google/wiki40b huggingface dataset:
Darijus Beinoravičius

Darijus Beinoravičius (g. 1974 m. lapkričio 7 d. Pakruojyje) – teisininkas, teisėtyrininkas, teisės filosofas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius, Teisės filosofijos ir istorijos katedros vedėjas.

Išsilavinimas

1993 m. sidabro medaliu baigė Pakruojo 1-ąją vidurinę mokyklą. 1993 m. įstojo į Vilniaus valstybinio universiteto (VU) Teisės fakultetą. 1995-1996 m. tęsė teisės studijas Liono Žano Muleno (3) universitete, gavo Prancūzijos metų universitetinių studijų diplomą. 1999 m. baigė teisę VU Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją. Nuo 1999 m. iki 2003 m. Lietuvos teisės universiteto (MRU) doktorantas. Nuo 2000 m. spalio iki 2001 m. kovo atliko mokslo tyrimus Aix – Marseille Teisės fakultete (Prancūzijoje). 2003 m. balandžio 3 d. apgynė disertaciją tema „Teisės ir įstatymo santykis“, socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.

Stažuotės

1998 m. gegužė – Europos Sąjungos teisės kursai Hagoje (Nyderlandai), 2000 m. kovas – ES integracijos problemų seminarai Helsinkyje, 2003 m. vasaris – teisės ir politikos mokslų sesija Budapešte (Vengrija), 2004 m. balandžio 5 – 11 d. ir gruodžio 13 – 19 d. skaitytos paskaitos Prancūzijos universitetuose pagal ERASMUS programą, 2004 m. spalis – mokslinė stažuotė Baltarusijos valstybinio universiteto Teisės fakultete, 2005 m. sausis – kovas mokslinė stažuotė Prancūzijos žmogaus studijų namuose Paryžiuje.

Veikla

Nuo 1997 m. lapkričio 17 d. iki 1999 m. kovo 24 d. Teisės instituto (TI) Kriminologinių tyrimų skyriaus specialistas, nuo 1999 m. kovo iki 2000 m. kovo mnė. Lietuvos Respublikos Seimo (LRS) kontrolieriaus padėjėjas. nuo 2003 m. kovo mėn. iki 2004 m. liepos mėn. – Respublikos Prezidento patarėjas teisės klausimais. Nuo 1999 m. ir šiuo metu Lietuvos teisės universiteto lektorius, nuo 2005 m. – docentas. MRU Teisės filosofijos ir istorijos katedros vedėjas. Skaito teisės teorijos paskatas ir veda seminarus. Dalyvauja su pranešimais daugelyje Lietuvoje organizuojamų konferencijų.
Lietuvos – Prancūzijos asociacijos prezidentas, AMADE (pasaulinės vaikų draugų asociacijos) vykdomojo komiteto Lietuvoje ir Europos judėjimo Lietuvoje valdybos narys.
Moka rusų bei prancūzų kalbas; iš dalies – anglų.
Akibos Rubinšteino atminimo turnyras

Akibos Rubinšteino atminimo turnyras – kasmetinis šachmatų turnyras, nuo 1963 m. rengiamas Polanicoje–Zdrujuje, Lenkijoje. Tunyras paprastai skirstomas pagal amžiaus grupes ir reitingą. Pagrindinis turnyras rengiamas ratų sistema, kuomet kiti šveicariškąja.
Vladas Norkus

Biografija

1935 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1940-1947 m. Kauno jaunojo žiūrovo ir muzikinio teatro dailininkas. 1946-1947 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas, nuo 1948 m. dirbo Kauno „Dailės “ kombinate.
Firnas

Firnas (senąja aukštaičių vokiečių kalba firni – pernykštis, senas) – grūdėtas, susisluoksniavęs ir iš dalies susikristalizavęs sniegas, išsilaikęs bent vienerius metus. Tarpinė stadija tarp sniego ir ledo.

Firno susidarymas

Firnas formuojasi kalnuose aukščiau sniego ribos ir poliarinėse srityse, kuriose iškritęs sniegas per vasarą nespėja ištirpti. Įprastai firnas susidaro sniegui aptirpstant ir vėl sušalant, kai firno grūdelių tankis, suyrant snaigių kristalinei struktūrai, padidėja iki 0,3-0,5 g/cm³. Apatinius firno sluoksnius slegia iškritęs naujas sniegas, o senesnis suslėgtas sniegas sušąla su vandeniu, įsisunkusius iš viršutinių sniego sluoksnių ir persikristalizuoja. Iš firno susidaro balkšvas firninis ledas, kurio tankis siekia 0,80-0,85 g/cm³, o iš jo – ledynas. Ledyno skaidraus kristalinio ledo tankis siekia 0,88-0,91 g/cm³.
Sritis, kurioje susidaro firnas, vadinama firniniu baseinu arba ledyno mitybos sritimi. Ledynų viršūnės paprastai sudarytos iš firno, po kuriuo slūgso firninis ledas, o po šiuo – glečeris. Antarktidoje firno sluoksnis siekia 100 m. Drėgnas firnas kalnuose gali sukelti lavinas, pasižyminčias galinga griaunančia jėga ir cementuojančiomis savybėmis.
Galvės regata

Istorija

Tarptautinė regata „Galvė“ užgimė, kai prasidėjo artimesnis sportininkų iš Lenkijos ir Lietuvos TSR bendravimas. Pirmosios tarptautinės varžybos tarp abiejų šalių įvyko 1966 m. rugsėjo 17-18 dienomis Trakuose „Žalgirio“ irklavimo bazėje. Regatos vyriausiuoju varžybų teisėju 1967–2005 m. buvo tarptautinės kategorijos teisėjas, 1957 m. Europos čempionas, Romos vasaros olimpinių žaidynių (1960 m.) ketvirtos vietos laimėtojas Mykolas Rudzinskas.
Nuo 2002 m. regatoje kartu pradėtos organizuoti ir veteranų varžybos. 2011 m. pirmą kartą vykdant pasaulio jaunių čempionato varžybas Trakuose, paminėta Tarptautinės regatos „Galvė“ 45 metų sukaktis.

Dalyvių geografija

Galvės regatoje, be pirmųjų dalyvių iš Lenkijos, yra dalyvavę sportininkai iš Latvijos, Estijos, Vengrijos, Vokietijos, Bulgarijos, Moldovos, Baltarusijos, Ukrainos, Uzbekijos, Kirgizijos, Tadžikijos, Armėnijos, Gruzijos, Azerbaidžano. Jie vėliau tapo olimpiniais čempionais (V.Didenko, V.Morozov, A.Grišin, A.Vinogradovas, V.Romanovskij), olimpiadų prizininkais (A. Melnikova, W. Szuskiewicz), pasaulio ir Europos čempionais (G. Sledzevskij, A. Lezniov, A. Vinogradov, V. Vorobjov, A. Vodovatov, V. Naumov).
Asai

Asai (Æsir, vienaskaita Áss, mot.g. Ásynja, mot.g. daugiskaita Ásynjur, anglosaksų Ós iš protogermanų Ansuz) – pagrindiniai skandinavų mitologijos panteono dievai. Tarp jų yra tokie svarbūs dievai kaip Odinas, Frigė, Toras, Baldras, Tiras (Tiūras). Vyriausiu jų laikytas Odinas.
Jie yra priešpriešinami su vanais (vanirais), milžinais jotunais, nykštukais dvergais, elfais ir kitomis žemesniosiomis moteriškomis dievybėmis – dysėmis, nornomis ir valkirijomis. Asų ir vanų sąveika sudaro svarbią skandinavų mitologijos dalį. Skirtingai nuo kitų kultūrų, turėjusių „senesnes“ ir „naujesnes“ dievų kartas, pvz., senovės graikų titanai ir Olimpo dievai, skandinavų mitologijoje asai ir vanai vaizduojami kaip veikiantys tuo pačiu metu. Šie dievų klanai kariauja tarpusavyje, sudaro sutartis, keičiasi įkaitais (asams priskiriami dievas Njordas su savo vaikais Freiru ir Frėja, kurie prisijungė prie asų kaip įkaitai po asų ir vanų karo). Pagal kitą versiją vanai buvo senesni už asų grupės dievus, vėliau tapusius pagrindiniais dievais. Vanai siejami daugiausia su žemės įdirbimu ir vaisingumu, o asai – su galia ir oru.
Asai išlikdavo amžinai jauni, nes valgė Idunos obuolius, tačiau galėjo būti nužudyti – pagal pranašystę beveik visi jie turėję žūti Ragnaroko mūšyje.
Juozė Augaitytė

Juozė Juzefa Augaitytė-Tamašauskienė (1906 m. gegužės 1 d. Kuisiuose, Tauragės apskr. – 1996 m. spalio 6 d. Filadelfijoje, JAV) – operos dainininkė (lyrinis sopranas), pedagogė.

Biografija

1925–1928 m. dainuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje, 1928–1932 m. studijavo dainavimą Milano G. Frescobaldi muzikos institute. 1933–1942 m. Valstybės teatro solistė. Koncertavo Milane, Romoje, Berlyne, Taline, Rygoje ir kitur. 1942–1944 m. Vilniaus operos solistė.
1938 m. ištekėjo už poeto Stasio Santvaro. 1944 m. pasitraukė į Vieną, koncertavo lietuvių stovyklose Vokietijoje. 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Filadelfijoje. 1958 m. dainavo Čikagos lietuvių operos spektaklyje Šarlio Guno operoje „Faustas“. Filadelfijoje turėjo privačią dainavimo studiją, dėstė dainavimą M. Farnezėa muzikos studijoje ir Kombso muzikos koledže. Po jos mirties JAV įsteigtas Juozės Augaitytės fondas, skiriantis kasmetines atminimo premijas Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorijos studentams.
Šumsko Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Istorija

Šumsko dvaro savininkai Mykolas Šumskis ir Halina Šumskienė 1696 m. pastatė medinę bažnyčią. Įkurdinti vienuoliai dominikonai. Vienuolynui 1696 m. paskirti Didžiosios ir Mažosios Kuosinės palivarkai, 1704 m. – Juozapinės palivarkas Lavoriškių parapijoje, 1715 m. – Šiulgų kaimas.
1767–1789 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (projektavo ir statė architektas Tomas Ruselis). Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1812 m. išvogti bažnyčios liturginiai reikmenys, apgriautas medinis vienuolynas. 1833 m. pastatytas mūrinis vienuolynas, 1835 m. – varpinė ir šventoriaus vartai. Rusijos valdžia 1857 m. vienuolyną uždarė.
1865 m. prievarta stačiatikiais užrašyta daugiau kaip 300 parapijiečių. Bažnyčia pertvarkyta į stačiatikių cerkvę, 1866 m. sausio 18 d. pašventinta. Nuo 1870 m. cerkvę mažai kas lankė. Vienuolyne įrengta apšildoma cerkvelė. 1908 m. atkurta parapija, pastatyta iš Lavoriškių atvežta medinė bažnyčia. 1917 m. atgauta senoji mūrinė.

Architektūra

Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, stačiakampio plano, bebokštė. Vidus bazilikinis, 3 navų. Prie bažnyčios prišlietas mūrinis dviaukštis vienuolyno pastatas. Šventoriuje stovi 2 mūrinės koplytėlės. Akmenų mūro vartuose įrengta varpinė.
Dortmundo-Emso kanalas

Dortmundo-Emso kanalas (vok. Dortmund-Ems-Kanal) – laivybos kanalas Vokietijoje. Iškastas 1892–1899 m.
Nuo Dortmundo Ruro baseiną jungia su Šiaurės jūros Emdeno uostu. Kanalo ruožas nuo Dortmundo iki Miunsterio jungiasi su Reino-Hernės ir Vezelio-Datelno kanalais.
Žemiau Miunsterio kanalas kerta Emsą, toliau eina beveik lygiagrečiai su Emsu; šis ruožas jungiasi su Vidurio Vokietijos kanalu. Nuo Mepeno kanalas eina kanalizuotu Emso žemupiu, o šis Kostenkanalu jungiasi su Vėzeriu.
Ilgis 269 km, plotis 30–41 m, didžiausias gylis 2,5 m. 19 šliuzų. Plaukia laivai iki 1350 t talpos.
Didžiausi uostai: Dortmundas, Miunsteris, Emdenas.
Labanoro Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia

Istorija

Labanoro bažnyčia Vilniaus vyskupijoje minima nuo 1522 metų, nes yra įrašyta tų metų Vilniaus vyskupijos bažnyčių sąraše. 1675 m. vyskupo vizitacijos protokole minima sena, begriūvanti Labanoro bažnyčia, kurioje kabo Marijos Sopulingosios paveikslas, laikomas stebuklingu. Bažnyčiai pasenus, Vilniaus vyskupas Masalskis 1768 m. pastatė naują. Ji sudegė 1798 metais. 1818–1820 m. ji buvo atstatyta parapijiečių lėšomis. Spėjama, kad varpinė irgi pastatyta XIX amžiuje. 1820 m. Labanoro bažnyčios vizitacijos akte nurodoma, kad tai iš pušies rąstų suręstas pastatas su 7 stačiakampiais langais. Ant mūrinių postamentų pastatytos kolonos laikė aukštą trikampį frontoną – šiaudais dengto stogo skydą. Frontoną puošė trys pusapskričiai langai. 1849 m. stogas buvo uždengtas malksnomis. Tiek bažnyčia, tiek varpinė vėliau iš lauko apkaltos lentomis, nudažytos rusvai.
Tarpukariu Labanoro bažnyčioje savo vasaros sąskrydžius rengdavo pavasarininkai.
2009 m. vasarą bažnyčia restauruota – nudažytas bažnyčios fasadas, restauruotos medinės jo detalės. Senas bažnyčios stogas pakeistas į autentišką gontų stogo dangą. Bokšteliai atstatyti ir uždengti varine skarda, sutvarkyti bažnyčios pamatai. Šiems darbams kultūros ministerija skyrė 680 tūkst. litų, Švenčionių rajono savivaldybė – 122 tūkst. litų. Sunkių proporcijų, nesudėtingų formų fasadai išlaikė klasicistinį kompozicijos principą.
Plokščią vakarinį fasadą skaidančioms vertikalioms sąvaržoms buvo suteikta siaurų piliastrėlių forma. Virš plataus, dantukais papuošto karnizo kilo aukštas frontonas, kuris užsibaigė bokštu. Apačioje – plačios dvivėrės durys, pabrėžtos trikampiu sandriku, ir stačiakampiai langai. Šoniniuose – pietiniame ir šiauriniame – fasaduose rikiavosi stambūs langai ir piliastrėliai. Karnizą ir palanges dailiai pabrėžė rantuotos lentelės. Įdomiausias ir turtingiausias buvo rytinis bažnyčios fasadas su liaudiška drožyba papuoštais arkiniais langais ir vienaaukščiais priestatais, kuriuos viršuje originaliai užbaigė dengti balkonėliai.
2009 m. gruodžio 21 d. naktį iškart po vidurnakčio bažnyčia visiškai sudegė, liko tik varpinė. Spėjama, kad gaisro priežastis buvo netvarkinga elektros instaliacija, nors prieš pusmetį buvo padarytas didelis bažnyčios remontas (daugiausia išorinis).
Per 2009-ųjų gaisrą varpinė nenukentėjo. Jos tūris – apie 800 m³. Varpinė kvadratinio plano, turi tris tarpsnius, kuriuos jungia stogeliai. Kiekvienas tarpsnis į viršų siaurėja. Pirmas varpinės tarpsnis turi medinių lentų lubas, virš tų lubų antrame tarpsnyje yra įtaisyta nedidelio nuolydžio pertvara, o trečiame – žalvarinis varpas, pagamintas 1805 m. Johano Samuelio Vėnerio Vilniuje. Nors panašaus laiptuoto tūrio varpinių Lietuvoje gana daug, tačiau Labanoro išsiskiria iš visų savo sunkiomis, horizontaliomis proporcijomis.
Bažnyčios atstatymas prasidėjo 2010 m. 2011 m. atstatyta bažnyčia pašventinta.
Smiltyninis lendrūnas

Ekologija

Auga pamiškėse, miškuose, kirtimuose, pakelėse, kopose, smėlynuose ir smėlėtose upių pakrantėse. Mėgsta
nederlingus sausus dirvožemius.
Labai stelbia miško kultūras.

Biologija

Tai daugiametis, retakeris, 80-150 cm aukščio žolinis augalas, stambesnis už miškinį lendrūną (C. arundinacea). Turi ilgus, šliaužiančius šakniastiebius. Stiebas status, tvirtas, prie šluotelės šiurkštus. Lapų viršutinė pusė šiurkšti. Lapalakščiai iki 70 cm ilgio, iki 2 cm pločio, mėlynos, pilkšvai žalios spalvos, smailiomis viršūnėmis. Liežuvėlis 4-12 mm ilgio, tvirtas.
Šluotelė stati, 15-30 cm ilgio, tanki, rudos spalvos, jos šakelės iki 10 cm ilgio. Varputės vienažiedės, 5-7 mm ilgio, susitelkusios kuokštais, dažniausiai violetinės. Kuokeliai trys. Žiedus apdulkina vėjas.
Žydi birželio-rugpjūčio mėnesiais. Vaisius – beveik ovalus, gelsvai rusvas arba gelsvai žalsvas, nelygiu paviršiumi grūdas su liekančiais žiedažvyniais. Vaisiai subręsta rugpjūčio-spalio mėnesiais. Augalas dauginasi vegetatyviškai šakniastiebiais ir sėklomis.

Naudojimas

Smiltyninis lendrūnas auginamas kaip dekoratyvinis augalas darželiuose, gėlynuose. Naudingas ten, kur reikia sutvirtinti birų smėlį.
Saulius Vosylius

Saulius Vosylius (g. 1951 m. liepos 23 d. Vilniuje) – Lietuvos kino ir televizijos režisierius.

Biografija

Baigė Vilniaus 21-iąją vidurinę mokyklą, 1970–1975 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dabar - Lietuvos muzikos ir teatro akademija),  1975–1979 m. ir nuo 1982 m. LTV režisierius, 1979–1982 m. LTV Muzikos redakcijos vyriausiasis režisierius. LRT tarybos narys.
Žmona Aušra (g. 1951), gydytoja. Vaikai – Rasa (g. 1972), Rytis (g. 1974), Eglė (g. 1979).
Sugaudžiai

Istorija

Minimi nuo 1583 m. XX a. 1-ojoje pusėje buvo Sugaudžių dvaras. 1945–1950 m. jame veikė Sugaudžių mokykla (1945–1949 m. progimnazija, 1949–1950 m. septynmetė).

Pavadinimo kilmė

Kaimas pavadintas pagal dvarininkų Sugaudžių pavardę.
Veiksmingumas

Veiksmingumas (angl. effectiveness) arba veiksmingumas esant realioms sąlygoms (siekiant atskirti nuo veiksmingumo esant idealioms sąlygoms, vadinamo efektingumu) – tai rodiklis, kuris rodo taikomų priemonių veiksmingumą tam tikrai populiacijai, neatsižvelgiant į tai, ar visi jos nariai laikosi patarimų. Pavyzdžiui, kalbant apie vaistus, veiksmingumas nusako vaisto poveikį populiacijoje nepriklausomai nuo to, ar vartojantys šį vaistą griežtai laikosi vartojimo instrukcijų, nedidina ir nemažina dozių, nevartoja kitų vaistų ir pan.
Trijų Taškų kyšulys

Trijų Taškų kyšulys (angl. Cape Three Points) – nedidelis pusiasalis Ganoje, Vakarų regione, prie Atlanto vandenyno. Tai piečiausias Ganos geografinis taškas, išsidėstęs tarp Diskavo (Dixcove) pakrantės kaimelio ir Prinses Tauno miesto, 50 km į vakarus nuo Sekondžio-Takoradžio.
Pavadinimas kilo nuo to, kad be pagrindinės smailės, iš abiejų pusių stūkso į jūrą išsikišę dar du uolėti kyšuliai, kartu sudarantys tris taškus. Trijų Taškų kyšulys garsėja kaip žemė, esanti arčiausiai 0° platumos, 0° ilgumos ir 0° altitudės koordinačių jūroje (atstumas yra apie 570 km). Vieta taip pat garsėja ir kitu retu reiškiniu – gėlo vandens riba, besitęsiančia 200 m nuo paplūdimio kranto. Manoma, kad tokiu būdu laivai prisipildydavo geriamojo vandens atsargas. Dėl šios priežasties visuose senuose Afrikos žemėlapiuose pažymėta Trijų Taškų kyšulio vieta. Ant uolų matyti senų užrašų, kurie mini vardus ir datas (aiškiausiai matoma 1781 m.), pėdsakai.
Trijų Taškų kyšulyje 1875 m. britai pastatė švyturį, kuris turėjo padėti orientuotis prekybiniams laivams, plaukiantiems Gvinėjos įlanka. Dabar iš jo likę tik griuvėsiai. Tačiau 1921 m. buvo pastatytas didesnis ir patobulintas švyturys, kuris veikia iki šiol.

Istorija

Manoma, kad pirmieji europiečiai, nuplaukę iki kyšulio, buvo Portugalijos keliautojai Žuanas de Santaremas (João de Santarém) ir Pedras Eskobaras (Pedro Escobar) 1471 m. Jie kirto pietų pusrutulį, atrado Minos krantą (Gvinėjos įlanka) ir nusigavo iki Nigerio upės deltos.
XVIII a. kyšulys priklausė Britų Aukso kranto kolonijai.
Juozas Ivaškevičius

Juozas Ivaškevičius (g. 1943 m. kovo 10 d. Maskvoje) – Lietuvos gydytojas anesteziologas, reanimatologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1967 m. baigė Vilniaus universitetą. 1978 m. apgynė disertaciją „Ilgalaikė dirbtinė plaučių ventiliacija po širdies vožtuvų protezavimo operacijų“, medicinos mokslų kandidatas. 1989 m. apgynė disertaciją „Kalcio antagonistų ir beta – adrenoblokatorių vaidmuo ruošiant ligonius, sergančius išemine širdies liga, miokardo revaskuliarizacijos operacijai, atliekant anesteziją ir kardioplegiją“, medicinos mokslų daktaras
Nuo 1967 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; 1990 m. profesorius. Nuo 1990 m. Vilniaus greitosios pagalbos universitetinės ligoninės Pirmosios anesteziologijos ir reanimatologijos klinikos vedėjas, nuo 2006 m. Anesteziologijos, reanimatologijos ir kritinių būklių medicinos centro vedėjas.
Svarbiausi darbai apie ligonių rengimą operacijai, skausmo slopinimo ir miokardo apsaugos problemas širdies chirurgijoje.
Kreivėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis yra Vilkos kairiajame krante. Šlaitai statūs, 18 m aukščio. Jo aikštelė stačiakampė, 47x16 m dydžio. Aikštelę juosia pylimas, rytinėje pusėje – 7, 5 m aukščio, 27 m pločio, kitose pusėse apie 1,5 m aukščio, 14 m pločio. Už rytinio pylimo yra 2 m gylio ir 22 m pločio griovys. Piliakalnio šiaurės vakarų ir šiaurinėje dalyse pylimas ir šlaitai apardyti griovių, aikštelės rytinėje dalyje buvo įrengta šokių (gegužinių) aikštelė. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovinė gyvenvietė. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu–XIII a. 1,1 km į pietus nuo piliakalnio yra kapinynas, apardytas ariant.

Aplinkiniai piliakalniai

Akmeniškių piliakalnis 17 kmVilkų Lauko piliakalnis 21 km
Dapkiškės piliakalnis 24 kmDapkiškių piliakalnis 12 kmGreižėnų piliakalnis 8 kmBirštoniškių piliakalnis 12 kmOpstainių I piliakalnis 12 km
Rambynas 11,5 kmVartūliškių piliakalnis 6,5 km
Gabrielė Gucagaitė

Biografija

Kauno technologijos universiteto gimnazijos auklėtinė.
Železnikai

Istorija

Geležies lydimas Železnikuose minimas nuo 1422 m., ši pramonė nustota vystyti 1902 m.
Karolis Garuckas

Biografija

1931 m. jėzuitas. 1935–1938 m. studijavo filosofiją Pulache prie Miuncheno, 1938–1942 m. teologiją Valkenburge (Olandija). 1941 m. įšventintas kunigu. Grįžęs į Lietuvą nuo 1942 m. dirbo kapelionu mokyklose, dėstė tikybą. Nuo 1945 m. Vilniaus vyskupijos bažnyčių klebonas (Šv. Jonų bažnyčia Vilniuje, nuo 1948 m. Reškutėnų Šv. Izidoriaus bažnyčia, nuo 1952 m. Kabelių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia, nuo 1958 m. Dūkšto Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia, 1960 m. Palūšės Šv. Juozapo bažnyčia, 1961 m. Paringio Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia). 1960 m. okupacinė valdžia atėmė dvasininko registracijos pažymėjimą. 1963 m. leista dirbti kunigu, paskirtas Ceikinių parapijos klebonu.
Gynė Bažnyčios ir žmogaus teises, rašė pats ir su kitais protesto raštus dėl tikinčiųjų ir kunigų persekiojimo, raštu oficialiai atsisakydavo dalyvauti tarybų valdžios rinkimuose, skatino blaivybę. Buvo KGB sekamas, tardomas. Vienas Lietuvos Helsinkio grupės steigėjų, 1976 m. gruodžio 1 d. jis, Eitanas Finkelšteinas, Viktoras Petkus, Tomas Venclova, ir Ona Lukauskaitė-Poškienė Maskvoje surengė spaudos konferenciją užsienio žurnalistams, kurioje paskelbė apie grupės įkūrimą bei tikslus. Garsėjo pamokslais, rekolekcijomis. Parašė straipsnių į nelegalius leidinius – Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką, „Aušrą“, išvertė L. Pastora veikalą „Popiežių istorija“ (Geschichte der Päpste, 16 t. 1955–1961 m., rankraštis).
Dangerutis Čebelis

Biografija

Nuo 1944 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1946 m. pašalintas už antisovietines pažiūras. 1947-1950 m. dirbo mokytoju Kauno 8-oje gimnazijoje, dėstė lotynų ir prancūzų kalbas. 1950 m. suimtas klasėje už ryšius su Lietuvos antisovietinio pasipriešinimo judėjimu, iki 1953 m. kalintas Sibire. 1955 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1975 m. filologijos mokslų daktaras.
Nuo 1955 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1978 m. profesorius. Parašė pirmąją romanistikos Lietuvoje apžvalgą. Ištyręs senovės prancūzų kalbos paminklus nustatė, kaip sintetinė kalbos sandara virsta analitine. Darbai svarbūs kalbų tipologijai ir lietuvių kalbotyrai.
Korjentesas

Istorija

1516 m. dabartinio miesto apylinkes, tankiai gyvenamas indėnų gvaranių pasiekė ispanų keliautojo Juano Diaso de Solio ekspedicija. De Solis žuvo per susirėmimą su indėnais. 1527 m. Sebastianas Gabotas įkūrė Sancti Spiritu fortą Paranos pakrantėje. Gyvenvietė įkurta 1588 m. balandžio 3 d. Juano Toreso de Veros ir pavadinta San Juan de Vera de las Siete Corrientes („Veros ir Septynių Srovių Šv. Jonas“), bet prigijo tik sutrumpinimas Corrientes („srovės“). Korjentesas tapo svarbiu uostu prie laivybinio Buenos Airių–Asunsjono kelio.
1615 m. netoli miesto įsikūrė jėzuitai. 1807 m. nukentėjo nuo britų atakų. 1865 m. miestas buvo atakuojamas Paragvajaus karinių pajėgų.

Susisiekimas

General Belgrano tiltu per Paraną sujungtas su Resistensija. Keliai į Posadą ir Paraną. Geležinkelis į Konkordiją. 5 km nuo miesto yra Piraginé Niveyro oro uostas. Jūrų laivų uostas prie Paranos.

Ekonomika

Maisto (žuvies, mėsos), odų apdirbimo, laivų statybos, medienos apdirbimo pramonė. Apylinkėse auginamas tabakas, medvilnė, vaisiai, cukranendrės; gyvulininkystė.
Betūtis šovinys

Šoviniai su parako užtaisu kulkoje

Pirmieji betūčiai šoviniai, kurių parako užtaisas būdavo tuščiavidurėje kulkoje, atsirado XIX a. viduryje JAV. Jie buvo naudojami daugiašūviuose pistoletuose Volcanic. Jų yda buvo ta, kad tuščiavidurėje kulkoje tilpdavo mažai parako, todėl šie šoviniai buvo per menko galingumo. Dėl šios priežasties jie ir nepaplito.
Tokius šovinius vėl kūrė Antrojo pasaulinio karo metais. III Reiche buvo sukurti betūčiai pistoletų šoviniai, bet jų taip ir nepradėjo gaminti.

XX a. 8-tą dešimtmetį tokius šovinius sukūrė Italijos kompanija Fiocchi Munizioni, o juos naudojantį pistoletą kulkosvaidį Benelli CB M2 – kompanija Benelli. Šio ginklo naudojami 9 mm kalibro pistoletiniai šoviniai yra galingesni už standartinius 9×19 mm Parabellum šovinius. Tačiau tuo metu buvo sumažėjusi paklausa pistoletams kulkosvaiodžiams, kadangi masiškai plito šturmo šautuvai, naudojantys tarpinius šovinius.
Betūčius šovinius su užtaise galinėje sviedinio dalyje naudojo ir Japonijos aviacinė patranka Ho-401. Šių šovinių sviedinių balistika buvo prasta dėl mažo greičio, tad jie tiko tik antžeminiams taikiniams apšaudyti iš arti.
Nepaisant to, kad betūčių šovinių sviediniuose esantis nepakankamas parako kiekis yra per mažo galingumo, betūtes granatas naudoja kai kurie granatsvaidžiai – povamzdiniai GP-25 ir GP-30 bei automatiniais AGS-40 Balkan.
Komunizmo keliu (Kuršėnai)

Komunizmo keliu – Kuršėnų rajono laikraštis, leistas nuo 1949 m. sausio 14 d. iki 1962 m. kovo 31 d.

Istorija

LKP Kuršėnų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, ėjęs du kartus per savaitę. 1949 m. ėjo kartą per savaitę. Spausdino laikraščio spaustuvė. Tiražas 1949 m. – 2200 egz., 1962 m. – 4100 egz. 
Laikraštis uždarytas Kuršėnų rajoną prijungus prie Šiaulių rajono. Teritorijoje platintas Šiaulių rajono laikraštis „Leninietis“.