google/wiki40b huggingface dataset:
Čangtangas

Geografija

Čangtangas driekiasi iš rytų į vakarus apie 1600 km ir užima dalį Tibeto plynaukštės. Aplink jį išsidėstę kiti Tibeto kultūriniai regionai: Amdo rytuose, Khamas pietryčiuose, U-cangas pietuose, Ladakas vakaruose. Šiaurėje jį uždaro Kunlunas, kuris skiria nuo Rytų Turkestano.
Regionas yra didžiuliame aukštyje, o atokumas nuo jūros daro jį vienu atšiauriausių pasaulio regionų. Jis laikomas atšiauriausiu po Antarktidos ir Grenlandijos. Vasarą čia yra šilta, bet žiemą sąlygos panašios į arktines ir svyruoja tarp -5° ir -35°. Kritulių iškrenta ypač mažai.
Čangtangas yra vienas mažiausiai žmogaus įtakotų pasaulio regionų, čia auga ypač reti augalai. Indijos kontroliuojamoje Čangtango dalyje įkurtas Čangtango draustinis, čia yra du garsūs pasaulyje aukštikalnių ežerai: Moriris ir Pangongas. Prie Moririo yra aukščiausiai esanti pasaulio gyvenvietė – Karzoko kaimas.

Gyventojai

Atšiauriausios Čangtango vietos yra negyvenamos, tačiau laikoma, kad regione gyvena apie 0,5 mln. klajoklių, identifikuojančių save su tibetiečiais, bet kalbančių atskira Čangtango kalba. Centriniai tibetiečiai juos įvardina kaip čangpa (t. y. „šiaurės žmonės“) arba drukpa („klajokliai“). Dabartinėje KLR jie įskaičiuojami į oficialią tibetiečių etninę grupę. Jie išpažįsta tibeto budizmą.
Čangpai praktiškai nedirba žemės, o visas jų ūkis paremtas gyvulininkyste: jakų, jų mišrūnų, Tibeto ponių (kjangų), avių bei Čangtango ožkų auginimu. Jie priversti migruoti dėl to, kad reikia keltis į vis naujas ganymo vietas, tačiau jų migracijos keliai yra aiškiai nustatyti, ir jie nuolat sugrįžta į tas pačias vietas. Migracijų laiku čangpai gyvena jako vilnos palapinėse, bet yra ir pastovesnių, žieminių gyvenviečių.
Čangpų mityba paremta mėsos ir pieno produktais. Jie yra išradę daugybę maisto konservavimo metodų, leidžiančių išsaugoti produktus ilgu žiemos laikotarpiu. Jų gyvenime labai svarbi prekyba, kadangi daugybės gyvenimui reikalingų produktų jie nepasigamina patys. Jie keičia druską, vilną, mėsą į grūdus, įrankius, indus.
Tibetą prijungus prie KLR, apie 3500 čangpų pabėgo iš gimtųjų vietų į Indijos kontroliuojamą Čangtango pusę. 1977 m. jie buvo apgyvendinti 9 gyvenvietėse.
Gintaras Kvitkauskas

Biografija

Žaidė Žalgiris Vilnius meistrų komandoje, vėliau išvažiavo į Uzbekiją, Ukrainą. Žaidė Lietuvos rinktinėje.
Kolkos kanjonas

Kolkos kanjonas (isp. Cañon de Colca, keč. Qullqa qhichwa) yra gilus kanjonas Peru Anduose apie 100 km į šiaurę nuo Arekipos. Gylis nuo kranto iki upės dugne – 1200 m. Gylis nuo šalia esančių kalnų iki dugno – 3200 m. 
Kolkos kanjonas Gineso rekordų knygoje vadinamas giliausiu pasaulio tarpekliu, tačiau apie jį tik nedaugelis žmonių yra girdėję, nes tai – atsiskyrusi nuo viso pasaulio Andų vietovė.
Netoliese, Peru vietovėje, vadinamoje Ugnikalnių slėniu, išsibarstę po visą slėnį stūkso virš 100 užgesusių ugnikalnių kūgių, kai kurie jų 300 m aukščio, primenantys Mėnulio kraterius. Tūkstančiai baltų lauko riedulių guli Toro Muerte – karštoje smėlingoje dauboje, įsiterpusioje tarp Ugnikalnių slėnio ir Ramiojo vandenyno. Daugelyje šių riedulių išraižytos geometrinės figūros, saulės diskai, gyvatės, lamos, žmonės.
Šiuose atšiauriuose kalnuose šimtus metų gyveno žmonės, kalnų papėdėse auginantys javus ir laikantys lamas. Save jie laikė atsikėlusiais iš apsnigto kūgio pavidalo Koljagvatos ugnikalnio. Save jie taip pat vadino švento kalno vardu – koljagvais.
Ne tik paukščių, bet ir gyvūnų dvėsena minta didysis Andų kondoras. Tačiau maitos šiuose kalnuose ne visuomet užtenka, todėl ir kondorams, nors ir kokie nepažeidžiami jie atrodytų, gyvenimas šiose vietovėse būna sunkus.
Naugardiškė

Istorija

Anksčiau priklausė Kauno rajonui, XX a. dešimtajame dešimtmetyje prijungta prie Kauno miesto.
Australijos lietuvių studentų sąjunga

Australijos lietuvių studentų sąjunga – Australijos lietuvių jaunimo organizacija, veikusi nuo 1952 m. Australijoje, Sidnėjuje.

Istorija

1951 m. Australijos aukštosiose mokyklose pradėjo studijas pirmieji lietuvių studentai. 1951 m. sudaryta Australijos lietuvių studentų sąjungos organizacinė valdyba (Vytautas Doniela ir J. Miknius). Australijos lietuvių studentų sąjunga įkurta 1952 m. Sidnėjuje. Sąjunga turėjo skyrius Sidnėjuje, Melburne, Adelaidėje, Kanberoje.
Valdybai paeiliui vadovavo skyriai. Nuo 1956 m. kasmet buvo šaukiami Australijos lietuvių studentų sąjungos suvažiavimai. Nuo 1958 m. kelerius metus savaitraštyje „Mūsų pastogė“ Sąjunga turėjo puslapį „Studentų žodis“. Australijos lietuvių studentų sąjungos skyriai rengdavo semestro pradžios, vad. „Initium semestri“, šventes, iškylas, viešas paskaitas, dalyvavo Australijos lietuvių bendruomenės veikloje, Pasaulio lietuvių jaunimo kongresuose, palaikė ryšius su JAV lietuvių studentais, Akademiniu skautų sąjūdžiu, Sidnėjaus filisterių būreliu, „Šviesa“, ateitininkais, korporacija „Romuva“. Sumažėjus Australijoje bestudijuojančio jaunimo Australijos lietuvių studentų sąjungos veikla ilgainiui išblėso.
Lietuvos kadastro vietovės

Kadastro vietovė – pagrindinis nekilnojamojo turto kadastro teritorinis vienetas, skirtas nekilnojamųjų daiktų apskaitai ir žymėjimui, turintis nustatytas ribas, plotą, pavadinimą ir skaitmeninį kodą. Kadastro vietovė skaidoma į kadastro blokus, kurie turi ribas ir skaitmeninius kodus. Kadastro vietovės nustatomos ir keičiamos vyriausybės nustatyta tvarka. Žemės reformai vykdyti, 1991 m. Lietuvos teritorija buvo suskirstyta į 1290 kadastro vietovių.
Baltakraštė artonija

Biologija

Auga ant senų eglių ir juodalksnių, retai ant kitų lapuočių medžių kamienų senuose, dažniausiai drėgnuose mišriuose miškuose, taip pat tokių miškų salelėse, griovose ir palei upelius.
Kerpei būdingas gana plonas, miltiškas ar voratinkliškas, balsvas, kartais su šviesiai violetiniu atspalviu gniužulas ir gausūs, netaisyklingų dėmelių formos, plokšti arba kiek išgaubti, rudi arba juodi su balsvais kraštais, dažnai su plonyte pilkšvų dulkelių apnaša vaisiakūniai – apoteciai. Iš visų panašių kerpių išsiskiria netaisyklingos formos rusvais ar juosvais vaisiakūniais su šviesesniais krašteliais.

Paplitimas

Subokeaninė rūšis, paplitusi Europoje, Šiaurės Amerikoje. Aptinkama borealinės zonos pietinėje dalyje ir vidutinių platumų šiaurinėje dalyje bei Vidurio Europos kalnuose.
Lietuvoje žinoma 20 radaviečių įvairiose dalyse. Populiacijos negausios, paprastai aptinkamos ant pavienių medžių.

Grėsmės ir apsauga

Rūšies išlikimui pavojų kelia miškų kirtimas, džiūstančių ir nudžiūvusių šakų šalinimas, miškų sausinimas, senų miško plotų išskaidymas.
Periklis

Periklis (apie 495–429 m. pr. m. e., graikiškai Περικλῆς reiškia „apsuptas šlovės“) buvo žymus ir įtakingas Atėnų politikas, oratorius ir karvedys miesto Aukso amžiaus laikotarpiu, t. y. tarp Persų ir Peloponeso karų. Iš motinos pusės jis buvo kilęs iš galingos ir istoriškai įtakingos Alkmeonidų šeimos.

Biografija

Periklis turėjo tokią stiprią įtaką Atėnų visuomenei, kad istorikas Tukididas vadino jį „pirmuoju Atėnų piliečiu“. Jis Delo sąjungą pavertė Atėnų imperija ir vadovavo tautiečiams per pirmus dvejus Peloponeso karo metus. Laikotarpis, kada Periklis vadovavo Atėnams (apie 461–429 m. pr. m. e.) kartais vadinamas Periklio amžiumi, nors jam taip pat kartais priskiriami ir Persų karai bei kito amžiaus pradžia.
Periklis globojo menus ir literatūrą. Tai buvo pagrindinė priežastis, kodėl Atėnai buvo laikomi kultūros ir mokslo centru Senovės Graikijoje. Jis pradėjo ambicingą projektą, kuriam priklauso dauguma ant Akropolio pastatytų pastatų, išlikusių iki mūsų laikų (įskaitant Partenoną). Šis projektas pagražino miestą, parodė jo šlovę ir davė darbo žmonėms. Be to, jis puoselėjo Atėnų demokratiją iki tokio lygio, kad kritikai jį vadino populistu.
Dakaras

Istorija

Dakarą 1857 m. įkūrė prancūzai, kai Gorė salos nebeužteko priimti prekybos laivus. Kaip verslo centras jis įgijo svarbą apie 1885 m., nutiesus geležinkelį. 1902 m. Dakaras pakeitė Sen Luji miestą kaip Prancūzijos Vakarų Afrikos administracinį centrą. Antrojo pasaulinio karo metu miestą valdė prancūzų Viši režimas, kol 1942 m. miestą iki karo pabaigos užėmė JAV kariuomenė.
Jolė

Jolė – senovės germanų žiemos saulėgrįžos šventė, vėliau sutapatinta su krikščionių švente Kalėdomis. Ikikrikščioniškais laikais švęsta nuo gruodžio pabaigos iki sausio pradžios.
Šventės pavadinimas galėjęs kilti iš senovės skandinavų kalbos žodžio hjól, reiškiančio ratą (Metų ratas), taip pat siejamas su angl. jolly (linksmas, džiaugsmingas).
Viduržiemio naktį buvo rengiama didelė šventė. Jos metu būdavo meldžiamasi ir aukojama (Jolės ožka) dievams, laukuose būdavo degami laužai, jolės ratas, ruošiami proginiai patiekalai, dainuojamos Jolės giesmės.
Dabar Jolė yra svarbi germanų neopagonių, Wicca narių šventė.
Viklou

Istorija

Miestą 870 m. įkūrė vikingai.
Santa Rita (Paragvajus)

Istorija

Santa Rita įkurta 1973 m. Osvino Schneider’io, o 1990 m. suteiktas apygardos statusas.
Transamerika (filmas)

Siužetas

Tylenei transseksualei Bri jau paskirta lyties keitimo operacijos data, bet ji netikėtai sulaukia keisto telefoninio skambučio iš Niujorko kalėjimo. Skambinantis jaunuolis prisistato jo sūnumi Tobiu. Psichologo kabinete apsiverkusi ir prisiminusi audringos jaunystės epizodus, Bri su jauduliu širdyje išsiruošia į Niujorką, susipažinti su Tobiu – tokia būsimos operacijos sąlyga. Prisistačiusi bažnyčios misioniere Bri sumoka piniginį užstatą, sodina jaunuolį į išnuomotą automobilį ir pažada nuvežti jį iki žydinčių Holivudo kalvų.
Bet priešakyje ilgas kelias ir šios kelionės metu Tobis ir Bri artimai susipažįsta...
Irena Visockienė-Šumauskaitė

Irena Visockienė-Šumauskaitė (1949 m. gruodžio 19 d. Pošvenčio k., Prienų r.), choro dirigentė.

Biografija

Baigusi Prienų aštuonmetę mokyklą, 1964–1968 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. A. Žeimienė). 1968–1976 su pertrauka choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje koncervatorijoje (dėst. A. Žeimienės klasė). Studijų metais vadovavo Vilniaus elektromechanikos technikumo moksleivių mišriajam chorui (parengė 1970 respublikinei dainų šventei), talkino kultūros mokyklos merginų chorui ir Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų (1968–1972 dirbo meno skyriuje) mišriajam chorui „Tauras".
1976 suorganizavo Vilniaus radijo matavimo prietaisų gamykloje mišrųjį chorą ir iki 1989 su juo kūrybingai dirbo. Choras nemažai koncertavo, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė meno mėgėjų apžiūrose, 1981 V Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje laimėjo trečiąją vietą, dalyvavo 1980 ir 1985 respublikinėse dainų šventėse. Taip pat buvo Vilniaus inžinerinio statybos instituto studentų mišriojo choro „Gabija" chormeisterė ir daugelio sostinės vokalinių ansamblių vadovė. Su šiais kolektyvais dažnai koncertavo, meno mėgėjų apžiūrose laimėjo ir pirmųjų vietų.
1989 pradėjusi dirbti Vilniaus miesto vyrų choro „Varpas“ chormeistere, nerūkus subūrė berniukų chorą – studiją „Varpelis“, kuris 1992 pasivadino „Ryto“ vardu. Kolektyvą (60 dalyvių) ėmė globoti Lietuvos liaudies kultūros centras, pagyvėjo jo kūrybinė – koncertinė veikla. Berniukai dalyvavo 1990 ir 1991 vaikų ir jaunimo chorų festivalio renginiuose „Dainuok, jaunoji Lietuva“, 1992 Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo šventėje Vilniuje, 1993 Lietuvos mažojoje jaunimo dainų šventėje ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Dirigentė su savo berniukais dainavo ir giedojo Vilniaus miesto koncertų salėse, Vilniaus Šv. Mikalojaus, Vilniaus Šv. Jokūbo, Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčiose, taip pat Druskininkuose, Palangoje, Alytuje, Šilutėje, Širvintose, Vilkaviškyje, Šakiuose, Jurbarke ir kitur. 1992 berniukai giedojo pamaldų metu penkiose Rheino (Vokietija) miesto bažnyčiose, kur atliko J. Concone „Petite Messe“ („Mažąsias Mišias“). 1995 Vilniaus berniukai keturis koncertus surengė Salzburge (Austrija), 1996 koncertavo Italijoje (Romoje-Pantheone ir kituose miestuose), berniukus Vatikane priėmė popiežius Jonas Paulius II. 1997 „Ryto" berniukai koncertavo Londone (Didžioji Britanija) – giedojo Lietuvių bendruomenės bažnyčioje, 1998 koncertavo Budapešte (Vengrija) – giedojo senojoje Jaki bažnyčioje. Berniukų choro koncertų programose Lietuvių ir užsienio klasikų muzika, taip pat ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniai.
I. Visockienė buvo Vilniaus miesto meno mėgėjų apžiūrų žiuri pirmininkė ir narė, 1986 apdovanota Kultūros žymūno ženklu, o 1996 Vatikano bronzos medaliu. Yra Lietuvos muzikų draugijos narė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Xerox

Istorija

„Xerox“ buvo įkurta 1906 m. kaip „The Haloid Photographic Company“, gamino fotopopierius ir susijusią įrangą. 1958 m. pakeitė pavadinimą į „Haloid Xerox“, o 1961 m. jį sutrumpino iki „Xerox“. Terminas Kserografija, kilęs iš graikų k. ir reiškiantis sausas raštas, yra proceso, išrasto šios bendrovės 1938 m., pavadinimas. Bendrovė iškilo 1959 m. pristačiusi Xerox 914, pirmąjį kopijavimo aparatą. Produktas buvo toks sėkmingas, kad 1961-ųjų pab. „Xerox“ uždirbo $60 mln. JAV dolerių pelno. 1965 m. pajamos šoktelėjo iki $500 mln. 1955 m. bendrovė pristatė pirmąjį automatinį elektrofotografinį mikrofilmų spausdintuvą, pavadinimu Copyflo. 1963 m. „Xerox“ išleido Xerox 813, pirmąjį stalinį popieriaus kopijavimo aparatą. Po dešimties metų, t. y. 1973 m., pasirodė spalvotai kopijuojantis aparatas.
Nuošalyje prie kopijavimo aparatų dirbo dar viena grupė. Jie siekė sujungti du aparatus per vietinį telefono tinklą taip, jog dokumentas nuskenuotas viena mašina, būtų atspausdintas kitoje. Galiausiai buvo išrastas pirmųjų fakso aparatų prototipas.
XX a. 7-ajame dešimtmetyje bendrovė pradėjo sparčiai augti. 1960 m. Vebsteryje, Niujorko valstijoje, buvo įsteigtas mokslinės tiriamosios veiklos centras. 1969 m. buvo išrastas lazerinis spausdintuvas. Kiek vėliau pasirodė ir spalvotai kopijuojantis aparatas. 1973–1975 m. buvo užfiksuotas rekordinis pajamų augimas, bendrovė pradėjo plėstis globaliai. 1975 m. bendrovei buvo iškelta byla dėl monopolijos, kuri pasibaigė tuo, kad „Xerox“ buvo priversta suteikti ištisas patentų licencijas konkurentams, daugiausia japonų įmonėms. Po kelerių metų „Xerox“ turima kopijavimo aparatų rinkos dalis Jungtinėse Valstijose smuko nuo 100 % iki mažiau nei 14 %.
1970 m. bendrovė įsteigė Palo Alto tyrimų centrą. Jame buvo sukurtos tokios technologijos, kaip kad grafinė sąsaja, spausdinimas lazeriu, WYSIWYG teksto redagavimo programa ir Ethernet. 1973 m. buvo sukurtas Xerox Alto, nedidelis minikompiuteris, panašus į šių dienų darbo stotis ar asmeninius kompiuterius. Jis turėjo CRT monitorių, kompiuterinę pelę ir Qwerty tipo klaviatūrą. Tačiau nebuvo komerciškai sėkmingas, paprasčiausiai dėl to, jog kaina buvo per didelė. Vis dėlto, juos savo biuruose naudojo pati bendrovė, taipogi JAV vyriausybė ir kariuomenė. Kompiuteriai buvo sujungti pačių „Xerox“ sukurtu Ethernet kompiuterių tinklu. Tyrimų centre taip pat buvo sukurtas vienas pirmųjų interneto tinklo protokolas – PARC Universal Packet. 1981 m. pasirodė Xerox 8010 Star kompiuteris, be anksčiau minėtų technologijų turėjęs failų serverį, spausdinimo funkciją ir el. paštą. Vėlgi pardavimai buvo menki, jo kaina siekė $16 000 dolerių. Tipiškas biuras aprūpintas tokiais kompiuteriais ir spausdintuvais, sujungtais tinklu, kainavo $100 000 dolerių.
Įmonė po nuosmukio atsigavo XX a. 10-ajame dešimtmetyje, sukurdama skaitmeninius kopijavimo aparatus ir aukštos klasės lazerinius spausdintuvus su įmontuotais skaitytuvais bei pradėdama teikti įvairias susijusias paslaugas.
Trijų kortų monte

Žaidimas

Dalintojas padeda ant stalo tris užverstas kortas. Vieną jų atverčia ir parodo (dažniausiai – pikų damą), tada vėl užverčia ir greitai sukeičia kortas vietomis, taip, kad būtų sunku, tačiau pakankamai įmanoma jas sekti. Žaidėjas parodo, kuri korta yra pikų dama, jei pataiko, laimi pinigus, jei ne – pralaimi.
Paprastai naudojamos kortos yra pikų dama ir abu juodi berniukai, kartais vietoje pikų damos – pikų tūzas. Vietoje pikų damos taip pat dažnai naudojama ir kuri nors raudona dama, paprastai – širdžių.
Perdėliojant užverstas kortas, jų matomas judėjimas ir faktas, kad jį sunku sekti, yra tik priedanga – apgavystė būtų per daug akivaizdi, jei atsekti atrodytų lengva, tačiau vis tiek nepavyktų. Tikrojo kortų judėjimo sekti praktiškai neįmanoma, kadangi jis atliekamas naudojant rankų miklumą ir įvairius kortų triukų metodus. Net kitas iliuzionistas, žinodamas metodiką, sunkiai galėtų pasakyti, koks iš tiesų yra naujasis kortų išsidėstymas. Be to, net jei žaidėjas parodo į teisingą kortą, dalintojas gali ją nepastebimai sukeisti jau atvertinėdamas (metodas, žinomas kaip meksikietiškas atvertimas).

Žaidėjo pritraukimas

Egzistuoja įvairūs būdai sugundyti pašalinį žmogų žaisti. Dažniausiai tai yra vienoks ar kitoks spektaklis, skirtas specialiai potencialiai aukai, jam to nežinant. Dalintojas žaidžia su vienu ar keliais partneriais, kurie neišsiduoda esą partneriai. Tariami žaidėjai tai laimi, tai pralaimi. Žiūrovui susidaro įspūdis, kad laimėti čia įmanoma. Net kai sukčiautojo partneriai pralaimi, žiūrovui atrodo, kad tik dėl savo pačių nenuovokumo: žiūrėdamas iš šalies, jis labai dažnai gali teisingai atsekti, kur padedama „pinigų“ korta. Taip sukuriamas įspūdis, kad jis galėtų sužaisti daug geriau.
Dažnai berodant „spektaklį“ dalyvauja ir trečias žmogus, taip pat apsimetantis nepažįstančiu kitų dviejų. Jis stebi žaidimą, komentuoja. Jei žaidėjas dažnai laimi, komentarai būna apie tai, koks neįdomus tai žaidimas, nes per daug lengva sekti kortas ir išlošinėti, jei dažniau pralaimi – sarkastiškai komentuojamas jo nesugebėjimas laimėti tokiame paprastame žaidime. Visos šios kalbos iš tiesų yra skirtos padrąsinti žaidimą stebinčią numatytą auką.
Jei numatytas žaidėjas įsijungia į žaidimą, dažnai jam iš pradžių leidžiama vieną ar kelis kartus laimėti, ar laimėti ir pralaimėti naudingu santykiu. Tai yra klasikinis kortų sukčių metodas, kadangi su pergalėmis ateina ir azartas, auka padrąsėja, pradeda statyti didesnes sumas.

Kita

XIX a. garsus JAV sukčius ir gangsteris Jefferson Smith buvo nušautas keršijant už apgavystę ir pinigų išviliojimą trijų kortų monte žaidimu.
Kominformas

Kominformas (Komunistų informacijos biuras) – 1947 m. įkurtas „Komunistų ir darbininkų partijų informacinis biuras“. Tai pirmoji komunistines partijas jungusi organizacija po Kominterno panaikinimo 1943 m.
Kominformas buvo Sovietų Sąjungos valdoma komunistinių partijų organizacija 1947 m. rugsėjį įkurta konferencijoje, vykusioje Lenkijoje, Škliarska Porembos mieste. TSRS vadovas Josifas Stalinas sušaukė šią konferenciją dėl nesutarimų tarp Rytų Europos valstybių – buvo diskutuojama dėl vykimo į Paryžiaus taikos konferenciją.
Pirmoji Kominformo būstinė buvo Belgrade (tuometinėje Jugoslavijos Liaudies Respublikos sostinėje). Po Jugoslavijos pašalinimo iš Kominformo 1948 m. birželį, būstinė buvo perkelta į Rumunijos sostinę Bukareštą.
Pagrindinis Kominformo tikslas buvo galimybė suderinti veiksmus tarp komunistinių partijų visame pasaulyje. Kominformas turėjo suvienyti visas komunistų partijas.
Kominformas buvo panaikintas 1956 m. SSKP nutarimu po SSKP XX suvažiavimo, kuriame tuometinis SSRS vadovas Nikita Chruščiovas pasakė kalbą, smerkiančią stalinizmą.
Minsko vaivadija

Istorija

Viduramžiais būsimosios vaivadijos žemėse gyveno krivičiai, XI a. dalis jų pateko į Polocko kunigaikštystę, dalis vietinių kunigaištukų pripažino Kijevo kunigaikščių valdžią. XIII a. pradžioje didžioji žemių dalis atsidūrė lietuvių kunigaikščio Ringaudo (m. 1219 m.) valdose, vėliau perėjo jo vaikaičiui Mindaugui. Po Mindaugo mirties žemėse įsigalėjo Haličo-Vladimiro kunigaikščiai, bet 1300 m. jas atsiėmė Vytenis.
1413 m. Jogaila, pertvarkydamas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administraciją, panaikino Minsko kunigaikštystę ir prijungė ją prie Vilniaus vaivadijos. 1566 m. Minsko vaivadija išskirta kaip atskiras administracinis vienetas. Iš pradžių vaivadija padalyta į du pavietus: Minsko ir Rečicos. Po Liublino unijos prie jos prijungtas Mozyriaus pavietas, sudarytas iš likusios Lietuvai KIjevo vaivadijos dalies.
Pagrindiniai miestai: Minskas, Mozyrius, Rečica, Gomelis, Bobruiskas, Krėva, Kaidanovas.
Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą buvo vykdomas Minske.

Atstovavimas

Minsko vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Minsko vaivada ir Minsko kaštelionas. Kiekvieno pavieto seimelis rinkdavo po du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.
Nuo 1599 m. Minske paeiliui su Naugarduku vykdavo pavasarinė Lietuvos Tribunolo sesija. Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1775 m. Tribunolo sesijos vykdavo Gardine.
Miesto seniūnus turėjo Minskas, Mozyrius ir Rečica.
Biržų spaustuvė

Biržų spaustuvė – spaustuvė Biržuose.

Istorija

Pirmąją spaustuvę mieste 1912 m. įsteigė žinomi Biržų krašto žmonės: Rusijos valstybės Dūmos deputatas, advokatas Martynas Yčas, reformatų kunigas Povilas Jakubėnas, poetas ir vertėjas Stanislovas Dagilis, Biržų ligoninės vedėjas gydytojas Mykolas Kuprevičius, Maskvos provizorius Baltrus Čepulis, prekybininkas ir išradėjas Jurgis Trečiokas, ūkininkas K. Prunskas. Spaustuvės savininku užsiregistravo M. Yčas. Oficialus jos pavadinimas buvo „M. Yčo ir bendrovės spaustuvė“. Spaustuvė įkurta Dirvono (dabar Vytauto) gatvėje medinio per karą sudegusio pastato trijuose kambariuose. Kontora buvo J. Trečioko namuose, prie turgavietės. Bendrovė buvo įsigijusi modernią vokiečių Koeningo ir Bauerio firmos spausdinimo įrangą, popieriaus pjaustymo mašiną, rankinę spausdinimo mašiną, daug lotyniško ir rusiško šrifto.
Spausdino Biržų kalendorių (1913–1914 m.) knygas, brošiūras, kainoraščius, blankus, skelbimus, laikraščius. 1914 m. pradėta, bet nebaigta spausdinti S. Matulaičio „Lietuvos istorija“. 
Po Pirmojo pasaulinio karo nuo 1921  m. spaustuvei vadovavo M. Yčo uošvis Jonas Šliūpas, mokytojavęs Biržų gimnazijoje, jam išvykus į Šiaulius – Jonas Masaitis. 1926 m. jis tapo vieninteliu įmonės, pavadintos „Biržų spaustuve“, savininku. 1922 m. spaustuvė buvo perkelta į S. Dagilio gatvę Nr. 4. Nuo 1925 m. Vytauto gatvėje spaustuvei buvo nuomojamas mūrininko Lejeto namas, o 1931 m. spaustuvės savininkas J. Masaitis „Biržų spaustuvę" perkėlė į jai specialiai pastatytą pastatą Vytauto gatvėje. 1941 m. sovietų valdžia J. Masaičio „Biržų spaustuvę“ nacionalizavo. Hitlerinės okupacijos metais ji jam buvo sugrąžinta. 
Po Antrojo pasaulinio karo spaustuvė spausdino Biržų apskrities laikraštį „Biržiečių tarybinis žodis“ (1945–1950 m.) 1951–1953 m. – MTS laikraščius: Pabiržės „Stalinietis“, Parovėjos „Kolūkiečių draugas“, Vabalninko „Socialistinis gyvenimas“. Vėliau spausdino rajono laikraštį „Raudonasis artojas“ (1950–1960 m.) ir jį pakeitusį Biržiečių žodį. Nuo 1992 m. buvo spausdinamas ir laikraštis „Biržų žinios“.
1960 m. prie Biržų spaustuvės prijungta Pasvalio spaustuvė. Po metų įrengtas pirmasis linotipas, keleriopai paspartinęs tekstų rinkimą. 1971 m. biržiečiai spaustuvininkai pradėjo dirbti su sparčia rotacine mašina, kuria spausdino ne tik Biržų, bet ir Pasvalio rajono laikraščius. 1976 m. pastatytas spaustuvės priestatas, pradėjo veikti antrasis linotipas. 1985 m. Panevėžio spaustuvė įsisavino modernios ofsetinės spaudos rotacinę mašiną, kuria pradėti spausdinti visi Panevėžio krašto rajonų laikraščiai.
1994 m. valstybinė Biržų spaustuvė tapo UAB „Litas“. Ji turi iškiliosios ir ofsetinės spaudos mašinas, spausdina laikraščius, plakatus, smulkius spaudinius.
Lietuva 2018 m. Eurovizijoje

„Eurovizijos“ dainų konkurso nacionalinė atranka

„Eurovizijos“ dainų konkurso nacionalinė atranka yra nacionalinio finalo formatas, sukurtas LRT, siekiant atrinkti Lietuvos dainą 2018 m. Eurovizijoje. Susipažinimas su visais atlikėjais apima keturių savaičių procesą, kuris prasidės nuo 2018 m. sausio 6 dienos ir kiekvieną savaitę atrenkama po 6 atlikėjus. Atrankos finalas vyks 2018 m. kovo 11 d. Konkursą veda Mantas Stonkus ir Ugnė Skonsmanaitė.
Ustinas Golinevičius

Ustinas Golinevičius (Ustin Golinevič, 1829–1894 m.) – architektas, kilęs iš Baltarusijos.