google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvių pusiasalis

Litovskij pusiasalis (rus. Литовский полуостров) – pusiasalis Kryme, vakarinėje Sivašo dalyje, į šiaurės rytus nuo Armiansko gyvenvietės. Tai žemas pusiasalis su raižytais krantais.
Pusiasalyje yra likę antikos laikų įtvirtinimų, atitvėrusių Krymą nuo žemyninės dalies, likučiai. Manoma, kad tai buvo vadinamoji Asandro siena.
Pusiasalio pavadinimas figūruoja TSRS ir Ukrainos istorijoje. Rusijos pilietinio karo metu į Litovskij pusiasalį 1919 m. spalį įsiveržė Sivašo įlanką forsavę Nestoro Machno daliniai. Tai buvo baltųjų generolo P. Vrangelio armijos triuškinimo Krymo pusiasalyje pradžia. Tuo metu Machno kariavo Raudonosios Armijos pusėje.
Akmenės herbas

Istorija

Akmenei laisvojo miesto statusas ir herbas buvo suteiktas dar 1792 m. birželio 13 d. Lietuvos ir Lenkijos valdovo Stanislovo Augusto.
Dabartinį herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Aukščiausioji Taryba 1992 m. rugsėjo 12 d.
Cresas

Cresas (kroat. Cres) – Kroatijai priklausanti sala, esanti Adrijos jūros šiaurėje, Kvarnerio įlankoje, į rytus nuo Istrijos pusiasalio. Plotas 404 km². Salos ilgis 68 km, plotis 2–12 km. Šiaurinė Creso dalis kalnuota ir kalvota, iškyla iki 638 m (Goricės k.), ten yra karstinių paviršiaus formų, tuo tarpu pietinę salos dalį užima lyguma. Salos vidurinėje dalyje telkšo gėlavandenis Vranos ežeras. Veši Viduržemio jūros tipo krūmynai.
Crese 2011 m. gyveno 3079 žmonės. Sala patenka į Primorjės–Kalnų Kotaro apskritį. Didžiausia gyvenvietė – Cresas (2,8 tūkst. gyv.). Verčiamasi turizmu, žvejyba, avininkyste, auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, daržovės, apdorojamos vaistažolės. Salą su Rijeka jungia keltas, o Osoro miestelyje Creso ir gretimą Lošinio salą jungia tiltas.
Cresas senoviniuose šaltiniuose minimas kaip sen. gr. Χέρσος, lot. Crepsa, it. Cherso. Graikiškas pavadinimas, iš kurio kilo ir dabartinis vardas, reiškia „dykrą“. Kroatai saloje įsikūrė VII–IX a.
Antiradiolokacinis sviedinys

Antiradiolokacinis sviedinys (angl. antiradar projectile; rus. противорадиолокационный снаряд) – specialusis sviedinys pasyviesiems radiolokacijos trukdžiams sudaryti.
Antiradiolokacinis sviedinys užtaisomas radiolokaciniais atšvaitais – įtaisais, kurie gerai atspindi radijo bangas. Paprastai atšvaitais būna metalo folijos juostelės. Suveikus nuotoliniam sprogdikliui atšvaitai (juostelės) išsviedžiami iš sviedinio korpuso ir oro srovės išsklaidomi erdvėje.
Angliškas terminas antiradar projectile yra klaidinantis, kadangi šis sviedinys skirtas ne naikinti radarus (radiolokacines stotis), o blokuoti pačią radiolokaciją. Tuo tarpu angliškas terminas antiradiation missile (lietuviškai antiradiolokacinė raketà), kuri pagal jų sudarančius žodžius turėtų būti skirtas radijo bangoms slopinti, iš tikrųjų skirta naikinti radarus ir kitus radijo bangų spinduliuotuvus (pvz., radijo siųstuvus).
Apvalkalinė kulka

Apvalkalinė kulka, FMJ kulka (angl. Full metal jacket bullet, FMJ bullet; rus. пуля с цельнометаллической оболочкой) – kulka, kurią paprastai sudaro minkšta šerdis (dažniausiai švinas) ir gaubia kietesnio metalo (paprastai vario lydinio, kartais – plieno) apvalkalas. Apvalkalas kulką gaubia iš visų pusių (tokias kulkas dar vadina visiškai apvalkalinėmis, angl. total metal jacket) arba iš visų pusių, išskyrus dugną.
Pirmas veiksmingas apvalkalines kulkas 1882 m. išrado Šveicarijos kariuomenės pulkininkas leitenantas Eduardas Rubinas (Eduard Rubin). Standartiniuose šoviniuose apvalkalines kulkas pirmą kartą panaudojo 1886 m., tai buvo šoviniai Lebel Mle 1886/M93 šautuvui.

Apvalkalinių kulkų įvairovė

Apvalkalinės kulkos daroma žala priklauso nuo kulkos konstrukcijos.
Didesnę žalą darančios apvalkalinės kulkos pavyzdys yra britaniškų .303 kalibro šautuvų šovinių kulka, kuri atitinka Hagos konvenciją, tačiau daro didesnę žalą, nei paprastos smailiosios šautuvų kulkos. Šių kulkų masės centras yra paslinktas atgal, nes kulkos vidaus priekinis trečdalis užpildytas lengva medžiaga (aliuminiu ar plaušiena). Tokia kulka turi sunkų galą ir, prasiskverbusi į taikinį, toliau juda sukiodama nosį (kulkos išilginė ašis sukasi apie skrydžio kryptį sudarydama kūgį pagrindu į priekį). Dabar ginklus su .303 British kalibro šoviniais pakeitė ginklai 7,62×51 mm NATO kalibro šoviniams. Panašią konstrukciją turi ir sovietiniai 5,45×39 mm šoviniai.
Treyarch

Istorija

2005 m. įmonė „Gray Matter Interactive“ buvo prijungta prie „Treyarch“.
2007 m. Leipcigo žaidimų parodoje „Activision“ pranešė, jog „Treyarch“ bus viena iš trijų bendrovių, kuriančių žaidimą, pastatytą pagal Džeimso Bondo serijos filmą „Paguodos kvantas“. Žaidimas pasirodė 2008 m. spalio 31 d. Europoje ir lapkričio 4 d. Š. Amerikoje.
Teodosijus II

Gyvenimas

Teodosijus gimė 401 m. imperatoriui Arkadijui ir jo frankų kilmės žmonai Elijai Eudoksijai. 408 m. tėvas mirė ir 7 metų sūnus tapo Rytų Romos imperijos imperatoriumi.
Vyriausybei iš pradžių vadovado pretorijonų prefektas Antemijus, kuriam prižiūrint buvo pastatytos Teodosijaus sienos.
414 m. Teodosijaus vyresnė sesuo Pulcherija buvo paskelbta Augusta ir tapo regente. Nuo 416 m. Teodosijus valdė pats, bet sesuo jam darė didelę įtaką. 421 m. Teodosijus II vedė Eliją Eudociją, graikų kilmės moterį. Jie susilaukė dukters Licinijos Eudoksijos.
Paskatintas Pulcherijos, Teodosijus II susidomėjo krikščionybe ir pradėjo karą su Sasanidais (421–422 m.), kurie persekiojo krikščionis. Karas baigėsi lygiosiomis, nes Teodosijus II turėjo tartis, kai hunai nusiaubė Konstantinopolį.
423 m. mirė Vakarų Romos imperatorius Honorijus, Teodosijaus II, ir primicerius notariorum Joanas. Honorijaus sesuo Gala Placidija ir jos sūnus Valentinianas III pabėgo į Rytus ir po ilgų svarstymų 424 m. Teodosijus II paskelbė karą Joanui. 425 m. gegužę Valentinianas III tapo Vakarų Romos imperatoriumi, o jo motina – regente. Kad būtų sustiprinti ryšiai tarp abiejų imperijų, Licinija Eudoksija tapo Valentiniano III sužadėtine.

Universitetas ir įstatymų kodeksas

425 m. Teodosijus įkūrė Konstantinopolio universitetą. Tarp kitų dalykų buvo dėstoma teisė, filosofija, medicina, aritmetika, geometrija, astronomija, muzika ir retorika.
429 m. Teodosijus II paskyrė komisiją surinkti visus įstatymus, išleistus nuo Konstantino I laikų, kad būtų sukurta vieninga teisinė sistema. Planas nepavyko, bet antroji komisija surinko įstatymus ir išleido kaip Codex Theodosianus 438 m. Teodosijaus II teisės kodeksas buvo Justiniano I kodekso pagrindas.

Karai su hunais, vandalais ir persais

Rytų Romos imperiją niokojo trumpi hunų išpuoliai. 447 m. hunai buvo prie Konstantinopolio, bet Anatolijui pavyko su jais susitarti. Imperatorius mokėjo apie 114,5 kg aukso hunams, o vėliau dvigubai.
Kai vandalai užgrobė Afriką 439 m. Rytų ir Vakarų imperatoriai pasiuntė pajėgas į Siciliją atgauti Kartaginos, bet projektas nepavyko. Matydami mažą sienų apsaugą hunai ir Sasanidai paskelbė karą. 443 m. hunai sumušė dvi romėnų armijas. Tik sutikus mokėti 687 kg aukso hunai atsitraukė. Karas su persais baigėsi 422 m.
Stanislovas Jurgis Oginskis

Giminė ir dvarai

Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės. Tėvas Marcijonas Mykolas Oginskis (1672–1750 m.). Brolis Tadas Pranciškus Oginskis (1712–1783 m.)

Veikla

1738 m. Mstislavlio kaštelionas, vėliau ir Vitebsko kaštelionas.
San Marino futbolo varžybos 2005–2006 m.

2005–2006 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 21–asis San Marino futbolo čempionatas.
Tekstūros filtravimas

Kompiuterinėje grafikoje tekstūros filtravimas yra procesas, kurio metu yra nustatoma, tekstūra dengiamo paviršiaus kiekvieno taško (pikselio) spalva, naudojant artimiausių tekselių spalvas. Tekstūrų filtravimas reikalingas todėl, nes ekrane atvaizduojamo paviršiaus dydis priklauso nuo to paviršiaus atstumo iki virtualios kameros. Dengiant paviršių tekstūra, tekstūros paveikslėlį reikia padidinti arba sumažinti, kad jis atitiktų paviršiaus dydį. Tekstūros filtravimas yra supaprastintas sumažinto/padidinto paveikslėlio glodinimas, naudojamas, kai vaizdai turi būti generuojami didele sparta. Pavyzdžiui, jei virtuali kamera yra labai toli nuo dengiamo paviršiaus, visa tekstūra gali sutilpti į vieną paviršiaus tašką, tačiau mažinant tekstūrą įprastu metodu, reiktų nuskaityti visus tekstūros taškus, ir juos sukombinavus, gauti dengiamo paviršiaus taško spalvą. Realaus laiko užduotyse, tokia operacija yra neleistinai ilga.

Artimiausio kaimyno interpoliacija

Šiame metode kiekvienam paviršiaus taškui parenkama to tekstūros taško, kuris yra arčiausiai atitinkamo paviršiaus taško centro, spalva. Šis metodas yra greičiausias, tačiau gaunamas blogos kokybės vaizdas.

Artimiausio kaimyno interpoliacija su tekstūrų dydžių žemėlapiu (mipmap)

Šiame metode naudojamas tekstūrų dydžių žemėlapis (kiekviena tekstūra yra pridedama įvairiais dydžiais). Paviršiaus taškų spalva parenkama naudojant artimiausio kaimyno interpoliaciją iš to tekstūros paveikslėlio, kurio dydis yra artimiausias dengiamam paviršiui. Šis metodas naudoja daugiau atminties, nes kiekviena tekstūra yra įrašyta keliais dydžiais, tačiau gaunami geresnės kokybės vaizdai.

Bilinijinis filtravimas

Šiame metode nustatant paviršiaus taško spalvą, naudojamas keturių artimiausių tekstūros taškų vidurkis. Vidurkinant taškai padauginami iš svorinių koeficientų, nustatomų pagal jų nuotolį. Šis metodas dažniausiai naudojamas kartu su tekstūrų dydžių žemėlapiu (naudojant tą tekstūros paveikslėlį, kurio dydis yra artimiausias dengiamam paviršiui).

Trilinijinis filtravimas

Šis filtravimo metodas ištaiso netolygumus atsirandančius bilinijiniame filtravime su tekstūrų žemėlapiu (kai ant į tolį besitęsiančio paviršiaus aiškiai matoma riba tarp paviršiaus dalių, kurioms buvo naudota skirtingo dydžio tekstūra). Trilinijiniame filtravime viskas vyksta taip pat kaip ir bilinijiniame, tačiau naudojamas ne tas tekstūros paveikslėlis, kurio dydis yra artimiausias, bet yra tiesiškai interpoliuojama iš dviejų gretimų artimiausių paveikslėlių.

Anisotropinis filtravimas

Šiame filtravimo metode naudojama trapecija (kituose metoduose imamas kvadratas) ir tada pritaikomas trilinijinis filtravimas. Šis metodas veikia lėčiausiai, tačiau juo gaunami geriausi rezultatai.
Mokslų akademija

Mokslų akademija – organizacija, skirta mokslo ar jo šakos vystymui arba populiarinimui iš mokslo pamėgimo, be praktinių motyvų. Valstybės mokslo akademija vienija žymiausius mokslininkus iš tos valstybės, bei susijusius su ja.
Mokslų akademija gali būti tiek valstybinė, tiek privati.
Jonas Vaiškūnas

Biografija

1979 m. baigė Švenčionių Zigmo Žemaičio vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą.
1984–1986 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos instituto Lazerinės optikos skyriuje kaip stažuotojas-tyrėjas ir vyresnysis inžinierius. 1986–1987 m. Fizikos instituto Bandomojoje gamykloje inžinieriumi technologu, 1987–1990 m. astrofizikos skyriaus vyresnysis inžinierius. 1990 m. Lietuvos mokslų akademijosTeorinės fizikos instituto Astrofizikos skyriuje vyresniuoju inžinieriumi. 1990–1998 m. Lietuvos etnokosmologijos muziejuje kaip muziejininkas ir mokslo darbuotojas. 2000–2001 Labanoro regioniniame parke kultūrologu.
Nuo 1999 m. Molėtų krašto muziejaus skyriaus vedėjas.
Nuo 2006 m. yra Varšuvos Jogailos universiteto Religijotyros instituto doktorantas, tyrinėja etnoastronomiją, kultūrinę astronomiją, taip pat tradicinio lietuvių liaudies meno simboliką. Pagal parengtą specializuotą klausimyną nuo 1988 m. vykdo lietuvių etnoastronomijos žinių rinkimo ir analizavimo programą.
Nuo 1994 m. Tarptautinės kultūrinės astronomijos organizacijos (SEAC) narys, o nuo 2003 m. – jos viceprezidentas; nuo 2005 m. Tarptautinės archeoastronomijos ir kultūrinės astronomijos draugijos tarybos (ISAAC) narys.
Paskelbė per 40 mokslinių bei ~400 mokslo populiarinimo straipsnių.
1986–1988 m. buvo aktyvus etnokultūrinio ir visuomeninio paminklosauginio judėjimo dalyvis, vienas iš paminklosauginio klubo „Talka“ steigėjų ir organizatorių, bei vienas iš pogrindinio laikraščio „Talka“ leidėjų. Į politinę veiklą įsijungė 1988 metais, kaip Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Molėtų rajono Tarybos narys ir aktyviai dalyvavo Molėtų Sąjūdžio veikloje iki 1991 m.
1996 m. Kulionių k. netoli nuo Molėtų astronomijos observatorijos įrengė Senovinę dangaus šviesulių stebyklą, kurioje kasmet iki šiol paskutinį balandžio savaitgalį rengia kalendorinę šventę Jorę, priima ekskursijas ir skaito paskaitas apie senovinius šviesulių stebėjimo būdus, senąją baltų pasaulėžiūrą ir senąjį lietuvių Zodiaką.
2010 m. su grupe bendraminčių įkūrė tautinį žinių ir gyvenimo būdo interneto portalą Alkas.lt.

Lietuviško Zodiako rekonstrukcija

Nacionalinio Baltarusijos meno muziejaus filialo Liaudies meno muziejuje Raubičiuose saugomas unikalus radinys – viduramžių apeiginis kaušas su išpaišytais savitais ženklais, kurio dėka tyrinėtojams tapo įmanoma rekonstruoti senovės lietuvių Zodiaką. Šiam atradimui Jonas Vaiškūnas skyrė daug dėmesio. Remdamasis tyrimais ir turima medžiaga, 2012 m. jis išleido knygą „Skaitant dangaus ženklus. Lietuviško Zodiako pėdsakais“.
Panevėžio miesto savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Panevėžio miesto savivaldybės taryba – Panevėžio miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Buvo panaikintos savivaldybių pakopos, iki 31 sumažintas savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Meru išrinktas Tomas Josas, jo pavaduotoju Raimondas Alekna. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Vidmantas Legas.
Aleksandrovskas (Rusija)

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1783 m., statant Lytvos metalurgijos įmonę. Per Pirmąjį pasaulinį karą čia gyveno lietuvių pabėgėliai, veikė Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti skyrius. Miesto teisės suteiktos 1951 m.
Mykolas Krupavičius

Biografija

Tėvas tarnavo dvare, žuvo JAV, fabrike. 1897 m. baigė Igliškėlių pradžios mokyklą ir 1900 m. įstojo į Veiverių mokytojų seminariją, kurią baigė 1905 m. 1905–1907 m. mokytojavo Penchratkoje, vėliau Rutkuose (Lenkija, Lomžos gubernija), 1907–1908 m. – Papilėje.
1908 m. įstojo į Seinų kunigų seminariją, ją baigęs 1913 m. įstojo į Petrapilio dvasinę akademiją, kurią baigė 1916 m.  1914 m. birželio 13 d. vyskupo Ciepliako įšventintas į kunigus. 1917 m. paskirtas gimnazijos kapelionu Voroneže. Tais pačiais metais įkūrė Krikščionių demokratų partiją. Revoliucinio tribunolo nuteistas mirti, 1918 m. gegužę grįžo į Lietuvą.
Išrinktas 1918 m. gruodžio 1 d. sudarytos Žemės reformos komisijos pirmininku. 1919–1923 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos Centro komiteto pirmininkas. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas nuo Lietuvos krikščionių demokratų partijos. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. 1923–1926 m. – žemės ūkio ministras.
1927–1929 m. Lilyje ir Tulūzoje studijavo sociologiją, ekonomiką, teisę ir žurnalistiką. 1930–1931 m. Garliavos vikaras, 1931–1933 m. profesoriavo Vilkaviškio kunigų seminarijoje. 1933–1935 m. Veiverių klebonas, 1935–1942 m. – Kalvarijos klebonas ir dekanas.
1942 m. gruodžio 5 d. suimtas gestapo. Devynis mėnesius kalėjo Eitkūnuose ir Tilžėje, 1943 m. internuotas Regensburgo karmelitų vienuolyne.
1945 m. išlaisvintas JAV kariuomenės. Gyveno Vokietijoje, 1956 m. persikėlė į JAV. 1945–1955 m. – Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto pirmininkas. 1948 m. pakeltas į prelatus.
Šv. Andrius Kim Tae-gon

Biografija

Gimė garbingoje korėjiečių katalikų šeimoje, nors ši religija Korėjoje buvo draudžiama. 1846 m. 25 metų Kim Tae-gon buvo nukankintas, o jo galva nukirsta.
1984 m. popiežius Jonas Paulius II Andrių Kim Tae – goną paskelbė šventuoju kartu su 102 kitais korėjiečių katalikais.
Lyninis keltas

Lyninis keltas (angl. cable ferry, chain ferry) – keltas, kurio veikimas susijęs su lynu. Jie varomi vienaip ar kitaip naudojant įtemptą lyną. Sroviniai keltai naudoja pačios upės energiją.
Ankstyvieji lyniniai keltai paprastai naudodavo virves arba plienines grandines. XIX a. pabaigoje daugelyje šalių virves ir grandines pakeitė tvirtesni ir patvaresni vieliniai lynai.

Istorija

Lyniniai keltai naudojami, manoma, nuo laikų, kai dar nebuvo rašytinės istorijos. Pavyzdžiui, lyninis Hemptono keltas Eivono upėje (Anglija), pirmą kartą paminėtas XIII a.
Lyninius keltus anksčiau plačiai naudojo Sakramento deltoje (Kalifornija, JAV). Lyniniai keltai buvo svarbi automobilių gabenimo priemonė Naujajame Pietų Velse (Australija). Hobarte (Tasmanija, Australija) šimtą metų iki 1934 m. vienintelis reguliarus būdas persikelti per Dervento upę (angl. Derwent River) buvo Risdon Punt lyninis keltas.
Pačioje XX a. pradžioje kanadiečio inžinieriaus Viljamo Pito (William Pitt) suprojektuotas keltas buvo įrengtas Kenebekazio upėje (angl. Kennebecasis River) ties Sent Džonu (Saint John) Naujajame Bransvike (Kanada). Dabar Sent Džono upėje pietiniame Naujajame Bransvike yra aštuoni lyniniai keltai.
Czesław Kwieciński

Biografija

Gimė 1943 m. sausio 20 d. Romaškiuose. 1948 m. su tėvais ištremtas į Sibirą. 1958 m. persikėlė gyventi į Lenkiją, apsigyveno Petrakave. Dalyvavo 1964 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Laimėjo bronzos medalius klasikinių imtynių rungtyje 1972 m. ir 1976 m. žaidynėse. 1965 m. pasaulio čempionate laimėjo bronzą, 1970 m. ir 1973 m. sidabrą. Žmona Ewa Gryziecka ietininkė.
Mikšo spaustuvė

Mikšo spaustuvė – pirmoji lietuvių tautinio sąjūdžio poligrafijos įmonė Mažojoje Lietuvoje, veikusi 1885 m. spalio mėn. – 1886 m. birželio mėn. Tilžėje.

Istorija

Savininkas Jurgis Mikšas poligrafininko profesijos mokėsi Albano ir Kybelkos spaustuvėje Ragainėje. Spaustuvę įsteigė gavęs tėviškės dalį. Dėl skolų ir konflikto su lietuvių visuomenės veikėjais J. Mikšas 1886 m. bankrutavo. Spaustuvės įrenginius varžytynėse įsigijo Luisas Arnoldtas ir Ernstas Vejeris, kurie vėliau įsteigė Vejerio ir Arnoldto spaustuvę.

Veikla

Spaustuvėje Jurgis Mikšas nuo penkto numerio, 1885 m. leido ir redagavo pirmąjį tautinį lietuvių mėnraštį „Aušra“ (ėjo 1883 – 1886 m.), savaitraštį „Nemuno sargas“ (1884–1987 m.). Spaustuvė gotikiniais ir lotynų rašmenimis spausdino pasaulietinio turinio literatūrą, grožinę ir mokslo populiarinamąją kūrybą, mokymo ir praktinės veiklos vadovus. Autoriai: Petras Arminas-Trupinėlis, Jonas Basanavičius, M. Frydebergas, Martynas Jankus, Vilius Kalvaitis, Adomas Honoris Kirkoras, Mykolas Miežinis, Jonas Šliūpas, Liuda Šliūpienė, Petras Vileišis, Dovas Zaunius. Spaustuvėje iš viso 23 knygos, skirtos Mažajai ir Didžiajai Lietuvai, iš jų 7 knygas J. Mikšas išleido savo lėšomis. Spaustuvės leidiniai prisidėjo prie lietuvių tautinio sąjūdžio.
Karklėnai (Plungė)

Geografija

Vakaruose pro Karklėnus teka Alanto intakas Karkluojė, rytuose – Minijos intakas Vieštovė.
Oranžerijos muziejus

Oranžerijos muziejus (pranc. Musée de l'Orangerie) – meno muziejus Paryžiuje, įsikūręs buvusioje Tiuilri sodų oranžerijoje. Muziejuje eksponuojamos 8 Klodo Monė „Vandens lelijų“ panelės ir XX a. pradžios dailės darbų kolekcija, kurią surinko Polis Gijomas ir jo žmona Domenika.

K. Monė „Vandens lelijos“

Po 1-ojo pasaulinio karo Klodas Monė (1840−1926) siūlė padovanoti Prancūzijos valstybei savo tapybos paveikslų, vaizduojančių vandens lelijas, kurias jis tapė savo sodyboje Živerni kaime. Valstybė šiems paveikslams eksponuoti skyrė buvusios oranžerijos pastatą Tiuilri soduose. Dovanojimo sutartis dėl paveikslų buvo pasirašyta 1922 m. Oranžeriją reikėjo pertvarkyti, todėl paveikslai liko pas dailininką iki Klodo Monė mirties 1926 m. Šie paveikslai buvo išdėstyti dviejuose elipsės formos kambariuose. Muziejus atidarytas 1927 m.

Žano Valterio ir Polio Gijomo kolekcija

Meno dileris Polis Gijomas (1891−1934) ir jo žmona Domenika buvo aistringi XX a. pradžios avangardinio meno kolekcionuotojai ir menininkų rėmėjai. Polis Gijomas tikėjosi kolekcijos pagrindu įkurti muziejų arba padovanoti kūrinius Luvrui. Po Polio Gijomo mirties Domenika ištekėjo už architekto Žano Valterio ir toliau tvarkė kolekciją. Po derybų su Prancūzijos valstybe dviem susitarimais 1959 ir 1963 m. kolekcija atiteko valstybei ir jai vieta buvo numatyta Oranžerijos muziejuje (tuomet Luvro padalinys). Žano Valterio ir Polio Gijomo kolekcija muziejuje pradėta eksponuoti viešai 1984 m. Joje reprezentuoti reikšmingi XX a. pradžios menininkai, kurių daugelį Polis Gijomas pažinojo asmeniškai: Pablas Pikasas, Chaimas Sutinas, Amedejas Modiljanis, Morisas Utrilo, Anri Ruso, Andrė Derenas ir kiti. 2006 m. Oranžerijos muziejus buvo renovuotas.

Galerija

Keletas iš žymesnių muziejaus eksponatų.
Verebiejų pagrindinė mokykla

Istorija

Iki spaudos draudimo panaikinimo 1904 m. Verebiejų ir aplinkinių kaimų vaikus mokė daraktoriai. 1919 m. mokykla veikė Liepakojų kaime A. Miliaus ir J. Vilkenio namuose, 1922 m. perkelta į A. Mordosos namus Verebiejų kaime, 1923 m. į J. Lubausko namus Navinkuose. 1919–1923 m. dirbo mokytojas M. Pranckūnas. Tikybą dėstė Krokialaukio parapijos [[vikaras J. Parancevičius. 1924–1926 m. mokykla Verebiejų kaime neveikė.
Pirmoji pradžios mokykla Verebiejų kaime buvo įkurta 1926 m. J. Grėbliausko namuose. Šioje mokykloje mokėsi Dzingiškių, Liepakojų, Radastų, Struogiškių, Navininkų, Verebiejų kaimų vaikai. Juos mokė mokytojas A. Žilinskas. Vėliau mokyklos buvo įsikūrusios ir veikė 1930–1944 m. ūkininko J. Noraus, 1944–1945 m. A. Liegaus, 1945–1947 m. A. Kunigonienės, 1947–1949 m. A. Mordosos, 1949–1951 m. M. Grėbliauskienės namuose.
1951 m. mokykla reorganizuota į septynmetę, įsikūrė A. Mordosos namuose. Dirbo direktorius V. Čižikas, mokytojos E. Čižikienė ir J. Akambakaitė. Veikė 5 klasės, buvo mokoma dviem pamainomis. 1963 m. jau aštuonmetė mokykla perkelta į naują kolūkio „Komjaunimo keliu“ pastatą. Čia mokėsi 5-8 klasių mokiniai, o pradinukai mokėsi ištremtų į Sibirą Kunigonių namuose. Virš trisdešimt metų mokykloje dirbo mokytojos A. Narukynienė, N. Čiginskienė, J. Šeimienė. 1988 m. „Atžalyno“ kolūkio pirmininko V. Baravyko iniciatyva buvo pastatyta nauja moderni mokykla.
2011 m. mokykla uždaryta.
Nuoga Macha

Apie paveikslą

Gali būti, kad Ispanijos karalienės Marijos Luizos favoritas Manuel Godoy suteikė progą Fransiskui Gojai konkuruoti nuogo kūno vaizdavime su iškiliausiu Ispanijos dailininku Diegu Velaskesu, kuris, kaip Goja, savo metu buvo karališkosios šeimos oficialus tapytojas. Manuel Godoy apie 1802 m. po Albos kunigaikštienės mirties įsigijo Diego Velaskeso paveikslą „Rokbio Venera“, kuriame vaizduojama nuoga moteris. Šis paveikslas buvo gerai žinomas tarp Ispanijos karaliaus aplinkos aristokratų. Vėliau jis kabojo privačiame Manuel Godoy kambaryje kartu su kitais paveikslais, vaizdavusiais nuogą Venerą ir tuo pačiu Gojos „Nuogos Machos“ paveikslu.
Paveikslas pradėtas tikriausiai 1797 ir baigtas iki 1800 m. Jame vaizduojama nuoga viliojanti, seksuali moteris ant lovos. Pagal du spėjimų variantus, tai gali būti Pepita Tudó, Manuel Godoy meilužė, arba Albos kunigaikštienė María Cayetana de Silva, kurią Goja jau buvo kelis kartus nutapęs anksčiau. Pastarąją versiją linkstama atmesti, nes vaizduoti nuogą kunigaikštienę būtų buvę labai nepriimtina. Trečia versija, Goja vaizduojamai moteriai suteikė kelių asmenybių bruožus.
Paveikslas pirmą kartą paminėtas 1800 m. kabojęs Manuel Godoy rūmuose. Kiek vėliau Fransiskas Goja sukūrė labai panašų paveikslą, kuriame vaizduojama ta pati moteris, tik su rūbais, „Apsirengusi Macha“. Abu paveikslai paminėti 1808 m. Chosė Bonaparto agento Frédéric Quillet, kuris surašė Manuel Godoy turimus paveikslus. 1813 m. paveikslai paminėti dar kartą karaliui Ferdinandui VII konfiskavus Manuel Godoy nuosavybę ir juose vaizduojamos moterys vadinamos čigonėmis. 1808−1813 m. periodu paveikslas buvo San Fernando karališkojoje menų akademijoje, 1813−1836 m. jį buvo konfiskavusi Inkvizicija, 1815 m. Inkvizicijos generolas buvo išsikvietęs Goją pasiaiškinti dėl šio paveikslo. 1836−1901 m. paveikslas vėl buvo San Fernando karališkojoje menų akademijoje. 1901 m. „Nuoga Macha“ perkelta į Prado muziejų.