Kami

Kami (jap. 神) yra šintoizme garbinamos dangaus ir žemės dievybės, dvasios ir reiškiniai. Ši kategorija įtraukia žmones (imperatorius, protėvius ir pan.), paukščius ir gyvūnus, medžius ir augalus, kalnus, jūras, gamtos reiškinius ir pan. Kami gali būti tiek tų objektų turimos savybės (griaustinio garsas), tiek jie patys (krioklys).
Kami yra ne antgamtinės būtybės, bet gamtos dalis: jie gali būti tiek geri, tiek blogi; tiek kilnūs, tiek niekingi; tiek stiprūs, tiek silpni. Jie yra musubi (jap. 結び) – visatą jungiančios tapsmo energijos – apraiška. Pasak mokslininko Motori Norinagos, bet kas, kas atrodo įspūdingai, turi puikumo ir dorybės bruožų ir/ar įkvėpia pagarbios baimės jausmą, gali būti vadinama kami.

Istorija

Šintoizmas yra vietinė Japonijos religija, unikali savo glaudžiu ryšiu su gamta ir sugebėjimu atspindėti ir įsilieti į savitą šalies santvarką. Pasak Naofusos Hirai, šintoizmas, o tuo pačiu ir kami, egzistavo nuo pat Japonijos istorijos ištakų, o pati ryškiausia jo išraiška buvo imperatoriškosios šeimos atsidavimas saulės deivei Amaterasu, iš kurios jie save ir kildino.
Ankstyviausiuose Japonijos istorijos etapuose, kai dar nebuvo paplitęs šintoistinių šventyklų statymas, kami buvo garbinami kaip žemės ir jūros dvasios, kurios padėdavo prasimaitinti klajoklių gentimis, kurios dažniausiai vertėsi primityvia žvejyba, medžiokle ir gamtos gėrybių rinkimu.
Besivystant žemdirbystei ir ryžių bei kviečių auginimui tampant vis svarbesne gyvenimo dalimi, kami pradėjo apsireikšti derliuje, lietuje ir žemėje. Tam, kad būtų užtikrintas geras derlius ir jo išsaugojimas, buvo rengiamos kelios apeigos per metus. Pirmosios iš jų buvo Mandžu-Komori, rengiamos vasaros pradžioje, kurių metu kami kaip padėka už gerą kviečių derlių buvo siūlomi mandžu pyragėliai, pagaminti iš šviežių kviečių, o žmonės pusei dienos užsidarydavo šventykloje (ritualinis užsidarymas šventykloje buvo vadinamas komori). Praėjus savaitei po Mandžu-Komori buvo rengiamos kitos apeigos, vadinamos Gan-Tate, kurių metu žmonės melsdavo kami gero ryžių derliaus. Paskutinė svarbi šventė, Nigirimeši-Komori, vykdavo lapkričio pabaigoje. Jos metu buvo dėkojama kami už ryžių derlių, dvasioms buvo siūlomi švieži ryžių pyragėliai (nigiri) ir žmonės vėl užsidarydavo šventykloje. Pirmosios dešimt rugpjūčio dienų būdavo skirtos Sendo-Mairi ritualui, kurio tikslas buvo „pagarbinti kami tūkstantį kartų“. Žmonės prašydavo geros sveikatos karštuoju vasaros metu ir siūlydavo kami šventojo sakaki medžio (cleyera ochnacea) lapus.
Besivystant visuomenei, šintoizmo panteonas nuolatos keitėsi tam, kad atspindėtų tuo laikotarpiu aktualias problemas ir įvykius. Pavyzdžiui, Heiano periodu, buvo paplitęs gorjo-šin (goryo-shin) kami kultas. Buvo tikima, kad žmonės, kurie mirė per anksti (dėl savižudybių ar egzekucijų dėl įtartinos veiklos), tampa kerštingomis dvasiomis, kurios atneša sausras, epidemijas, badus ir kitokias negandas, ir vienintelis būdas jas nuraminti yra reguliariai rengi joms skirtas apeigas. Vienas iš garsiausių gorjo-šin kami buvo Sugavara no Mičizanė, kuris mirė tremtyje, vėliau tapęs mokslo kami. Vėliau buvo dar ne vienas atvejis, kai kami vaidmuo bėgant laikui išsiplėsdavo: raupų kami tapo atsakingu už daugelį užkrečiamų ligų, o vočių ir auglių kami sukeldavo ir vėžį. Kovoti ir apsisaugoti nuo šių ligų buvo galima nuolankiai ir pastoviai garbinant kami.
Šintoizmas neturi religinių tekstų ar oficialaus religijos pradininko, todėl rašytiniuose šaltiniuose kami pirmą kartą buvo paminėti Kodžiki kronikose (712 m.) ir Nihonšiki (720 m.), kuriuose buvo surinkti senoviniai mitai. Kodžiki taip pat turėjo kami iliustracijų. 927 m. buvo išleistas Engi-šiki, kuriame buvo užrašytos pilnos šintoizmo apeigos ir išvardintos visos tuo metu egzistavusios šventyklos, skirtos garbinti kami.
Prieš Meidži revoliuciją, po kurios šintoizmas pagaliau buvo atskirtas nuo budizmo, šintoizmas buvo laikomas budizmo išraiška, o kami – Budos apraiškomis. Edo periodu gyvenęs mokslininkas Motori Norinaga pakeitė šį požiūri: jis išskyrė kami ir jų šventyklas kaip reiškinius, visiškai atskirus nuo budizmo. Tai padarė didelę įtaką dabartiniam šintoizmo, kaip atskiros ir savarankiškos religijos suvokimui.

Kami šventyklose

Šintoistinės šventyklos yra vietos, skirtos kami garbinimui. Kiekvienas Japonijos kaimas, miestas bei regionas turi bent vieną šventyklą, kurioje yra garbinamas vietinis kami. Šventyklos dažnai yra ne tik kami garbinimo, bet ir jo (ar kelių kami) gyvenamoji vieta. Dėl šios priežasties yra svarbu atskirti jas nuo paprasto mirtingųjų pasaulio; šiam tikslui yra naudojamos šventyklų architektūrinės ar puošybos detalės, tokios kaip mediniai vartai torii, šimenava virvės ir komainu (liūtų ar šunų statulos prie įėjimo). Taip pat dauguma šventyklų turi vietą, vadinamą temizuja arba chozuja, skirtą nusiplauti rankas ir veidą prieš artinantis prie kami. Takas, kuris veda prie kami, yra vadinamas sando, taip pat siekia pakylėti šventyklą lankantį asmenį į aukštesnę būseną, todėl jis dažnai būna apsuptas sodų; taip pat dažnai lankytojams tenka praeiti per tiltelį virš vandens, kas užtikrina dar efektyvesnį apsivalymą.
Kambarys šventykloje, kuriame gyvena kami, yra vadinamas honden. Ten galima įeiti tik šventikams. Ant honden durų dažniausiai kabo heihaku – lazda, ant kurios yra pritvirtintos girliandos. Tuo tarpu šventyklų lankytojai gali palikti savo aukas atnašų salėje (heiden) ir pasimelsti garbinimo salėje (haiden). Prieš meldžiantis ar paliekant aukas, kami dėmesys yra pritraukiamas paskambinant varpu.
Kami buvimas šventyklose būna pažymėtas objektais, vadinamais šintai. Šintai gali būti žmogaus pagaminti objektai, tokie kaip veidrodis, apdorotas brangakmenis ar kardas. Šie objektai būna rituališkai suvyniojami ir paliekami „ilsėtis“. Kai kurie iš jų išliko suvynioti ir nepaliesti taip ilgai, kad šiais laikais niekas iš tiesų nežino, koks šintai yra šventykloje.
Vis dėlto, ne visos šventyklos yra pastatai. Kartais šintoistine šventykla gali būti gamtos objektas, kuriam kami jaučia palankumą ir kuriame gyvena. Tuo atveju, tas objektas yra ir šintai. Žinomiausias natūralus šintai Japonijoje yra Fudzijama, kuriame gyvena deivė Sengen.
Mažos šventyklos, randamos pakelėse, skirtos vietiniams kami, yra vadinamos hakora. Meldimasis jose užtikrina keliautojų globą kelionės metu.