google/wiki40b huggingface dataset:
FC Ševardeni-1906

Istorija

Klubas įkurtas 1906 m. Jaroslav Svatoš laikomas klubo įkūrėju. Jis iš savo gimtosios Čekijos pasikvietė keletą bičiulių ir subūrė klubą.
2018 m. sezone dalyvavo Erovnuli Liga 2 pirmenybėse. Užėmė šeštą vietą.
Mahdija

Istorija

Gyvenvietė išaugo dar finikiečių laikais. Romėnų laikais buvo žinoma kaip Ruspae. ~80 m. pr. m. e. Mahdijos apylinkėse nuskendo graikų laivas, kuriame šiais laikais rasta vertingų radinių. VI a. buvo vyskupystės centru. Vėliau Mahdiją užkariavo arabai, 921 m. miestas tapo Fatimidų valdos Ifrikijos sostine. 1087 m. Mahdijos uostą užpuolė italų laivynas ir sunaikino arabų laivyną. Tai leido europiečiams įsigalėti Viduržemio jūroje. 1148 m. miestą užėmė normanai. XIII a., valdant Hafsidų dinastijai, sostinė perkelta į Tunisą. Vėliau Mahdiją ne kartą puolė italai, prancūzai, ispanai, miestas prarado savo strateginę reikšmę.
Kęstutis Lipeika

Kęstutis Lipeika (1938 m. rugpjūčio 20 d. Joniškyje - 2018 m. birželio 10 d.) – teisininkas, civilinių bylų advokatas, ilgametis Lietuvos advokatų savivaldos veikėjas, buvęs teisėjas, rajono liaudies teismo pirmininkas.

Biografija

Tėvai – tarnautojai Juozas Lipeika ir Sofija Lipeikienė.
1956 m. baigė Viekšnių vidurinę mokyklą (Akmenės rajonas), nuo 1958 m. iki 1963 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1963 m. iki 1965 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų kolegijos konsultantas, nuo 1965 m. iki 1968 m. Vilniaus m. Tarybų rajono liaudies teismo teisėjas; vėliau, Vilniaus m. Tarybų rajono liaudies teismo pirmininkas (iki 1970 m.). Nuo 1973 m. rugpjūčio 31 d. advokatas. Vilniaus m. I-osios advokatų kontoros narys.
Nuo 1975 m. Advokatų kolegijos prezidiumo narys, nuo 1978 m. balandžio mėn. iki 1999 m. lapkričio mėn. Lietuvos SSR Advokatų kolegijos prezidiumo (nuo 1990 m. – Lietuvos advokatų tarybos) pirmininkas. Įvairių komisijų bei darbo grupių narys, pirmininkas (pvz., advokatų kvalifikacinio egzamino komisijos pirmininkas nuo 2008 m.).
Vedęs; žmona Veronika (g. 1937 m.), gydytoja. Sūnus Kęstutis (1969–1998), dukra Jurga (g. 1972 m.).
Inertinės dujos

Inertinės dujos (tauriosios dujos, retosios dujos) – periodinės elementų sistemos VIII grupės pagrindinio pogrupio cheminiai elementai – helis (He), neonas (Ne), argonas (Ar), kriptonas (Kr), ksenonas (Xe), radonas (Rn). Inertinės dujos yra randamos ore, vandenyje, kai kuriuose mineraluose, helis – požeminėse dujose. Susidaro per įvairius branduolinius procesus.

Panaudojimas

Inertinėmis dujomis prileidžiamos kaitinimo, dujošvytės, signalinės lempos. Naudojamos elektroninėje, vakuuminėje ir branduolinėje technikoje. Atmosferoje suvirinami metalai. Skystas helis naudojamas kaip šaldymo agentas.

Istorija

Dėl inertiškumo ilgą laiką nepavyko aptikti. Pirmąjį iš inertinių dujų – helį – 1868 m. aptiko Ž. Žansenas (Prancūzija), Dž. Lokjeris ir E. Franklendas (Jungtinė Karalystė) saulės protuberantų spektre. Kitos inertinės dujos buvo atrastos 1894–1904 m.
Akademijos galerija (Venecija)

Apie galeriją

Galerija yra Venecijos meno akademijos, įkurtos 1750 m., padalinys ir įsikūrusi buvusių Canonici Lateranensi vienuolyno ir Scuola Grande di Santa Maria della Carità pastatų patalpose. Galerijos kolekcija buvo reikšmingai praplėsta XIX amžiuje. Akademijos galerija pasiekiama per Akademijos tiltą (it. Ponte dell'Accademia), kuris gavo nuo jos savo pavadinimą, per Didįjį kanalą.
Šiuo metu Akademijos galerija yra stambiausias venecijietiškos dailės muziejus. Jame reprezentuoti pagrindiniai Venecijos dailės mokyklos meistrai: Ticianas, Džordžonė, Džovanis Belinis ir kt. Vitorės Karpačo žymiausiam dailės darbų ciklui Šv. Uršulės gyvenimo tema skirtas atskiras kambarys. Ekspozicijoje dominuoja religinės tematikos darbai. Galerijoje saugojamas pagarsėjęs Leonardo da Vinčio piešinys „Vitruvijaus žmogus“ (eksponuojamas tik išskirtiniais atvejais).

Galerijos eksponatai

Keletas iš žymiausių galerijos eksponatų:
Karolis XII

Biografija

Kilęs iš Vitelsbachų dinastijos Pfalco-Cveibriukeno atšakos. Tėvas Karolis XI, motina Danijos ir Norvegijos karaliaus Frederiko III duktė Ulrika Eleonora, sesuo būsimoji Švedijos karalienė Ulrika Eleonora.

Valdymas

1697 m. Riksdagas jį pripažino pilnamečiu, karūnuotas 1697 m. gruodžio 14 d. Tęsė tėvo absoliutizmo politiką.
Vadovavo Švedijos kariuomenei Šiaurės karo (1700–1721 m.) metu prieš 1699 m. susidariusią koaliciją (Danija, Rusija, Saksonija), ne kartą nugalėjo koalicijos pajėgas. 1700 m. vasarą Anglijos ir Olandijos laivynų padedamas išsilaipino Zelandijoje ir privertė Daniją pasirašyti taiką.
1700 m. lapkričio mėn. su kariuomene išsilaipino Estijoje, prie Narvos sumušė didesnę Rusijos kariuomenę. 1701 m. pradėjo kovos veiksnius prieš Abiejų Tautų Respubliką ir Saksonijos valdovą Augustą II. Prie Rygos įveikęs Saksonijos kariuomenę įsiveržė į Abiejų Tautų Respubliką, kuri formaliai antišvediškai koalicijai nepriklausė. Buvo užimti Skuodas, Kėdainiai, Kaunas, Vilnius.
1702 m. įžengė į Lenkiją, prie Klišovo sumušė saksų-lenkų kariuomenę, vadovaujamą Augusto II-ojo. 1704 m. privertė Augustą II-ąjį atsisakyti Abiejų Tautų Respublikos sosto vaivados Stanislovo Leščinskio naudai. 1706 m. puolė Saksoniją, privertė Augustą II oficialiai atsisakyti sosto ir pasitraukti iš karo. Sustiprinęs kariuomenę 1707 m. sugrįžo į Abiejų Tautų Respubliką, iš kur išvijo Rusijos kariuomenę.
Ketindamas užimti Maskvą įžengė į Rusijos teritoriją, 1708–1709 m. žiemą praleido Ukrainoje. Jo žygis į Rusiją baigėsi pralaimėjimu Poltavos mūšyje 1709 m. Pasitraukė į Osmanų imperiją, iki 1713 m. rezidavo Benderuose (dab. Tighina, Moldavija). Padedamas būsimo karaliaus tėvo Stanislovo Poniatovskio 1710 m., 1711 m. ir 1712 m. įkalbinėjo Turkiją pulti Abiejų Tautų Respubliką, bet kiekvienąkart netrukus būdavo sudaroma taika. Bandė įkalbėti Turkijos sultoną skelbti karą Rusijai.
1714 m. rudenį raitas per Vengriją ir Vokietiją per 14 dienų nujojo apie 2200 km ir pasiekęs Štralzundą, 1715 m. parvyko į Švediją. Nepaisydamas šalyje stiprėjančio nepasitenkinimo karu, nes didėjo mokesčiai ir rinkliavos kariuomenei, kariavo toliau. Paleido Riksdago sesiją, valdė padedamas patikimų patarėjų. Vienas jų, G. H. von Gortzas, 1718 m. pradėjo derybas su Rusija.
1718 m. puolė Danijai priklausančią Norvegiją. Mirtinai (sklido gandai, kad savų) pašautas per Fredrikshaldo tvirtovės apsiaustį.
Buvo paskutinis absoliutinis Švedijos monarchas. Nors buvo itin gabus ir energingas karvedys, patyrė pralaimėjimą, po kurio Švedija prarado Europos didžiosios valstybės statusą.
Šibuja

Geografija

Šibuja suskirstyta į rajonus, kurių žinomiausi yra Daikanjama, Ebisu, Haradžiuku, Hiroo, Higašis, Omotesandas, Sendagaja ir Jojogis.

Simboliai

Oficiali gėlė – Iris ensata var. ensata, medis – japoninis skirpstulas (Zelkova serrata).
Šviesos greitis

Šviesos greitis (žinomas kaip Einšteino konstanta) – atstumas, kurį šviesa nukeliauja per vienetinį laiką. Vakuume jis lygus 299 792 458 m/s (arba 1 079 252 848,8 km/h).
Šviesos greitis, žymimas raide c (lot. celeritas 'greitis'). Šviesos greitis yra metro apibrėžime: vienas metras yra šviesos nukeliautas atstumas vakuume per 1/299792458 sekundės dalį.
Kuo terpė, kuria sklinda šviesa, yra optiškai tankesnė, tuo šviesos greitis mažesnis.
 (n – aplinkos lūžio rodiklis)
Šviesai sklindant vandeniu jos greitis sumažėja 25 %, o sklindant stiklu sumažėja 30 %.
Astronomijoje atstumai dažnai matuojami šviesmečiais – atstumas, kurį šviesa nukeliauja per vienerius Žemės tropinius metus.
Rytis Sakalauskas

Biografija

2010 m. Vokietijos mieste Kotbuse vykusių „Lausitzer Meeting“ varžybų metu R. Sakalauskas pasiekė Lietuvos 100 m bėgimo rekordą, distanciją įveikęs per 10.32 sekundės (vėjas -0,1 m/sek.), ir 0.01 sekundės pagerino ankstesnį 18 metų senumo rekordą, priklausiusį Kastyčiui Klimui . Rekordas išsilaikė kelis mėnesius, kai JAV lengvosios atletikos čempionato Misūrio slėnio atvirajame čempionate rekordą pagerino Martynas Jurgilas.Tų pačių metų LLAF taurės varžybose sportininkas patyrė traumą. Vėliau startavęs Kuortane žaidynėse 100 m. distanciją įveikė vos per 10.96 ir finaliniame bėgime atsisakė startuoti.
2010 m. rugpjūčio 27 d. IAAF Deimantinės lygos varžybose sportininkas dar kartą pasiekė nacionalinį rekordą – 10.24.
2011 m. rugpjūčio 17 d. Universiadoje Šendžene (Kinija) sportininkas 100 m. distancijoje užėmė II-ąją vietą, pagerindamas Lietuvos rekordą – 10.14. Vėjas buvo -0.2 m/s .
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse tapo antruoju Lietuvos bėgiku vyru startavusiu šioje rungtyje. Paskutinį kartą Lietuvos atstovas šioje rungtyje bėgo 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Glavlitas

Glavlitas (rus. Главное управление по охране государственных тайн в печати, ГУОГТП (ГУОТ)) – cenzūros įstaiga, Vyriausioji valdyba literatūros ir meno reikalams, įsteigta 1922 m. Rusijoje, kontroliavo ir cenzūravo beveik visas Rusijos, o vėliau ir TSRS kultūrinio gyvenimo sritis.
Rungtynės nuo 9 iki 9

„Rungtynės nuo 9 iki 9“ – 1980 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Drama. Filmo trukmė – 83 min. TSRS kino teatruose rusiškas filmo pavadinimas buvo „Встречи с 9 до 9“.

Siužetas

Filmas pasakoja apie perspektyvaus Mokslų akademijos instituto kasdienybę, mokslininkų tarpusavio santykius, intrigas, kovą už perspektyvas ir vietą po saule.
Tremtis (laikraštis)

Tremtis – lietuvių tremtinių laikraštis, leistas 1950–1955 m. Memingene, paskutinis lietuvių laikraštis Vakarų Vokietijos karo pabėgėlių stovyklose.

Istorija

Iš pradžių ėjo kaip savaitraštis, 1952–1953 m. – kartą per mėnesį, o nuo 1954 m. – kas tris mėnesius. Sustojo 1955 m. kovo mėn. dėl organizacinių sunkumų ir lėšų trūkumo. Išleisti 105 numeriai.
Laikraštį leido ir redagavo Simas Miglinas, jam talkino Vytautas Alantas, Kazimieras Barėnas, Jeronimas Cicėnas.
Baliklis

Baliklis – audeklų baltumą didinanti (balinanti) medžiaga, dedama į dėmių išėmiklius, skalbimo priemones, skirtas baltiems audeklams.

Baliklių rūšys

Vieni balikliai yra labai kenksmingi aplinkai, kiti – ne. Perkarbonatai, peracto rūgštis ir vandenilio peroksidas priklauso balikliams, kurie skyla į nekenksmingus aplinkai junginius. Tačiau jų aktyvumą didina tokie junginiai kaip, pavyzdžiui, EDTA (etilendiamintetraacetatas), kurie yra žalingi aplinkai. Todėl aktyvatorių koncentracija skalbimo priemonėse turi būti labai apskaičiuota.
Perkarbonatai dirgina žmogaus odą, kurią tiesiogiai liečia, tačiau nenustatyta, kad darytų rimtą ilgalaikį poveikį. Kartu su perkarbonatais į skalbiklius dažnai dedama EDTA ar panaši medžiaga, kuri didina baliklių veiksmingumą žemoje temperatūroje. Pavyzdžiui, skalbiklis efektyviai skalbia +60 °C temperatūroje, o ne +90 °C (taip taupoma elektros energija).
Didelė vandenilio peroksido koncentracija dirgina akis ir odą. Tačiau skalbimo priemonėse ir balikliuose vandenilio peroksido būna mažai, todėl jis neturi neigiamo poveikio nei gamtai, nei sveikatai. Vandenilio peroksidas greitai suskyla į deguonį ir vandenį, kurie nekenkia aplinkai.
Perboratus draudžia naudoti eko ženklą turinčiuose plovikliuose, kadangi net nedidelės boro koncentracijos veikia augalų augimą. Natrio perboratų ūminis toksiškumas mažas, tačiau jie degraduoja į boratus, kurie, įtariama, turi teratogeninį poveikį (poveikis vaisiui). Boratais virsta skalbimo mašinoje, po to boratai su nuotekomis patenka į valymo įrenginius, todėl rizika žmogui yra nedidelė.
Chloro balikliai pradėti naudoti XVIII a. pabaigoje. Chloro balikliai yra efektyvūs, tačiau labai toksiški visam gyvajam pasauliui – tiek žmonėms, tiek gyvūnams bei augalams. Reaktyvūs chloro junginiai, pavyzdžiui, natrio hipochloridas, yra labiausiai žalingi iš visų baliklių. Chloro baliklius draudžia naudoti „Gulbės“ ekologinį ženklą turinčiuose skalbikliuose. Didžiausią pavojų kelia tai, kad jie greitai reaguoja su kitomis medžiagomis, sudarydami įvairius labai nuodingus chlororganinius junginius, tokius kaip chloroformas. Natrio hipochlorido garai toksiški. Nustatyta, kad pelėms ši medžiaga sukelia lytinės sistemos pažeidimus. Šio baliklio veiksmingumą žemesnėje temperatūroje irgi didina įvairiais aktyvikliais, pavyzdžiui, EDTA.

Balikliai Europoje

Europos gyventojai jau gana seniai vengia chloro baliklių. Pavyzdžiui, 1988 m. Švedijoje balinimo priemonėse chloras sudarė 280 tonas, o 1996 m. – tik 10 tonų. Tokie dideli pokyčiai vyksta dėl visuomenės didėjančio aplinkosauginio išprusimo dėka. Jie yra įrodymas, kaip žmonės gali gerinti savo aplinką.
Belaruskaja gazeta

Belaruskaja gazeta (liet. Baltarusių laikraštis) – neperiodinis Vakarų Baltarusijos komunistų partijos laikraštis, 1933–1934 m. ėjęs Vilniuje baltarusių kalba.

Istorija

Išėjo 17 numerių. Turėjo literatūrinį priedą „Literaturnaja staronki“ (Literatūros puslapiai).
Redaktorius ir leidėjas A. Korpovičius.
Laikinas darbas

Laikinas darbas – trumpalaikis darbas, t. y. trumpą laiko tarpą trunkanti darbinė veikla.

Laikinoji darbo sutartis

Laikinoji darbo sutartis yra darbo sutartis, sudaryta ne ilgesniam kaip 2 mėnesių laikui (LR DK 113 str. 1 d.). Laikinosios darbo sutarties sudarymo pagrindus (aplinkybes, kurioms esant gali būti sudaroma laikinoji darbo sutartis), tokios sutarties pakeitimo ir pasibaigimo, taip pat laikinųjų darbuotojų darbo ir poilsio laiko ypatybes nustato Vyriausybė. 
Laikinoji darbo sutartis gali būti sudaroma skubiems ar trumpalaikiams darbams atlikti, laikinai nesantiems (dėl ligos, atostogų ir panašiai) darbuotojams pavaduoti. Laikinoji darbo sutartis taip pat gali būti sudaryta su studentais, moksleiviais jų atostogų metu, vadovaujantis LR DK 277 straipsnio ir kitų teisės aktų nuostatomis dėl saugių ir sveikų darbo sąlygų sudarymo asmenims iki 18 metų.
Laikiniesiems darbuotojams išbandymo laikotarpis nenustatomas. Laikinoji darbo sutartis gali būti keičiama Lietuvos Respublikos darbo kodekso nustatyta tvarka ir sąlygomis. Darbuotojams, dirbantiems pagal laikinąsias darbo sutartis, gali būti taikoma suminė darbo laiko apskaita. Laikiniesiems darbuotojams atostogos nesuteikiamos, o nutraukiant laikinąją darbo sutartį išmokama piniginė kompensacija. Jeigu laikinosios darbo sutarties terminas pasibaigė, o darbo santykiai faktiškai tęsiasi ir nė viena iš laikinosios darbo sutarties šalių, iki pasibaigia terminas, nepareikalauja jos nutraukti, laikoma, kad laikinoji darbo sutartis pratęsta neapibrėžtam terminui.
Fonografo cilindras

Fonografo cilindras arba volelis – pirmoji komercinė laikmena, skirta garso įrašymui ir atkūrimui, populiariausia buvo 1888–1915 m. Šie cilindro formos objektai turėjo ant išorinio paviršiaus išraižytus garso įrašus (griovelius), kurie galėjo būti atkuriami cilindrus grojant fonografu. Standartiniai cilindrai buvo tuščiaviduriai, maždaug 10 cm ilgio, 5,6 cm skersmens ir 5 mm storio, jų sukimosi greitis buvo apytikriai 160 aps/min. ir galėjo atkurti maždaug 2 min. trukmės įrašą (vėliau buvo ištobulinti).
Iš pradžių garsas buvo įrašomas ant plieninio cilindro, padengtu alavine folija, tačiau folija nebuvo tinkama medžiaga naudojimui kiekvieną dieną bei komercinėje produkcijoje. Apie 1880 metus pasirodė iš vaško padaryti cilindrai. Jiems nusidėvėjus, juos buvo galima nušlifuoti su specialiu prietaisu ir toliau naudoti. 1890 m. Čarlzas Tainteris (Charles Tainter) užpatentavo kieto karnaubo vaško naudojimą cilindrų gamyboje, vietoje įprasto parafino ir bičių vaško mišinio.
Vėliau, apie 1910 m., pasirodžius vinilinėms plokštelėms fonografo cilindrų paklausa ėmė sparčiai mažėti ir 1929 m. jų masinė gamyba buvo nutraukta. Pagrindinis plokštelių pranašumas buvo toks, jog jos užėmė mažiau vietos.
Ivan Gašparovič

Biografija

I. Gašparovič gimė mažame Slovakijos miestelyje Poltare. Jo tėvas Vladimir Gašparović po I pasaulinio karo emigravo iš Kroatijos ir buvo pradinės mokyklos mokytojas.
Nuo 1959 iki 1964 m. I. Gašparovič studijavo pagrindiniame šalies Bratislavos Komenskio universitete teisės mokslus. 1968 m. politikas prisijungė prie šalies komunistų partijos, paremdamas Alexander Dubček reformas. Tačiau po ketverių metų I. Gašparovič buvo pašalintas iš partijos.
Vėliau iki 1990 m. vasaros I. Gašparovič grįžo dirbti į teisės sritį. Po Aksominės revoliucijos I. Gašparovič prisijungė prie Václav Havel komandos ir dirbo prokuroru.
1992 m. politikas prisijungė prie Žmonių partijos – judėjimo už demokratinę Slovakiją veiklos.
2002 m. I. Gašparovič sukūrė savo partiją Demokratinis judėjimas. Su ja jis dalyvavo parlamento rinkimuose, tačiau surinko tik 3,3 % balsų, kurių nepakako pakliūti į parlamentą.
2004 m. balandžio mėnesį politikas nusprendė dalyvauti šalies prezidento rinkimuose. Pagrindinis jo konkurentas buvo buvęs šalies premjeras Vladimír Mečiar. Pirmame rinkimų ture surinkęs 22,3 % balsų kartu su V. Mečiar (32,7 %) varžėsi antrame rinkimų ture. Jame I. Gasparovič surinko 59,9 % balsų ir tapo 3-iuoju šalies vadovu. Jis pakeitė Rudolf Schuster.
2009 m. rinkimuose I. Gašparovič gavo 55,53 % balsų, o opozicijos kandidatė Iveta Radičová – 44,47 % balsų. Tokiu būdu I. Gašparovič tapo pirmuoju šalies prezidentu perrinktu antrai kadencijai.
Čakao sąsiauris

Čakao sąsiauris (isp. Canal de Chacao) – Ramiojo vandenyno sąsiauris, skiriantis Čilojės salą nuo Pietų Amerikos žemyno (Čilės). Jungia Koronadoso ir Ankudo įlankas. Ilgis 25 km, plotis 2 km. Sąsiauris susidarė po paskutinio ledynmečio.
Pirmasis europietis, atradęs kanalą buvo ispanų jūrininkas Francisco de Ulloa, čia lankęsis 1553 m.
Algirdas Dembinskas

Algirdas Dembinskas (g. 1939 m. liepos 6 d. Joniškėlyje) – lietuvių psichiatras, medicinos pedagogas.
Algirdas Dembinskas yra Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Psichiatrijos klinikos
vedėjas, profesorius.

Narystė

Lietuvos psichiatrų asociacija.
Janis Tilbergas

Karjera

1901–1909 m. Tilbergas studijavo Rusijos menų akademijoje Sankt Peterburge, tuometinėje Rusijos imperijos sostinėje.
1936 m. jis nutapė naują altorių istorinei Siguldos bažnyčiai.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui Tilbergas grįžo į Latvijos menų akademiją ir ten buvo profesoriumi nuo 1947 m. iki 1957 m.

Pripažinimas

Latvijoje Tilbergas yra atpažįstamas kaip vienas iš didingiausių pastarojo šimtmečio tautos dailininkų. 2005 m. Latvijos paštas išleido dalininko 125-ojo gimtadienio metinėms skirtą pašto reikmenų rinkinį.
Žagarės ozas

Žagarės ozas – stačiašlaitis vingiuotas gūbrys, žvyringas fliuvioglacialinis ozas, iškilęs plokščioje lygumoje Žagarės miestelio prieigose iš rytų, ties Žvelgaičių tvenkiniu. Seniau buvęs vientisas kalvagūbris driekiasi pietvakarių kryptimi į rytus nuo kelio  153  Joniškis–Žagarė–Naujoji Akmenė  palei Švėtės upelį, per Aleksandravo, Strėlių, Naugardėlių kaimus. Nuo 1964 m. 830 m ilgio ozo dalis paskelbta valstybiniu gamtos paminklu. Patenka į Žagarės regioninio parko teritoriją.
Viso ozo pradžia Latvijoje, o užsibaigia jis apie 10 km į pietvakarius nuo miestelio vėduoklės pavidalo delta. Ši žymi buvusį ledyno pakraštį. Žagarės ozo ilgis Lietuvoje yra 17 km. Jis yra vienas ilgiausių ir ryškiausių ozų Lietuvoje. Matuojant visą ozo ilgį – 50 km – galima manyti jį esant ilgiausiu ozu Baltijos šalyse.
Dėl neapgalvotos žmonių veiklos ozas buvo tarsi išskaidytas ir prarado vieningo kalvagūbrio vaizdą. Sovietmečiu atlikus geologinius tyrimus, nustatyta, kad čia slūgsantis žvyras tinka statyboms, kelių tiesimui. Daug žvyro iškasta, dėl šios priežasties kalvagūbryje (oze) radosi nemažai iškasų, o gilesniuose karjeruose savaime susitelkė vanduo. Apysveikis ozas, galutinai nepraradęs savo formos, išliko tik arčiausiai Žagarės miesto esančioje dalyje su Žvelgaičio piliakalniu ir kapinaitėmis. Būtent ši Žagarės ozo dalis laikoma geologiniu paminklu. Išlikusi nenukasta Žagarės ozo gūbriuota dalis dabar yra maždaug 830 m ilgo, iki 100–130 m pločio, daug kur statūs šlaitai.
Iškiliausia ozo vieta – Žvelgaičio piliakalnis, nuo Švėtės upės pusės pakilęs į maždaug 20 m aukštį, plotis pamate – 100–130 m. Žvyro klodo didžiausias storis – 14 m. Buvo suplautas išgraužtame ledyno plyšyje ir pamato uolienose. Vandeniu užlietų karjerų gylis – 8 m.
Žagarės oze įrengtas pažintinis takas, nes tai yra viena Natura 2000 teritorijų. Take įrengta rekreacinė infrastruktūra: pavėsinės, apžvalgos bokštai, informaciniai stendai, laužavietės, automobilių stovėjimo aikštelės ir kt. Keliaujant šiuo maršrutu galima stebėti gamtą (paukščius, gyvūnus ar vabzdžius), pastovyklauti.

Geologija

Žagarės ozas yra tipinė geomorfologinė reljefo forma, susidariusi dėl ledyno suformuotos radialinės tuštumos, kuri vėliau užsipildė stambiagrūdėmis nuosėdomis. Žagarės ozas susidarė paskutinio apledėjimo Šiaurės Lietuvos fazės laikotarpiu. Tuo metu ledynas dengė visą Žiemgalos lygumą ir kita ženkli reljefo forma – Linkuvos gūbrys – buvo ledyno sustumtas į šios lygumos pakraštį. Ledyno tirpsmo vandenų srautai iš centrinės ledyno dalies radialiniais kanalėliais tekėjo į jo pakraštinę dalį, išgrauždami kanalus ne tik pačiame ledyne, bet ir po juo slūgsančiose uolienose. Vėliau šios siauros, kanjono tipo upės buvo užpildytos smėlio ir žvirgždo sąnašomis. Klimato atšilimo metu ištirpus ledo suformuotiems upės krantams, kanjonas pavirto siauru, vingiuotu ir ištęstu pylimu.
Karakumai

Karakumai, dar tariama Kara-Kum arba Gara Gum („juodasis smėlis“) (turkm. Garagum, rus. Каракумы) – dykuma Centrinėje Azijoje. Ji užima apie 70 procentų, arba 350.000 km², Turkmėnijos teritorijos. Negausiai apgyvendinta, maždaug vienas žmogus 6,5 km².

Vieta

Karakumai yra į rytus nuo Kaspijos jūros, Aralo jūra yra šiaurėje, o Amudarja ir Kyzylkumo dykuma šiaurės rytuose.

Hidrografija

Pietuose Murgabo ir Tedženo upės išteka iš Hindukušo kalnų, teka į vakarus ir įteka į dykumą, tiekdamos vandenį irigacijai.
Dykumą kerta didžiausias drėkinimo kanalas pasaulyje – Karakumų kanalas. Kanalas, kurį pradėjo statyti 1954 m., yra 1375 km ilgio. Per metus juo prateka 13-20 km³ vandens.

Ekonomika ir resursai

Maro ir Tedženo oazės žinomos dėl savo medvilnės.

Geologija

Karakumų dykumoje yra Darvazos dujų krateriai.
Teritorijoje yra žymio naftos ir gamtinių dujų telkiniai.

Transportas

Per dykuma nutiestas transkaspijos geležinkelis.
Kęstutis Jakelis

Biografija

1968 m. baigė Vilkijos vidurinę mokyklą,
1974 m. – Kauno politechnikos institutą, inžinierius elektrikas, 1999 m. – Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras.
1974 m. Vilniaus įmonės „Venta“ vyr. energetiko skyriaus inžinierius, padalinio vadovas, vedantysis grupės inžinierius. 1977 m. persikėlė gyventi į Kaišiadoris, 1977–1995 m. su trumpomis pertraukomis Kaišiadorių žemės ūkio mokyklos profesijos mokytojas, padalinio vadovas, direktorius. 1980 m. dirbo Gydomajame darbo profilaktoriume Pravieniškėse laisvai samdomu vyr. meistru.
1985 m. baigė Leningrado universiteto anglų kalbos kursus. 1986–1988 m. dirbo Sirijoje profesijos mokytoju profesinėje mokykloje.
1995–1999 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. Nuo 1999 m. liepos 18 d. iki 2000 m. spalio 18 d. Seimo narys. 2001 m. UAB „Metalgrinding“ direktorius. Žuvininkystės tarnybos prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos skyriaus vedėjas. Nuo 2011 m. Strėvininkų socialinės globos namų direktorius.
1995–1999 m. ir 2000–2018 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių), nuo 2008 m. partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys, nuo 2000 m. Kaišiadorių skyriaus pirmininkas.
Sutuoktinė Alma, vaikai Vaiva, Ieva, Monika.