google/wiki40b huggingface dataset:
Repkų valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bačkai, Balkai, Bohai, Borichuvas, Čaple Andrelevičė, Čaple Kolonija, Galkai, Jasenas, Juzinas, Kamianka, Kanabrudas, Karskiai, Kobilani Gurnė, Kobilani Skorupkai, Liškai, Molomotkai, Molomotki Dvuras, Ostroviecas, Ostruvekas, Remišev Dužai, Remišev Malai, Repkai, Roguvas, Rudnikai, Savice Bronišė, Savice Dvuras, Savice Viešas, Skorupkai, Skžeševas, Skžešev E, Skverčin Dvuras, Skverčin Viešas, Smunevas, Škopai, Vasilev Skžeševskai, Vasilev Šlacheckai, Vežbice Gurnė, Virozembi Konatai, Virozembi Podavcė, Vlodkai, Zavadai, Žulkvai.
Kairių poligonas

Kairių poligonas – karinis poligonas, įkurtas 1949 m. netoli Kairių kaimo, Klaipėdos rajone. 1995 m. birželio 17 d. priskirtas Lietuvos kariuomenės reikmėms. Šiuo metu priklauso kariuomenės Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Butigeidžio dragūnų pėstininkų batalionui.
Poligono teritorijoje yra aštuoni mokymo laukai, dvi šaudyklos su įranga, sprogmenų naikinimo, granatų mėtymo aikštelės, autodromas. Poligone praktinius įgūdžių įgauna bazinio kario savanorio įgūdžių kurso kariai ir kitų kursų klausytojai, vykdomas bataliono karių kovinis rengimas. 2004 m. karių rengimui Taikos rėmimo operacijoms ir mokymams kautis mieste įrengti kontrolės postai ir „Marių" miestelio imitacija bei stovyklavietės. Kairių poligone mokomasi ir ekstremalaus vairavimo. Tam tikslui įrengta speciali trasa, primenanti Afganistano kelius. Kairių poligonas pagal geografinę padėtį ir galimybių specifiką yra vienintelis poligonas Lietuvoje, kur vienu metu tarpusavio sąveikos pratybas ir mokymus gali vykdyti karinės oro, jūrų ir sausumos pajėgos. Kairių poligone pratybas organizuoja ir kiti kariuomenės daliniai, pasienio bei priešgaisrinė tarnybos, kitos organizacijos.
2014 m. gegužės 17 d. Kairių poligonui buvo suteiktas generolo Povilo Plechavičiaus vardas.
2016 m. buvo priimtas sprendimas atnaujinti poligono infrastruktūrą ir iki 2017 m. jame planuojama įrengti elektrinių taikinių ir individualaus kovinio šaudymo treniruotėms skirtas šaudyklas.
Abraomas Juzefovičius

Valstybės tarnyba

1509-1519 m. Lietuvos didysis iždininkas, Smolensko seniūnas, Minsko vaitas, LDK tarybos narys, Kauno pilininkas. Kauno, Polocko ir Smolensko muitinių nuomininkas. 1518 m. dovanojo Vilniaus šv. Nikolajaus cerkvei garsųjį Kijevo Psalmyną ir ta proga įrašė jame ilgą prakeikimą tiems, kas išdrįs šį 1397 m. Kijeve vladykos Michailo paliepimu ir nuodėmingo vergo Spiridono, protodiakono ranka užbaigtą psalmyną iš minėtos cerkvės paimti. 
Stengėsi palaikyti kuo glaudesnius ryšius su Lenkija, kur 1516 m. įsigijo valdų Karūnoje ir tapo Lenkijos piliečiu. Pasirėmęs herbiniu pagrindu, 1518 m. Krokuvoje sutarė dėl dukros Marinos ir Krokuvos kašteliono Jeronimo Jaroslavskio vedybų, ir tik jo mirtis sutrukdė įvykdyti šį sprendimą. Tačiau paskirtieji testamento vykdytojai kiek vėliau vis tik išleido Mariną už lenkų diduomenės atstovo.
Liepos 26-osios judėjimas

Liepos 26-osios judėjimas (isp. Movimiento 26 de Julio; M-26-7) – Fidelio Kastro įkurta ir vadovaujama revoliucinė organizacija, kuri 1959 m. Kuboje nuvertė Fulchensijo Batistos vyriausybę.

Kilmė

Liepos 26-osios judėjimas buvo pavadintas pagal nepavykusį Monkados kareivinių užpuolimą Kubos Santjage 1953 m. liepos 26 d. 1955 m. 82 ištremti revoliucionieriai (tarp jų Fidelis Kastro, jo brolis Raulis Kastro, Kamilas Sjenfuegosas, Huberas Matosas ir argentinietis Ernesto „Če“ Gevara) pertvarkė judėjimą. Jų užduotis buvo sukurti disciplinuotą partizaninį judėjimą, kuris nuverstų F. Batistos režimą.
1956 m. gruodžio 2 d. 82 vyrai jachta „Granma“ išplaukė iš Tuspano (Verakruso valstija, Meksika) ir išsilaipino Kuboje, pasirengę pradėti revoliuciją. Išsilaipinimas vyko dieną. Operaciją apšaudė Kubos oro pajėgos, todėl revoliucionieriai patyrė didelių nuostolių, buvo atskirti nuo savo atsargų ir priversti pasidalyti į dvi grupes. Be to, vietinis vedlys įviliojo partizanus į pasalą. Galiausiai, iš 82 išsilaipinusių revoliucionierių liko tik 12. Jie persigrupavo Siera Maestros kalnuose. Čia buvo įkurta ilgalaikė stovyklavietė ir pradėta rengti Kubos revoliucija, kuri tęsėsi dvejus metus ir baigėsi 1959 m. sausį, kai Naujųjų metų išvakarėse Liepos 26-osios judėjimo pajėgos įžengė į Havaną ir F. Batista pabėgo iš Kubos.

Po 1959 m.

Kai judėjimas perėmė valdžią, prie jo prisijungė daugelis prieš F. Batistą kovojusių asmenų ir liberalų. Judėjimas buvo sujungtas su kitomis organizacijomis ir pavadintas Kubos socialistinės revoliucijos jungtine partija, kuri 1965 m. buvo pertvarkyta į Kubos komunistų partiją. Apie F. Kastro planus pertvarkyti judėjimą žinojo tik jo artimiausi asmenys. Kai išaiškėjo, kad Kuba ketina priimti griežtą marksistinę-leninistinę politinę bei ekonominę sistemą, kilo kai kurių partijos narių ir JAV pasipriešinimas.
Liepos 26-osios judėjimo vėliava naudojama ant Kubos karinių uniformų pečių ir tebėra Kubos revoliucijos simbolis.
Aleksandra Kubilickienė

Biografija

1975 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, žemės ūkio buhalterinės apskaitos ekonomistė.
Pakruojo rajono savivaldybės ekologė, Ekologinio švietimo centro narė. Seimo nario Jono Juozapaičio padėjėja.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narė, Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos klubo narė.
1995–1997 m. (LDDP sąraše), 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narė. 
Verslininkių ir vadybininkių draugijos Pakruojo skyriaus vadovė. Lietuvai pagražinti draugijos narė, samariečių draugijos narė.
Sutuoktinis Bronislovas, vaikas Rasa.
Kampinis reflektorius

Kampinis reflektorius, kampinis atšvaitas (angl. corner reflector) – trijų tarpusavyje statmenų plokštumų struktūra, nepriklausomai nuo kritimo kampo atspindinti šviesą arba radijo bangas tiesiai jų siųstuvo kryptimi. Radijo bangų kampinis reflektorius susideda tiesiog iš metalinių plokščių. Šviesos bangoms reikalingi veidrodžiai.
Radijo bangų kampiniai reflektoriai (dar vadinami radiolokaciniais atšvaitais) montuojami ant laivų (ypač gelbėjimosi valčių), plūdurų ir kitais atvejais, kuomet svarbu objektą gerai ir patikimai aptikti radarų pagalba.
Daugelio smulkių šviesos kampinių reflektorių struktūra naudojama dviračių ir automobilių atšvaituose, kurie atspindi šviesą jos šaltinio kryptimi ir todėl yra gerai matomi stebėtojo turimo žibinto ar prožektoriaus šviesoje.
Kampiniai reflektoriai naudojami kaip radiolokacinio maskavimo priemonė. Pvz., išilgai kelio prismaigsčius karčių su kampiniais reflektoriais šie duoda tokias ryškias atšvaitas, kad radaras neaptinka tuo keliu važiuojančių tankų ar kitos technikos.
Kampinis reflektorius gali susidaryti ir atsitiktinai. Pavyzdžiui, kai kurios architektūrinės struktūros (aukšti statiniai su daugeliu balkonų ir pan) sudaro kampinį reflektorių garso bangoms – toks statinys efektyviai grąžina garso aidą (pavyzdžiui, pliaukštelėjus delnais). Ties lėktuvo uodega gali susidaryti gerai radijo bangas atspindintis kampinis reflektorius – kariniuose lėktuvuose tai nepageidautina ir to vengiama.
Pridėjus daug smulkių kampinių reflektorių, galima pagaminti šviesą atspindinčius dažus, nors tam yra ir kitokių būdų.
Baltakaktė amazonė

Išvaizda

Kūnas iki 26 cm ilgio. Svoris – apie 380 g. Vyrauja žalia spalva, tik kakta ir siauras ruoželis aplink akis balti. Vidinė juostelė aplink akis raudona, primenanti akių rėmelių išvaizdą. Taip pat raudona juosta yra ant sparnų, nusitęsianti nuo sparno sulenkimo iki plasnojamųjų plunksnų. Plasnojamosios plunksnos mėlynos. Pilvelio apačia ir pauodegis su gelsvu atspalviu. Snapas geltonas. Patelių akių rainelė raudonai ruda, patinų – geltona. Patinų plunksnų dangoje nėra raudonos spalvos.

Paplitimas

Paplitusi Centrinėje Amerikoje – nuo Meksikos šiaurės vakarinės dalies iki Kosta Rikos

Gyvenimo būdas

Gyvena drėgnuose tropiniuose miškuose ir savanose, kur auga aukšti medžiai.
Dėtyje 2-4 kiaušiniai. Peri 28-30 dienų, lizde jaunikliai išbūna 60-65 dienas, po to dar apie mėnesį juos maitina abu tėvai.

Laikymas

Ši papūgų rūšis labai mėgiama tarp paukščių augintojų, kadangi yra nedidelė ir lengvai auginama.
Kampiškės

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs iš bendrinio žodžio kampas.

Žymūs žmonės

Kaime gimė poetas Jonas Aistis-Aleksandravičius (1904–1973)
Rombinė duobė

Rombinė duobė (lot. Fossa rhomboidea) - topografiškai ir struktūriškai svarbi rombinių smegenų dalis. Ji sudaro ketvirtojo skilvelio dugną, o jos paviršiuje esančioje pilkojoje medžiagoje išsidėstę aštuonių paskutinių galvinių nervų porų branduoliai.
Rombinės duobės dugną sudaro tilto ir pailgųjų smegenų viršutinės dalies paviršiai, o kraštus viršuje - viršutinės, apačioje - apatinės smegenėlių kojytės. Duobės forma yra taisyklingo rombo, kurio smailieji kampai atsisukę į viršų ir apačią, o bukieji - į šonus. Išilgai rombinės duobės eina vidurinė vaga, toje vietoje, kur pailgosios smegenys suauga su tiltu eina smegeniniai ruoželiai, stirae medullares.
Rombinės duobės paviršius nelygus: abipus vidurinės vagos išilgai duobės eina vidinė pakyla, eminentia medialis, apačioje ji baigiasi poliežuvinio nervo trikampiu, trigonum n. hypoglossi, o į šoną nuo jo yra tamsesnės spalvos klajoklio nervo trikampis, trigonum n. vagi. Virš smegeninių ruoželių, vidinėje pakyloje yra veidinis gumburėlis, colliculus facialis. Rombinės duobės šoniniuose kampuose yra prieanginis laukas, area vestibularis. Į šoną nuo veidinio gumburėlio ir aukščiau šio lauko yra melsvoji dėmė, locus caeruleus.
Okajama

Istorija

Miestas įkurtas 1889 m. birželio 1 d.
2005 m. miesto plotas išplėstas, prie jo prijungus Micu apskrityje buvusį Micu miestelį ir Kodžimos apskrityje buvusį Nadasakio miestelį. 2007 m. prie miesto prijungtos Seto ir Takebės gyvenvietės.
Miestas žymus Kōraku-en sodu ir rekonstruota juodąja Okajamos pilimi. Manoma, kad iš čia galėjo atsirasti ir japonų liaudies pasaka Momotaro.
Mieste įsikūręs Sogendži, milžiniškas dzeno vienuolynas, priklausantis Rinzai atskalai. Jis paruošia daug vienuolių didiesiems Kioto vienuolynams. Čia taip pat įsikūręs treniruočių centras užsieniečiams.

Transportas

Tai vienas tų retųjų Japonijos miestų, kuriuose veikia tramvajus.
Miestą aptarnauja Okajamos oro uostas.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – apskritalapis bugienis.
Erhard Auer

Biografija

Nuo 1907 m. Bavarijos žemės landtago narys, 1908–1917 m. žemės sekretoriato darbuotojas, 1917 m. landssekretorius. Po 1918 m. lapkričio 8 d. revoliucijos Vokietijoje – Bavarijos žemės revoliucinės Kurto Eisnerio vyriausybės užsienio reikalų ministras.
1919 m. sausio 12 d. paskirtas Bavarijos ministru pirmininku, bet vasario 21 d. per grafo Antono Arko – Valejo pasikėsinimą landtage sužeistas.
Nuo 1920 m. Reichstago atstovas. 1908–1925 m. Bavarijos socialdemokratų laikraščio „Münchener Post“ redaktorius. 1944 m. liepą hitlerininkų suimtas ir 1945 m. nužudytas.
Ignalinos rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Bronis Ropė, jo pavaduotoju Henrikas Šiaudinis. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Algimantas Ribokas.
Kintų herbas

Aprašas

Sidabriniame skydo lauke trys raudoni buriniai laivai (viršuje du, apačioje vienas), priekinės burės trikampės, galinės - stačiakampės.

Istorija

Herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-902.
Vakarų Sacharos vėliava

Vakarų Sacharos vėliava buvo įteisinta 1976 metų vasario 27 dieną. Ši vėliava yra naudojama Polisario fronto, kovojančio už šios teritorijos nepriklausomybę nuo Maroko, bei Sahravio Arabų Demokratinės Respublikos (nepripažinta šio teritorinio vieneto vyriausybė).
Šios vėliavos dizainas yra analogiškas daugelio arabų šalių naudojamam spalviniam koloritui bei išdėstymui. Šią vėliavą sudaro keturspalvė: horizontalios spalvos – juoda, balta, žalia, bei kairėje vėliavos pusėje esantis raudonos spalvos lygiašonis trikampis. Baltame vėliavos fone yra pavaizduotas raudonas pusmėnulis ir penkiakampė žvaigždė – islamo simbolis. Šios vėliavos spalvos yra interpretuojamos dvejopai. Pirma jos siejamos su tradiciniu pan – arabiškuoju simbolizmu, tačiau tarp vietinių šios teritorijos gyventojų bei pasipriešinimo kovotojų yra pateikiama visiškai kita interpretacija. Juoda simbolizuoja kelis dešimtmečius trunkančia Maroko okupaciją; balta – viltį, kad kada nors bus pasiekta taika; žalia – viltis, kad vieną dieną pavyks Sacharos dykumą paversti žaliuojančiu kraštu; bei raudona, simbolizuojanti vietinių gyventojų – sahravų – kraują bei netektis per Maroko okupacijos laikotarpį.
Tarptautinei bendruomenei šios teritorijos nepripažįstant suverenia bei esant okupuotai Maroko, oficialioji įteisinta vėliava yra Maroko karalystės.
Ši vėliava yra labai panaši ir kartais maišoma su Jordanijos Hašimitų Karalystės bei Palestinos valstybės vėliavomis.
Anglų kalba

Struktūra

Anglų kalba – analitinė. Gausu pagalbinių žodžių, maža galūnių, santykiai tarp žodžių sakinyje reiškiami žodžių tvarka. Yra trys linksniai: vardininkas, kilmininkas ir objektyvinis linksnis, kuris yra naudininko, galininko ir abliatyvo junginys. Santykius, kurie lietuvių kalboje nusakomi linksniais, parodo prielinksniai. Žodžio vieta sakinyje griežta.
Žodyne daug prancūzų, lotynų, skandinavų ir kt. kalbų žodžių. Rašyba archajiška, nutolusi nuo tarimo. Pati kalba turi daugybę tarmių bei regioninių variantų, kai kurie stipriai skiriasi nuo bendrinės kalbos.
XVII–XIX a. paplito Didžiosios Britanijos kolonijose. Jungtinėje Karalystėje ir Šiaurės Amerikoje vartojama anglų kalba šiek tiek skiriasi tarimu ir žodynu.

Anglų kalba Lietuvoje

Lietuvoje anglų kalba pradėta dėstyti tik XIX amžiaus pradžioje Vilniaus universitete. Amžiaus pabaigoje JAV išleistos pirmosios mokomosios knygos – 1875 metais parengtas M. Tvarausko žodynas Tłumoczius arba Słownikas angielckaj-lietuwyszkas ir lietuwyszkaj-angielskas, 1903–1905 metais A. Lelio žodynai. Vėliau gramatikos ir žodynai ruošti VDU dėstytojų. 1962 metais Vilniaus universitete įkurta Anglų kalbos katedra (vėliau – Anglų filologijos), anglų kalba pradėta dėstyti daugelyje aukštųjų ir bendrojo lavinimo mokyklų. Po nepriklausomybės atkūrimo anglų kalbą mokytis pasirenka 80 % visų moksleivių.
Kurdistano istorija

Islamizacijos laikotarpis

VII a. nugalėjus Sasanidų imperija, Kurdistanas prijungtas prie Kalifato, pradėta krašto islamizacija.
Kalifatui silpstant, nuo IX a. ėmė valdyti vietinės dinastijos, nepriklausomos nuo centrinės valdžios. Pirmosios jų buvo arabiškos kilmės ir daugiausia valdė iš Mosulo, bet dažniausiai kontroliuodavo didžiąją dalį Kurdistano. Tai buvo Ichšididai (935-969, valdė iš Egipto), Hamdanidai (905-991), Ukailidai (992-1096)
Ilgainiui krašte pradėjo kilti vietinės, kurdiškos dinastijos ir valstybės, valdžiusios atskirus regionus. Ake, Andzevatsi buvo vienos pirmųjų. X a. regioną valdė kurdiškos dinastijos Hasanvahidai (959-1015, valdė rytinę dalį iš Dinavaro, kurį laiką buvo Bujidų vasalai), Anazidai (990-1117), Marvanidai (990-1096 valdė vakarų Kurdistaną). Maža to, kurdų kilmės dinastijos įsigalėjo ir kitose, ne kurdiškose, teritorijose: Armėnijoje (Šadadidai), Azerbaidžane (Ravadidai), Luristane (Hazaraspidai).
Greičiausiai per šį laikotarpį kurdai palaipsniui kurdizavo ir islamizavo dideles teritorijas į šiaurę, t. y. didžiulę dalį Istorinės Armėnijos, įskaitant tokius regionus kaip Aukštutinė Armėnija, Taronas, dalį Airarato, išstumdami etninius armėnus iš jų žemių.

Tiurkų valdymo laikotarpis

Po XI a. Seldžiukų viešpatavimo, Mosulo atabegai Zengidai (1127-1234 m.) suvienijo visą Kurdistaną.
XII a. patys kurdai įkūrė naują galingą dinastiją. Tai buvo Ajubidai (1171-1250), užkariavę milžiniškas teritorijas iki pat Egipto ir Jemeno. Tai buvo didžiausias kurdų ekspansijos laikotarpis.
Nuo XIII a. prasidėjo skaudžiausias Kurdistano istorijoje laikotarpis, nes valdė įvairios tiurkiškos dinastijos: Ilchanidai, Timūridai, Kara Kojunlu, Ak Kojunlu, o XVI-XVIII a. dėl regiono varžėsi Safavidai ir Osmanai. Jų valdymo laikais prieš kurdus buvo vykdoma nepalanki politika. Safavidų imperijoje daugybė kurdų buvo iškelti iš Kurdistano ir apgyvendinti Chorasane.
Tuo metu Kurdistano periferijose formavosi nepriklausomos ar pusiau priklausomos Kurdų kunigaikštystės, kaip Soranas, Babanas, Bochtanas ir kitos.

XX a.

Apie 1920 m. nusistovėjo dabartinės sienos, pagal kurias istorinis Kurdistanas padalintas tarp keturių valstybių. Visose kurdai reiškė nepasitenkinimą, vyko maištai ir sukilimai. Iki dabar visose šalyse įvairios kurdų partijos ir organizacijos (ypač Kurdistano darbininkų partija) kovoja už Kurdistano suvienijimą.
Bulidenas

Istorija

Nuo XVII a. iki 1967 m. veikė kasyklos, kuriose kastos polimetalų, švino, cinko rūdos. Kasta požeminiu būdu.
Hubert Reimer

Biografija

Gimė 1939 m. vasario 23 d. Klaipėdoje. 1960-1964 m. studijavo istoriją Leipcigo universitete. 1966 m. dalyvavo moksliniuose tyrimuose Čilėje. Apsigynė disertaciją apie Čilės kolonizaciją VIII-XVI amžiais. Vėliau dirbo moksliniu darbuotoju Leipcigo universitete. Nuo 1983 m. universitete dėstė proistorę ir ankstyvąją istoriją.
Putna (Siretas)

Hidrogeologiniai upės baseino ypatumai

Hidrogeologiniai tyrimai parodė, kad upės baseine yra daug vandeniu turtingų vandeningųjų sluoksnių. Apie 30% upės gaunamo vandens yra požeminės kilmės. Nors pagrindinis vandens šaltinis yra krituliai, tačiau Vrančos kalnuose vandens papildymas iš požeminių vandenų yra labai svarbus.
Kai kur gruntiniai vandenys turi iki 0,5 g/l druskų.
Upės vandenys turi daug mineralinių medžiagų, ypač sieros, karbonatų ir geležies junginių. Šiuos mineralinės medžiagos į upę patenka iš šlaitų prie Putnos krioklio, šiaurinių Porcului kalnagūbrio šlaitų (ties Tišicos įtekėjimo vieta), Mišinos upės slėnyje, ties Pietricica žiotimis.

Hidrografija

Putnos upės baseino plotas yra 2720 km². 31% šio ploto užima kalnuoti rajonai – rytinis Vrančos kalnų kraštas. Kalnuotąją baseino dalį sudaro du orohidrografiniai mazgai. Svarbiausias yra Vrančos kalnų vakarinio kalnagūbrio centrinis sektorius, kuriame yra Lăcăuţi-Arişoaia kalnagūbris, iš kurio išteka Putna ir Zebala. Antrasis mazgas yra šiaurinis Paisele kalnagūbrio galas, kur išteka Neruža ir maži upeliai, priklausantys aukštutiniams Putnos, Tišicos ir Neružos baseinams.
Putnos upės ilgis 144 km. Jos ištakos yra šiauriniame Lăcăuţi-Arişoaia kalnagūbrio šlaite, 1700 m virš jūros lygio aukštyje. Nuo ištakų iki kalnuotosios zonos ribos Putnos ilgis apie 30 km, teka dideliu puslankiu, apytiksliai į šiaurę. Vagos skerspjūvis V raidės pavidalo. Toliau slėnis platėja, nes kerta 9 km pločio Lepşa-Greşu depresiją. Žemiau Lepšos (Lepşa) Putna turi vaizdingą 7 km ilgio tarpeklį smiltainio kloduose, kur turi daug slenksčių ir Putnos krioklį.

Miestai ir kaimai

Putna teka pro šias gyvenvietes – Greşu, Lepşa, Tulnici, Negrileşti, Bârşeşti, Valea Sării, Vidra, Garoafa, Vânători.
Juodasis piengrybis

Išvaizda

Kepurėlė 2 – 7 cm skersmens, plona, įvairių rudos spalvos atspalvių, iš pradžių kūgiška, vėliau iškili, su gūbreliu, galiausiai paplokščia, arčiau kraštų paviršius šiurkštus. Kotas 6 – 8 cm ilgio, cilindriškas, senesnių grybų tuščiaviduris, palyginti ilgas, viršutinė dalis raukšlėta. Lakšteliai tankūs nuaugintiniai. Trama balta, ore šiek tiek parausta, švelnaus kvapo, pieniškos sultys kartoko prieskonio.
Sinonimai: Lactariella lignyota, Lactifuus lignyotus.

Augavietė

Šis grybas dažniausiai sutinkamas lapuočių miškuose.
Sezonas: gegužė – spalis
Majaguesas

Istorija

Majaguesas įkurtas ispanų 1760 m. ir pavadintas Nuestra Señora de la Candelaria de Mayagüez, o po trejų metų gavo savivaldos teisę. Į Majaguesą atvyko daugiausia imigrantai iš Kanarų salų.
Ivanas Pavlovas

Ivanas Petrovičius Pavlovas (rus. Иван Петрович Павлов, moksl. translit. Ivan Petrovič Pavlov; 1849 m. rugsėjo 14 d. Riazanėje, netoli Maskvos – 1936 m. vasario 27 d. Leningrade) – rusų gydytojas, fiziologas. 1904 m. medicinos Nobelio premijos laureatas.
Atliko esminius etiologinius tyrimus ir pagrindė kone visas naujesnes mokymosi teorijas.
Pavlovas buvo įsitikinęs, kad elgesys yra sąlygojamas refleksų. Jis atskyrė ir pagrindė sąlyginius (įgytus) ir nesąlyginius refleksus. Žymiausias mokslininko projektas ir tyrimas – vad. Pavlovo šuns eksperimentas. Jame remtasi Nobelio premija įvertintomis fiziologinėmis studijomis.
Pavlovas nustatė, kad šuns seilių sekrecijos liaukos seiles išskiria ne ėdimo metu, o jau vos pamačius ėdalą. Jų išskyrimą taip pat gali sąlygoti koks nors dirginimas, pavyzdžiui, skambutis, reguliariai girdėtas prieš pat ėdimą. Tai Pavlovas paaiškino kaip daugkartinį dirginimo pasikartojimą ir vėlesnį sutapimą, kuris susijęs su tolesniu fiziologinių (šiuo atveju – mitybos) poreikių tenkinimu. Nustatyta, kad vėliau pakanka tik kurio nors vieno dirginimo (pavyzdžiui, skambučio) tam, kad seilės būtų išskiriamos. Pavlovas tai pavadino sąlyginiu refleksu.
Fosfatai

Fosfatai – fosforo rūgšties druskos ir esteriai. Fosfato jonas yra neorganinis junginys, galintis sudaryti įvairias druskas.

Gamtiniai fosfatai

Taip pat būna gamtiniai fosfatai. Tai mineralų klasė, kuriai dar priklauso arsenatai ir vanadatai. Skiriami paprastieji (su vienu anijonu) ir sudėtingieji (su dviem ir daugiau skirtingų anijonų), su vandeniu ir bevandeniai fosfatai. Žinoma >230 fosfatų klasės mineralų. Svarbiausi: apatito grupės mineralai (apatitas, fluorapatitas, chlorapatitas, karbonatapatitas, sulfatapatitas), monacitas, vivianitas, turkis.
Gamtiniai fosfatai kristalizuojasi iš specifinės šarminės magmos arba iš jūros vandens, kuriame gausu fosforo (fosforitai), taip pat susidaro hidroterminių ir pneumatolitinių procesų metu (monacitas, ksenotimas). Vivianitas susidaro pelkėse, jo randama ir tarpledynmečių organinėse nuogulose.
Iš gamtinių fosfatų daugiausia gaminamos trąšos. Didžiausi fosfatų tiekėjai pasaulyje (2015 m.) yra Kinija (100 mln. t), Marokas (30 mln.), JAV (27,6 mln.), Rusija (12,5), Jordanija (7,5), Brazilija (6,7), Egiptas (5,5), Peru (4), Tunisas (4), Izraelis (3,3), Saudo Arabija (3,3), Vietnamas (2,7), Australija (2,6), Pietų Afrikos Respublika (2,2). Šiek tiek fosfatų randama ir Lietuvoje (gavyba nevykdoma).