google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Dovydaitis (1920)

Biografija

Gimė žymaus visuomenės veikėjo, signataro prof. Prano Dovydaičio šeimoje. Mokėsi „Aušros“ berniukų gimnazijoje. Pasekė brolio Jono Dovydaičio pėdomis – tapo Lietuvos aeroklubo lakūnu. Sklandyti pradėjo 1936 m. Nidoje ir tais pat metais įvykdė „C“ piloto normatyvą. 1938 m. Aeroklube įgijo turistinio lakūno profesiją. 1938 m. dalyvavo Tautinėje olimpiadoje ir, būdamas tik 18 metų, laimėjo trečią vietą sklandymo varžybose.  1939–1940 m. mokėsi Karo mokykloje, kurią baigė jau sovietams okupavus Lietuvą.
1940 m. dirbo žurnalo „Liaudies sparnai“ redakcijoje. 1941 m. birželio 14 d. buvo suimtas ir su šeima ištremtas į Tomsko sritį, 1949 m. gegužės mėn. grįžo į Lietuvą. 1950–1953 m. laikraščio „Kauno tiesa“ literatūrinis darbuotojas, žemės ūkio skyriaus vedėjas. 1953–1957 m. telegramų agentūros ELTA korespondentas Kaune. 1957–1985 m. Lietuvos radijo Kauno redakcijos darbuotojas. 
1964 m. ir 1966 m. pasiekė du Lietuvos sklandymo rekordus: skridimo laisvu nuotoliu (503 km) ir skridimo į tikslą (417 km). Parašė metodinių priemonių sklandytojams, apybraižų, dokumentinę apysaką.
Piralahi

Piralahi (azer. Pirallahı adası), seniau – Artiomo sala (rus. Артёма остров) – pusiasalis (buvusi sala) Kaspijos jūroje, damba sujungta su Apšerono pusiasaliu (Azerbaidžanas). Plotas – 10 km². Čia įsikūrusi Piralahi gyvenvietė (seniau – Artiom Ostrovas), vykdoma naftos gavyba. Su Baku pusiasalį jungia elektrifikuotas geležinkelis.
Pavadinimas Piralahi reiškia „Dievo šventykla“, senovėje saloje buvusi šventvietė. Tarybiniais metais, pradėjus naftos gavybą, sala su žemynu sujungta damba ir pavadinta revoliucionieriaus Fiodoro Sergejevo-Artiomo garbei.
Šaltakraujiškai žudantis žvėris

Turinys

Filmo veiksmo vieta – daktaro Kelerio vadovaujama atoki sanatorija, kurioje gydomos pasiturinčios moterys, turinčios psichologinių ar psichikos problemų. Šioje įstaigoje pasirodo kirviu ginkluotas žudikas maniakas, pradedantis čia esančių moterų medžioklę.
Marijonas Mikutavičius

Biografija

Baigė Vilniaus Sietuvos vidurinę mokyklą, žurnalistikos studijas Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete.
Populiarėti pradėjo būdamas televizijos laidos, skirtos jaunimui, „Tangomanija“ vienu iš vedėjų. 2004–2005 m. LNK televizijoje vedė pokalbių laidą „Vakaras su Marijonu“. 2007 m. kartu su Vytautu Šapranausku buvo realybės šou „Dangus 2“ vedėjas. 2007 m. balandžio 8 d. debiutavo TV3 televizijoje: vedė TV žaidimą „Taip arba ne" ir vedė TV laidą „Myliu. LT“. Vedė laidas „Pabandom iš naujo“, „Humoro klubas“. TV3 televizijos projekto „X faktorius“ teisėjas.
Marijonas Mikutavičius yra projekto „LT United“ dalyvis, kuri 2006 m. Eurovizijos dainų konkurso finale užėmė 6-ąją vietą. Tokio rezultato šiame konkurse dar nebuvo pasiekęs joks Lietuvos atlikėjas.
Kuria dainas, jas atlieka, vaidina, laisvalaikiu žaidžia futbolą. Neoficialaus Lietuvos krepšinio himno „Trys Milijonai“ (2000 m.) bei dainos „Nebetyli Sirgaliai“ (2011 m.) autorius ir atlikėjas.
2016 m. birželio 10 d. Marijonui su jo drauge Ieva Daugirdaite gimė sūnus Majus.
Tėvas Juozas Mikutavičius.
Dehivala-Maunt Lavinija

Istorija

Įkurta sujungus Dehivalą ir Maunt Laviniją (pajūrio kurortas).
Siegfried Fornaçon

Zygfrydas Fornaconas (vok. Siegfried Fornaçon; 1910 m. birželio 29 d. Gumbinėje, Rytprūsiuose – 1987 m. rugpjūčio 25 d. Reinbeke, Vokietija) – Vokietijos literonų pastorius, bažnytinės muzikos ir laivybos istorikas.

Biografija

Gimė Karalienės mokytojų seminarijos auklėtinio pedagogo P.E.G. Fornaçono šeimoje. Protėviai iš tėvo pusės atvyko iš Šveicarijos po 1709 m. Prūsų krašte siautusio maro, motinos proseneliai buvo prancūzų hugenotai. Tėvo motina Augustė Meilutaitė (1849–1924) kilusi iš Tarpučių (Darkiemio apskritis).
S.Fornaconas Karaliaučiuje lankė humanistinę gimnaziją „Friedrichs-Kollegium“, nuo 1929 m. Albertinoje studijavo teologiją. Studentaudamas papildomą duoną užsidirbdavo kaip „Konigsberger Allgemeinen Zeitung“ laikraščio reporteris Karaliaučiaus uostui. Studijas tęsė Greisfvalde, Vupertale ir Berlyne. Priklausė Išpažįstančiajai bažnyčiai (vok. Bekennenden Kirche), kuri palaipsniui virto opozicine organizacija šalyje besiformuojančiam nacistiniam sąjūdžiui.
1939 m. vedė teologiją studijavusią Gertrūdą Kosbadt. 1940 m. gavo pirmąjį paskyrimą į Šventapilės bažnyčią. Pasisakęs neigiamai apie Vokietijoje valdžiusį nacių režimą, buvo priverstas per 24 val. išvykti iš Karaliaučiaus apygardos. Prisiglaudė Gross Friedrichsdorf kaimo bažnyčioje. 1941 m. balandžio 11 d. pašauktas į Vokietijos kariuomenę, Antrojo pasaulinio karo metais tarnavo Baltarusijoje ir Ukrainoje. 1944 m. buvo sužeistas į koją ir karo pabaigos sulaukė lazarete, vakarinėje Vokietijos dalyje. Po karo Bavarijoje susitiko su iš Rytprūsių ten pasitraukusia savo šeima. 1947 m. paskirtas pastoriumi į Ditcumo kaimą (prie sienos su Olandija). 1950 m. sielovadinę tarnybą tęsė  Švedte prie Oderio (pasienyje su Lenkijos Liaudies Respublika). Nuo 1952 m. gyveno  Falkensée miestelyje, 1954–1961 metais dėstė giedojimą liuteroniškoje Bažnytinės muzikos mokykloje VDR sostinėje Berlyne. 1962–1972 m. tarnavo pastoriumi Lindenhagene.
Buvo kritiškas Rytų Vokietiją valdžiusiam režimui, todėl išleistas į priešlaikinę pensiją. 1973 m. jam su žmona ir dukterimi Franciska leista išvykti gyventi pas sūnų į Vakarų Vokietiją. Apsigyveno Reinbeke, kur sūnus Johanas jau dirbo mokytoju.

Mokslinė veikla

Daug laiko Zygfrydas Fornaconas buvo paskyręs literoniško giedojimo istorijos tyrimams. Jo dėmesio centre buvo Rytų ir Vakarų Prūsijos bažnytinė muzika, ta tema išleido keletą knygų.
Dideli S.Fornacono nuopelnai laivybos tyrimams rytinėje Baltijos jūros pakrantėje. Išsamiai aprašė ir išspausdino atskiromis knygomis laivų gamybos, jų eksploatacijos istorijas tiek Kuršių mariose, tiek ir Aistmarėse.
Už savo veiklą 1979 m. buvo apdovanotas Elbingo kultūros premija (vok. Elbinger Kulturpreis).
Ramona Vainaitė-Veležienė

Ramona Vainaitė-Velžienė (g. 1941 m. rugsėjo 5 d. Kaune) – Lietuvos pedagogė ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą, 1960–1964 m. Kauno J. Gruodžio muzikos technikume mokėsi violončelės (dėst. B. Čeponis) ir choro dirigavimo (dėst. R. Vindašius) specialybių. 1967–1973 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu Studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Jurgutis).
1964–1967 m. Varėnos 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, kultūros namų meno vadovė, moksleivių (jaunučių, jaunių, merginų) ir suaugusiųjų chorų vadovė. Kultūros namų mišrųjį chorą parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei, o 1970 m. respublikinei dainų šventei – Merkinės kultūros namų mišrųjį chorą. 1970–1982 m. Varėnos rajoninių kultūros namų mišriojo choro chormeisterė ir koncertmeisterė, nuo 1989 m. meno vadovė ir dirigentė. 1996 m. choras pasivadino „Varpilės“ vardu. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune bei Vilniuje, 1995 m. I Baltijos ir Šiaurės šalių mišriųjų chorų festivaliui Rygoje (Latvija) ir 1997 m. II analogiškam festivaliui Gotlande (Švedija). Choras dalyvavo Varėnos, Trakų, Veisiejų, Kapčiamiesčio, Lazdijų, Alytaus, Prienų, Druskininkų dainų šventėse, festivaliuose bei konkursuose. „Varpilė" koncertavo Baltarusijoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Latvijoje ir aplinkiniuose Varėnos rajonuose, gieda bažnyčiose.
Nuo 1965 m. Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1974 m. vaikų choro vadovė. Jaunių chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei ir dalyvavo konkurse. 1995 m. gavo vyresniosios muzikos (teorijos) mokytojos kategoriją, o 1996 m. vyresniosios muzikos (fortepijono) mokytojos kategoriją.
R. Velžienė – Varėnos rajono dainų švenčių dirigentė, dirigavo Alytaus, Druskininkų, Lazdijų, Veisiejų ir Prienų dainų šventėse bei festivaliuose.
Tvirtasis popierius

Tvirtasis popierius, kraftpopieris (angl. kraft paper) – popierius, gaminamas iš kraftplaušienos naudojant kraftinį gamybos procesą. Paprastai taip vadinamas popierius, pagamintas iš nebalintos spygliuočių plaušienos, pagamintos kraftiniu virinimo būdu. Toks popierius paprastai yra tvirtesnis už pagamintą iš tos pačios medienos plaušienos, gautos naudojant kitus žinomus virinimo būdus.

Gamyba

Kraftplaušiena yra tvirtesnė už kitaip gaunamas plaušienos rūšis. Kituose cheminiuose plaušienos virimo būduose naudojamas sulfitinis procesas, kurio metu celiuliozės skaidulos degraduoja ir jų tvirtumas sumažėja. Mechaninėje plaušienos gamyboje dalis lignino lieka susijungęs su celiulioze. Kraftinis procesas pašalina didžiąją dalį medienos lignino. Mažas lignino kiekis didina kraftplaušienos tvirtumą, kadangi lignino hidrofobinės grupės silpnina vandenilinius ryšius tarp celiuliozės (ir hemiceliuliozės) skaidulų.
Kraftplaušiena yra tamsesnė už kitas plaušienos rūšis, tačiau ją galima išbalinti ir taip gauti labai baltą plaušieną. Visiškai išbalintas kraftplaušiena yra naudojama gaminti aukštos kokybės baltą popierių, kuris turi būti tvirtas, baltas ir atsparus geltimui. 
Kraftpopieris gaminamas popieriaus mašinomis su vidutiniu veikimo greičiu. Jo gamyboje naudojama plaušiena paprastai yra kraftiniu būdu pagaminta kraftplaušiena iš spygliuočių medienos. Norint gauti didžiausio įmanomo tvirtumo kraftplaušieną reikia palaikyti optimalų sulfidinių jonų kiekį. 
Kraftiniame procese galima naudoti įvairesnę žaliavą negu kituose plaušienos gamybos procesuose. Tinka bet kokia mediena, įskaitant labai sakingų spygliuočių medieną. Žaliava gali būti ir ne medžių kilmės žaliava, pvz., bambukai ir kanapinė kinrožė (lot. Hibiscus cannabinus).
Mikalojus Kamienieckis

Mikalojus Kamienieckis (lenk. Mikołaj Kamieniecki; 1460 m. Kamieniecų pilis – 1515 m. balandžio 4 d. Krokuva) – Lenkijos karalystės valstybinis veikėjas iš Kamienieckių giminės. Karūnos didysis etmonas 1503–1515 metais, Sanoko, nuo 1507 metų Krokuvos vaivada.

Biografija

Buvo vyriausiu Sanoko kašteliono Henriko Andeaso Kamienieckio ir Kotrynos Pjeniažkovnos sūnus. Jo jaunesnysis brolis buvo Martynas Kamienieckis. Vedė 1510 metų kovo 15 d. Aną Tarnovską (1463–1521 m. balandžio 10 d.) iš Melštyno, herbo „Leliva“ savininkę.

Karjera dvare

1484–1515 metais gyveno karaliaus dvare prie karalių Kazimiero IV Jogailaičio, Jono I Albrechto ir Žygimanto I Senojo. Buvo Sandomiro, Sanoko kaštelionu (1493–1514), Mažosios Lenkijos etmonu, pirmuoju istorijoje Karūnos didžiuoju etmonu. 1505 metais tapo Sandomiro vaivada, o 1507 metais – Krokuvos vaivada.

Dalyvavimas mūšiuose

Nuo 1494 metų dalyvavo mūšiuose su totoriais. 1512 metų balandžio 28 d. kartu su Konstantinu Ostrogiškiu sutriuškino 20-tukstantinę totorių armiją Lopušnos mūšyje. Turėdamas 5 tūkstančius kavalerijos, Kamienieckis sumušė 5 000 totorių armiją, užgrobė 10 000 tūkstančių arklių, išlaisvino 16 000 totorių į nelaisvę paimtų belaisvių.
Mirė 1515 metų balandžio 15 d. Krokuvoje. Buvo palaidotas Vavelio katedroje.
Balelių šv. Jono Pauliaus II koplyčia

Istorija

Atgimimo pradžioje, maldos namai buvo įrengti neįprastoje vietoje – apgyvendintame kaimo daugiabutyje. Šis mūrinis namas priklausė buvusiam Balelių tarybiniam ūkiui. Jo pirmajame aukšte buvo įsikūrusi ūkio kontora, pusę aukšto palypėjus aukštyn – aktų salė, kur savaitgaliais vykdavo šokiai, o dar aukščiau buvo įrengti keli butai specialistams. Panaikinus ūkį, specialistams skirtus ir vietoj kontoros kabinetų įrengtus butus žmonės privatizavo, o aktų salės vietoje buvo įrengta koplyčia. Kelių aplinkinių kaimų gyventojai, susidėję savo pajus, nupirko šias patalpas ir padovanojo Traupio parapijai.
Žmonės padarė nedidelį remontą, iš Vokietijos buvo gauta labdaros – maldos namams tinkantys suolai, vargonai ir kt. liturginėms apeigoms reikalingi daiktai. Iš pradžių čia ne tik vykdavo pamaldos, tačiau būdavo šarvojami ir mirę vietos gyventojai, nes atskiros šarvojimo salės kaimas neturėjo. Koplyčioje šarvoti mirusiuosius buvo patogiau nei namuose, nors dėl siaurų salės durų ir laiptinės karstus tekdavo kelti per salės langą. Gedulingos giesmės ir artimųjų raudos iš buvusios aktų salės sklido vos keletą metų. Kai į koplyčią buvo atgabenta speciali dėžutė su Švč. Sakramentu, šioje patalpoje žmones šarvoti nustota. Dabar paprastai šių apylinkių gyventojai šarvojami Taujėnuose esančioje šarvojimo salėje. Šių apylinkių tikintieji į daugiabutyje sekmadieniais vykstančias mišias rinkdavosi ne iš gero gyvenimo. Iki artimiausių bažnyčių Traupyje ar Taujėnuose tenka važiuoti 10-12 kilometrų retai važinėjančiais maršrutiniais autobusais. Į Baleliuose vykstančias pamaldas susirenka nuo 10-15 iki 40 žmonių.
Kai kurie daugiabučio gyventojai, nenorėję sekmadieniais girdėti iš už sienos sklindančių maldų ir giesmių, reikalavo koplyčią iš jų namo iškelti, jų skundai buvo siunčiami į seniūniją, Ukmergės rajono merui.
Pradžią naujų maldos namų atsiradimui padarė Balelių bendruomenės pirmininkas Romas Pivoras. Jis padovanojo sau priklausantį buvusį katilinės pastatą bažnyčiai. Tam pritarė Traupio parapijos klebonas Juozas Janulis. Už žmonių paaukotas lėšas buvo užsakyti langai, palengva buvo vykdomas remontas. Duris, altorių medieną laiptams, kilimą po laiptais dovanojo žmonės. Klausyklą, kryžių paaukojo Raguvos parapija. Daugiausia paramos gauta iš Rokiškio, kur anksčiau dirbo klebonas J. Janulis.
2015 m. gruodžio 6 d. koplyčią Baleliuose pašventino Kauno arkivyskupas metropolitas Lionginas Virbalas. Kadangi naujieji maldos namai gavo Šventojo Jono-Pauliaus II vardą, arkivyskupas padovanojo Traupio klebonui relikviją – Šventojo Jono Pauliaus II portretą su jo dėvėtų rūbų dalele.
NK Maribor

Istorija

Vienas tituluočiausių Slovėnijos futbolo klubų. daugkartinis šalies čempionas.
Armališkių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Juodonių piliakalnis 15 kmŽaibiškių piliakalnis 3 km
Dauliūnų piliakalnis 9 kmLikančių piliakalnis 4 km
Avižių piliakalnis 8 kmŠeimyniškių piliakalnis 5 km
Degėsių piliakalnis 1 kmBikūnų piliakalnis 2 km
Gailiešionių piliakalnis 4 kmUžpalių piliakalnis 7 kmManeičių piliakalnis 7 km
Baltakarčių piliakalnis 8 kmGutaučių piliakalnis 7 km
Šikšnių piliakalnis 18 km
Naksas

Naksas (gr. Νάξος) yra Graikijos sala; didžiausia sala (plotas 429 km²) Kikladų salyne Egėjo jūroje. Ji buvo apgyvendinta 3000 m. pr. m. e. Tai buvo senovės Kikladų kultūros centras. Ji buvo viena pirmųjų salų, pradėjusi naudoti marmurą. 1207 m. Naksas pateko į venecijiečių valdžią ir buvo pastatyta daugybė įtvirtintų bokštų. Saloje yra daug citrinmedžių sodų bei alyvmedžių giraičių.
Salą sudaro dvi savivaldybės – Naksas ir Drymalija. Didžiausias miestas ir salos sostinė yra Hora, kartais vadinama Nakso miestu, kuriame gyvena 6533 žmonės (2001 m.). Svarbiausi kaimai yra Filoti, Apiranthos, Vivlos, Agios Arsenios, Koronos ir Glinado.
Naksas yra populiarus turizmo centras su keliais lengvai pasiekiamais griuvėsiais. Saloje yra daug paplūdimių, pvz.: Agia Anna, Agios Prokopios, Alikos, Kastraki, Mikri Vigla, Plaka ir Agios Georgios, iš kurių dauguma prie Horos. Naksas derlingiausia sala Kikladuose. Jame pakanka vandens, kai kitose regiono salose jo trūksta. Zaso kalnas (999 metrai) yra aukščiausia vietovė Kikladuose, už jo užkliuvę debesys išliedami lietų drėkina Nakso laukus. Todėl žemės ūkis svarbus, auginamos daržovės, vaisiai, galvijai, tad Naksas geriausiai gali save aprūpinti iš visų Kikladų. Sala garsi Graikijoje dėl bulvių.
Pasvalio rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Albertas Juozapas Petronis.
Etiopijos ortodoksinė tevahedo bažnyčia

Etiopijos ortodoksinė tevahedo bažnyčia (amher. Yäityop'ya ortodoks täwahedo bétäkrestyan) – Etiopijos bažnyčia, iki 1959 metų priklausiusi koptų ortodoksinei bažnyčiai. Etiopijos bažnyčia skelbiasi esanti pirmąja krikščioniškąja bažnyčia, pakrikštyta apaštalo Pilypo. Bažnyčioje dieviškosios pamaldos vyksta senąja gezo kalba, tačiau paprastos pamaldos vyksta vietine kalba. Etiopijos ortodoksinėje bažnyčioje daugiau dėmesio skiriama Senajam Testamentui.
Vytautas Kontrimavičius

Biografija

1947 m. baigė Ukmergės 1-ąją gimnaziją, įstojo į Lietuvos veterinarijos akademiją. 1948–1952 m. tęsė studijas Leningrado veterinarijos institute. 1956–1967 m. Maskvoje dirbo SSRS mokslų akademijos Helmintologijos laboratorijoje. 1968 m. biologijos mokslų daktaras.  1968–1971 m. SSRS mokslų akademijos Sibiro skyriaus Šiaurės rytų kompleksinio mokslinio tyrimo instituto skyriaus vedėjas. 1970 m. SSRS mokslų akademijos narys korespondentas. 1972–1982 m. SSRS mokslų akademijos Tolimųjų Rytų mokslinio centro Šiaurės biologinių problemų instituto Magadane direktorius. 1984–1990 m. SSRS mokslų akademijos žurnalo „Parazitologija“ vyr. redaktorius.
1980 m. LSSR mokslų akademijos tikrasis narys. Nuo 1982 m. Vilniaus universiteto Ekologijos instituto (iki 1989 m. Zoologijos ir parazitologijos institutas) mokslinis bendradarbis, 1984–1989 m. direktorius, 1984–2003 m. P. Šivickio helmintologijos laboratorijos vadovas, 1984–2003 m. instituto tarybos pirmininkas. 1984–1988 m. LSSR mokslų akademijos Chemijos ir biologijos, 1989–1995 m. Biologijos, medicinos ir žemės ūkio mokslų skyriaus akademikas sekretorius, 1996–2005 m. Biologijos, medicinos ir geomokslų skyriaus pirmininkas. 1982–1988 m. Pasaulio parazitologų federacijos valdybos narys, 1984–1990 m. SSRS nacionalinio biologijos komiteto Parazitologijos sekcijos pirmininkas, Baltijos parazitologų draugijos steigimo iniciatorius, 1992–2002 m. prezidentas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – naminių ir laukinių gyvūnų, daugiausia kiauninių ir kiškinių, helmintų sistematika ir ekologija. Dalyvavo aklimatizuojant avijaučius Arktinėje juostoje.
Puodžiai (Raseiniai)

Istorija

Kaimas pirmą kartą minimas 1586 m.
Italijos eurų monetos

Italijos eurų monetų averse vaizduojami įvairūs Italijos meno kūriniai. Kiekvienos monetos (nuo 1 cento iki 2 eurų) dizainą kūrė skirtingi dizaineriai: Eugenio Driutti, Luciana De Simoni, Ettore Lorenzo Frapiccini, Claudia Momoni, Maria Angela Cassol, Roberto Mauri, Laura Cretara ir Maria Carmela Colaneri. Visose monetose vaizduojamos 12 Europos Sąjungos žvaigždžių, gamybos metai, susikertančios raidės RI (Repubblica Italiana , Italijos Respublika) ir raidė R, reiškianti Romą. Nors apyvartoje euro monetos šioje šalyje pasirodė 2001 m. pabaigoje, šiose monetose įrašyti 2002 m.
Visų monetų dizainą rinko Italijos TV žiūrovai balsavimo būdu. Vienintelis 1 euro monetos dizainas buvo išrinktas tuo metu šalies prezidento Carlo Azeglio Ciampi. Joje vaizduojamas Leonardo da Vinci kūrinys Vitruvijaus žmogus. Pasak C. Ciampi, toks pasirinkimas simbolizuoja „monetos tarnystę žmogui, o ne atvirkščiai“.
Sergejus Lavrovas

Biografija

1972 m. baigęs Maskvos tarptautinių santykių institutą (МГИМО) dirbo TSRS ambasadoje Šri Lankoje, 1976–1981 m. – TSRS URM tarptautinių ekonominių organizacijų skyriuje.
1981–1988 m. buvo vyr.patarėjas TSRS ambasadoje prie Jungtinių Tautų Niujorke, vėliau dirbo TSRS URM tarptautinių ekonominių organizacijų valdyboje, 1991–1992 m. vadovavo Tarptautinių organizacijų valdybai.
1992 m. pradžioje paskirtas Rusijos URM tarptautinių organizacijų ir globalių problemų departamento direktoriumi, nuo balandžio mėn. – Rusijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas, kuravo tarptautinių organizacijų, ekonominio bendradarbiavimo, žmogaus teisių, kultūrinio bendradarbiavimo ir NVS reikalus.
1994–2004 m. buvo Rusijos nuolatinis atstovas prie Jungtinių Tautų organizacijos.
Nuo 2004 m. kovo 9 d. – Rusijos užsienio reikalų ministras. Juo dirba jau ketvirtoje Rusijos vyriausybėje.
2011 m. gruodžio 5-6 dienomis jis dalyvavo Vilniuje vykusiame ESBO šalių užsienio reikalų ministrų susitikime.
Jukiškės koplyčia

Istorija

Pasak J. Jakšto, jo veiklos Sąjūdyje nemėgę žmonės, norėdami parodyti savo nepasitenkinimą, sudegino čia stovėjusį kluoną, kuriame buvo sukaupta daugybė istorinių daiktų. Vėliau šio kluono vietoje nuo 1990 m. buvo statoma ekumeninė koplyčia „Jubilite Deo Dominum omnis terra”.
J. Jakštas iš pat pradžių koplyčios statyti neketinęs: „2000-aisiais juk minėjome Išganytojo jubiliejų, ši data man buvo labai svarbi ir labai jaudino, nes juk Lietuvoje niekas per daug tuo nesidomėjo. Taip susiklostė, kad dideles skulptūras reikėjo kaip nors komponuoti, tad teko statyti pastogę, ir taip atsirado koplyčia.“

Veikla

Dabar šioje koplyčioje yra eksponuojami smulkesni J. Jakšto kuriamo tautinio-bažnytinio meno darbai. Koplyčioje esančios skulptūros, įvairūs drožiniai atskleidžia svarbiausius Lietuvos įvykius – Lietuvos tūkstantmetį, 600 metų Lietuvos krikšto jubiliejų, perestroiką, popiežiaus atvykimą. Pirmame koplyčios aukšte eksponuojamos knygos apie tremtinius, partizanus. Daugiausia darbų vienijanti tema yra tremties laikotarpis. Antrame aukšte įkurta maldos patalpa su mediniu altoriumi. Priešais altorių guli garbės knyga - joje pasirašo koplyčios svečiai. Be kitų, čia lankėsi Ekumeninės katalikų bažnyčios vyskupas Peter Hickman.
Pavieto žemės teismas

Pavieto žemės teismas – nuo 1566 iki 1831 metų LDK veikę bajorų teismai.
Teismų reforma, pradėta 1564 m. Bielsko seime, užbaigta 1566 m. priėmus II LDK statutą. 1794 m. prie žemės teismo prijungti kiti paviete veikę teismai. Po 1831 m. sukilimo teismai perorganizuoti į apskričių teismus.

Sudarymo tvarka

Žemės teismo pareigūnus – teisėją (lenk. sędzia ziemski), pateisėjį (lenk. podsędek) bei raštininką (lenk. pisarz ziemski) – iki gyvos galvos skirdavo valdovas, pasirinkdamas iš keturių kandidatų, kuriuos siūlė patys pavieto bajorai, specialiai ta proga šaukiamuose rinkiminiuose seimeliuose.
Pagal II LDK statutą (1566) paskirtojo pareigūno paaukštinimo pareigose atveju bajorai galėjo siūlyti tik vieną kandidatą, kuris turėjo būti patvirtintas valdovo.

Bylų teismingumas

Teismas sprendė civilines ir baudžiamąsias bylas, išskyrus ginčus dėl žemės ribų, kuriuos sprendė vienasmenis pavieto pakamorės teismas, bei baudžiamąsias bylas, kurios nebuvo priskirtos išimtinei pavieto pilies teismo ar kitų teismų kompetencijai.

Kitos funkcijos

Pavieto žemės teismas vykdė ir notarines funkcijas – į teismo knygas įrašydavo testamentus, dvarų inventorius, turto pirkimo-pardavimo, įkeitimo sutartis ir kitus. Šie išrašai įgydavo teisinę galią.
Teismo pareigūnai turėjo aukštą rangą pavieto pareigūnų hierarchijoje (nes tiesiogiai bajorų išrinkti), dažnai dalyvavo sprendžiant ir kitus pavieto reikalus. Su jais dažnai savo veiksmus derindavo bei tardavosi kiti pavietų pareigūnai – maršalka, vėliavininkas, vaiskis.
Kilus abejonių dėl pavieto seimelio sušaukimo laiko ir vietos pavieto pilies teismo pareigūnai (jų kompetencijai priklausė seimelių organizavimas) koordinuodavo savo sprendimus su žemės teismo pareigūnais, kaip turinčiais didesnį autoritetą.
Balandžio 26

Vardadieniai

Dargailė – Gailenis – Klaudija – Klaudijus – Vilūnė
Asabos vilaja

Geografija

Praktiškai visą regioną užima dykumos ar pusdykumės, pietuose pereina į sausringas savanas. Teka sezoniškai vandeninga Karakoro upė.
Erika Burneckienė

Biografija

Tyrulių pagrindinės mokyklos direktorė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Radviliškio rajono skyriaus narė.
1997–2000 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
Einhardas

Biografija

Gimė rytinėje, germaniškoje Frankų imperijos dalyje. Mokėsi Fuldoje. 791 ar 792 m. priimtas į karališkąjį Karolio Didžiojo teismą. Ten mokėsi pas žymų viduramžių švietėją Alkuiną. Nors tapo artimu Karolio Didžiojo draugu, jokio aukšto posto Einhardas neįgijo. Imperatoriui mirus, jo įpėdinis Liudvikas Palaimintasis paskyrė Einhardą savo privačiu sekretoriumi.
Einhardas parašė keletą darbų, tačiau pats svarbiausias jo veikalas – „Karolio Didžiojo gyvenimas“ (Vita Karoli Magni). Tai vienas reikšmingiausių viduramžių epochos biografinio žanro kūrinių. Jame sukuria įtaigų, šiek tiek suromantintą Karolio Didžiojo aprašymą, remiasi Svetonijaus stiliumi. Veikale pamini ir kai kurių istorinių, geografinių žinių. Vardindamas Europos tautas pamini Baltijos jūros pakrantėje gyvenusius aisčius.