google/wiki40b huggingface dataset:
Krupkos

Istorija

Krupkos minimi nuo XVI a. Priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVII a. pradžioje Krupkas įsigijo kunigaikščiai Sanguškos ir valdė iki XX a. pradžios. 1793–1917 m. Krupkos priklausė Rusijos imperijai, nuo 1917 m. lapkričio – Tarybų Rusijai, nuo 1920 m. – Baltarusijai. Nuo 1924 m. Krupkų rajono centras. 1938 m. įgijo miesto tipo gyvenvietės statusą. Nacių okupacijos metais Krupkuose nužudyta apie 1800 žmonių. Miesto teisės nuo 1991 m.

Lietuviai

XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje Krupkų apylinkėse, Asinaukos, Litvinkos kaimuose ir Žauniako gyvenvietėje, buvo kelios išeivių iš Lietuvos kolonijos. Į Asinauką XIX a. devintame dešimtmetyje iš Lietuvos persikėlė 11 ūkininkų šeimų. Kredituojami Maskvos Žemės ūkio banko jie išpirko 350 dešimtinių žemės dvarą ir pradėjo rūpintis mokyklos steigimu. Asinaukoje 1912 m. buvo įsteigta valdinė, 1926 m. – lietuviška mokykla, 1931 m. įsteigtas lietuvių kolūkis. Litvinkoje lietuvių kolonija įsikūrė 1889 m., 15 lietuvių ūkininkų šeimų iš Trakų apskrities suorganizavus žemės ūkio bendrovę. Iš dvarininkės Menžinskos buvo išpirkta 500 dešimtinių žemės, dar 120 dešimtinių buvo nupirkta iš Bobrų miestelio. XX a. trečiame dešimtmetyje Litvinkoje gyveno 24 lietuvių šeimos, 130 žmonių. 1931 m. buvo įkurtas lietuvių kolūkis „Raudonoji žvaigždė“. Žauniako gyvenvietė įkurta XIX a. devintame – dešimtame dešimtmetyje. Iš Panevėžio apskrities atvykę lietuviai išpirko iš dvarininkės Menžinskos apie 200 dešimtinių žemės. 1929 m. gyvenvietėje gyveno 7 ūkininkų šeimos, 1931 m. jie įstojo į lietuvių kolūkį „Raudonoji žvaigždė“.
Čiuožimas ant ledo

Čiuožimas ant ledo – judėjimas ledu su pačiūžomis. Tai daroma dėl įvairių priežasčių – laisvalaikiu, sportiniu principu, keliaujant ir treniruojantis. Čiuožimas ledu galimas specialiai paruoštomis trasomis lauke ar viduje ir natūraliai susidariusiomis sąlygomis (sušąlusiu vandeniu, ežerais ar upėmis).
Oksfordo universiteto tyrimas parodė, jog pirmieji čiuožimai ledu vyko Suomijoje daugiau nei prieš 3000 metų. Pirmosios pačiūžos buvo nusmailinti kaulai, prikabinti prie kojų. Pirmosios pačiūžos su pridėtais ašmenimis buvo išrastos Nyderlanduose XIII–XIV amžiuje.
Vėliau čiuožimas ledu populiarėjo ir tapo ne tik laisvalaikio ar kelionių priemone, bet ir sporto šaka. 1772 m. Londone buvo išleista mokomoji dailiojo čiuožimo knyga. Joje aprašomos pirmosios čiuožimo formos. Knyga išskirtinai rašyta tik vyrams, nes moterys čiuožimu neužsiiminėjo XVIII a.
Tarptautinė čiuožimo sąjunga buvo įkurta 1892 m. Nyderlanduose ir yra laikoma viena seniausių pasaulio sporto organizacijų. 1896 m. buvo surengtos pirmosios oficialios dailiojo čiuožimo varžybos Sankt Peterburge. Pirmuoju pasaulio čempionu tapo vokietis Gilbert Fuchs.
Čiuožiant ant ledo vyksta įvairių sporto šakų varžybos, pvz. ledo ritulys, ringetė, greitasis čiuožimas, dailusis čiuožimas ir kt.; Nyderlanduose populiarus Vienuolikos miestų turas – čiuožimo ultramaratonas.
Algis Čaplikas

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą. 1980–1985 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute, įgijo inžinieriaus geodezininko specialybę.
1985–1986 m. Vilniaus melioracijos statybos montavimo valdybos darbininkas-kontrolierius. 1986–1990 m. Statybos montavimo tresto „Vilniaus statyba“ 9-osios statybos valdybos geodezininkas, inžinierius geodezininkas. 1990–1995 m. Vilniaus miesto savivaldybės Justiniškių seniūnas.
1995–1996 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, Paslaugų ir miesto ūkio komiteto pirmininkas, valdybos narys. 1996–2000 m. VII Seimo narys, išrinktas pagal Lietuvos centro sąjungos sąrašą, dirbo Valstybės valdymo ir savivaldybių komitete. 1996–1998 m. aštuntosios Vyriausybės statybos ir urbanistikos ministras, 1998–1999 m. aplinkos ministras. 2000–2003 m. – UAB „LVKOM“ direktorius. 2000–2003 m. Vilniaus savivaldybės tarybos narys, Kontrolės komiteto pirmininkas. 2003–2004 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sekretorius. 2004–2008 m. kadencijos Seimo narys. Nuo 2008 m. gruodžio 9 d. iki 2010 m. vasario 10 d. LR sveikatos apsaugos ministras. 2011–2012 m. LR Seimo pirmininko pavaduotojas. Nuo 2015 m. Vilniaus savivaldybės tarybos narys.
1989–1992 m. dalyvavo Sąjūdžio veikloje. Nuo 1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys, vienas iš šios sąjungos steigėjų, Tarybos, Valdybos narys, Vilniaus skyriaus tarybos pirmininkas. Nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos (LiCS) narys, LiCS valdybos narys, nuo 2005 m. LiCS pirmininko pavaduotojas, nuo 2011 m. LiCS pirmininkas.
Žmona Eglė, sūnus Karolis, dukra Saulė.
1892 m. modelio revolveris

Istorija

Revolveris buvo sukurtas kaip karininkų revolveris. 1892-1924 m. jų buvo pagaminta virš 350 tūkst. Jais buvo apginkluojami Prancūzijos armijos ir laivyno karininkai, žandarmerija. 
Puskarininkiai toliau naudojo senesnius Mle 1873 tarnybinius revolverius, nors dažnai Pirmojo pasaulinio karo metais gaudavo .32 ACP kalibro savitaisius Rubio pistoletus. 
Šiuos revolverius dažnai vadina Lebelio revolveriu, nors ginklų konstruktorius Nikola Lebelis, kiek žinoma, neprisidėjo konstruojant šį revolverį ir jo šovinius. 
1935 m. revolveris Mle 1892 buvo oficialiai pakeistas savitaisiais pistoletais, bet daug jų buvo naudojami Antrojo pasaulinio karo metais, dalis jų karo metu ir po pateko į JAV kaip suvenyrai.

Mechanika

Pradžioje 8 mm šoviniai, naudoti su 1892 m. revolveriu, primenantys .32-20 Winchester šovinius, buvo užtaisyti dūminiu paraku. Vėliau šie šoviniai jau buvo užtaisomi bedūmiu paraku. 
1892 m. modelio revolveris yra dvigubo/viengubo veikimo. Turi vientisą rėmą, o būgnas su atskiru rėmeliu atsilenkia dešinėn. Iššautos tūtelės iš būgno gali būti išmetamos kartu. Tušti šovinių lizdai užtaisomi šoviniais ranka. Užtaisytas būgnas grąžinamas į rėmą, kur užsifiksuoja. 
Kairioji rėmo plokštelė gali būti atlenkta atgal (ji įtaisyta ant vyrio), tuomet atsiveria vidinis mechanizmas, kurį galima išvalyti ir sutepti. Vidinės revolverio dalys numeruotos, skaičiai rodo, kokia tvarka mechanizmas turi būti ardomas. 
Dešinėje vamzdžio pusėje išgraviruoti pagaminimo metai, pvz.,  S 1895.  Įrašas Mle 1892 išgraviruotas vamzdžio viršuje. Revolveriai buvo nešiojami dideliuose uždaruose odiniuose dėkluose, kurie po atvartu turėjo 12 atsarginių šovinių. 

1892 m. revolveris buvo taiklus, su puikia detalių apdaila. Šaudė tiek kaip viengubo veikimo (pradžioje atlaužiamas gaidukas, prireikus šauti nuspaudžiamas nuleistukas), tiek kaip dvigubo veikimo (spaudžiamas nuleistukas pradžioje atlaužia gaiduką, toliau spaudžiamas atleidžia gaiduką, ir revolveris iššauna) ginklas.
Jo trūkumas buvo santykinai silpni jo, kaip karinio ginklo, 8×27 mm šoviniai .  Jo kaunamoji geba vos siekė .32 ACP kalibro šovinių gebą.
Marijonas Vaicekauskas

Biografija

1992 m. baigė Vilniaus aukštesniąją statybos mokyklą, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius.
UAB „Atelana“ direktorius.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys. 2003–2004 m. ir nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Stalo teniso klubo vadovas. Žmona Vida, vaikai Aušra, Tomas.
Michael Pacher

Michaelis Pacheris (vok. Michael Pacher, apie 1435–1498 m.) – XV a. vėlyvosios gotikos tapytojas ir skulptorius, derinęs gotikinę tradiciją su Padujos renesanso įtaka Pietų Vokietijoje.

Biografija

Michaelis Pacheris gimė apie 1435 m. Tirolyje. 1462 m. paminėtas anksčiausias jo kūrinys − altorinė tapyba San Lorenzo (Šv. Lauryno) bažnyčiai Pusterijoje (dabar Italija), išlikusi menkais fragmentais. Michaelio Pacherio kūryba rodo gerą susipažinimą su Padujos mokyklos dailininkų kūriniais, ypač Mantenjos. Tikėtina, kad M. Pacheris lankėsi Padujoje. 1465 m. jis datavo ir pasirašė ant altorinės tapybos, skirtos koplyčiai Bolcane (neišlikusi). 1467 m. jis paminėtas vadovaujančiu dirbtuvėms Brunike (dabar Italija). Jis nuolat buvo minimas tapytoju, tačiau jo altorinių kūrinių medžio drožybos elementai rodo aukštą drožėjo meistriškumo lygį. Tikėtina, kad Michaelis Pacheris vienu metu buvo tiek tapytoju, tiek medžio drožėju, tik užsakymų dokumentuose neišskiriamas kaip toks. Beveik tikra, kad jam padėdavo sūnus Hansas Pacheris, 1484 m. paminėtas meistru. Tikėtina, kad su juo dirbo tapytojas Frydrichas Pacheris, nors tam nėra jokių dokumentinių žinių. 1471 m. M. Pacheris atliko užsakymą altorinei tapybai Griso parapijos bažnyčiai Tirolyje. Joje jaučiama Šiaurės Vokietijos meno įtaka, kas leidžia spėti M. Pacherio kelionę į aukštutinio Reino regionus.
Svarbiausiu Michaelio Pacherio kūriniu buvo „Šv. Volfgango altorius“ piligrimų bažnyčiai Sankt Volfgange (dabar Austrija). Jo centrinė scena baigta 1479 m., pats altorius − 1481 m. Jame scenos vaizduojamos iš žemo perspektyvos taško, akcentuota architektūrinės erdvės giluma, kas rodo Mantenjos įtaką, tačiau pati M. Pacherio atlikimo technika buvo grynai šiaurietiško charakterio. 1483 m. M. Pacheris užbaigė „Bažnyčios Tėvų“ altorinį kūrinį Noistifto vienuolynui (dabar Senojoje pinakotekoje Miunchene). 1848 m. dailininkas buvo užsakytas sukurti didžiulį altorių Mergelės Marijos gyvenimo tema pranciškonų bažnyčiai Zalcburge. Už jį buvo sumokėta didžiulė 3300 Reino aukso florinų suma ir viso kūrinio ilgis viršijo 17 metrų. Šis kūrinys baroko laikmečiu buvo išardytas ir iš jo išliko keli fragmentai. Michaelis Pacheris mirė 1498 m. prieš pat šio altoriaus baigimą.
Baby Love

Vaizdo klipas

Vaizdo klipas nufilmuotas Kalifornijoje. Klipo režisierius yra Francis Lawrence. Klipo premjera buvo per MuchMusic kanalą 2007 m. rugsėjo 24 d.
Video klipas prasideda Nicole jachtoje, kajutėje atsiverčiant nešiojamąjį kompiuterį. Kai prasideda muzika, Nicole matoma su savo draugu laive. Vėliau, jie vėl matomo kartu paplūdimyje, važiuojant motociklu. Will.i.am pasirodo video klipe. 
Dalis klipo buvo panaudota Samsung DV Cam reklamoje. Youtube svetainėje šis klipas peržiūrėtas apie 13 milijonų kartų.

Pasirodymas topuose

"Baby Love" nepasirodė komerciškai gerai Šiaurės Amerikoje ir net nepateko į Billboard Hot 100 topą. Tačiau, jis buvo sėkmingas Europoje. Ši daina pasiekė top 10-tuką Čekijoje, Bulgarijoje, Vokietijoje, Graikijoje, Italijoje, Norvegijoje, Rumunijoje, ir Slovakijoje. Šis singlas Airijos Irish Singles Chart tope pasiekė 15-tąją pozciją. O Jungtinės Karalystės oficialiame tope pasiekė #14 vietą. Lietuvoje ši daina pasiekė aukštą antrąją poziciją. 
Nors daina blogai pasirodė Hot 100 tope, tačiau kitame Billboard tope Hot Dance Club Play pasiekė ketvirtąją poziciją.
Dobhar-chú

Dobhar-chú (air. dobhar-chú 'vandens šuo') – airių folkloro būtybė ir kriptidas. Pagal aprašymus primena tiek šunį, tiek ūdrą, nors kartais aprašomas kaip pusiau šuo, pusiau žuvis. Manoma, gyvena vandenyje.
Per daugelį metų užfiksuota daug atvejų, kai žmonės matydavo dobhar-chú. Vienas paskutinių atvejų buvo 2003 m., kai airių menininkas Sean Corcoran ir jo žmona pareiškė, kad matė dobhar-chú Omėjaus saloje (Omey Island) Konamaros vietovėje (Golvėjaus grafystė). Pagal jo aprašymą didelis tamsus gyvūnas rėkė vaiduoklišku balsu, galėjo greitai plaukti ir turėjo oranžines, plaukmenis primenančias kojas.
Teigiama, kad Kinlough akmuo (Kinlough Stone) yra antkapis moteris, kurią XVII a. nužudė dobhar-chú. Ant jo yra senas šio gyvūno piešinys. Manoma, kad moters vardas buvo Gráinne. Moteriai beskalbiant Glenados ežere (Glenade lough) jos vyras išgirdo jos klyksmą ir puolė gelbėti. Atbėgęs jis pamatė, kad ji jau nebegyva, o prie jos kruvino sumaitoto kūno - dobhar-chú. Vyriškis nudobė dobhar-chú dūriu į širdį. Mirdamas žvėris švilpiamai suspiegė, ir iš ežero pasirodė jo partneris. Antrasis dobhar-chú vyrą vijosi, bet po ilgos kovos vyriškis užmušė ir šį žvėrį. 
Ant Glenado akmens (Glenade Stone), esančio Conwall kapinėse Glenade (Leitrimo grafystė) irgi pavaizduotas dobhar-chú, jis susijęs su ta pačia istorija.

Apie žodį dobhar-chú

Dabartinis žodis air. dobharchú reiškia 'ūdra'. Žodis air. dobhar reiškia 'vanduo', nors naudojamas retai, nes jį pakeitė air. uisce 'vanduo'. 'Dobhar' yra žymiai senoviškesnis, jam giminingi žodžiai aptinkami kitose keltų kalbose (pvz., val. dwr 'vanduo').
Žodis air. Cú reiškia 'šuo'. Dobhar-chú kartais vadinamas dobarcu, o anglų kalboje – doyarchu ar dhuragoo.
Puloveris

Puloveris (angl. pullover, iš angl. pull over 'užsivilkti ant viršaus') – ilgarankovis megztinis, užsivelkamas per galvą. Paprastai aptemptas, be apykaklės ir iškirptės. Kartais – su apykakle ar V pavidalo iškirpte.
Anglų kalboje pullover reiškia ir suknelę ar palaidinę, kuri užsivelkama per galvą.
XIX a. 9-tą dešimtmetį puloverius ėmė vilkėti anglų sportininkai, kuriems puloveriai patiko kaip patogūs ir praktiški drabužiai be užsagstymų. Iki XX a. pradžios puloveriai buvo sportiniai drabužiai. XX a. 3-ią dešimtmetį puloverius ėmė vilkėti visi – tiek vyrai, tiek moterys, nepriklausomai nuo amžiaus ar profesijos. Moterų tarpe puloverius išpopuliarino Koko Šanel, kuri į moterų madą įvedinėjo vyriškus aprangos elementus.
Dosso Dossi

Dosas Dosis (it. Dosso Dossi, tikr. Giovanni di Niccolò de Luteri, apie 1480-90 – 1542) – italų renesanso dailininkas iš Feraros.

Biografija

Giovanni di Niccolò de Luteri gimė apie 1480-90 m. Tėvas Niccolo di Lutero dirbo Feraros kunigaikščių Estė giminei. Dailininko pravardė kilusi greičiausiai iš to, kad jo šeima turėjo nuosavybės Dosso kaime (galutinis variantas Dosso Dossi nusistovėjo tik XVIII a.). Pirmuosius dailės mokslus, kartu su šiek tiek jaunesniu broliu Batistta Dossi, Dosas išėjo pas Lorenzo Costa Bolonijoje. Manoma, kad Dosas apie 1506 m. buvo Venecijoje, kur praleido apie 5 metus. Joje susipažino su Venecijos dailininkų kūryba, kuri padarys jam įtakos, visų pirma Džordžonės.
1517 m. Dosas ir brolis Batistta dokumentuoti Feraroje, kur pradėjo tarnauti kunigaikščiams Estėms. Greičiausiai Dosas buvo pažįstamas su Rafaelio kūryba (žinomas Rafaelio laiškas Dosui 1520 m.). Feraroje Dosas Dosis sutiko kūrybos įdėjinį draugą - poetą Ariostą. Daugelis Doso Dosio paveikslų traktuojami Ariosto poezijos kontekste, kaip poezijos iliustracijos. Giorgio Vasari vėliau kandžiai parašys, kad Dosas Dosis tapo garsiu labiau dėl to, kad Ariostas skyrė jam eiles, nei dėl savo dailės darbų. Taip pat, Giorgio Vasari mini, kad Dosas su savo broliu Batistta Dossi buvo aršūs konkurentai, o užsakovai to nežinodami kviesdavosi brolius dirbti kartu. Minimi darbai Pezare, kur broliai sukiršino čia dirbusius dailininkus, o pačių kūryba vietos kunigaikščio pilyje pasirodė buvusi tokia prasta, kad kunigaikštis liepė ją nutrinti.
Dosas Dosis mirė 1542 arba 1453 m., prieš tai kelerius metus jau nebetapė. Jo kūryboje, be Džordžonės ir Rafaelio, atsekama Ticiano ir Feraros dailės mokyklos, kaip Kozmė Turos, įtakos. Dailininkas dabar geriausiai žinomas poetiškomis alegorijomis, kuriose suvienijo Feraros dailės tradiciją su Brandžiojo renesanso stilistika.
Ksavera Dalevska

Biografija

Gimė 1845 m. Kunkulkos palivarke, bajorų Dominyko Dalevskio ir Dominykos Narkevičiūtės šeimoje. 1861 m. su seserimis dalyvavo politinėje manifestacijoje, paskirtas namų areštas. Dalyvavo 1863 m. sukilime, dirbo kaip savo brolio Pranciškaus Dalevskio sekretorė. 1863 m. birželio 21 d. areštuota, su seserimis ir motina ištremta į Penzos guberniją. 1866 m. gavo leidimą persikelti į Samarą, o 1867 m. į Varšuvą. Gyveno kartu su savo pusiau seserimi iš tėvo pirmos santuokos Apolonija Dalevskyte-Sierakauskiene, Zigmanto Sierakausko žmona. Vertė iš anglų kalbos tekstus savaitraščiui Tygodnik Ilustrowany. Mirė 1900 m. liepos 29 d. Varšuvoje.
Demografinis senėjimas Europos Sąjungos šalyse

Statistika

Europos Sąjungoje gyvena per 70 milijonų 60 metų ir vyresnių gyventojų, t. y. kas penktas gyventojas yra pagyvenęs. Dėl mažėjančio gimstamumo ir ilgėjančios gyvenimo trukmės ES visuomenė spačiai senėja. Mažėjantis gimstamumas nebeužtikrina kartų kaitos: kad būtų užtikrinta kartų kaita, suminis gimstamumo rodiklis turėtų siekti bent 2,1, o 2008 m. ES šis rodiklis vidutiniskai buvo 1,53. ES gyventojų vidutinė gyvenimo trukmė pailgėjo nuo 43,5 metų 1900 m. iki 75,5 metų 2000 m. Trečdalis visų Europos Sąjungoje gyvenančių žmonių ir apie penktadalis darbo jėgos jau yra 50-ies metų bei vyresni. Remiantis Eurostat duomenimis, 2008 m. ES vidutiniškai 46 % 55-64 m. amžiaus gyventojų dalyvavo darbo rinkoje. Pagyvenusių žmonių priklausomybės santykis (tai 65 m. ir vyresnių nedirbančių gyventojų skaičiaus santykis su darbingo amžiaus (15-64 m.) gyventojų skaičiumi, išreikštas procentais. Eurostat) 2008 m. buvo 25 %. Prognozuojama, kad 2020 m. šs rodiklis padidės iki 31 %, o šio šimtmečio viduryje – net iki 50 %.

ES socialinės politikos pagyvenusiems žmonėms raida

Pagyvenę žmonės, kaip socialinė grupė, neturėjo reikšmingos įtakos ES socialinės politikos atsiradimo ir raidos istorijoje. Jie nebuvo atskirai pažymėti nei Paryžiaus (1915 m.), nei Romos (1957 m.) sutartyse. Tik, Europos Ekonominės Bendrijos steigimo (Romos) sutartyje buvo paminėta, kad skirtingas vyresnio amžiaus žmonių traktavimas šalyse narėse, gali būti kliūtimi veiksmingai kuriant bendrąją rinką.
Vienos pirmutinių Europos Sąjungos garantijų senyvo amžiaus asmenims buvo įtvitrintos 1961 m. Europos socialinėje chartijoje. O nuo XX a. VIII-ojo dešimtmečio senyvo amžiaus žmonių problemos minimos daugelyje ES antrinės teisės dokumentų. 1989 m. Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijoje pripažinti senyvo amžiaus žmonių polinkiai į nepriklausomo gyvenimo gyvenimą.
1993 m. Europos Komisija (EK) paskelbė Pagyvenusių žmonių ir kartų solidarumo metais.
1997 m. pasirašytoje Amsterdamo sutartyje buvo įtrauktas naujas straipsnis, draudžiantis diskriminuoti dėl įvairių požymių, taip pat ir dėl amžiaus.
1999 m. Jungtinių Tautų Organizacija (JTO) paskelbė pagyvenusių žmonių metais.
Lisabonos startegijoje (2000 m.) pagyvenę žmonės yra įvardijami, kaip svarbiausias užimtumo išteklius. Todėl, vienu iš strategijos prioritetu tapo pagyvenusių žmonių įtraukimas į darbo rinką.
Taigi, "XX a. pabaigos politikos pagyvenusių žmonių atžvilgiu plėtros kryptys – strategijos, susijusios su visuomenės senėjimo problemomis; pagyvenusių žmonių gerovės ir socialinės aprėpties didinimu; kartų solidarumo puoselėjimu; nediskriminacijos plėtra. " (L. Dromantienė, 2011)
Mažeikių Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė

Istorija

Pirmoji medinė cerkvė Mažeikiuose pastatyta 1894 m. ir pašventinta Šv. Dvasios Apsireiškimo Apaštalams garbei. Ji pastatyta prie geležinkelio stoties Kronštato pirklio I. Kozlovskio lėšomis (5000 rublių).
Po I pasaulinio karo pastatas perduotas komendantūrai, vėliau – mokyklai. Ilgą laiką cerkvė buvo apleista, kadangi jai reikėjo kapitalinio remonto. Apie 300 miesto stačiatikių melsdavosi liuteronų maldos namuose ir nuosavuose namuose. 1928 m. cerkvė performuota į bažnyčią mokymo reikmėms.
1933 m. tikintiesiems vis tik pavyko pastatyti naują medinę cerkvę, kuriai vyriausybė skyrė 5000 litų ir medienos už 5000 litų. Religinių reikmenų iš senosios cerkvės atsiimti nepavyko. 1937 m. parapijoje buvo 379 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo. Tuo metu cerkvėje šventiko nebuvo, jis atvykdavo iš Viekšnių ir Telšių.
Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1685 m. Apie 1756 m. perstatyta. 1758 m. įkurta parapija. 1759 m. paskirti sklypai bažnyčiai, kapinėms, vargonininkui, bažnyčios tarnams. 1777 m. minima parapinė mokykla. Klebonas Tomas Dabrila (1818–1869 m.) 1863 m. apkaltintas Rusijos valdžiai nepalankaus pamokslo sakymu ir nuteistas kalėti. Klebonas Motiejus Oleka su parapijiečiais 1872–1874 m. bažnyčią padidino, pristatė šonines koplyčias. Bažnyčią 1884 m. konsekravo pavyskupis Juozapas Olekas. XX a. pradžioje susibūrė Gyvojo rožančiaus brolija.
1906 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius 1907 m. įsteigė biblioteką – skaityklą. Žiburiečiai 1908–1914 m. rengė viešus lietuviškus vakarus su vaidinimais. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, 1911–1914 m. – Krikščionių darbininkų draugija. Blaivybės skyrius 1910–1914 m. taip pat rengė viešus lietuviškus vakarus, vaidinimus. Per Pirmąjį pasaulinį karą sudegė klebonija. Iki 1936 m. klebonavęs Simeonas Švilpa atstatė kleboniją, ūkinius pastatus, įsigijo varpus, sutvarkė ir aptvėrė kapines.
Vladas Pėstininkas (1889–1968 m.) nuo 1924 m. iki 1937 m. buvo Pilviškių parapijos vikaras, progimnazijos kapelionas, muzikos mokytojas, choro ir orkestro vadovas, pastatė senelių prieglaudą. Po Antrojo pasaulinio karo 10 m. ištremtas į Sibirą. Grįžęs iki mirties klebonavo Pilviškiuose. Palaidotas šventoriuje. 1941 m. bažnyčia sudegė.
1942 m. pagal architekto Stasio Kudoko projektą pradėta statyti mūrinė bažnyčia neužbaigta. Ją mėginta nugriauti. Pasipriešinus klebonui Boleslovui Čegelskui (1922–1989 m.), (Pilviškiuose 1962–1980 m.), palikta. 1947 m. pastatyta laikina žema medinė bažnyčia.
Atkūrus Lietuvos valstybingumą, prasidėjo bažnyčios atstatymas. Atstatyta bažnyčia pašventinta 1997 m.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, su 2 bokšteliais.
Lyonel Feininger

Biografija

Lionelis Feiningeris gimė 1871 m. liepos 17 d. Niujorke, JAV. Jo tėvas buvo vokiečių išeivis smuikininkas Karlas Feiningeris, motina Elizabet − amerikiečių šokėja. 1887 m. L. Feiningeris keliavo į Vokietiją studijuoti muzikos, bet pradėjo mokytis Dailės ir amatų mokykloje Hamburge. 1888−1892 m. jis lankė užsiėmimus Dailės akademijoje Berlyne, dirbo karikatūristu tiek JAV, tiek Vokietijos žurnalams. 1901 m. L. Feiningeris vedė Clara Fürst. 1906–07 m. jis gyveno Paryžiuje, kūrė satyriniam prancūzų savaitiniam žurnalui „Le Témoin“ ir publikavo komikų seriją „The Kin-Der-Kids“ Čikagos „Sunday Tribune“. 1907 m. L. Feiningeris grįžo į Berlyną, pradėjo tapyti molbertinius paveikslus, piešti architektūrinius objektus ir gatvės scenas.
Susipažinęs su kubistiniais darbais ir R. Delonė orfizmu 1911 m. kelionės į Paryžių metu, L. Feiningeris sukūrė tapybos darbų su permatomais planais, kurių susikirtimai sukurdavo skaidrios prizmės vaizdo efektą. 1913 m. L. Feiningeris buvo pakviestas eksponuoti su vokiečių ekspresionistų grupe „Mėlynasis raitelis“ Der Sturm galerijoje Berlyne. Joje 1917 m. įvyko pirmoji L. Feiningerio personalinė paroda. 1918 m. L. Feiningeris sutiko Walter Gropius, kuris pasiūlė jam dėstyti naujai įkurtoje „Bauhaus“ mokykloje Veimare. L. Feininger tapo vienu reikšmingiausių „Bauhaus“ asmenybių, jo grafikos kūrinys „Katedra“ iliustravo mokyklos manifestą. Veimare 1926 m. L. Feiningeris dirbo ties paveikslais minoritų bažnyčioje. Kūriniuose, kaip „Gelmeroda“ (1913–36), vaizduojami skirtingi architektūros statinių susikertantys planai, sukuriantys monumentalumą.
1924 m. L. Feiningeris, Vasilijus Kandinskis, Paulis Klė ir Aleksejus fon Javlenskis įkūrė grupę „Mėlynasis ketvertas“ (Blaue Vier). Pirmoji jos paroda įvyko 1925 m. Charles Daniel galerijoje Niujorke. Po 1925 m. „Bauhaus“ perkėlimo į Desau L. Feiningeris nustojo joje dėstyti, bet liko artimu menininku iki 1933 m. mokyklos uždarymo. 1928 m. L. Feiningeris pradėjo eksperimentuoti su fotografija ir tęsė tai iki gyvenimo pabaigos. 1931 m. įvyko kapitalinė L. Feiningerio paroda Nacionalinėje galerijoje Berlyne. Jo kūrinių Vokietijos nacistai 1937 m. įtraukė į „degeneracinio meno“ parodą Miunchene. 1937 m. jis paliko Vokietiją ir dėstė Milso koledže Ouklende, JAV. Po to persikėlė į Niujorką, 1940 m. sukūrė miesto vaizdų. Nuo 1945 m. dėstė Šiaurės Karolinos Black Mountain koledže. Lionelis Feiningeris mirė 1956 m. sausio 13 d. Niujorke. Jo sūnūs Andreas (g. 1906) ir Teodoras Luks (g. 1910) tapo menininkais.
L. Feiningerio pomirtinės retrospektyvinės parodos įvyko Dalase (1653), Pasadenoje (1966), Ciuriche (1973). 2011 m. J. Paul Getty muziejuje įvyko vien jo fotografijų paroda. 2007 m. vienas 1915 m. atliktas L. Feiningerio paveikslas viešo aukciono metu buvo parduotas už 23,3 mln. JAV dolerių.
Jurijus Andropovas

Gyvenimo pabaigoje

Trumpo Andropovo valdymo laikotarpiu bandyta pagerinti ekonominę situaciją bei sumažinti korupciją, suorganizavo antialkoholinę kampaniją, mėgino gerinti darbo discipliną. Užsienio politikoje pokyčių beveik nebuvo.
1984 m. vasario 9 d. sutrikus inkstų veiklai J. Andropovas mirė.