google/wiki40b huggingface dataset:
Tohoku regionas

Geografija

Tohoku regionas, kaip ir didžioji dalis Japonijos, kalnuota ir kalvota. Čia iš šiaurės į pietus driekiasi Ou kalnai, dalijantys regioną išilgai. Tarp kalnų įsiterpę nemažai derlingų slėnių, o pajūryje yra lygumų.

Istorija

Šis regionas Japonų Jamato valstybei buvo pati atokiausia provincija, neįsavinta labai ilgai. Ji buvo vadinama Mičinoku (陸奥 みちのく, t. y. „Sausumos kraštas“). Čia labai ilgai išliko senieji gyventojai emiši (dabartinių Ainu protėviai), palengva sunaikinti plečiantis Japonijos valdžiai.
Administraciškai šis tolimas regionas buvo dalijamas į dvi žemes, kurių riba ėjo ties Ou kalnais. Vakarinė žemė vadinosi Deva, o rytinė – Mucu. Tai buvo didžiausios Japonijos žemės. Tik XIX a. pabaigoje šios žemės buvo suskaldytos į smulkesnes dalis, davusias pradžią dabartinėms prefektūroms.

Administracija

Tohoku regione yra šešios prefektūros: Akitos, Aomorio, Fukušimos, Ivatės, Mijagio ir Jamagatos.
Feodas

Feòdas (lot. feodum, feudum, sen. germ. fihu, fehu (dvaras, turtas, galvijai, pinigai) + ōd (nuosavybė, valda)).
Vakarų Europoje feodalizmo laikais – paveldima žemės valda, kurią gaudavo vasalas iš senjoro už tarnybą (dažniausiai karinę). Vasalui mirus, feodas turi būti grąžinamas senjorui. Ilgainiui vasalas pradeda laisvai disponuoti savo turtu, gali jį keisti, parduoti arba palikti savo paveldėtojams. Senjoras pasitenkina valdos paveldėjimo mokesčiu, nes kiekvieną kartą, kai turtas pereina į kitas rankas, jis lieka naujo turto naudotojo šeimininku, su kuriuo sudaroma vasalinė sutartis. Taigi feodas pakeičia asmeninį globos ryšį ir tampa vasalinių įsipareigojimų pagrindu.
Filipas Kazimieras Obuchovičius

Biografija

Lietuvos didžiosios kunigaikštystės rusėniškos kilmės bajorų Obuchovičių giminės iš Voluinės atstovas. Herbas „Jasieńczyk. Valdė dvarus Naugarduko vaivadijoje. Obuchovičiai užėmė svarbius valstybinius-administracinius postus Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje.
Jo tėvas, Teodoras Obuchovičius, tarnavo Mozyriaus žemės teisėju.
Filipas Obuchovičius baigė Zamoisko akademiją. Vėliau tarnavo vaiskiu Mozyriuje, karaliaus rotmistru. 1632 metais jį, kaip teisių ir vietos papročių žinovą, deputatų seimelyje Mozyriaus bajorai išrinko pasiuntiniu (deputatu) į aukščiausią apeliacinį teismą – Lietuvos Vyriausiąjį Tribunolą.Gožsko, Cirinsko ir Belsko seniūnas. 1653-1656 m. - Smolensko vaivada. Buvo Naugarduko bajorijos atstovu 1639, 1640, 1645 ir 1646 m. ATR Seime, taip pat 1648 konvokaciniame Seime. Buvo ATR pasiuntiniu Rusijoje ir Venecijos Respublikoje. Paliko dienoraščio rankraštį, kurį vėliau pratęsė jo sūnūs. 
Palaidotas Naugarduko jėzuitų bažnyčioje.
Bradesių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, esančiame 5-6 m žemiau aukštumos viršaus, 100 m į šiaurę nuo Sartų ežero Bradesių įlankos šiaurinio kranto. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 26x18 m dydžio, 1 m iškiliu viduriu. Šlaitai natūralūs: šiaurinis šlaitas nuolaidus, vos 1,5 m aukščio, kiti statūs, iki 13-14 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs pušimis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu paminklu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 4200 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Papilių piliakalnis (Rokiškis) 11 kmMielėnų piliakalnis 4 km
Kalnočių piliakalnis 6,5 kmDirdų piliakalnis 5,5 km
Maniuliškių piliakalnis 8,5 kmBaušiškių piliakalnis 16 km
Petrešiūnų piliakalnis 9 kmSviliškių piliakalnis 8 kmVelikuškių I piliakalnis 0,6 km
Pakačinių piliakalnis 4 kmVelikuškių II piliakalnis 2 km
Ivoniškių piliakalnis 5 km
Peliaučiznos piliakalnis 10 km
Vilniaus rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Vilniaus rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Vilniaus rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 15 d. Savivaldybės mere 22 balsais išrinkta Marija Rekst.
Galijotai

Aprašymas

Tai vieni iš didžiausių pasaulio vabalų, taip pat manoma, kad šie vabalai yra sunkiausi ir masyviausi iš visų vabzdžių. Puikiai skraido ir, kadangi turi stiprias priekines kojas, yra puikūs kopėjai.
Patinai dažniausiai būna sunkesni ir ryškesni už pateles. Maisto ieško kopinėdami po medžius, ėda augalų sultis ir minkštus vaisius.
Patinai užauga iki 6-11 cm, patelės iki 5-8 cm ilgio. Lervos sveria iki 80-100 g, suaugę vabzdžiai pasiekia pusę šio svorio.
Ona Miciūtė

Biografija

Gimė darbininkų šeimoje, kur nuolat stigo duonos ir vaikystė prabėgo skurdžioje vaikų prieglaudoje. Šeimoje, be Onos, augo dar dvi seserys ir brolis, tad vargas ir skurdas buvo kasdienybė. Tačiau ji nuo pirmųjų sąmoningo gyvenimo dienų aistringai siekė tikslo, mokslo sau ir visam Vilnijos jaunimui – šviesos ir padorumo. Buvo mažesnė už mažesnį, bet neleido savęs pažeminti ir pati nesižemino. Gyvendama prieglaudoje baigė pradinius mokslus. Vėliau – Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, kur gyveno mokinių bendrabutyje. Baigusi gimnaziją ir gavusi Vilniaus lietuvių komiteto stipendiją, 1932 m. įstojo į Vilniaus Stepono Batoro universiteto Humanitarinių mokslų skyrių, pasirinkdama polonistiką (į programą įėjo ir bibliotekininkystės disciplinos) ir antrąją sritį – lituanistiką. 1937 m. Vilniaus universitete baigė lenkų kalbą ir literatūrą.
Bendradarbiavo literatūros leidiniuose „Varsnos“, „Varpos“. Dalyvavo Vilniaus lietuvių meno ir literatūros draugijos, Vilniaus lietuvių studentų sąjungos veikloje. 1939–1941 m. dirbo Vilniaus radiofone vertėja į lenkų ir lietuvių kalbas, hitlerinės okupacijos metais iki 1942 m. balandžio – bibliotekininke. 1944–1950 m. dirbo Lietuvių literatūros instituto vyresniąja bibliografe ir Lietuvių grožinės literatūros rankraštyno vedėja. Tuo metu parašė mokslinį darbą „Simono Daukanto rankraštinis palikimas“ (MA Lietuvių literatūros instituto leidinys „Darbai“. I tomas). NKVD suėmus vyrą pašalinta iš Lietuvos rašytojų sąjungos ir atleista iš darbo.

Kūryba

Pirmuosius dainiškosios intonacijos eilėraščius išspausdino 1929 m. Eilėraščių rinkiniuose „Žiburiai pelkėse“ ir „Slėnių paukščiai“ poetizuojama gamta, būdingi emocingi pakartojimai, impresionistinė stilistika, Vilniaus krašto socialiniai kontrastai, stoiško žmogaus pasaulėvaizdis savitai derinamas su moterišku naiviu tyrumu. Jos pasaulėjauta ir poetika neoromantinė, jos kūryba artima S. Nėries poezijai. Parašė eilėraščių vaikams, pjesę „Laimės dėžutė“ (1957 m.), autobiografinę apysaką apie vaikystę. Į lietuvių kalbą išvertė lenkų rašytojų J. Andžejevskio, M. Dombrovskos, J. Parandovskio ir kitų kūrinių.
Opolė

Istorija

Miestas ėmė kurtis apie X a. kaip slavų gyvenvietė Pasieka saloje Odros upėje. Nuo XI a. Piastų kunigaikštystės centras. XIII a. Pasieka saloje pastatyti mūriniai kunigaikščių rūmai. 1254 m. Opolė gavo miesto teises. Nuo 1327 m. priklausė Čekijai, nuo 1526 m. Habsburgų monarchijai. 1645-1665 m. kaip užstatas atiduota Vazoms. XVI–XVII a. sparčiai augo Opolės ūkis. Nuo 1742 m. priklausė Prūsijai. XIX a. dar labiau sustiprėjo miesto pramonė, ypač nutiesus geležinkelį. 1921 m. Tautų Sajungai surengus plebiscitą, Opolė liko Vokietijai. Antrojo pasaulinio karo metais mieste ir šalia jo veikė daug koncentracijos stovyklų, dėl miesto vyko smarkūs mūšiai. 1945 m. Opolė perduota Lenkijai.

Architektūra

Senamiestis taisyklingo plano su turgaus aikšte. Išliko gotikinių pilių bokštai, gynybinių miesto sienų griuvėsiai, XV a. šv. Kryžiaus Išaukštinimo katedra, pranciškonų ir dominikonų vienuolynai. XVII a. pabaigos Jėzuitų kolegija, šv. Aleksiejaus, šv. Sebastijono bažnyčos, kelis kartus perstatyta miesto rotušė.
Kaizerpfalcas

Kaizerpfalcas (vok. Kaizerpfalcas), imperatoriaus rūmai, kėnigspfalcas (vok. Königspfalz),  karaliaus rūmai – Šventosios Romos imperijos pilis, kurią imperatorius naudodavo kaip laikiną savo būstinę. Rečiau taip vadindavo vyskupui priklausiusią pilį, kurioje jis, kaip valdos valdovas (vok. Landesherr), turėjo sudaryti sąlygas apsigyventi karaliui ir jo dvarui, maitinti juos. Ši pareiga vadinta vok. Gastungspflicht.

Pavadinimo kilmė

Žodis vok. Kaiserpfalz kilęs iš vok. Kaiser 'imperatorius' (iš lot. caesar 'cezaris, imperatorius') + vok. Pfalz 'rūmai' (iš lot. palatium 'rūmai'). 
Analogiškai sudarytas ir vok. Königspfalz 'karaliaus rūmai'. kur vok. König 'karalius'.
Nemėžio dvaras

Istorija

Nemėžio vietovė istoriniuose šaltiniuose minima nuo XV a. kai toje vietoje, prie svarbaus kelio į Minską, stovėjo Nemėžio pilis. Joje protarpiais gyveno Vytautas Didysis, jo žmona Julijona, karaliai Jogaila ir Kazimieras Jogailaitis. XVI a. nykstanti pilis prarado reprezentacinę reikšmę ir tapo Vilniaus savivaldai priklausančiu dvaru, kurį valdė Vilniaus vaivados: Radvila, Sapiega, Chodkevičius, M. K. Oginskis. Jie kūrėsi XVIII a., bet iki XIX a. pr. dvaro rūmai buvo mediniai. M. K. Oginskis Nemėžio dvarą pardavė Robertui Bžostovskiui, o šis – Ferdinandui Pliateriui.1828 m. Nemėžo dvarą nusipirko Raudondvario grafas Benediktas Emanuelis Tiškevičius, kuris ir buvo iki šiol išlikusių statinių iniciatorius (1840–1856 m.). Jis pastatė iki šiol išlikusius klasicistinius rūmus, žirgyną ir kitus dvaro pastatus, nors rūmuose beveik negyveno. Nemėžį paveldėjęs jo anūkas Benediktas Henrikas Tiškevičius dvarą išnuomojo Aleksandrui Bagienskiui.
Sodyba yra už 1 km nuo Nemėžio gyvenvietės, ansamblio branduolį sudaro rūmai, žirgynas ir oficina, apstatyta apie stačiakampį reprezentacinį kiemą, kurį supo dar ir mūro tvora. Kiek atokiau stovi medinis svirnas. Rūmai yra sodybos centre. Jie pastatyti 1836 m.
Prieš porą dešimčių metų dvare gyvenę žmonės buvo iškeldinti, pastatai privatizuoti, tačiau šiuo metu yra prastos būklės. Tiesiant naują plentą  A3  Vilnius–Minskas  buvo sunaikintos puikios alėjos, perpus sumažintas šalia esantis tvenkinys. Archeologiniai kasinėjimai neatliekami dėl lėšų stokos. Dvaro pastatuose numatoma įrengti viešbutį ir konferencijų centrą.
Peltsama

Istorija

Miestas įkurtas 1272 metais. 1926 m. gavo miesto teises.
Kastel del Montė

Istorija

Kastel del Montė pastatytas ant mažos kalvos 540 m aukštyje virš jūros lygio Andrijoje, neapgyvendintoje teritorijoje, todėl gerai matoma iš toli. Netoliese yra Santa Maria del Monte vienuolynas. Pilis pastatyta seniau čia buvusios tvirtovės vietoje, tačiau jos liekanų teritorijoje neliko.
Nors pilis buvo pastatyta Frydricho II įsakymu, jis niekada į ją neatvyko. Pilis buvo naudojama kaip karališkos šeimos narių prieglobstis medžioklės metu. Po Frydricho mirties 1250 m. pilies paskirtis buvo keletą kartų keičiama – čia buvo kalėjimas, vėliau ten žmonės slėpdavosi nuo maro bei kitų epidemijų. Galiausiai pilis liko užmiršta. Kadaise pilyje buvo marmurinės sienos bei kolonos, tačiau jas išardė vandalai. Istorikai iki šiol negali nustatyti, kokia buvo pagrindinė pilies paskirtis – Frydrichas jos net nematė. Teorijos yra įvairiausios, viena iš jų netgi teigia, kad pilis tai NSO nusileidimų vieta. Dauguma istorikų sutinka, kad pilis nebuvo pastatyta gynybos tikslams.

Pastatas

Kastel del Montė tai taisyklingojo aštuonkampio formos dviaukštis pastatas. Kiekviename aukšte yra 8 pereinamos patalpos, išdėstytos aplink nedidelį aštuonkampį kiemą. Kiekviename pilies išoriniame kampe yra bokštas (trijuose yra laiptai, vedantys į viršų). Oktagonas (aštuonkampis) – tai simbolis, jungiantis kvadratą (žemės simbolis) bei apskritimą (dangaus simbolį). Manoma, kad daug keliavusį Frydrichą II tokiam pastatui įkvėpė musulmonų Uolos kupolas Jeruzalėje arba Acheno katedros rūmų koplyčia.
Pilies sienos yra 25 m aukščio, bokštų aukštis – 26 m. Vidinio aštuonkampio kraštinių ilgis – 16,5 m, bokštų – 3,1 m. Įėjimas į pilį – iš rytų.
Nijolė Veličkienė

Biografija

1958 m. su tėvais iš Ukmergės persikėlė į Lentvarį. 1966 m. baigė Lentvario vidurinę mokyklą, muzikos mokyklą (akordeono klasę). 1971 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą, įgijo chemikės inžinierės specialybę.
1971–1975 m. dirbo Vilniaus konstravimo biure technike, inžiniere. 1975–1981 m. Vilniaus tarpkolūkinės statybos organizacijos laborantė, vėliau – inžinierė, vyresnioji inžinierė. 1981–1988 m. Vilniaus 13-osios vakarinės vidurinės mokyklos chemijos mokytoja, 1988–1989 m. Vilniaus 2-osios vakarinės mokyklos chemijos mokytoja (dėl įvykusios reorganizacijos). 1989–1990 m. dirbo Vilniaus 6-ojoje vakarinėje mokykloje.
Individualią darbinę veiklą pradėjo 1986 m., kai dar dirbdama chemijos mokytoja gavo patentą. 1990 m. įsteigė kailių siuvimo įmonę, kurioje dirbo tik šeimos nariai ir keletas samdomų darbuotojų. Atstovavo firmą parodoje Hamburge, kartu su šeima plėtojo verslą. 1992 m. Baltupiuose, savo individualiame name, įkūrė kailių siuvimo fabrikėlį, kuriame dirbo apie 40 žmonių. 1994 m. birželio mėnesį su šeima įsteigė 50 vietų kailių siuvimo fabriką, 1996 m. reorganizavo į 100 darbo vietų fabriką, aprūpintą naujausia siuvimo technika ir šiuolaikine siuvimo technologija. 1998 m. stažavosi „Kopenhagen fur center“, 1998–1999 m. Italijoje studijavo mados dizainą. Nuo 2003 m. UAB „ENG“ direktorė.
Lietuvos aukštosios mados kūrėjų asociacijos, Lietuvos kailininkų asociacijos prezidentė, Valdovų rūmų paramos fondo steigėja. 2003 m. Liberalų demokratų partijos kandidatė LR Seimo rinkimuose.
Arvydas Markauskas

Arvydas Markauskas (g. 1951 m. rugsėjo 25 d. Ilgabraduose, Jonavos raj.) – Lietuvos dainininkas (baritonas).

Biografija

1980 baigė Lietuvos konservatorijos V. Noreikos klasę. Nuo 1979 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistas. Sukūrė daugiau kaip 30 vaidmenų. Koncertavo su orkestrais, kuriems diriguoja Juozas Domarkas, Gintaras Rinkevičius, Saulius Sondeckis ir kiti. Gastroliavo Vakarų Europos šalyse, JAV.
Hayden Christensen

Hayden Christensen (g. 1981 m. balandžio 19 d.) - Kanados aktorius, labiausiai išgarsėjęs dėl vaidmenų filmuose "Žvaigždžių karai: epizodas II - klonų ataka" ir "Žvaigždžių karai: epizodas III - sitų kerštas"
Literatūros ir meno metraštis

Literatūros ir meno metraštis – tęstinis apžvalginis leidinys, ėjęs 1959–1976 m. Vilniuje.

Istorija

Buvo spausdinamos vienerių metų grožinės literatūros, spektaklių, koncertų, dailės parodų apžvalgos, žinios apie menininkus sukaktuvininkus, premijuotų ar garbės vardus gavusių asmenų ir kolektyvų sąrašai. Išėjo 18 knygų. Tiražas 3000-4000 egz.
Krasnė (Augustavo apskritis)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
FK Pionieriai Vilnius

Istorija

Klubo užuomazgos siekia 2000 metus. Tada dabartinės komandos branduolys mėgėjiškai spardė kamuolį mokyklų salėse, vėliau buvo persikelta į „Sportimos“ maniežą. Tik 2006 m. komandai suteiktas pavadinimas. Pradėta intensyviai dalyvauti draugiškuose turnyruose: Bukiškėse, Kernavėje, Molėtuose. Vėliau nuspręsta išbandyti jėgas SFL žiemos turnyruose 7 × 7 („Umbro“, „Teamsport“ taurėse) – po 2 metų įsitvirtinta antrame (iš keturių, o vėliau sumažinus komandų skaičių - trijų) pagal pajėgumą pogrupyje.
2010 m. klubas pirmą kartą dalyvavo didžiojo futbolo varžybose SFL. Žemiausiame D2 divizione užimta bronzinė 3 vieta. Tai leidžia dalyvauti pereinamosiose varžybose dėl patekimo į aukštesnį divizioną. Sėkmingai įveiktas ir šis barjeras ir nuo 2011 metų komanda dalyvauja 3 pagal pajėgumą SFL C divizione. 2011 m. vasario 28 d. įkurta asociacija „Laisvalaikio ir sporto klubas 'Pionieriai'“, kuri taip pat gauna paramos gavėjo statusą.
2012 m. komandos vadovybė nusprendžia dalyvauti LFF Taurės turnyre, kur I etapo rungtynėse namuose 3:2 įveikta Rokiškio FK ekipa (Utenos AFF III lyga). Sekančiame etape išvykoje nusleista Marijampolės "Ipukio" ekipai 3:0.
Turto bankas

Turto bankas – Lietuvos institucija, atsakinga už valstybės nekilnojamojo turto priežiūrą ir skolų valstybei išieškojimą.

Istorija

Įkurtas 1996 m., pertvarkius „Aurabanką“, kuriam perduotos per 1995–1996 m. bankų krizę nukentėjusių bankų skolos. 1998 m. bankas perėmė Lietuvos valstybinio komercinio banko skolas. Naujoji įstaiga 1996–2011 m. veikė kaip akcinė bendrovė.
2011 m. bankas pertvarkytas į valstybės įmonę, o 2014 m. sujungtas su Valstybės turto fondu, kuris vykdė valstybės įmonių priežiūrą.
2017 m. valstybės įmonių priežiūra perduota Stebėsenos ir prognozių agentūrai.
Antanas Algirdas Klimas

Antanas Algirdas Klimas (g. 1939 m. rugpjūčio 22 d. Kaune) – Lietuvos hidrogeologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1962 m. baigė Vilniaus universitetą. 1996 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
1962–1995 m. dirbo Vilniaus hidrogeologijos ekspedicijoje, nuo 1995 m. dirba bendrovėje „Vilniaus hidrogeologija“, nuo 1997 m. dar Vilniaus universiteto dėstytojas. 1996–2004 m. Lietuvos nacionalinio geologijos komiteto sekretorius.

Mokslinė veikla

Sukūrė gėlo požeminio vandens cheminės sudėties formavimosi Lietuvoje intensyvios eksploatacijos ir taršos sąlygomis modelį gėlo vandens cheminės būklės analizei, vertinimui ir prognozei. Įrodė oksidacijos – redukcijos reakcijų svarbą požeminio vandens savivalės procesams.
Kataros įduba

Kataros įduba (arab. منخفض القطارة = Munḫafaḍ al-Qaṭṭārah) – sausumos paviršiaus įduba Egipto šiaurės vakaruose (Matruho muchafaza), Libijos dykumoje. Tai viena didžiausių ir giliausių sausumos depresijų. Žemiausias jos taškas siekia 133 m žemiau jūros lygio (vidutinis – 60 m žemiau jūros lygio). Tai yra antra žemiausia Afrikos žemyno vieta, nusileidžianti tik Asalio ežero įdubai Džibutyje. Kataros įduba užima 19 605 km² plotą (kitais duomenimis, nuo 18 100 iki 20 000 km²). Šiauriniai ir vakariniai šlaitai statūs, o pietiniai ir rytiniai nuolaidūs. Būdingi dykumų kraštovaizdžiai, yra druskožemių, druskopelkių, druskingų ežerų. Pastarųjų pakrantėse pasitaiko augmenijos. Yra eksploatuojamų naftos telkinių. Teritorija negyvenama, išskyrus nedidelę, ~300 berberų gyvenamą, Karos oazę.
Kataros įdubos gylis išmatuotas 1925 m. Yra sukurta projektų nutiesti kanalą iš Viduržemio jūros į Kataros įdubą: juo tekantis vanduo gamintų elektros energiją, o patekęs į įdubą išgaruotų.
Naugarduko skveras

Naugarduko skveras – aikštė Vilniuje, ribojama Pylimo, Naugarduko ir Vingrių gatvių. Įtraukta į Kultūros vertybių registrą, unikalus kodas 10366.

Malkų turgus

Skvero vietoje XVIII a.-XIX a. pradžioje buvusioje aikštėje prie stulpo buvo baudžiami nusikaltėliai. XIX a.-XX a. pirmojoje pusėje šioje vietoje buvo malkų turgavietė. 1899 m. aikštė ir Naugarduko gatvė nuo malkų turgaus iki Aleksandrovskajos alėjos (dabartinė Algirdo gatvė) buvo išgrįstos akmenimis. Iki 1904 m. turguje vykdavo prekyba arkliais, tačiau dėl prekiautojų susigrūdimo ir padažnėjusios arklių vagystės Miesto dūma priėmė nutarimą prekybą arkliais perkelti į Šnipiškių aikštę prie Kalvarijų gatvės. Pagal 1898 m. patvirtintą arklių mugių tvarkaraštį, jos vykdavo du kartus per metus: kovo 3-9 ir rugsėjo 3-9 dienomis. 1905 m. spalio 21 d. aikštėje įvyko protesto mitingas prieš caro valdžią. Per susirėmimą su policija ir kariuomene žuvo 7 žmonės, keliasdešimt buvo sužeista.
1907 m. Miesto dūma pradėjo svarstyti klausimą apie žuvų ir kitų maisto produktų akmeninių prekystalių įrengimą malkų turguje. 1908 m. inžinierius Kazimieras Dobošinskis už sutartą 2380 rublių sumą pastatė žuvų prekybos paviljoną.

Po Antrojo pasaulinio karo

Sovietmečiu skvere veikė požeminiai tualetai. 1968 m. buvo pastatytas architektės Nijolės Vaičiūnienės 1961 m. suprojektuotas stiklinis paviljonas, skirtas prekybai gėlėmis. Paviljone įsikūrė firminė Kaišiadorių medelyno parduotuvė. Pagal projektą paviljoną sudarė aštuoniolika stogą laikančių kolonų bei 34 stiklinės sienos, buvo nedengtas vidinis kiemelis. Vėliau paviljonas buvo privatizuotas, jame vienas po kito buvo įsikūrusi picerija, naktinis klubas ir baras. 2009–2014 m. paviljonas buvo apleistas, nuo 2014 m. pastate vėl įkurtas baras.
Guoda Gedvilaitė

Guoda Gedvilaitė (g. 1975 m. sausio 3 d. Druskininkuose) – Lietuvos pianistė.

Biografija

Užaugo Druskininkuose. Ten baigė Druskininkų M.K. Čiurlionio muzikos mokyklą, mokytoja Olga Skairienė. 1999 m. baigė Lietuvos muzikos akademiją, mokytoja Veronika Vitaitė. 2001 m. baigė Muzikos ir vaizduojamojo meno aukštąją mokyklą Frankfurte prie Maino, nuo 2002 m. joje dėsto.
Jos partneriais scenoje buvo Čiurlionio kvartetas ir Vilniaus styginių kvartetas, Lietuvos kamerinis orkestras, Lietuvos nacionalinis simfoninis orkestras, Lietuvos valstybinis simfoninis orkestras, Olandijos, Suomijos, Vokietijos simfoniniai orkestrai, violončelininkas Davidas Geringas, smuikininkas Vilhelmas Čepinskis. Koncertavo Italijoje, JAV, Olandijoje, Prancūzijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje. Dalyvavo muzikos festivaliuose.
Tarptautinių pianistų konkursų laureatė, tarp jų – 1995 m. M. K. Čiurlionio, 1997 m. N. Rubinšteino (Paryžius), 1998 m. Frederiko Šopeno (Hanoveris) pirmosios premijos.
Vyras - fitnio treneris Ulfas Henrikas Gohle, sūnus Aurelijus (g. 2008 m.).
Vladas Bulavas

Biografija

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959–1974 m. dirbo Vyriausiojoje gamybinėje energetikos ir elektrifikavimo valdyboje. 1974 m. technikos mokslų kandidatas.  1974–1982 m. Sąjunginio energijos tinklų projektavimo instituto Lietuvos skyriaus viršininkas. 1982–2004 m. LSSR valstybinės respublikinės bibliotekos (nuo 1989 m. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka) direktorius.  Nuo 1983 m. Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto dėstytojas; nuo 1994 m. docentas.
Nuo 1992 m. Europos nacionalinių bibliotekų direktorių konferencijos narys. 1993 m. jo pastangomis įkurtas Lietuvos mokslinių bibliotekų susivienijimas (LNBS). 1993 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų susivienijimo steigėjas ir iki 1998 m. pirmininkas. Nuo 1988 m. Bibliotekininkystės ir bibliografijos terminų žodyno vyr. redaktorius. 
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Pacifizmas

Pacifistų simbolika

Pacifistų simbolis – apversta Gyvybės Runa pavaizduota Amžinybės simbolio (rato) apsuptyje. Kai kurie pacifizmo priešininkai tvirtina, kad iš tikrųjų tai Nerono kryžius, simbolizuojantis neapykantą religijai. Nerono kryžius atrodo taip pat, kaip ir pacifizmo simbolis, ten vaizduojamas apibrėžtas, apverstas ir nulaužtais galais Jėzaus Kristaus kryžius.
Jurijus Zacharkivas

Karjera

Gimė ir sportuoti pradėjo gimtame Ternopilyje. Vėliau persikėlė į Karpati Lʹvìv. Šiame klube pradėjo savo profesionalo karjerą, bet pagrindinėje komandoje neįsitvirtino.
Žaidė įvairiuose Ukrainos klubuose. (Ternopil, Dnipro-1, Olimpik Donecʹk.)
2018 m. rugpjūtį tapo Klaipėdos „Atlanto“ nariu.
2019 m. žaidė MFK Zemplín Michalovce klube. Buvo paskolintas FK Slavoj Trebišov.
2019 m. vasarą pasirašė sutartį su Tadžikijos aukščiausioje lygoje rungtyniaujančiu Chudžando klubu.
Kuliai

Geografija

Miestelis išsidėstęs Endriejavo kalvagūbryje, Žemaičių aukštumos vakariniame pakraštyje, dešiniajame Alanto upės (kuri į rytus patvenkta) krante, Kuliuose į Alantą įteka Lenkėnio upelis. Miestelį supa Kulių miškai, šiaurės vakaruose įkurtas Kulių kraštovaizdžio draustinis.

Kultūra

1899 m. palangiškių aktorių trupė Kuliuose suvaidino „Ameriką pirtyje“. Yra kraštotyros muziejus, folklorinis lietuvių liaudies muzikos ansamblis „Vaisgamta“ (vadovai Mirga ir Audronius Gulbinskai). 
Miestelio senieji gyventojai kalba nepakitusia žemaičių dounininkų tarme.
Puerto Barijosas

Istorija

Miestas įkurtas 1895 m. ir pavadintas jo įkūrimo idėją iškėlusio prezidento Chusto Rufino Barijoso garbei. Netrukus nutiesta geležinkelio linija. 1925 m. Puerto Barijosas tapo departamento sostine. 1976 m. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo, atstatant daugelis uosto įrengimų perkelta į Santo Tomas de Kastiliją.