google/wiki40b huggingface dataset:
Cornell Borchers

Biografija

Gimė 1925 m. kovo 16 d. Šilutėje, kaip Cornelia Bruch. 1945–1946 m. du semestrus studijavo mediciną Getingeno universitete, bet vėliau perėjo į dramos mokyklą. 1948 m. pakviesta vaidinti režisieriaus Arthur Maria Rabenalt filmuose „Anonyme Briefe“ ir „Martina“. 1950 m. buvo pakviesta vaidinti amerikiečių filme „The Big Lift“, kuriame vaidino su aktoriumi Montgomery Clift. Po šio filmo aktorė pradėta kviesti į „20th Century Fox“ kino studijos filmuojamus filmus bei kitus įvairius vokiškus filmus.
1955 m. Britanijos filmų akademijos apdovanojimuose gavo geriausios užsienio aktorės apdovanojimą už Inga Hartl vaidmenį filme „The Divided Heart“. Po šio apdovanojimo aktorė pakviesta į Holivudą, kur vaidino „Universal Studios“ kino studijos filmuose. Filmuose „Never Say Goodbye“ ir „Istanbul“ vaidino su aktoriais Rock Hudson ir Errol Flynn. Pirmoji santuoka buvo su anglu Bruce Cunningham, o antroji su vokiečių filmu režisieriumi Toni Schelkopf su kuriuo 1962 m. susilaukė dukters Julia Schelkopf. 1959 m. baigė aktorės karjerą ir visą dėmesį skyrė šeimai su kuria iki šiol gyvena šalia Štarnbergo ežero.
Warhammer 40 000: Dawn of War: Dark Crusade

Apžvalga

Kaip ir ankstesnėse „Dawn of War“ dalyse, „Dark Crusade“ papildyme yra akcentuojamas konfliktas – norint gauti daugiau resursų reikia už juos kovoti. Kiekvienas žaidėjas pradeda žaidimą su savo baze ir laimi įvykdydamas misijos tikslus.

Kariai

Karių skaičius, kurį žaidėjas gali vienu metu turėti yra nustatomas atskirais populiacijos ir transporto priemonių limitais (squad caps). Limitai gali būti keičiami skirtingais būdais kiekvienai rasei. Dauguma karių gali kovoti artimosios arba tolimosios kovos būdais. Kariniai vienetai dažnai yra specializuojami naudojantys geriau vieną kovos būdą. Kiekvienas karys turi savo poziciją, kurios nusako, kaip jie elgiasi su priešais. Yra šeši karių tipai: vadai, pėstininkai, sunkieji pėstininkai, demonai, transporto priemonės ir Titanai.
Vadai yra herojiniai vienetai ir paprastai gali būti kviečiami po vieną, jeigu jie žūva, juos galima kviesti iš naujo. Pėstininkai yra paprastieji arba sunkieji. Transporto priemonės yra sunkioji ginkluotė ir transportas, pvz., tankai, artilerija, pajėgų vežėjai ir ėjikai. Titanai yra žaidimo pabaigos vienetas, kuriuos sukurti reikia aukščiausio technologinio lygio ir relikto. Titanai yra skirtingi kiekvienai frakcijai ir, kaip vadai, gali būti kviečiami po vieną.
Visi kariai, išskyrus titanus ir daugumą herojų, statytojų ir transporto priemonių, ateina būriais. Būriai yra pėstininkų grupės ir yra valdomos kaip vienas vienetas. Jie gali būti sustiprinti papildomai nariais, aprūpinti specialiaisiais ginklais arba jiems gali būti priskirtas herojinis karys. Kai kurie būriai turi specialius sugebėjimus, pvz., naudoti granatas, teleportaciją ir kitus.
Ušebtas

Ušebtas (šebtas, ševebtas) − Senovės Egipto laidojimo žmogaus figūrėlė, dėta į mirusiojo kapą.
Ušebtai atsirado Egipto viduriniosios karalystės (apie 2040−1640 m. pr. m. e.) metu ir kilo iš Senosios karalystės kapų statulėlių, modelių ir sienos tapybos, kuria vaizduoti kapo šeimininko tarnai. 11-os dinastijos kapuose rastos vaško figūrėlės miniatiūriniuose sarkofaguose. Pradinis statulėlių pavadinimas buvo šebtas, kurio etimologija nežinoma. Išvestinis ševebto pavadinimas vartotas Deir el Medinoje ir apie Tėbus pavadinti šiek tiek skirtingo tipo statulėlę. Vėlyvosios karalystės metu (747−332 m. pr. m. e.) įsigalėjo pavadinimas ušebtas, reiškiantis „atsiliepiantysis“. Iš principo šebtai, ševebtai ir ušebtai buvo šiek tiek skirtingi tarpusavyje.
Kapo figūrėlių paskirtis buvo išvaduoti mirusįjį nuo sunkaus darbo pomirtiniame pasaulyje, daugiausiai žemdirbystės darbų maistui gauti. Figūrėlė, egiptiečių tikėjimu, galėjo pavaduoti tiek patį mirusįjį, tiek jo ar jos tarnus. Iš pradžių į kapą buvo dedamas vienas šebtas, pažymėtas tik savininko vardu ir titulu. Ilgainiui jų skaičius augo ir Naujosios karalystės laikotarpiu pasitaikydavo iki 365 − kiekvienai metų dienai, ir su 36 prižiūrėtojais − viso 401 šebto rinkinys. Kartu su amuletais ir fajansiniais skarabėjais ušebtai (šebtai ir ševebtai) yra vieni iš labiausiai paplitusių Senovės Egipto radinių. Kiek žinoma, Sečio I kape Karalių slėnyje jų buvo rasta apie 700 vienetų. Ušebtai kape būdavo sudedami į atskirą dėžę ar skrynią.
Paprastai figūrėlės buvo vaizduojamos suvyniotų mumijų pavidalu, tačiau Naujosios karalystės metu kai kurios pradėtos vaizduoti su kasdieniais drabužiais. Kartais jos būdavo išrašytos ištraukomis iš „Mirusiųjų knygos“ 6 skyriaus. Šie užrašai turėdavo padėti šebtams atlikti darbus pomirtiniame pasaulyje. Naujosios karalystės metu kai kurie šebtai pradėti vaizduoti su kauptukais ir krepšiais, Trečiuoju tarpuvaldžiu − su rimbais. Dar vėlesniais laikais šie objektai kurti su pačia statulėle. Ušebtai kurti iš įvairių medžiagų: molio, medžio, fajanso, akmens, vaško, bronzos, stiklo, buvo dažomi, padengiami emale. Radiniai labai varijuojančios kokybės, skirtingų dydžių. Gražiausi pavyzdžiai išliko iš 26−30 dinastijų laikotarpio (664−332 m. pr. m. e.), pagaminti iš fajanso. Vėlesniame Ptolemėjų laikotarpyje ušebtų naudojimas sunyko.
Kulmiškiai

Kulmiškiai (vok. Kölmer, Kölmische Gutsbesitzer) – XIII a. vidurio- XIX a. pradžios  Prūsijos ir Mažosios Lietuvos laisvieji ūkininkai laukininkai, pagal Kulmo teisę gavę nuosavybėn apie 3 ūbus, arba apie 45 ha žemės sklypą.
Mažosios Lietuvos lietuvninkų kulmiškiai nuo XVIII a. buvo vadinami karališkaisiais kelmėnais, kulmėnais, kulmiškiais, nes gyveno daugiausia Prūsijos karaliaus žemėje, valstybės domenuose. Iš pradžių kulmiškiais daugiausia buvo kolonistai vokiečiai, gyvenantys Vokiečių ordino valstybės pietuose ir pietvakariuose. Vietiniai gyventojai prūsai, lietuviai, kuršiai, mozūrai, lenkai kulmiškiais tapdavo tik už ypatingus nuopelnus valdovams, pvz., už saviškių išdavimą, apsikrikštijimą, užsirašymą vokiečiais. Taip dažniausiai elgėsi prūsai vitingai. Jie gaudavo ribotąją Kulmo teisę, todėl pareigos ir prievolės (mokesčiai, pastotės) buvo didesnės, o teisės mažesnės negu kulmiškių vokiečių. Kulmiškiai, kaip ir bajorų luomo žmonės, mokėjo riterių mokestį. 
1422 m. Melno taika pasibaigus Vokiečių ordino karams su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, o ypač po 1525 m. Vokiečių ordino sekuliarizacijos kolonizuojant laisvas Prūsijos kunigaikštystės šiaurines ir šiaurės rytų žemes, kulmiškiais tapo daugiau Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pasienio ir dykros lietuvių. 
XVII a. pabaigoje Mažojoje Lietuvoje prasidėjus vadinamajai šatulinei kolonizacijai, kai valdovui priklausančiuose miškuose, ypač Romintos girioje, pradėtos steigtos nausėdijos, pagal Kulmo teisę kūrėsi šatuliniai ūkiai. Jų savininkai, XVII a. daugiausia lietuvininkai, vadinti šatuliniais kulmiškiais. 
Po 1709-1711 m. maro atsiradusioje laisvoje žemėje per XVIII a. pirmosios pusės Mažosios Lietuvos vokiečių kolonizaciją kulminių ūkių teises gavo daug čia apgyvendintų vokiečių valstiečių. Vokiečiams atiteko ir karalystės valdžios iš lietuvininkų atimti ūkiai, dėl to XVIII a. pabaigoje Lietuvos departamente kulmiškių ir šatulinių kulmiškių buvo kone dvigubai daugiau, negu Rytų Prūsijos departamente. Valdžios remiami kulmiškiai vokiečiai Mažojoje Lietuvoje tapo viena didžiausių ekonominių jėgų. Kulmo teisė buvo viena vietos gyventojų vokietinimo priemonių. 
Kulmiškiai buvo atleisti nuo ūkininkų darbo prievolių, pilies tarnybos, daugelis ir nuo pagalvės mokesčio, mokėjo tik činšą. Galėjo turėti pavaldžių valstiečių. Tankiausiai kulmiškiai gyveno Įsruties, Tepliavos, Žiokų, Prūsijos Brandenburgo apskrityse. 
XIX a. visi Karaliaučiaus apygardos šatuliniai ūkiai prilyginti kulmiškiams, Gumbinės apygardoje jiems prilyginti tik šatuliniai kulminiai, kiti šatuliniai ūkininkai, daugiausia lietuvninkai, čia prilyginti domenų ūkininkams. Kulminiai ūkiai buvo alodiniai, vaikų paveldimi lygiomis teisėmis. Jų savininkai turėjo teise medžioti, žvejoti, varyti degtinę, laikyti smuklę, malūną, karšyklą ar kitokią smulkią įmonę .
ASEC Mimosas

Istorija

Klubas buvo suformuotas 1948 m.
Svitlana Abrosimova

Biografija

Gimė 1953 m. birželio 20 d. Kaišiadoryse. Baigė istorijos studijas Dniepropetrovsko universitete. Dirbo Dniepropetrovsko nacionaliniame D. Javornickio vardo istorijos muziejuje. Parašė apie 250 mokslinių straipsnių apie Ukrainos istoriją ir kultūrą bei istorinę studiją apie akademiką Dmitrą Javornickį. Mirė 2011 m. kovo 6 d. Dniepropetrovske.
Limos provincija

Istorija

Limos provincija sudaryta 1821 m., pradžioje ji priklausė Limos departamentui, į jos sudėtį pateko Kaljao uostamiestis. Sparčiai augant Limos miestui, buvo nuspręsta sudaryti atskirą administracinę teritoriją. 2002 m. Limos provincija atskirta nuo Limos departamento.

Geografija

Provincija yra sausringoje Peru Kostoje, išvagotoje Čiljono, Rimako ir Lurino upių. Dabar didžioji dalis teritorijos urbanizuota, laukinės gamtos yra išlikę tik vandenyno pakrantėje ir Pantanos de Viljos laukinės gamtos draustinyje.

Gyventojai

Lima yra didžiausias šalies miestas, sutraukiantis gyventojus iš visos Peru, todėl pasižymi didele etnine įvairove. 92 % provincijos gyventojų yra ispanakalbiai (metisai, baltieji, mulatai, juodaodžiai), 7 % gyventojų yra indėnai (daugiausia kečujai), yra kinų, japonų, libaniečių ir kitų tautybių žmonių.
Verduliai

Geografija

Ribojasi šiaurėje su Besarabija, rytuose su Piktmiškiu, pietvakariuose su Verduliukais. Buvęs kaimas, į miesto administracines ribas įtrauktas 1961 m.
Pavadinimas kilęs nuo aplink kaimą tvyrojusiose priepelkėse gurgėjusių šaltinių – verdenių. Šiuo metu, po daugkartinių nusausinimų jos beveik išnykę.
Šiaurinėje kaimo dalyje stūkso Barzdos kalnas.

Istorija

Kaimas žinomas nuo 1526 m., kai jis ir jo gyventojai buvo padovanoti Šiaulių bažnyčiai. Tačiau kaimas, apsuptas pelkių, neišsiplėtė. 1923 m. kaimas, kuriame gyveno 93 vyrai ir 80 moterų priskirtas Šv. Jurgio bažnyčios parapijai.
Per Verdulius suplanuotas nutiesti pietinis Šiaulių miesto aplinkkelis, kuris leis integruoti į miestą ir sklypus, išdalytus buvusiems žemės savininkams. Dalyje sklypų vykdoma mažaaukštė gyvenamoji statyba.
Uodeginė rekursija

Uodeginė rekursija (angl. tail recursion) – rekursijos atvejis, kai rekursiją galima pakeisti ciklu (kompiliatorius gali optimizuoti į steko nenaudojančius veiksmus). Uodeginė rekursija kai kuriose programavimo kalbose (pavyzdžiui, Scheme) yra būtinas reikalavimas realizacijai. C kompliatoriai dažnai taip pat sugeba tai atlikti, tačiau būtinas optimizacijos įjungimas.

Principas

Paprastai kviečiant funkciją, steke saugomas grįžimo adresas. Tačiau jeigu kreipinys į funkciją yra paskutinis veiksmas funkcijoje, ir funkcijos į kurią kreipiamasi argumentų dydis yra toks pats kaip funkcijos, iš kurios kreipiamasi, tuomet galima steke palikti anksčiau buvusią grįžimo funkciją, o dabartinės neįrašyti, taigi po kreipimosi, bus iš karto grįžtama į aukštesnę funkciją.

Pavyzdys

Pavyzdžiai pateikti C kalba. Pirmoji funkcija, naudojanti paprastą rekursiją:

 int factorial(int n) {
   if (n == 0) {
     return 1;
   } else {
     return n * factorial(n-1);
   }
 }
Anksčiau pateikta funkcija nėra optimizuojama, kadangi paskutinis sakinys programoje yra ne kreipinys į funkciją, o daugybos veiksmas. Kompiliatorius nėra pakankamai gudrus, kad tai suprastų. Tačiau galima funkciją perrašyti taip:

 int factorial(int n, int m) {
   if (n == 0) {
     return m;
   } else {
     return factorial(n-1, n*m);
   }
 }
Tiesa, visus factorial(N) kreipinius reikia pakeisti į factorial(N, 1), arba naująją funkciją factorial apgaubti kita funkcija, kuri tai darytų automatiškai. Antrojo tipo funkcijos paskutinis sakinys yra kreipinys į funkciją su tokiais pačiais argumentais, tad steko vieta gali būti atlaisvinta prieš kreipinį.
Funkcijų perrašymas į šią formą kartais yra sudėtingas, tačiau dažnai tai vis tiek paprasčiau negu parašyti efektyvų nerekursinį problemos sprendimą.
Vladas Skuja

Vladas Skuja (1929 m. gruodžio 9 d. Kubiliūnų k. (Pasvalio raj.) – 2018 m. kovo 4 d.) – kontrabosininkas, muzikos mokytojas, chorvedys.

Biografija

Mokėsi Biržų gimnazijoje, 1950 m. paimtas į sovietinę armiją. Privačiai pramokęs muzikos, 1954–1958 m. Panevėžio muzikos mokykloje mokėsi griežti kontrabosu, domėjosi dirigavimu. Kvalifikaciją kėlė daug metų dainuodamas Respublikiniame muzikos mokytojų mišriajame chore, dalyvaudamas kursuose ir seminaruose.
1958–1960 m. – Paliūniškio (Panevėžio raj.) kultūros namų meno vadovas, suorganizavo mišrųjį chorą. 1960–1989 m. – Baisogalos (Radviliškio raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei pučiamųjų orkestro vadovas. Kolektyvai dainuodavo koncertuose, Radviliškio rajono dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.
Jaunių chorą mokytojas parengė 1964, 1965, 1969, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Ypač skambų išugdė vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą (70–80 dalyvių), kuris atlikdavo sudėtingesnius kūrinius, buvo parengtas respublikinėms moksleivių dainų šventėms, 1976 ir 1979 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose pelnė pirmąją ir antrąją vietas. 1998m. Baisogalos kultūros namuose subūrė mišrų chorą, dirigavo Radviliškio rajono dainų šventėse.
Išėjęs į pensiją, dalyvavo folkloriniame ansamblyje „Dainoriai“ ir kaimo kapeloje „Žvangulis“, nuo 1994 m. – vaikų darželio – mokyklos kanklininkų būrelio vadovas. 1965 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1989 m. – Kultūros žymūno ženklu.
Mirė 2018 metų kovo 4 dieną. Palaidotas Pasvalio rajono Saločių miestelyje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Jedvabno žydų kapinės

Jedvabno žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Jedwabnem) - žydų kapinės įkurtos XIX a. Jedvabno mieste. Kapinių teritorija 1,29 ha, kurioje nėra išlikę antkapių. Per II pasaulinį karą kapinės buvo nusiaubtos.
Žalieji žmogeliukai

Žalieji žmogeliukai (rus. зелёные человечки), taip pat Mandagūs žmonės (вежливые люди) – tai Rusijos specialiųjų operacijų pajėgos, kariaujančios taikos metu, dėvinčios uniformas be atpažinimo ženklų. Jos veikia nelegaliai už Rusijos teritorijos ir siekia politiškai ar ekonomiškai paveikti bet kurį pasaulio tašką, ypač, kai diplomatinės priemonės tampa neveiksnios. Jie kuria sumaištį šalies viduje, destabilizuoja politinę situaciją, iškelia Rusijai tinkamus politinius lyderius. Viena iš pagrindinių deklaruojamų užduočių – rusų gynimas kaimyninėse valstybėse.
Žalieji žmogeliukai pasirodė 2014 m. Krymo krizės metu kovo mėn. pradžioje. Rytų Ukrainos miestuose taip pat pastebėti tie patys vakarietiškų ginklų kopijomis ginkluoti asmenys.
Birutė Kulvinskienė

Biografija

1976 m. baigė Kauno Mičiurino tarybinį ūkį-technikumą, želdynų technikė, 1992 m. baigė Klaipėdos žemės ūkio technikumą, zootechnikė. Akmenės rajono savivaldybės žemėtvarkos skyriaus Naujosios Akmenės kaimiškosios seniūnijos žemėtvarkininkė, Nacionalinės žemės tarnybos Akmenės žemėtvarkos skyriaus vyresnioji specialistė.
Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės rajono skyriaus narė. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Romualdas, vaikai Laura, Žilvinas, Rimantė.
Might and Magic (serija)

Žaidimo stilius

Pats Might and Magic žaidimas stebimas iš pirmo asmens perspektyvos. Žaidėjas valdo iškart visą herojų grupę (angl. party). Žaidimo veiksmas/kovos vyksta arba realiuoju laiku arba ėjimais. Taip pat iki VI versijos žaidimas vyko dvimatėje aplinkoje. Nuo VI versijos žaidimas tapo trimatis su 2D elementais (panašaus tipo kaip Doom).

Siužetas

Nors daugelis žaidimo serijų yra tiesiogiai nesusijusios, tačiau pats pasaulis ir veiksmas rutuliojasi apie vieną įvykį. Įvykių centre demonai Kreganai, kurie užpuola atskiras planetas ir jas sunaikina, ir Ancient, mistiniai padarai (yra versijų, pasakojančių, kad tai toli pažengę patys žmonės, nes VI ir VII dalies pabaigoje naudojami Ancient ginklai, kurie yra lazeriniai šautuvai, taip pat juos naudojo ir žmonės).
Borohoro kalnai

Borohoro kalnai (kin. 博罗科努山, pinyin: Bóluōkēnǔ shān) – kalnagūbris vakarinėje Kinijos Liaudies Respublikoje (Sindziange), bei nedidelis pakraštys Kazachstane; priklauso Tianšanio kalnų sistemai. Skiria Ilio ir Džiungarijos (Ebi Nuro) baseinus. Vakaruose jungiasi su Džiungarijos Alatau. Kalnagūbrio ilgis – 250 km (driekiasi iš pietryčių į šiaurės vakarus), aukštis siekia 4359 m.
Kalnai sudaryti iš kristalinių ir metamorfinių uolienų, būdingas alpinis kraštovaizdis. Plyti kalnų stepės (iki 1800 m), eglių miškai (1800–2800 m), kalnų pievos ir uolynai (>2800 m). Yra ~50 ledynų. Vakaruose telkšo Sajramo ežeras.
Virbalio Rekošų koplyčia

Architektūra

Koplyčia su laidojimo rūsiu, priekiniu fasadu atgręžta į pagrindinius kapinių įėjimo vartus. Statinio frontone ant atnaujinto ovalaus skydo įrėmintas įrašas Grób rodziny Rekoszów ('Rekošų šeimos kapavietė'). Šalia pastato driekiasi daugiausiai senos kapavietės su metaliniais kryžiais ir tvorelėmis. Koplyčios išorė nutinkuota, minimaliai aptvarkyta, restauruotos priekinės durys, languose išlikę vitražo fragmentai. Vidaus apdaila, altorius ir kitos interjero detalės išlikusios, bet susidėvėjusios, apleistos, čia įrengtas sandėlis kapinių sargo inventoriui. Ant šoninių sienų kabo didelės originalios lieto metalo plokštės su epitafijomis. Ant vienos jų matomas giminei priklausęs herbas „Ostoja“ (koplyčioje dešinėje pusėje). Iš pagrindinės koplyčios patalpos į rūsį veda laiptai, kuriais nusileidus matomi trys puošnūs metaliniai karstai, praviri, su laužimosi žymėmis, padrikais palaikų likučiais. Šalia jų pritvirtintos nedidelės lentos su palaidotų žmonių vardais ir datomis.
Pasak vietos žmonių pasakojimų, koplyčioje virš altoriaus buvo Dievo Motinos paveikslas. Antrojo pasaulinio karo metu, kai buvo sugriauta Virbalio bažnyčia, šis paveikslas buvo perkeltas į dabartinę Virbalio katalikų bažnyčią. Bažnyčios metrikų, galinčių suteikti daugiau žinių apie Rekošus, neišliko, pražuvo kartu su bažnyčia.

Istorija

Rekošai (arba Rekašiai) – turtingi dvarų valdytojai ir fabrikantai. Gyveno, manoma, Birutės gatvėje, kuri prieš karą žmonių buvo vadinta Rekašio gatve. Mikalojui Pranciškui Rekošui, vėliau jo sūnui priklausė metalo dirbinių ir žemės ūkio mašinų fabrikas „Minerva“ Kaune ir keli dvarai Virbalio apylinkėse. Dabartinė Kauno autobusų stotis Vytauto prospekte – buvusi jų šeimos nuosavybė. Koplyčią pastatė fabrikantas M. Rekošas, manoma, po 1860 m., galbūt po pirmosios žmonos Antaninos mirties 1863 m. Be to 1869 m. mirė jo tėvas. Fabrikantas buvo paskutinysis iš Rekošų, palaidotas koplyčioje. Koplyčios bei vartų dekoruotos metalinės detalės, kapinių lieti metalo kryžiai, paminklai neabejotinai pagaminti „Minervoje“.
CD Primeiro de Agosto

Istorija

Įkurtas 1977 m. šalies sostinėje Luandoje. Namų rungtynes žaidžia Estádio 11 de Novembro stadione.
Kodiako sala

Kodiako sala (angl. Kodiak Island) – JAV, Aliaskos valstijai priklausanti sala. Ji yra didžiausia Kodiako salyne, antra pagal dydį JAV ir 80-a pasaulyje. Plotas 8975 km². Yra Aliaskos įlankoje, nuo žemyno atskirta Šelichovo sąsiauriu. Ilgis 160 km, plotis 16-96 km. Paviršius kalnuotas, aukštis iki 1353 m. Krantai išraižyti fiordų. Dengia sitkinių eglių miškai. Iš Kodiako salos kilęs kodiako lokys (Ursus arctos middendorffi).
Saloje gyvena ~10 tūkst. gyventojų. Pagrindinė gyvenvietė – Kodiakas. Verčiamasi žvejyba, miškininkyste.
Kalabasa

Kalabasa (isp. calabaza), kalebasas, kalabašas – indas, gaminamas iš paprastojo ilgmoliūgio (Lagenaria siceraria) vaisiaus. Naudojamas Pietų Amerikoje, Afrikoje, Okeanijoje. Kalabasa su bombilja Pietų Amerikoje naudojama matės gėrimui.
Dabartinės kalabasos yra įvairių formų, gaminamos iš metalo, plastiko, keramikos, porceliano ir kitų medžiagų. Indai paprastai puošiami išdegintu ar drožtiniu raštu. Mate geriama su šiaudeliais. Kalabasos įvairiose kultūrose buvo laikomos turinčiomis magiškų savybių.
Paragvajuje vietoje kalabasos matei gerti naudojama guampa.
Rickus

Mene

Viešintų klojimo teatras pagal Stasio Žemaičio kūrybą yra pastatęs komediją „Rickus – garsus Lietuvos plėšikas“. Režisierius – Vytautas Germanavičius. Spektaklio aktoriai – Viešintų klojimo teatro nariai. Plėšiko Rickaus vaidmenį sukūrė aktorius Vytautas Germanavičius.
Farnezės jautis

Farnezės jautis (kitaip Farnezės bulius) – antikinė statula, esanti Neapolio nacionaliniame archeologijos muziejuje. Laikoma didžiausia antikine skulptūra, iškalta iš vieno marmuro luisto, ir išlikusia iki šių dienų. Vaizduoja Dirkės mirtį.

Apie skulptūrą

Skulptūra „Farnezės jautis“ buvo rasta XVI a. viduryje Romoje, buvusių Karakalos pirčių komplekso kasinėjimų metu. Skulptūros kilmė neaiški. Pagal vieną versiją, tai yra helenistinio laikotarpio graikiškas originalas, pagal kitą – romėniška kopija pagal graikišką originalą, sukurta I a. pr. m. e. pb. ar I–II a. Skulptūra laikoma didžiausia išlikusia iš antikinių laikų, kuri yra iškalta iš vieno marmuro luisto. Skulptūra atitinka antikiniais laikais paplitusį scenos vaizdavimą. Gali būti, kad jos prototipu buvo garsi Rodo skulptorių Apolonijaus ir Taurisko skulptūra (II a. pr. m. e.), kurie dirbo Romoje. Šį užsakymą mini Plinijus Vyresnysis. Antiopės ir piemens statulos yra iškaltos atskirai. Statulą įsigijo popiežius Paulius III ir ji buvo Farnezės rūmuose. 1788 m. naujojo savininko, Neapolio karaliaus Ferdinando IV, perkelta į Neapolį ir iki 1826 m. eksponuota Villa Comunale. Šiuo metu yra vienas garsiausių Neapolio archeologijos muziejaus eksponatų.
Statula vaizduoja brutalią mitologinę sceną, kurioje Tėbų miesto įkūrėjai broliai Amfionas ir Zetas pririšą Dirkę prie įsiutusio jaučio tam, kad atkeršyti už Dirkės skriaudas jų motinai Antiopei. Sceną iš priekio stebi šunelis ir piemuo. Už skulptūros esanti moteris, spėjama, yra Antiopė su tirsu rankoje. Skulptoriai Biondi (XVI a.) ir Cali (1848 m.) restauravo skulptūrą pridėdami šunį, Dirkės viršutinę dalį, rankų ir kojų dalis.
Viečiūnų pagrindinė mokykla

Istorija

Iki 1927 m. Viečiūnų kaime, tada Lenkijos okupuotoje Lietuvos teritorijoje, atidaryta pirmoji pradinė mokykla, kurioje dirbo mokytojai Kazlauskas ir Sinkevičius. Senosios mokyklos patalpos buvo ankštokos, nebuvo sporto salės, tačiau čia mokėsi nemažai mokinių. Iškilo būtinybė statyti naują, didesnę, erdvesnę mokyklą. Mokytojos Onos Zakarauskienės iniciatyva ir pastangomis 1984 m. pastatyta dabartinė mokykla.
Darbas (Kaunas)

Istorija

Leido bendrovė „Varpas“. Pirmasis numeris pasirodė 1919 m. rugpjūčio 14 d. dviejų puslapių. Ėjo du kartus per savaitę. Spausdino M. Sokolovskio spaustuvė Kaune. Išleisti 83 numeriai.
Siekė įtvirtinti Lietuvos nepriklausomybę, ragino paremti „Varpo“ bendrovės deklaruojamus principus, kritikavo dvasininkijos politiką, nagrinėjo vidaus ir užsienio politikos problemas, kvietė dalyvauti siūlant atstovus į Steigiamąjį Seimą, informavo apie svarbiausius politinius, visuomeninius ir ekonominius įvykius, supažindino su socialistų partijos veikla kitose šalyse.
Redagavo M. Brasytė, Adolfas Klimas (1920 m.).
Dirfild Bičas

Istorija

Istorija datuojama 1890 m., kai palei Hilsboro upę buvo įkurta to paties pavadinimo gyvenvietė. 1898 m. gyvenvietės gyventojų skaičiui pasiekus 20, joje buvo atidarytas atskiras pašto skyrius ir gyvenvietė pervadinta į Dirfildą (angl. deer 'elnias' + field 'laukas') dėl čia gausiai besiganiusių elnių.
XX a. pradžioje gyventojų skaičius ir toliau augo nutiesus Floridos rytų pakrantės geležinkelį, vedantį link Majamio, kuris kirto miestelio teritoriją. Tuo metu ekonomika rėmėsi žemės ūkio kultūromis (auginti ananasai, pomidorai, žaliosios pupelės), iš vaisių buvo daromi įvairūs vietiniai vaisvandeniai. Tačiau 1939 m. miestelio pavadinimas buvo pakeistas į Dirfild Bičą, siekiant pritraukti turistų savo paplūdimiais. 1945 m. suteiktas miesto statusas. 1952 m. buvo suręstas medinis tiltas į jūrą.