Teleutai

Istorija

Etnonimai teleutai, telengitai, telesai kilę iš senovės tiurkų etnonimo tele. Tautos tele istorija žinoma nuo ankstyvųjų viduramžių. 391 m. juos užkariavo tabgačai, 403 m. – žoužanai. Apie 480 m. tele lydėjo karinė sėkmė – jie paėmė Gaočangą, nusiaubė Juebanį (pinyin Yuèbān; rus. Юэбань; angl. Chuban, Yueban), sukūrė kinams sąjunginę valstybę pinyin Gāojū, kuri gana greitai žlugo, o tele buvo įveikti eftalitų. VI a. pradžioje tele, vadovaujami kunigaikščių Mivotu ir Ifu, permainingai sėkmingai kariavo su žoužanais, nukovė chaną Futu, bet apie 550 m. juos nukariavo tiurkiutai. Tele tapo Tiurkų kaganato, o vėliau – Rytų Tiurkų kaganato pavaldiniais.
630-1207 m. teleutai nebuvo jokios karinės politinės sąjungos nariai, gyveno, manoma, atskirai. Apie tą teleutų gyvenimo laikotarpį nėra istorinių duomenų. L. Gumuliovas savo veikale „Senovės tiurkai“ rašė, kad teleutai minimi kaip suverenios gentys, kurias 1207 m. užkariavo Džuči. Nuo tada kelis šimtmečius teleutai buvo mongolų įtakos sferoje. XIII a. Mongolų imperijai skilus į kelis ulusus teleutai pateko į Ugedėjaus ulusą, o po to – į Oiratų chanatą. Vėl atgavo nepriklausomybę tik XVI a., nusilpus oiratų chanų įtakai Centrinėje Azijoje. Šis nepriklausomumas ir teleutų giminių centralizacija iki šiol neištirti ir diskutuojami.
XVI-XVIII a. teleutai klajojo Aukštutinėje Paobėje ir Altajaus prieškalnėse abipus Obės. Taip teleutų žemės apėmė teritorijas tarp Irtyšiaus vakaruose ir Tomės rytuose. Pagal vėlesnius rašytinius šaltinius ir Sibire keliavusiųjų liudijimus teleutai vertėsi pusiau klajokline gyvulininkyste, taip pat medžiokle (tai rodo ir gyvūnų kaulų liekanos stovyklaviečių vietose), rankiojimu ir žvejyba. Šiek tiek užsiimdavo ir primityvia žemdirbyste. XVII a., kai į Sibirą atėjo rusai, teleutų visuomenėje buvo susiklostę patriarchinė feodalinė sistema. Stipresniosios gentys ne tik išstumdavo ir asimiliuodavo silpnesniąsias, neretai jas užkariaudavo ir imdavo iš jų duoklę. Teleutai turėjo ir jiems pavaldžių tautelių (vadinamieji kyštymai). Jie turėdavo ir vergų, kuriais tapdavo belaisviai, paimti susidūrimų su kaimynais metu.
XVII a. teleutai atsidūrė Rusijos įtakos sferoje, daug jų persikėlė į Tomską. Ši persikėlusių teleutų grupė vėliau buvo asimiliuota Sibiro totorių ir tapo atskira etnoteritorine totorių kalmakų grupe. Ilgą laiką teleutų feodalinė gentinė viršūnė, kurią rėmė Džungarijos chanatas, buvo svarbiausias Rusijos priešininkas Aukštutiniame Paobyje ir Kalnų Altajuje. Teleutų žemės visą XVII a. buvo savotiškas buferis tarp rusiškųjų apskričių ir „juodųjų kalmukų“ (vakarinių mongolų). Iki XVII a. 9-to dešimtmečio teleutų kunigaikščiai iš Abako giminės (pats Abakas, jo sūnus Koka ir anūkas Tabunas) laviravo tarp Rusijos ir Džungarijos chanato ir sugebėjo išlaikyti savarankiškumą, net daugiau ar mažiau pajungti kitas Altajaus gentis, priversti jas mokėti duoklę. Teleutų didikai atkakliai stengėsi išlaikyti savo monopoliją išnaudoti visus Altajaus gyventojus, todėl visaip priešinosi rusų skverbimuisi į Aukštutinį Paobį ir Kalnų Altajų. Žinomas Novosibirsko archeologinis paminklas rus. Чёртово городище ('Velnio įtvirtinta gyvenvietė'), kraštotyrininkų nuomone, yra buvę teleutų ar nuo jų priklausomų totorių čatų įtvirtinimai, stovėję teleutų žemių paribyje (rus. телеутская межа 'teleutų ežia'), kuris skyrė rusų ir klajoklių įtakos sferas.
Nuo XVIII a. pradžios dauguma teleutų klajojo Džungarijoje. Po 1760 m. dėl keleto ardančių vidinių ir išorinių veiksnių (lemiantis buvo Džungarijos chanato ir Kinijos karas) teleutų sąjunga galutinai suiro, teleutai išsibarstė. Dalis jų visiškai asimiliavosi kitose tautose, dalis tapo žaliava naujai besiformavusiems etnosams. L. Potapovo nuomone, teleutai buvo labai svarbūs formuojantis visoms šiaurinių ir pietinių altajiečių grupėms.
Etnografinių tyrimų duomenimis senovėje teleutai praktikavo orinio laidojimo ritualus.