Thomas Hobbes

Tomas Hobsas (angl. Thomas Hobbes; 1588 m. balandžio 5 d. – 1679 m. gruodžio 4 d.) – anglų filosofas, politikas ir teoretikas. Hobso išskirtinumas tas, kad bandė susieti mąstymą su politine teorija. Iš to išsivystė politinės filosofijos sistemos teorija, kuri aprašyta 1651 metais išleistoje knygoje „Leviatanas“.

Gyvenimas

Nuo 1603 iki 1608 jis studijavo Makdaleno koledže Oksforde. Per Anglijos revoliuciją Hobsas emigravo į Prancūziją, nes įsivėlė į politinius ginčus. Ten liko vienuolika metų ir parašė svarbiausius savo veikalus: trilogiją „Filosofijos Pagrindai“ – „Apie kūną“ , parašyta 1655 metais, antra dalis „Apie žmogų“, parašyta 1658 metais ir trečioji dalis „Apie pilietį“, parašyta 1642 metais. Visa trilogija buvo lotynų kalba. Tačiau vienas iš svarbiausių Tomo Hobso kūrinių buvo „Leviatanas“, kurį parašė 1651 metais. Taip pat 1673 metais parašė savo autobiografiją, o būdamas 87 metų baigė ir išspausdino „Iliados“ ir „Odisėjos“ vertimus. Po revoliucijos 1651 metais Tomas Hobsas grįžo į Angliją. Vėliau jis nutarė išvykti į kelionę po Europą. Jos metu Hobsas susipažino su Galilėjumi, Descartu, Gesendi, Bekonu, Koperniku, Kepleriu ir Harvėju. Iš Galilėjo perėmė mechanikos teoriją apie gamtą ir ją pratęsė, pritaikydamas šią teoriją ir žmogui.
Tomas Hobsas pareiškia, jog egzistuoja tik medžiaga, nes judesys suformuoja masę. Gyvybė yra tik kūno dalių judesys, atitraukiąs medžiagos susidėstymą. Todėl Hobsas tiki, kad judesys yra pagrindinė sąvoka fizinio pasaulio aiškinime, tačiau tiek gamtoje, tiek bendruomenės gyvenime ir žmogaus psichikoje vyksta mechaniniai dėsniai. Visuomenė esanti milžiniškas mechanizmas, kurio paprasčiausias elementas yra žmogus, o valstybė esanti laisvo žmonių susitarimo rezultatas, abstraktus suverenas, palaikantis visuotinę taiką ir saugumą. Grįžtant prie judesių teorijos, Hobsas mano, kad pradedant nuo paprasčiausių išorinių judesių galima prieiti prie „vidinių judesių“ ir taip paaiškinti, kad žmogaus elgesys ir bendruomenės santvarka yra tik sudėtingesnių judesių sąjunga. Hobsas nori įrodyti, jog dvasios pasireiškimai arba „vidiniai judesiai“ kyla iš fizinių priežasčių. Kiekvieną patirtį žadina betarpiški fiziniai paskatai, o vidiniai yra patirties paskatų nuaidėjimas. Paskatai daro teigiamą arba neigiamą poveikį gyvybiniam judesiui arba tiesiog gyvybei. Neigiamo poveikio rezultatu tampa troškimo arba neapykantos jausmas. Taip iškyla antroji Hobso psichologinė teorija, jog gyvybinis judesys yra pagrindinis kiekvienos gyvybės bruožas, siekiąs egzistencijos išlikimo. Stiprus noras išsaugoti savo gyvybę nuveda link savanaudiškų jausmų. Todėl kiekvienas žmogus yra egoistas ir nuolat ieško galios, kuri užtikrintų jo egzistenciją. Bet kas naudinga vienam, tas yra kenksminga kitam. Todėl žmogus yra žmogaus priešas. Taip pat, aiškindamas žmogaus pažinimą, jungė empirizmą su racionalizmu: jutiminis pažinimas nepilnai informuojąs apie faktus, nes nepaaiškina jų priežasties, paaiškinti gali tik protas. Visa Hobso mechanikos teorija (metafizika) yra materialistinė. Taip pat, reikia paminėti ir tai, jog Hobsas manė, kad religija yra reikalinga žmonėms drausminti, o bažnyčia turi būti pavaldi valstybei.

Tomo Hobso politinės filosofijos sistemos teorija

Tomas Hobsas išsiskyrė iš savo laikmečio filosofų tuo, kad modernųjį mąstymą mėgino susieti su politine teorija, kas vėliau buvo apibrėžta kaip politinės filosofijos sistemos kūrimas. Šiuolaikiniais laikais jo sukurta sistema būtų priskiriama materializmui. Materializmas buvo grindžiamas judėjimu, mechanine sistema ir geometrija. Tomas Hobsas šią sistemą suskirstė į tris dalis. Pirmoji dalis apėmė fiziką arba mechaniką, geometriją ir kūną. Antroji dalis apėmė žmonių psichologiją ir fiziologiją. O trečiąją dalį sudarė visuomenė ir valstybė, ką Tomas Hobsas apibrėžė kaip „dirbtinį“ kūną.
Tomas Hobso požiūris apie stabilios valstybės vienetą – visuomenę, ir apie kiekvieną žmogų kaip individą. Jo manymu, žmonės iš prigimties yra lygūs ir turi vienodą teisę į viską. Net ir fiziškai silpnesnis asmuo turi daug būdų kaip įveikti stipresnį savo priešininką. Prigimtinis pradas žmoguje pasireiškia klasta, apgaule, egoizmu, gobšumu, garbės troškimu, baime ir neapykantos impulsais. Tačiau, žmogus pasižymi sveiku protu. Jis supranta, kad būdamas vienas jis negali pilnai užtikrinti savo saugumo. Palankiausias sprendimas yra taika ir bendradarbiavimas su kitais individais. Bet valios stoka ir žmogaus prigimtis verčia žmones pradėti naudotis, išnaudoti vieni kitus, kas sukelia grėsmę visam visuomenės vientisumui. O visuomenei išlaikyti reikalinga aukščiausioji valdžia – valstybės valdovas (sąsaja su valstybe). Tomas Hobsas teigia, kad valstybė tai „dirbtinis“ kūnas, kurį sudaro dėl prigimtinių savanaudiškų tikslų susibūrusi individų visuomenė, kurios saugumu turi pasirūpinti valstybė. O už valdžią atsakingas žmogus, naudodamasis savo turima valdžia, kuri yra sutapatinama su jėga, turi nuslopinti prasiveržiančius įgimtus nesocialinius polinkius, kurie gali sunaikinti vienybę ir stabilumą. Visuomenė pradeda egzistuoti tik tada, kai atsiranda aukščiausiasis valdovas. Valstybė yra aukščiausiasis organas ir visi kiti dariniai veikia tik jos leidimu. Priešinimasis valdžiai negalimas, nes tai reikštų, kad yra reikalaujamas pačios valdžios pritarimas. Bet išimtis yra ta, kad jei valdovas neužtikrina saugumo piliečiams, jis gali būti nuverstas ir pakeistas nauju. T. Hobso manymu, monarchija yra pats geriausias ir efektyviausias valdymo tipas.
Tomas Hobsas apie bažnyčią ir tikinčiuosius. Jis teigia, kad žmogus gali tikėti tuo kuo tik nori, bet to paties tikėjimo išpažinimas, paviešinimas susijęs su valstybe ir turi būti sankcionuojamas aukščiausiosios valdžios. Bažnyčia siejama su korporacija. Kadangi bažnyčia yra neatsiejama nuo valdžios, tai tarp pasaulietinės ir dvasinės valdžios, tarp dieviškosios ir žmogiškosios teisės negali būti jokių nesutarimų.

Du įkvėpimai

Tomo Hobso darbuose ryškiausiai atsispindėjo politinis fonas, bet neįprastai išsiskyrė dar du aspektai. Pirmas – netoleravimas religingos valdžios ir ypač ją toleravusios scholastikos (mokymo) filosofijos. Antra yra gilus susižavėjimas naujais moksliniais metodais, viena kurių buvo – geometrija. Abu veiksniai turėjo įtakos Hobsui reiškiant savo moralines ir politines mintis.
Tomo Hobso panieka scholastikos (mokymo) filosofijai buvo beribė. Jis kėlė labai stiprius reikalavimus deramam ryšiui tarp religijos ir politikos. Pagal Hobsą, reikėjo nustatyti deramas normas tarp religingo garbinimo, kad gyventojai niekada neturėtų pareigų Dievui, kurios trukdytų paklusti politinei valdžiai. Jis primygtinai reikalavo, kad terminai būtų aiškiai apibrėžti. Visa tai formavo Hobso pasaulėžiūrą. Komentatoriai svarstė, kaip rimtai traktuoti Hobso apibrėžimo svarbą ir tai, ar jis įkūnija tam tikrą filosofinę doktriną? Kas yra svarbiau jo moralinės ir politinės minties požiūriu tai, kad jam sunkiai pavyksta išvengti bet kokių metafizinių apibrėžimų, kurie nesusieja mechaninės realybės materijos ir judesio. Komentatoriai nesutarė, ar Hobso mechaniniai žmonių prigimties ir jų elgesio apibrėžimai yra iš tikrųjų svarbūs jo moralinių ir politinių minčių formavime.
Hobso susižavi fiziniais mokslais ir geometrija. Jis nesigilina į ekspermentinio mokslo metodą, bet susidomi dedukciniu, kuris atskleidžia pagrindinį daikto veikimo principą iš pradinių apibrėžimų. Todėl jis pritarė mechaniniam mokslo ir žinių požiūriui, nes šis buvo labai aiškus. Teisinga būtų pasakyti, kad šis apriorinis pranešimas apie mokslą nėra itin naudingas. Tai greičiau panašu į šiuolaikinės minties apie mokslą aklavietę, pagrįstą stebėjimu, teorijos kūrimu ir bandymu. Vis dėlto, tai Hobso metodas, kuriuo jis apibrėžė savo idėjas apie žmogiškąją prigimtį ir politiką.

Leviatanas

Leviatane, Hobsas išdėsto savo valstybių įkūrimo ir legalių vyriausybių doktriną, pagrįsta sutartimi tarp valdžios ir piliečių, kur abi pusės nurodo savo teises ir pareigas. Leviatanas buvo parašytas Anglijos pilietinio karo metu, tai savotiškai paaiškina, kodėl didelėje knygos dalyje demonstruojama stiprios centrinės valdžios institucijos būtinybė, kuri padėtų išvengti nesutarimų ir pilietinio karo. Paaiškinęs žmonių būtį ir jų aistras, Hobsas bando įsivaizduoti, koks gyvenimas būtų be politinės valdžios. Tai jis vadina natūralia gamtos būsena, kurioje esantis žmogus jaustų, kad šiame pasaulyje jis turi teisę daryti viską. Hobso nuomone, tai privestų iki „visų karo prieš visus“ ir gyvenimo, kuris yra „vienišas, vargingas, baisus, brutalus ir trumpas“.
Norint išvengti šitos karo būsenos, žmonės siekia sudaryti sutartį tarp valdžios ir piliečių bei sukurti teisinę visuomenę. Pagal Hobsą, visuomenė yra žemiau suverenios valdžios esantys gyventojai, kurie minėtajai institucijai gali paaukoti savo natūralias teises, vardan saugumo. Valdžios institucijos piktnaudžiavimas savo galiomis yra suvokiamas kaip taikos kaina, bet jeigu piktnaudžiavimas yra rimtas, negalima atmesti ir sukilimo tikimybės. Ypač atmetama galių paskirstymo doktrina, suvereni valdžia privalo kontroliuoti karinę, teisinę ir kitas galias.
Leviatanas taip pat yra gan gerai žinomas dėl savo radikalaus požiūrio kitų religijų atžvilgiu, kas dažnai buvo Hobso bandymas interpretuoti bibliją iš materiališkosios pusės. Jis neigė dalykus, kurių negalima pačiupinėti, todėl rašė, kad dangus ir pragaras yra vietos pačioje žemėje. Taip pat Hobsas manė, kad bažnyčios teiginiai yra atsilikę ir nesuspėjantys su laiku. Daug žmonių bandė remtis šiuo požiūriu į religiją, tokie kaip Richard Tuck ir J. G.A. Pocock, bet tai nepakeitė neigiamos nuomonės apie Leviatano dalis, kuriuose aptariama religija.