google/wiki40b huggingface dataset:
Ferrari 150° Italia

Pavadinimo pakeitimas

Paskelbus apie šį modelį, Ferrari jį pavadino F150. Tačiau vasario mėnesį JAV automobilių gamintojas Ford paskelbė, kad yra nepatenkintas Ferrari modelio pavadinimo panašumu į jų visureigio Ford F-150 ir ruošiasi kreiptis į teismą. Vasario 10 dieną Ferrari paskelbė, kad pervadina savo modelį į Ferrari F150th Italia. Taip pat italų gamintojas paskelbė, kad nesupranta, kodėl Ford pasipiktino, nes Ferrari modelis nėra serijinės gamybos.
Vėliau kovo mėnesį Ferrari komanda dar kartą oficialiai pakeitė šio modelio pavadinimą į Ferrari 150° Italia.

2011 m. sezonas

Jau pirmose lenktynėse Australijoje matėsi akivaizdus komandos atsilikimas nuo lyderių – kvalifikacijoje lenktynininkai sugebėjo užimti tik 5 ir 8 vietas, o lenktynėse pakilti vos per vieną poziciją. Vėlesnėse lenktynėse rezultatai buvo panašūs, o finišuoti ant podiumo pavyko Fernando Alonso tik ketvirtose lenktynėse Turkijoje.
Vėliau ispanas dar 8 kartus lipo ant podiumo ir pelnė vienintelę komandos pergalę Didžiojoje Britanijoje. Tuo tarpu brazilas Felipe Massa nesugebėjo prisitaikyti prie automobilio ir nė karto nefinišavo aukščiau penktosios vietos.
Komanda surinkusi 375 taškus antrą sezoną iš eilės baigė trečioje vietoje.
1954 m. Formulės 1 sezonas

Sezono apžvalga

Šiais metais Formulėje 1 startavo 2.5 litrų varikliai. Taip pat šį sezoną debiutavo Mercedes GP ekipa, kuriais atstovavo Juan Manuel Fangio ir Karlas Klingas. Savo pirmosiose lenktynėse Prancūzijoje ekipa pelnė dvigubą pergalę. Didžiojoje Britanijoje jų bolidas nepritapo, tačiau laimėjo kitas trejas lenktynes iš eilės. Čempionu nesunkai tapo argentinietis J. M. Fangio. Jam tai buvo antras laimėtas čempionatas.
Taškai sezone buvo skirstomi penkiems pirmiems pilotams (8, 6, 4, 3, 2). Taip pat už greičiausią ratą buvo skiriamas 1 taškas. Į bendrą įskaitą buvo įskaičiuoti tik geriausi penki iš devynių pasiekimų. Taškai pilotams, besidalinusiems vienu bolidu, buvo dalinami atsižvelgiant į ratų skaičių.
KV Reykjavík

Istorija

Klubas įkurtas 2004 m. Dalyvauja žemesniųjų divizionų pirmenybėse. Pateko į trečios pakopos pirmenybes 2009, 2011, 2012 m.
2013 m. užėmė antrą vietą ir gavo šansą rungtyniauti antros pakopos pirmenybėse.
2014 m. žaidė antroje pakopoje, bet liko priešpaskutinėje (11–oje) vietoje ir iškrito į trečios pakopos pirmenybes.
Utenos Šv. Mergelės Marijos, Kankinių Karalienės koplyčia

Istorija

Koplyčia pastatyta už verslininko ir mecenato, JAV lietuvio Aleksandro Žemaičio (1911-1993) lėšas. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, A. Žemaitis lankėsi gimtinėje. Jis pritarė sumanymui Utenoje pastatyti memorialą Kančių kalnelyje Dauniškio ežero pietvakarinėje pakrantėje. Ten po Antrojo pasaulinio karo buvo slapčia užkasti žuvusių partizanų palaikai, tarp jų – ir A. Žemaičio brolio J. Žemaičio-Maumedžio, partizanų būrio vado, žuvusio 1948 m. 1993 m. A. Žemaitis po staigios mirties palaidotas šioje koplyčioje. Apie sumanymą sukurti memorialą Aukštaitijos partizanų atminimui jo žmona Marija Žemaitienė (1920–2015) vėliau parengė ir 1995 m. išleido knygą „Kančių kalnelis“.
Statinio kertinis akmuo buvo padėtas 1992 m. gegužės 14 d. Projekto autoriai architektai Algimantas Kuras ir Antanas Remeikis. Teritorijoje aplink koplyčią, vadinamame partizanų kalnelyje, yra palaidota partizanų, kurie žuvo kovodami už Lietuvos laisvę, jiems atminti pastatyta daug kryžių. Priešingoje pusėje nuo koplyčios, Užpalių gatvėje, su šventoriumi ribojasi Antrojo pasaulinio karo tarybinių karių kapinės.
2015 m. koplyčios išorė buvo atnaujinta: nudažytos koplyčios lauko sienos, pakeistos pagrindinės ir išorinės durys. Koplyčioje pradėtos laikyti reguliarios pamaldos, į kurias gausiai renkasi uteniškiai ir miesto svečiai.
Koplyčios kriptoje palaidoti fundatoriai Aleksandras ir Marija Žemaičiai.
Visvaldas Dumbliauskas

Biografija

1971 m. baigė Vilniaus 1-ąją vidurinę mokyklą internatą. 1976 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, Istorijos fakultetą, įgijo istorijos ir fizinio auklėjimo mokytojo specialybę.
Paskirtas į Alytaus miestą pedagoginį darbą dirbo iki 1992 m. 1992 m. įsteigė individualią įmonę, vertėsi didmenine ir mažmenine prekyba maisto produktais. 1998 m. Alytaus rajono savivaldybės administracijos Alytaus seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys.
1994 m. Lietuvos demokratų partijos, 1997 m. Tėvynės sąjungos, nuo 1999 m. Naujosios sąjungos narys. 1997–2000 m., 2000 m., 2003 m. ir 2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Virginija, sūnūs Lukas ir Tomas.
Kandaharo provincija

Geografija

Šiaurinė provincijos dalis kalnuota, ją užima Hindukušo kalnagūbriai. Likusią dalį užima lygumos, kurias daugiausia užima Registano dykuma. Pačiuose pietuose iškilusios Čagajaus aukštumos. Svarbiausia upė yra Argandabas (su intaku Argistanu). Įrengtos Chanan Girdabo, Argandabo užtvankos.
Kandaharo provincijos teritorijoje yra senovinio Mundigako miesto, priklausiusio Harapos civilizacijai, liekanos.

Gyventojai

Dauguma provincijos gyventojų yra puštūnai (dalis jų klajokliai kočiai), taip pat yra tadžikų, hazarų, uzbekų, baludžų. Absoliuti tikinčiųjų dauguma – musulmonai sunitai.
Valerijonas Knyva

Biografija

Nuo 1923 m. gyveno Šiauliuose, 1930 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1930–1934 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, ten įsijungė į komunistinę veiklą. Priklausė Lietuvos jaunimo sąjungai, dirbo Laisvamanių etinės kultūros draugijoje. Nuo 1930 m. priklausė Lietuvos raudonosios pagalbos organizacijai.
Dar mokydamasis Šiaulių gimnazijoje, 1926–1927 m. redagavo spaustuvėje spausdinamą žurnalą „Varpai“. Bendradarbiavo laikraštyje „Šiaulių naujienos“, žurnale „Mūsų Vilnius“. 1931 m. trumpai redagavo laikraštį „Lietuvos studentas“. 1934–1940 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ atstovas Šiauliuose. 1935 m. išrinktas į Šiaulių miesto savivaldybės tarybą.
Prasidėjus bolševikų okupacijai, 1940 m. birželio-gruodžio mėn. Vidaus reikalų ministerijos savivaldybių departamento direktorius. 1940 m. žurnalo „Savivaldybė“ redaktorius. 1940 m. gruodžio mėn. – 1941 m. birželio mėn. LSSR Komunalinio ūkio liaudies komisaras. Nužudytas Paneriuose.
Išleido brošiūrą „Nūdienės šeimos tragedija“ (1931 m.), parašė eilėraščių, išvertė į lietuvių kalbą sovietinių dainų, Viktoro Hugo, Aleksandro Serafimovičiaus, Michailo Bulgakovo kūrinių.
Elektrinis paspirtukas

Elektrinis paspirtukas (angl. electric kick scooter) – sausumos transporto priemonė, žmogaus jėga ir elektriniu varikliu varomas paspirtukas, tinkamas įveikti miesto atstumams. Paprastai variklis užsiveda, jeigu pirmiausia paspirtukas trumpą atstumą pastumiamas koja.
Įprastais elektriniais paspirtukais važiuojama stovint, jie yra kompaktiški, greitai sulankstomi, todėl lengvai transportuojami. Šią priemonę galima neštis rankoje, įsikelti į viešąjį transportą ar padėti į automobilio bagažinę. Patogu tuo atveju, jeigu važiuojama automobiliu, tačiau, jį palikus stovėjimo aikštelėje, reikia judėti po miesto centrą.
Naujausi paspirtukai gali turėti kelias vairavimo funkcijas, kruizo kontrolės prietaisą, patogią sėdynę, priekinius ir galinius stabdžius, amortizatorius, LED žibintus. Įrengiama elektroninė greičio svirtis su LCD ekranėliu, rodančiu važiavimo greitį, nuvažiuotą atstumą, akumuliatoriaus būseną, greičio režimą, odometrą. Pilnai pakrautu akumuliatoriumi galima nuvažiuoti ik 45 km. Naudojama kinetinės energijos regeneravimo sistema, padidinanti akumuliatoriaus autonomiją.

Dalyvavimas viešajame eisme

Elektriniai paspirtukai – paspirtuko ir motorolerio derinį primenančios elektrinės transporto priemonės – pagal savo technines charakteristikas priskiriami ne elektriniams dviračiams, o mopedams, nes šių transporto priemonių didžiausias projektinis greitis gali viršyti 25 kilometrus per valandą, o didžiausia naudingoji galia – siekti daugiau kaip 1kW. Lietuvoje tokį elektrinį paspirtuką įregistravus „Regitroje“ ir turint vairuotojo pažymėjimą, juo galima važiuoti viešajame eisme.
Lietuvos darbo balsas

Lietuvos darbo balsas – Lietuvos socialdemokratų partijos laikraštis, ėjęs nuo 1933 m. birželio 27 d. iki gruodžio 12 d. Kaune.

Istorija

Išleistas 1933 m. liepos 22 d. vietoje „Socialdemokrato“. Ėjo kartą per savaitę. Leido LSDP Centro komitetas. Išėjo 17 numerių. 1933 m. gruodžio 16 d. vietoje „Lietuvos darbo balso“ išėjo „Mūsų kelias“. 
Bendradarbiavo Kipras Bielinis, Dzidorius Budrys, Peliksas Bugailiškis, Leonas Čereška, Vincas Čepinskis, Lazaris Epšteinas, Jonas Januškis, Ona Leonaitė Kairienė, Jonas Markelis, Antanas Purėnas, Antanas Žvironas ir kiti.
Redagavo Liuda Purėnienė.
Universalusis sufizmas

Universalusis sufizmas – dvasinis universalistinis judėjimas, sukurtas iš Indijos musulmonų kilusio dvasininko Inajato Chano. Pradėtas plėtoti XX a. pr., Chanui atvykus į vakarus. Judėjimas remiasi Čišti sufijų ordino dvasinėmis tradicijomis, tačiau išeina iš tradicinių islamo rėmų ir siekia visų religijų dvasinės vienybės.

Praktikos

Universalųjį sufizmą norintys išpažinti asmenys priimami nepriklausomai nuo jų religijos, turi pereiti dvasinę iniciaciją, kuriai vadovauja muridas (mokytojo mokinys). Pagrindinės religinės praktikos yra malda (ryto, dienos, vakaro, specialiosios), universaliosios pamaldos (jų metų skaitomos ištraukos iš įvairių religijų šventraščių), Zikras, Vazifa (Dievo vardų kartojimas), murakaba (meditacija), visuotinės taikos šokiai, malda už taiką, riazatas (kvėpavimo pratimai, panašūs į pranajamą), badavimas ir kt.
Dvasiniam judėjimui vadovauja dvasinis mokytojas – piras. Universaliojo sufizmo pirai yra iš Inajato Chano šeimos. Tikėjimo simbolis – sparnuota širdis su žvaigžde ir mėnuliu. Taip pat naudojami kaligrafiniai tikėjimo simboliai – tugros. Dabar pasaulyje yra 4 universaliojo sufizmo šventyklos: Katvijke (Nyderlandai), Niujorko valstijoje, Vašingtono valstijoje (JAV) ir Keiptaune (PAR).
Levadia Maardu

Istorija

Klubas įkurtas Talino priemiestyje Maardu. 1999 m. prie jo prijungtas Sadam Tallinn klubas.
2001–2004 m. FC Levadia Tallinn ir FC Levadia Maardu buvo atskiri du klubai, žaidę šalies čempionate.
2004 m. Levadia Tallinn perleido licenciją JK Merkuur Tartu klubui ir tapo dukterine komanda FC Levadia-2 Tallinn, o Levadia Maardu persivadino Levadia Tallinn.
Žukančių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia

Istorija

Apie 1777 m. pastatyta kapų koplyčia. Žukančių kapinėse vyskupas 1861 m. leido vietoj senosios pastatyti naują mūrinę koplyčią. Bažnyčia pastatyta 1861–1864 m. 1938 m. ji vadinama bažnyčia; įrengta sakykla, atnaujintas altorius, padaryta nauja klausykla. 1998 m. bažnyčia atnaujinta.
Vladas Grudzinskas

Vladas Grudzinskas (1895 m. lapkričio 29 d. Marijampolė – 1967 m. balandžio 8 d. Beverly Shores, Indianos valstija) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija

Per Pirmąjį pasaulinį karą mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, dalyvavo kovojant su Vokietijos kariuomenės daliniais Rumunijos fronte. 1917 m. kariuomenės valdininkas. 1918 m. vasario mėn. lietuvių karininkų išrinktas į 6-osios armijos karinį komitetą.
Grįžęs į Lietuvą 1918 m. savanoriu stojo į Lietuvos kariuomenę, dirbo Krašto apsaugos ministerijos Tiekimo skyriuje. Nuo 1919 m. spalio mėn. kariuomenės intendanto padėjėjas, 1920 m. liepos mėn. – 1926 m. sausio mėn. intendantas (išskyrus laikotarpį nuo 1921 m. gruodžio mėn. iki 1922 m. vasario mėn.). 1924 m. baigė Čekoslovakijos karo intendantų akademiją. 1926 m. pulkininkas leitenantas. 1926 m. sausio mėn. – 1928 m. liepos mėn. kariuomenės tiekimų viršininkas.
Išėjęs į atsargą, 1928–1939 m. kovo mėn. Klaipėdos „Maisto“ bendrovės, 1939–1940 m. bendrovės „Lietuvos Baltijos Loydas“ Kaune direktorius. Per Birželio sukilimą paskirtas Laikinosios vyriausybės pramonės ir susisiekimo viceministru. 1941 m. liepos mėn. atleistas, vokiečių suimtas. Vėliau bendrovės „Pienocentras“ buhalteris. 1944 m. vasario mėn. Vietinės rinktinės štabo 4-ojo skyriaus viršininkas. 1944 m. gegužės mėn. vokiečių suimtas, kalintas Salaspilio koncentracijos stovykloje, Rygos kalėjime, Štuthofo koncentracijos stovykloje. Raudonajai armijai užėmus Štuthofą mobilizuotas į Raudonosios armijos dalinį eiliniu pagalbiniams darbams. Nuo 1945 m. spalio mėn. Marijampolės vartotojų kooperatyvo buhalteris. 1965 m. išvyko į JAV.
Brankovičių žemė

Istorija

Valstybėlės įkūrėjas Vukas Brankovičius (1345–1397) buvo kilęs iš kilmingos serbų giminės, o jo tėvas Brankas tarnavo kaip Ochrido vietininkas Serbijos imperijoje. Po tėvo mirties apie 1365 m. Ochridą užėmė įtakingas despotas Vukašinas, o Vukas su broliais buvo priversti grįžti į savo tėvoniją Drenicoje (dab. Glogovacas ir Srbica Kosove). Kadangi imperijoje prasidėjo suirutė, Vukas tapo de facto nepriklausomas ir ėmė sparčiai plėsti savo teritorijas. 1371 m. įvykus pragaištingam Maricos mūšiui bei mirus Serbijos imperatoriui, Vukas pasinaudojo situacija, ir užėmė nemažas teritorijas pietiniame Kosove bei šiaurinėje Makedonijoje, kartu su Skopje.
Savo pozicijas Vukas sutvirtino vedybomis su tuometinio įtakingiausio serbų kunigaikščio Lazaro dukra. Taip jis galėjo išplėsti savo teritorijas į šiaurę ir kartu gauti uošvio palaikymą. 1373 m. sudaręs sąjungą su Lazaru ir Bosnijos karaliumi Tvrtku I, jis pasidalino Altomanovičiaus žemes ir taip gavo Raškos regioną su senąja Serbijos sostine Rasu. 1378 m., pasinaudojęs Zetos kunigaikščio Džuradžo I mirtimi, jis prisijungė šios žemes su Prizreno ir Pečo miestais bei Metohiją.
Tuo metu Osmanų imperija savo vasalais pavertė serbų kunigaikštystes pietuose: Velbaždą, Marką, Epyro despotatą ir kt. Nuo 1381 m. osmanai puldinėjo ir Lazaro bei Vuko žemes. Lemiamas mūšis įvyko 1389 Kosovo lauke, kurio metu serbams pavyko sulaikyti osmanų invaziją, tačiau žuvo kunigaikštis Lazaras ir išžudyta didžioji jo armijos dalis. Vukui pavyko išsaugoti savo armiją, o mirus uošviui, jis tapo svarbiausiu serbų kunigaikščiu.
Šią poziciją Vukas išlaikė iki savo mirties 1396 m. Nors 1392 m. jis galiausiai tapo osmanų vasalu, tačiau atsisakė remti turkus mūšiuose prieš krikščionis ir siekė gauti paramą iš Vengrijos karalystės. 1395-96 m. osmanai nukariavo jo žemes, o pats Vukas buvo įkalintas ir mirė. Nedidelė teritorija aplink žemės pagrindinį miestą Prištiną nominaliai išlaikė valstybėlės statusą ir čia valdė Vuko sūnus Džuradžas. 1412 m. valstybėlės likučiai įjungti į Serbijos despotatą.
Vidutinis margasis genys

Išvaizda

Kakta balsva, viršugalvis raudonas. Skruostai balti, be juodų „ūsų". Nugara juoda su baltomis dėmėmis šonuose. Apatinė dalis palšva ir gelsva, pauodegys rausvas, šonai dryžuoti. Patelės viršugalvyje raudona dėmė mažesnė. Jauniklių viršugalvis rausvas.
Afrikos plaukimo federacija

Afrikos plaukimo federacija (CANA) – vandens sporto federacija įkurta 1970 m. Šiuo metu jai priklauso 43 šalys narės.  Organizacija pavaldi tarptautinei vandens sporto federacijai FINA.
Federacijai vadovauja Mustapha Larfaoui.
Rytų blokas

Rytų blokas arba Komunistinis blokas – sąvoka, vartojama apibūdinti Tarybų Sąjungai, Rytų ir Vidurio Europos valstybėms (dauguma jų buvo Varšuvos pakto narės).  Rytų blokui taip pat kartais priskirtos Tarybų Sąjungos sąjungininkės ne Europoje.
Pagrindinėmis Rytų bloko narėmis buvo laikomos Tarybų Sąjunga, Rytų Vokietija, Lenkija, Vengrija, Bulgarija, Čekoslovakija, Rumunija, Albanija bei Jugoslavija.
Vladas Daugėla

Biografija

1962–1969 m. LTV Kauno redakcijos korespondentas. 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). Nuo 1973 m. KPI dėstytojas. 1977–1978 m. stažavo JAV Duko universitete. 1981 m. ekonomikos mokslų daktaras. 
1983–1995 m. KPI Gamybos organizavimo katedros vedėjas, nuo 1984 m. profesorius. 1988–1992 m. LMA Ekonomikos instituto Naujų technologijų ekonomikos laboratorijos vedėjas. 1989–1990 m. stažavo ir dėstė Harvardo universitete. Nuo 1995 m. JAV finansų bendrovės „Public Resources for Industry“ (PRI) viceprezidentas.

KGB bendradarbis

2006 m. rugsėjo mėn. Liustracijos komisija oficialiai paskelbė, kad buvęs KTU profesorius Vladas Daugėla 1962–1989 m. bendradarbiavo su KGB. Profesorius raštu teikė informaciją apie JAV gyvenančius, į gimtinę atvykusius lietuvius. Jis taip pat rinko duomenis apie bendradarbius. V. Daugėla dažniausiai pasirašydavo slapyvardžiu Žemaitis.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: naujų technologijų valdymas, ūk. sistemų strateginis planavimas, pramonės plėtros prognozių ir programų sistemos kūrimas.
El Junkė

El Junkė (isp. El Yunque) – stalkalnis rytų Kuboje, Gvantanamo provincijoje, Barakoa įlankos pakrantėje, tarp Duabos ir Toa upių žiočių. Aukštis – 575 m. Pavadinimas kilo nuo ispaniško žodžio yunque, reiškiančio „priekalą“.
1492 m. lapkričio 27 d. El Junkę išvydo Kristupas Kolumbas, tai buvo viena iš pirmųjų Kubos vietų, kurias pasiekė europiečiai.
Karjero akmuo

Karjero akmuo - Lietuvos riedulys Rizgonių karjere (Rizgonys, Jonavos rajonas). Pail­gos kū­giš­kos for­mos. Aukš­tis - 1,74 m, plo­tis - 1,65 m, il­gis - 2,6 m. Dėl sa­vo mat­me­nų skelb­ti­nas Jonavos rajono savivaldybės sau­go­mu gam­tos ob­jek­tu .
Stanisław Karol Władyczko

Biografija

Gimė 1878 m. lapkričio 4 d. Kaune, 1897 m. baigė Kauno gimnaziją. 1905 m. baigė medicinos studijas Maskvos universitete. 1907 m. tapo medicinos mokslų daktaru. Baigęs mokslus dirbo neurologu ir psichiatru Sankt Peterburgo chirurgijos akademijoje, vėliau Kijevo universitete. 1910 m. tapo docentu, 1911 m. Sankt Peterburgo neuropsichologijos instituto profesoriumi. 1914 m. pašauktas į Rusijos imperijos kariuomenę, kaip gydytojas dalyvavo I pasauliniame kare. Pasibaigus karui apsigyveno Vilniuje, kur 1918 m. gruodžio 30 d. paskirtas Vilniaus universiteto medicinos fakulteto dekanu. Vėliau dirbo Vilniaus neurologijos klinikos direktoriumi, po klinikos likvidavimo 1933 m. išvyko į Varšuvą, tačiau prieš pat savo mirtį 1936 m. liepos 18 d. grįžo į Vilnių, palaidotas Rasų kapinėse. Priklausė įvairioms Lenkijos ir kitų šalių psichiatrų ir neurologų draugijoms, parašė nemažai mokslinių straipsnių.
Hofmeisterina

Hofmeisterina (rus. гофмейстерина) – moters rūmininkės laipsnis Rusijos imperatoriaus dvare nuo 1748 m.
Hofmeisterina buvo oberhofmeisterinos padėjėja, padėjusi dvaro ceremonijose, tvarkiusi dvaro moterų tarnautojų ekonominius reikalus, taip pat dirbusi imperatorienės ir didžiųjų kunigaikštienių kanceliarijoje.

Į hofmeisterinas kreipdavosi „Ваше высокопревосходительство“.
Dendešas

Istorija

Dendešas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1299 m.
Ašcharas

Ašcharas (arm. աշխարհ 'pasaulis'), naangas – pati didžiausia Armėnijos karalystės administracinių vienetų kategorija.
Ašcharai buvo skirstomi į gavarus, kurių ašcharuose būdavo nuo 8 (Copke) iki 36 (Vaspurakane).
Denise Levertov

Biografija

Išsilavinimą įgijo tėvų namuose. Per Antrąjį pasaulinį karą dirbo slauge Londone. 1948 m. išvyko gyventi į JAV.
Poezijoje (eilėraščių rinkiniai „Dvigubas įvaizdis“ / The Double Image 1946 m., „Čia ir dabar“ / Here and Now 1957 m., „Su akimis pakaušiuose“ / With Eyes at the Back of Our Heads 1959 m.) gvildenama socialinė teisingumo tematika, pasisakoma prieš rasizmą, seksizmą, aplinkos teršimą. Eilėraščių rinkiniuose „O paragauk ir pamatyk“ (O Taste and See 1964 m.), „Išlikti gyvam“ (To Stay A live 1971 m.) vyrauja politinės ir feministinės temos. Denisos Levertov poezija emocinga, parašyta šnekamosios kalbos ritmais, saikingai naudojama metafora ir aliuzija. Knygoje „Poetas pasaulyje“ (The Poet in the World 1973 m.) paskelbė kritinių esė apie poeziją, literatūros dėstymą, Vietnamo karą. Aktyviai dalyvavo pacifistiniuose ir antibranduoliniuose judėjimuose.
Aukštieji Himalajai

Gamta

Šioje gamtinėje juostoje išskiriamos subarktinė (3600 m. – 4400 m.) ir arktinė (virš 4400 m.) klimato juostos. Ištisus metus temperatūra laikosi žemiau nulio. Klimatas ypač atšiaurus, amžinas įšalas, ledynai (bendras jų plotas – 33 tūkst kv. km.). Aukštuosiuose Himalajuose, maitinamos šų ledynų, prasideda daugybė upių, kurių visos teka į Indijos subkontinentą.
Augalija ir gyvūnija labai skurdi. Žemiausiose teritorijose auga tam tikra aukštikalnių augalija. Vasarą čia iš žemumų migruoja snieginiai leopardai.
Dėl unikalios gamtos regione įkurta labai daug nacionalinių parkų ir draustinių. Tarp jų yra Didžiųjų Himalajų, Pušų slėnio (Himačal Pradešas), Gongotrio, Nanda Devi, Gėlių slėnio (Utarakhande), Šei Poksundo, Anapurnos, Manaslu, Langtango, Sagarmathos, Makalu Baruno, Kančendžungos (Nepalas) ir kiti nacionaliniai parkai. Kai kurie jų paskelbti pasaulio paveldu.
Regionas yra plačiai naudojamas turizmui, pirmiausia alpinizmui, nors kai kuriose šalyse ši veikla yra apribota dėl pasienio demarkacijos nesutarimų (jie egzistuoja tarp KLR ir Butano, taip pat tarp KLR ir Indijos Arunačal Pradeše). Geriausiai Aukštųjų Himalajų turizmą vysto Nepalas, administruojantis aukščiausias pasaulio viršūnes.

Buitis

Aukštųjų Himalajų teritorija kaip kultūrinis regionas nepalų kalba dažnai vadinama Parbat. Nepaisant atšiauraus klimato, aukštyje iki 4500 m., nors ir retai, dar yra gyvenama, ir tai yra viena atšiauriausių žmogaus gyvenamų teritorijų.
Gyvenimas yra įmanomas tik slėniuose tarp kalnų, kuriuose yra pusiau dirbamos žemės. Čia auginamos šalčiui ir aukštikalnių orui atsparios kultūros, pirmiausia miežis, tačiau dėl žemės nederlingumo tik reti slėniai gali užsiauginti pakankamai. Visas ūkis paremtas gyvulininkyste: čia auginami jakai ir aukštikalnėms atsparūs jų mišrūnai (dzo).
Milas (sala)

Milas (gr. Μήλος) – sala Egėjo jūroje, Kikladų salyno pietvakariuose, priklauso Graikijai, Pietų Egėjo periferijai. Plotas – 160 km².
Sala netaisyklingo pavidalo, iš šiaurės į pietus driekiasi 23 km, iš rytų į vakarus – 13 km. Milas – vulkaninės kilmės sala, jos paviršius labai kalnuotas. Aukštis iki 748 m (Pranašo Elijo k.). Iš šiaurės į salą įsiterpia gili įlanka – buvusio vulkaninio kraterio dalis. Rytų pakrantėje yra karštųjų versmių. Visiškai šalia Milo krantų prigludusios Kimolo, Poliego ir Antimilo salos. Mile būdingi kultūriniai kraštovaizdžiai (javų pasėliai, vynuogynai, alyvmedžių giriatės), yra subtropinių krūmynų, pušynų.
2011 m. Mile gyveno 4977 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Plaka (~800 gyv.). Verčiamasi turizmu. Kasamas kaolinas, molis (seniau taip pat marmuras, gipsas, obsidianas, baritas, siera). Auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, kviečiai, kukurūzai, medvilnė, vaismedžiai. Laikomos avys, ožkos.

Istorija

Obsidianas Mile buvo kasamas bent nuo 13 tūkstm. pr. m. e. Bronzos amžiuje saloje įkurta Filakopų žvejų gyvenvietė. Rasta daug Mikėnų laikotarpio keramikos. Vėliau salą užkariavus dorėnams, pradėti gaminti bareljefai (V a. pr. m. e.). 415 m. pr. m. e. saloje vyko Milo mūšis (Peloponeso karo dalis). Atėnams grasinant užimti Milą, įvyko garsusis Milo dialogas tarp atėniečių ir miliečių. Užgrobę Milą, čia apsigyveno atėniečiai. Viduramžiais salą užėmė piratai. Buvo valdoma "Crispi" dinastijos. 1580 m. Milą užgrobė turkai.
Šioje saloje rasta garsioji Milo Veneros skulptūra, taip pat Asklepijo, Poseidono, Apolono skulptūros.
Lolita Samuolienė

Biografija

Marijampolės savivaldybės Igliaukos ambulatorijos savininkė, bendrosios praktikos gydytoja.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narė.
Nuo 2003 m. balandžio mėn. Marijampolės savivaldybės tarybos narė.
Sodeliai

Aplinkinės gyvenvietės

PANEVĖŽYS – 29 km 
 VABALNINKAS – 15 km
Geležiai – 7 km 
 Tiltagaliai – 13 km
Čypiškiai

Istorija

Kaimo apylinkės minimos nuo XVIII a., XIX a. priklausė Civinskių valdomam Mituvos dvarui, vadintas palivarku arba užsieniu. Pirmasis valdė Upytės miesto regentas Justinas Civinskis, o po jo mirties 1824 m. atiteko sūnui Jeronimui Mykolui. Jis dalyvavo 1831 m. sukilime, o pralaimėjus pasitraukė į Prancūziją. Valdžia palivarką konfiskavo ir vėliau įkūrė Čypiškių valstybinį dvarą. Į vienkiemius pradėtas skirstyti 1937 m.
Čypiškiai sunyko vykstant melioracijai.
Kaldera (Čilė)

Istorija

Kaldera įkurta 1850 m., o po metų nutiestas pirmasis šalyje geležinkelis Kaldera–Kopjapo, skirtas rūdų išvežimui. 1868, 1877 ir 1922 m. miestą nuniokojo žemės drebėjimai, 1891 m. balandžio 23 d. greta vyko Kalderos įlankos mūšis, kuriame Čilės vyriausybės pajėgos nuskandino revoliucinės chuntos fregatą.
Dzeržinskio rajonas

Dzeržinskio rajonas – LTSR administracinis teritorinis vienetas Vilniaus miesto šiaurės vakaruose.

Istorija

Įkurtas 1941 m. kovo 21 d. 1957 m. gruodžio 16 d. panaikintas, jo teritorija priskirta Lenino rajonui.