google/wiki40b huggingface dataset:
Akcelerometras

Akcelerometras – prietaisas, kuris išmatuoja pagreitį. Dauguma akcelerometrų nerodo pagreičio duomenų, o juos perduoda kitiems prietaisams.
Vienaašiai arba daugiaašiai modeliai suranda vektoriaus normą, jo kryptį ir pagreitį kaip vektoriaus dydį. Gali aptikti orientaciją, greitėjimą, vibraciją, smūgį, ir kritimą. Mikroelektromechaniniai akcelerometrai vis dažniau įmontuojami nešiojamuose elektroniniuose aparatuose, mobiliuosiuose telefonuose ir video žaidimų valdymų pulteliuose.
Jamiolki Godzebai

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 7 namai ir 37 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 9 namai ir 54 gyventojai, iš kurių 27 vyrai ir 27 moterys.
Simonas Rozenbaumas

Biografija

Pagrindinį išsilavinimą įgijo žydų mokyklose. 1883 m. Černivcuose (dab. Ukraina) išlaikė brandos egzaminus ir tais pačiais metais įstojo į Novorosijsko universiteto teisės fakultetą, kurį baigė 1887 m.
Dirbo prisiekusiojo advokato padėjėju, advokatu Minske. 1902 m. Minsko sionistų suvažiavimo delegatas, 1906 m. išrinktas Rusijos sionistų organizacijos pirmininku.
1907 m. I Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatas nuo Minsko gubernijos. 1915–1919 m. Vilniuje vadovavo žydų sionistų organizacijai.
Nuo 1918 m. gruodžio 11 d. Lietuvos Valstybės Tarybos narys. 1919–1924 m. Lietuvos žydų tarybos pirmininkas. 1919 m. pirmosios Lietuvos Vyriausybės užsienio reikalų viceministras, 1919 m. Lietuvos delegacijos sudėtyje dalyvavo Paryžiaus taikos konferencijoje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai. 1920 m. nusipelnė dalyvaudamas derybose dėl Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutarties. 1923 m. birželio 5 d. – 1925 m. vasario 20 d. Antrojo Seimo atstovas. 1923 m. birželio 29 d. – 1924 m. vasario 12 d. IX E. Galvanausko ministrų kabinete ministras be portfelio žydų reikalams.
1924 m. išvyko į Palestiną. Nuo 1927 m. – Lietuvos garbės konsulas, nuo 1929 m. – generalinis konsulas Tel Avive.
Lenkijos nepriklausomybės diena

Lenkijos nepriklausomybės diena (lenk. Narodowe Święto niepodległości – Lenkijos nacionalinė šventė, kasmet švenčiama lapkričio 11 d. pažymint Lenkijos karalystės (1815–1918) iškovotą nepriklausomybę 1918 m., praėjus 123 metams po Trečiojo ATR padalijimo 1795 m.

Istorija

Lenkijos nepriklausomybės atkūrimui buvo svarbus trijų ją okupavusių šalių pralaimėjimas I pasauliniame kare. Rusija pasinėrė į revoliucijos ir pilietinio karo sumaištį, Austrija-Vengrija susiskaldė, Vokietijos imperija pasidavė ir buvo sąjungininkų sužlugdyta. Tiek Lenkijai, tiek kitoms šalims tai tapo unikalia galimybe susigrąžinti savo nepriklausomybę.
Okupacinėms valstybėms pralaimėjus karą, lenkai perėmė jų karinę ir civilinę valdžią, tokiu būdu kurdami pamatą savo būsimai valstybei. 1918 m. spalio 28 d. Krokuva buvo įkurta Lenkijos likvidavimo komisija, atsakinga už valdžios perėmimą Austrijos ir Vengrijos okupuotame Galicijos ir Ciešyno Silezijoje. Po kelių dienų jiems avyko nuginkluoti Austrijos pajėgas slaptosios Lenkijos karinės organizacijos, legionierius ir jaunimo pagalba. Naktį iš lapkričio 6 į lapkričio 7 d. Liubline Ignacy Daszyński įsteigė Lenkijos laikinąją liaudies vyriausybę. Vyriausybę sudarė Lenkijos socialistų partijos, Lenkijos socialdemokratų partijos ir Lenkijos liaudies partijos "Wyzwolenie" atstovai. Tuo pačiu metu vyriausybės kariuomenė nuginklavo okupantų pajėgas aplink Kelcus ir Liubliną. Po kelių dienų į šalį grįžta būsimas jos vadovas - Józef Piłsudski, iki šiol buvęs vokiečių įkalintas. Lapkričio 10 d. jis yra entuziastingai sutinkamas Varšuvoje. Pisudski perėmė valdžią lapkričio 11 d., sukurdamas naują centralizuotą vyriausybę ir netrukus paskelbdamas apie parlamento rinkimus.
Lapkričio 11–oji Lenkijoje sutapo su Pirmojo pasaulinio karo pabaiga ir Vokietijos pralaimėjimą įtvitinusia Kompjenės taikos sutartimi, pasirašyta 1918 m. lapkričio 11 d. 
Nors minėjimas vykdavo jau tarpukaryje, tačiau valstybinės šventės statusas buvo įteisintas 1937 metais ir prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo oficialiai paminėtas tik du kartus. Po karo komunistinė valdžia ją panaikino, nors neoficialiai ji visą laiką buvo minima. Oficialiai buvo pakeista kita švente – Nacionaline Lenkijos atgimimo diena, švęsta liepos 22 d., PKWN manifesto paskelbimo dieną. Ypač devintajame XX a. dešimtmetyje daugelyje Lenkijos miestų, taip pat ir Varšuvoje, vyko neoficialios eitynės bei minėjimai, kuriose dalyvavo Solidarumo judėjimo šalininkai. Dažniausiai šias eitynes brutaliai išvaikydavo karinės policijos pareigos, areštuodamos dalyvius. Oficialiai šventė vėl buvo įteisinta 1989 m. vasario 15 d.
Džafnos karalystė

Administravimas

Pagal ibn Batutos, keliaujančio Maroko istoriko, užrašus 1344 m. karalystė turėjo dvi sostines: Nalurą šiaurėje ir Patulamą vakaruose per perlų ieškojimo sezoną.
Karalystė, kuri užėmė Džafnos pusiasalį, buvo padalinta į įvairias provincijas sudarytas iš parų (parrus), dvarų ar didesnių teritorinių vienetų, ir urų (ur), kaimų ar mažesnių teritorinių vienetų. Džafna buvo valdoma hierarchiniu ir regioniniu principu. Piramidės virūnėje buvo karalius, kurio valdžia paveldima, jį dažniausiai pakeisdavo vyriausias sūnus. Žemiau buvo adikariai (adikaris), provincijų valdytojai. Po jų buvo mudalijarai (mudaliyars), dirbę teisėjais, įstatymų interpretuotojais ir muitininkais. Jų pareiga taip pat buvo rinkti informaciją apie tai, kas nutiko provincijoje, ir perduoti ją vyresnybei. Mokesčių rinkėjėjai (kankanis) ir sąskaitininkai (kanakkappillais) užėmė žemesnę padėtį. Jie taip pat buvo vadinami pandarapillai. Jie tvarkė įrašus ir sąskaitas.
Manijamas (Maniyam) buvo paro viršininkas. Mudalijarai buvo jam pavaldūs, o jiems paeiliui padėdavo udaijarai (udaiyars), valdę kaimą ar kelis kaimus. Jie buvo įstatymo ir tvarkos prižiūrėtojai ir padėdavo prižiūrėti žemę ar surinkti mokesčius jiems pavaldžioje teritorijoje. Kaimo vadas buvo vadinamas talaiyari, paddankaddi ar adappanar ir padėjo rinkti mokesčius bei prižiūrėjo tvarką. Be to kiekviena kasta turėjo po vadą, kuris prižiūrėjo kaip jo kasta atlieka įsipareigojimus.

Santykiai su vasalais

Vanimai buvo retai apgyvendintos sritys į pietus nuo Džafnos pusiasalio šiaurinėje-centrinėje ir rytinėje salos dalyje. Juos valdė nereikšmingi vadai, save vadinę vaniarais (vanniar). Greta Džafnos karalystės buvę vanimai vietoj mokesčių mokėjo metinę duoklę. Duoklė buvo pinigais, gūdais, medumi, drambliais, dramblio kaulu. Metiniai mokesčiai buvo įvesti dėl didelio atstumo iki Džafnos. XIV a. sinhalų karalystės vakarinėje, pietinėj ir centrinėj salos dalyje tapo Džafnos vasalais, kol Parakramabahu VI pajėgos užėmė Džafnos karalystę apie 1450 m. ir buvo okupavusios apie 17 metų. XVII a. pradžioje karalystė valdė Eksklavas|eksklavą pietų Indijoje, vadinamą Madalakota.
GHB

GHB (4-hidroksilbutano rūgštis, gama-hidroksilbutano rūgštis ir daug kitų pavadinimų) – tai natūraliai smegenyse susidaranti medžiaga. Ji svarbi perduodant nervinius impulsus (neurotransmiteris).

Dažniausiai vartojama natrio gamahidroksibutanoatas arba kalio gamahidroksibutanoatas. Savo išvaizda tai balta, kieta medžiaga, gan gerai tirpstanti vandenyje.

Naudojimas

Buvo naudojamas kaip anestetikas ir nemigai gydyti, kaip migdomieji vaistai ar vaistai nuo alkoholizmo (tik iki uždraudimo).
Dėl to, kad beveik beskonis, pigus, veikia staigiai ir patikimai gali būti panaudotas užmigdymui siekiant apiplėšti. Tai ir buvo pagrindinis argumentas įvedant draudimą Lietuvoje.
Gatvėse parduodamas GHB dažnai būna prastos kokybes, su likusia pradine gamybos medžiaga 1,4-butandioliu. Nors šiuo metu tai labai retai gatvėje sutinkama medžiaga dėl to, kad mažai kuo išsiskiria nuo alkoholinių gėrimų mažomis dozėmis, o didesnės dozės tiesiog sukelia gilų miegą ar komą. Tol kol buvo legalus jo kartais buvo galima rasti.

Poveikis

Poveikis, ypač pavartojus GHB mažais ar vidutiniais kiekiais, labai primena didelio alkoholio kiekio poveikį. Minimalus poveikio laikas 90 minučių, didžiausias – 2,5 valandos. Praėjus poveikiui liekamųjų reiškinių būna gerokai mažiau, nei po alkoholio vartojimo.

Priklausomybė

Sukelia psichologinę priklausomybę, o ilgai ir nuolat vartojant (kas 2–4 valandos kelias dienas) gali išsivystyti ir fizinė priklausomybė. Nebuvo atlikta jokių sistemingų GHB tyrimų su chroniškai vartojančiais žmonėmis. Tačiau bandymuose su laboratorinėmis žiurkėmis nėra pastebėta, kad GHB sukeltų negrįžtamus pakitimus vidaus organuose, ir medžiaga laikoma mažiau pavojinga, nei alkoholis ar tabakas.

Teisė

Remiantis Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministro 2003 m. balandžio 23 d. įsakymu Nr. V-239 galima teigti, kad įstatymiškai tai niekuo neišskirtinis narkotikas, kurio numeris 236. Už prekybą juo ar jo gamybą gresia tokia pat atsakomybė, kaip ir už bet kokį kitą narkotiką.
Parengiamoji doroklė

Parengiamoji doroklė – kompiuterio programa, įvestyje atpažįstanti tam tikras komandas, ir išvedanti jų rezultatus, įterptus komandos vietoje.
Labiausiai tai paplitę tarp programavimo įrankių. Pavyzdžiui, C kompiliatoriaus įprastam veikimui būtinas preprocesorius. Modernios kalbos parengiamosios doroklės dažniausiai nenaudoja.
Palendriai (Kelmė)

Bažnyčia ir vienuolynas

1936 m. už kunigo Kazimiero Ambrozaičio lėšas pastatyta Palendrių bažnyčia (arch. Vladas Bitė). 1938 m. pašventinta ir nuo tada tituluota Palendrių Aušros vartų Švč. Mergelės Marijos vieša oratorija.
Bažnyčia – monolitinio betono. Tai pirma tokios statybos bažnyčia Rytų Europoje. Po Antrojo pasaulinio karo ištuštėjus Palendriams bei jo apylinkėms, bažnyčia tapo kolūkio „Mūsų žemės“ sandėliu.
2002 m. iš Solesmes (Prancūzija) atvykę šv. Benedikto ordino vienuoliai šalia Palendrių bažnyčios pasistatė vienuolyną. Vienuolyną projektavo architektai iš Liono – CRB Architectes. Projekto autoriai: Jean Philippe Ricard, Thierry Rolland, Christian Valentinuzzi ir šiaulietis Darius Jakubauskas.
Stasys Jusionis

Biografija

1947 m. baigė Panevėžio gimnaziją. 1947–1950 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, 1953 m. baigė LSSR dailės institutą. 1953–1971 m. žurnalo „Genys“ meninis redaktorius, 1971–1989 m. vyr. redaktorius. 
Nuo 1960 m. LSSR dailininkų sąjungos narys, nuo 1966 m. sąjungos pirmininko pavaduotojas, nuo 1982 m. sekretorius. 1967–1977 m. SSRS dailininkų sąjungos valdybos, 1977–1983 m. SSRS dailės fondo prezidiumo narys. 
Žmona Aldona Ličkutė-Jusionienė, sūnūs Algimantas Jusionis ir Vidmantas Jusionis.

Kūryba

Nutapė teminių kompozicijų („Derlius“, „Sekmadienis“, abi 1974 m.; „Alutį gėriau“ 1969 m.), portretų („Vidutis“, 1969 m.; Vytautas Kybartas, 1972 m.; Vincas Svirskis, 1975 m.). Jiems būdinga ekspresija, apibendrintas piešinys, ryškių spalvų kontrastai, energinga pastoziška tapysena, raiški faktūra. Peizažuose savitai interpretavo Lietuvos gamtovaizdį, perteikė metų laikų įvairovę, gamtos gyvybingumą, naudojo etnografinius motyvus („Sode“, 1966 m.; „Kelias“, 1967 m.; „Senoji Žemaitija“, 1969 m.; „Drevernoje“, 1971 m.). Ryški improvizacija, vaizdų simboliškumas.
Surengė 10 individualių parodų Lietuvoje – Vilniuje (1970 m., 1977 m., 2008 m.), Kaune, Šiauliuose (abi 1978 m.), Panevėžyje (1984 m.), dalyvavo parodose užsienyje – Rusijoje, Estijoje, Latvijoje, Vokietijoje, Italijoje. Kūrinių turi Lietuvos ir Rusijos dailės muziejai.
Nadia Cassini

Biografija

Ji gimė Vudstoke, vokiečio ir italės šeimoje. Anksti palikusi namus, 1968 m. ji persikėlė gyventi į Italiją, kur 8 dešimtmetyje dirbo modeliu, nusifilmavo eilėje filmų (daugiausia erotinių komedijų) ir įrašė keletą estradinės muzikos albumų.
1969-72 m. buvo ištekėjusi už žurnalisto Igorio Cassini, kurio pavarde ir išgarsėjo.
Po skyrybų kurį laiką gyveno Londone su graikų aktoriumi Yorgo Voyagis, su kuriuo 1977 m. susilaukė dukters Kassandros, taip pat tapusios aktore.
Kasini garsėjo savo romanais su pasiturinčiais ir garsiais vyrais, vienas tokių buvo žinomas belgų rašytojas Georges Simenon.
Po karjeros kine pabaigos (ją didžia dalimi nulėmė nesėkminga plastinė veido operacija), ji kurį laiką dirbo televizijoje Prancūzijoje, vėliau grįžo gyventi į JAV.
Alkorkonas

Istorija

Vietovė minima nuo 1208 metų. XVI a. įkurtas Šv. Dominyko vienuolynas.
Viktoras Kuprevičius (1925)

Biografija

Gimė 1925 m. birželio 16 d. Kaune. 1951 m. baigė pianino klasę Maskvos valstybinę P. Čaikovskio konservatoriją, 1960 m. kompozitoriaus klasę. 1951-1954 m. vadovavo įvairiems Maskvos instrumentiniams ansambliams. 1963-1964 m. buvo žurnalo Кругозор redaktorius. Kūrė muziką įvairiems filmams, estradinėms dainoms. Mirė 2005 m. spalio 14 dieną.
Kamusas

Kamusas (rus. камус) – specialus kailis, kuriuo pakalamos slidės, kad būtų sumažintas slydimas atgal, ypač šliaužiant aukštyn įkalne. Taip pakaltas slides rusiškai vadina камусные лыжи (kamusinės slidės).
Kamusu pakaltomis slidėmis galima greitai šliuožti giliu puriu sniegu, paprastu žingsniu kilti į įkalnę (nereikia kilti „eglute“ ar „laipteliais“).
Kamusas – tai stangriaplaukė kailio dalis, nunerta nuo briedžio, elnio ar arklio kojų apatinės dalies. Medžiotojai paprastai teigia, kad arklio kamusas užtikrina greičiausią judėjimą, briedžio kamusas pats patvariausias, o šiaurinio elnio – pats tyliausias, nes šliaužiant negirgžda sniegas. Kamusui naudoja ir stirnų, kabargų, tauriojo elnio kojų kailį. Pakrantės rajonuose naudoja ir ruonių kailį.
Kamusui naudojamo kailio plaukai turi būti sugulę viena kryptimi. Odos sluoksnį nugramdo kuo ploniau, kad kamuso masė būtų kuo mažesnė. kamusą tvirtinant prie slidžių plaukų turi būti pakrypę tiesiai atgal, lygiagrečiai slidžių kraštams. Jei kamuso plaukai bus sugulę įstrižai, slidė slys kreivai. Kamusą prie slidžių prikala vinelėmis, prisiuva ar priklijuoja.
Kamusinių slidžių trūkumas – kailis primirksta vandens, ir slidės pasidaro labai sunkios. Todėl medžiotojai neretai daro kombinuotas slides – prie medžioklinių slidžių pliku apatiniu paviršiumi priklijuoja apie 8 cm pločio kamuso juostą. Tokios slidės irgi neslysta atgal, o sušlapusios nepasidaro pernelyg sunkios.
Latgališkoji Vikipedija

Istorija

„Wikipedia“ latvių kalba buvo prieinama nuo 2003 m. vasaros.
Darbas ties versija latgalių kalba buvo pradėtas dar 2005 m. gruodį.
Nuo 2005 m. veikė Vikimedijos inkubatoriuje, pradžioje nebuvo paleista, nes neturėjo ISO kodo.
2011 m. kovo 21 m. buvo sukurta latgališkoji Vikipedija su 440 iš inkubatoriaus perkeltų straipsnių.
Dabar joje patalpinta apie 800 straipsnių įvairiomis temomis.
Registrų centras

Istorija

Įmonė įkurta 1997 m. kaip Žemės ir kito nekilnojamojo turto kadastro ir registro valstybės įmonė, sujungus Valstybės žemės kadastro įmonę ir valstybės įmonę Respublikinį inventorizavimo, projektavimo ir paslaugų biurą. Ši įmonė perėmė valstybės įmonės Valstybinio žemėtvarkos instituto regioninių kadastro ir geodezijos centrų kadastro dalį bei žemės ir kito nekilnojamojo turto kadastrą ir registrą iš apskričių viršininkų administracijų. Sutrumpintas šios įmonės buvo Nekilnojamo turto kadastro valstybės įmonė. Ji 1997–1998 m. buvo pavaldi Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ūkio ministerijai ir Lietuvos Respublikos statybos ir urbanistikos ministerijai, o 1998–2001 m. – Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ūkio ministerijai.
2001 m. įmonė perėjo Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijai, o 2003 m., iš Lietuvos statistikos departamento perėmus Įmonių rejestrą, įmonė buvo pervadinta į Registrų centrą.
2008 m. prijungta valstybės įmonė Teisinės informacijos centras, 2015 m. – Gyventojų registro tarnyba. Iš šios institucijos perimtas Gyventojų registras. 2016 m. prijungta Centrinė hipotekos įstaiga, iš šios įstaigos perimti jos administruoti registrai.
2017 m. įmonė perėjo Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerijai, o 2019 m. – Lietuvos Respublikos ekonomikos ir inovacijų ministerijai.
Kruvinas drugelis

Turinys

Miesto parke randamas išprievartautos ir nužudytos merginos kūnas. Policija suima ir apkaltina vidutinio amžiaus vyrą Alesandrą įvykdžius nusikaltimą. Savo ruožtu buvęs merginos draugas pianistas Džordžas negali susitaikyti su netektimi ir teismo procesu. Nors faktai tarsi patvirtina Alesandro kaltumą, galiausiai įrodoma priešingai ir jis paleidžiamas iš kalėjimo. Paaiškėja, kad, norėdamas įvykdyti savo teisingumą, Džordžas pats nužudė du žmones, kad sujauktų tyrimą ir Alesandras atsidurtų laisvėje, kur šis galėtų jam atkeršyti...
Julius Mickevičius

Biografija

1906 m. atvyko į JAV. Studijavo Valparaiso universitete.
1913 m. Čikagoje pradėjo leisti mėnesinį humoro žurnalą „Šakė“. 1914 m. JAV suorganizavo bendrovę laisvamanių laikraščiui leisti.
Guba (ciklonas)

Ciklonas Guba buvo tripinė audra, nusinešusi virš 150 gyvybių ir sukėlusi daugybę nuostolių Papua Naujojoje Gvinėjoje. Tai pirmoji įvardinta audra 2007–2008-ųjų metų Australijos regiono ciklonų sezone. Guba susiformavo lapkričio 13 d. šalia Naujosios Gvinėjos krantų, o audros lygį pasiekė jau kitą dieną, pagal Tropinių audrų pavojaus centro duomenis. Klaidžiodama Koralų jūros teritorijoje, audra pasiekė trečios kategorijos pavojaus laipsnį lapkričio 16 d., bet galiausiai išsisklaidė lapkričio 20 d.
Libretas

Libretas (it. libretto – knygelė) – operos, operetės, miuziklo (anksčiau ir kantatos, oratorijos) žodinis tekstas, literatūrinis siužetinio baleto veiksmo aprašymas.
Iki XVII–XVIII amžiaus sąvokos libretas nebuvo. Operos, operetės ar kito muzikinio kūrinio melodiją kurdavo kompozitorius, o kūrinio žodžius dažniausiai sugalvodavo ir prie muzikos pritaikydavo specialiai tam nusamdyti poetai. Tik XVII–XVIII amžiuje jie buvo imti vadinti libretistais, o jų sukurtas muzikinio kūrinio tekstas – libretu. Nuo to laiko operos ir baleto teatrų repertuaruose minimi ne tik operos, operetės, ar miuziklo kompozitorių, bet ir libreto autorių pavardės.

Šaltiniai

„Tarptautinių žodžių žodynas“, 1985 m., Vilnius.
MiniDisc

MiniDisc – magnetinis optinis diskas, naudojamas kaip keičiama išorinė duomenų laikmena, talpinanti 60, 74 arba 80 min. skaitmeninio garso įrašo trukmės. Mini diskas laikomas 68×72×5 mm matmenų kasetėje panašiai kaip ir 3,5 colių diskelis. Audio mini diskus galima perrašyti daugybę kartų, pasak „Sony“, net iki 1 mln. kartų.
Naudoja MD ATRAC garso signalų suspaudimo būdą, tuo tarpu kompaktinis diskas (CD) naudoja 16 bitų PCM. Perdavimo greitis (bitrate) standartiniame režime siekia 292 kbit/s ir naudoja 2 kanalų stereofoninį kodavimą.

Istorija

Pirmieji mini diskai pasirodė 1992 m. Juos sukūrė „Sony“ korporacija. 1993 m. „Sony“ pristatė MD Data formatą, kuriame buvo galima saugoti ir kitokio tipo duomenis, tačiau formatas nebuvo populiarus dėl prasto suderinamumo – MD Data duomenų negalima buvo įrašyti į audio mini diskus. 1997 m. buvo pristatytas MD-Data2 formatas, talpinantis 650 MB duomenų. 2004 m. buvo pristatytas Hi-MD formatas, kurio talpa 1 GB, jame tilpdavo iki 45 val. trukmės audio įrašo.
Furjė eilutė

Taikymas

Furjė eilutės gali būti naudojamos aprašyti bet kokios formos realių šaltinių determinuotus virpesius, kadangi jie tenkina Dirichlė sąlygas.
Sergejus Puskepalis

Biografija

S. Puskepalis gimė 1966 m. lietuvio geologo Vytauto Puskepalio ir bulgarės iš Padniestrės šeimoje. Vaikystę praleido Bilibine (Čiukčija). 1980 m. su šeima persikėlė gyventi į Saratovą. Mokėsi Saratovo teatro mokykloje, Jurijaus Kiseliovo kurse. Įgijęs profesiją, atliko būtinąją karinę tarnybą SSRS karo laivyne, Severomorske. Po to 10 metų dirbo Jaunojo žiūrovo teatre Saratove – vaidino, režisavo spektaklius. Buvo vedęs aktorę Elvyrą Daniliną.
1999-2001 m. mokėsi režisūros fakultete pas Piotrą Fomenką Rusijos teatrinio meno akademijoje (РАТИ), tame pačiame kurse su Mindaugu Karbauskiu. Dar besimokydamas akademijoje statė spektaklius Samaros teatre „Ponedelnik“. Po studijų baigimo režisavo spektaklius Maskvos teatruose „Piotro Fomenkos dirbtuvės“ ir „Olego Tabakovo teatras-studija“. Vėliau – Omsko „Penktajame teatre“. Nuo 2003 m. gegužės mėn. – Magnitogorsko A. Puškino dramos teatro vyr. režisierius, taip pat vietos konservatorijoje dėstė teatro fakultete. Nuo 2009 m. – seniausio Rusijoje Jaroslavlio Fiodoro Volkovo akademinio dramos teatro vyr. režisierius.
Kviečiamas statyti spektaklių žymiausiuose Rusijos teatruose. Šeima gyvena Železnovodske (Stavropolio kraštas).

Kine

Pradėjo vaidinti kine 2003 m., atlikęs epizodinį vaidmenį Aleksejaus Učitelio filme „Pasivaikščiojimas“ (Прогулка). Tais pačiais metais debiutavo ir aktoriaus sūnus Glebas filme „Koktebelis“ (Коктебель). Atvykęs į jo filmavimą Abramceve, susipažino su šio filmo režisieriumi Aleksejumi Popogrebskiu. Tai buvo gera kūrybinės sąjungos pradžia. 2006 m. A. Popogrebskis pakvietė S. Puskepalį pagrindiniam vaidmeniui filme „Paprasti dalykai“ (Простые вещи). „Kinotauro“ (Кинотавр) kino festivalyje filmas pelnė 5 pagrindinius prizus, tarp kurių – „Geriausias vyro aktoriaus vaidmuo“. Šis vaidmuo buvo įvertintas kaip geriausias ir 42-ajame Karlovi Varų kino festivalyje (Čekija). 2008 kino kritikai vieningai pripažino S. Puskepalį „metų atradimu“. 2008 m. kovo mėn. aktorius gavo Rusijos kinematografijos premiją „Nika“.
2008 m. prasidėjo filmo „Kaip aš praleidau šią vasarą“ (Как я провел этим летом) filmavimas, kur aktorius atliko vieną iš dviejų pagrindinių vaidmenų ir laimėjo „Sidabrinį lokį“ 60-ajame Berlyno kino festivalyje 2010 m.
Antanina Vainiūnaitė-Kubertavičienė

Biografija

1915–1918 m. baigė P. Močialovo rusų teatro mokyklą.
Okupavus Vilnių, 1919 m. gegužės 19 d. su trupe pėsčiomis atvyko į Kauną ir gruodžio mėn. jau vaidino H. Zudermano „Joninėse“. 1935 m. apdovanota DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu.
Per 50 teatre praleistų metų suvaidino apie 300 vaidmenų: Dezdemoną ir ledi Makbet V. Šekspyro dramose „Otelas“ ir „Makbetas“, karalienę F. Šilerio „Don Karle“, Aną Andrejevną N. Gogolio komedijoje „Revizorius“ ir kitus. Ledi Milford F. Šilerio dramoje „Klasta ir meilė“ vaidino net 30 metų. 1956 m. jai suteiktas Lietuvos liaudies artistės garbės vardas. Palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Homeriniai himnai

Homeriniai himnai (sen. gr. Ομηρικοί Ύμνοι) – 33 senovės graikų himnų rinkinys, skirtas įvairių dievų pašlovinimui. Antikoje tradiciškai šie himnai būdavo priskiriami Homerui, nors dalis autorių (pvz., Tukididas) tuo abejojo. Išties, homeriniai himnai neturi nieko bendra su „Odisėjos“ ir „Iliados“ autoriumi, tik tiek, kad sukurti tuo pačiu epiniu („homeriniu“) metru – daktiliniu hegzametru. Nei homerinių himnų autorius, nei tikslesnė sukūrimo data nėra žinomi.
Iš 33 himnų (ar 34 – skaičiuojant himno Dionisui nuotrupas) seniausiais laikomi pirmieji penki, datuojami apie VII–VI a. pr. m. e. Kai kurie iš mažųjų himnų, panašu, yra heleninio laikotarpio, kiti – Aleksandro laikų, o himnas Herakliui (XV) – netgi bizantinio laikmečio. Iš tiesų, tai kas vadinama „homeriniais himnais“ yra tie patys Laudes deorum Homeri, kuriuos iš Graikijos, tarp kitų rankraščių, į Italiją atgabeno Džiovanis Aurispa.
Homeriniai himnai turi apibrėžtą kompoziciją, kurios pastovumą nulėmė kanoninė hegzametrinė himnografija. Himno pagrindą sudaro dievų „biografijos“ – aprašoma aukštinamo dievo kilmė, pagrindiniai žygdarbiai, pašventinimo laikas, vietos. Būtina dalis yra kreipimasis į dievybę, jos pamaloninimas, prielankumo siekis, pagalbos prašymas. Ilgiausi tekstai skirti Apolonui, Demetrai, Hermiui, Afroditei, o Dzeuso ir jam artimų dievų reikšmė menka. Panašu, kad ypač Apolono išaukštinimas susijęs su jo svarbiu vaidmeniu „Iliadoje“ bei tuo laikmečiu kylančia polių ir juos globojančio Apolono reikšme.