Elgesio su gyvūnais etika

Medžiotojų-rinkėjų bendruomenės

Tarp medžiotojų-rinkėjų bendruomenių plačiai paplitęs požiūris, jog gyvūnai yra sąmoningos, protingos, dvasiškai stiprios būtybės, su kuriomis žmonės gali bendrauti ir palaikyti glaudų abipusį ryšį. Dėl to elgesys su jais reguliuojamas atitinkamų taisyklių, nurodančių kada ir kaip gyvūnas gali būti sumedžiojamas, kokios apeigos turi būti atliekamos prieš ir po nužudymo, kokių tabu reikia laikytis. Tuo siekiama tiek pagerbti patį gyvūną, tiek nuraminti jame buvusią dvasią ir atpirkti gyvybės atėmimo kaltę. Manoma, jog taisyklių nesilaikymas gali užtraukti nelaimes, ligas arba neužtikrinti sėkmės būsimose medžioklėse. Dalis antropologų laikosi nuomonės, jog panašūs su gyvūnais susiję tikėjimai egzistavo ir priešistorinėse žmonių bendruomenėse.

Judaizmas

Judaizme žmogus vertinamas kaip viso pasaulio, o tuo pačiu ir gyvūnijos, prižiūrėtojas. Nors gyvūnus leidžiama naudoti savo reikmėms, skiriamas nemažas dėmesys kaip tai daroma, siekiama užtikrinti jų gerovę.

Islamas

Islame pabrėžiamas antropocentrizmas: manoma, jog žmogus yra svarbiausias Alacho kūrinys, jam pavesta rūpintis pasauliu ir naudoti jį savo reikmėms. Tačiau žmonija tuo pačiu turi ir pareigą elgtis atsakingai, neniekinti kūrinijos. Nors Koranas nedraudžia gyvūnų naudojimo maistui ar kitais tikslais, jų moralinė svarba nėra atmetama, skatinamas rūpestingas elgesys, tinkama priežiūra, pasisakoma prieš gyvūnų žalojimą ar žudymą vardan pramogos. Kai kurios islamo atšakos (pavyzdžiui, sufista) elgesį su gyvūnais reguliuoja griežčiau, pasisako už vegetarizmą.

Hinduizmas

Hinduizmo tradicijose nėra vieningo požiūrio į gyvūnus, tačiau beveik visose galima rasti du bendrus įsitikinimus: 1) gyvūnai ir žmonės susiję tarpusavyje per reinkarnaciją; 2) žmogaus būtis yra tobulesnė ir vertingesnė nei gyvūnų. Pagal karmos principą, praėjusiame gyvenime blogai besielgusių žmonių sielos degraduoja ir gali atgimti kaip gyvūnai. Tuo tarpu gyvūno atgimimas žmogumi suprantamas kaip sielos progresas. Iš vienos pusės toks požiūris gali pasireikšti žmonių išaukštinimu ir gyvūnų nuvertinimu, prastu elgesiu su jais, o iš kitos – jų įtraukimu į moralinę bendruomenę, žudymo ir žiauraus elgesio nepateisinimu, vegetarizmo ir ahimsos (neprievartos) progagavimu.

Budizmas

Pagal budistinę pasaulėžiūrą gyvūnai yra jaučiančios būtybės, skatinama jų nežaloti, nekankinti ir vengti bet kokio kito beprasmio skausmo ar mirties sukėlimo. Kaip šis idealas įgyvendinamas praktikoje, skiriasi priklausomai nuo budizmo mokyklų: dalis jų pasisako už vegetarizmą ar veganizmą, o kitos nedraudžia mėsos valgymo ar kitų gyvūninių produktų naudojimo. Kaip ir hinduistai, budistai tiki, kad tiek žmonės, tiek gyvūnai po mirties atgimsta kitu pavidalu, todėl žmogus praėjusiame gyvenime galėjo būti gyvūnu, o gyvūnas – žmogumi. Tačiau gyvūno būtis suprantama kaip menkesnė nei žmogaus, atgimimas juo laikomas grįžimu atgal, atitolimu nuo nušvitimo.

Džainizmas

Džainizmas gali būti išskiriamas kaip viena iš labiausiai gyvūnais besirūpinančių religijų. Jo pagrindinė doktrina ahimsa, liepianti susilaikyti nuo prievartos ir skausmo sukėlimo, galioja ne tik elgesyje su žmonėmis, bet ir su visa gyvybe. Džainizmo išpažinėjai nepraktikuoja gyvūnų aukojimų, nemedžioja, nežvejoja, yra vegetarai, tačiau dalis vartoja pieno produktus.

Daoizmas

Daoizmas skatina žmones gyventi paprastą gyvenimą, harmoningą su gamtoje vykstančiais procesais, pažinti kiekvienos gyvos būtybės prigimtį ir į ją nesikišti, atsisakyti antropocentrizmo, dominavimo. Manoma, jog visų gyvūnų būtis yra tobuliausia savo natūralioje būsenoje, todėl žmogus neturėtų jų įkalinti, dresuoti ar kitaip išnaudoti. Kai kurie daoizmo tekstai, kaip kad Šimtas ir aštuoniasdešimt pamokymų, draudžia medžioklę, žvejybą ar kokią kitą veiklą, kuri sukeltų žalą ar mirtį gyvūnams. Dėl šių priežasčių dalis daoistų yra vegetarai.

Viduramžiai

Viduramžių periodu požiūrį į gyvūnus labiausiai įtakojo krikščionybė, prie kurios doktrinos formavimo daugiausiai prisidėjo Origenas, šv. Augustinas, Tomas Akvinietis ir kiti šios religijos filosofai. Jie rėmėsi ne tik Biblija, bet ir antikinių filosofų darbais, ypač Aristoteliu. Visus juos vienijo požiūris, kad žmonės yra svarbiausias Dievo kūrinys, galintis naudoti gyvūnus savo tikslams ir turintis prieš juos tik netiesioginius įsipareigojimus, susijusius su pareiga kitiems žmonėms arba Dievui.

Šv. Augustinas (354–430)

Šv. Augustinas palaikė dualizmo idėją ir teigė, kad dvasinės būtybės yra aukščiau už fizines. Racionalumas žmogui leidžia atitrūkti nuo instinktų ir būti dvasingesniu bei svarbesniu už gyvūnus. Jis taip pat manė, kad tik žmonės gali siekti išganymo, o visos kitos Žemės būtybės egzistuoja tam, kad padėtų tai padaryti. Dėl šios priežasties visa gamta, o tuo pačiu ir gyvūnai, yra žmogaus įrankis, kuriuo galima naudotis, jeigu tai tik neveda į bedieviškumą.
Savo veikale De moribus ecclesiae catholicae et de moribus Manichaeorum (Apie katalikų bažnyčios moralę ir apie manichėjų moralę) šv. Augustinas teigia, kad "Kristus parodė, jog susilaikymas nuo gyvūnų skerdimo ir augalų žalojimo yra tik prietaras, nes tarp mūsų ir gyvulių bei medžių nėra bendrų teisių. " Be to, faktas, kad gyvūnai žudomi kenčia, nėra pagrindas rūpesčiui, nes "mes galime matyti ir girdėti iš gyvūnų šauksmo, kad jie miršta skausme, tačiau į tai nekreipiame dėmesio, nes žvėris, neturintis racionalios sielos, neturi su mumis bendrų teisių. "

Renė Dekartas (1596–1650)

Renė Dekartas teiginį, kad gyvūnai turi moralinę vertę, atmetė argumentu, jog jie iš esmės skiriasi nuo žmogaus, nes neturi sielos, o tuo pačiu net ir mažiausių mąstymo ar sąmoningumo apraiškų. Laiške anglų filosofui Henry More jis rašė, kad „nėra jokio kito tarp mūsų labiau įsišaknijusio prietaro, nei tikėjimas, jog kvaili gyvūnai galvoja“. Gyvendamas mokslo revoliucijos metais, jis pasiūlė mechanistinės pasaulio sandaros teoriją, pagal kurią gyvūnai tėra mechanizmai – judančios mašinos, kurios kartais gali veikti geriau, nei žmogus, lygiai kaip laikrodis tiksliau matuoja laiką, tačiau jie nėra sąmoningi, neturi jausmų, minčių, intelekto, gebėjimo kentėti ar jausti skausmą. Žmonės nuo gyvūnų skiriasi, nes gali kalbėti, turi nemirtingą sielą bei pasižymi sudėtingu ir originaliu elgesiu, kuris negali būti paaiškinamas vien tik mechaniškai. Dėl šių priežasčių jokie žmonių veiksmai negali daryti įtakos gyvūnų gerovei, jų atžvilgiu neegzistuoja ir jokie moraliniai įsipareigojimai.

Empirikai: Hobbes, Locke, Hume

XVII ir XVIII a. gyvenę mąstytojai nebuvo patenkinti Dekarto požiūriu į gyvūnus ir bandė į tai pažvelgti iš kitų pozicijų. Vieni iš pirmųjų oponentų buvo empirikai: Thomas Hobbes (1588–1679), John Locke (1632–1704), David Hume (1711–1776) ir kiti. Jie nemanė, jog gyvūnai iš esmės skiriasi nuo žmonių ar kad mąstymas ir racionalumas yra išskirtinai žmogiškos savybės. Tačiau empirikai rado kitų priežasčių, kurios leistų nepritarti moralinės gyvūnų vertės egzistavimui.
Hobbes teigė, kad visi gyvūnai, įskaitant žmones, yra kūniškos būtybės, todėl jų sugebėjimai yra panašūs ir skiriasi tik savo laipsniu. Gyvūnai taip pat gali turėti norus, jausmus, daryti išvadas, susieti veiksmus su pasekmėmis ir pan. Visgi žmonių gebėjimas kalbėti bei gero ir blogo elgesio supratimas leidžia juos įtraukti į moralinę bendruomenę ir iš jos išskirti visus kitus. Dėl to „žmogus gali prijaukinti ar naudoti bet kurį gyvūną, arba amžinai kariauti su jam priešiškais, medžioti juos ir naikinti“, nes „mes turime viršenybės teisę prieš iracionalias būtybes“.
Locke (1632–1704) taip pat teigė, kad gyvūnai pasižymi mąstymu, emocijomis ir kitomis savybėmis, tačiau dėl kalbos neturėjimo jie nesugeba suprasti abstrakcijų. Dėl to jie išskiriami iš moralinės bendruomenės ir paliekami žmonių naudojimui: "supratimas yra tai, kas pastato žmogų virš kitų jaučiančių būtybių ir suteikia jam visus privalumus ir dominavimą, kurį jis virš jų turi. " Tokia hierarchija paremiama ir krikščioniška pasaulėžiūra.
Hume manė, kad sudėtingas gyvūnų elgesys, kaip kad patirties kaupimas ir jos panaudojamas prisitaikant prie aplinkos sąlygų, yra įrodymas, jog jie mąsto, pasižymi intelektu ir tam tikru racionalumu. Skirtumas tarp žmonių ir gyvūnu daromas lygiai taip pat kaip ir pas Locke – gyvūnai nesupranta abstrakcijų ir idėjų. Šis jų mąstymo ribotumas ir nesugebėjimas suprasti, kas yra teisingumas, padaro juo menkesniais ir moraliai nesvarbiais.

Imanuelis Kantas (1724–1804)

Kantas, svarstydamas apie gyvūnų moralinę vertę, taip pat svarbą teikė racionalumui, kaip vienam iš lemiamų veiksnių. Jis manė, kad tik racionaliai mąstančios būtybės turi valią, yra nepriklausomos ir todėl turi vidinę vertę. Tokiomis savybėmis tarp visų pasižymi tik žmonės, o gyvūnai tėra visiškai pavaldūs gamtos duotiems instinktams. Gyvūnai neturėdami vidinės vertės negali būti vertinami iš moralės pusės ir visos prieš juos turimos pareigos yra netiesioginės, t. y. elgesys vertinamas ne pagal poveikį gyvūnui, bet pagal poveikį kitiems žmonėms. Kalbėdamas apie tai Kantas teigė, jog "žiaurus elgesys su gyvūnais neigia pačio žmogaus pareigą sau, todėl reikia susilaikyti nuo to. Tai sumažina jautrumą kančiai ir sumenkina, o galiausiai ir panaikina šią natūralią savybę, kuri labai naudinga moralėje bendraujant su kitais žmonėmis. "

John Stuart Mill (1806–1873)

John Stuart Mill plėtojo kai kuriuos Bentham filosofijos aspektus. Jis sutiko, kad būtina atsižvelgti į skausmą sukeliamą gyvūnams ir iš to gaunamą naudą. Jeigu veiksmas sukelia gyvūnui daugiau skausmo, negu duoda malonumo žmogui – jis laikomas amoraliu. Remdamasis tuo Mill pasisakė už įstatymus, kurie draustų bereikalingai žiaurų elgesį su gyvūnais. Tačiau jis manė, kad žmogaus interesai yra aukštesni už turimus gyvūnų. Jis teigė, jog žmonės, dėl aukštesnio intelekto, kenčia ir mėgaujasi stipriau nei kiti gyvūnai ir vertinant veiksmų moralumą siūlė atsižvelgti ne tik į „kiekybę“, bet ir į „kokybę“. Tai reiškia, kad žmogaus interesai dažnai nusveria atitinkamus gyvūnų interesus ir leidžia nevykdant nieko amoralaus naudoti juos savo reikmėms.

Žanas Žakas Ruso (1712–1778)

Žanas Žakas Ruso buvo vienas iš pirmųjų filosofų, kuris nemanė, jog gyvūnų moralinė vertė priklauso nuo jų racionalumo, intelekto ar kitų protinių savybių. Vietoje to jis teigė, kad žmonės turi įsipareigojimus prieš gyvūnus vien dėl to, jog jie yra jaučiančios būtybės. Knygos Samprotavimai apie žmonių nelygybės kilmę ir pagrindus įžangoje jis rašė, kad "jeigu aš nenoriu sužeisti kitos gyvos būtybės, tai yra labiau ne dėl to, jog ji racionali, bet todėl, kad ji jaučia. Ši savybė, bendra tiek žmonėms, tiek gyvūnams, privalo suteikti pastariesiems privilegiją nebūti be reikalo skriaudžiamiems pirmųjų. "

Kontraktinė etika: Rawls, Cohen, Scanlon, Carruthers

John Rawls (1921–2002), Carl Cohen (1931–), Thomas Scanlon (1940–) ir Peter Carruthers (1952–) yra vieni žymiausių kontraktinės etikos atstovų. Ši etikos atšaka teigia, kad į moralinę bendruomenę turi būti įtraukiami tik turintieji „teisingumo jausmą“, o teisingumas suprantamas kaip veiksmai, kurie padeda bendruomenei gyvuoti ir klestėti. Kontraktinės etikos atstovai, lygiai kaip ir stoikai, teigia, kad gyvūnai jaučia, mąsto bei pasižymi sudėtingu elgesiu, tačiau nėra racionalūs – nesugeba laikytis universalių bendruomenės taisyklių, būti moralūs. Moralė tuo tarpu liečia tik racionalių būtybių tarpusavio santykius, į kuriuos gyvūnai neįtraukiami ir žmonės prieš juos turi tik netiesioginius įsipareigojimas, kurie dažniausiai siejami su humaniškumu. Pavyzdžiui, panašiai kaip ir Kantas, Peter Carruthers teigia, jog "[gyvūno kankinimas norint pasilinksminti] yra blogai, nes tai žiauru. Tai išduoda žmogaus abejingumą kančiai ir gali pasireikšti jo elgesyje su kitomis racionaliomis būtybėmis. "