei už rezervato ribų Arizonoje bei visoje JAV teritorijoje. Balto kalno apačių giminė gyvena rytinėje centrinės Arizonos dalyje, 312 km į šiaurės rytus nuo Finikso. Tonto-apačių rezervatas buvo įkurtas 1972 metais netoli Paisono Arizonos rytuose. Įsikūręs 344 000 m² plote į šiaurės rytus nuo Fikinkso Tonto nacionaliniame miške, kuriame gyvena apie 100 giminės narių. Giminei priklauso kazino. Javapajų-apačių rezervate, kuris yra į pietvakarius nuo Flagstafo Arizonoje, be apačių gyvena ir javapajai. Čia yra Verde stovykla, lankytojų centras, kur sausio pabaigoje vyksta Išėjimo dienos minėjimas su istoriniais vaidinimais ir pau-vau šventė.
Čirikavai, po to, kai nebebuvo laikomi belaisviais, pasidalino į dvi grupes. Vieni persikraustė į meskelerų rezervatus ir kartu su lipanais buvo įtraukti į didesnę meskelerų politinę grupę. Kiti čirikavai liko Oklahomoje ir sudarė Silo forto apačių giminę (ang. Fort Sill Apache Tribe).
Meskelerai įsikūrę rezervate pietrytinėje Naujosios Meksikos dalyje, netoli istorinio Stantono forto. Jikarilai gyvena rezervacijose įsikūrusiose Rio Ariba ir Sandovalio apygardose Naujosios Meksikos šiaurės vakaruose. Lipanai, kurių belikę labai mažai, gyvena meskelerų rezervate. Kiti lipanai gyvena Teksase. Lygumų apačiai gyvena Oklahomoje, aplink Anadarko miestą.

Vardas

Žodis apačas (apache) vartojamas anglų ir ispanų kalbose, tačiau tiksli jo kilmė nežinoma. Patys apačiai nemėgsta, kai juos taip vadina ir save įvardinti naudoja žodį inde (Ende), kuris jų kalboje reiškia žmonės.
Pirmas žinomas pavadinimo „apačiai“ įrašas ispanų kalba priklauso Juanui de Onatei, padarytas 1598 metais. Labiausiai paplitusi teorija apie žodžio apačas kilmę teigia, kad jis kilęs nuo zuni kalbos žodžio apaču ir reiškia „priešas“ . Kita teorija aiškina, kad žodis kilęs iš javapajų žodžio pače, kuris reiškia žmonės. Tačiau šios teorijos kelia abejonių, nes ispanas Onate apačių pavadinimą naudojo dar prieš atrandant ispanams zunius ir javapajus. Dar manoma, kad kilmę galima aiškinti ispanišku žodžiu mapache, reiškiančiu meškėną.
Ispaniškas apibrėžimas „Apachu de Nabajo“ (Navajo), nusakantis žmones gyvenusius Chama regione, į rytus nuo San Juanio upės, datuojamas 1620 metais. 1640 metais taip buvo vadinami pietiniai atapaskai nuo Chamos rytuose iki San Juanio vakaruose.

Vardų įvairovė

Daugelis istorinių apačių genčių pavadinimų yra užrašyti ne apačių ir sunkiai atitinka šiuolaikinių apačių genčių ir giminių pavadinimus. Kelis amžius daugelis ispanų, prancūzų ir anglų autorių neskyrė apačių ir kitų pusiau klajoklių, kurie nepriklausė apačiams, bet kirto tą pačią teritoriją. Dažniausiai gentis pavadindavo taip, kaip jas vadino ta gentis, su kuria autorius bendraudavo. Dėl to antropologai taiko skirtingus kriterijus įvardydami smulkias apačių gentis ir gimines ir tai ne visada sutampa su šiuolaikinių apačių skirstymu į gentis. Neretai gentys, kurios dabar gyvena Meksikoje iš vis nepriskiriamos apačiams. Be to apačiai patys labai skirtingai identifikuoja save, kas irgi apsunkina antropologų darbą.

Kraustymasis į pietvakarius

Apačių ir navahų genčių grupių gyvenančių Šiaurės Amerikos pietvakariuose kalbos yra giminingos atapaskų kalboms. Kiti atapaskų kalba šnekantys žmonės gyvena nuo Aliaskos iki pat centrinės Kanados. Kai kurios grupės aptinkamos nuo šiaurvakarinės Amerikos Ramiojo vandenyno pakrantės iki šiaurinės Meksikos. Lingvistiniai panašumai leidžia manyti, kad navahai ir apačiai kažkada sudarė vieną etininę grupę.
Archeologiniai ir istoriniai liudijimai leidžia manyti, kad pietiniai atapaskai į Š. Amerikos pietvakarius atsikėlė apie 1000 –ius mūsų eros metus. Dėl klajokliško gyvenimo būdo sunku tiksliai nustatyti migracijos laiką. Apačių būstų nepatvarumas stipriai komplikuoja tyrinėjimus, nes sunku atsekti migracijos kelius. Taip pat po savęs jie palikdavo palyginus mažai įrankių ir daiktų. Greičiausiai klajokliai atsikėlė į plotus, kuriuose tuo metu negyveno jokios kitos kultūros atstovai. Kitos atapaskų grupės, galbūt tarp jų ir pietiniai atapaskai, įsisavino daugelio savo kaimynų technologijas ir pritaikė savo kultūrose. Todėl šiandien sunku nustatyti kur tiksliai gyveno pietiniai atapaskai prieš migraciją ir dar sunkiau identifikuoti jų kaip „pietinių atapaskų“ kultūrą.
Yra kelios teorijos aiškinančios pietinių atapaskų migraciją. Viena teigia, kad į pietvakarius jie atsikraustė iš Didžiųjų lygumų. XVI a. pradžioje mobilios jų grupės gyveno palapinėse, medžiojo bizonus ir kitus žvėris, naudojo šunis savo mantos gabenimui. Tai paliudija nemažas ispanų įrašų skaičius didelėje teritorijoje XVI a.
1541 metais Francisco Koronado, keliaudamas lygumomis į rytus nuo Pueblų regiono, vadino juos „šunų klajokliais“. Jis rašė:
Po septyniolikos dienų kelionės, aš pasiekiau indėnų, sekusių tuos galvijus (bizonus), rančias. Šie vietiniai vadinami Kverechos. Jie nedirba žemės, tačiau valgo žalią mėsą ir geria nužudytų galvijų kraują. Aprangai jie naudoja galvijų odą, kuria rengiasi visi šių žemių žmonės, jie turi puikiai sukonstruotas palapines, pagamintas iš apdirbtų karvių odų, kuriose jie gyvena ir kurias pasiima su savimi kai seka paskui galvijus. Jie turi šunis, kurie tempia jų palapines, kartis ir mantą.
Lygumų šunis ispanai apibūdino kaip baltus, su juodomis dėmėmis ir „ne didesnius kaip vandens spanieliai“. Lygumų šunys buvo kiek mažesni nei šiuolaikinių kanadiečių naudojami kinkomieji šunys. Šiuolaikiniai eksperimentai nustatė, kad tokie šunys galėjo patempti apie 20 kg ilgose kelionėse ir judėdavo apie 3–8 km/val. greičiu . Ši migracijos teorija apačius sieja su Dismal upės aspektu (ang. Dismal River aspect), kultūra žinoma iš keremikos dirbinių ir namų liekanų archeologų rastų Nebraskoje, rytiniame Kolorade ir vakarų Teksase, datuojamais 1675–1725 metais.
Tačiau nepaisant to, kad pirmieji rašytiniai šaltiniai apie apačius istorikams leidžia spėti apie tam tikrą migraciją iš šiaurės šešioliktame amžiuje, archeologiniai tyrinėjimai rodo, kad jie lygumose gyveno gerokai prieš pirmuosius kontaktus su baltaisiais.
Kita teorija, aiškinanti migraciją į pietus, teigia, kad ji vyko per Uolinius kalnus, kol galiausiai baigėsi pietvakarių Amerikoje. Lygumų apačių kultūra vienintelė iš apačių grupės įtakota kitų lygumų kultūrų, tuo tarpu kitų apačių kultūros žymiai artimesnės atapaskų kultūrai. Be to, Hario Hoijerio (ang. Harry Hoijer) klasifikacija, kai lygumų apačių kalba priskiriama apačiams yra diskutuotina. Kas lyg ir patvirtina tokią migracijos teoriją.
Kai ispanai pasiekė apačių gyvenamas žemes, prekyba tarp Pueblo žmonių ir pietinių atapaskų buvo nusistovėjosi. Pueblai kukurūzus ir medvilninius drabužius keitė į bizonų mėsą, odą ir medžiagą akmens įrankiams. Francisco Koronado matė žiemojančius lygumų žmones šalia pueblų nuolatinėse stovyklose. Apačiai greitai suprato arklių naudą ir išmoko jais naudotis. Be kita ko, pueblai, kurie buvo priversti dirbti ispanų misijų laukuose ir prižiūrėti jų medvilnės derlių, nedidelį daiktų perteklių mainydavo su savo kaimynais apačiais.
1540 metais Francisko Koronado pranešė, kad šiuolaikinė Vakarų apačių teritorija yra negyvenama, nors kai kas ginčijo, kad jis jų tiesiog nematė. Kiti ispanai 1580 metais, pirmiausia paminėjo „Kverechos“, gyvenančius į vakarus nuo Grandės upės. Remdamiesi šiais šaltiniais, kai kurie mokslininkai darė prielaidą, kad apačiai į dabartines savo žemes pietvakariuose atsikėlė XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje. Kiti istorikai pažymi, kad Koronado taip pat pranešė, apie tai, kad jam su savo būriu atakavus pueblų gyvenvietes dažniausiai jų moterys ir vaikai jau buvo evakuoti, o kai kurios gyvenvietės jau buvo apleistos kai keliaujant aukštyn Grandės upe. Tai leidžia manyti, kad pusiau klajoklių pietinių atapaskų gentys žinojo iš anksto apie priešų pasirodymą ir ispanai paprasčiausiai jų nebepamatydavo. Archeologai yra aptikę gausių ir akivaizdžių įrodymų apie “proto-apačių” buvimą pietvakarinių kalnų zonoje XV a., o gal net ir gerokai anksčiau. Jų buvimas abiejuose lygumose ir kalnuotuose pietvakariuose rodo, kad egzistavo keli ankstyvosios migracijos keliai.

Priverstinis iškraustymas

1875 m. Apie 1500 javapajų ir dilžio apačių iš Rio Verde indėnų rezervato buvo iškraustyti iš žemių, kurios indėnams JAV buvo pažadėjusi taikos susitarimu. Komisionierius L. E. Dudlis (L. E. Dudley) ir JAV armija privertė indėnus, jaunus ir senus, žiemą patvinusiomis upėmis, kalnų perėjomis ir siaurais tarpekliais keliauti į San Karlo indėnų agentūrą už 290 kilometrų. Šios kelionės metu žuvo keli šimtai žmonių. Šie indėnai internuoti išbuvo 25 metus, kai baltieji naujakuriai savinosi jų žemes. Kai buvo paleisti, tik apie 200 iš jų galėjo grįžti į savo žemes.

Pralaimėjimas

Daugelis šios eros Amerikos istorikų teigia, kad apačiai buvo nugalėti kai 5000 kareivių privertė pasiduoti Geronimo grupę, kurią sudarė apie 30-50 vyrų, moterų ir vaikų, 1886 metais. Šis būrys ir čirikavų skautai, kurie juos susekė, buvo nusiųstas kariniam įkalinimui Floridoje, o vėliau į Silo fortą, Oklahomoje.
Po karo, apačių vaikai buvo priverstinai imami baltųjų amerikiečių adaptacijos programoms.

Socialinė organizacija

Visi apačiai gyvendavo „išplėstinėmis“ šeimomis, kur kiekviena atskira šeima turėdavo savo būstą. Išplėstinę šeimą sudarydavo vyras ir žmona, jų dar nesusituokę vaikai, jų ištekėjusios dukterys, tų dukterų vyrai ir ištekėjusių dukterų vaikai. Tokiu būdu, šeimų grupę jungė moteriška giminystės linija (matriarchalinis modelis) į kurią vyrai galėjo patekti po vedybų palikę savo tėvų šeimą. Kai duktė išteka, jai ir jos vyrui pastatomas naujas būstas. Tokiame kaime viršiausia buvo vyriausioji motina. Nors pas vakarų apačius taip pat buvo paplitęs matriarchatas, kartais vyriausias sūnus pasilikdavo kartu su žmona gyventi su savo tėvais. Visos gentys pripažino sororatines ir leviratines santuokas.
Visi apačių genties vyrai įvairiais lygmenimis vengė artimų žmonos giminaičių – tai ypač būdavo pastebima uošvienės ir žento atvejais. Skirtingose apačių grupėse šis vengimo lygmuo skirdavosi. Sudėtingiausia sistema buvo išplėtota čirikavų bendruomenėje, kur vyrai bendraudami su giminaičiais, kurių vengė, turėjo naudoti netiesioginę mandagią kalbą ir jiems buvo draudžiama būti šių giminaičių regėjimo lauke. Lygiai taip pat su juo elgdavosi jo moteriškos lyties čirikavų giminaitės.
Kai kurios šeimos dirbdavo kartu vietinėse grupėse, kurios vykdydavo tam tikras ceremonijas, kartu prekiaudavo ir kariaudavo. Tokiai vietiniai grupei vadovavo vadas vyras, kuris turėjo didžiausią įtaką tarp grupės narių dėka savo reputacijos. Grupės vadas buvo artimiausias pagal savo socialinį vaidmenį lyderiui apačių kultūrose. Pareigos nebuvo paveldimos ir dažniausiai perimamos skirtingų šeimų narių. Vado įtakingumas buvo stiprus tiek, kiek jis buvo vertinamas – nei vienas grupės narys nebuvo verčiamas sekti vadą. Vakarų apačių gerai vertinamas vadas turėjo būti darbštus, dosnus, objektyvus, pakantus, sąžiningas ir iškalbus.
Daugelio apačių vietinės grupės susijungdavo į būrius. Būrių organizacija buvo stipresnė pas čirikavus ir vakarų apačius, tuo tarpu pas lipanus ir meskelerus, ji buvo silpna. Navachų grupės į būrius nesibūrė, greičiausiai dėl to, kad tai nebuvo palanku verčiantis avininkyste. Tačiau navachai turėjo organizuotas grupes, kurios buvo didesnės nei apačių išplėstinės šeimos, tačiau mažesnės nei vietinė grupė ar būrys.
Aukštesniame organizaciniame lygmenyje vakarų apačiai burdavosi į būrius, kuriuos Grenvilis Gudvinas (angl. Grenville Goodwin) pavadino grupėmis. Jis įvardino penkias vakarų apačių grupes: Šiaurės Tonto, Pietų Tonto, Cibekuje, San Karlos ir Baltųjų Kalnų. Jikarilų būriai sudarydavo moietes, greičiausiai dėl šiaurrytinių pueblų įtakos. Be to vakarų apačiai ir navahai turėjo motininių klanų sistemą, kurie toliau susiburdavo į fratres (greičiausiai įtakojant rytų pueblams).
Genties samprata tarp apačių buvo menkai išvystyta ir buvo tiesiog priimta parodyti minimalų svetingumą ta pačia kalba kalbantiems, panašiai besirengiantiems ir panašių papročių žmonėms. Septynios apačių gentys nebuvo politiškai vieningos (nepaisant paplitusios nuomonės) ir neretai net buvo priešai viena kitoms, pavyzdžiui, lipanai kovojo prieš meskelerus kartu su komančiais.

Giminystės sistemos

Apačių gentims buvo būdingos dvi skirtingos giminystės sistemos: čirikavų tipo ir jikarilų tipo. Čirikavų tipo sistema buvo pas čirikavus, meskelerus ir vakarų apačius, tačiau pastarųjų sistema kiek skyrėsi nuo abiejų ir buvo šiek tiek panaši į navahų sistemą.
Jikarilų sistema, kuri primena dakotų ir irokėzų giminystės sistemas, būdinga jikarilams, navahams, lipanams ir lygumų apačiams. Navahų sistema kiek skyrėsi ir turėjo panašumų su čirikavų sistema. Lipanų ir lygumų apačių sistemos buvo labai panašios.

Čirikavų sistema

Čirikavai turėjo keturis skirtingus žodžius seneliams įvardinti: -chú  – močiutei iš motinos pusės, -tsúyé – seneliui iš motinos pusės, -chʼiné – močiutei iš tėvo pusės ir –nálé – seneliui iš tėvos pusės. Papildomai, senelių broliai ir seserys vadinami tuo pačiu žodžiu; tokiu būdu, močiutė iš motinos pusės, močiutės iš motinos pusės seserys ir broliai vadinami –chú. Be to, senelių terminas yra abipusis, tai yra, seneliai taip pat vadins savo anūkus pagal motinos arba tėvo liniją. Pavyzdžiui, kalbančiojo močiutė iš motinos pusės bus vadinama –chú ir tapati močiutė kalbantijį taip pat vadins –chú.
Čirikavai neskiria atskiru giminystės terminu pusbrolių ir seserų nuo brolių ir seserų. Tokiu būdu tas pats žodis naudojamas broliui ir pusbroliui ar seseriai ir pusseserei įvardinti. Papildomai dar naudojamas terminas nusakyti kalbančiojo lyčiai (skirtingai nei lietuviški terminai brolis ir sesuo): -kʼis – tos pačios lyties brolis, sesuo ar pusbrolis, pusseserė ir –ląh – priešingos lyties. Tai reiškia, kad jei kalbantysis yra vyras, tai brolį jis vadins -kʼis, o seserį –ląh. Jei šnekantysis yra moteris, tai savo brolį vadins –ląh, o savo seserį -kʼis. Čirikavų santykiai su priešingos lyties broliais ir seserimis yra paremti dideliu santūrumu ir pagarba, o priešingos lyties pusbrolių ar pusseserių dažniausiai tiesiog vengdavo.
Dviem skirtingais žodžiais įvardinami tėvai, priklausomai nuo lyties: -mááʼ – motina ir –taa – tėvas. Taip pat du žodžiai nusako vaikus, priklausomai nuo lyties: -yáchʼeʼ – duktė ir -gheʼ – sūnus.
Tėvų broliai ir seserys identifikuojami kartu, nepriklausomai nuo lyties: -ghúyé – teta ar dėdė iš motinos pusės (motinos brolis ar sesuo), -deedééʼ – teta ar dėdė iš tėvo pusės (tėvo brolis ar sesuo). Šie terminai yra abipusiai kaip ir senelių bei anūkų terminai. Tai reiškia, kad -ghúyé taip pat galima pavadinti savo sūnėną ar dukterėčią.

Jikarilų sistema

Skirtingai nuo čirikavų sistemos, jikarilai seneliams įvardinti turi tik du žodžius skirtingoms lytims: -chóó – močiutė ir –tsóyéé – senelis. Nėra atskirų terminų dėl motinos ar tėvo pusės senelių. Šie terminai taip pat naudojami įvardinti senelių vaikams priklausomai nuo lyties. Tokiu būdu žodžiu –chóó vadinama močiutė ir jos seserys (tiek iš motinos, tiek iš tėvo pusės); žodžiu –tsóyéé vadinamas senelis ir jo broliai. Šie terminai nėra abipusiai. Yra tik vienas žodis reiškiantis anūką, nepriklausomai nuo jo lyties” -tsóyí̱í̱.
Yra du žodžiai kiekvienam iš tėvų. Šie terminai taip pat naudoti įvardinant tėvų tos pačios lyties brolius ar seseris: -ʼnííh – motina arba teta (motinos sesuo), -kaʼéé – tėvas arba dėdė (tėvo brolis). Papildomai naudoti terminai nusakyti priešingos lyties dėdei ar tetai: -daʼá̱á̱ – dėdė iš motinos pusės (motinos brolis) ir –béjéé – teta iš tėvo pusės (tėvo sesuo).
Du terminai buvo naudoti broliams ir seserims. Jie taip pat naudoti priešingos lyties pusbroliams ar pusseserėms įvardinti: -kʼisé – tos pačios lyties brolis, sesuo ar pusbrolis, pusseserė (jei kalbantysis vyras, taip vadina brolius ir pusbrolius, jei kalbantysis moteris, taip vadina seseris ir pusseseres); -láh – priešingos lyties brolis, sesuo ar pusbrolis, pusseserė (jei kalbantysis vyras, taip vadina seserį ir pusseserę, jei kalbantysis moteris, taip vadina brolį ir pusbrolį). Taip pat yra dar trys terminai besiremiantys kalbančiojo amžiumi: -ndádéé – vyresnioji sesuo, -´-naʼá̱á̱ – vyresnysis brolis, -shdá̱zha – jaunesnis brolis arba sesuo. Taip pat papildomai naudojami skirtingi žodžiai motinos brolių ir tėvų seserų vaikams įvardinti: -zeedń – tėvo sesers ar motinos brolio vaikas (tiek tos pačios, tiek priešingos lyties kalbančiajam), -iłnaaʼaash – vyriškos lyties tėvo sesers ar motinos brolio sūnus (naudojamas tik kalbant vyrams).
Tėvų vaikai įvardinami taip pat kaip ir tos pačios lyties brolių ar seserų vaikai ar tos pačios lyties pusbrolių ar pusseserių vaikai: -zhácheʼe – duktė, tos pačios lyties kalbančiojo atžvilgiu brolio ar sesers duktė, -gheʼ – sūnus, tos pačios lyties brolio ar sesers sūnus. Yra atskiri terminai priešingos lyties kalbančiojo atžvilgiu brolio arba sesers vaikui: -daʼá̱á̱ – priešingos lyties brolio ar sesers duktė, -daʼ – priešingos lyties brolio ar sesers sūnus.

Gyvenamieji būstai

Visi apačiai gyvendavo trijų tipų būstuose. Pirmasis – vigvamas, kurį naudojo gyvenantys lygumose. Antras būsto tipas – vikiupas, tam tikra lūšnelė, vigvamo rūšis. Šis namelis – tai apie 2,5 m aukščio medinis rėmas sutvirtintas jukos pluoštais ir dengtas žolių krūmais. Šias lūšneles dažniausiai statydavosi apačiai gyvenę kalnuose. Jei šeimos narys, gyvenęs lūšnelėje miršta, ji sudeginama. Trečias būsto tipas – hoganas (angl. hogan), namelis iš žemių, kuriame karštu šiaurės Meksikos metų laiku puikiai laikydavosi vėsa. Tokį namuką statėsi ir navahai.
Žemiau antropologo Moriso Oplerio (Morris Olper) čirikavų namuko aprašymas:
„Namą, kuriame gyvendavo šeima, statydavo moterys. Tai paprastas apvalus, kupolo pavidalo krūmų namukas, kurio grindys buvo sulig žeme. Jis buvo apie dviejų metrų aukščio ties centru ir apie dviejų su puse metrų skersmens. Karkasui pastatyti buvo naudojamos ilgos nenudžiuvusios ąžuolų ar gluosnių šakos, kurias įbesdavo į žemę ar įkišdavo į specialiai iškastas duobutes. Šios šakos buvo išdėstytos apie 30 cm atstumu viena nuo kitos ir viršuje surištos jukos lapų pluoštu. Ant jų stogą dengdavo vietinių žolių (Andropogon gerardii ir Xerophyllum tenax) ryšuliais, surištais virvutėmis. Dūmų angą padarydavo virš centrinės laužavietės. Kailis, dengentis įėjimą buvo pakabintas ant skersinio. Į kurią pusę buvo lūšnelės anga neturėjo reikšmės. Apsaugai nuo lietaus ant viršaus buvo užmetamos kailių atplaišos. Lyjant, jei nebuvo reikalinga ugnis, net dūmų anga buvo uždengiama. Karštu, sausu oru didesnė stogo dangos dalis buvo nuimama. Tokiam namukui pastatyti prireikdavo apie trijų dienų. Toks būstas buvo šiltas ir komfortiškas, net ir sningant. Viduje buvo įrengtos lovos iš krūmų ir žolių paklodės, virš kurių buvo išskleisti rūbai…“
„Moterys buvo atsakingos ne tik už būsto vidaus įrengimą, bet ir už jo statybą, išlaikymą, remontą ir viską kas su būstu susiję. Jos rinkdavo žoles lovoms įrengti ir keisdavo jas kai šios suvysdavo ar sušlapdavo… Tačiau, anksčiau apačiai neturėjo nuolatinių namų, tad jos nesivargindavo su valymu.“

Medžioklė

Medžioklė buvo vyrų reikalas, nors pasitaikydavo ir išimčių priklausomai nuo medžiojamo gyvūno ir kultūros (pvz., lipanų moterys galėjo padėti medžiojant triušius, čirikavų berniukams taip pat buvo galima juos medžioti).
Prieš medžioklę dažniausiai vykdavo įmantrūs ritualai, tokie kaip pasninkavimas ir žiniuonio (ang. Medicine man) vedamos religinės apeigos prieš ir po medžioklės. Lipanų kultūroje, elnią saugojo Kalnų dvasia, todėl buvo atliekamas šios dvasios pamaloninimo ritualas, kad elnio medžioklė būtų sėkminga. Žudant medžiojamus gyvūnus reikėjo laikytis tam tikrų religinių taisyklių (daugelis buvo aprašomos religiniuose pasakojimuose), kurios nurodydavo kaip papjauti gyvūną, kaip melstis ir kaip tinkamai sunaikinti kaulus. Tarp pietų atapaskų buvo paplitusi sėkmingo grobio dalyba. Pavyzdžiui, tarp meskelerų iš medžiotojo, kuriam medžioklė buvo sėkminga, tikimasi, kad jis atiduos pusę savo grobio jį lydėjusiems kompanionams ir tiems, kuriems trūksta valgio stovykloje. Rūpestis dėl kitų bendruomenės individų rodo didelį socialinį įsipareigojimą ir dosnumą. Taip buvo galima užsitarnauti pagarbą gentainių tarpe.
Labiausiai paplitęs ginklas iki europiečių invazijos buvo lankas su strėlėmis. Buvo naudojamos įvairios medžioklės taktikos. Vienu atveju maskavimuisi naudodavo gyvūnų galvas, o švilpimu viliodavo gyvūnus prieiti arčiau. Taip pat stengdavosi nuvarginti gyvūną – medžiotojai išsidėstydavo įvairiuose taškuose ir vienas nuo kito gindavo gyvūnus kol šie pavargdavo. Panašiai elgdavosi ir stengiantis nuvaryti gyvūnus prie stataus šlaito, nuo kuriuo šie nukrisdavo.
Kai kurių gyvūnų valgymui galiojo tabu. Skirtingos gentys turėjo skirtingus tabu. Keletas labiausiai paplitusių pavyzdžių: lokiai, pekariai, kalakutai, žuvys, varlės, gyvatės, vabzdžiai, pelėdos, kuguarai ir kojotai. Dviejų skirtingų tabu pavyzdys: juodasis lokys buvo lipanų dietų dalis (kaip ir bizonas, elnias ar antilopė), tačiau jikarilai niekada nevalgė lokių, nes laikė juos blogio gyvūnais. Kai kurie tabu buvo būdingi visam regionui – tokie kaip žuvies nevalgymas, kuris buvo tabu visuose pietvakariuose, ar gyvačių laikymas blogio fiziniu įsikūnijimu.
Vakarų apačiai elnius ir šakiaragius dažniausiai medžiodavo vėlyvą rudenį. Lapkričio mėnesį mėsą džiovindavo ir migruodavo į žiemines stovyklas Salto, Juodosios, Gilo ar net Kolorado upių slėniuose.
Čirikavai dažniausiai medžiodavo elnius ir šakiaragius. Be šių pagrindinių žvėrių medžiojo amerikinius triušius (be ne kiškius), oposumus, voveres, laukinius arklius ir mulus, elnius, pekarius, miškinius žiurkėnus.
Meskelerų svarbiausias medžiojamas gyvūnas buvo elnias. Taip pat medžiojo snieginius avinus, bizonus (tie, kurie gyveno arčiau lygumų), amerikinius triušius, elnius, arklius ir mulus, oposumus, šakiaragius ir miškinius žiurkėnus.
Pagrindiniai jikarilių medžiojami žvėrys – snieginis avinas, bizonas, elnias ir šakiaragis. Taip pat medžiojo bebrus, kiškius, burundukus, balandžius, jerubes, mulus, dygliakiaules, triušius, voveres, kalakutus ir miškinius žiurkėnus. Arklius valgydavo tik verčiami būtinybės. Audinių, pekarių, žebenkščių, laukinių kačių ir vilkų nevalgydavo, tačiau medžiodavo juos dėl tam tikrų kūno dalių, kurias naudodavo. Skunsus valgydavo tik visiškai kraštutiniais atvejais.
Lipanai maitindavosi pagrinde bizonų mėsa. Jų medžioklė trukdavo ištisas tris savaites rudenį bei po kelias dienas iki pat pavasario. Kitas svarbus medžiojamas gyvūnas buvo elnias. Gerdavo šviežią elnio kraują, kad būtų sveikesni. Taip pat medžiodavo bebrus, snieginius avinus, juoduosius lokius, antis, arklius, pumas, karvelius, prerijų šunis, šakiaragius, putpeles, triušius, voveres, kalakutus, vėžlius ir miškinius žiurkėnus.
Lygumų apačių dažniausias pagrindiniai medžiojami gyvūnai buvo bizonai ir elniai. Kiti medžiojami gyvūnai – barsukai, lokius, bebrus, kojotus, vilkus, laukines vištas, žąsis, arklius, mulus, oposumus, ūdras, triušius ir vėžlius.

Laukiniai augalai ir kiti maisto produktai

Augalų rinkimas ir maisto gaminimas buvo moterų darbas. Vis dėlto, atliekant kai kuriuose darbus, pavyzdžiui, renkant sunkius agavos vainikus, vyrai padėdavo. Daugelis laukinių augalų buvo naudojami ne tik maistui bet ir medicinoje bei religinėse apeigose. Kai kurie augalai buvo naudojami išskirtinai tik religiniuose ritualuose ir kaip vaistai.
Vakarų apačiai gegužės mėnesį rinkdavo agavos vaikinikus, kuriuos kepdavo ir džiovindavo. Birželio pabaigoje – liepos pradžioje rinkdavo didžiosios karnegijos, opuncijos ir lazduvių vaisius. Liepą ir rugpjūtį buvo renkami Prosobis genties (pupinių šeima) medžio ankštys, ispaniško durtuvo (jukų gentis) vaisiai ir emorio ąžuolo gilės. Vėlyvą rugsėjį, augalų nerinkdavo, nes tuo metu visas dėmesys buvo skiriamas kultyvuojamiems pasėliams. Vėlyvą rudėnį rinkdavo kadagio uogas ir pinono pušų riešutus.
Pagrindinis čirikavų maistinis auglas buvo amerikinė agava. Čirikavai naudojo šio augalo vainiką (stiebagumbių pagrindą) (jį kepdavo didelėse požeminėse orkaitėse ir džiovindavo saulėje) ir ūglius. Be agavų, buvo renkama daygybė kitų augalų, jų uogos, vaisiai ir kitos valgomos dalys – agaritos (Mahonia trifoliata) uogos, kadagių uogos, datilo jukos (Yucca baccata) vaisiai, paprikos, serbentai, gambelio ąžuolo giles ir žievė (naudojo arbatai), įvairios daržovės, gudobelės vaisiai, balandos lapai, visžalių ąžuolų giles, akacijų ankštis, laukines bulves ir dar daug kitų augalų. Taip pat kopinėjo laukinių bičių medų.
Gausiai augančios agavos buvo nemažiau svarbios ir meskelerų racionui, kurių vainikus rinkdavo vėlyvą pavasarį jiems pražydus. Taip pat rinko ir vartojo maistui giles, agaritos uogos, datilo jukos (Yucca baccata) vaisius, kaktusų vaisius, laukines bulves ir daugelį kitų meskelerų užimamoje teritorijoje augančių augalų, kurie nebuvo nuodingi.
Panašius augalus rinko ir kitos apačių gentys – jikarilai, lipanai. Kiek skyrėsi lygumų apačių augalų racionas. Jiems ne tokios svarbios buvo agavos.

Žemdirbystė

Naminių augalų auginimas skirtingose apačių grupėse stipriai skyrėsi. Daugiausia augalų augino navahai, kiek mažiau lipanai. Vakarų apačiai ir jikarilai žemdirbsyte vertėsi mažai, o čirikavai ir lygumų apačiai neaugino jokių pasėlių.

Prekyba ir plėšikavimas

Skirtingai nei europiečiai ar euro-amerikiečiai, apačiai aiškiai skyrė plėšikavimus (siekiant naudos) nuo karo. Plėšikaujama buvo mažomis grupėmis, siekiant tam tikro ekonominio tikslo. Plėšikavimo metu būdavo papildomos maisto atsargos, parsigabenama tam tikrų reikalingų daiktų (ypač iš baltųjų). Karas buvo vykdomas didelėmis grupėmis siekiant tam tikros bausmės.
Prekyba taip pat buvo maisto produktų šaltinis. Savo medžioklės trofėjus, dažniausiai kailius, keisdavo į baltųjų ginklus, apyvokos įrankius ir kitus naudingus daiktus ar maistą.