google/wiki40b huggingface dataset:
Aukštakalnis (kalva)

Aukštakalnis – kalva pietų Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, 8 km į pietus nuo Gražiškių, šalia Lenkijos sienos. Iškilusi tarp Vyžainio ir Talaikės ežerų, Sūduvos aukštumos Gražiškių moreniniame masyve. Aukštis 281 m.
Saulius Šiurys

Biografija

1977 m. baigė Telšių 5-ąją vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, įgijo pradinių klasių mokytojo specialybę.
1981–1982 m. Telšių rajono Jaušaičių aštuonmetės mokyklos direktorius. 1982–1993 m. Laižuvos aštuonmetės mokyklos direktorius. Nuo 1993 m. UAB „Mažeikių Varduva“ vadybininkas, UAB „Mažeikių Varduva“ filialo „Varduvos mažmena“ direktoriaus pavaduotojas prekybai.
2002 m. Liberalų demokratų partijos narys, Mažeikių skyriaus pirmininkas, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys.
1990–1995 m. Mažeikių rajono tarybos deputatas nuo Laižuvos gyventojų, 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.  2003–2007 m. Kontrolės komiteto pirmininkas.
Sutuoktinė Gražina, vaikai Raminta, Tomas.
Maldos pusryčiai

Maldos pusryčiai - politizuotas aukščiausio lygio renginys, besiremiantis krikščioniška tradicija. Maldos pusryčių tradicija atsirado XX amžiaus viduryje - apie 1942 metus, kai keletas JAV Senato narių pradėjo per pusryčius neformalioje aplinkoje bendrauti, siekdami dalintis Kristaus pamokymais. 1953 metais įvyko pirmieji Nacionaliniai maldos pusryčiai, dalyvaujant JAV prezidentui. Lietuvos prezidentūroje pirmieji Nacionaliniai maldos pusryčiai surengti 2001 metais.
Kopinė smiltvapsvė

Biologija

Smiltvapsvės skraido nuo nuo birželio iki rugpjūčio pabaigos. Minta nektaru, tupia ant gvaizdžių, zundų, gubojų ir kitų smėlynuose augančių augalų. Lervų maistui patelės medžioja drugių, dažniausiai pelėdgalvių vikšrus. Auką ji numarina geluonimi ir slepia išraustame urvelyje, kur ant grobio padeda kiaušinėlį. Po to urvelį palieka ir užkasa. Išsiritusi lerva suėda vikšrą, po to supina kokoną, kuriame ji peržiemoja. Pavasarį virtusi lėliuke, netrukus išskrenda suaugėliu.
Taujėnų herbas

Aprašas

Sidabriniame lauke juodasis gandras raudonais snapu ir kojomis laiko koja primynęs žalią besirangančią gyvatę. Žalioje skydo galvoje trys sidabriniai kolonų kapiteliai.

Istorija

Taujėnai istorinio herbo niekada neturėjo. Dabartinis herbas patvirtintas LR prezidento dekretu. Etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.
Prins Albertas

Istorija

1776 m. čia įsikūrė pirmieji europiečiai. Kurį laiką miestas buvo Saskačevano sostine.
Pavadintas Anglijos karalienės Viktorijos vyro princo Alberto garbei.
Antanas Krutulys

Biografija

Baigęs Ūdrijos pradžios mokyklą, 1901–1905 m. mokėsi Vimislino (Lenkija) mokytojų seminarijoje. Čia pramoko muzikos. Už aktyvų dalyvavimą demonstracijose ir anticarinės peticijos pasirašymą iš seminarijos buvo pašalintas.
1906 m. Bubelių kaime įkūrė slaptą pradžios mokyklą ir joje kurį laiką mokytojavo. 1907 m. eksternu baigė Vimislino mokytojų seminariją.
1907–1913 m. mokytojavo Gintališkėje (Plungės raj.), kūrė muzikos kuopeles, vadovavo vaikų chorui, rengė vakarus – koncertus, bendravo su muzikais Vladu Paulausku ir Juozu Žilevičiumi. Vėliau kurį laiką buvo Gudžiūnų (Pakruojo raj.) pradžios mokyklos mokytojas.
1914 m. mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę, dirbo karo ligoninėse Daugpilyje, Maskvoje ir Minske, laisvalaikiu mokytojavo lietuvių karo pabėgėlių mokyklose, vadovavo meno mėgėjų būreliams, priklausė Minske susikūrusiai Lietuvių kairiųjų sąjungai. 1918 m. išrinktas Vilniaus darbininkų atstovų tarybos deputatu, dirbo Vilniaus ligoninėje ir Universiteto reikalų vedėju.
1919–1941 m. dėstė Vilniaus Vytauto Didžiojo lietuvių gimnazijoje, mokytojavo seminarijoje ir pradžios mokykloje. Vadovavo gimnazijos ir lietuvių studentų sąjungos chorui, dramos ir muzikos būreliams, globojo 1919 m. įsikūrusią gimnazijos moksleivių meno mėgėjų kuopelę „Milda", rengė vaidinimus ir koncertus Vilniuje, Švenčionyse, Druskininkuose ir kitur. Kurį laiką buvo Vilniaus miesto burmistru.
1930–1939 m. vadovavo Vilniaus lietuvių scenos mėgėjų kuopai, lietuvių studentų sąjungos dramos sekcijai, Vilniaus lietuvių teatro trupei, režisavo ir statė spektaklius. 1935 m. Vilniuje surengė nedidelę lietuvių chorų dainų šventę. Aktyviai dalyvavo „Kultūros" (1936–1939 m. – pirmininkas) ir kitų Vilniaus meno draugijų veikloje.
1940 m. prisidėjo prie Dailės muziejaus organizavimo Vilniuje. 1940 m. Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime buvo išrinktas į valdybą. 1948–1967 m. dėstė teorines disciplinas Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje.
Parengė ir išleido „Trumpą muzikos žodyną“ (1960 m.) ir „Muzikinių terminų žodyną" (1975 m.), surinko daug įdomios medžiagos apie lietuvių teatrą ir muziką Vilniuje ir Vilniaus krašte (1919–1939).
Opšrūtai

Istorija

Opšrūtų kaime buvo pradinė mokykla (nuo 1910 m.), „Spindulio" draugija (įkurta 1920 m.). Iki 1950 m. kaimas buvo Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiuje. Pagal Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Opšrūtų kaime buvo 91 ūkis ir 582 gyventojai.
1941 m., į Vokietijon repatrijavusių ūkininkų gyventas vietas, atsikėlė pirmieji rusų kolonistai. Prasidėjus Vokietijos ir TSRS karui, atėjūnai išvyko, bet 1944 m. jie vėl sugrįžo ir kūrėsi tuščiuose lietuvių ir vokiečių ūkiuose. Vietiniai gyventojai, nebepakęsdami jų savivalės ir įžūlumo, pasiskundė partizanams. 1947 m. iš lapkričio 15 į 16-ąją partizanai Tauro apygardos vadovybės įsakymu (vadovavo Žalgirio rinktinės vadas Vincas Štrimas-Šturmas) atakavo rusų kolonistus. Nužudyti 36 kolonistai, o likę buvo taip išgąsdinti, kad tuoj visiems laikams apleido kaimą.
Sovietmečiu Opšrūtai buvo „Černiachovskio“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Buvo karvių ferma.
Jaunoji Lietuva (JAV)

Istorija

1914–1915 m. leistas Čikagoje, 1915–1916 m. Baltimorėje. Leido bendrovė „Jaunoji Lietuva“.
Savo rašinius spausdino Kostas Augustas, Julius Baniulis, Andrius Bulota, Antanas Garmus, M. Jurgelionienė, Kleopas Jurgelionis, Domininkas Keliauninkas, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Albinas Rimka, Matas Šalčius, Karolis Vairas-Račkauskas, Žemaitė ir kt.
Redagavo Kleopas Jurgelionis, Domininkas Keliauninkas (J. Laukis), Albinas Rimka.
Grenlandijos šuo

Veislės istorija

Šie šunys kilę iš Arktikos pakrančių ruožo Šiaurės Sibire, Aliskoje, Kanadoje ir Grenlandijoje. Tikėtina, jog šių šunų protėviai atsidūrė Grenlandijoje kartu su inuitų persikėlėliais. Pirmieji šunys atvežti į Angliją apie 1750 m., o Kennel klubas veislę patvirtino 1880 m. Į kontinentinę Europą atvežti 1936 m, tačiau čia, įskaitant ir Skandinavijos šalis, išlieka pakankamai reti. 
Grenlandijos šunys dalyvavo daugelyje poliarinių ekspedicijų, kurioms vadovavo garsūs keliautojai R. Amundsenas, F. Nansenas.

Temperamentas

Grenlandijoje tai darbiniai šunys, patikima transporto priemonė. Vertinami už savo jėgą, ištvermę ir greitį, lojalumą šeimininkui ir jo komandoms. Puikiai jaučiasi komandoje, ypač kinkinyje, paklusnūs ir supratingi, gerai orientuojasi, draugiški žmogui. Akivaizdūs kai kurie vilko elgesio ypatumai - manoma, jog praeityje šie šunys kryžminosi su laukiniais vilkais. Treniravimas reikalauja kantrybės. Kaip sargybiniai netinkami.

Išvaizda

Tai stiprus tvirtai suręstas šuo. Plati pleišto formos kaukolė, kiek pasuktos akys, mažos plaukuotos trikampės ausys padeda atlaikyti didelį šaltį. Šuo turi tvirtas raumeningas kojas su plačiomis letenomis. Uodega, palyginti, neilga, gali būti užmesta ant nugaros ar karoti kaip pas vilką. Susirangęs šuo su ja užsikloja snukį. Kailis vidutinio ilgumo, tankus, dvisluoksnis: vidinis daugiau primena trumpą vilną, išorinis - ilgesnis, šiurkštus, su vandenį atstumiančiomis savybėmis. Plauko spalva gali būti įvairi. Patinai gerokai didesni - iki 58 - 68 cm ūgio, iki 30 kg svorio, o kalės siekia 51 - 61 cm ūgio.
Japetas (palydovas)

Vardas

Cassini keturis atrastus palydovus (Tetiją, Dionę, Rėją ir Japetą) Liudviko XIV garbei pavadino „Sidera Lodoicea“ (liet. Liudviko žvaigždės). 1789 m. William Herschel atrado Mimą ir Enceladą. Kadangi tuo metu palydovai neturėjo pavadinimų, kartu su Titanu jiems dabartinius pavadinimus 1847 m. davė W. Herschel sūnus John Herschel.

Fizinės charakteristikos

Mažas tankis leidžia daryti išvada, jog Japetas daugiausia sudarytas iš ledo ir nedidelio kiekio (~20 %) uolienų. Kitaip nei daugumos palydovų, pastarojo forma nei sferinė, nei elipsoidinė, per vidurį turi ryškią pusiaujo keterą, suplotus polius. Palydovas tankiai nusėtas krateriais, turi kelis ypač didelius kraterius, kurių didžiausio skersmuo viršija 500 km. Japetas pasižymi tuo, jog turi dviejų spalvų pusrutulius. Tamsų, pavadintą Kasinio regionu (Cassini Regio) ir šviesų, vadinamą Ronsevalio žeme (Roncevaux Terra).
Temperatūra tamsiajame regione ties pusiauju pakyla iki 130 K (-143,2°C). Šviesioji pusė sugeria mažiau Saulės šviesos, todėl čia temperatūra pakyla iki 100 K (-173,2 °C).

Orbita

Nors Japetas yra trečias pagal dydį Saturno palydovas, tačiau skrieja apie planeta žymiai toliau, nei artesnis didelis palydovas Titanas. Tuo pačiu palydovo orbitos plokštuma yra labiausiai pakrypusi iš visų reguliarių palydovų. Dėl tokių orbitos savybių Japete, vieninteliame iš didžiųjų palydovų, aiškiai matytųsi Saturno žiedai, o pati planeta atrodytų keturis kartus didesnė nei Mėnulis žvelgiant iš Žemės.
Gurukula

Gurukula (skr. guru 'mokytojas' arba 'šeimininkas'; kul 'priklausymas' kilęs iš žodžio kula 'išplėsta šeima') – hinduistinė mokykla, mokykla-internatas. Tradiciškai gurukulose studentai arba mokiniai gyvendavo savo guru ašrame.
Gurukulose visi mokiniai turėdavo lygias teises nepriklausomai nuo savo socialinės padėties. Mokiniai mokydavosi pas guru ir patarnaudavo jam kasdieniniame gyvenime plaudami jo rūbus, gamindami jam maistą ir t. t.
Ši žinių perdavimo tradicija iš mokytojo mokiniui yra vadinama parampara. Parampara yra istoriškai susiklosčiusi hinduizmo dalis, tačiau vėliau buvo perimta ir adaptuota kitose Indijos religijose. Studentai nemokėjo už mokslą, tačiau po mokslo baigimo duodavo paaukojimą, vadinama guru-dakšina. Guru-dakšina buvo paskutinė auka savo mokytojui prieš paliekant ašramą.
Iki prasidedant europietiškai Indijos kolonizacijai, gurukulų sistema praktiškai buvo baigus egzistuoti, išskyrus keletą nutolusių kaimo vietovių. Kaip kad, pavyzdžiui, Keramoje karinis Nair klanas turėjo savo karines gurukulas, vadinamas kalari.
Šiuo metu Indijoje yra daug gurukulų, kurios laikosi senųjų tradicijų. Indijos vyriausybė finansiškai ir visokeriopai padeda gurukulų sukūrimui, kurios remiasi hinduistine švietimo sistema, kurioje mokytojas negauna iš studentų apmokėjimo už dėstytojo darbą. Pagrindinė valstybinė organizacija, kuri padeda įkurti ir išlaikyti gurukulas, yra „Sandipani“ Udžaino mieste. Ši organizacija buvo pavadinta Krišnos guru vardu – riši Sandipani. Ši organizacija taip pat padeda gurukulų studentams pasiruošti egzaminams į sanskrito universitetus.
Gurukulų sistemą taip pat remia visa eilė hinduistinių organizacijų ir krypčių, kaip kad, pavyzdžiui, Tarptautinė Krišnos sąmonės organizacija (ISKCON). Indijoje ir už jos ribų egzistuoja Amandos Margos gurukulų tinklas. Amandos Margos gurukulos nėra tradicinės religinės hinduistinės mokyklos, tai greičiau pasaulietinės švietimo įstaigos, pagrįstos universaliais dvasingumo principais. Kitas šiuolaikinių gurukulų pavyzdys yra Vivekanandos Koledžas Madurajuje.
Vaišnaviškas Svaminarajano Judėjimas įkūrė tarptautinę socialinę-dvasinę labdaros organizaciją „Šri Svaminarajano gurukulos“, kuri turi 14 filialų visame pasaulyje. Indijoje Svaminarajano Judėjimui priklauso didelės gurukulos Haidarabade, Andchra-Pradeše ir Bangalore, Karnatakoje.
Nuo 1970 m. pradžios Tarptautinė Krišnos sąmonės organizacija sėkmingai palaiko gurukulų projektą Majapuryje, Vakarų Bengalijoje, kur studentams yra suteikiama galimybė įgyti indišką išsilavinimą, paremtą tradicinėmis vertybėmis.
Vidmantas Savickas

Vidmantas Savickas (g. 1970 m. kovo 13 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, gynėjas.

Biografija

Žaidė Žalgiris Vilnius (–1991), Panerys Vilnius (1994–1995), Ekranas Panevėžys (1999), Inkaras Kaunas (1999), Utenis Utena (2001–2005) komandose.
Vandenė

Struktūra

Gentį sudarančių rūšių stiebas status arba šliaužiantis, cilindriškas, ties bambliais įsišaknijantis. Lapai ovališki, pailgai elipsiški arba linijiški, lygiakraščiai arba dantyti, kotuoti arba bekočiai.
Žiedai maži, taisyklingi, pavieniai, kartais sukrauti menturiuose. Taurelė iš 2–4 dalių. Vainiklapiai 2–4, bukomis viršūnėmis, balti arba rausvi. Kuokelių skaičius lygus vainiklapių skaičiui arba du kartus didesnis. Piestelė viena. Vaisius – dėžutė su 2–4 lizdais.

Paplitimas

Gentyje yra apie 25 rūšys, paplitusios vidutinio klimato ir tropinėse abiejų pusrutulių juostose. Auga šlapiose vietose.
Lietuvoje auga viena rūšis – riestasėklė vandenė (Elatine hydropiper), įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Stasys Sakalauskas

Stasys Sakalauskas (1946 – 2004 m. kovo 25 d.) – lietuvių diplomatas, Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius.
Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje vyr. specialistu pradėjo dirbti 1991 m. 1994-1996 m. buvo patarėjas ir karo ataše [JAV]. 1996 - 1997 m. dirbo URM sekretoriumi.
1997 m. rugsėjo 22 d. – 2001 m. kovo 5 d. buvo Lietuvos ambasadorius JAV ir Meksikai.
Nuo 2001 m. iki mirties dirbo URM ambasadoriumi ypatingiems pavedimams.
2003 m. S.Sakalauskas apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžiumi.
Lakonijos nomas

Istorija

Lakonija buvo išlaisvinta po Graikijos Nepriklausomybės karo 1821 m. Naujo nomo centru tapo Sparta.
1864 m. prie nomo buvo prijungta Elafoniso sala, atskirta nuo D. Britanijos imperijai priklausiusio protektorato Jonijos salų Jungtinės Valstijos. Po Antrojo pasaulinio karo salos gyventojų skaičius ėmė mažėti, nes žmonės iš kaimų kėlėsi į miestus ir emigravo užsienin.

Katastrofos

1992 m. gaisrai sunaikino daug alyvmedžių giraičių šiaurinėje nomo dalyje. Gaisrininkai, padedami priešgaisrinių sraigtasparnių ir lėktuvų, kelias dienas gesino didžiulį gaisrą.
2006 m. pradžioje potvynis sunaikino alyvmedžių ir citrinmedžių giraites palei Evroto upę.

2006 m. vasarą didelis gaisras nusiaubė dalį Manės pusiasalio, sudegė dešimtys kaimų, sunaikinta daug miškų. Dar vienas gaisras nutiko 2007 m. liepos pabaigoje Skourtos apylinkėse (Manės pusiasalis), sudegė daug miškų ir alyvmedžių plantacijų, bet gaisras buvo palyginti nedidelis, truko tik vieną dieną.
Nova (astronomija)

Novomis vadinamos kintamosios žvaigždės, kurių šviesis per trumpą laiką padidėja nuo tūkstančių iki milijonų kartų, o paskui laipsniškai atsistato.

Novos raida

Novos yra dvinarės žvaigždės, kur viena žvaigždė yra baltoji nykštukė, o kita – raudonoji milžinė arba submilžinė. Nova sutviska dėl ant baltosios nykštukės paviršiaus susikaupusioje medžiagoje vykstančių termobranduolinių vandenilio degimo reakcijų (žr. CNO ciklas). Ši medžiaga palaipsniui per Lagranžo tašką „siurbiama“ iš raudonosios milžinės. Šių reakcijų metų pagamintas milžiniškas kiekis energijos (apytiksliai 10³⁷–10³⁹ J) nustumia paviršines baltosios nykštukės dujas, t. y. nuo baltosios nykštukės atsiskiria išorinis sluoksnis, sudarantis 10–3–10–5 dalį jos masės. Šis sluoksnis 1000 km/s ir didesniu greičiu išsisklaido į visas puses. Į pradinę būseną novos grįžta po keliolikos ar keliasdešimt dienų.
Du ir daugiau kartus sužimbančios žvaigždės vadinamos kartotinėmis novomis.
Birutė Aleknaitė

Birutė Aleknaitė (g. 1950 m. birželio 19 d. Sidnėjuje, Australija) – chorvedė.

Biografija

Mokėsi vidurinėje mokykloje, 1963–1970 m. privačiai pas Wallis Emmerson-Handley mokėsi skambinti fortepijonu – baigiamuosius egzaminus išlaikė Sidnėjaus konservatorijoje, savarankiškai išmoko diriguoti.
1966–1968 m. privačiai mokėsi groti klarnetu, o 1969–1972 m. studijas tęsė Sidnėjaus konservatorijoje. 1974–1978 m. šioje konservatorijoje studijavo dainavimą. 1970–1981 m. dirbo Sidnėjaus banke, nuo 1982 m. Sidnėjaus sveikatos draudimo kompanijos „HCF" darbuotoja.
Nuo 1982 m. Sidnėjaus lietuvių choro „Daina“ meno vadovė ir dirigentė (nuo 1987 m. jai talkina J. Ankus). Choras rengia koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja Australijos lietuvių tradicinėse dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. 1987 m. gruodžio 6 d. metiniame koncerte „Daina" atliko 11 dainų (dirigavo B. Aleknaitė ir J. Ankus, akompanavo B. Kiveris).
1989 m. balandžio 23 d. „Dainos“ koncerte dalyvavo dainininkas iš Lietuvos D. Sadauskas, su choru atlikęs S. Šimkaus harmonizuotą liaudies dainą „Oi, kas sodai“ ir Ūdrio dainą išV. Klovos operos „Pilėnai“ (dirigavo B. Aleknaitė, akompanavo B. Kiveris). 1989 m. lapkričio 30 d. „Daina" dalyvavo susitiki – me – koncerte su P. Mataičio vadovaujamu folkloro ansambliu, atvykusiu iš Lietuvos.
B. Aleknaitė „Dainos“ chorui dirigavo daugelyje koncertų ir per pamaldas bažnyčiose, Australijos lietuvių dainų šventėse, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės dienomis Sidnėjaus „Dainos" chorui dirigavo Vilniuje, Kaune ir Trakuose.
1972 m. dalyvavo II Pasaulio jaunimo kongrese JAV, atstovaudama Sidnėjaus ateitininkų jaunimui. Ji dabar tebėra Sidnėjaus lietuvių tautinių šokių ansamblio „Sūkurys“ dalyvė. „Dainos" chorą parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Kolumbo kiaušinis

Istorija

Teigiama, kad Kolumbui išplaukus iš Ispanijos per Atlantą ir atradus Amerikos žemyną, jam grįžus buvo pakviestas į svečius pas kardinolą Mendosą. Svečių prašymu Kolumbas ėmė pasakoti apie šią kelionę. Tačiau prie stalo kompanijoje atsirado drąsus pavyduolis, tvirtinęs, jog tai galėjo padaryti bet kuris kitas patyręs jūrininkas. Tuomet Kolumbas pasiūlė jam išspręsti paprastą uždavinį – pastatyti ant stalo virtą kiaušinį smailiuoju galu. Niekam nepasisekė to padaryti. Tada Kolumbas atsakė, kad nėra nieko paprastesnio ir paėmė kiaušinį, nesmarkiai stuktelėjo į stalą jo smailąjį galą, kevalas suskilo, kiaušinio gale atsirado nedidelė plokštuma, todėl kiaušinis galėjo stabiliai stovėti ant stalo. „Tai visiškai paprasta!“ – šaukė pavyduoliai. „Suprantama, – atsakė Kolumbas, – bet tik tuomet, kai tai jau žinoma.“
Tačiau tikėtina, kad šis epizodas, kuris buvo aprašytas italų keliautojo Džirolamo Benconio 1565 m. knygoje „Naujojo Pasaulio istorija“ (Historia del Mondo Nuovo), tėra tik legenda. Panaši legenda buvo žinoma Italijoje ir Ispanijoje dar seniai prieš Kolumbą. Ispanijoje yra panašus į „Kolumbo kiaušinį“ frazeologizmas – „Chuanelo kiaušinis“ (huevo de Juanelo), taip pat reiškiantis sudėtingos problemos paprastą sprendimą. Panašios istorijos aprašytos ispanų dramaturgo Pedro Kalderono komedijoje „Dama vaiduoklė“ (La Dama duende) ir italų meno istoriko Džordžo Vazario knygoje „Žymiausių tapytojų, skulptorių ir architektų gyvenimai“ (1550).
Tabu

Tabu (iš polineziečių k. tapu, tabu reiškiančio „uždrausta, neleidžiama“) – stiprus socialinis draudimas, nukreiptas prieš kokius nors veiksmus, žodžius, elgesį, kuris visuomenės laikomas gėdingu, žeminančiu, šlykščiu, šventvagišku. Dalis tabu pasireiškia įstatymuose, moralės normose.
Tabu griežtumas ir paplitimas priklauso nuo visuomenės. Paprastai, itin griežti tabu būdingi nedidelėms gentims (Okeanijos, Afrikos, indėnų tautelėms), taip pat religinių dogmų sukaustytoms visuomenėms. Moderniose visuomenėse tabu galioja vis mažesniam reiškinių skaičiui, tabu pažeidimas nebesulaukia itin neigiamos reakcijos.
Antanas Šapalas

Antanas Šapalas (1914 m. rugsėjo 16 d. Vartų kaime, dab. Prienų rajonas – 1945 m. balandžio 19 d. Pucke) – Lietuvos ateitininkų organizacijos veikėjas..

Biografija

Baigęs Prienų „Žiburio“ gimnaziją, studijavo chemiją Vytauto Dižiojo universitete. Buvo „Ateities“, „XX amžiaus“, „Ateities spindulių“, „Studentų dienų“ laikraščių bendradarbis. Aktyvus ateitininkas. 1940 m. perorganizavo moksleivių ateitininkų darbą veikti pogrindžio sąlygomis. 1941 m. buvo vienas iš Lietuvių aktyvistų fronto organizatorių, 1941 m. birželio sulikimo dalyvis. Aktyviai priešinosi nacių okupacijai: buvo Prienų „Kęstučio“ kovos būrio ryšininkas, bendradarbiavo slapta leidžiamame laikraštyje „Į laisvę“. 1943 m. buvo išrinktas Studentų ateitininkų sąjungos pirmininku.
Gestapo suimtas 1944 m., tardytas Kauno ir Tilžės kalėjimuose. Nuteistas kalėti Štuthofo koncentracijos stovykloje be teisės gauti laiškus. 1945 m. pavasarį kartu su kitais lietuviais kaliniais Alfonsu Lipniūnu ir Jonu Rimašausku buvo paskirtas įrenginėti ligoninę Putzig (dab. Puckas, Lenkija) miestelyje. Dienomis rinkdavo iš gyventojų patalynę, lovas, o naktimis slaugydavo ligonius. Užsikrėtes dėmėtąja šiltine, mirė. Buvo palaidotas miestelio kapinėse.
1989 m. rugsėjo 16 d. palaikai buvo perlaidoti Lietuvoje, Prienų-Birštono kapinėse. Kapavietėje pastatytas lietuviškas koplytstulpis.
Gerard ter Borch

Gerardas Terborchas (ol. Gerard ter Borch, kitaip Terborch arba Terburg, 1617 m. – 1681 m. gruodžio 8 d.) – olandų XVII a. baroko tapytojas. Tapė to meto interjero scenas, portretus.

Biografija

Gerardas Terbochas gimė 1617 m. Zvolėje. Jo tėvas, bendravardis Terborchas, pramintas Vyresniuoju, buvo dailininkas. Terborcho motina Anna Bufken mirė 1621 m. Dailės mokslus Gerardas išėjo pas tėvą. Pirmieji Terborcho piešiniai datuojami 1625 m. 1632 m. Terborchas tikriausiai buvo Amsterdame. 1634 m. mokėsi Harleme pas peizažistą Pieter de Molijn ir 1635 m. įstojo į vietos dailininkų gildiją. Po to dailininkas daug keliavo. 1635 m. išvyko į Londoną, kur mokėsi dėdės Robert van Voerst studijoje. Londone tikriausiai susipažino su žymių portretistų, kaip Antonis van Deikas, darbais. 1636 m. Terborchas grįžo į Zvolę, po to kai mirė Robert van Voerst, tikriausiai nuo maro. Po to Terborchas lankėsi Italijoje ir, tikriausiai, Ispanijoje.
1646 m. Terborchas buvo Miunsteryje, Vokietijoje, kur 1648 m. nutapė vieną garsiausių savo darbų − grupinio portreto pobūdžio istorinį paveikslą „Vestfalijos taikos sutarties sudarymo priesaika“, vaizduojantį taikos sudarymą tarp Olandijos ir Ispanijos. Po to Terborchas keliavo į Madridą, kur nutapė karaliaus Pilypo IV-ojo portretų. Tikriausiai dėl dvaro intrigų Terborchas paliko Ispaniją ir 1648 m. dokumentuotas Amsterdame. Po to − Hagoje, Kampene, ir 1653 m. Delfte buvo liudininku su Jan Vermeer pasižadėjimo sutarties pasirašyme. 1654 m. jis vedė Geertruyt Matthijs, su kuria nuo 1654 m. gyveno Deventeryje. Žinoma, kad Terborchas po to lankėsi kituose miestuose, bet likusį gyvenimą praleido Deventeryje, kur buvo miesto tarybos nariu ir mirė 1681 m. gruodžio 8 d. Palaidotas giminės kape Zvolėje.
Viso išliko ne daugiau 80 Terborcho paveikslų. Juose Terborchas dažniausiai vaizdavo to meto Olandijos pasiturinčiųjų klasės žmonių kasdieninio gyvenimo scenas namų aplinkoje. Ypač daug dėmesio teikė turtingų detalių vaizdavimui, satino, šilko audiniams. Paveikslai dažniausiai mažų matmenų. G. Terborcho mokiniu buvo Caspar Netscher (apie 1639−1684).
Vilniaus festivaliai

Vilniaus festivaliai – festivalių, organizuojamų Vilniuje, grupė.