google/wiki40b huggingface dataset:
Kėdainių specialioji mokykla

Istorija

Mokykla įkurta 1964 m. Dotnuvos bernardinų vienuolyno rūmuose, 1987 m. perkelta į Kėdainiuose naujai pastatytą pastatą. 2005-2006 m. mokykla buvo renovuota už 3 036 560 Lt.
2006 m. balandį mokykloje vyko Respublikinė jaunųjų geografų olimpiada.
2013 m. Formulės 1 sezonas

Komandų pasikeitimai

2012 m. lapkritį HRT ekipos savininkai pranešė parduodantys komandą ir ieškantys jai pirkėjų. Iki lapkričio 30 dienos komanda turėjo rasti lėšų dalyvavimui 2013 m. sezone, tačiau to nepavykus padaryti komanda į šio sezono komandų sąrašą nepateko.
Kamėnai

Istorija

Iki XX a. vid. buvo Aukštųjų ir Žemųjų Kamėnų kaimai. Per melioraciją didelis Kamėnų kaimas sunaikintas.
VII amžius pr. m. e.

Septintasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 700 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 601 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis
Amžiai: VIII amžius pr. m. e. – VII amžius pr. m. e. – VI amžius pr. m. e.
Beregiai

Istorija

Pirmą kartą paminėtas 1662 m., kai iš Čapskių kaip dalis Aluotų dvaro atiteko Pliateriams ir iki XIX a. priklausė jų valdoms. 1817 m. savininku tapo Aluotėlių dvaro savininkui J. Žurauskui. 1833–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Aluotų valsčiui, 1919–1947 m. – Šimonių valsčiui.
Beveik visas kaimas sudegė slenkant karo frontui. Į vienkiemius išskirstytas 1921 m.
1949 m. gruodžio 15 d. įkurtas „Rytmečio“ kolūkis, kuris 6-ame dešimtmetyje su dar 4 kolūkiais buvo sujungtas į Adomynės kolūkį. Gyvavo iki 1992 m.
Šiūrai

Istorija

Nuo 1863 m. kaimas priklausė Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Mažeikių seniūnijai, nuo 1950 m. – Gruzdžių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Tarybinė žemė“.

Aplinkinės gyvenvietės

Mažeikiai – 6,5 kmBiržiai – 2,1 kmŠiupyliai – 2,5 km
GRUZDŽIAI – 9 kmŽardeliai – 6,5 kmLukošaičiai – 2 kmKURŠĖNAI – 31 kmAugučiai – 0,6 km
ŠIAULIAI – 20 kmApušėliai – 3,6 km
Need for Speed: High Stakes

Apžvalga

Kaip ir visuose „Need for Speed“ serijos žaidimuose, „Need for Speed: High Stakes“ žaidimo tikslas irgi laimėti visas lenktynes, turnyrus, prizus ir surinkti daugiausiai prizinių taškų. Žaidime grafika ir valdymas nepasikeitė, atsirado tik daugiau muzikinių kūrinių, automobilių ir trasų. Dar „Need for Speed: High Stakes“ žaidime atsirado du nauji lenktynių režimai: karjeros režimas, kuriame reikia laimėti visus turnyrus ir High Stakes režimas, kuriame galima laimėti priešininko automobilį arba prarasti savąjį. Taip pat žaidime galima rinktis savo priešininkų vairavimo lygį.

Trasos

„Need for Speed: High Stakes“ žaidime yra 10 skirtingų lenktynių trasų: Celtic Ruins, Landstrasse, Route Adonf, Dolphin Cove, Kindiak Park, Snowy Ridge, Durham Road, Raceway, Raceway 2, Raceway 3.

Garso takelis

„Need for Speed: High Stakes“ žaidimo muzikių kūrinių repertuaras:
Ibiškasis garnys

Išvaizda

Ibiškasis garnys kiek mažesnis už baltąjį. Patinas baltos spalvos. Viršugalvis, pailgėjusios kaklo, pagurklio ir nugaros plunksnos rusvai gelsvos. Snapas geltonas, pamatinė dalis raudona. Kojos tamsiai raudonos. Rainelė raudona. Patelės viršugalvis rusvas. Jauniklių viršugalvis be ryškios rudos spalvos.

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs Pirėnų pusiasalyje, nuo Užkaukazės, Volgos deltos iki Indokinijos. Šiaurėje arealas siekia Jangdzės slėnį, pietinį Himalajų šlaitą. Į pietus paplitęs iki okeaninių pakrančių. Gyvena ir Afrikoje. Peri Pietų, Centrinėje ir Šiaurės Amerikoje, Australijoje ir kitose salose.
Žiemoja Pietų ir Centrinėje Amerikoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje, Australijoje.
Lietuvoje labai retas, pastebėtas tik keletą kartų.

Biologija

Lizdus krauna tik medžiuose. Įsikuria užlietuose, kartais ir sausuose miškuose. Maitinasi dažniausiai ryžių laukuose, o kai jų nėra – pievose, pelkėse, džiūstančiuose vandens telkiniuose, seklių upių ir ežerų pakrantėse. Nevengia žmogaus kaimynystės.
Ne toks atsargus kaip kiti garniai, dažnai maitinasi tarp stambiųjų raguočių, dažnai tupi jiems ant nugarų. Laikosi grupėmis arba dideliais būriais (apie 300 paukščių vienoje vietoje). Pavieniai individai aptinkami retai. Kylantis ibiškasis garnys primena naktikovą. Skrydis lengvas, bet lėtas. Kyla neaukštai, dažnai tupia į medžius. Aktyvus dieną.
Kolonijinis paukštis, dažnai peri su baltaisiais, pilkaisiais, mažaisiais ir geltonaisiais garniais, naktikovais, kormoranais. Lizdą krauna abu poros paukščiai, vienoje dėtyje paprastai būna 4–5 kiaušiniai. Kiaušinius peri abu paukščiai apie 23 dienas. Kol jaunikliai maži, patelė laikosi prie lizdo, o patinas ieško maisto. Paukščiukams paūgėjus, maisto ieško abu tėvai. Dar neskraidantys, ūgtelėję jaunikliai gerai laipioja šakomis, palieka lizdą. Išmokę skraidyti, jauni paukščiai kartu su tėvais būriu klajoja po apylinkes.
Minta bestuburiais: skėriais, žiogais, žirgeliais, sparvomis, vorais, moliuskais, vandens vabzdžiais ir jų lervomis. Lesa varliagyvius, roplius, mailių.
Vinalijos

Vardai

Dievų karalius Jupiteris buvo pagrindinis archajiškos triados, į kurią taip pat įėjo Marsas ir Kvirinas, dievas. Pastarajai triadai pagerbti skirtos šventyklos buvo statomos naujų romėnų miestų ar kolonijų centre. Meilės deivei Venerai pirmoji šventykla pastatyta 293 m. pr. m. e. rugpjūčio 18 d. Tą pačią dieną buvo švenčiama Vinalia rustica šventė.

Vinalia urbana

Venera globojo „žemiškąjį“ vyną, skirtą kasieniam vartojimui, tuo tarpu, Jupiterio žinioje buvo stipriausias ir gryniausias „dieviškasis“ vynas. Ir vyrai, ir moterys vartojo paprastąjį vyną, pagerbdami Venerą, kurios galių dėka žmonės gavo šią dovaną. Aukštesniojo luomo moterys rinkdavosi Veneros šventykloje Kapitolijuje. Jupiterio garbei šalia šventyklos buvo rengiamas praėjusiojo derliaus vyno nupylimo ritualas. Paprastos mergaitės ir prostitutės, nešinos rožių puokštėmis, apkaišytomis mirtomis, mėtomis ir žolynais, rinkdavosi prie išorinių Kolino vartų melsti deivės grožio, žavesio ir išminties.

Vinalia rustica

Šios vinalijos, švenčiamos rugpjūčio 19 d., yra kildinamos iš lotynų rengtos kaimiškos vynuogynų, daržovių auginimo ir derliaus šventės Venus Obsequens. Daržų, sodų ir vynuogynų gėrybės buvo skiriamos Venerai pagerbti. Patys romėnai nesutarė dėl to, kam ši šventė iš tikrųjų buvo skiriama. Pasak Varono, tai buvo pagerbiamas Jupiteris, kuris buvo orų valdovas, ir nuo jo priklausė derliaus branda ir gausa. Veneros šalininkų argumentas buvo aukojamas gyvulys – ėriuko patelė. Šventę, jos ištakas aprašė Festas, II a. m. e. romėnų leksikografas.
Ernst Mollenhauer

Ernstas Molenhaueris (vok. Ernst Mollenhauer; 1892 m. rugpjūčio 27 d. Tepliavoje, Rytų Prūsija – 1963 m. balandžio 3 d. Diuseldorfe, VFR) – vokiečių peizažistas.

Biografija

Nuo ankstyvos vaikystės augo Karaliaučiuje. Baigęs šio miesto realinę gimnaziją, toliau studijavo Karaliaučiaus meno akademijoje. Prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas studijas nutraukė – 1914 m. E.Mollenhaueris buvo paimtas į Vokietijos kariuomenę ir kariavo Lenkijoje, Rusijoje, Italijoje bei Prancūzijoje. 1918–1922 m. tęsė mokslus Karaliaučiaus meno akademijoje pas profesorių Artūrą Degnerį, nuo 1920 m. jau turėdamas savo tapybos dirbtuves. 1919 m. kartu su kitais įkūrė dailininkų susivienijimą „Der Ring“.
Lankydavosi Kuršių Nerijoje, 1920 m. vedė Hedvygą Blodę – žinomo Nidos viešbučio savininko Hermano Blodės dukterį. Uošvio viešbutyje vasaromis rinkdavosi daugybė dailininkų iš visos Vokietijos (žiūr.: Nidos dailininkų kolonija). 1922–1924 m. Ernstas Mollenhaueris gyveno JAV. Gavo gerai apmokamą darbą Niujorke – kūrė dekoracijas Metropolitan Opera pastatymams. Grįžo į Kuršių Neriją ir perėmė Hermano Blodės verslą, keliautojams po Kuršių Neriją ilgam įsiminė jo sukurta baltai–mėlyna viešbučio reklama. Gana greitai įsiliejo į Nidos gyvenimą: piešdavo dekoracijas tautinių rūbų demonstravimams kaimo scenoje, 1927 m. buvo tarp Kuršių ledo jachtklubo įkūrėjų, viešbutyje atidarė Jaunimo nakvynės namus. 1925 m. gimė duktė Maja, kuri užaugusi tapo meno istorike ir tėvo kūrybos propaguotoja.
Vokietijoje į valdžią atėję naciai E.Molenhauerio kūrybą pripažino „išsigimusia“, jam buvo uždrausta tapyti ir rengti parodas. Tuo metu Nida įėjo į Lietuvos Respublikos sudėtį ir hitlerininkai ten naikinti jo paveikslus visgi nedrįso. Artėjant Antrojo pasaulinio karo pabaigai, tapytojas su šeima pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį. Nidos dirbtuvėse likę paveikslai žuvo.
Šlėzvige-Holšteine E.Molenhaueris pateko į britų nelaisvę, kalėjo stovykloje Danijoje. 1946 m. išėjo į laisvę ir apsigyveno Kaarsto mieste prie Diuseldorfo. Vėliau persikėlė į Keitum kaimelį Šiaurės jūros Ziulto saloje. Mirė po dviejų jį ištikusių širdies smūgių, palaidotas prie kaimo bažnyčios.
Išlikę Ernsto Mollenhauerio paveikslai stebina savo ekspresyvumu ir spalvų ryškumu, dažname kūrinyje vaizduojama saulė. Lietuvoje jo darbai buvo demonstruoti 2001 m. Dailes muziejuje Vilniuje ir Prano Domšaičio galerijoje Klaipėdoje. Nidos evangelikų liuteronų bažnyčioje išlikęs dailininko paveikslas  „Kristus tiesia ranką bijančiam nuskęsti apaštalui Petrui“.
Sikimas

Geografija

Didžioji šalies dalis kalnuota, iš šiaurės juosiama Himalajų aukštikalnių, kuriose stūkso 3 pagal aukštį pasaulio kalnas – Kančendžanga (8586 m). Einant į pietus paviršius leidžiasi miškingais, upių tarpeklių išvagotais kalnais link Indo-Gangos lygumos. Sikime stūkso 28 viršukalnės, kalnuose slūgso per 80 ledynų. Aukštikalnėse telkšo keletas ežerų (Gurudongmaras, Comgo, Khečeoparlis, Co Lamo ir kt.), laikomų šventais. Svarbiausia upė yra Tysta su intaku Rangytu (Brahmaputros baseinas). Apie ketvirtadalis Sikimo ploto saugoma Kančendžangos nacionaliniame parke (UNESCO pasaulio paveldo objektas).
Sikime vidutinė metinė oro temperatūra yra ~18 °C. Sniego riba eina nuo 6100 m aukščio šiaurėje iki 4900 m pietuose. Pačioje šiaurėje šaltis laikosi beveik ištisus metus (vasarą – naktimis), ežerai žiemą užšąla, o temperatūra gali nukristi iki -40 °C. Nuo birželio iki spalio tęsiasi musonai, kurių metu nuolat lyja (kartais iki 11 dienų per perstojo), laikosi rūkas, dažnos nuošliaužos. Vasarą oras įšyla iki 28 °C.

Gyventojai

Sikimo tautinė sudėtis marga. Didesnioji gyventojų dalis yra palyginti vėlai čia atsikraustę nepalai, šnekantys indoeuropietiška nepalų kalba (62,6 %) arba hindi (6,6 %). Kiti – tibetietiškos kilmės sikimiečiai (bhotijai, 7,6 %), senieji krašto gyventojai lepčai (6,5 %), limbai (6,3 %), šerpai (2,4 %), tamangai (1,8 %), rajai, gurungai, sunvarai, magarai ir kt. Į pietų Sikimą keliasi bengalai, biharai, marvariai.
Oficiali valstijos kalba anglų, taip pat pripažintos kalbos yra bhutijų, gurungų, lepčų, limbų, magarų, sunvarų, nevarų, rajų, šerpų, tamangų.
Franz Xaver Süssmayr

Biografija

Gimė Švanenštate, Žemutinėje Austrijoje. 1787 m. tapo Saljerio studentu. 1791 m. padėjo Mocartui užrašyti operas „Tito gailestingumas“ ir „Užburtoji fleita“. Kad jis buvo artimu Mocarto draugu, galima spręsti iš to, kad Ziusmajeris užrašinėjo jo laiškus Konstancai. Po Mocarto mirties Konstanca paprašė, kad Ziusmajeris užbaigtų „Requiem“.
Slovakijos futbolo varžybos 1987–1988 m.

1987–1988 m. pirmenybės

Slovakijos komandos dalyvavo Čekoslovakijos čempionate.
Lietava (Slovakija)

Istorija

Lietava rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1300 m.
Vietai

Pavadinimai

Dabartine kinų mandarinų kalba šis tautovardis skamba kaip jue (kin. 越, pinyin: Yuè), o kad būtų pabrėžta tautų įvairovė, dažniausiai naudotas terminas šimtas jue (kin. 百越, pinyin: Bǎiyuè). Senąja kinų kalba terminas skambėjo *wjat, iš kurio išsivystė vidurinės kinų kalbos tarimas wuat.
Iš senosios kinų kalbos tarimo išsivystė dabartinių kalbų terminai: vietnamiečių vietai (viet. Việt) ir šimtas vietų (viet. Bách Việt), kantoniečių Yuht⁶, ganių yet, minnan oa̍t, mindong uŏk ir pan.

Istorija

Patys šiauriausi vietai, gyvenę Jangdzės upės žemupyje, gana ankstyvu laikotarpiu sukūrė aukšto lygio kultūrą ir buvo įtraukti į kinų civilizacijos orbitą. I tūkst. pr. m. e. jie turėjo savo valstybę Jue, kuri ir davė pavadinimą visiems vietams. Likusios vietų gentys, tuo tarpu, žiūrint iš kinų perspektyvos, buvo laukinės: jos neišmanė rašto, tatuiravo kūnus, juodinosi dantis. Jau I tūkst. pr. m. e. II pusėje čia susiformavo ankstyvosios valstybėlės, tarp kurių svarbiausios buvo Vanlangas, Namkuongas, Dianas, Minvietas ir kt.
III a. pr. m. e. Jue valstybė buvo inkorporuota į Kinijos imperiją. Pirmasis imperatorius surengė karo žygius į pietus, į „laukinių“ vietų žemes. Tiesa, tiesioginė kontrolė nebuvo įtvirtinta, nes atskirose srityse susiformavo nuo Kinijos nepriklausomos valstybės, neretai valdytos sinizuotų dinastijų. Svarbiausios tarp jų buvo Minvietas ir Namvietas.
Apie 111 m. pr. m. e. nepriklausomų vietų valstybių egzistencija buvo nutraukta, kuomet Kinijos imperatorius Udi nukariavo Namvietą ir Minvietą, prijungdamas juos prie imperijos. Tie vietai, kurie išlaikė savo kalbas, tapo dabartinių vietnamiečių, džuangų, šujų, dongų, gelao ir kitų tautų protėviais. Vietai, kurie perėmė kinų kalbą, tapo dabartinių kantoniečių, ganių, hokienų ir kitų etninių subgrupių protėviais.
Juodasis vėžlys

Kilmė

Kaip ir kiti pasaulio globėjai, jis kilo iš penkių elementų filosofijos. Vėžlys ir gyvatė simbolizavo ilgalaikiškumą. Vėlesnė taoistų legenda pasakojo, kad juodasis vėžlys buvo princas, kuris pasiekė nemirtingumo. XVI a. romane Kelionė į vakarus Juodasis karys vaizduojamas kaip šiaurės karalius, kuriam tarnauja du generolai – vėžlys ir gyvatė.
Veto

Lotynų kalba veto reiškia „draudžiu“. Paprastai jis reiškia, kad viena pusė vienašališkai blokuoja bendro sprendimo priėmimą. „Veto“ terminas daugiausia naudojamas įstatymų leidybos srityje, tačiau populiarus ir kitose sferose.
Veto yra kilęs iš plebėjų tribūno teisės Romos Senate.
Vestminsterio sistemoje ir daugumoje konstitucinių monarchijų veto teisė naudojama sustabdyti tam tikriems įstatymams, tačiau monarchai arba jų atstovai naudojasi šia teise labai retai.
JAV prezidentas gali vetuoti Kongreso priimtą įstatymą, bet jo veto teisė nėra absoliuti. Kiekvienų rūmų dviejų trečdalių dauguma toks veto gali būti atmestas.
Jungtinių Tautų Saugumo Taryboje penkios nuolatinės narės (JAV, Rusija, Kinija, Prancūzija ir Jungtinė Karalystė) turi veto teisę. Jei bent viena iš šių šalių prieštarauja rezoliucijos pasiūlymas yra atmetamas.
Lietuvos-Lenkijos valstybėje XVII-XVIII a. liberum veto teisė buvo parlamentinės sandaros principas. Visi Seimo sprendimai galėjo būti priimami tik visų jo narių sutikimu ir kiekvienas atstovas galėjo blokuoti sprendimus ir Seimo darbą.
Šio principo atsiradimo pradžia - vienbalsio sprendimų priėmimo Seime tradicija, kai seimo narys, išrinktas vietos seimelio buvo ataskaitingas prieš jį už visus seimo sprendimus. Sprendimas, priimtas daugumos prieš mažumos valią (netgi jei tai buvo tik vienas seimelis), buvo laikomas politinio lygiateisiškumo principo pažeidimu.
Manoma, kad pirmą kartą šia teise pasinaudojo ir seimo veiklą nutraukė Upytės atstovas Vladislavas Sicinskis (Čičinskas) 1652 m. Kitų šaltinių teigimu jis tik vetavo ilgesnius, nei numatė įstatymas, debatus seime. Tik 1669 Krokuvoje seimo darbą liberum veto teise sustabdė Kijevo atstovas Adomas Olizaras.
XVIII a. pirmoje pusėje naudotis liberum veto praktika seimo sesijose darėsi vis dažnesnė. Kaimyninės valstybės - Rusija ir Prūsija - laikė tai patogiu Lietuvos-Lenkijos valstybės silpninimo įrankiu.
Po 1764 m. liberum veto praktiškai nebuvo naudojamasi: vieno balso principas netrukdė seimų darbo. Sesijos darbo pradžioje deputatai formuodavo „konfederaciją“, kad neleistų sustabdyti seimo darbo dėl naudojimosi liberum veto teise.
Liberum veto buvo panaikinta 1791 m. gegužės 3 d.- Ketverių metų seimo priimta Konstitucija įtvirtino daugumos principą.
Šios, pirmosios Europoje, Konstitucijos pasiekimus anuliavo kitas konfederacijos seimas, sušauktas Gardine 1793 m.
MEAP Nisou

Istorija

Klubas įkurtas 1980 m. Žaidžia Antrame divizione, kai Trečiame užėmė 2 vietą.
Ratnyčia (kaimas)

Istorija

Ratnyčia rašytiniuose šaltiniuose yra minima nuo 1589 m. Didžioji dalis kaimo 1982 m. buvo prijungta prie Druskininkų miesto (žr. Ratnyčia).
Švėkšnos valsčius

Švėkšnos valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Švėkšna.
Švėkšnos valsčiaus teritorijoje kalbama pietų žemaičių varniškių tarme.
Vakarų Europos Sąjunga

Istorija

1952 m., jau įsteigus Europos anglių ir plieno bendriją, buvo mėginta įsteigti ir Europos gynybos bendriją, bet nesėkmingai, nes Prancūzijos parlamentas neratifikavo jos steigimo sutarties. Nepavykus įsteigti Europos gynybos bendrijos, kuri Vokietijos ginkluotąsias pajėgas integruotų į Europos struktūras, 1954 m. spalio 23 d. penkios Vakarų Sąjungos valstybės Paryžiuje pasirašė protokolus, kuriais modifikavo bei papildė 1948 m. Briuselio sutartį ir į organizaciją priėmė Vokietijos Federacinę Respubliką bei Italiją, o pačią organizaciją pavadino Vakarų Europos Sąjunga.
5-asis Briuselio sutarties straipsnis (buvęs 4-asis) įpareigojo valstybes-nares kur kas plačiau negu žymusis NATO 5-aisis straipsnis. Kaip jau minėta, jame buvo numatyta, kad Europoje užpuolus kurią nors iš Vakarų Europos Sąjungos šalių, kitos jai privalo suteikti visą įmanomą karinę ir kitokią pagalbą ir paramą. Taigi valstybės privalo užtikrinti ir karinį, ir kitokį solidarumą, tuo tarpu Šiaurės Atlanto sutartis formuluojama taip, kad jos šalys turi individualiai ir kartu su kitomis valstybėmis paremti užpultąją šalį tokiais veiksmais, kokius laiko reikalingais – karinis solidarumas čia paliekamas tik kaip viena iš galimybių.
Vakarų Europos Sąjunga yra viena iš nedaugelio organizacijų, kurios laikui bėgant ne išplėtė, o gerokai sumažino iš pradžių numatytą veiklą. Sąjungos branduoliu liko jos penktasis straipsnis, numatęs įsipareigojimus šalių užpuolimo atveju, tačiau ir karinis bendradarbiavimas buvo neformaliai perduotas NATO.
Tik 1984 metais, kai Europos valstybėms pabodo Jungtinių Valstijų savarankiškumas tvarkant gynybos reikalus, o Prancūzijos prezidentas Fransua Miteranas (Francois Mitterrand) ėmėsi atitinkamos iniciatyvos, imta kalbėti apie Vakarų Europos Sąjungos atgaivinimą. 1984–1985 m. Paryžiuje, Romoje bei Bonoje įvyko ministrų susitikimai, kuriuose, ypač Romos deklaracijoje, nuspręsta geriau panaudoti Vakarų Europos Sąjungos struktūrą valstybių narių saugumo politikos bendradarbiavimui skatinti. 1987 m. Hagoje buvo priimta Europos saugumo interesų programa, kurioje buvo kalbama, kad Europa negali būti visiškai integruota be vieningos saugumo ir gynybos politikos. Programa taip pat numatė pakeisti institucijų struktūrą. Be to, 1988 m. į Vakarų Europos Sąjungą įstojo Ispanija ir Portugalija (protokolas įsigaliojo 1990 m.), o 1992 m. – Graikija (1995 m.). Tuo tarpu Turkija, nors pareiškė norą stoti į VES, jos nare taip ir netapo.
Priėmus Amsterdamo sutartį, ES struktūros ėmė perimti VES funkcijas. Europos Sąjungos Vyriausiasis įgaliotinis užsienio reikalams ir saugumo politikai tapo šios organizacijos generaliniu sekretoriumi.
Priėmus Lisabonos sutartį, visos likusios VES funkcijos buvo inkorporuotos į ES. Taigi 2011 m. birželio 30 d. organizacija nustojo funkcionuoti.

Dalyvaujančios valstybės

VES priklausė 10 valstybių narių, 6 asocijuotos valstybės narės, 5 valstybės – stebėtojos ir 7 valstybės – asocijuotos partnerės.
Antanas Gustaitis (1907)

Biografija

1927 m. baigė Marijampolės mokytojų seminariją. 1928–1932 m. Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) studijavo lietuvių ir vokiečių filologiją, pedagogiką. Iki 1936 m. dalyvavo prof. B. Sruogos vadovautame teatro seminare, studijavo teatro meną ir dramaturgiją.
1927–1928 m. mokytojavo pradžios mokykloje. 1934–1936 m. dirbo mokytoju Aukštadvario progimnazijoje (Trakų apskritis). 1936–1939 m. vadovavo Klaipėdos, 1939–1940 m. Vilniaus radiofonui. 1940–1941 m. Vilniaus valstybinio teatro direktorius.
1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1949 m. gyveno Ravensburge, Vokietijoje. Nuo 1949 m. gyveno Bostone.  2007 m. birželio 12 d. palaikai perlaidoti Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba

Vienas iš pirmųjų lietuvių rašytojų, kūrusių lietuvišką radijo dramaturgiją. Parašė teatro ir radijo vaidinimų (spektaklių) scenarijų. Nedidelių vaidinimų scenarijų sukūrė būdamas Vokietijoje. Teatro ir literatūros klausimais rašė leidiniuose „Meno dienos“, „Lietuvos žinios“, „Mūsų jūra“, „Vakarai“, „Keleivis“, „Kūryba“, „Ateitis“.
Išgarsėjo humoristiniais eilėraščiais ir eleginėmis satyromis. Kūryboje neoromantinės lyrikos motyvai kontrasto principu derinami su amerikinės gyvensenos realijomis; karikatūrinį portretą, žmogiškąsias ydas, dvasinę menkystę, dviveidiškumą, parodiją, ironišką aforizmą atsveria lyrinis graudulys ir intelektuali mintis.
Marsa FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1920 m.
Moži das Kruzesas

Istorija

Vietovės pavadinimas kilo iš tupių-gvaranių žodžio m’boîjy („gyvačių upė“) ir portugalų cruz („kryžius“). 1560 m. Moži das Kruzesas įkurtas San Paulo bandeirantų, vadovaujamų Braso Kubaso. Oficialiai įteisintas 1611 m., o miesto statusą gavo 1865 m. Į miestą atsikėlė nemažai imigrantų iš Japonijos.
Eritrozinas

Naudojimas

Eritrozinas naudojamas kaip maisto dažiklis (kodas E127), rašalinių spausdintuvų rašalų dažas, kaip histologinis dažas, dantų akmenų rodiklis. Eritrozinas gana plačiai naudojamas kai kuriuose saldumynuose (pvz., saldainiuose, ledinukuose), taip pat tortų puošimo kremuose.
Šiuo dažikliu paspalvina pistacijų riešutų kevalus.

Sauga

Eritrozinas gana plačiai naudojamas daugelyje pasaulio šalių. JAV jis gana retas, kadangi vietoj jo paprastai naudoja Aluros raudonąjį AC (angl. Allura Red AC; kitaip dar Raudonasis #40 (Red #40)), kuris daugelyje Europos šalių yra uždraustas.
1990 m. FDA (angl. Food and Drugs Administraton 'JAV Maisto ir vaistų administracija') įvedė dalinį eritrozino draudimą, besiremdama tyrimais, kad didelės eritrozino dozės sukelia žiurkių vėžį.

2008 m. birželį CSPI (angl. Center for Science in the Public Interest 'Mokslo viešiesiems interesams centras') kreipėsi į FDA, kad eritrozinas JAV būtų visiškai uždraustas kaip maisto priedas.
Nuodingas nurijus – žiurkėms LD₅₀ yra 1840 mg/kg. Reikia vengti įkvėpti eritrozino dulkių. Dirgina odą, akis, kvėpavimo takus.
Benjaminas Čepas

Biografija

1982 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. 1992 m. VšĮ Druskininkų pirminės sveikatos priežiūros centro Viečiūnų ambulatorijos steigėjas, vedėjas, šeimos gydytojas.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Druskininkų skyriaus narys. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
Neravų kaimo bendruomenės pirmininkas, Druskininkų vietos veiklos grupės valdybos narys, Lietuvos bendrosios praktikos gydytojų draugijos valdybos pirmininkas, Lietuvos gydytojų sąjungos Druskininkų filialo valdybos narys.
Stadio Flaminio

Istorija

Stadio Flaminio suprojektavo Pier Luigi Nervi ir Antonio Nervi. Pastatytas 1957 m. liepą vietoje seno Stadio Nazionale PNF stadiono. 1960 m. vasaros olimpinių žaidynių futbolo finalas vyko Stadio Flaminio stadione.
1989–1990 m. Serie A sezone abu Romos klubai (AS Roma ir SS Lazio) savo namų rungtynes žaidė šiame stadione, tuo metu kai Stadio Olimpico buvo renovuojamas.
Šūvis

Šūvis – iššovimas iš parakinio (šautuvas, pistoletas, patranka ir kt.), pneumatinio (pneumatinis pistoletas ar šautuvas) ar kitokio (lankas, arbaletas, katapulta ir kt.) šaunamojo ginklo, kurio metu iš ginkle besiplečiančių dujų ar mechaniškai sukaupta energija sviedžia ginklo sviedinį (kulka, artilerijos sviedinys, šratai, strėlė ir kt.). Parakinio ginklo šūvis gali būti tuščias – kai naudojami šoviniai be kulkų ar sviedinių.
Šūviu vadinamas ir iššovimo metu pasigirstantis garsas.