google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Kavaliauskas (1920)

Biografija

Vaikystė prabėgo Šančiuose, vėliau Amaliuose. 1941 m. baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją. 1941 m. pradžioje pradėjo lankyti Boriso Dauguviečio teatro studiją, rudenį buvo priimtas į naujai surinktą aktorių kursą (vadovas Juozas Monkevičius). 1941–1942 m. dirbo diktoriumi Kauno radiofone. 1942–1949 m. Kauno dramos teatro aktorius, 1944 m. baigė šio teatro studiją. Nuo 1949 m. gyveno Vilniuje. 1949–1993 m. LSSR dramos teatro (nuo 1990 m. Lietuvos akademinis dramos teatras) aktorius. 1953–1960 m. ir 1989–1995 m. LSSR konservatorijoje (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija) dėstė aktorinį meistriškumą, scenos kalbą. 1957–1974 m. LSSR teatro draugijos prezidiumo pirmininkas. 1962–1966 m. LSSR AT deputatas. 
Raiškių vaidmenų sukūrė režisierių Romualdo Juknevičiaus, Vytauto Čibiro, Rimo Tumino spektakliuose. Meistriškai kūrė psichologiškai pagrįstus charakterius, vaidybai būdinga inteligentiškumas, intelektualumas. Sukūrė vaidmenų kino ir televizijos filmuose, įgarsino daug kino filmų.  Tarp jo mokinių – Henrikas Andriukonis, Asta Baukutė, Monika Bičiūnaitė, Algimantas Bružas, Leonas Ciunis, Nijolė Gelžinytė, Eugenijus Ignatavičius, Juozas Jaruševičius, Dainius Kazlauskas, Vanda Marčinskaitė, Aurelija Mikušauskaitė, Saulius Mykolaitis, Nijolė Narijauskaitė, Linas Pečiūra, Arnas Rosenas, Aleksandras Šimanskis, Alvydas Šlepikas, Bronius Talačka, Elvyra Žebertavičiūtė ir daugelis kitų. 
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Tarjei Bø

Tarjei Boe (norv. Tarjei Bø, g. 1988 m. liepos 29 d., Stryne, Norvegija) – norvegų biatlonininkas, olimpinis ir aštuoniskart pasaulio čempionas.

Karjera

Tarjei Boe 2009 m. kovo 26 d. debiutavo pasaulio taurės lenktynėse Hanty-Mansijske, ir 2010 m. gruodžio 10 d. laimėjo pirmąją pergalę taurės etape. 2010 m. Vankuverio žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo aukso medalį 4×7,5 km estafetės rungtyje. 2011 m. debiutavo pasaulio biatlono čempionate ir laimėjo tris aukso (mišri ir 4×7,5 km estafetė, 20 km lenktynės) bei du sidabro (sprinto ir persekiojimo lenktynės) medalius. 2013 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo tris aukso medalius (masinio starto, 4×7,5 km ir mišrios estafetės rungtys). 2011 m. laimėjo pasaulio biatlono taurę.
Kalipsė (palydovas)

Atradimas

Palydovas buvo atrastas 1980 m. automatinio zondo Voyager 1 nuotraukose. Jis pavadintas senovės graikų nimfos Kalipsės vardu.
Vakarinis anakardis

Pavadinimas

Daugelyje pasaulio kalbų augalas vadinamas kažu, kešju – šis pavadinimas kilo iš tupių kalbų žodžio acajú, reiškiančio „save užauginantis riešutas“.

Aprašymas

Tai nedidelis, 10-12 m aukščio medis, dažnai netaisyklingu kamienu ir labai plačia laja. Lapai apie šaką išsidėstę spirališkai, ovalūs, odiški, lygiakraščiai, 4-22 cm ilgio ir 2-15 cm pločio. Žiedai susitelkę iki 26 cm ilgio šluotelėje, smulkūs, žalsvi (vėliau parausta), 7-15 mm ilgio vainiklapiais. Subrandina netikrąjį vaisių – anakardį. Jis yra ovalus arba kriaušiškas, 5-11 cm ilgio, raudonos arba geltonos spalvos. Jis yra valgomas, pasižymi saldžiu kvapu ir skoniu. Minkštimas labai sultingas, o odelė plona, todėl anakardžių vaisių praktiškai neįmanoma transportuoti. Vaisiaus viršūnėje susidaro „tikrasis“ vaisius, vadinamas „anakardžio riešutu“. Tai lenktas, iš dviejų skiltelių sudarytas sausasis kaulavaisis, jo viduje yra sėkla. Šviežiose sėklose gausu odos alergiją sukeliančios anakardžio rūgšties, tačiau pakepinti anakardžio „riešutai“ yra tinkami valgymui.
Didžiausias pasaulyje vakarinio anakardžio medis auga Brazilijoje, Natalio mieste (užima 7500 m² plotą).

Naudojimas

Iš anakardžio sulčių gaminami gaivūs tropiniai gėrimai ir kokteiliai, o Goa – alkoholinis gėrimas. Malaizijoje anakardžio lapai dedami į salotas. Anakardžio „riešutai“ valgomi sūdyti, su cukrumi arba su šokoladu, jų dedama į konditerinius gaminius.

Produkcija

Per metus pasaulinė anakardžių produkcija siekia beveik 790 000 tonų (2018 m. duomenys). Per 2008–2018 m. laikotarpį produkcija išaugo trečdaliu. Daugiausiai anakardžių užauginama Vakarų Afrikoje (daugiau nei trečdalis viso pasaulinio kiekio; ypač daug Dramblio Kaulo Krante), Indijoje, Vietname. Didžioji dalis produkcijos eksportuojama, daugiausiai į JAV, Vokietiją, Didžiąją Britaniją, Australiją, Kanadą, Prancūziją ir kitur.

Maistinė vertė

100 g šviežių anakardžio „riešutų“ yra: 43,85 g augalinių riebalų, 30,19 g angliavandenių, 18,22 g baltymų, vitaminų B5, B6, B1, B3, C, mangano, fosforo, magnio, cinko ir kt.
Tunelis

Tunelis – inžinerinis statinys, įrengiamas po žeme, pastatais, vandens telkiniais, skirtas sutrumpinti kelią ar įveikti kelio tiesimą užkirtusią kliūtį. Tuneliai naudojami transporto arterijoms (gatvėms, plentams, geležinkeliams, metro), rečiau – pėstiesiems. Po automagistralėmis kartais įrengiami tuneliai laukiniams gyvūnams.
Ilgiausias pasaulyje tunelis yra 53,85 km Seikano geležinkelio tunelis Japonijoje, nutiestas po Cugaru sąsiauriu.
Bestiebė usnis

Ekologija

Auga pievose, ganyklose, dirvonuose, pamiškėse ir miško aikštelėse.
Žiedai lankomi kamanių, bičių ir kitų vabzdžių. Pašarinės vertės neturi, laikoma ganyklų piktžole.

Biologija

Tai daugiametis, labai dygus medėjantį šakniastiebį turintis augalas. Stiebo neturi, arba jis būna iki 25 cm aukščio. Lapai pailgi, trumpakočiai, plunksniškai suskaldyti, garbanoti, dantyti, dantelių viršūnės dygliškos. Skroteliniai lapai prigludę prie žemės.
Vienas, rečiau du ar trys pailgi, gana stambūs graižai išauga lapų skrotelės viduryje ir retai pakyla virš žemės ant neilgo nesparnuoto stiebelio. Skraistlapiai žali, dygliuoti, išsidėstę keliomis eilėmis, jų viršūnė neretai spalvota. Visi graižo žiedai vamzdiški, juose yra nektaro. Vainikėlis giliai suskaldytas, rausvai violetinis, retai citrinos spalvos ar baltas.
Žydi nuo liepos iki rugsėjo mėnesio. Vaisiai – keturbriauniai, pailgi, 3-4 mm ilgio lukštavaisiai su balkšvais, ilgais skristukais iš plunksniškų plaukelių.
Helene Schjerfbeck

Helenė Šjerfbek (suom. Helene Schjerfbeck, 1862–1946) – Suomijos tapytoja pereinamajame laikotarpyje iš realistinės į modernistinę, abstrakčiąją dailę.

Biografija

Helena Sofija Šjerfbek gimė 1862 m. liepos 10 d. Helsinkyje. Tėvas Svantė mirė nuo tuberkuliozės 1876 m., motina Olga turėjo daug finansinių rūpesčių augindama Heleną ir vėliau architektu tapusį vyresnį brolį Magnusą. Vėliau savo vardą dailininkė modifikavo į Helenės. Ji patyrė klubo traumą būdama keturių ir kentėjo dėl silpnos sveikatos visą likusį gyvenimą. 1873−1877 m. H. Šjerfbek mokėsi Suomijos dailės draugijos piešimo mokykloje Helsinkyje, po to 2 metus privačiai pas Adolf von Becker. Laimėjusi suomių senato paramą ji 1881−1884 m. tobulinosi Colarossi akademijoje Paryžiuje, vadovaujama Gustavo Kurtua ir kitų. Luvre kopijavo paveikslus, ypač Velaskeso. Po to dirbo menininkų kolonijoje Pont Avene (Bretanė). Jos 1880−1882 m. pagrindiniai darbai buvo didelių matmenų istoriniai paveikslai. Vėliau H. Šjerfbek grįžo į Suomiją ir 1884−1885 m. lankėsi Prancūzijoje antrą kartą, dirbo Bretanėje. Šiuo metu jos paveikslas buvo priimtas eksponuoti oficialiame Paryžiaus salone. Po to ji pabuvojo Britanijos menininkų kolonijoje Sent Ive (Kornvalis).
1892−1902 m. H. Šjerfbek mokė Suomijos dailės draugijos piešimo mokykloje, kurią paliko dėl blogėjančios sveikatos. 1904 m. pabuvojo Florencijoje. Iki 1925 m. jos pastoviąja gyvenamąja vieta buvo Hiuvinkė, kur ji gyveno kartu su motina, beveik atsiskyrusi nuo Helsinkio meno aplinkos. Palaikė ryšius su mokslo laikų draugėmis ir dalyvavo parodose Turku mieste. 1913 m. ją aplankė meno dileris Gösta Stenman, kuris 1917 m. suorganizavo pirmąją H. Šjerfbek personalinę parodą su 159 dailininkės kūriniais. Nuo 1925 iki 1941 m. ji gyveno Tamisari. 1934 m. G. Stenman suorganizavo suomių tapybos parodą Stokholme, kurioje parodyta H. Šjerfbek kūrinių. 1937 m. sekė H. Šjerfbek personalinė paroda Stokholme. Jos tapyba sukėlė didelį susidomėjimą Švedijoje. Vėliau ji dėl Šiaurės ir Antrojo pasaulinio karų keitė gyvenamąsias vietoves pakol apsistojo Salstjobadene netoli Stokholmo Švedijoje, kur mirė 1946 m. sausio 23 d.
H. Šjerfbek ankstyvoji kūryba buvo realistinio pobūdžio ir vėliau keitėsi į modernistinę, abstrakčiąją. 1920 m. ji apdovanota Suomijos Baltosios rožės ordinu, 1942 m. tapo Stokholmo karališkosios dailės akademijos užsienio nariu. H. Šjerfbek gyveno kovos dėl moterų emancipacijos metu ir dažnai tapė dirbančias moteris, tačiau nežinoma, kad ji būtų buvusi feminizmo aktyvistė. Labiausiai dailininkė žinoma abstrakčiojo vaizdavimo pobūdžio vėlyvųjų savo autoportretų serija.
Vytautas Juškevičius

Biografija

1984 m. baigė LŽŪA hidromelioracijos specialybę, dirbo Raseinių melioracinės statybos montavimo valdyboje. Inžinierius-hidrotechnikas.
1989 m. AB „Šatrija“ Ariogalos filialo vadovas. 2000 m. Raseinių rajono savivaldybės karo prievolės administravimo vyr. specialistas. 2003–2007 m. Raseinių rajono savivaldybės Ekonomikos ir ūkio skyriaus vedėjas. Nuo 2008 m. dirba UAB „Nilma“ įmonių grupėje. Šiuo metu UAB „Nilma“ Ariogalos padalinio vadovas.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Raseinių rajono skyriaus narys. Buvo išrinktas į 2000–2003 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybą, bet 2003 m. atsisakė laisvo mandato.
NVO „Ariogalos santara“ tarybos narys.
Žmona Rolanda, vaikai Andrius, Gina.
Naujosios Įpilties senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos Alkos kalno šiaurės rytinėje papėdėje. Netaisyklingo ovalo plano, pailgos šiaurės - pietų kryptimi, 24 m ilgio, 21 m pločio. Laidojimo žymių nesimato. Paviršius lygus, žemėja į rytų pusę, link Alkupio upelio. Teritorija dirvonuoja, vakarų pusėje apaugusi krūmokšniais. Anotacinio kultūros paveldo objekto ženklo nėra.
Teritorija – apie 0,05 ha, perimetras – 85 m.
1,9 km į pietus – Senosios Įpilties (Vidgirių) senosios kapinės, 1,7 km į pietvakarius – Senosios Įpilties I senosios kapinės, 1,95 km į šiaurės vakarus – Senosios Įpilties II senosios kapinės.

Istorija

Kapinės veikė XVI – XIX a. Laidoti Naujosios Įpilties gyventojai.  Vadinamos Markapiais, Kapeliais, Pilkapiais (žem. Markapē, Kapalē, Pėlkapē). Kapines uždarius, XIX a. retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštyti kūdikiai.
Seniau kapinėse stovėjo keletas monumentalių kryžių, kurie XX a. pr. sunyko.
1995 m. žvalgė Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
1997 m. registruotos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (L535), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Baalbekas

Istorija

Senovėje buvęs Baalo ir Dionizo kulto centras. Iki Aleksandro Makedoniečio Sirijos užkariavimo 332 m. pr. m. e. miestas šaltiniuose nėra minimas, nors apgyvendintas buvo nuo seniausių laikų. Po Aleksandro Didžiojo mirties Sirija atiteko Ptolemėjui, kuris pervadino miestą Egipto Heliopolio garbei, mieste įsikūrė daug graikų.
Nuo Augusto laiku čia buvo romėnų Colonia Julia Augusta Felix. I−II a. pastatytos kelios didelės šventyklos, kurių griuvėsiai išlikę iki šiol. Svarbiausioji Jupiterio šventykla pastatyta aukštoje terasoje iš didžiulių akmens luitų. Į pietus nuo jos yra mažesnė Veneros Atargatės šentykla, šalia jos apskrita Fortūnos šventykla. Merkurijaus šventykla iki mūsų dienų neišliko. Veneros garbinimą uždraudė Konstantinas Didysis. Teodosijus Jupiterio šventyklos dalį perstatė į krikščionių bažnyčią. 554 m. žaibui sunaikinus Jupiterio šventyklą, ji buvo atstatyta kaip krikščionių bazilika, kurią 634 m. užėmė arabai ir pavertė tvirtove. 1170 m. Baalbekas nukentėjo nuo žemės drebėjimo. 1260 m. sugriautas mongolų, 1401 m. − Timūro. 1759 m. didelis žemės drebėjimas sunaikino visą miestą ir išlikusius senovės paminklus.
Pirmasis Baalbeko griuvėsius tyrinėjo R. Wood (1757 m.), vėliau Cassas (1790 m.) ir kiti.
Juozas Sauspreškis

Biografija

1975 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
1998 m. Žemaičių Naumiesčio vidurinės mokyklos direktorius, 2000–2003 m. Šilutės rajono mero pavaduotojas, kuravo socialinius, sveikatos priežiūros, sporto bei švietimo klausimus, 2003–2007 m. Šilutės Verdainės pagrindinės mokyklos direktorius. 2007–2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos sekretorius.
1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, 1999 m. Naujosios sąjungos Šilutės rajono skyriaus narys, atsakingasis sekretorius. Nuo 2010 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
2000–2003 m., 2003–2004 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Dalia, vaikai Andra, Audrius.
Jurgis Trepkus

Biografija

1974 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. VšĮ Biržų ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėjas.
1993 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, vėliau Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. Nuo 2007 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Regina, vaikai Aida, Donatas, Paulius.
Aamulehti

„Aamulehti“ (liet. Rytinis laikraštis) yra Suomijos dienraštis, einantis nuo 1881 m. Tamperėje. Jis – vienas iš seniausių šalies laikraščių, įkurtas tam, kad pagerintų suomių ir suomių kalbos pozicijas šaliai esant Rusijos imperijos sudėtyje. Iki 1992 metų buvo susijęs su Nacionalinės koalicijos partija (konservatoriais), tačiau dabar nėra susijęs su jokia politine partija. Laikraščio tiražas – apie 140000 egz. (1999 m.).
Vyras ir moteris

Vyras ir moteris – mėnesinis žurnalas šeimai, ėjęs nuo 1995 m. kovo iki 2004 m. Vilniuje.

Istorija

Leido UAB „Vaikas“. Spausdino rašinius intymiais šeimos psichologijos, sekso klausimais. Tiražas 1995 m. – 18 200 egz., 1997 m. – 21 000 egz.
Redaktorės M. Vilkomirskienė, A. Jankelaitienė.
Vaikų universitetas

Vaikų universitetas - renginiai, speciali (švietimo) programa vaikams, skirti supažindinti juos su mokslu, jo naujovėmis, skatinti domėjimąsi mokslu. Vokietijoje vyksta nuo 2002 m. daugiau kaip 50 universitetų ir specializuotų aukštųjų mokyklų. Lietuvoje veikia KTU Vaikų universitetas, atstovaujantis Lietuvai Europos Komisijos įkurtame vaikų universitetų tinkle.
Dešinė (politikoje)

Dešiniosios pažiūros – partijos ar politiko orientaciją bei ateities planus nusakantis terminas. Skirstymas į kairę ir dešinę ne visada aiškus ir dažnai prieštaringas. Paprastai dešinieji atstovauja konservatizmui, monarchizmui, reakcionizmui, įvairioms religinėms kryptims, nacionalizmui bei fašizmui.  
Laikoma, jog dešinieji tradiciškai oponuoja kairiesiems. Kairės ir dešinės kaip politinių terminų opozicija atsirado Prancūzijos parlamente, kadangi ten iš parlamento pirmininko pozicijų žiūrint, dešinėje sėdėdavo konservatyvūs deputatai, o kairėje – liberalai ir socialistai.
Trakų kenesa

Trakų kenesa – karaimų, išpažįstančių karaizmą maldos namai Trakuose.
Kenesa stovėjusi nuo XIV a. pab. karaimų gyventoje teritorijoje, Mažajame mieste. XVI a. pr. ji sudegė ir buvo atstatyta 1533 m. Po to dar kelis kartus iki XVIII a. griauta ir atstatyta. 1727 m. ir 1773 m. pastatas apgadintas, po to remontuotas. Kenesa degė per 1794 metų gaisrą. Savo aukomis ją atstatyti padėjo Slucko ir Krymo karaimai. 1812 metais kenesą sudegino per Trakus ėję prancūzų kariai. Po paskutinio 1824 metų gaisro ketinta pasistatyti mūrinę kenesą, bet dėl lėšų stygiaus vėl pastatyta medinė. 1903-1904 m. ji rekonstruota pagal 1898-1899 metais parengtą projektą. Darbai buvo vykdomi karaimų dvasininko Felikso Maleckio iniciatyva ir surinktomis lėšomis. Prie darbų prisidėjo ir inžinierius Michailas Prozorovas. Prie kenesos veikė mokykla. 1997 metais Trakų kenesa buvo restauruota pirmą kartą po karo pagal paskutinės rekonstrukcijos projektą. Pastatas priklauso Trakų karaimų bendruomenei.

Architektūra

Kenesa yra kvadrato formos, vieno aukšto, dviejų patalpų pastatas. Į sale, vyrų dalį, patenkama iš prieangio per tris įėjimus. Tame pat prieangyje įrengti laiptai į balkoną, moterų dalį. Balkoną laiko 4 medinės kolonos. Patalpos lubos – aštuonbriaunis kupolas, dažytas mėlynai. Pastato pamatai sumūryti iš akmenų, tinkuoti. Tašytų rąstų sienos tinkuotos iš vidaus ir išorės. Stogas keturšlaitis, dviejų pakopų, virš jo įtaisytas keturkampio plano žibintas. Pagrindinis pastato fasadas asimetriškas, aukštai išdėstyti arkiniai langai su profiliuotais apvadais.
Litas (laikraštis)

Litas – ekonomikos laikraštis, ėjęs nuo 1990 m. balandžio mėn. iki 1998 m. Vilniuje.

Istorija

Iki 1992 m. kovo mėn. vadinosi „Permainos“. Įsteigė Lietuvos pramonininkų asociacija ir Jurgis Paskočinas, leido UAB „Permainos“. Ėjo 1 kartą, nuo 1993 m. – 2 kartus per savaitę. Tiražas 1990 m. – 20 000 egz., 1994 m. – 4000 egz., 1997 m. – 2000 egz.
Spausdino rašinius ekonomikos, komercijos, biržų, bankų darbo klausimais.
Redakcijoje dirbo R. Čėsna, R. Gižys, V. Jaskutėlis, V. Paskočinienė, Emilija Leviškienė, Vaclovas Mikailionis, Petras Naraškevičius, Alfonsas Pipiras, Antanas Stasiukaitis.
Iriomotė

Iriomotė (jap. 西表島 = Iriomote-jima, jaejam. Irïmutii; okinav. Iriumuti) – didžiausia iš Jaejamos salų ir antra pagal dydį Okinavos prefektūroje po Okinavos salos.
Salos plotas – 289,27 km², 2005 m. saloje gyveno 2347 žmonės. Iriomotė neturi oro uosto, dauguma turistų (2006 m. jų buvo 390 tūkst.) atvyksta keltu iš Išigakio. Tai 31,4 km kelionė į Uvaharos uostą (上原港) šiaurės rytinėje salos dalyje ar Oharos uostą (大原港) pietiniame krante. Administraciniu požiūriu sala priklauso Taketomio miestui, Okinavos prefektūrai. Infrastruktūros mažai, vienintelis kelias jungia kaimus šiauriniame ir rytiniame krante.

Gamta

Salą garsina Iriomotės katės, nykstanti laukinių kačių rūšis, randama tik šioje saloje. Spėjama, kad 2007 m. saloje jų buvo 100–109. Saloje yra nuodingų gyvačių rūšis – Trimeresurus elegans, vietinių vadinama habu. Ši rūšis priklauso duobagalvių angių pošeimiui. Miršta 3 % jos įkąstų asmenų, 6–8 % tampa invalidais.
Sasna

Istorija

Sasna (Sassene) minima XIV a. Kryžiuočių kelių aprašymuose. Spėjamas pavadinimo etimologinis ryšys su prūsų ir šiame krašte gyvenusių jotvingių (sūduvių) kalbos žodžiu *sasnis, reiškiančiu kiškį.
Eysenck asmenybės klausimynas

Eysenck asmenybės klausimynas – psichologijoje naudojamas klausimynas, skirtas įvertinti žmogaus asmenybės bruožus. Šį klausimyną sukūrė psichologai Hans Eysenck ir Sybil B. G. Eysenck.
Hanso Eysencko teorija iš esmės yra paremta fiziologija ir genetika. Nors H. Eysenckas buvo bihevioristas, manęs, kad didelę reikšmę asmenybės formavimuisi turi išmokimas, tačiau jis tvirtino, kad egzistuojančius asmenybės skirtumus lemia genetinis paveldimumas. Todėl Hans Eysenck domėjosi tuo, kas įprastai vadinama temperamentu.
Temperamentas – tai genetiškai nulemtas žmogaus asmenybės aspektas, kuris gali stebimas nuo pat gimimo ar net iki jo. Aprašydamas temperamentu pagrįstą teoriją, Eysenckas neatmetė galimybės, kad kai kurie asmenybės aspektai yra išmokstami, tačiau juos tirti jis paliko kitiems tyrėjams.

Dimensijos

Eysenck iš pradžių asmenybę apibrėžė kaip dvi biologinio pagrindu paremtas nepriklausomas temperamento dimensijas - E ir N, bet vėliau išplėtė savo koncepciją, įtraukdamas ir trečią - P, dimensiją.
Badenas-Viurtembergas

Gamta

Badeną-Viurtenbergą bendrai sudaro 833,37 hektarai miško, statistiškai tai yra 0,97 proc. visų Vokietijos miškų. 
Paminėtina, kad Remso-Muro krašte, kuris yra Badeno-Viurtenbergo dalis, yra gamtos draustinis.
Vielos vyniojimas

Vielos vyniojimas - litavimo nenaudojantis, tačiau labai patikimas elektronikos montavimo būdas užvyniojant ant elementų išvadų plonas vielas. Jis tinka tiek bandomiesiems modeliams, tiek ir nedidelių serijų pramoninei gamybai. Panaudojus tinkamas medžiagas ir metodus, taip pagaminta schema yra atsparesnė vibracijai nei lituota, o vynioti sujungimai turi net ir didesnį elektrinį laidumą.
Šis metodas buvo naudojamas telefonų stotims, kompiuteriams, radijo įrengimams, radarams bei specializuotiems valdymo įtaisams surinkti. Taip buvo pagamintas ir amerikiečių Apollo kosminių laivų tūpimą į Mėnulį valdantis kompiuteris. Šis metodas laikomas patikimesniu už spausdintas schemas, sujungimai atsparesni vibracijai. Prireikus jį galima ir automatizuoti.
Montuojant šiuo būdu, detalės dažniausiai nejudamai įtvirtinamos specialiuose lizduose (paprastai klijuojamuose prie didesnės plokštės). Lizdų kontaktai yra kvadratinio skerspjūvio itin kieto berilio-vario lydinio paauksuoti (pigesniuose variantuose – bronziniai su lydmetalio danga) strypeliai.
Montavimui naudojama plona varinė sidabruota viela, prieš vyniojant sukarpoma reikiamo ilgio atkarpomis. Didžioji vielos dalis turi elektrinę izoliaciją kuri ties prijungiamu kontaktu nuvaloma. Specialiu į pieštuką panašiu įrankiu iš pradžių aplink kontaktą apsukamos dvi vijos izoliuotos vielos, paskui užsukama (nuo septynių iki devynių vijų) neizoliuota jos viršūninė dalis. Viela įsispaudžia į kvadratinio strypelio briaunas net kelių tonų į kvadratinį colį jėga. 28 tokie kontaktai (septynios vijos aplink keturbriaunį strypelį) užtikrina patikimą sujungimą. Užvyniota izoliuotos vielos dalis saugo ją nuo susidėvėjimo ties jos susijungimo su kontaktu riba. Paprastai vienas kontaktas turi tris kontaktinius strypelius.
Profesionaliam montavimui naudojami elektriniai ar pneumatiniai vielų vyniojimo įrankiai. Tai vienas patogiausių būdų, jei surinktą schemą vėliau tenka ardyti ir taisyti.
Lukšių valsčius

Lukšių valsčius buvo pietvakarių Lietuvoje. Centras – Lukšiai.
Kazys Mažeika

Biografija

Nuo 1925 m. vasario mėn. buvo Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1926 m. – LSDP Vilkaviškio organizacijos sekretorius, profsąjungos sekretorius.
1927 m. rugsėjo 8 d. – plečkaitininkų pučo dalyvis, Vilkaviškio sukilėlių grupės organizatorius. Karo lauko teismo nuteistas ir sušaudytas.
Michailas Barsukovas

Michailas Ivanovičius Barsukovas (Михаил Иванович Барсуков g. 1947 m. lapkričio 7 d. Lipecke) – buvęs FSB direktorius (1995–1996). 1995 liepos 13 suteiktas armijos generolo karinis laipsnis.
Aganas

Istorija

Miestas įkurtas 2004 m. balandžio 1 d., sujungus Jasudą, Suibarą, Kiogasę ir Sasakamį.
Antanina Gecevičiūtė-Laurenčikienė

Antanina Gecevičiūtė-Laurenčikienė (g. 1944 m. gegužės 1 d. Kazimierave, Varėnos rajonas) – Lietuvos chorvedė ir pedagogė.

Biografija

Baigusi Varėnos vidurinę mokyklą, 1961 m. paskirta Kabelių kultūros namų direktore, mokėsi Varėnos vienų metų chorvedžių kursuose (diriguoti mokė K. Rimkevičius). 1965–1970 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Antanas Jozėnas ir Elona Ylienė). 1980–1985 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. Romaldas Misiukevičius).
1963–1967 m. muziką dėstė, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams Merkinės, o 1967–1970 m. Simno vidurinėse mokyklose.
Nuo 1970 m. Druskininkų vaikų muzikos mokyklos mokytoja, vaikų chorų ir vokalinių ansamblių vadovė. Chorai buvo parengiami respublikinėms dainų šventėms, taip pat Druskininkų, Vilniaus ir Alytaus miestų dainų šventėms bei koncertams. Moksleivių vokaliniai ansambliai dalyvavo respublikiniuose „Dainų dainelės“ konkursuose. Vaikų choras padarė jrašų Lietuvos radijo fondams. Taip pat vadovavo ir suaugusiųjų chorams – 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje parengė Druskininkų tremtinių ir politinių kalinių mišrųjį chorą, o 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei – muzikos mokyklos jaunių chorą.
Nuo 1994 m. Druskininkų muzikos mokyklos direktorė, 1994 m. jai suteikta vyresniosios mokytojos kvalifikacijos kategorija, o 1996 m. mokytojos metodininkės kategorija ir pirmoji vadovės kategorija. Daug metų vadovauja Druskininkų miesto muzikos mokytojų metodinei komisijai, nuo 1996 m. muzikos ir meno mokyklų direktorių tarybos narė. Sudarė knygą „Vaikystės upė“ (1996 m.), nuo 1970 m. Druskininkų miesto dainų švenčių dirigentė, 1995 m. Pasaulio dzūkų kongreso Alytuje chorų dirigentė.
Nuo 1997 m. Alytaus apskrities Švietimo tarybos narė. 1987 m. mokytoja apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šeima

Vyras Antanas Laurenčikas (g. 1931-07-16), sūnūs Antanas (g. 1967-07-21) ir Evaldas (g. 1969-06-21).