google/wiki40b huggingface dataset:
Irena Nakienė-Kontautaitė

Irena Nakienė-Kontautaitė (1941 m. spalio 18 d. Pervainių k., Telšių r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1958–1962 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos technikume (dėst. R. Andriuškevičius). 1962–1967 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (B. Razauskienės ir L. Abariaus klasės).
1967–1977 Telšių rajoninių kultūros namų meno vadovė. Suorganizavo Telšių kultūros rūmų mišrųjį chorą ir jam 1967–1972 vadovavo, o 1969–1977 dirbOvSu Telšių rajono kultūros darbuotojų mišriuoju choru. Abu kolektyvus parengė 1970 respublikinei dainų šventei. 1973–1975 buvo Telšių kultūros rūmų moterų choro vadovė, 1967–1970 Masčio fabriko dainų ir šokių ansamblio „Mastis" chormeisterė. Įkūrė Telšių skaičiavimo mašinų gamyklos dainų ir šokių liaudies ansamblį ir 1973–1977 jam vadovavo. Kolektyvą parengė 1975 respublikinei dainų šventei. Buvo Telšių kultūros mokyklos merginų choro vadovė ir vaikų muzikos mokyklos mokytoja. Taip pat vadovavo įvairiems vokaliniams ansambliams, rengė ekspedicijas, skaitė pranešimus seminaruose ir konferencijose. Chorai ir ansambliai apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų, dalyvavo televizijos laidose ir įvairiuose kultūros renginiuose.
Nuo 1977 rudens Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų (universiteto Menų fakultetas) Liaudies muzikos katedros dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, ilgametė šios katedros studentų choro vadovė.
Nuo 1990 universiteto Baltų ir etnologijos katedros folkloro dėstytoja, nuo 1995 docentė. Jos dirigavimo klasę baigė apie 40 studentų. Yra parengusi mokslinių metodikos darbų ir mokymo programų, per 20 pranešimų skaitė mokslinėse konferencijose.
1979–1981 vadovavo Klaipėdos restauravimo dirbtuvių folkloro ansambliui, 1981–1987 Jūrų muziejaus ir akvariumo folkloro ansambliui, nuo 1986 buvo Žvejų kultūros ir sporto rūmų dainų ir šokių ansamblio vadovė, o 1989–1991 „Sirijaus“ gamyklos dainų ir šokių liaudies ansamblio meno vadovė, jį parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei. 1990 ansamblis pavadintas „Kuršių ainių“ vardu. 1992–1994 Klaipėdos etnokultūros centro vaikų folkloro ansamblio vadovė, 1992–1997 šio centro folkloro ansamblio „Kuršių ainiai“ meno vadovė – parengė 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Su savo vadovaujamais kolektyvais Lietuvoje yra surengusi per 1000 koncertų. Koncertavo Bulgarijoje, Vokietijoje, Estijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, du kartus Japonijoje ir Rusijoje. Dalyvavo aštuoniuose tarptautiniuose folkloro festivaliuose, padarė įrašų Lietuvos ir Maskvos televizijai, išleido „Kuršių ainių" audiokasetę. 1983–1988 vadovavo Klaipėdos statybininkų mokyklos dainų ir šokių ansambliui, su kuriuo 1985 dalyvavo XIII Pasaulio jaunimo ir studentų festivalyje Maskvoje ir pelnė I laipsnio diplomą.
I. Nakienė rašo įvairių švenčių scenarijus, organizuoja ir režisuoja folkloro šventes Klaipėdoje ir kitur. Buvo 1972, 1973 ir 1975 Telšių rajono dainų švenčių meno vadovė ir vyr. dirigentė. Yra Lietuvos muzikų draugijos narė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Nijolė Oželytė-Vaitiekūnienė

Biografija

1961–1972 m. mokėsi Vilniaus 23-oje vidurinėje mokykloje, 1972–1973 m. Vilniaus 1-ojoje vakarinėje pamaininėje mokykloje. 1973–1977 m. studijavo LSSR konservatorijoje.
1989 m. SSKP narė, vėliau, atsiskyrus nepriklausomai LKP, tapo LKP nare. Atgimimo metais aktyviai reiškėsi politinėje veikloje, LKP XX suvažiavime išrinkta LKP CK nare, 1990 m. balsavo už LKP atsiskyrimą nuo SSKP.
1990 m. išrinkta į LR Aukščiausiąją Tarybą (Atkuriamąjį Seimą), akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signatarė. 1993–1999 m. priklausė Tėvynės sąjungai.  1995–1996 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. 1996–2000 m. LR Seimo narė, Konservatorių moterų sąjungos pirmininkė. Nesėkmingai kandidatavo 1994 m., 2000 m. ir 2004 m. LR Seimo rinkimuose. Nuo 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narė. 
2000–2001 m. BTV laidos „Korida“ ir LNK laidos „Arena“ vedėja. 2001–2002 m. TV3 laidos „Moterų laimė“ vedėja. 2002–2004 m. LTV laidos „Agentūra SOS“ vedėja. 2008 m. BTV laidos „Sveikatai ir laimei“ vedėja.
Išsiskyrusi, buvęs vyras – dailininkas Saulius Vaitiekūnas. Turi tris dukteris: Ievą, Saulę ir Elenytę. Moka anglų, lenkų ir rusų kalbas.
Stade d'Abidjan

Istorija

Klubas įkurtas 1936 m. Daugkartiniai šalies čempionai. Tiesa, paskutinį kartą tapo šalies čempionais 1969 m.
2017/2018 m. Liga 1 pirmenybėse 13 vietoje (priešpaskutiniai) ir iškrito iš elito diviziono.
Klubo spalvos yra mėlyna/balta/raudona .
Juozapas Paulauskas

Biografija

Paaugęs tarnavo samdiniu pas ūkininkus, 1881-1886 m. – Rusijos imperijos kariuomenėje. Grįžęs ėmėsi paupario amato, vertėsi smulkiąja prekyba, slapta prekiavo draudžiama lietuviška spauda, kurią su broliu Pranciškumi gabendavo iš Mažosios Lietuvos, komplektavo iliustruotus leidinius. Platino religinio ir pasaulietinio turinio raižinius, pats juos raižė. Mėgo drožinėti, meistrauti. Vedęs apsigyveno Grūšlaukėje, kur pas liaudies meistrą Antaną Klanių-Klanevičių išmoko kryždirbystės paslapčių.
Pagal užsakymus Šiaurės vakarų Lietuvos kaimų pakelėse, kapinaitėse ir sodybose pastatė per 400 ornamentuotų medinių kryžių, koplytstulpių ir koplytėlių. Sukūrė apie 2000 medinių šventųjų skulptūrų, kurias dėjo į pastatytas koplytėles, taip pat pardavinėjo Kretingoje, Skuode, Plungėje, Žemaičių Kalvarijoje, Alsėdžiuose atlaidų, turgų ir mugių metu. Taip pat drožė pasaulietinio turinio skulptūras (velnius, avinėlius ir pan.), tabokines, lazdas, žaislus.
Dalis jo kūrybinio palikimo saugoma Nacionaliniame, Kauno M. K. Čiurlionio dailės, Kretingos muziejuose.
Palaidotas Grūšlaukės kapinėse.
Kalinovo Solkai

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 28 namai ir 158 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 30 namų ir 169 gyventojai.
Tikrasis snapuotis

Apibūdinimas

Užauga iki 7 m ir gali sverti 2–3 tonas. Kūnas nuo tamsiai pilkos iki sodrios rudos spalvos. Snapo formos snukis bukas. Gyvenimo trukmė iki 40 m. Tarp jūros žinduolių yra giliausiai panyrantys – su palydovinių siųstuvų, pritvirtintų ant banginio plaukmenų, pagalba nustatyta, kad vienas gyvūnas pasiekė 3 km gelmę, kitas išbuvo po vandeniu 137 min.
Paplitęs visuose vandenynuose, išskyrus Arktį, dažniausiai dideliame, virš 1 km gylyje, šaltuose ir tropiniuose vandenynuose. Rūšis sutinkama nuo Šetlando salų šiaurėje iki Ugnies Žemės pietuose.
Vilniaus spaudos rūmai

Vilniaus spaudos rūmai – aštuoniolikos aukštų pastatas esantis Vilniuje, Viršuliškių mikrorajone, Laisvės pr. 60. Šalia Spaudos rūmų yra per 500 automobilių talpinanti Andrejaus Sacharovo aikštė.

Įmonės

Spaudos rūmuose patalpas turi arba nuomojasi daugiau kaip 100 įmonių, tarp kurių: spaudos leidėjai "Savaitė", "Savaitės ekspresas", radijo stotys „M-1“, „M-1 plius“, „Lietus“, „Radiocentras“, „Relax FM“, „Zip FM“, „Russkoje radio Baltija“, „Kelyje“ (Vilniaus studija), „Znad Willi“, „Keistuolių teatras“, vairavimo mokykla, įmonės „Tango reklama“, „Dujotekana“, „Vilniaus ginklai“, advokatų, farmacininkų, taksi, turizmo ir kitų sričių įmonės, kuriose iš viso dirba per 1 tūkstantį darbuotojų.

Istorija

Rūmai pastatyti 1985 m. 1991 m. sausio 11 d. sovietų kariuomenė jėga užgrobė Spaudos rūmus. Užgrobimo metu automatu apšaudyta fasadinė rūmų siena. 2001 m. Vilniaus apskrities ir Vilniaus miesto savivaldybė Spaudos rūmus paliko be žemės. Skirta 85 arai žemės, ant kurios stovi 3 didžiuliai pastatai: Keistuolių teatras, buvęs LKP CK maitinimo kompleksas ir Spaudos rūmai.
Inga Neverauskaitė

Inga Neverauskaitė (g. 1980 m. lapkričio 5 d. Šiauliuose) – Lietuvos sportininkė, viena garsiausių kultūrisčių ir fitneso sportininkių.
Daugų valsčius

Daugų valsčius buvo pietų Lietuvoje. Centras – Daugai.
Nematoma rinkos ranka

Kritika

Nematomos rinkos rankos koncepcija palaikoma liberalų ir kritikuojama palaikančių valstybės intervenciją į ūkį. Svarbiausias argumentas, kuriuo remdamasi turi kištis valstybė, - visuomeninai interesai. Kitas argumentas yra išorės efektai, arba rinkos informacijos asimetrija. Kaip pavyzdys yra kenksmingų dujų atsiradimas, nors produkcija, dėl kurios atsirado kenksmingos dujos naudojasi daug žmonių, jų atsiradimas nėra sveikintinas. Tokiu atveju nematoma rinkos ranka nesugeba reguliuoti šalutinio produkto.
Britų ekonomistas Džonas Meinardas Keinsas atkreipė dėmesį, kad net jei šis modelis teoriškai teisingas, balansas dėl nematomos rinkos rankos nusistovi tik per „pakankamai ilgą laiką“, kuris gali būti pernelyg ilgas – anot Keinso, „per pakankamai ilgą laiką mes visi esame mirę“. Be to, šis „pakankamai ilgo laiko“ reikalavimas gali reikšti, jog aplinkybės gali keistis greičiau nei nusistovi balansas, taigi, jis niekada nenusistovės.
Galutiniu svarbiu argumentu yra konkurencijos nebuvimas ar tiesiog monopolijų buvimas. Tokiu atveju nematoma rinkos ranka negali užtikrinti tobulos konkurencijos.
Bahajų pasaulinis centras

Istorija

Turkų sultono nutarimu 1868 m. grupė kalinių atvyko į uostą prie Karmelio kalno. Tarp naujakurių tremtinių buvo ir Bahaula su šeima. Jam mirus 1892 m. buvo palaidotas šalia Ako. Ši kapavietė tapo viena svarbiausių bahajų šventviečių. 1909 m. Babo palaikai buvo perkelti į mauzoliejų Haifoje, Karmelio kalno šlaite (praėjus beveik 60 metų po jo mirties). 1953 m. čia buvo galutinai užbaigtas memorialo statinys su kolonada ir paauksuotu kupolu, tapęs miesto akcentu.
1987 m. Bahajų pasaulinis centras nusprendė šventąją kapavietę apsupti sodais, kurie bahajų maldininkams tarnautų keliu, vedančiu į švenčiausią vietą. Juos suprojektuoti ir įrengti buvo pavesta iraniečių kilmės emigrantui architektui Fariborz Sahba. Sodai terasose buvo oficialiai atidaryti 2001 m. dalyvaujant Izraelio valdžios atstovams.
Bahajų pasaulinis centras bahajams atstoja šventas piligrimystės vietas, kurios buvo nurodytos Švenčiausioje knygoje Kitab-i-Aqdas kaip būtinos bent kartą aplankyti kiekvienam bahajui per savo gyvenimą, tačiau jos šiuo metu neprieinamos. Tai namas Bagdade, kur keletą metų gyveno pats Bahaula (Irakas; šiitų konfiskuotas 1922 m., sugriautas 2013 m.) ir Babo namas Širaze (Iranas; galutinai sunaikintas per Irano revoliuciją 1979 m.).
Gubernatorius

Gubernatorius (lot. gubernator 'valdytojas') – gubernijos, valstijos ar kartais kitokio stambaus administracinio vieneto valdytojas.

Gubernatoriai Lietuvoje

Lietuvoje gubernatoriaus pareigybė atsirado po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo (nuo 1796 m.) kartu su nauju administraciniu suskirstymu. Gubernatorius vykdė daugiausia civilinės valdžios funkcijas: vadovavo gubernijos valdybai, policijai, turėjo savo žinioje gubernijos finansus, karinių įgulų aprūpinimą.
Panaikinus generalgubernatorių pareigybes, gubernatorius buvo vyriausias civilinis gubernijos viršininkas, betarpiškai pavaldus vidaus reikalų ministrui.
Carinių gubernatorių pareigybės išsilaikė iki 1915 m.
Nepriklausomos Lietuvos laikais (1923–1939 m.) gubernatorių, skiriamą prezidento, turėjo Klaipėdos kraštas, administruotas autonomijos pagrindais.
Šventojo Angelo pilis

Adriano mauzoliejus (labiau žinomas kaip Šventojo Angelo pilis) yra cilindro formos antikos laikų statinys Romos centre. Mauzoliejaus statyba buvo inicijuota 14-to Romos imperatoriaus Publijaus Elijaus Trajano Adriano ir jo šeimos narių. Būtent šiame mauzoliejuje yra palaidotas Adrianas, jo šeima bei vėlesni įpėdiniai. Vėliau mauzoliejus buvo popiežių tvirtovė ir reprezentacinė būstinė, taip pat belaisvių kalinimo vieta. Šiuo metu čia įsikūręs muziejus.
Dvyliktame amžiuje mauzoliejus pavadinamas Šv. Angelo pilimi. Tai yra susiję su legenda, pagal kurią 590 m. popiežiaus šv. Grigaliaus I surengtos procesijos dalyviams, maldavusiems Mergelę Mariją gelbėti miestą nuo maro, pasirodęs angelas ir, nusileidęs ant pilies viršūnės, įkišo kalaviją į makštį. Tai buvo dieviškos malonės ženklas. Vėliau virš pilies buvo pastatyta angelo skulptūra.
Privati miškų nuosavybė Lietuvoje

Pirmosios rašytinės žinios apie miškų nuosavybę siekia Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto laikus. 1957 metais išleisto Valakų įstatymo pagrindu buvo išskirti miškai kaip nuosavybės forma.
Iki 1920 m. žemės reformos Lietuvoje dominavo privati miškų nuosavybė. Privačių miškų savininkai valdė apie 65 % visų šalies miškų.
1919–1937 metais, vykstant žemės reformai, iš privačių miškų savininkų į valstybinį miškų fondą buvo perimta miško žemė. 1938 m. privačių miškų liko apie 16 %.
1940 m. dalis privačių miškų buvo nacionalizuota Tarybų valdžios.
Vokiečių okupacijos metais (1941–1944) didesnei daliai ūkininkų buvo grąžinti tarybų valdžios nusavinti miškai. Apie 1950 m. privačių miškų Lietuvoje nebeliko. Visos privačios valdos buvo nusavintos ir apie 80 % miškų priskirta žemės ūkio įmonėms.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, dalis miškų vėl tapo privačiais. Lietuvos Respublikos miškų įstatyme, priimtame 1994 m., miškai pagal nuosavybės forma skirstomi į privačius ir valstybinius.
Privatūs miškai yra nepakankami prižiūrimi lyginant su valstybiniais – privačių miškų savininkai neskiria lėšų rekreacinių objektų įrengimui, priešgaisrinei apsaugai, neskubama miškų atkurti, prižiūrėti, ugdyti, padaugėjo piktnaudžiavimo atvejų miško kirtimo srityje.
Galacio apskritis

Geografija

Apskritis išsidėsčiusi lygumoje Pruto ir Sireto tarpupyje. Pietiniu pakraščiu teka Dunojus.
New York Red Bulls

Istorija

Įkurtas 1994 m., nuo tada kasmet rungtyniauja Major League Soccer.
Bronius Gertus

Biografija

Nuo 1919 m. balandžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Kauno karo mokyklą, paskirtas į Elektrotechnikos batalioną. Dalyvavo kautynėse su Lenkijos kariuomenės daliniais. 1920 m. baigė mokytojų kursus, 1922 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1926 m. sausio mėn. perkeltas į Technikos pulką, 1927 m. rugsėjo mėn. – į Pionierių batalioną.
1929 m. baigė Aukštųjų karininkų kursų Inžinerijos skyrių, 1934 m. baigė šių kursų Generalinio štabo skyrių. Nuo 1934 m. gegužės mėn. Vyriausiojo kariuomenės štabo 4-ojo skyriaus viršininkas. 1938 m. Generalinio štabo pulkininkas.
1940 m. birželio 15 d. TSRS okupavus Lietuvą ir likviduojant Lietuvos kariuomenę, 1940 m. rugsėjo mėn. perkeltas į Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso štabą, paskirtas korpuso užnugario viršininku.
1941 m. birželio-liepos mėn. dalyvavo kautynėse su Vokietijos kariuomene. 1941 m. liepos-spalio mėn. Raudonosios armijos Aukštųjų karininkų kursų „Vystrel“ Solnečnogorske klausytojas. 1941–1942 m. dėstė karo mokykloje Tomske . 1942 m. sausio mėn. – 1944 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos inžinerinės tarnybos viršininkas, dalyvavo Antrajame pasauliniame kare.

Nuo 1945 m. Vilniaus universiteto ir Kauno politechnikos instituto karinių katedrų dėstytojas.
Ankus

Naudojimas

Paprastai anku drambliui ne sukeliamas skausmas, o stipriai aiškiai spaudžiama į tam tikrą galvos vietą, kad dramblys vykdytų tam tikrą išmoktą komandą (sustotų, suktų kairėn ar dešinėn, atsiklauptų, stovėtų ramiai ir kt.). Ankus taip pat pailgina mahouto ranką.

Konstrukcija

Sudarytas iš plieninio ar bronzinio kablio ant 60-90 cm ilgio koto, kotas gali būti medinis, dramblio kaulo ar kitokios medžiagos, tai priklauso nuo savininko turtingumo. Religinėse ceremonijose naudojami ankai būna labai puošnūs, iš brangių metalų, graviruoti ir inkrustuoti.
Šiuolaikinių ankų kotai būna mediniai, metaliniai, plastikiniai ar iš stiklaplastikio.
Ankaus dydis ir konstrukcija turi atitikti mahouto ranką ir dramblio būdą. Mahouto galva turi būti standžiai pritvirtinta prie koto, o rankena – neslidi. Kablio smaigalys neturi būti labai aštrūs, kad lengvai nepradurtų dramblio odos.

Simbolika

Hinduizme ankus yra vienas iš religinių simbolių, taip pat kai kurių hinduizmo dievų (pavyzdžiui, Ganešos) atributas.
Genčų II Velnio akmuo

Akmuo

Akmuo masyvus, pailgas rytų – vakarų kryptimi, apie 5,3 m ilgio, 2,2 m pločio, nuo 0,4 iki 1,1 m aukščio. Pietrytiniame pakraštyje yra 8 cm skersmens ir 2–4 cm gylio įdubimas.   
Teritorijos plotas – 100 m².
450 m į šiaurės rytus yra Genčų I Velnio akmuo.

Istorija

Akmuo guli Velieka vadinamos pelkėtos Skroblupio griovos šlaite. Vietos gyventojai jį vadina Velnio akmeniu arba Veliekos ponaičio akmeniu.
Kaip kultūros paveldo objektą 1993 m. išaiškino Vykintas Vaitkevičius.
1994 m. įrašytas į laikiną kultūros ir istorijos paminklų apskaitą, 2000 m. registruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Diptikas

Diptikas (gr. diptychos 'dvigubas, dukart sudėtas')  – vaškuota senovės graikų ir romėnų 2 dalių rašymo lentelė; 2 dalių meno kūrinio (tapybos, skulptūros ir pan.) kompozicija, kurios sudedamosios dalys panašios viena su kita siužetu, tema, idėja.

Istorija

Graikai ir romėnai diptikais vadino dvi tarpusavyje sujungtas lenteles, kurios galėjo būti iš medžio, metalo, dramblio kaulo. Jų vidinės užverčiamosios pusės buvo padengtos vašku ir skirtos užrašams, laiko, kelio žymėjimams. Išorinės, tuo tarpu, buvo įmantriai papuoštos. Tokios užrašų knygos, turinčios daugiau įdėtinių lentelių, vadintos triptikais (triptychos, 3 dalių), pentaptikais (pentaptychos, 5 dalių) ar tiesiog poliptikais (polyptichos, iš daugelio dalių).
Vėlyvosios antikos laikais raižyto dramblio kaulo diptikai buvo užėmę svarbią vietą tometiniame mene, jie buvo įteikiami tampant Romos konsulu. Ankstyvojoje krikščioniškoje literatūroje minimi diptikai, kurių lentelės naudotos bažnytiniams įrašams apie gyvuosius (vienoje pusėje) ir mirusiuosius (kitoje pusėje). Šis terminas išlikęs šiuolaikinėse Rytų krikščionių bažnyčiose.
Bažnytiniame mene svarbią vietą užėmė tapyti diptikai. Šiuo terminu apibūdinamos ir dviejų dalių varstomos ikonos, turėjusios privalumą keliaujant: užverti šventųjų atvaizdai kelionės metu buvo saugesni.
Krzysztof Buchowski

Kšyštofas Buchovskis (lenk. Krzysztof Buchowski, g. 1969 m. balandžio 1 d. Seinuose, Lenkija) – Lenkijos istorikas, istorijos mokslų daktaras, Balstogės universiteto profesorius.
Mokslinė specializacija: XIX–XX a. lenkų-lietuvių santykiai bei Centrinės ir Rytų Europos istorija.

Biografija

Gimė ir vidurinį išsilavinimą gavo Seinuose. 1988–1993 m. studijavo Varšuvos universiteto Balstogės filiale įgydamas istorijos mokslų magistro laipsnį. Dėstė Balstogės universitete, kuriame 1999 m. apgynė istorijos mokslų daktaro mokslinį laipsnį. 2007 metais Lenkijos Mokslų akademijos Istorijos institute jam buvo suteiktas habilituoto mokslų daktaro vardas.
Gramzdos I piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Purmsačių piliakalnis 10 kmKaltės piliakalnis 4,5 kmGravos Sudmalių piliakalnis 6,2 km
Treknių piliakalnis 2,9 kmKrūtės piliakalnis 12 kmDidždamos piliakalnis 8 kmKubiliškės piliakalnis 14 kmUžluobės piliakalnis 12 kmGramzdos piliakalnis 537 m
Nukuoras

Nukuoras (angl. Nukuoro) – atolas Ramiajame vandenyne, priklauso Mikronezijos Federacinėms Valstijoms, Ponpėjos valstijai. Tai viena toliausiai į pietus nutolusių šalies salų. Atolo plotas drauge su lagūna 40 km², tačiau sausuma sudaro tik 1,7 km². Atolo žiedą sudaro 40 salelių, išsidrikusių rytuose, pietuose ir šiaurėje. Pagrindinė Nukuoro salelė, kurioje ir susitelkę dauguma gyventojų yra atolo pietryčiuose. Lagūnos skersmuo 6 km.
Nukuore gyvena 372 gyventojai (2007 m.), kurie kalba polineziečių grupei priklausančia Nukuoro kalba. Verčiamasi žvejyba, gyvulių auginimu, žemės ūkiu, kopros gavyba, perlų rinkimu. Susisiekimas su kitomis salomis vyksta tik laivais.
Džemas

Džemas (angl. jam) – saldus želė konsistencijos vaisių ir uogų produktas, pagamintas iš cukraus bei vienos arba dviejų ar kelių rūšių vaisių minkštimo ir/ar tyrės.
Džemas gaunamas suvirinant vaisius ar uogas cukraus sirupe ar meduje iki želinės konsistencijos. Džemas nuo uogienės skiriasi tuo, kad jį verdant vaisiai, uogos ar jų gabalėliai suverda iki vientisos masės. Daugelyje šalių džemas ir uogienė neskiriami, abi šias rūšis vadina džemais.

Žaliava

Džemams virti labai tinka rūgštūs obuoliai (pvz., Antaniniai), cidonijos, slyvos, agrastai, braškės, avietės, juodieji serbentai, spanguolės ir kt. vaisiai.
Džemui virti paprastai naudojami gerai sunokę kokybiški vaisiai bei uogos. Džemui tinka ir smulkūs ar apmaigyti vaisiai, kurie uogienėms ar kompotams gali ir netikti. Džemams netinka pernokę, įgedę (papeliję, ėmę rūgti) vaisiai bei uogos.

Naminis virimas

Džemas verdamas dubenyje ar puode. Juodieji serbentai, obuoliai ar cidonijos gabalėliai iš anksto išverdami. Paimamas reikiamas kiekis paruoštų vaisių, dedamas į virimo indą ir užpilamas tirštu cukraus sirupu. Džemas verdamas vienu sykiu, palaipsniui stiprinant ugnį ir energingai maišant masę. Kai masė užverda ugnis dar sustiprinama stebint, kad masė virtų visur vienodai. Atsirandančios putos nugraibstomos.
Nuo užvirimo momento verdama ne daugiau 20-30 min. Ilgiau virinant džemas prastėja – kinta spalva, silpsta aromatas. Tinkamas džemo išvirimo lygis atpažįstamas pagal į lėkštę dribtelėtą lašą – jis turi greitai ir aiškiai sustingti.
Išvirtas džemas sparčiai fasuojamas į molines puodynes ar stiklainius, po 0,5-2,0 litro. Kai sufasuotas džemas atvėsta ir jo paviršiuje susidaro tvirta luobelė tara uždaroma. Tradicinis uždarymo variantas – uždengti pergamentiniu popieriumi, kuris pritvirtinamas aprišant špagatu. Kadangi toks džemas turi daug cukraus, jis nerūgsta.

Aukščiausios rūšies džemas

Aukščiausiosios rūšies džemas (angl. extrajam) gaminamas iš cukrų ir vienos arba kelių rūšių vaisių nekoncentruoto minkštimo bei vandens. Aukščiausiosios rūšies erškėtuogių, besėklių aviečių, gervuogių, juodųjų serbentų, girtuoklių ir raudonųjų serbentų džemas gali būti pagamintas vien tik iš šių vaisių nekoncentruotos tyrės arba jos dalies nenaudojant cukraus.

Atitinkamas citrusinių vaisių džemas gali būti pagamintas iš viso vaisiaus, supjaustyto juostelėmis ir/arba griežinėliais. Gaminant aukščiausiosios rūšies džemą iš obuolių, kriaušių, slyvų, arbūzų, melionų, vynuogių, moliūgų, agurkų ir pomidorų negalima šių vaisių maišyti su kitais vaisiais.

Panaudojimas

Termiškai stabilūs džemai plačiai naudojami kepiniuose (uždarose ir atviruose pyraguose, bandelėse, pyragaičiuose), kaip blynelių įdarai, nes kepant nesuskystėja ir neišteka, išlaiko skonines savybes.
Tiek vienalyčiai, tiek nevienalyčiai džemai naudojami ledų, saldžiųjų jogurtų, glaistytų sūrelių, varškės desertų gamyboje.
Vladas Mikalauskas (1928)

Biografija

1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1953–1958 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1958–1959 m. Geologijos valdybos prie LSSR MT (dab. Lietuvos geologijos tarnyba) viršininko pavaduotojas, 1959–1964 m. ir 1965–1978 m. viršininkas. 1964–1965 m. LSSR valstybinio gamybinio geologijos komiteto pirmininkas. 1973 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas. 1974–1984 m. Mineralinių žaliavų probleminės komisijos pirmininkas. Nuo 1978 m. Geologijos valdybos viršininkas. Nuo 1978 m. SSRS MA nacionalinio geologų komiteto narys. 1978 m. LTSR nusipelnęs geologijos darbuotojas. Nuo 1986 m. LKP revizijos komisijos narys.
Paskelbė straipsnių apie Lietuvos požeminius vandenis, jų racionalų naudojimą, apsaugą nuo užteršimo, geologijos tarnybos veikią.
Lietuvos moterų korespondencinių šachmatų rinktinė

Lietuvos moterų korespondencinių šachmatų rinktinė – Lietuvos nacionalinė moterų korespondencinių šachmatų komanda. Atstovauja Lietuvai Moterų korespondencinių šachmatų olimpiadoje, Europos moterų komandiniame korespondencinių šachmatų čempionate, Pasaulio moterų komandiniame korespondencinių šachmatų čempionate.
Estijos gubernija

Istorija

Prieš tai ši teritorija buvo priklausoma nuo Švedijos ir vadinosi Švedų Estija. 1719 m. Šiaurės karo metu rusų kariuomenė užėmė Revalį, ir 1721 m. pasirašius taikos sutartį Švedų Estija tapo Revalio gubernija. Vėliau pervardinta Estijos gubernija.
Gubernija gyvavo iki 1917 m. Po Vasario revoliucijos, vasario 12 d. gubernija performuota tautiniu pagrindu: prie jos prijungtos ir šiaurinės Livonijos gubernijos žemės, kuriose daugumą gyventojų sudarė estai. Taip suformuota Estijos autonominė gubernija.