google/wiki40b huggingface dataset:
Tradicija

Antropologija, sociologija, kultūrologija

Antropologijoje, sociologijoje ir kultūrologijoje – papročių ir praktikų rinkinys (pvz., Kalėdų šventės tradicijos).
Kalendorinių švenčių papročiai ir tradicijos savo kilme susiję su senovės kultūra, paslaptinga žemės ir vandens stichija, iš kurios atsiranda gyvybė. Senasis tikėjimas mėnulio įtaka augmenijos augimui ir vystymuisi pagal fazes, kalendoriniuose papročiuose išliko iki mūsų dienų. Kalendoriniuose papročiuose yra išlikusių chtoninių dievybių (žemės, augmenijos) sugebėjimas per mirtį vėl atgimti naujam gyvenimui. Tokio tikėjimo pėdsakų yra Kūčių, saulėgrįžos (solsticijos), Užgavėnių papročiuose.
Šeimos, giminės tradicijos puoselėjamos iš senų laikų. Nuo gimimo ligi mirties žmogų lydi per amžius susiklosčiusios šeimos, giminės ir bendruomenės papročiai, kuriais remiasi asmens perėjimo etapai iš vienos socialinės ar egzistencinės būsenos į kitą. Gimimas, krikštas, piršlybos, vedybos, amato, turto ir socialinės padėties įgijimas, mirtis – visi šie esminiai žmogaus gyvenimo momentai tradiciškai palydimi apeigomis ir ritualais, švenčiami savųjų ir kaimynų rate.

Religija

Religijoje – mokymas, perduodamas iš kartos į kartą, religiniame judėjime. Tačiau šiose tradicijose jau atsirado nemažai naujoviškų bruožų.
Krikščioniškame bažnytiniame kalendoriuje tradicinės šventės pavadintos šventojo vardu (pvz., rugpjūčio 15 d. – Šv. Marijos ėmimo į dangų šventė, kitaip žolinė). Žmonės taip vadindavo tuos kalendoriaus taškus, pagal kuriuos rikiuodavo savo lauko darbų pradžią, pabaigą ir visą savo buitį.
Piliuonos gimnazija

Istorija

Prie Nemuno nuo seno lietuvių gausiai gyventa. Piliuonos kaimas, esantis 5 km žemiau Darsūniškio ir apie 14 km nuo Kauno, savo vardą gavo nuo to paties pavadinimo piliakalnio. Tėvų ir senolių atmintyje beraščių Piliuonos kaime nebuvo. Mokykla Piliuonoje pradėjo veikti 1919 m. Vieni pirmųjų mokytojų buvo M. Garmus ir G. Petrauskienė. Po Pirmojo pasaulinio karo K. Garmaus pastatytame erdviame name buvo mokyklos patalpos.
Vėlesniais metais mokyklos pastatai ir mokytojai keitėsi, kol 1939 m. ant kalno prie Margininkų kryžkelės, K. Garmaus paskirtame 4 ha sklype pagal tipinį projektą buvo pastatyta nauja mokykla. Deja, po penkerių metų ją sudegino frontas. Piliuonos mokyklos auklėtinės – žymi tautodailininkė Onutė Palubinskaitė-Jezerskienė ir muziejininkė Kazimiera Kairiūkštytė-Galaunienė.
1919–1952 m. Piliuonos mokykla buvo pradinė, 1952–1961 m. – septynmetė. 1960 m. lapkričio pabaigoje atidaryta nauja mūrinė mokykla.
Direktoriaus R. Nėniaus ir tėvų komiteto pirmininko J. Kerdoko iniciatyva 1993 m. sausio mėn. Taurakiemio seniūnija perdavė mokyklai dalį kultūros namų ir savivaldybės pastato.
Nuo 1993 m. rugsėjo 1 d. Piliuonos mokykla tapo vidurine. Senojoje mokykloje liko pradinių klasių mokiniai, o vyresnieji persikėlė į naująjį pastatą. 2015 m., akreditavus vidurinio ugdymo programą, vidurinė mokykla  pertvarkyta į gimnaziją.
Eišiškių sinagoga

Eišiškių sinagoga – nebenaudojama žydų sinagoga Eišiškėse.
Anykščių valsčius

Anykščių valsčius buvo šiaurės rytinėje Lietuvoje. Centras – Anykščiai.
Dabar valsčiaus teritorijoje yra Anykščių seniūnija.
Danutė Bindokienė

Biografija

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Vėliau persikėlė į JAV. Nuo 1950 m. Čikagoje studijavo Pedagoginiame lituanistikos centre, 1959–1987 m. dėstė K. Donelaičio aukštesniojoje lituanistikos mokykloje. Lituanistikos instituto leidyklos rinkėja, maketuotoja, kalbos taisytoja. Redagavo žurnalą „Švietimo gairės“, nuo 1989 m. žurnalą „Ateitis“, 1992–2007 m. dienraščio „Draugas“ redaktorė. Lietuviškosios enciklopedijos bendradarbė.
Parengė mokomųjų knygų lituanistinėms mokykloms. Parašė novelių, apysakų vaikams ir jaunimui.

Kūryba

Pirmuosius grožinės literatūros kūrinius išspausdino 1950 m. žurnale „Ateitis“. Rašė apysakas vaikams bei jaunimui, eilėraščius, recenzijas, straipsnius literatūros, tautosakos, kraštotyros temomis, sukūrė kūrinių scenai, išvertė lietuvių išeivių prozos kūrinių į anglų kalbą. Išleido mokymo priemonių.
Golcai

Golcai (rus. Гольцы) – kalnų viršūnės ar kalnų masyvai esantys Sibire. Stūkso ties viršutine miškų riba. Golcų viršūnės paprastai plokščios su akmeningais šlaitais, padengtos tundrų augalais – samanomis, kerpėmis, žemosiomis pušimis, beržais keružiais ir kadagiais.
Žinomiausi golcai: Sajanuose – Botogolko, Kinų ir Tunkos, Užbaikalėje – Sochondo golcai.
Mindaugas Capas

Mindaugas Capas (g. 1959 m. kovo 13 d. Rusnėje) – lietuvių teatro aktorius.
Biografija 1978 – 1982 m. mokėsi LTSR valstybinėje konservatorijoje, Henriko Vancevičiaus, Rimo Tumino, Irenos Bučienės ir Vytauto Čibiro vadovaujamame kurse. 1982 – 1990 m. vaidino LTSR valstybiniame akademiniame dramos teatre. Nuo 1990 m. dirba Valstybiniame Vilniaus mažajame teatre.
Paežerių vėjo malūnas

Paežerių vėjo malūnas – vėjo malūnas, stūksantis Paežeriuose, Šeduvos sen., prie kelio  3407  Velžiai–Radviloniai–Maldžiūnai , Radviliškio rajone.
Vėjo malūnas su technologine įranga nuo 1997 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 16750). Jis tvirtai įaugęs į Šeduvos krašto ūkio ir kaimo pramonės istoriją. Pats malūno pastatas ir jo aplinka išliko nepakitusios išvaizdos. Šiuo metu Šiaulių regione veikia du vėjo malūnai – Kleboniškių ir Paežerių.
Malūnas yra privatus, naudojamas pagal paskirtį – ūkinėms reikmės. Sutarus su savininku, galima apžiūrėti, susipažinti su malūnininko darbu. Jame malama naudojant elektros energiją, pora kartų per mėnesį. Iš viso sumalama apie 1 toną grūdų, tačiau su turima įranga malūnas būtų pajėgus per dieną sumalti iki 20 tonų. Jame išlikusi visa senoji technologinė įranga. Šiuo metu yra nulūžęs vienas sparnas, tačiau atlikus nedidelį sparnų remontą, malūnas galėtų veikti naudodamas vėjo jėgą.
Paežerių vėjo malūnas medinis, kepurinio tipo, akmenų mūro pamatais. Jis aštuonkampis, trijų aukštų. Jo kepurė aštuonkampė, su piramidės formos stogu. Kepurės pasukimo mechanizmas išorinis. Viduje yra išlikusi veikianti malimo įranga. Nepakitusi ir autentiška malūno aplinka – jis stovi ant kalniuko, prie kelio, arti nėra modernių statinių, nuo kalniuko atsiveria plati apylinkių panorama. Prie malūno išlikusi buvusi malūnininko sodyba.

Istorija

Paežerių vėjo malūnas yra 1890 m. statybos. Sovietiniais metais buvo nacionalizuotas. Buvo malama visą sovietmečio laikotarpį. Paskutinį kartą malūnas remontuotas 2002 m. Tada buvo naujai apkaltos sienos.
Puodžių durpynas

Puodžių durpynas – durpynas pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, į pietvakarius nuo Žilinų, į šiaurės vakarus nuo Netečiaus ežero, Žilinų miške. Užima 2,52 km² (vidaus sausmės sudaro 0,32 km²). Išteka Merkio intakas Duobupis.
Nenusausintos pelkės (82 % aukštapelkės, 18 % tarpinio pobūdžio pelkės) durpių sluoksnio vidutinė storymė buvo 2,7 m, didžiausia – 6,5 m. Durpės kimininės, jų vidutinis susiskaidymas 23 %, peleningumas 4,7 %, vidutinis drėgnumas 90 %. Po durpėmis slūgso sapropelio sluoksnis (iki 2,8 m). Po juo guli smėlis.
Baltosios Vokės durpių įmonė nuo 1981 m. Puodžių durpyne vykdė durpių kraikui kasybą (1985 m. – 6100 t). Šalia durpyno įsikūrusios Salos, Puodžių šiauriniai pakraščiai.
Edsilia Rombley

Biografija

Edsilia Rombley gimė 1978 m. vasario 13 d. Amsterdame, Nyderlanduose. Jos tėvai kilę iš Arubos ir Kiurasao (Nyderlandų Antilai).
Karjerą pradėjo 1995 metais, kai su Gracia Gorré, Karima Lemghari ir Susan Haps subūrė grupę „Dignity“.
1998 metais Edsilia dalyvavo 1998 m. Eurovizijos konkurse Birmingame, Jungtinėje Karalystėje, su daina „Hemel en aarde“. Jame su 150 taškų užėmė 4 vietą. Tai buvo geriausias Nyderlandų rezultatas po pergalės 1975 metais. Debiutinis albumas anglų kalba išleistas netrukus po dalyvavimo Eurovizijoje.
Edsilia Rombley dar kartą atstovavo Nyderlandams 2007 m. Eurovizijos dainų konkurse Helsinkyje, Suomijoje su daina „On Top of the World“, tačiau nepateko į finalą.
Barbadoso laukinės gamtos draustinis

Barbadoso laukinės gamtos draustinis yra Šv. Petro parapijoje šalies šiaurėje. Šį draustinį įkūrė Kanados gamtininkas Jean Baulu ir jo žmona Suzanne. 1982 m. jie čia įkūrė Barbadoso primatų tyrimo centrą, o 1985 m. ir gamtos draustinį.
Draustinyje gyvena tokie gyvūnai, kaip didžiosios mazamos, žaliosios markatos, tam tikros marų, iguanų ir sausumos vėžlių rūšys.
Visi draustinio pastatai pastatyti iš koralinių akmenų, gaunamų iš netoliese esančių cukranendrių lauko. Visos plytos, kurios sudaro draustinių takus, gautos iš uždarytų cukraus fabrikų.
Zarasas

Didžioji sala

Sala užima 39,4 ha. Iki XVII a. joje buvo vyrų katalikų kongregacijos „Canonicorum“ vienuolynas, turėjęs didelę ir gražią mūro bažnyčią bei mokyklą. Tačiau 1834 m. vienuolynas uždarytas ir nugriautas. Šiaurinėje salos dalyje buvęs aukštas iškyšulys. Pirmojo pasaulinio karo metu vokiečiai į salą buvo nutiesę povandeninį medinį tiltą, buvusį kairiau nuo dabartinio įvažiavimo salon. Juo kariškiai arkliais įvažiuodavo į salą. Vėliau tiltu naudojosi ir gyventojai. Tačiau po to tiltas išardytas ir į salą buvo galima patekti tik valtimi.
1958 m. be jokio iš anksto suderinto projekto pradėtas tiesti kelias į salą ir supiltas pylimas. Vėliau pylimas perkastas ir pastatytas tiltas, kad būtų galima perplaukti ir valtimis.
Dabar saloje vyksta kultūros renginiai, koncertai, festivaliai, sporto varžybos, yra paplūdimys.
ANZUK

ANZUK – karinė ir politinė penkių valstybių JK, Australijos, Naujosios Zelandijos, Malaizijos ir Singapūro sąjunga, įkurta 1971 m. balandžio 15-16 d. Londone. Sutartis įsigaliojo 1971 m. lapkričio 1 d.
Sąjungos tikslas buvo Malaizijos ir Singapūro kolektyvinė gynyba nuo išorės priešų. Ji turėjo jungtinį Didžiosios Britanijos, Australijos ir Naujosios Zelandijos ginkluotųjų pajėgų kontingentą. Taip pat buvo sudaryta jungtinė Malaizijos ir Singapūro priešlėktuvinės apsaugos sistema.
1974 m. gruodžio 12 d. sąjunga iširo.
Zarasų spaustuvė

Zarasų spaustuvė – spaustuvės, veikusios Zarasuose.

Istorija

Pirmąją spaustuvę Zarasuose (tada Novoaleksandrovskas) įkūrė 1882 m. Vilniaus miestietis M. Kovneris. Ji veikė iki 1901 m., spausdino kvietimus, vizitines korteles. Nuo 1901 m. iki Pirmojo pasaulinio karo veikė D. Šteimano spaustuvė. Nepriklausomoje Lietuvoje dirbo E. Rozeno spaustuvė, kuri 1932–1940 m. spausdino savaitraštį „Zarasų kraštas“. 1941 m. vasario mėn. nacionalizuota.
1944 m. įsteigta spaustuvė „Raudonoji vėliava“ nuo 1945 m. kovo spausdino apskrities laikraštį „Pergalė“. 1946 m. gauta pilno formato plokščios spaudos mašina. Nuo 1951 m. laikraštis „Pergalė“ leistas ir rusų kalba. 1951–1953 m. buvo spausdinamas ir Zarasų MTS politinio skyriaus laikraštis „Laukų spartuolis“. 1960 m. Zarasų spaustuvė prijungta prie tarprajoninės Utenos spaustuvės kaip skyrius. Jame buvo spausdinamas rajono laikraštis „Tarybinė žemė“ (lietuvių ir rusų k.), 1962 m. pakeitęs laikraštį „Pergalė“; nuo 1989 m. rajono laikraštis leidžiamas pavadinimu „Zarasų kraštas“. Čia buvo spausdinamas ir Vakarų statybos valdybos savaitraštis „Energetikas“ (lietuvių ir rusų k.).
1994 m. valstybinė Zarasų spaustuvė tapo S. Goštautienės įmonės „Fortūna“ Ignalinos filialu, spausdina blankus, smulkius spaudinius.
Krapkovicės

Architektūra

Mieste stovi dvi bažnyčios: Šv. Mikalojaus (gotikinė, XIV a. pab., su 1400 m. pristatyta koplyčia. Atstatyta 1722 m., perstatyta po karų), Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų (neobarokinė, 1902 m.). Yra mūrinių miesto sienų (XIV–XV a.) liekanos, barokiniai rūmai su vidiniu arkadiniu kiemu (1678 m., perstatyti 1772 m.).

Istorija

Krapkovicės rašytiniuose šaltiniuose minimos nuo 1275 m. Miesto teisės suteiktos 1294 m. Nuo 1327 m. priklausė Čekijai, nuo 1526 m. – Habsburgų imperijai. Miestas smarkiai nukentėjo per husitų karus (1426 m.) ir Trisdešimties metų karą (1618-1648 m.). 1742 m. atiteko Prūsijai. 1896 m. iki Krapkovicių nutiestas geležinkelis, XIX a. pab. imta plėtoti pramonę (medžio apdirbimo, popieriaus ir kt.). Per II pasaulinį karą mieste veikė 7 priverstinio darbo stovyklos, įmonėse dirbo britų ir TSRS karo belaisviai.
Nuo 1945 m. miestas priklauso Lenkijai. 1961 m. prie Krapkovicių prijungta Otmento gyvenvietė (kitapus Odros). A 1956–1975 m. ir nuo 1999 m. – pavieto centras.
John McGlynn

Trenerio karjera

1996 m. buvo pakviestas į Hearts jaunimo komandą, kaip trenerio asistentas. 2005 m. du kartus buvo paskirtas pagrindinės komandos laikinu treneriu, po to kai John Robertson ir George Burley buvo atleisti.
Nuo 2006 m. iki 2012 m. treniravo Raith Rovers FC.
2012 m. birželio 26 d. buvo paskirtas Heart of Midlothian klubo vyriausiuoju treneriu. Dėl klubo finansinių sunkumų, pasirašė sutartį tik su dviem žaidėjais, bei buvo pakviesti jauni žaidėjai iš akademijos.
Hearts SPL sezoną, su McGlynn pradėjo prastai. Iš šešerių rungtynių laimėjo tik vienas, taip pat pralaimėta Europos lygoje ketvirtajame atrankos etape, bendru rezultatu 2-1, prieš Liverpulio klubą. Lygos taurėje, nugalėjus Livingstono ir Dundee United klubus buvo pasiektas pusfinalis. Hearts Škotijos futbolo taurėje 1-0 pralaimėjo Hibernian klubui. Dėl prastų klubo pasiekimų buvo atleistas 2013 m. vasario 28 d.
Petras Abukevičius

Petras Abukevičius (1928 m. rugsėjo 8 d. Pumpėnai – 1997 m. gruodžio 6 d. Vilnius) – lietuvių kino režisierius, operatorius.

Biografija

Baigė Pumpėnų 6 skyrių mokyklą, nuo 1949 m. studijavo prancūzų kalbą Vilniaus pedagoginiame institute, 1950–1954 m. mokėsi Kauno kūno kultūros institute. 1959 m. Kinematografijos institute Maskvoje įgijo operatoriaus specialybę. 1957–1961 m., 1964–1989 m. Lietuvos kino studijos operatorius ir režisierius, 1961–1964 m. Lietuvos TV operatorius.
Sūnus – aktorius, režisierius Ramūnas Abukevičius (g. 1959 m.), teatro ir kino aktorius, režisierius.

Kūryba

Sukūrė apie 50 dokumentinių, mokslo populiarinimo filmų, iš jų 30 gamtos tematika. Stebėjo ir filmavo retus paukščius bei gyvūnus Sibire ir Kamčiatkoje, Rusijos gamtą. 1984 m. su Japonijos ir Rusijos kino kompanijomis sukūrė meninį filmą apie vilkšunį Buraną.
1998 m. įsteigta Petro Abukevičiaus premija už geriausią gamtos tematikos filmą.
Petrikaičių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumoje, stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 52 m ilgio, 26 m pločio. Jas juosia griovys ir žemių pylimas, ties kurio pietvakarinės dalies viduriu paliktas tarpas praėjimui. Palei pylimą ir kapinėse auga aukštos pušys. Pietvakarinėje dalyje yra du seni, baigiantys sunykti mediniai kryžiai.
Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 151 m.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a., laidoti Petrikaičių gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pradžioje buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti kūdikiai, kitatikiai. 1944 m. pabaigoje palaidotas Vokietijos kariuomenės karininkas, žuvęs netoliese traukdamasis motociklu nuo Sovietų armijos.
Kapinėse nuo seno stovėjo aukštas ąžuolinis kryžius. Kitas kryžius pastatytas prie vokiečių karininko kapo. Seniau kapinėse Petrikaičių gyventojai rinkdavosi gegužinių pamaldų.
Šalia senųjų Petrikaičių kaimo kapinių šiuo metu projektuojamos naujosios Kretingos miesto kapinės.

Tyrimai

1990, 1991 m. žvalgė Julius Kanarskas. 1982 m. kartografvo Visasąjunginio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas.
2011 m. tyrinėjo Vita Bukantaitė (Klaipėdos universitetas). Rasta XVII–XVIII a. kapų su įkapėmis.
Janina Lašienė

Janina Lašienė-Mackevičaitė (1897 m. balandžio 11 d. Maralinė, Baisogalos valsčius – 1993 m. liepos 9 d. Kaunas) – Lietuvos gydytoja patologoanatomė, medicinos mokslų daktarė. Patologinės anatomijos viena pradininkių Lietuvoje.

Biografija

Vyras Vladas Lašas, sūnūs Algirdas Lašas ir Liudvikas Lašas, duktė Aldona Janina Lašaitė-Šliažienė. 1922 m. baigusi Berlyno universitetą dėstė Lietuvos universitete (1930–1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas, 1946–1950 m. Kauno universitetas), 1951–1965 m. – Kauno medicinos institute. 1944–1965 m. Patologinės anatomijos katedros vedėja, 1959 m. medicinos mokslų daktarė, nuo 1961 m. profesorė. 1954–1976 m. dar ir Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausioji patologė anatomė. 1954 m. jos iniciatyva įkurta Lietuvos patologų anatomų mokslinė draugija; iki 1965 m. jos pirmininkė.
Aprašė ir suskirstė kraujodaros organų navikines ligas. Parašė mokslinių straipsnių iš belatakių liaukų funkcinės morfologijos, onkologijos, vaikų patologijos.
Grabniokas

Istorija

1903 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje. Priklausė Dubingių parapijai.
Skamba skamba kankliai

„Skamba Skamba Kankliai“ – kasmetinis muzikinio folkloro festivalis, Vilniuje vykstantis nuo 1973 m.
1973 m. spalio mėnesį Vilniaus Sporto rūmuose įvyko liaudiškos muzikos koncertas „Skamba skamba kankliai“. 1974 m. gegužės pabaigoje Vilniaus salėse, Kalnų parke surengtam festivaliui šį pavadinimą pasiūlė Petras Juodelė, režisieriumi tapo Vidas Aleksandravičius. Jau pirmuosiuose „Skamba skamba kanklių“ koncertuose be dainų ir šokių ansamblių dalyvavo etnografiniai ansambliai. Kurį laiką lygia greta festivalyje dalyvaudavo ir stilizuotą liaudies meną propaguojantys, ir už tradicinės kultūros autentiškumą kovojantys ansambliai.
„Skamba skamba kankliai“ galima vadinti natūraliu priešinimusi sovietinių švenčių, stilizuoto folkloro ir sovietizuotos saviveiklos kultūrinei ideologijai. 1973–1988 metų laikotarpiu miesto žmonėms buvo labai svarbu vėl grąžinti tikėjimą gimtosios kultūros verte, lietuvybės puoselėjimu. Nuo 1979 metų Vilniaus universiteto, Alumnato ir kiti senamiesčio kiemai festivalio metu tampa savotiškais liaudies meno mylėtojų vienkiemiais. Visi atėjusieji gali dainuoti, šokti, šėlti bendrame besilinksminančiųjų sūkuryje. Festivalio koncertai vyksta ir senamiesčio kiemuose, ir koncertų salėse. Kasmet festivalio rengėjai stengiasi „prisijaukinti“ naujas erdves. Taip ilgainiui įsikurta Sereikiškių parke, pamėgta Bernardinų bažnyčios erdvė, Akademinio bei Jaunimo dramos teatrų salės.
„Skamba skamba kankliai“ vyksta paskutiniąją gegužės savaitę. Festivalio trukmė kito. Iš pradžių linksmybės trukdavo vieną dieną (sekmadienis), o po to kasmet keisdavosi, plėsdavosi: nuo trijų dienų iki bemaž visą savaitę trunkančio renginio.
Unikalus ir festivalio rengimo būdas. Vilniuje esančių folkloro ansamblių vadovai suneša idėjas, o po to jau nedidelė iniciatyvinė, labiau patyrusių vadovų grupelė galutinai suformuoja festivalio koncepciją. Daug metų šiam festivaliui yra atidavę Aldona Ragevičienė, Zita Kelmickaitė, Jonas Trinkūnas, Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė, Evaldas Vyčinas ir visi be išimties buvę bei esantys Vilniaus folkloro ansamblių vadovai.
Ilgainiui dainų ir šokių ansambliai, vyravę festivalyje iki 1984 metų natūraliai buvo išstumti labai aktyvaus folkloro ansamblių judėjimo ir tvirtėjančių folkloro ansamblių. Dabar šis festivalis puoselėja tradicinio folkloro kryptį, nors yra atviras įvairioms naujovėms.
Ieva Švarcaitė

Biografija

Pokario metais mokėsi Vaiguvos septynmetėje mokykloje, po to – Kelmės vidurinėje mokykloje ir Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete.
Baigusi universitetą 1962 m. grįžo į gimtąjį Kelmės rajoną mokytojauti. Pirmoji darbovietė buvo Kražių vidurinė mokykla (1962–1963 m.), vėliau – Kelmės vidurinė mokykla (1963–1965 m.).
Nuo 1966 m. pradėjo mokslinį tiriamąjį darbą Vilniaus universitete. 1966–1979 m. taip pat dirbo Geologijos valdybos prie LTSR Ministrų Tarybos sistemoje (naftos žvalgybos ekspedicija, kompleksinė geologijos ekspedicija) geologe, geomorfologe, geologinio biuro viršininke. Nuo 1973 m. – gamtos mokslų daktarė.
1976 m. skaitė mokslinį pranešimą tarptautiniame geografų kongrese Maskvoje ir buvo išrinkta (vienintelė iš Lietuvos) geografinės terminologijos tarptautinės komisijos nare, nes mokėjo kelias užsienio kalbas. Kaip mokslininkė dalyvavo mokslinėse ekspedicijose įvairiose TSRS vietose: Kryme, Kaukaze, Karpatuose, Urale, Pamyre, Tian-Šanyje, Altajuje ir kitur. Per visą sovietinį laikotarpį nepriklausė jokiai partijai bei organizacijai.
Nuo 1979 m. – Vilniaus universiteto darbuotoja. Ne kartą atstovavo Lietuvai tarptautiniuose kongresuose. Lietuvoje ir už jos ribų išspausdinta daugiau kaip 50 jos darbų. Skaito ir rašo dešimčia Europos kalbų: anglų, vokiečių, prancūzų, italų bei tarptautine esperanto kalba. Nuo 1989 m. yra Lietuvos mokslininkų sąjungos narė, nuo 1991 m. – Lietuvių katalikų mokslo akademijos tikroji narė, o nuo 1992 m. – Tarptautinės mokslų akademijos narė San Marine (Italija). 1992 m. susigrąžino tėvų žemę, kuri tapo puikia moksline laboratorija, kurioje sprendžiami įvairiausi agrariniai klausimai, po atviru dangumi. Nuo 1994 m. – savarankiška ūkininkė Kelmės rajone, Vaiguvos apylinkėse.
Vaterlo upelio žudynės

Vaterlo upelio žudynės – žudynės, įvykusios 1838 m. apie sausio 26 d. ties Vaterlo upeliu (Waterloo Creek, Australija). Manoma, kad raitoji policija nužudė nuo 100 iki 300 vietinių Australijos gyventojų, tačiau pagal kitus šaltinius aukų buvo žymiai mažiau, kai kurie nurodo tik apie 10. Šis įvykis iki dabar vertinamas prieštaringai, ir patikimų duomenų apie jį beveik nėra.
Pasak kai kurių šaltinių, upelio pavadinimas atsirado po šio įvykio ir siejamas su anglų pergale prieš Napoleoną analogiškai vadinamoje vietovėje Europoje (Vaterlo mūšis).
Algis Bartusevičius

Biografija

1987 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius elektrikas.
Nuo 2009 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos Jiezno seniūnijos seniūnas.
Partijos Tvarka ir teisingumas, nuo 2009 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Prienų rajono skyriaus narys. 2011 m. (atsisakė mandato) Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Janina, vaikai Agnė, Giedrė.
Teisinė gynimo priemonė

Teisinė gynimo priemonė - apskundimo priemonė, turinti suspendavimo ir paprastai taip pat devoliucinį efektą. Galima ikiteisminė (neteisminė) - pvz., kai kreipiamasi į administracinių ginčų komisiją - ar teismo kelias (teismo procesas).

Suspensa

Suspensinis poveikis pasireiškia tuo, jog skundžiamas sprendimas neįsigalioja, kol nėra galutinai išspręstas skundas. Svarbu, kad šis būtų laiku paduotas.
Braitonas

Istorija

Minimas nuo 1086 metų kaip Brighthelmston. XVIII a. tapo kurortu. 1841 m. nutiestas geležinkelis.