google/wiki40b huggingface dataset:
Tupolev Tu-144

Istorija

Tu-144 idėją Tarybų Sąjunga pirmą kartą publikavo 1962 m. sausio numerio žurnale „Oro transporto technologija“. Kurti lėktuvas pradėtas 1963 m. liepos 26 d. Plane buvo numatyta pastatyti penkis prototipus per ketverius metus, o pirmasis modelis dienos šviesą išvydo 1966 m.
Nors Tu-144 pakilo anksčiau už „Konkordą“, Tu kūrimas buvo siejamas su pramoniniu šnipinėjimu prieš prancūzų kompaniją Aérospatiale, kuri kūrė „Konkordą“. Kai 1965 m. buvo sulaikytas oficialus Aeroflot atstovas Paryžiuje Sergei Pavlov, pas jį buvo rasti detalūs „Konkordo“ važiuoklės, stabdžių sistemos ir korpuso planai. Kitas Tarybų Sąjungos agentas Sergejus Fabijevas buvo sulaikytas 1977 m. ir turėjo visus „Konkordo“ brėžinius, pavogtus dar 7-o dešimtmečio pradžioje. Tačiau tai buvo tik ankstyvieji „Konkordo“ brėžiniai, iš kurių Tarybų Sąjungos inžinieriai negalėjo sukurti savo lėktuvo.
Tačiau nepaisant išorinių Tu-144 ir „Konkordo“ panašumų, lėktuvai ženkliai skiriasi valdymu, navigacija ir variklių sistemomis. Kai kuriais aspektais Tu-144 technologiškai buvo toliau pažengęs, tačiau skrydžio nuotolis, aerodinaminės savybės, stabdžiai ir variklių valdymas buvo geresni „Konkorde“. Ženkliai skyrėsi Tu ir „Konkordo“ sparnai.
Tu-144 programa patyrė pirmąjį skaudų smūgį, kai Paryžiaus oro parodos metu (1973 m. birželio 3 d.) nukrito ir sudužo Tu-144S modelis. Lėktuvas ore atliko grubų žemyn nukreiptą manevrą. Mėginant ištiesinti lėktuvą ir sumažinti jo staigų nėrimą žemyn, pastarasis dar būdamas ore subyrėjo ir nukrito. Buvo sugriauti 15 pastatų, žuvo 6 įgulos nariai ir 8 civiliai. Dėl ko Tu-144 buvo priverstas atlikti staigų manevrą, nežinoma iki šių dienų.
1978 m. kovo 23 d. Tu-144D patyrus nesekmę ore ir nukritus, 1978 m. birželio 1 d. Aeroflot sustabdė keleivių gabenimą Tu-144 lėktuvais. Transportiniai Tu skrydžiai buvo sustabdyti 1979 m.
Iš viso buvo pagaminta 16 skraidančių Tu-144: prototipas Tu-144, vienas ikiprodukcinis Tu-144S, 9 Tu-144S, penki Tu-144D. Septynioliktas lėktuvas taip ir nebuvo baigtas.

Variantai

Tu-144S modelis turėjo NK-144 turboventiliatorinius variklius. Vėlesniems Tu-144D modeliams buvo montuojami galingesni RD-36-51 varikliai su efektyvesniu degalų panaudojimu ir ilgesniu tarnavimo laiku.

Charakteristikos (Tu-144LL)

Pateiktos Tu-144LL modelio su specialiais turboventiliatoriniais varikliais RD-36-51 charakteristikos:
Viečiūnų herbas

Simbolika

Herbe vaizduojama aukso spalvos verpstė mėlyname fone. Toks simbolis susijęs su verpimo tradicijomis šiame krašte (nuo 1963 m. veikė AB „Drobė“ Viečiūnų verpimo fabrikas).
Herbo autorius dailininkas Arvydas Každailis.
Anzobas

Anzobas (tadž. Ағбаи Анзоб) – kalnų perėja Tadžikistane, Gisaro kalnagūbryje. Aukštis – 3372 m. Ši perėja žymi ribą tarp Karotegino krašto ir Sugdo provincijos. Anzobo perėja eina strategiškai svarbus kelias Dušanbė–Taškentas. Iš šiaurės į perėją eina nuolaidus šlaitas nuo Anzobo upės (Zeravšano baseinas) slėnio, o pietuose stačiu serpantinu leidžiasi link Varzobo aukštupio. Dėl sniego griūčių nuo gruodžio iki birželio perėja nepravažiuojama.
Lietuvių konservatorių partija

Lietuvių konservatorių partija, LKP – Mažosios Lietuvos politinė partija, veikusi 1892–1918 m.

Istorija

Įkurta 1892 m. Tilžėje iš Vokietijos konservatorių partijos pasitraukusių Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjų. Veikė Tilžės – Lankos, Šilutės, Klaipėdos ir Ragainės – Pilkalnio apskričių skyriai. Tarmiškai oficialiai buvo vadinama Lietuviška konservatyvų skyrimo draugysta.
Svarbiausias partijos tikslas buvo rinkti savo atstovus į Vokietijos Reichstagą ir Prūsijos landtagą ir ten ginti lietuvių ekonominius bei kultūrinius interesus. Reikalavo viešame gyvenime leisti vartoti lietuvių kalbą, ja mokyti tikybos pamokose ir pradinėse mokyklose. LKP peticijas kaizeriui ir ministrams pasirašydavo 15–30 tūkst. lietuvių.
Reichstage 1898–1901 m. atstovavo Jonas Smalakys, 1901–1918 m. F. M. Mačiulis, Landtage 1903–1918 m. Vilius Gaigalaitis.
Kiti žymesni veikėjai: Dovas Zaunius, Martynas Jankus, Kristupas Voska, Domas Peteraitis.
LKP veikla nutrūko 1918 m. lapkričio mėn. po revoliucijos Vokietijoje.
Tomo Mano memorialinis muziejus

Tomo Mano memorialinis muziejus – Nobelio premijos laureato ir rašytojo Tomo Mano name įkurtas muziejus. Namas pastatytas 1930 m.
1930–1932 m. T. Manas su šeima vasaras praleisdavo Nidoje. 1939 m. namas nacionalizuotas ir tapo Vokietijos Reicho nuosavybe. Po karo planuota nugriauti vasarnamį, tačiau 1967 m. pastatas buvo restauruotas. Jame įrengta memorialinė rašytojo skaitykla ir ekspozicija. 1995 m. restauruotam vasarnamiui suteiktas muziejaus statusas.
Pirmame muziejaus aukšte veikia nuolatinė ekspozicija. Svetainėje vyksta kamerinės muzikos koncertai, seminarai. Nuo 1996 m. muziejuje įsikūrė Tomo Mano kultūros centras, tapęs tarptautinio kultūrinio bendradabiavimo centru.
Skalių kalno atodanga

Skalių kalno atodanga – Mūšos upės atodanga Pasvalio rajone, Joniškėlio apylinkių seniūnijoje, šalia Stipinų kaimo. Dar vadinama Stipinų atodanga. Atodanga slūgso dešiniajame upės krante, apie 2,5 km žemiau Raudonpamūšio atodangos. Pasiekiama iš kelio  2904  Linkuva–Joniškėlis–Pumpėnai , pasukant ties Gailioniais.
Dolomitas dar vadinamas uola, kalkėmis, kalkakmeniu, klintimis, skala – dėl to ir gavo Skalių kalno vardą.
Unikalus gamtos paveldo paminklas Skalių kalnas – dolomito atodanga, apsupta privatizuota žeme.  Objekto teritorija prižiūrėta. Anksčiau virš dolomito atodangos esančioje apsaugos zonoje buvo pastatyta pavėsinė, suoliukai, įrengtas ugniakuras. Pavėsinės ir suoliukų nebėra. Likę betoniniai laiptai, nusileidimui iki atodangos papėdės. Anksčiau dolomitą bandyta skaldyti tvartų pamatams. 1974 m. čia buvo įrengtas kalnų technikos kliūčių ruožas.
Atodanga yra geologinis gamtos paminklas, 1974 m. paskelbtas valstybės saugomu. Siekiama išsaugoti prieš 350 mln. metų iš jūros dugne susikaupusių karbonatinių nuosėdų susidariusias viršutinio devono Stipinų svitos nuosėdines karbonatines uolienas bei po jomis slūgsančius Pamūšio svitos karbonatingus – molingus sluoksnius.

Geologija

Stačiu šlaitu atodanga sminga į upę, rytuose pamažu nusileidžia į slėnio terasą, vakaruose – į kelių šimtų metrų ilgio ir 7 m aukščio statų šlaitą, apaugusį žole ir krūmais. Atodangos posvyrio kampas 60-90 laipsnių. Sudėtyje yra kvartero ir vėlyvojo devono Stipinų bei Pamūšio svitų uolienos. Šiose uolienose gausu pirito, limonito, kriauklelių, yra kavernų. Vakarinėje skardžio dalyje matomos seniausios uolienos – Pamūšio svitos molis ir dolomitas, rytinėje – Stipinų svitos dolomitas, skardžio viršuje, ant devono sistemos uolienų, – iki 1 m storio kvartero nuogulos. Atodangos apačioje veržiasi vanduo, drėkinantis žolę. Dolomitas susidarė maždaug prieš 350 mln. metų jūros dugne iš ištirpusių karbonatinių nuosėdų. Jūroms nusekus ir jų dugnui iškilus, oksiduojantis uolienoms, pakito jų spalva – pilkas dolomitas tapo gelsvai pilku.
Mihael Hertelendi

Mihael Hertelendi (g. 1986 m. balandžio 22 d. Liublianoje) – Slovėnijos futbolininkas, vartininkas.

Biografija

2006–2007 m. žaidė FBK Kaunas, 2007–2009 m. FK Šilutė komandose, vėliau išvyko į Slovėniją.
Tortuga

Tortuga (isp. Isla Tortuga, pranc. Île de la Tortue – „Vėžlio sala“) – sala Karibų jūroje į šiaurės rytus nuo Pavėjinio sąsiaurio. Salą nuo šiaurytinės Haičio pakrantės skiria siauras 8 km sąsiauris. Salos plotas – 180 km², priklauso Haičio Šiaurės-rytų administraciniam departamentui. 1982 m. saloje gyveno 22 080 gyventojų. XVII a. sala buvo pagrindinis Karibų piratų veiklos centras.
Sriubinis šaukštas

Sriubinis šaukštas – šaukšto tipas, skirtas sriubai valgyti ir pasižymintis didesniu, paprastai apvaliu semtuku. Sriubiniai šaukštai būna dvejopi – britiniai sriubiniai šaukštai ir kininiai šaukštai.

Britiniai sriubiniai šaukštai

Britiniai sriubiniai šaukštai yra desertinio šaukšto dydžio, todėl mažesni už valgomąjį šaukštą, bet su gilesniu, apvalesniu semtuku skysčiui semti. Šiuolaikiniai sriubiniai šaukštai paprastai būna iš nerūdijančiojo plieno ar sidabruoti. Praeityje buvo įprasti mediniai ar raginiai sriubiniai šaukštai. Mintis į stalo įrankių komplektą įtraukti sriubinį šaukštą kilo XVIII a., kai šaukštų semtukų formos buvo labai įvairios – jie buvo gilūs ar seklūs, ovalūs ar smailūs, kiaušinio formos ar apvalūs. XIX a. šaukštų semtukų formos nusistovėjo.
Sriubiniai šaukštai su apvaliais semtukais žemyninėje Europoje praktiškai nenaudojami; čia tradiciškai naudojami šaukštai ovaliais semtukais.
Atafu

Atafu – atolas Ramiajame vandenyne, Okeanijoje, 500 km į šiaurę nuo Samoa, viena iš 3 Tokelau sudarančių salų. Sausumos plotas – 2,5 km². Apima 15 km² ploto lagūną. Atolo žiedas sudarytas iš 42 salelių. Daugiausia sausumos yra atolo rytuose, o vakarinę pusę sudaro beveik vien rifas. Tarp salelių yra sekluma, todėl lagūna jūriniais laivais nepasiekiama. Atolo paviršius žemas (iki 5 m), apaugęs kokospalmėmis. Yra driežų, žiurkių, jūrinių paukščių. Atolą kartais siaubia uraganai.
Atafu atole 2006 m. gyveno 524 žmonės. Dauguma gyventojų susitelkę Atafu salelėje atolo šiaurės vakaruose. Verčiamasi žvejyba, kanojų gamyba. Veikia kongregacinė bažnyčia.
1765 m. birželio 21 d. Atafu pasiekė Džono Bairono ekspedicija, bet tuomet gyventojų nerado. Vėliau čia įsikūrė polineziečio Tonuia šeima. 1856–1979 m. Atafu, kaip ir kitos Tokelau salos buvo pavaldžios JAV, bet vėliau perduotos Naujajai Zelandijai.
Chemnicas

Vardo kilmė

Miestas pavadintas pagal to pačio pavadinimo upę. Vardas kilęs iš sorbų kalbos, kurie reiškia „akmenuotą upelį“. Miesto pavadinimas čekiškai – Saská Kamenice.

Istorija

Dabartinėje miesto vietoje kadaise buvo įsikūrusi slavų gyvenvietė Kamienica, o dokumentuose pirmą kartą paminėtas miesto Benediktinų vienuolynas – 1143 metais. Apie 1170 m. Šventosios Romos imperatorius Frydrichas I Barbarosa miestui suteikė imperijos miesto teises.
Viduramžiais mieste buvo išplėtota tekstilės pramonė bei prekyba. Kas trečias miesto gyventojas dirbo tekstilės srityje. XIX amžiuje miestas tapo pramonės centru, todėl Chemnicas kartais vadinamas Saksonijos Mančesteriu. 1913 m. mieste gyveno apie 320 tūkstančių gyventojų – daugiau nei šiandien.
Per Antrąjį Pasaulinį karą Chemnice buvo įsikūrusi karo ginklų gamykla bei Flosenburgo koncentracijos stovykla. Po karo iš miesto liko griuvėsiai, ir VDR valdymo metais miestas buvo smarkiai atstatomas. Kai kurie turistų traukos objektai atstatomi iki šiol.
Nuo 1953 m. gegužės 10 d. iki 1990 m. birželio 21 d. Chemnicas buvo vadinamas Karl Marks Štatu (Karlo Markso miestas).

Miesto objektai

Mieste yra paminklas Karlui Marksui, kurį vietiniai vadina „galva“. Taip pat mieste stovi graži, renesanso stiliaus rotušė (XV amžius), plotas aplink buvusį vienuolyną, universitetą bei operos teatrą. Taip pat graži vieta – raudonas bokštas, kuris buvo pastatytas XII ar XIII amžiuje, išlikęs nuo miestą juosusios sienos.
Vietiniame prekybos centre, Kulturkaufhaus Tietz, stovi suakmenėjęs medis. Tai vienas iš nedaugelio išlikusių, ir jo amžius yra apie kelis milijonus metų.

Ekonomika

Chemnicas yra didžiausias Chemnico-Cvikau aglomeracijos miestas, ir yra vienas iš svarbiausių rytų Vokietijos ekonominių centrų. 2004 m. Chemnico BVP buvo 6,3 milijardų eurų. Miesto ekonominę struktūrą pagrinde sudaro nedideli fabrikai bei sunkiosios pramonės sektoriai, tokie kaip mechaninė inžinerija, metalų apdorojimas, mašinų gamyba.

Demografija

Po Vokietijos susivienijimo Saksonija patyrė stiprų gyventojų sumažėjimą, o Chemnicas nuo 1990 m. prarado apie 20 procentų gyventojų. 2006 m. Chemnicas turėjo mažiausią gimstamumo lygį pasaulyje.

Keliai

Pro Chemnicą praeina dvi automagistralės (Autobahn) – A4 (Erfurtas – Drezdenas) ir A72 (Hofas – Leipcigas). Pastaroji automagistralė dar tiesiama.

Viešasis transportas

Mieste egzistuoja trys viešojo transporto rūšys – autobusai, tramvajai (Straßenbahn), bei miesto geležinkeliai (Stadtbahn). Šiomis dienomis vienas miesto geležinkelio maršrutas, penki tramvajaus, 27 miesto autobusų bei priemiestinių autobusų maršrutai aptarnauja Chemnicą bei jo apylinkes.

Oro uostai

Netoli Chemnico yra trys oro uostai, iš kurių du – tarptautiniai (Drezdene ir Leipcige. Drezdeno oro uostas nutolęs apie 70 kilometrų, o Leipcigo – apie 39 kilometrus nuo Chemnico. 13 kilometrų nuo miesto yra ir mažesnis komercinis oro uostas, kuris dabar yra tobulinamas.
R. Betis Balompié

Istoprija

2016-2017 m. La Liga pirmenybėse užėmė 15 vietą.
Radio mėgėjas

Radio mėgėjas (Radijo mėgėjas) – mėnesinis žurnalas, ėjęs 1927–1928 m. Kaune.

Istorija

Pirmąjį numerį 1927 m. balandžio mėn. išleido Aukštesniosios technikos mokyklos radijo mėgėjų būrelis. Nuo 1928 m. leido Radijo mėgėjų sąjunga. Spausdino Narkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė bei Varpo spaustuvė Kaune. Išėjo 7 numeriai. 1928 m. gegužės 9 d. prijungtas prie žurnalo „2000 metrų“.
Spausdintos radijo apžvalgos, specialistų straipsniai, patarimai radijo mėgėjams įvairiais radiotechnikos klausimais.
Bendradarbiavo V. Jasutis, A. Puidokas, A. Šapalas ir kt.
Redagavo Mykolas Baublys, Antanas Mildažis.
Vincentas Korkutis

Biografija

1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
1960-1967 m. vadovavo naftos paieškoms Žemaitijoje. 1973-1994 m. Geologijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. Iš jo ataskaitų gauta daug naujų geologinių stratigrafinių, paleogeografinių, paleontologinių, tektoninių duomenų apie Baltijos regiono gelmių sandarą, pagal gautus duomenis rasta skystos naftos silūro, ordoviko ir kambro sluoksniuose prie Kybartų, Pajevonio ir Gumbinės. Parašė mokslinių ir populiarių straipsnių.
Intelektinės transporto sistemos

Intelektinės transporto sistemos (ITS) (angl. Intelligent transport systems) – informacinėmis ir elektroninių ryšių technologijomis grindžiamos sistemos, skirtos geležinkelių, kelių, jūrų, oro ir vidaus vandenų transporto eismui, įskaitant infrastruktūrą, transporto priemones ir naudotojus, elektroninį keleivinio transporto bilietą, valdyti, taip pat sąsajoms tarp šių transporto rūšių užtikrinti.
Dažnai kalbama ir apie intelektinių transporto sistemų paslaugas, t. y. intelektinių transporto sistemų prietaikos intelektinių transporto sistemų taikymo operacinė priemonė. Veikimo užtikrinimas tinkamai parengtoje organizacinėje ir operacinėje sistemoje, siekiant padidinti naudotojo saugumą ir patogumą ir (arba) palengvinti transporto ir kelionių operacijas, padidinti jų veiksmingumą arba padėti jas atlikti.
ITS pavyzdžių kasdieniame gyvenime yra gana daug, pavyzdžiui, elektroniniai bilietai, kintamos informacijos ženklai, eismo valdymo centrai, navigacinės technologijos.
Taricha

Istorija

Dabartinio miesto apylinkės nuo seno buvo apgyvendintos vietinių indėnų (čurumatų, tomatų). Konkistadorai miestą įkūrė 1574 m. ir pavadino Villa de San Bernardo de la Frontera de Tarixa. Kolonijiniu laikotarpiu buvo žemdirbystės ir vynininkystės centras. 1817 m. prie Tarichos įvyko Tablada de Tolomosos mūšis tarp nepriklausomybės kovotojų ir rojalistų. 1826 m. Taricha inkorporuota į Boliviją (iki tol priklausė Argentinai).
Virgin Atlantic Airways

Istorija

Pirmasis kompanijos skrydis įvyko 1984 m. birželio 22 d. iš Londono į Niuarką. „Virgin Atlantic“ tapo pelninga jau po pirmųjų 12 veiklos mėnesių. Kompanija savo skrydžius vykdė tik birželio – rugsėjo mėnesiais – pačiu geriausiu laiku pagal keleivių skaičių.
1986 m. „Virgin Atlantic“ įsigijo dar vieną „Boeing 747“ lėktuvą ir pradėjo skrydžius į Majamį. Vėliau kasmet skrydžių skaičius vis augo: 1988 m. kompanija pradėjo skrydžius į Niujorką, 1989 m. – į Tokiją, 1990 m. – į Los Andželą, 1991 m. – į Bostoną ir 1992 m. – į Orlandą.
2000 m. kovą 49 % kompanijos akcijų buvo parduota „Singapore Airlines“. Kiti 51 % – liko „Virgin Atlantic“ rankose.
2002 m. birželio mėnesį bendrovė pradėjo naudoti antrą pasaulyje pagal skrydžių nuotolį keleivinį lėktuvą „Airbus A340“. Šį lėktuvą „Virgin Atlantic“ įsigijo pirmoji pasaulyje.
2005 m. spalio 31 d. kompanija savo lėktuvu skraidino 55 tonas humanitarinės pagalbos krovinį į žemės drebėjimo nuniokotą Pakistano sostinę Islamabadą.
2008 m. vasarį įmonė savanoriškai dalyvavo biodegalų bandymuose. „Virgin Atlantic“ skraidino vieną savo „Boeing 747“ lėktuvų iš Londono į Amsterdamą be keleivių ir su 20 % bendros galios, gaunamos iš biokuro. Kompanija paskelbė, kad ketina naudoti savo lėktuvuose biodegalus iš dumblių.
Al-Fateh SC

Istorija

Klubas įkurtas 1958 m.
Futbolo komanda kartą tapo šalies čempionais. (2012–13 m. sezone.)
Bižuterija

Bižuterija (pranc. bijouterie) – papuošalai iš nebrangių medžiagų. Bižuterijoje naudojami įvairūs nebrangieji metalai ir jų lydiniai, įvairių spalvų ir skaidrumo stiklas, keramika, plastikas, kitos medžiagos. Savi išvaizda bižuterijos gaminiai gali nesiskirti nuo brangiųjų metalų juvelyrinių dirbinių, tačiau jų kaina žymiai mažesnė.
Nuo XX a. vidurio bižuterija, sukurta žinomų menininkų ir dizainerių, imta labiau vertinti, kartais kaina ėmė pranokti net dirbinius iš brangakmenių ir brangiųjų metalų. Bižuterijos dirbiniai, sukurti meistro pagal originalų projektą, tapo prestižiniais aksesuarais.

Medžiagos

Pradžioje madingus papuošalus gamindavo iš nebrangių pakaitalų, imituojančių brangiuosius akmenis, pvz., strazų ar organinio stiklo. Šiuolaikinė bižuterija gaminama iš labai įvairių medžiagų. Pvz., fianitas imituoja briliantus, kai kurie pusbrangiai akmenys imituoja brangakmenius, auksavimas ir sidabravimas sudaro aukso ir sidabro įspūdį. Pigūs papuošalai gali būti daryti iš nikelio, melchioro, žalvario, kitų pigių lydinių. Šiuolaikinėje bižuterijoje naudojama ir mediena, oda.
Palangos valsčius

Palangos valsčius (rus. Полангенская волость) buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Palanga.
Izolda Poželaitė-Davis

Biografija

Tėvai Enny ir Vladas Poželos. Vidurinį išsilavinimą įgijo Kauno mergaičių gimnazijoje ir Berlyne. Nuo 1944 m. Berlyno, Paryžiaus, Freiburgo, Ciuricho, Adelaidės ir Flinderso (Australija) universitetuose studijuota istorija, filosofija, logika, geografija, matematika, fizika, chemija, biologija, prancūzų kalba ir literatūra, vokiečių kalba ir meno istorija.
Dirbo pedagoginį darbą Kaune, Ciuriche, nuo 1949 m. Pietų Australijos mokyklose. Bendradarbiavo Lietuvos, Australijos lietuvių bei Australijos pedagoginėje spaudoje.  Daugelio Pietų Australijos lietuvių organizacijų narė arba vadovė. 1989-1993 m. Australijos lietuvių bendruomenės Švietimo tarybos pirmininkė. Australijos svetimų kalbų egzaminatorė ir egzaminų komiteto narė.
1991 m. Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijoje pradėjo organizuoti anglų kalbos rašinio konkursus baigiamųjų klasių moksleiviams. Paskatino panašius konkursus kituose Lietuvos regionuose organizuoti ir kitus Australijos lietuvius. 2003 m. įsteigė Vlado ir Enny Poželų tiksliųjų mokslų, dailės, dramos ir muzikos premijas I–IV klasių gimnazistams. Šiaulių anglų kalbos mokytojų asociacijos, Juliaus Janonio gimnazijos ir kitų Lietuvos mokyklų bei bibliotekų rėmėja. 
Nuo 1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.
Kodžioson

Legendos

Apie Kodžiosoną pasakojama daugybė legendų. Teigiama, kad tai nebuvo pirmoji valstybė Korėjoje. Iki jos egzistavo Pedal (kor. 배달국 Baedalguk) (3898-2333 m. pr. m. e), o ši savo ruožtu kilo iš Hvanguk (kor. 桓國/환국 Hwanguk) (7197-3898 m. pr. m. e.)
Pasakojama, kad tada, kai dangaus dievo Hvanino sūnus Hvanungas valdė pasaulį iš Dievų miesto Šinši (神市/신시), esančio Pektu kalne, atėjo pas jį tigras ir lokys, melsdami padaryti juos žmonėmis. Dievas davė jiedviem 20 skiltelių česnako ir kiečių, liepdamas misti vien tik jais. Tigras greitai pabėgo nuo tokio gyvenimo, o lokys iškentė 21 dieną, ir dievas pavertė jį gražia moterimi Ungnio (熊女/웅녀 Ungnyeo). Kadangi jai buvo liūdna vienai, dievas padovanojo jai sūnų Tanguną, kurio tikrasis vardas buvo Tangun Vanggom.
Tangunas tapo Kodžiosono įkūrėju, ir visi jo palikuonys valdovai buvo tituluojami „tangunais“. Jis valdė tuo pat metu, kuomet Kiniją valdė imperatorius Yao.

Geografinis padalinimas

Kočiosonas buvo padalintas į tris dalis: Šiaurėje (Pietų Mandžiūrijoje) buvo centrinė valstybė Čindžioson (Jinjoseon) su sostine Asadal mieste, valdoma paties Tanguno, vakaruose – Pondžioson (Beonjoseon), su sostine Vangomsong, o pietuose (Korėjos pusiasalyje) – Madžioson (Majoseon) su sostine Taldžiguk. Pastarosios buvo valdomos „vicetangunų“ Čidunam ir Ungbekta.
Rotten Tomatoes

Istorija

Rotten Tomatoes veiklą pradėjo 1998 m. rugpjūčio 12 d. Tai buvo Senh Duong laisvalaikio projektas. Pasak jo, jis siekė sukurti tinklalapį, kuriame lankytojai gautų prieigą prie filmų apžvalgų, išsakytų įvairių JAV kritikų. Sukurti tinklalapį jį įkvėpė tai, kad jis, būdamas Džekio Čano gerbėjas, ėmė rinkti visas Čano filmų apžvalgas, pasirodžiusias JAV. Pirmasis filmas, kurio recenzija buvo patalpinta Rotten Tomatoes tinklalapyje, buvo „Draugai ir kaimynai“ (Your Friends & Neighbors). Projektas greitai sulaukė pasisekimo, jau pirmąją savaitę apie jį ėmė rašyti Yahoo!, Netscape ir dienraštis „USA Today“; per dieną apsilankydavo 600–1000 unikalių lankytojų.
Padedamas buvusių bendrakursių iš Kalifornijos universiteto, Patrick Y. Lee ir Stephen Wang, 2000 m. balandžio 1 d. jis paleido visą parą veikiančią versiją.
2004 m. tinklalapį įsigijo „IGN Entertainment“. 2010 m. „IGN“ tinklalapį pardavė „Flixster“ kompanijai, kuri kuria filmų reitingavimo aplikacijas iPad ir kitiems mobiliesiems įrenginiams. Pasak šių kompanijų, bendras jų lankytojų skaičius per mėnesį iš įvairiausių platformų siekia 30 mln. 2011 m. „Warner Bros.“ įsigijo „Flixster“.
Pilis

Pilių atsiradimas

Pagrindiniai Europos pilių, kurios atsirado IX a. Karolingų Prancūzijoje, pirmtakai buvo romėnų įtvirtintos karinės stovyklos ir piliakalnių tvirtovės.
Sutvirtinimai ir pylimai buvo naudojami gynybai nuo akmens amžiaus. Europoje pilys atsirado tik IX a. iš dalies dėl poreikio gintis nuo Vikingų žygių, iš dalies – dėl feodalinio susiskaldymo. IX–XV a. visoje Europoje buvo pastatyta tūkstančiai pilių. Vien Prancūzijoje 1905 m. buvo suskaičiuota daugiau kaip 10 000 pilių.
Pirmąsias pilis statėsi riteriai ir didikai apsaugai ir kartu kaip saugias bazes, iš kurių galėtų veikti vietinės karinės pajėgos. Tuo metu, kai karaliaus valdžia buvo silpna, pilių tinklas ir jų karinės pajėgos garantavo santykinį politinį saugumą.
Pavyzdžiui, Prancūzijos Puatu provincijoje IX a. prasidėjus vikingų žygiams, buvo tik 3 pilys, o XI a. – jau 39. Panašiai buvo visoje Europoje. Pilys galėjo būti pastatytos labai greitai – jų statyba užtrukdavo nuo 1 iki 20 metų.
Pilį sudarė griovio juosiama kalva ar pylimas su mediniu bokštu viršūnėje. Pilies kieme už aptvaro stovėdavo gyvenamieji pastatai, arklidės, svirnai ir daržinės. Ankstyvąsias pilis saugojo aukšta medinė statinių tvora.
Atsiradus patrankoms ir parakui pilių karinė reikšmė sumažėjo, karinėje srityje jas keitė fortai.
Panašūs statiniai Rusijoje (Kremlius) ir Japonijoje (Širo) taip pat laikomi pilimis.

Akmeninės pilys

Maždaug nuo XI a. 8 deš. didesnėse Vakarų Europos pilyse imta statyti akmeninį bokštą, vadinamą donžonu. Londono Taueris, pirmasis donžonas Anglijoje, buvo pradėtas statyti 1078 m. Bokšte laikytos maisto atsargos ir ginklai, jame gyveno didikas su tarnais. Kalinius uždarydavo į pilies požemius.

Bokštai ir sienos

Nuo XII a. pradėti statyti akmeniniai aptvarai, supantys donžoną. Prie sienų buvo statomi išsikišę bokštai, kad užpuolikus būtų galima apšaudyti iš visų pusių. Maždaug XIII a. 8 deš. kai kuriose pilyse atsirado antroji išorinė siena, kad jas būtų sunkiau pulti. Tokios pilys, dažnai statytos kryžininkų Artimuosiuose Rytuose, vadinamos koncentrinėmis, nes jų aptvarinės sienos buvo kelios.

Puolimas

Pilis buvo puolama, naudojantis katapultomis, taranais ir pristumiamais apgulties bokštais. Į ją lėkdavo akmenys ir degančios strėlės, puolėjai kasdavosi po jos pamatais. Jei pilies nepavykdavo greitai paimti, ji būdavo apgulama. Daugumą pilių įveikė papirkinėjimai, ligos ir badas.
Apie XV a. vidurį patrankos ir parakas įgijo galią griauti sienas. Pilyse pasidarė nebesaugu. Dauguma pilių sugriuvo, kai kurios perstatytos į rūmus arba prabangius namus.