google/wiki40b huggingface dataset:
Lina Kostenko

Lina Kostenko (ukr. Ліна Василівна Костенко, g. 1930 m. kovo 19 d. Ržiščeve, Kijevo srityje, Ukrainos TSR) – ukrainiečių poetė ir rašytoja. 1987 m. gavo Ševčenkos premiją.

Biografija

Kostenko gimė mokytojų šeimoje. 1936 m. ji iš Ržiščevo persikėlė į Kijevą, kur įgavo vidurinį išsilavinimą.
1956 m. Lina su pagyrimu baigė Maksimo Gorkio Literatūros institutą Maskvoje. 1957, 1958 ir 1961 m. išleido savo tris poezijos rinkinius. Šios knygos tapo labai populiarios tarp Ukrainos skaitytojų, tačiau poetė turėjo susilaikyti nuo kitų leidinių publikacijų, kad išvengtų sovietų valdžios nemalonės.
Kūrybinė pertrauka truko 16 metų (iki 1977 m.), kai pasirodė jos naujas rinkinys. Po to sekė daugiau rinkinių ir knyga vaikams „Alavinis kareivėlis“. 1979 m. pasirodė jos žymiausias istorinis romanas „Marusia Churai“, kuriame buvo aprašomas XVII a. Ukrainos liaudies dainų atlikėjas. Jos pati naujausia knyga yra istorinė poema „Berestečko“.
1999 m. Lina Kostenko tapo Kijevo Mohylos akademijos garbės profesore.
Margareta Higgins Sanger

Veikla

M. Sanger populiarino terminą „gimstamumo kontrolė“, atidarė pirmąją Jungtinėse Amerikos Valstijose gimdymo kontrolės kliniką ir įsteigė organizacijas, kurios išsivystė į Amerikos planuojamos tėvystės federaciją. 
Margaretos pastangos prisidėjo prie kelių teismo bylų, padėjusių legalizuoti kontracepciją Jungtinėse Amerikos Valstijose. Dėl jos ryšių su federacija Sanger buvo dažnai kritikuojama žmonių, nusistačiusių prieš abortus, nors ji pati turėjo griežtą nusistatymą dėl kontracepcijos ir abortų – jiems nepritarė. 
1916 m. Brukline ji atidarė pirmąją nėštumo kontrolės kliniką.
Bahijos kultūra

Bruožai

Ši lokali kultūra susiformavo po Čoreros kultūros žlugimo, ir paveldėjo daug pastarosios bruožų. Gyventojai vertėsi žemdirbyste, tačiau didele dalimi gyveno ir iš jūros produktų, taip pat vertėsi jūrine prekyba. Kultūros atstovai gyveno nedidelėmis konsoliduotomis bendruomenėmis ir turėjo gana ryškią visuomenės stratifikaciją ir pasidalinimą specialybėmis. Religija vaidino svarbų vaidmenį. Atrodo, kad La Plata saloje buvo Saulės garbinimo centras.
Kultūros atstovai gamino puikius dirbinius iš akmens, medžio, metalo, kriauklių, garsėjo tekstile. Kultūros keramika pasižymi kruopštumu, atidumu detalėms. Vaizduojamos šventyklos, gyvūnai, daiktai, žmonės, muzikos instrumentai. Gausu natūralistinių motyvų.
Loreta Anilionytė

Biografija

Gimė Kaune. Mokėsi Kauno 4-oje vidurinėje mokykloje, vėliau – Vilniaus 41-oje vidurinėje mokykloje. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas. VU Filosofijos katedroje baigė doktorantūrą. 1991 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Vertybių problema formaliojoje ir materialinėje etikoje“ (Immanuelio Kanto ir Maxo Schelerio etinių koncepcijų analizė).
Studijuodama dirbo Lietuvių literatūros ir tautosakos institute tautosakos skyriuje, baigusi universitetą dirbo Lietuvos filosofijos, sociologijos ir teisės institute (dab. Lietuvos kultūros tyrimų institute), Etikos skyriuje, vėliau – Lietuvos filosofijos istorijos skyriuje vyr. moksline darbuotoja. Dirbo Lietuvos edukologijos universiteto Etikos katedros docente, dėstė etiką bei filosofijos istoriją. Buvo Lietuvos edukologijos universiteto Ugdymo 
mokslų fakulteto Mokslo Tarybos narė, Etikos katedros vedėja.Vytauto Didžiojo universiteto Švietimo akademijos docentė.

Veikla

Paskelbė straipsnių etikos, filosofijos istorijos klausimais, išvertė filosofinių, menotyros, psichologinių knygų, vertė ir adaptavo etikos vadovėlius vidurinėms mokykloms. Parašė eseistinių straipsnių žurnalui „Lilit“, ėjusiame 2006–2008 metais.

Romanas "O kas po to?"

Filosofiniame eseistiniame  romane „O kas po to?“ (2006) dviejų pagrindinių herojų - aukštąja kultūra nusivylusios filosofės ir žymaus Lietuvos popmuzikos atlikėjo (prototipas  dainininkas Edmundas Kučinskas, autorė neneigia ir filosofinės linijos autobiografiškumo ) susidūrimas  abiem  tampa akistata su savimi, lemia esminių gyvenimo vertybių perkainojimą. Autorė romane teigia, kad Lietuvos kultūra yra uždara asmenybėms ir talentams, nes mažos valstybės savisaugos instinktas verčia ją orientuotis į profesionalias vidutinybes, standartus ir miesčioniško gyvenimo normas. 
Romanui būdingos atviros erotinės scenos, filosofijos istorija besiremiantys eseistiniai samprotavimai apie žmogaus prigimtį ir socialinė kritika. Loreta Anilionytė išsiskiria iš kitų lietuvių rašytojų  ironišku, provokatyviu stiliumi. Pasirodžius romanui, jo prototipas dainininkas Edmundas Kučinskas  bandė išvaryti iš savo koncerto Palangoje romano autorę su tuo metu mažamete jos dukra ir spaudoje grubiai atsiliepė apie atviras erotines romano scenas ir skatinimą keisti gyvenimo būdą. Tačiau po kelerių metų Edmundas Kučinskas išsiskyrė su žmona ir pripažino savo priklausomybę nuo moterų.
Romanas „O kas po to?“ apdovanotas žurnalo „Pravda“ 2006 metų „Metų debiuto“ premija, žurnalo „Cosmopolitan“ 2006 metų „Metų atradimo“ premija.
Kelmės rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Jurgis Staševičius, jo pavaduotoju Antanas Levickas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Petras Barakauskas.
Vartiklis (leidinys)

Pavadinimo kilmė

Pavadinimas siejamas su dviem dalykais – iš dalies su nesėkmingu bandymu modemą vadinti vartikliu bei palyginamąja balandžio vartiklio metafora: abu (tiek modemas, tiek ir balandis) naudojami ryšiams palaikyti. Be to, balandis yra sielos, dvasinės (kokio nors reiškinio ar dalyko) prigimties simbolis. Leidiniui nesvetimos tiek technologijų, tiek ir dvasingumo platinimo idėjos. Todėl žurnalo leidėjas siekė kiek įmanoma glaudžiau sujungti šias idėjas ir taip integruoti jų simbiozę bendru – Vartiklio – pavadinimu.

Istorija

"Vartiklis" – vienas pirmųjų elektroninių leidinių Lietuvoje. Pirmasis numeris pasirodė 1996 m. vasario 23 d. Jo autorius bei leidėjas – Jonas Skendelis.
Iš pradžių žurnalas buvo platinamas tekstiniu formatu BBS tinkle ir el. laiškais.
1996 m. gegužės 9 d. pradėtas leisti ir elektroninis variantas (HTML formatu). Spausdintinis „Vartiklio“ variantas buvo leidžiamas iki 1998 m. liepos 6 d. (Nr.25).

Dabartis

Šiuo metu žurnalas išliko kaip interneto svetainė.
Li Bai

Li Bai (arba Li Po, kin.: 李白; pinyin: Lǐ Bái / Lǐ Bó, 701–762) buvo kinų poetas. Jis kartu su Du Fu laikomas vienu iškiliausių kinų poetų Kinijos literatūros istorijoje. Apie 1100 jo poemų ir eilėraščių išliko iki šių dienų.
Bardo Bidlio poringės

„Bardo Bidlio poringės“ (angl. The Tales of Beedle the Bard) yra vaikiškų pasakų rinkinys, minimas knygoje „Haris Poteris ir Mirties relikvijos“. Po „Mirties relikvijų“ angliškosios versijos išleidimo, J. K. Rowling sukūrė ir išleido riboto tiražo kūrinį tuo pačiu pavadinimu, esą, tokią pačią pasakų knygą, kuri aprašoma „Mirties relikvijose“. Šios knygos vienintelė parduota kopija aukcione atnešė 1,95 mln. svarų sterlingų (apie 9,65 mln. Lt) pelną.
Knygoje „Haris Poteris ir Mirties relikvijos“ Albas Dumbldoras testamentu palieka Hermionai Įkyrėlei knygą „Bardo Bidlio poringės“ „tikėdamasis, kad jai ji bus smagi ir naudinga“. Knygoje pateikiamos kelios burtininkų šeimose augusiems vaikams puikiai pažįstamos pasakos. Užaugę žiobarų šeimose, nei Hermiona, nei Haris Poteris, apie šias pasakas nėra girdėję.
Ši knyga yra išversta į lietuvių kalbą.
Liudvikas Tiškevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės, Skumino šakos. Tėvas Juozapas Tiškevičius, motina Ona Pociejūtė. Brolis Aleksandras Tiškevičius.

Šeima

1775 m. vedė, žmona Konstancija Poniatovska (1759−1830), Karūnos didžiojo pakamario Kazimiero Poniatovskio (1721−1800) duktė, duktė Ona Tiškevičiūtė (1776–1867), pirmasis vyras Stanislovas Duninas Vansovičius (Stanisław Dunin Wąsowicz), antrasis vyras Aleksandras Stanislovas Potockis (Aleksander Stanisław Potocki)

Valstybės tarnyba

Vilniaus tijūnas, 1775 m. Lietuvos didysis raštininkas, 1780 m. Lietuvos lauko etmonas, 1791 m. Lietuvos didysis iždininkas, 1793 m. Lietuvos didysis maršalka.
1776 m. lapkričio 25 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Chorų karai (1 sezonas)

Struktūra

Kiekvienoje laidoje (išskyrus kovo 6 ir finalą kovo 27 d.) chorus dešimtbalėje sistemoje vertina profesionalų komisija, sudaryta iš keturių narių. Jos balsai sumuojami su žiūrovų balsais. Kas dvi savaites, nuo 7-osios laidos – kas savaitę Chorų karus palieka mažiausiai žiūrovų ir komisijos palaikymo sulaukęs choras. Vienas iškritusių chorų prieš ketvirtfinalį (kovo 6 d.) tik žiūrovų sprendimu gali sugrįžti į projektą. Pusfinalyje lieka trys chorai, finale – du.
Kazimieras Kruopis

Biografija

Baigęs pradžios mokyklą, 1931–1936 mokėsi Pasvalio gimnazijoje, o 1937–1939 Dotnuvos technikos mokykloje. 1939 pašauktas į karinę tarnybą Kaune, kurį laiką grojo 7-ojo pulko pučiamųjų orkestre. 1940 dėl pablogėjusios sveikatos paleistas į atsargą. 1941–1945 su pertraukomis mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje, o 1945–1951 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė).
1942–1946 Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio artistas – koncertmeisteris.
Nuo 1945 vadovavo Vilniaus medicinos seserų mokyklos chorui, 1946 meno olimpiadoje Kaune pelnė garbės raštą, o 1946 respublikinės dainų šventės varžybose 60 dalyvių merginų choras laimėjo antrąją vietą. 1947–1950 Vilniaus miesto medicinos darbuotojų profsąjungos choro vadovas, 1951–1953 Vilniaus 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, 1950–1952 Vilniaus valstybinio universiteto, 1951–1953 Lietuvos valstybinės konservatorijos, 1953–1960 Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto dėstytojas ir meno mėgėjų kolektyvų vadovas. Pedagoginiame institute 1954 suorganizavo studentų dainų ir šokių ansamblį, 1958–1960 vadovavo Fizikos – matematikos fakulteto studentų mišriajam chorui (100–150 dalyvių), kurį parengė 1960 respublikinei dainų šventei. 1953–1955 buvo Vilniaus moksleivių rūmų meno skyriaus vedėjas ir styginių instrumentų būrelio vadovas. 1955 suorganizavo Vilniaus miesto vyrų chorą, 1955 respublikinei dainų šventei parengė Vilniaus statybos technikumo moksleivių mišrųjį chorą ir Politechnikumo vyrų chorą. Atgaivino Varėnos kultūros namų mišrųjį chorą ir 100 dainininkų atvežė į 1960 respublikinę dainų šventę Vilniuje – dalyvavo ir konkurse. 1963 Vilniaus statybos tresto klube suorganizavo 70 dalyvių mišrųjį chorą ir keletą metų jam vadovavo. Chore dainavo ir Statybos technikumo moksleiviai. Vilniaus miesto meno mėgėjų apžiūrose choras pelnė prizinių vietų, koncertavo Klaipėdoje, Palangoje, Trakuose, Aukštadvaryje, lankėsi Kijeve ir Leningrade.
1960–1983 Vilniaus kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, kurį laiką vadovavo moksleivių choro studijai. Išėjęs į pensiją, iki 1991 dar dirbo mokyklos ūkio ir administracijos įvairius darbus.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lina Kalinauskaitė

Lina Kalinauskaitė (g. 1983 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė, medalininkė.
PFK Ludogorec Razgrad

Istorija

Įkurtas 1945 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose. 
Nuo 2011 m. elito lygoje. Debiutiniame sezone tapo šalies čempionais. Jau šešis kartus iš eilės tapo Bulgarijos čempionais.
2017–18m. UEFA Čempionų lyga 2Q antrame kvalifikaciniame etape burtai bulgarų klubą suvedė su FK Žalgiris. Lietuvoje 2:1 laimėjo FK Žalgiris, o atsakomosiose rungtynėse 4:1 pergalę šventė bulgarai, kurie pateko į kitą etapą.
Maramurešo apskritis

Geografija

Didžioji dalis teritorijos yra Rytų Karpatų kalnuose. Svarbiausias jų masyvas apskrityje yra Rodnos kalnai. Kiti didesni masyvai yra Ciblešo ir Gutijaus. Pagrindinė upė yra Tisa (su intakais: Iza, Višeu, Somešu).
JAV kariuomenės maisto davinys

JAV kariuomenės maisto davinys – sauso maisto davinys, skirtas tarnaujantiems kariams JAV kariuomenėje. Jį sudaro ilgai saugomų maisto produktų komponentai ir pakuotės, priklausomai nuo vykdomų karinių užduočių, lauko ir kitų sąlygų.
John Maxwell Coetzee

Vaikystė ir mokslai

Coetzee gimė Keiptaune, Keipo provincijoje, Pietų Afrikos sąjungoje 1940 m. vasario 9 d. afrikanų kilmės tėvams. Šeima kilusi iš XVII a. olandų emigrantų, o prosenelė iš motinos pusės buvo lenkė. Jo tėvas kartais dirbo advokatu, vyriausybei ar augino avis, o motina buvo mokytoja. Namie buvo kalbama angliškai, bet su kitais giminaičiais Coetzee kalbėjo afrikanų kalba.
Savo vaikystę Coetzee praleido Keiptaune ir Vorčesteryje (Vakarų Kapas) kaip jis aprašė suliteratūrintuose memuaruose Vaikystė (Boyhood, 1997 m.). Šeima persikėlė į Vorčesterį Coetzee turint 8 metus, nes tėvas prarado postą valdžioje dėl nepritarimo Apartheidui. Coetzee lankė Šv. Juozapo koledžą, katalikų mokyklą Keiptauno priemiestyje Rondeboše, o vėliau studijavo anglų kalbą ir matematiką Keiptauno universitete, kur gavo menų bakalaurą su pagyrimu iš anglų kalbos 1960 m., o 1961 m. – bakalaurą iš matematikos.
Coetzee vedė Philippa Jubber 1963 m. ir išsiskyrė su ja 1980 m. Santuokoje jis turėjo dukrą Gisela (gimė 1968 m.) ir sūnų Nicolas (gimė 1966 m.), kuris žuvo per nelaimingą atsitikimą 1989 m.

Karjera

1962 m. Coetzee persikėlė į Didžiąją Britaniją, kur dirbo kompiuterių programuotoju IBM Londone ir gyveno iki 1965 m. Ten jis apsigynė magistro laipsnį, parašęs diplominį darbą apie Ford Madox Ford romanus, Keiptauno universitete 1963 m. Tuos įvykius jis aprašė antrame memuarų tome Jaunystė (Youth, 2002 m.).
1965 m. Coetzee atsidūrė Teksaso universitete JAV pagal Fulbright programą ir 1969 m. gavo daktaro laipsnį lingvistikos srityje už Samuel Beckett kūrinių kompiuterinę lingvistinę analizę. 1968 m. jis pradėjo dėstyti anglų literatūrą Niujorko universitete iki 1971 m. Čia jis pradėjo savo pirmą romaną Dulkių kraštai. Coetzee bandė gauti JAV pilietybę, bet prašymas nebuvo patenkintas dėl jo dalyvavimo protestuose prieš Vietnamo karą. 1970 m. kovą Coetzee su 44 universiteto nariais užėmė Hayes salę ir buvo suimtas už įsilaužimą. Jis grįžo į PAR Keiptauno universitete dėstyti anglų literatūros. Jis tapo Bendros literatūros profesoriumi 1983 m. ir literatūros nusipelnusiu profesoriumi 1999–2001 m. Atsistatydinęs jis persikėlė į Adelaidę, kur tapo Dorothy Driver nusipelnusiu tyrimo bendradarbiu Adelaidės universitete, kur ji dirba. Coetzee buvo Socialinės Minties komitete Čikagos universitete iki 2003 m. Be savo romanų, jis išleido kritikos straipsnių, vertimus iš olandų ir afrikanų kalbų.
2006 m. kovo 6 d. John Maxwell Coetzee tapo Australijos piliečiu.
Bolonijos vaikų knygų mugė

Bolonijos vaikų knygų mugė (angl. Bologna Children's Book Fair, it. Fiera del Libro per Ragazzi) – vienas svarbiausių tarptautinių renginių, skirtų vaikų literatūros leidybai ir su ja susijusioms kūrybinėms industrijoms, rengiamas kasmet Bolonijos mieste (Italija), trunka keturias dienas.
Ši mugė organizuojama nuo 1963 m. Septyniuose paviljonuose, kurių bendras plotas viršija 20 000 m². Iš visų pasaulio šalių susirinkę mugės dalyviai gali įsirengti parodų stendus bei pristatyti savo leidybinę produkciją ir paslaugas bei pasiekimus vaikų literatūros srityje, rengti susitikimus bei spaudos konferencijas.
2008 m. mugėje dalyvavo 69 šalių leidėjų atstovai, buvo įrengta 1 300 stendų. Mugė sulaukia didelio leidėjų, spaustuvininkų, knygų dailininkų, iliustratorių ir kt. leidybos specialistų susidomėjimo. Kiekvienais metais mugę aplanko per 5 000 specialistų (neskaičiuojami dalyviai iš Italijos), renginį nušviečia daugiau kaip 600 žurnalistų iš viso pasaulio šalių. Tarptautinė Bolonijos vaikų knygų mugė bendrame tarptautinių knygų mugių kontekste vertinama dėl labai koncentruotos tikslinės grupės, suteikiamų unikalių galimybių visų pirma iliustratoriams ir leidybos specialistams užmegzti verslo santykius bei pristatyti savo šalies kultūrą bei kūrybines industrijas.
2011 m. Bolonijos vaikų knygų mugėje Lietuva dalyvavo garbės viešnios teisėmis.
Dainora Kudzinskienė

Biografija

1985 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
UAB „Neuronas“ direktorė; VŠĮ Vilkijos PSPC gydytoja.
Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno rajono skyriaus narė. Nuo 2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narė. 
Vilkijos kultūros centro šokių kolektyvo „Skrajūnė“ narė. Sutuoktinis Artūras, vaikai Birutė, Jonas, Paulina.
American International Assurance

„American International Assurance“ (AIA) – draudimo bendrovė, kuri turi per 20 mln. klientų ir 15 regiono šalių valdo daugiau kaip $90 mlrd. USD vertės turtą. Ji teikia gyvybės draudimo, pensijų planavimo, nelaimingų atsitikimų bei sveikatos draudimo paslaugas ir siūlo turto valdymo sprendimus asmenims bei įmonėms.
„American International Group“ (AIG) bendrovė savo Honkonge registruotai AIA planavo skelbti pirminį viešąjį akcijų pasiūlymą, taip siekiant grąžinti bent dalį iš 182 mlrd. USD JAV vyriausybės skirtos pagalbos. Vėliau AIG ketino perleisti didžiausiai Jungtinės Karalystės draudikei „Prudential“ savo gyvybės draudimo bendrovę Azijoje už 35 mlrd. USD. Tačiau galiausiai AIA atsiskyrė nuo AIG ir prisitraukė $20,5 mlrd USD išleisdama savo akcijas Honkongo vertybinių popierių biržoje.
Gorbačiovas (filmas)

Turinys

Marino, dirbantis kalėjime kasininku, aplinkinių pramintas Gorbačiovu dėl dėmės ant kaktos. Jis gyvena vienas ir laisvą laiką leidžia lošdamas kortomis pokerį. Restorane, kuriame vakarais vyksta lošimas, jis pamato kinietę Lilą, restorano savininko dukterį, ir šią įsimyli. Merginai irgi pradeda parikti keistas vyras, nors ji pati visiškai nemoka itališkai. Norėdamas išgelbėti Lilą nuo prostitucijos, į kurią ją ketina įtraukti tėvas, Marino duoda šiam didelę sumą pinigų, kad padengtų jo skolas. Jis pats įsiskolina kolegoms, kitiems lošėjams, kol situacija tampa grėsminga. Marino ketina pabėgti iš miesto kartu su Lila, tačiau, kad gauti pinigų, su dviem bendrais nusprendžia įvykdyti apiplėšimą...
Juodeikių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos lygioje vietoje, ovalo plano, 30 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 18 m pločio, apjuostos žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra griovys. Pietinėje dalyje arčiau vidurio stovi medinė koplytėlė, o į vakarus nuo jos – ąžuolinis kryžius. Laidojimo žymių nesimato. Kapinės apaugusios pušimis.
Teritorijos plotas – 0,04 ha.

Istorija

Veikė XVI–XIX a., laidoti Juodeikių kaimų gyventojai. Vadinamos Marų kapeliais, Graistupio kapeliais. Kapinėse nuo seno stovėjo keli aukšti, monumentalūs kryžiai ir koplytėlė. Pasakojama, kad prie kapinių vaidenasi.
1976 m. Juodeikių gyventojas Valys Račinskis kapinėse atnaujino sunykusią koplytėlę su Švč. Mergelės Marijos, Marijos Sopulingosios ir nežinomo šventojo skulptūromis. Tai jis atliko vykdydamas 1975 m. prie kapinių jam apsireiškusios nepažįstamos moters paliepimą.
1979 m. kapines žvalgė Ignas Jablonskis.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Jagrai

Jagrai (rus. Ягры) – sala Vasariniame krante Šiaurės Dvinos žiotyse (Baltoji jūra). Saloje yra vienas Severodvinsko mikrorajonas ir Laivų remonto centras „Zviozdočka“, o tai pat – jachtklubas „Sever“.

Pavadinimas

Dalio žodyne rus. ягра 'seklus smėlėtas upės, ežero ar jūros dugnas'.

Gamta

Prie salos krantų gaudo plekšnes, navagas, stintas ir sykus.
Didžiausia upė saloje – Kambalica, didžiausias ežeras – Kirų ežeras (Чаячье озеро). Jagrų saloje yra pušų šilas, viena mėgstamiausių Severdvinsko gyventojų poilsio vietų.
Artimiausios negyvenamos salos – Glubokis (Глубокий), Krivecas (Кривец), Chvostai (Хвосты), Trestianis (Трестянный), Mažoji Kirų sala (Малый Чаячий).

Istorija

1553 m. rugpjūčio 24 d. saloje prisišvartavo vienintelis išlikęs Hju Viloubio (Hugh Willoughby) ekspedicijos laivas „Edward Bonaventure“, kurio kapitonas buvo Richard Chancellor. Anglai salą pavadino „Rožių sala“. Knygoje „Anglų keliautojai Maskvos valstybėje XVI a.“ rašoma: „Rožių sala šv, Nikolajaus įlankoje pilna raudonų rožių (erškėčių), našlaičių ir rozmarinų. Salos apimtis 7 ar 8 mylios, joje yra gerų ganyklų.“
Psichikos sveikatos centras

Psichikos sveikatos centras (sutr. PSC) – Lietuvos sveikatos sistemos įstaiga, kurios paskirtis yra psichikos sveikatos priežiūra, priklausomybės ligų ir savižudybių prevencija. PSC vykdo gyventojų psichikos sveikatos priežiūrą, siekia gerinti, stiprinti ir ugdyti individo psichikos sveikatą, moko gyventojus sveikos gyvensenos įgūdžių. PSC dirba bent 1 Psichiatras, Medicinos psichologas, Psichikos sveikatos slaugytojai. Didesniame PSC dirba Vaikų ir paauglių psichiatras, kai kuriuose PSC – ir Psichoterapeutas.
2014 metais Lietuvoje buvo 107 centrai (PSC). Jie veikia kaip pirminės sveikatos priežiūros centrų (PSPC, šeimos klinikų ir pan.) struktūriniai padaliniai arba kaip savarankiškos įstaigos. Nuo 2000 iki 2003 metų PSC gydomų pacientų skaičius padidėjo 8 kartus. Visų PSC veiklai Lietuvoje finansuoti 2003 metams buvo skirta 21 mln. litų; ambulatoriškai besigydantiems išrašyta kompensuojamų vaistų už 38 mln. litų. 2016 metais siekiama, kad Lietuvos PSC būtų apie 150 psichologų etatų (2013 m. buvo 102). Psichologų aptarnaujamų gyventojų skaičius mažinamas nuo 40 iki 20 tūkst.
Ambulatorinius PSC Lietuvoje vienija Ambulatorinių Psichikos Sveikatos Centrų Asociacija (įregistruota 2000 m. rugsėjo 1 d.).
Willi Milkereit

Biografija

Gimė 1910 m. lapkričio 9 d. Užliekniuose. Dirbo mokytoju. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje artėjant Raudonajai armijai pasitraukė į vakarus, kur apsigyveno Šlėzvigo-Holšteino regione. 1950–1954 m. buvo Šlėzvigo-Holšteino regiono tarybos narys bei Šiaurės Vokietijos žemių landtago atstovas iš Segebergo apskrities.
Suraiža

Istorija

1700 m. užrašytas Molėtų krikšto metrikų knygoje (Suražka). 1702 m. užrašytas Kuktiškių bažnyčios metrikų knygoje. 1731 metų Kuktiškių rakto inventoriuje minimas vienkiemis Paszuraiszis (Pasuraižys?). Iki 1926 m. priklausė Kuktiškių parapijai, nuo to laiko iki šiol – Suginčių parapijai.
Violončelė

Violončelė orkestre

Orkestruose violončelistai sėdi pačiame pakraštyje, dešinėje (žiūrint iš žiūrovo pozicijos), taigi violončelistai būna dirigento dešinėje. Kameriniame orkestre violončelių būna keletas – nuo trijų iki aštuonių, o simfoniniame orkestre – nuo aštuonių ir daugiau. Jų kiekis priklauso nuo to, kokio dydžio yra orkestras ir kiek muzikantų turi atlikti tam tikrą kūrinį. Šių instrumentų bosinis skambesys daugiausia naudojamas pritarimui, nors nemažai būna ir solinių vietų, tačiau orkestre violončelių, palyginti, yra nedaug (smuikų būna keliskart daugiau).

Įdomu

Iki XX a. violončele grojo labai nedaug moterų, nes buvo nepadoru, neelegantiška ir nemoteriška instrumentą laikyti tarp kojų.

Strykas

Violončelė, kaip ir kiti smuiko šeimos instrumentai turi stryką. Violončelės strykas yra šiek tiek storesnis už smuiko stryką. Brangių strykų medinė stryko dalis yra gaminama iš medžio Caesalpinia echinata. Kokybiškesni strykai daromi iš tamsesnės ir tankesnės šio medžio branduolinės medienos (šio medžio ji angl. vadinama pernambuco), kiek prastesni – iš balanos medienos (o ši – angl. brasilwood). Branduolinė mediena yra elastingesnė, garso greitis joje didesnis, todėl ji strykui labiau tinka. Pastaruoju metu išpopuliarėjo strykai gaminami iš plastiko ar kitų medžiagų.
Stryko apatinė dalis yra pagaminta iš ašutų, arba kitaip - arklio uodegos plaukų. Prieš grodami violončelininkai ašutus sutepa iš sakų gaminama kanifolija. Kanifolija padidina sukibimą tarp ašutų ir stygos.