google/wiki40b huggingface dataset:
IWF Vikipedijos blokavimas

IWF Vikipedijos blokavimas – interneto stebėjimo tarybos (Internet Watch Foundation) Jungtinės Karalystės padalinio atliktas Angliškos Vikipedijos puslapio apie grupės Scorpions albumą en:Virgin Killer užblokavimas (nuo 2008 m. gruodžio 5 d.), teigiant, kad jame pavaizduotas albumo viršelis yra potencialiai nelegalus kaip skatinantis vaikų pornografiją.
Visi pagrindiniai Jungtinės Karalystės interneto tiekėjų (BT Group, Vodafone, Virgin Media/Tesco.net, Be/O2, EasyNet/UK Online/Sky Broadband, Demon, TalkTalk) adresai (95 % vartotojų) buvo užblokuoti nuo puslapio peržiūros Vikipedijoje, nepaisant to, kad albumo viršelį galima laisvai rasti visame internete, pats albumas yra pardavinėjimas JK. Visi šių tiekėjų vartotojai prie Vikipedijos jungiami ne įprastu IP adresu, bet per kelis Proxy serverius. Tai lėmė, kad daugelis JK Vikipedijos naudotojų patyrė nepatogumų, kadangi dėl vandalizmų šie proxy serveriai netrukus buvo užblokuoti ir konstruktyvūs naudotojai neteko galimybės redaguoti anonimiškai, o kai kuriose Vikipedijose – visiškai (kur nebuvo atžymėtas automatinis blokavimas).
Norvegijos futbolo taurė

Norvegijos futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras Norvegijoje, vyksta nuo 1902 metų. Iki 1937 m. buvo pagrindinis šalies futbolo turnyras.
Habsburgų monarchija

Habsburgų valdomos teritorijos už Habsburgų monarchijos ribų

Habsburgų monarchija neturėtų būti painiojama su įvairiomis kitomis teritorijomis skirtingais laikotarpiais valdytais Habsburgų dinastijos atstovų. Habsburgų ispaniškoji šaka valdė Ispaniją ir daugelį kitų teritorijų nuo 1516 m. iki dinastijos išnykimo 1700 metais. Jaunesnioji Habsburgų dinastijos šaka valdė Toskaną tarp 1765 ir 1801 bei tarp 1814 ir 1859. Ištremta iš Toskanos ši šaka valdė Zalcburge nuo 1803 iki 1805 ir Viurcburge nuo 1805 iki 1814. Kita šaka nuo 1814 iki 1859 m. valdė Modenos kunigaikštystę, o antroji Napoleono Bonaparto žmona ir Austrijos imperatoriaus Franco duktė Marija Luiza Austrė tarp 1814 ir 1847 m. valdė Parmos kunigaikštystę.
Elniukiniai

Apibūdinimas

Elniukai siekia 40-85 cm ilgį, sveria nuo 2 iki 15 kg. Kūnas apvalus. Jie turi mažą galvą, pailgą snukį, dideles akis ir plonas kojas. Kalis būna oranžiškai rudas, pilkas arba balkšvas.
Jonas Kumetis

Jonas Kumetis (1861 m. birželio 25 d. Merontiškių k., Seredžiaus valsč. – 1949 m. kovo 15 d. Antakalnės k., Veliuonos valsč.) – vargonininkas, chorvedys, knygnešys.

Biografija

Vargonuoti išmoko pas Seredžiaus vargonininką Čekavičių. 1880 m. savarankiškai pradėjo vargonininkauti Veliuonoje. 1881 m. suorganizavo nemažą bažnytinį chorą, kuris nuo 1885 m. pradėjo šiame krašte garsėti. Be įprastinių giesmių, chorą išmokė nemaža ir lietuvių liaudies dainų, ypač mėgo Antano Juškos surinktas šio krašto dainas. Pats chorvedys surinko ir užrašė daug liaudies dainų, sukūrė giesmę „Dievas nuo amžių“ ir šv. Mišias, kurios buvo išleistos Lietuvos krikšto 500-ųjų metinių garbei.
Be muzikinės veiklos, aktyviai įsitraukė į knygnešio darbą ir iki pat spaudos atgavimo uoliai platino „Aušrą“, „Varpą“, „Apžvalgą“ ir kitus į Lietuvą slaptai gabenamus leidinius, nepaisydamas nei kratų, nei areštų. Apie knygnešių darbą ir jų persekiojimą, caro žandarų savivalę daug rašė spaudoje, pasirašydamas Knisio ir Kuisio slapyvardžiais.
1905 m. išrinktas Veliuonos valsčiaus raštininku, lietuviškai surašė pirmąjį protokolą. Bendravo su žymiais to meto žmonėmis: mokslininku A. Pogodinu iš Petrapilio, kalbininku Jonu Jablonskiu, lenkų rašytoja E. Ožeškiene-Ožeškova ir kt.
Atgavus spaudą, susirūpino Lietuvos vargonininkų būkle ir jų švietimu. Dėjo daug pastangų atgaivinti bažnytinį grigališkąjį giedojimą. Buvo vienas iš Šv. Grigaliaus vargonininkų draugijos steigėjų ir valdybos narys, vargonininkų kvalifikacijos kėlimo pirmininkas, „Vargonininkų kalendoriaus" redaktorius.
Apie 1909–1910 m. po visas tris vyskupijas išplatino anketą „Kreipimasis į vargonininkus“, kurioje buvo apie 40 klausimų. Surinktą medžiagą paskelbė vargonininkų draugijos leidinyje „Vargonininkas“. Vargonininkų švietimo klausimais rašė ir „Vilniaus žiniose“. Ragino vargonininkus šviestis, lankyti mėnesinius kursus, kuriuos tuomet organizavo Šv. Grigaliaus vargonininkų draugija.
Nuo 1929 m. gavo knygnešio pensiją.
Naudotasi ir Antano Stravinsko surinkta medžiaga.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Odmeniškis

Aplinkinės gyvenvietės

Valtekiai – 3,3 km
Joneliai (Biržai) – 2,2 km
Gineičiai – 2,1 km
Griniūnai (Biržai) – 1,2 km
PAČERIAUKŠTĖ – 3,2 km
Kuosakiai – 1,2 km
Smilgiai (Biržai) – 1,6 km
Triškai – 2,8 km
BIRŽAI – 15 km
Vladas Drakula

Ankstyvieji gyvenimo metai

Nedaug žinoma apie Vlado vaikystę. Gimė Sigišoaros mieste, jo motina buvo Moldavijos karališkosios šeimos atstovė. Drakula buvo antras iš trijų sūnų, kiti du jo broliai buvo Mirčė ir Radu. Tėvo politinės intrigos su turkais ir noras garantuoti Valakijai neutralitetą, paskatino atiduoti du savo sūnus, Vladą ir Radu, į turkų sultonų nelaisvę kaip garantus. Berniukai šešerius metus praleido Turkijoje. Taip pat yra žinoma, jog Radu patraukė jauno būsimo sultono dėmesį ir gavo aukštą postą bei galių sultono rūmuose, tuo tarpu Vladas nei jų „viešnage“ Turkijoje, nei Radu parsidavimu neliko patenkintas.

Valdymas

1448 metais po tėvo ir vyresniojo brolio nužudymo Vladas Drakula sugrįžo į Valakiją, tačiau po dviejų mėnesių pasitraukė į vienuolyną. Po to, kai 1453 m. Konstantinopolis atiteko turkams, 1456 metais Vladas sugrįžo į savo paveldėtą sostą ir pradėjo valdyti. Jo valdymo laikotarpis truko tris laikotarpius, iš viso septynerius metus. Pirmasis laikotarpis buvo trumpas, po jo Vladas aštuonerius metus planavo grįžimą į sostą. 1456 m. jam tai pasisekė ir jo valdymas truko šešerius metus, šis periodas ir yra pats žymiausias. Po didelių mūšių su turkais jis pabėgo į Transilvaniją ir buvo įkalintas Vengrijos karaliaus Matijašo iki 1470 metų. Trečias sosto atgavimas 1475 metais buvo trumpas, nes Drakula žuvo mūšyje sekančią žiemą.
Vladas Drakula garsėjo žiauriais poelgiais. Kai Osmanų dvaro pasiuntiniai išdrįso jo akivaizdoje dėvėti turbanus, jis įsakė jų galvos apdangalus prikalti jiems prie kaukolės.

Gyvenimo pabaiga

Įkalinimo metu Drakula ne tik sugebėjo atgauti karaliaus malonę, bet ir vesti jo giminaitę. Atrodo, kad vengrų karalius ir Vladas buvo sudarę sandėrį dėl sosto atgavimo, o sustiprinti ryšiams Drakulai buvo pasiūlyta karališko kraujo nuotaka.
Paleistas 1475 m., Vladas Drakula po dvejų metų trečią kartą pareiškė pretenzijas į sostą, tačiau po dviejų mėnesių žuvo mūšyje su turkais. Manoma, kad jo galva nusiųsta sultonui Mehmedui II kaip įrodymas, kad jo didysis priešas Drakula tikrai miręs. Nors oficiali Vlado III Drakulos laidojimo vieta yra Snagovo vienuolynas, tačiau gerai žinoma, jog jo kūnas ilsisi nežinomame kape.
Džibučio transportas

Džibučio transportas – transporto infrastruktūra ir priemonės Afrikos valstybėje Džibutyje.

Geležinkeliai

Šalies teritorija eina 100 km geležinkelio ruožas (vėžė 1000 mm), jungiantis Džibučio miestą ir Etiopijos sostinę Adis Abebą (per Hararą, Diredavą). 2017 m. atidarytas greitasis elektrinis Adis Abebos–Džibučio geležinkelis.

Keliai

1996 m. Džibučio kelių tinklą sudarė 2890 km kelių, iš kurių 364 km buvo grįsti. Svarbiausias šalies kelias (N-1) eina iš Džibučio miesto per Veą, Dikilį, Jobokį, Galafį į Etiopiją. Jis yra Ndžamenos–Džibučio trasos dalis. Kiti svarbesni keliai veda iš Džibučio per Holholį, Ali Sabihą į Develę (Etiopija), iš Džibučio per Lajadą į Somalį, kitas kelias nuo N-1 veda per Tadžurą, Oboką iki Eritrėjos.

Vandens transportas

Svarbiausias šalies uostamiestis – Džibutis. Jam tenka didžioji dalis Džibučio prekių apyvartos, taip pat apie ketvirtadalį Etiopijos importo ir pusė eksporto. Taip pat didesni uostai yra Tadžuroje ir Oboke. Tadžuros įlankoje kursuoja keltai.
1999 m. Džibučiui priklausė 1 krovininis laivas (tonažas 1369 registrinių tonų).

Oro transportas

2004 m. Džibutyje buvo 13 lėktuvų pakilimo takų, iš kurių 3 buvo grįsti. Svarbiausias yra Džibučio–Ambuli tarptautinis oro uostas, iš kurio skrendama į Dubajų, Mogadišą, Adis Abebą, Paryžių, Stambulą, Saną ir kt.
Nunthaburi nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 877,00 km² plotą Jodoivao (Yod Doi Wao) kalnų vietovėje, Laoso pasienyje, 45 km į šiaurę nuo provincijos centro Nano.

Flora ir fauna

Nunthaburio nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, mišrūs, spygliuočių ir visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), krausva (Lagerstroemia calyculata), Afzelia Bijuga, aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), siauralapis sparnenis (Dipterocarpus costatus), kvapioji hopėja (Hopea odorata), raudonasis indenis, Michelia Alba, Indinė garcinija (Garcinia indica), melsvasis kaliamas (Calamus Caesius), aitrioji kariota (Caryota urens), Lithocarpus Cantleyanus, alksnialapis beržas (Betula alnoides), Nageia latifolia, cinamonas (Cinnamomum iners) ir kt., daug įvairių bambukų ir palmių.
Pačakamakas

Pačakamakas (keč. Pacha Kamaq – „visatos kūrėjas“) – dievas kūrėjas Peru pakrantės indėnų mitologijoje. Buvo laikomas vaisingumo teikėju, šiuo aspektu jis – aukščiausias iš dievų. Viename iš mitų teigiama, kad jo sutuoktinė – Pačamama. Kečujai Pačakamaką tapatino su Virakoča.
Anot vieno mito, Pačakamakas buvęs saulės dievo sūnus. Pačakamakas sukūręs pirmuosius vyrą ir moterį, tačiau negavęs maisto vyras miręs. Nors pirmoji moteris išgyvenusi, veltui meldusi Saulę maisto. Užuot parūpinęs jai maisto, Saulė spinduliais apvaisinęs moterį ir jai gimęs vaikas, kurį po keturių dienų užsirūstinęs Pačakamakas sukapojęs į gabalus. Pasodinti žemėn, jie virtę valgomaisiais augalais. Iš dantų išaugę kukurūzai, kaulų ir šonkaulių – manijokai ir šakniavaisiai, iš likusio kūno – daržovės ir vaismedžiai. Saulės dievas iš kūdikio virkštelės sukūręs kitą sūnų ir pavadinęs Vičama, šis užaugęs ir patraukęs kelionėn. Kol jis buvo išvykęs, Pačakamakas nužudęs Vičamos motiną ir sukūręs naują žmonių porą, kurios palikuonių ėmę sparčiai gausėti. Vičama įtūžęs ir drauge su saulės dievu pavertęs Pačakamako sukurtus žmones akmenimis, o Pačakamakas pasitraukęs į Ramiojo vandenyno gelmes. Tuo tarpu dabartiniai indėnai atsiradę iš saulės dievo nusviestų auksinio, sidabrinio ir varinio kiaušinių. Iš auksinio kiaušinio atsiradę karaliai ir vietiniai vadai, iš sidabrinio – kilmingosios moterys, o iš varinio – nekilmingi vyrai ir jų šeimos.
Žinomas ir kitas mito variantas, pagal kurį, Pačakamakas kovojęs su dievu Konu, jį įveikęs ir ištrėmęs. Kono sukurtus žmones Pačakamakas pavertęs gyvūnais ir sukūręs naują žmonių kartą, parūpinęs jiems valgomųjų augalų.
Lietuvos futbolo taurė 2015–2016 m.

Lietuvos futbolo taurė 2015–2016 m. – 27-asis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras.
2015 m. birželio 2 d. buvo sužaistos pirmosios varžybos, o 2016 m. gegužės 15 d. Telšiuose įvyko LFF taurės finalo varžybos.
Dievas mirė

Dievas mirė (vok. Gott ist tot) – plačiai paplitusi vokiečių filosofo Frydricho Nyčės citata. Pirmą kartą šis teiginys pasirodė jo knygoje „Linksmasis mokslas“. Jis taip pat randamas klasikiniame Nyčės kūrinyje „Štai taip kalbėjo Zaratustra“, pastaroji knyga labiausiai nusipelnė populiarindama šį aforizmą.

Reikšmė

„Dievo mirtis“ dažniausiai suprantama ne kaip fizinė jo mirtis, bet kaip teologijos įtakos moralei susilpnėjimas, arba išnykimas. Tokiu būdu žmonija, esą, praranda moralės pagrindą ir tampa nihilistine, niekas nebetiki objektyvia morale. Nyčė teigė, kad dėl to reikia iš naujo įvertinti visas vertybes. Ši transformacija turėtų išsipildyti antžmogyje. Kaip pagrindinį įrankį šiam virsmui, jis matė jėgą valiai (vok. Der Wille zur Macht). Taip pat ši frazė naudojama krikščioniškojo ateizmo teologijoje.
Ona Maksimaitienė

Ona Maksimaitienė-Girčytė (1902 m. vasario 5 d. Sankt Peterburgas – 1999 m. gruodžio 10 d. Vilnius, palaidota Panevėžyje) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija

Sūnus Mindaugas Maksimaitis. Mokėsi privačioje mergaičių gimnazijoje, 1916–1918 m. Voronežo Martyno Yčo mergaičių gimnazijoje, 1919–1922 m. – Kauno „Saulės“ gimnazijoje. 1927 m. baigė Kauno universiteto Humanitarinį fakultetą. 1966 m. istorijos mokslų kandidatė.
1923–1924 m. mokytojavo Kaune, 1925–1929 m. Mažeikių gimnazijos, 1929–1935 m. Kėdainių gimnazijos mokytoja. Vyrą, Lietuvos kariuomenės karininką perkėlus į Panevėžį, 1935–1944 m. mokytojavo Panevėžio mergaičių gimnazijoje, 1944–1948 m. dėstė Panevėžio mokytojų seminarijoje, 1948–1957 m. Panevėžio berniukų gimnazijos mokytoja. 1957–1970 m. dirbo Istorijos institute. Išleista į pensiją mokslinio darbo Istorijos institute nenutraukė, nors atlyginimo ir negavo.
1937–1983 m. išspausdinta 19 jos sudarytų XIII a. – XX a. Lietuvos ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės istorijos žemėlapių. Parašė atsiminimų. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė.
Vladimiras Vysockis

Biografija

Vladimiras Vysockis gimė 1938 m. sausio 25 d. Maskvoje. Tėvas Semionas Vysockis – karininkas, motina Nina – vertėja iš vokiečių kalbos. II pasaulinio karo metu su motina porą metų gyveno Urale. 1943 m. sugrįžo į Maskvą.
1947-1949 m. su tėvu ir jo antrąja žmona Jevgenija gyveno Ebersvaldėje, Vokietijoje. Tuo metu mokėsi groti fortepijonu.
Grįžęs gyventi į TSRS nuo 1955 m. pradėjo lankyti dramos būrelį. Baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Maskvos inžinierinį statybos institutą. Nebaigęs pirmojo semestro, mokslus metė.
1956-1960 m. studijavo Nemirovičiaus-Dančenkos aktorių studijoje. Čia susipažino su pirmąja žmona Izolda Žukova.
1959 m. atliko pirmąjį vaidmenį teatro spektaklyje „Nusikaltimas ir bausmė“, bei kine (filmas „Bendraamžės“).
1960-1964 m. dirbo aktoriumi Maskvos Puškino dramos teatre.
1961 m. filmavimo metu susipažino su būsima antrąja savo žmona Liudmila Abramova. Tais pačiais metais įrašo pirmąsias dainas. Manoma, jog pirmoji daina buvo „Tatuiruotė“.
1964 m. sukūrė dainas kino filmams ir įsidarbino Maskvos Tagankos teatre. Šiame teatre dirbo iki gyvenimo pabaigos.
1967 m. susipažino su trečiąja žmona Prancūzijos aktore Marina Vlady.
Mirė 1980 m. liepos 25 d.

Kūryba

Vladimiras Vysockis parašė kelis kino scenarijus, įrašė 10 radijo spektaklių, sukūrė apie 600 dainų, atliko 40 vaidmenų filmuose.
Vilniaus medicinos–chirurgijos imperatoriškoji akademija

Vilniaus medicinos–chirurgijos imperatoriškoji akademija – 1832–1842 m. Vilniuje veikusi aukštoji mokslo įstaiga, įkurta vietoj caro valdžios uždaryto 1832 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto.
Vilniaus universitetą caro valdžia uždarė po 1831 m. sukilimo.

Struktūra ir istorija

Vilniaus medicinos–chirurgijos akademijoje buvo rengiami bendrosios praktikos gydytojai, veterinarai bei farmacininkai, t. y. veikė Medicinos, Farmacijos ir Veterinarijos fakultetai. Studijos trukdavo nuo trejų iki penkerių metų.
Šioje akademijoje dirbo 15 profesorių ir 10 adjunktų. Tarp profesorių buvo tokie žymūs mokslininkai, kaip Andrius Sniadeckis, Adolfas Abichtas, Ignacijus Fonbergas, Eduardas Eichvaldas, Konstantinas Porcijanka ir kiti. Šioje akademijoje dėstė Stanislovas Batys Gorskis, Pavelas Kukolnikas (rusų kalbą), Juozapas Jundzilas – botanikos ir zoologijos kursą.
Šios akademijos rektoriais buvo Mykolas Mianovskis (1832–1833), Tomas Kučkovskis (1833–1840) ir Juzefas Mianovskis (1840–1842).
1830–1837 m. Bendrosios terapijos katedrai vadovavo Aleksandras Velkas (1801–1863), kurį laiką Juzefas Mianovskis, 1837–1841 m. – Adolfas Abichtas. Specialiąją patologiją ir terapiją dėstė Feliksas Rimkevičius.
Pirmaisiais akademijos veiklos metais joje studijavo 580 studentų, 1833 metais – 642 studentai. Akademiją baigė apie 700 studentų. Jos veiklos metu joje buvo apsiginta 20 daktaro disertacijų medicinos srityje.
Vilniaus medicinos–chirurgijos akademijai priklausė akušerijos, chirurgijos ir terapijos klinikos, studentų ir akademijos darbuotojų ligoninė, veterinarijos klinika, anatomijos, chemijos, fizikos, zoologijos ir kt. kabinetai, botanikos sodas, vaistinė, biblioteka, kuriai vadovavo Adomas Benediktas Jocheris. 1842 m. bibliotekoje buvo apie 20 tūkstančių knygų.

Uždarymas

Savo veiklos metais akademija buvo pripažinta kaip geriausia šios rūšies mokslo įstaiga visoje Rusijos imperijoje, tačiau 1842 m. ji caro valdžios buvo uždaryta. Dėstytojai ir mokslininkai buvo išskirstyti po kitas Rusijos imperijos mokslo įstaigas. Vilniaus medicinos–chirurgijos akademijos turimą duomenų bazę perėmė Kijevo Šv. Vladimiro universitetas.
1842 m. uždarius akademiją medicinos mokslo centru tapo 1805 m. Jozefo Franko iniciatyva įkurta Vilniaus medicinos draugija.
Marco Mengoni

Ankstyvoji jaunystė

Marco Mengoni gimė 1988 m. gruodžio 25 d. Roncilionėje, Viterbo provincijoje, centrinėje Italijoje, kur jis čia praleido vaikystę. Nuo keturiolikos metų vidurinėje mokykloje mokėsi pramonino dizaino, po to jis pradėjo imtis dainavimo. Baigęs studijas, jis persikėlė į Romą, kur jis mokėsi kalbų. Per studijas, retkarčiais dirbo barmenu, tais pačiais metais, jis turėjo savo pirmąjį muzikos įrašų verslą.

2013: Sanremo muzikos festivalis, #prontoacorrere ir Eurovizija

2013 m. vasario mėn. Mengoni varžėsi Sanremo muzikos festivalyje su dainomis „L’essenziale“ ir „Bellissimo“. 2013 m. vasario 12 d. daina „L’essenziale“ laimėjo prieš dainą „Bellissimo“. Vasario 16 d. Mengoni buvo paskelbtas konkurso nugalėtoju.
Sutrumpinta dainos „L’essenziale“ versija vėliau buvo pasirinkta kaip daina, kuri bus atlikta per Eurovizijos dainų konkursą. Kaip ir kitos „Didžiojo penketo“ (Big Five) šalys, Mengoni iš karto dainavo konkurso finale. Jis užėmė septintą vietą, surinkęs 126 taškais.
Dainos „L’essenziale“ ir „Bellissimo“ buvo įtrauktos į Mengoni antrąjį studijinį albumą „#prontoacorrere“, kurio prodiuseris yra Michele Canova.
Dubičių herbas

Dubičių herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis, Lietuvos heraldikos komisija aprobavo 2015-06-04 (Komisijos posėdžio protokolas Nr. 6K-5(489)). 2015 m. liepos 16 d. LR Prezidentės dekretu Nr. 1K-397 patvirtintas Dubičių herbas.
Dubičių herbo raudoname fone vaizduojamas auksinis elnias, kuris ne tik atspindi aplinkinių miškų turtingumą, bet yra aliuzija į su Dubičiais susijusį pasakojimą apie Vytauto Didžiojo medžioklę vietovės apylinkėse. Aukso spalva heraldikoje atspindi kilnumą, o raudona - drąsą ir narsą, tad šios spalvos simbolizuoja Dubičių gyventojų kilnią ir drąsią kovą už laisvę, vietovėje siautusių istorinių verpetų sūkuryje pralietą žmonių kraują.
Mūsų žinynas

Mūsų žinynas – Lietuvos karybos ir istorijos žurnalas, ėjęs 1921–1940 m. Kaune.

Istorija

Žurnalą įsteigė Krašto apsaugos ministerijos Karo mokslo skyrius, leido Spaudos ir švietimo skyrius. Iki 1925 m. ėjo kas tris mėnesius, nuo 1929 m. – kas du, 1929–1940 m. – kas mėnesį. Nagrinėjo karo mokslo, karų istorijos, Lietuvos kariuomenės organizacijos, karių rengimo ir auklėjimo, karinės ginkluotės, Lietuvos istorijos ir tarptautinių santykių raidos klausimus. Tiražas 1000 egz. (1928 m.).
Leido priedus: „Kardas“, 1925 m. „Karo archyvas“, „Karo literatūros rodyklė“, „Karo mokslų draugijos žinios“.
Bendradarbiavo Jonas Basanavičius, Petras Biržys, Viktoras Biržiška, Jurgis Byla, Petras Bytautas, Karolis Dineika, Martynas Yčas, Augustinas Janulaitis, Paulius Galaunė, Kazys Grinius, Vincas Grigaliūnas-Glovackis, Vaclovas Griganavičius, Leonas Gustaitis, Vladas Ingelevičius, Augustinas Janulaitis, Viktoras Jasaitis, Maksimas Katchė, Pranas Kaunas, Stanislovas Kuizinas, Kazys Ladiga, Antanas Mačiuika, Vladas Mieželis, Kazys Musteikis, Povilas Pakarklis, Jonas Petruitis, Petras Purėnas, Antanas Simanas Rėklaitis, Petras Ruseckas, Aleksandras Ružancovas, Kazys Škirpa, Konstantinas Žukas ir kiti.
Dorota Terakowska

Biografija

1955 m. baigė suaugusiųjų mokyklą. 1965 m. Jogailos universitete įgijo sociologijos magistro laipsnį, kelerius metus dirbo Kultūros ir sociologijos institute. Vėliau dirbo įvairiuose Krokuvos laikraščiuose redaktore, bendradarbiavo kultūrinėje spaudoje. Kaip rašytoja debiutavo 1985 m. Nuo 1986 m. atsidėjo vien literatūrai. Parašė daugiau nei 10 knygų vaikams ir paaugliams.
Lietuviškai išleistos keturios Dorotos Terakovskos knygos: „Lėliukė“ (lenk. Poczwarka, vert. Vytas Dekšnys, 2005), „Raganų duktė“ (lenk. Córka czarownic, vert. Irena Aleksaitė, 2006), „Belytis“ (lenk. Ono, vert. Irena Aleksaitė, 2007), „Ten, kur krenta angelai“ (lenk. Tam gdzie spadają Anioły, vert. Irena Aleksaitė, 2007).
Žeimiai (Molėtai)

Istorija

1689 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje. 1694-XX a. ten buvo dvaras. XX. a. pradžioje kaimas dar vadintas Žeimeliais.
Jurginiškis

Aplinkinės gyvenvietės

Parovėja – 14 km
Gražiškiai (Biržai) – 1,2 km
BIRŽAI – 20 km
Gricgalė – 2,5 km
Skrebiškis (Biržai) – 4,3 km
Simaniai – 2,4 km
Pilskalnė – 8,9 km
Mėlynasis kalnagūbris

Mėlynasis kalnagūbris (angl. Blue Ridge) – kalnagūbris Jungtinėse Amerikos Valstijose, Apalačų kalnų dalis. Tęsiasi nuo Džordžijos pietuose iki Pensilvanijos šiaurėje (>1000 km). Vakaruose Mėlynąjį kalnagūbrį nuo Apalačų plynaukštės skiria Didysis Apalačų slėnis, rytuose leidžiasi į Pidmonto plynaukštę. Aukštis iki 2037 m (Mičelo kalnas, aukščiausia Apalačų vieta).
Mėlynąjį kalnagūbrį sudaro keletas masyvų: Didieji Dulsvieji kalnai, Didieji Balzaminiai kalnai, Roano aukštumos, Juodieji kalnai ir kt. Įsteigti Didžiųjų Dulsvųjų kalnų, Šenandoa nacionaliniai parkai.
Kalnų pavadinimas kilo nuo virš medžių tvyrančio melsvo dūmo.
Cešyno kunigaikštystė

Bohemijos valdžia

1327 m. Cešyno kunigaikštis Kazimiras I (Kazimierz I) tapo Bohemijos karaliaus Jono Liuksemburgiečio vasalu. Nuo tada Cešyno kunigaikštystė tapo autonomiška vasaline Bohemijos karūnos teritorija. Cešyną valdę Piastai dažnai turėjo valdų, kurios nebuvo Cešyno kunigaikštystės dalimis. Pvz., jie buvo Sevežo (Siewierz), pusės Gloguvo (Głogów) ir žemių apie Bytomą (Bytom) savininkai.

1431 m. mirė Boleslavas I, ir kunigaikštystę valdė pasidaliję jo žmona Eufemija ir keturi jų sūnūs. 1442 m. kunigaikštystę pasidalino sūnūs, kurie visi formaliai buvo laikomi Cešyno kunigaikščiais, bet iš tiesų kraštą valdė tik du – Boleslavas II (Bolesław II cieszyński) ir Pžemislovas II (Przemysław II cieszyński). 1452 m. Boleslavas II mirė, ir toliau valdė vienas Pžemislovas II.

1545 m. Cešyno kunigaikštis Vaclovas III Adamas (Wacław III Adam Cieszyński) atsivertė į protestantizmą, tad visa kunigaikštystė irgi buvo laikoma protestantiška. 1610 m. kunigaikštis Adamas Vaclovas (Adam Wacław Cieszyński) atsivertė į katalikybę.

Piastai valdė Cešyno kunigaikštystę iki 1653 m., kai mirė paskutinė Piastų atstovė kunigaikštienė Elžbieta Lukrecija (Elżbieta Lukrecja).

Habsburgų valdžia

Nuo 1653 m. Cešyno kunigaikštystę valdė Habsburgai. XVIII a. pirmoje pusėje kunigaikštystė buvo perduota Lotaringijos hercogui Leopoldui kaip kompensacija už jo senelės iš motinos pusės teises į Šiaurės Italijos Montferrat hercogystę. Pastarąją kunigaikštystę imperatorius atidavė Savojos hercogams pagal sąjungininkystės sutartį.

Vėliau imperatorius Francas I (Franz I Stephan) padovanojo kunigaikštystę (hercogystę) savo vyriausiai dukrai Marijai Christinai, kuri ištekėjo už princo Alberto Saksono. Pirmojo Silezijos karo metu 1742 m. didžioji dalis Silezijos atiteko Prūsijos karalystei, tačiau Cešynas (austrų vadintas Tešenu) liko Austrijos (Austrijos Silezijos) dalimi. Alberto Saksono ir Marijos Christinos santuoka liko bevaikė, ir mirus našlavusiam Albertui hercogystę paveldėjo jų įsūnis erchercogas Karlas (Erzherzog Karl von Österreich), kuriuo prasidėjo Habsburgų Lotaringiečių dinastija Cešyno soste.
Nuo 1804 m. Tešeno hercogystė buvo Austrijos imperijos, nuo 1867 m. – Austrijos-Vengrijos dalis.

Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui hercogystės teritoriją Spa konferencijoje pasidalino Lenkija ir Čekoslovakija.