google/wiki40b huggingface dataset:
Lusono sąsiauris

Lusono sąsiauris (Kipot ng Luzon) – sąsiauris Ramiajame vandenyne, tarp Taivano ir Filipinų salyno salos Lusono. Sąsiauris jungia Filipinų jūrą su Pietų Kinijos jūra.
Sąsiaurio plotis apie 250 km. Jame gausu salų, skirstomų į dvi grupes: Bataneso salos, priklausančios Filipinų Bataneso provincijai, ir Babujano salos, priklausančios Kagajano provincijai.
Sąsiauris taip pat skirstomas į mažesnius sąsiaurius. Babujano sąsiauris skiria Lusoną nuo Babujano salų, kurios nuo Bataneso salų atskirtos Balintango sąsiauriu. Batanesą nuo Taivano skiria Baši sąsiauris.
Lusono sąsiauris yra svarbi vandens arterija laivybai ir susisiekimui. Daugelis laivų iš Amerikų naudojasi šiuo maršrutu, plaukdami į pagrindinius Rytų Azijos uostus. Lusono sąsiaurio dugnu eina daug povandeninių ryšių kabelių. Šie kabeliai svarbiais duomenimis ir telefonijos paslaugomis aprūpina Kiniją, Honkongą, Taivaną, Japoniją ir Pietų Korėją.
Lusono sąsiauryje sutinkamos didžiausios vandenynų bangos pasaulyje, iš kurių kai kurios siekia virš 170 m aukštį. Šios bangos yra povandeninės ir retai iškyla į vandens paviršių, todėl laivybai pavojaus nekelia.

Istorija

Lusono sąsiauris buvo dalis japonų pajėgų 1941 m. gruodžio mėn. invazijos maršruto. Gruodžio 8 d. (Perl Harboro puolimo dieną, dėl laiko juostų) jie išsilaipino Batanese. Gruodžio 10 d. jie okupavo Babujano salynui priklausančią Kamigino salą, kur ketino įkurti vandens lėktuvų bazę. Tą pačią dieną japonai taip pat išsilaipino Apario, Kagajano ir Lusono salose.
Vėliau sąsiauriu naudojosi JAV povandeniniai laivai, medžiodami praplaukiančius japonų konvojus, kursuojančius iš Rytų Indijų į Japoniją.
Bronislava Kunkulienė

Bronislava Kunkulienė (g. 1940 m. kovo 15 d. Grūšlaukėje) – Lietuvos restauratorė.
Armėnijos futbolo taurė

Armėnijos futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras Armėnijoje. Šaliai gavus nepriklausomybę, rengiamas nuo 1992 metų, nors turnyro šaknys siekia 1939 m. Finalinės rungtynės vyksta Armėnijos nepriklausomybės dieną, gegužės 9-ąją, todėl taurė dar vadinama Nepriklausomybės taure.
Eišiškės

Geografija

Miestas įsikūręs nedidelėje Eišiškių plynaukštėje (Lydos plynaukštės dalis), tarp Merkio kairiojo intako Versekos aukštupio ir jos intako Dumblės slėnių. Eišiškes sudaro dvi dalys, šiaurinė dalis vadinama Jurzdika, pietinė dalis – senąja (istorine) miesto dalimi. Plentais  105  Pirčiupiai–Eišiškės ,  126  Šalčininkai–Butrimonys–Eišiškės ,  127  Babriškės–Varėna–Eišiškės  pasiekiami Vilnius, Varėna. Už dviejų kilometrų į rytus nuo miesto stovi Eišiškių hidroelektrinė.

Pavadinimo kilmė

Vietovės pavadinimas siejamas su Lietuvos didiko Eikšos vardu, gyvenusio XIV a. Manoma, kad būtent jis (Aikštas, Eikšys, Eišys ar Eikša) įkūrė Eišiškių pilį. Tai nurodo ir Lietuvos metraštis, nors gali būti, jog gyvenvietės būta dar anksčiau.

Architektūra

Miesto planas stačiakampis, centras rekonstruotas 1750–1765 m. pagal klasicizmo architektūros principus. Ryškus ir radialinio plano elementai. Trijų pagrindinių gatvių sankryžoje keturkampė aikštė. Eišiškių mažesniojoje dalyje, vadinamojoje Jurzdikoje stovi klasicistinių formų Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia ir varpinė, statytos 1852 m., architektas – karo inžinierius ir istorikas Teodoras Narbutas. Varpinė paaukštinta 1929 m. Istorinėje dalyje vyrauja XIX a. pab. – XX a. pirmosios pusės vienaukščiai gyvenamieji namai.
Dvi atskiros miesto dalys yra susiformavusios dar XIII a. – XIV a. pabaigoje abipus Versekos upės. Pietinė komplekso dalis yra didesnė. Buvusi turgaus aikštė su aplinkinėmis gatvelėmis nuo 1969 m. Lietuvos urbanistikos paminklas. 
2013 m. Eišiškių Gegužės aikštėje buvo pastatytas paminklas, skirtas įamžinti 150 –ąsias Sausio sukilimo, kuris apėmė ir Šalčininkų rajono teritoriją, metines. Paminklo postamentą sudaro keturi cokoliai, simbolizuojantys 400 bendros Lenkijos karalystės bei Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos metus.
Pšemislo Neveravičiaus uosis

Pšemislo Neveravičiaus uosis – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Pužuose, Raseinių rajone. 2012 m. jis paskelbtas valstybės saugomu. Uosis keroja už 2 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, pasukus iš kelio  196  Ariogala–Raseiniai–Kryžkalnis , Balčios upelio prieigose. Objektas nuorodomis nepažymėtas.
Neveravičiaus uosis kartu su Julinų dvaro liepų alėja Pužų kaime auga buvusio Julinų dvaro teritorijoje. Šiame dvare gimė ir gyveno vienas pirmųjų pripažintų Lietuvos išradėjų, aštuonračio savaeigio vežimo konstruktorius Pšemislas Neveravičius.
Neveravičiaus uosio skersmuo – 1,21 m, aukštis – 19 m, amžius – 200 m. Medis išsiskiria itin plačia ažūrine laja, todėl kartais švelniai pavadinamas „baobabu“. Jo papėdė nubarstyta pašarų likučiais, čia užuovėją randa šeriami gyvuliai.
Jonas Juozapas Abelevičius

Biografija

Gimė 1821 m. kovo 29 d. Anykščiuose. Tėvai Vincentas Abelevičius ir Ona Rukšaitė – dvarininkai bajorai. 1833–1838 m. mokėsi Troškūnų pavieto mokykloje, kur baigė penkias klases, 1838–1842 m. – Vilniaus dvasinėje seminarijoje. Nuo 1842 m. tęsė studijas iš Vilniaus į Sankt Peterburgą perkeltoje dvasinėje akademijoje, 1846 m. baigė teologijos studijas teologijos magistro laipsniu. 1846 m. balandžio 6 d. J. Abelevičius buvo įšventintas kunigu.
1846–1847 m. J. Abelevičius dirbo Svisločiaus gimnazijos kapelionu. 1847–1853 m. jis buvo Vilniaus dvasinės seminarijos profesorius ir prokuratorius, čia jis dėstė dogmatinę teologiją. 1852 m. J. Abelevičius taip pat buvo paskirtas Vilniaus katedros kanauninku koadjutoriumi. 1850–1853 m., pirmaisiais Motiejaus Valančiaus vyskupavimo metais, J. Abelevičius prižiūrėjo Vilniuje leidžiamų lietuviškų raštų spausdinimą, buvo jų korektorius, prižiūrėjo spaudą ir taisė kalbą.
1853 m. jis buvo iškeltas į Valkaviską parapijos administratoriumi ir dekanu, paskui 1856–1870 m. buvo Valkavisko parapijos klebonas ir dekanas. 1867 m. už leidimą be valdžios žinios kitam kunigui aukoti Šv. Mišias Gardino gubernatoriaus jis buvo nubaustas 100 rublių bauda. 1870 m. grįžęs į Vilnių, J. Abelevičius iki gyvenimo pabaigos dirbo Vilniaus vyskupijos kunigų seminarijoje. 1870–1878 m. jis buvo seminarijos inspektorius ir homiletikos profesorius, 1872–1878 m. dėstė Šv. Raštą. Paskirtas 1878 m. liepos 30 d., 1878–1882 m., iki gyvenimo pabaigos, J. Abelevičius buvo Vilniaus kunigų seminarijos rektorius, kartu dėstė ir bažnytinę teisę. J. Abelevičius buvo apdovanotas vardiniu kryžiumi ir medaliu Krymo karui atminti. Mirė 1882 m. liepos 15 d. Vilniuje.
Palemonas

Žymūs žmonės

Palemone 1937–1938 m. skulptorius ir architektas Bernardas Bučas suprojektavo ir pastatydino savo žmonai, poetei Salomėjai Nėriai namą, kuriame ji gyveno 1937–1941 metais. 1962 m. čia įrengtas muziejus jai atminti. Link marių keliukas veda į Lakštingalų slėnį, kuriame vyksta poezijos pavasariai.
Akademinis irklavimas 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse – Kvalifikacija

Šiame straipsnyje detaliau aprašomas akademinio irklavimo 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kvalifikacinis etapas.
Dauguma kvalifikacinių vietų buvo išdalytos per 2015 m. pasaulio irklavimo čempionatą, vykusį Prancūzijoje 2015 m. rugpjūčio 30 d.-rugsėjo 4 d. Vietos buvo skiriamos Nacionaliniams olimpiniams komitetams, o ne individualiems sportininkams. Kitos vietos yra išdalijamos šalims per žemynines kvalifikacines regatas Azijoje ir Okeanijoje (išskyrus Naująją Zelandiją ir Australiją), Afrikoje, Lotynų Amerikoje ir Europoje (Europos regatoje dalyvaus ir JAV, Kanada, Australija bei Naujoji Zelandija) bei galutinėje olimpinėje kvalifikacinėje regatoje Šveicarijos mieste Liucernoje. 2016 m. liepos mėn. keturios Rusijos komandos buvo pašalintos dėl įtarimo vartojus dopingą. FISA pranešė, kurios šalys keis šias komandas.
Jonas Januškevičius

Jonas Januškevičius (1922 m. gegužės 22 d. Upninkų k., Jonavos raj. – 1995 m. gegužės 7 d. Kaune) – vargonininkas, choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Keletą metų mokėsi vargonuoti pas J. Buržinską ir dirbo jo padėjėju. 1940–1945 m. lankė Ukmergės mokytojų seminariją ir gimnaziją. Metus mokytojavo Veprių progimnazijoje.
1945 m. įstojo į Kauno konservatoriją pas Nikodemą Martinonį mokytis vargonuoti, studijuodamas dirbo muzikos mokytoju Raudondvario progimnazijoje, kur subūrė moksleivių mišrųjį chorą ir parengė 1946 m. respublikinei dainų šventei.
1952–1955 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. N. Martinonis), o 1955–1960 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Lopo klasė).
1952–1954 m. – Lietuvos valstybinio kūno kultūros instituto studentų mišriojo choro (80 dalyvių) vadovas, 1953–1958 m. vadovavo Kauno geležies dirbinių gamyklos „Nemunas“ mišriajam chorui, kurį parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Po keletą metų dirbo su Petrašiūnų elektrinės, Juliaus Janonio popieriaus fabriko mišriaisiais chorais, vadovavo Kauno medicinos darbuotojų dainų ir šokių ansambliui.
1954–1960 m. – Kauno vaikų muzikos mokyklos akordeono mokytojas, nuo 1958 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1967–1968 m. vadovavo moksleivių choro studijai, išugdė daug jaunųjų chorvedžių.
1960–1970 m. – Kauno vyr. farmacijos valdybos moterų choro „Salvija“ (1965 m.) meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė Kauno miesto ir respublikinėms dainų šventėms, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė respublikinėse apžiūrose ir konkursuose. 1965 m. balandžio 14 d. surengė kolektyvo gyvavimo 10-mečio iškilmingą koncertą, 1967 m. Kauno miesto apžiūroje jam pripažintas geriausio moterų choro vardas. „Salvija“ koncertus surengė Kaune, Vilniuje, Rygoje, Taline, Minske, Gardine ir Užkarpatėje, 1968 m. lankėsi Bulgarijoje. Choras išpopuliarino daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių.
1964–1969 m. vadovavo Kauno Prano Mažylio medicinos mokyklos merginų chorui, kuris 1961 m. respublikinėje specialiųjų vidurinių mokyklų chorų apžiūroje laimėjo trečiąją vietą. 1969–1974 m. dirbo su Kauno dirbtinio pluošto gamyklos dainų ir šokių ansambliu „Gija“, vėliau buvo šio kolektyvo choro vadovas.
J. Januškevičius buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Kauno miesto chorvedžių tarybos narys ir miesto dainų švenčių dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Didysis Glenas

Didysis Glenas arba Glen Moras (angl. Great Glen, Škotų kalba An Gleann Mòr) − įduba Škotijoje, įstrižai kertanti Škotijos kalnyną nuo Atlanto vandenyno iki Šiaurės jūros.
Juostos formos ežerai − Loch Nesas, Oichas ir Lochis − užpildo didumą 88 km įdubos dugno ir kartu su juos jungiančiu kanalu kaip salą atskiria šiaurinę Škotijos dalį.
Didžiojo Gleno įduba atsirado daugiau nei prieš 350 mln. metų. Tuomet milžiniški Žemės plutos poslinkiai sukėlė plutos lūžį, vadinamą Glen Moro sprūdžiu. Uolienų judėjimas palei sprūdį dar nesibaigė, šioje zonoje nedideli žemės drebėjimai tevyksta. Smarkiausias drebėjimas, užregistruotas 1816 m. prie Inverneso (Inverness) miestelio.
Įdubai formuojantis, uolienos abiejose sprūdžio šonuose buvo traiškomos, todėl upėms ir ledui buvo lengviau jas ardyti. Ledynmečiu į įdubą atslinko ledo luitai, jie lėtai judino uolienų daleles, o šios trynė įdubos šonus ir dugną. Taip susidarė Didžiojo Gleno įdubos skardžiai.
Nuo senų laikų Didžiojo Gleno įduba buvo vienintelis kelias per šią Škotijos dalį. Anglai XVII ir XVIII amžiais įvertino strateginę įdubos reikšmę ir pastatė fortus: Fort Augustą Loch Neso ežero pietiniame pakraštyje ir Fort Džordžą netoli Inverneso.
XIX a. pradžioje žmonės čia gyveno skurdžiai. Todėl, stengiantis paskatinti prekybą ir sustiprinti ekonomiką, buvo iškastas Kaledonijos kanalas (Caledonian Canal). Jis sujungė ežerus − laivams buvo nutiestas prekybos kelias, leidžiantis išvengti ilgos ir pavojingos kelionės aplink šiaurinę Škotijos pakrantę.
Didžiojo Gleno įdubos gyvūnija gausi ir įvairi: paplitusios laukinės katės ir miškinės kiaunės, rusvosios voverės ir erelis žuvininkas. Škotijos ežeruose gausu ūdrų.
Šiaulių vyskupija

Istorija

Šiaulių vyskupija įkurta 1997 m. gegužės 28 d. popiežiaus Jono Pauliaus II. Pirmuoju Šiaulių vyskupu paskirtas Kauno kunigų seminarijos rektorius kunigas Eugenijus Bartulis. Vyskupu jis buvo konsekruotas Kauno arkikatedroje bazilikoje 1997 m. birželio 29 d. ir vadovauja iki šiol.

Vyskupija

Apima visą Šiaulių apskritį, išskyrus Akmenės rajoną. Vyskupijoje gyvena apie 266 tūkst. krikštytų katalikų. Vyskupiją sudaro 5 dekanatai, juose yra 67 parapijos, kurias aptarnauja 50 kunigų.
Šiaulių vyskupijoje yra visame pasaulyje išgarsėjęs Kryžių kalnas, įsikūrę jėzuitai ir benediktinai, veikia katalikiški paramos ir šeimos centrai. Šiauliuose veikia dvi katalikiškos mokyklos. Šiaulių vyskupijos globėja – Mergelė Marija.
Vytautas Bieliauskas

Biografija

Nuo 1934 m. dalyvavo nelegalioje veikloje. 1935–1937 m. LKJS Vilkaviškio parajonio komiteto narys. 1934–1937 m. už komunistinę veiklą baustas. 1940 m. Liaudies Seimo narys. Nuo 1940 m. LKP Šakių apskrities komiteto darbuotojas. 1943–1944 m. LKP Šakių apskrities pogrindžio komiteto sekretorius, sovietinių partizanų „Jūros“ būrio vadas. 1944–1945 m. LKP Vilkaviškio, 1946 m. Šiaulių ir 1948–1951 m. Kelmės apskričių komitetų sekretorius. 1948 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą, 1954 m. – Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK. 1954–1960 m. LKP CK skyriaus vedėjas. 1966–1981 m. Buitinio gyventojų aptarnavimo ministro pavaduotojas.
1956–1960 m. LKP CK narys. 1940–1947 m. ir 1955–1963 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

Įvertinimas

1968 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
Kašijas do Sulas

Istorija

1875 m. čia gyvenvietę įkūrė imigrantai iš šiaurės Italijos ir ją pavadino Nova Milano. 1877 m. pervadinta Kašijas do Sulu. Miesto teisės suteiktos 1910 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2013–2014 m.

Pereinamosios rungtynės

Paços de Ferreira, kurie elito lygoje liko 15 vietoje, dėl išlikimo kovojo su žemesniojo diviziono Desportivo das Aves, kurie buvo ketvirti Antrame divizione (2013–14 m. 
Segunda Liga).
Gustavas Oskaras Aveidė

Biografija

Gimė penkių vaikų Marijampolės advokato Edvardo Aveidės ir Paulinos Rutkauskaitės šeimoje. 1843 m. šeima persikėlė į Suvalkus. 1848–1854 m. mokėsi Suvalkų gimnazijoje. 1854–1858 m. studijavo Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultete. Išlaikęs teisės kandidato egzaminus 1857–1859 m. stažavo Varšuvos gubernijos civiliniame tribunole. 1859–1861 m. studijavo Berlyno, Heidelbergo ir kelis mėnesius Paryžiaus universitetuose. 1861 m. grįžo į Suvalkus, nuo 1862 m. sausio mėn. dirbo Varšuvos pataisos policijos teismo kolegijoje.
Nuo 1862 m. rudens – Nacionalinio centro komiteto (NCK) narys. Raudonųjų politinės grupuotės šalininkas, buvo linkęs bendradarbiauti su baltaisiais. Atstovavo vadinamiesiems nuosaikiesiems (vidurinei raudonųjų srovei), siekusiems sukilimą atidėti iki 1863 m. gegužės mėn. Suredagavo 1863 m. sausio mėn. valstiečių paleidimo iš baudžiavos dekretą. Iki 1863 m. rugpjūčio mėn. Nacionalinės vyriausybės narys. Sukilimo išvakarėse Varšuvoje tarėsi su Lietuvos delegatu E. Veriha, vėliau – su B. Dluskiu dėl Judėjimo komiteto santykių su NCK, 1863 m. kovo mėn. Vilniuje – su Lietuvos sukilėlių vadovybe. Pasiųstas į Lietuvą 1863 m. rugsėjo 3 d. suimtas Vilniaus geležinkelio stotyje. Tardomas Vilniuje ir Varšuvoje pateikė žinių apie sukilėlių organizaciją, NCK sudėtį, jo ryšius; ištremtas į Viatką dirbo advokatu. Ten 1884 m. gimė duktė Marija Aveidė, 1905–1907 m. ir 1917 m. revoliucijų dalyvė, žuvusi 1919 m. per Rusijos pilietinį karą.
Vardan tėvo

Siužetas

Džeris Konlonas (akt. Daniel Day-Lewis) su draugais Belfaste sukelia riaušes, kurių sutramdyti atvyksta Laikinosios Airijos respublikonų armijos pajėgos (IRA). Džeriui pavyksta išvengti kaltinimų, bet tėvai jį išsiunčia į Londoną, tikėdamiesi šitaip jį apsaugoti nuo neramumų. Ten jis apsistoja pas grupelę hipių, neteisėtai gyvenančių apleistame name. Vieną vakarą jam beslankiojant Londono gatvėmis, Gildforde nugriaudėja sprogimas, o jo pasekoje žuvo penki žmonės ir dar daug buvo sužeisti.
Konlonas sugrįžta į Belfastą, kur į jo namus įsiveržia britų armijos pajėgos ir jį suima bei nugabena į JK. Po ilgų, kelias dienas trukusių žiaurių kankinimų, britų policija išgauna iš jo ir jo draugų prisipažinimą apie nepadarytą nusikaltimą. Jo tėvas Džiuzepė (akt. Pete Postlethwaite) išvyksta jam pagelbėti, bet tik jam nuvykus pas giminaičius, jį ir kitus taip pat suima policija ir apkaltina juos buvus sprogdintojų bendrininkais. Visi jie nuteisiami kalėti keliolika ar daugiau metų.
Sėdėdamas griežto režimo kalėjime Konlonas su advokatės Garet Piers (akt. Emma Thompson) pagalba iš paskutiniųjų stengiasi, kad faktai iškiltų į dienos šviesą. Net penkiolika metų sūnus bando išteisinti savo tėvą...

Atsiliepimai

Filmas sulaukė teigiamų kritikų įvertinimų, buvo nominuotas septyniose 66-ųjų „Oskarų“ apdovanojimų kategorijose, įskaitant geriausią aktorių (Daniel Day-Lewis), geriausią antro plano aktorių (Pete Postlethwaite) ir geriausią antro plano aktorę (Emma Thompson), taip pat geriausią režisierių ir geriausią filmą.
44-uosiuose Berlyno filmų festivalio apdovanojimuose filmas pelnė „Auksinio lokio“ statulėlę.
Tinklalapiai „Rotten Tomatoes“ ir „Metacritic“ filmui skyrė itin aukštą įvertinimą, atitinkamai po 95 % ir 84 %.
Tiesioginio stiprinimo imtuvas

Tiesioginio stiprinimo radijo imtuvas – radijo imtuvas, turintis antenos virpamąjį kontūrą ir po jo einančius radijo dažnio stiprintuvą, detektorių ir garso dažnio stiprintuvą.
Šis imtuvo planas paprastai mėgstamas mėgėjų dėl paprastumo ir patikimo darbo. Tačiau tokie imtuvai turi daugiau detalių bei vartoja didesnį galingumą nei tokio pat jautrumo ir garsumo refleksiniai imtuvai ir yra daug mažiau jautrūs nei superheterodinai. Pasitaiko schemos variantų su tik radijo dažnio arba tik garso dažnio stiprintuvu. Imtuvas paprastai priima ilgąsias arba viduriniąsias radijo bangas.
Žemaičių žemė

Žemaičių žemė (žem. Žemaitiu žemė) – Žemaičių kultūros draugijos, Žemaičių akademijos ir Akademinio žemaičių jaunimo korporacijos „Samogitia“ žurnalas.

Leidinys

Leidžiamas nuo 1993 m. vietoje laikraščio „A mon sakā?“ Palangoje, Klaipėdoje, Vilniuje. Pirmas numeris išėjo pavadinimu „Žemaitija“. Per metus išleidžiami 4 numeriai. Tiražas 1993 m. – 3000 egz., 1997 m. – 1800 egz. 
Redaktorė Danutė Mukienė. Žurnalo redakcinę tarybą sudaro Adomas Butrimas, Viktorija Daujotytė, Aleksas Girdenis, Zita Kelmickaitė ir kt.
Dešimtdėmis drebulenis

Imago

12 – 20 mm dydžio. Žalsvai geltoni arba geltonai pilkos spalvos. Ant antsparnių turi po 5 juodas dėmes. Ant priešnugarėlės 5 juodos dėmės, viena juoda dėmė centre, ir po 2 iš šonų (dėmelių ryškumas varijuoja). Gyvi vabalai cypsi.

Lerva

Lervos storokos, balsvai rusvos, su tamsiai ruda "galvute" (kaip ir visų ūsuočių).

Biologija, ekologija

Vystosi po drebulės (Populus tremula) arba baltosios tuopos (Populus alba) ar kitų tuopų (Populus sp.) žieve. Nuo to, kokiame medyje vystosi lerva, priklauso ir suaugusiųjų vabalų (imago) spalva: tie kurie vystėsi drebulėje (S. tremula) yra geltonai žalsvos arba geltonai pilkos spalvos, kurie vystėsi baltojoje tuopoje (S. alba) – pilki.
Lervoms vystytis reikalingas labai drėgnas substratas. Lėliukėmis virsta balanoje.
Suaugę vabalai apgraužia lapus ir ūglius.

Paplitimas

Gyvena Europoje ir Šiaurinėje Azijoje.
Lietuvoje nėra labai gausus.
Ukrainos TSR

Istorija

Ukrainos TSR 1922 m. gruodžio 30 d. tapo TSRS sąjungine respublika. 1924 m. Ukrainos TSR sudėtyje buvo sudaryta Moldavijos ATSR.
Iki 1940 m. Ukrainos TSR buvo pastatyta 386 naujos įmonės, tarp jų Charkovo traktorių gamykla, Dnepro Lenino hidroelektrinė, Ždanovo Iljičiaus metalurgijos gamykla, Novokramatorsko mašinų gamykla, Zaporožstal, įrengta 30 didelių šachtų. 1929 m. buvo ~ 5,2 mln. valstiečių ūkių. Tais pačiais metais prasidėjo masinė žemės ūkio kolektyvizacija. 1932 m. į kolūkius buvo suvienyta 70 % valstiečių ūkių. 
Ukrainos TSR 1937 m. konstitucija užfiksavo, kad respublikoje sukurta socialistinė visuomenė.
1939 m. rugsėjo 17 d. Raudonoji armija įžengė į Vakarų Ukrainą. Spalio 27 d. Vakarų Ukrainos liaudies susirinkimas paskelbė Deklaraciją dėl Tarybų valdžios įvedimo ir nutarimą dėl susijungimo su Ukrainos TSR ir įėjimo į TSRS. Lapkričio 1 d. Vakarų Ukraina buvo prijungta prie TSRS ir sujungta su Ukrainos TSR. 1940 m. birželio 28 d. Rumunija Tarybų Sąjungai atidavė Besarabiją ir perdavė Šiaurės Bukoviną. Rugpjūčio 2 d. Šiaurės Bukovina ir Besarabijos Akermano, Chotino ir Izmailo apskritys įėjo į Ukrainos TSR. Likusi Besarabijos dalis buvo prijungta prie Moldavijos ATSR; ši buvo pertvarkyta į Moldavijos TSR.
II pasaulinio karo veiksmai Ukrainoje prasidėjo pirmosiomis karo dienomis. 1941 m. iš Ukrainos TSR į rytus buvo evakuota ~ 3,5 mln. gyventojų. 1942 m. vasarą Vokietijos kariuomenė užėmė Ukrainos TSR ir ją suskaldė. Baigiantis karui, 1944 m. lapkričio 26 d. Liaudies komitetų I suvažiavimas Mukačeve priėmė manifestą dėl krašto susijungimo su Ukrainos TSR. 1945 m. birželio 29 d. TSRS − Čekoslovakijos sutartimi Užkarpatės Ukraina buvo prijungta prie Ukrainos TSR. Per Antrąjį pasaulinį karą Ukrainoje žuvo > 5 mln. žmonių.
1946−1948 m. įrengtas Dašavos−Kijevo dujotiekis.
1954 m. vasario 19 d. TSRS AT Prezidiumo įsaku Krymas, priklausęs RTFSR, buvo perduotas Ukrainos TSR.

Geografija

Ukrainos TSR sąjunginė respublika buvo TSRS europinės dalies pietvakariuose, prie Juodosios ir Azovo jūrų. Vakaruose ji ribojosi su Lenkija ir Čekoslovakija, pietvakariuose su Vengrija, Rumunija ir Moldavijos TSR, šiaurėje − su Baltarusijos TSR, šiaurės rytuose ir rytuose − su RTFSR.
Ukrainos TSR plotas buvo 603 700 km². 1982 m. buvo 50,3 milijono gyventojų. Sostinė − Kijevas. Ukrainos TSR buvo suskirstyta į 25 sritis ir 479 rajonus; buvo 417 miestų ir 908 miesto tipo gyvenvietės.

Ekonomika

Ukrainos TSR buvo industrinė respublika su įvairiašakiu žemės ūkiu. Joje buvo iškasama 53 % TSRS gaunamos geležies rūdos, pagaminama 34 % valcuotųjų metalų, 95 % magistralinių motorvežių, 15 % metalo pjovimo staklių, 32 % televizorių, 54 % cukraus, 27 % sviesto, 23 % mėsos, 33 % aliejaus. Ukrainos TSR vyravo sunkioji pramonė, ypač akmens anglių, dujų, naftos, geležies ir mangano rūdų gavyba, metalo apdirbimas. Mašinų gamybos ir metalo apdirbimo pramonėje dirbo ~ 40 % visų Ukrainos TSR pramonės darbininkų.
Januliškis

Žemėnauda

Januliškio apylinkių miškai priklauso Švenčionėlių miškų urėdijos Januliškio girininkijai. Miškų naudojimo režimas įvairus – nuo rezervatinio iki ūkinio.
Jonas Malala

Jonas Malala (Ἰωάννης Μαλάλας; 491–578 m.) – Bizantijos kronikininkas, kilęs iš Antiochijos. Vardažodis Malalas greičiausiai kilęs iš sirų kalbos ir reiškia „oratorius“.
Jonas Malala gimė ir mokėsi Antiochijoje, ten dirbo teisėju, tačiau greičiausiai dėl 540 m. persų antpuolio pasitraukė į Konstantinopolį. Taip pat buvojo Salonikuose, Panėjuje.

Malalo kronika

Kronikininką išgarsino jo veikalas „Chronografija“ (Χρονογραφία) – 18 tomų istorinių, religinių, mitologinių žinių rinkinys. Pirmieji ir paskutiniai tomai neišliko. Apima pasaulio istoriją nuo Senovės Egipto mitų iki 563 m. Justiniano sūnėno Marsijano žygio į Šiaurės Afriką. Jonas Malala plačiai aprašė antikinius mitus, senovės istoriją, ją lygino su Biblijos aprašymais.
„Chronografija“ buvo pagrindinis veikalas, kuriuo rėmėsi vėlesni Bizantijos istorikai, o 927 m. Grigorijaus atliktu vertimu į bažnytinę slavų kalbą – slavų metraštininkai. Išliko vienintelis Malalo kronikos graikiško teksto Oksfordo nuorašas, kurį 1831 m. Bonoje paskelbė L. Dindorfas. Yra išlikę du kronikos XV a. kronikos bažnytinės slavų kalbos nuorašai. Vienas jų – Archyvinis chronografas saugomas Maskvos Centriniame senųjų aktų archyve, kitas – Vilniaus chronografas – saugomas Lietuvos Mokslų akademijos bibliotekos rankraštyne.
1261 m. Malalos kronikos slaviškoje redakcijoje rastas baltų mitologijai ir religijai labai svarbus intarpas, vadinamas Sovijaus mitu. Senovės rusai lietuvius ir kitas baltų tautas, kurios laikėsi mirusiųjų deginimo papročio, pagal Sovijaus vardą vadinę „Sovica“. Kronikoje kalbama apie lietuvių mirusiųjų deginimo paprotį, išvardyti lietuvių dievai.