google/wiki40b huggingface dataset:
Pietų siongnu

Istorija

Pietų siongnu kaip atskiras valstybinis vienetas susiformavo po Siongnu imperijos žlugimo šanju Huduerši (18-48) laikais. Dalis imperijos atiteko Kinijos imperijai ir buvo pavadinta Pietų siongnu, tuo tarpu Šiauriniai šiongnu iki 89 m. išlaikė nepriklausomybę, o vėliau pralaimėję sianbams ir Kinijai, pradėjo migracijas į vakarus. Tokiu būdu Pietų siongnu nuo II a. buvo įsprausti tarp dviejų galybių - Kinijos imperijos pietuose ir sianbų konfederacijos šiaurėje. Dažniausiai jie pripažino Kinijos vasalitetą, nors trumpais laikotarpiais juos valdė ir sianbai.
Siognu iš dalies išlaikė klajoklinį gyvenimo būdą, gyvulinkystę kaip pagrindinį ekonomikos šaltinį. Todėl vyko nuolatiniai nesutarimai su regione gyvenančia sėslia kinų populiacija. Tai ne kartą inspiravo pietų siongnu sukilimus. Vienas didžiausių įvyko 94 m., valdant šanju Anguo. Jis baigėsi Anguo pralaimėjimu ir Kinijai palankaus valdovo Tingdu Šidžu pasodinimu į sostą.
Kraštas buvo priskiriamas administracinei Bing provincijai, ir šalyje vyko sparti sinizacija, kuri veikė siongnu kultūrą ir silpnino jų tapatybę. Nuo 143 m. šanju prarao realią galią, ir jau buvo tik nominaliai skiriami iš Kinijos. II a. pabaigoje siongnu buvo įtraukti į Rytų Han dinastijos žlugimą. Šalyje vykstant suirutei, Kinijos imperatorius liepė atsiųsti karinius dalinius, tačiau siongnu atsisakė tai padaryti ir 188 m. nužudė Kinijai palankų šanju Čengčiu. Jo sūnus Čidži Šidžu bandė ieškoti prieglobsčio Kinijos sostinėje Čangane, tačiau pagalbos nesulaukęs, įsitvirtino Pingjange, iš kur valdė visi vėlesni šanju.
Žlungant Han dinastijai, 216 m. šiaurės Kinijos karvedys Cao Cao naujai užtikrino valdžią tarp pietų siongnu, prijungdamas juos prie savo Cao Vei karalystės. Jis padalino siongnu į penkias dalis: kairiąją, dešiniąją, šiaurės, pietų ir centro. Šanju išlaikė tiesioginę valdžią tik vakarinėje dalyje. Čia jie pakeitė savo pavardę į kinišką Liu. 304 m. Liu Juanas vėl suvienijo siongnu gentis ir sukūrė Han Džao karalystę, kuri nukariavo visą Šiaurinę Kiniją ir čia pradėjo "barbarų" viešpatavimą. Ši data Kinijos istoriografijoje yra laikoma Šešiolikos karalysčių laikotarpio pradžia.
Katkuškių pilkapynas

Katkuškių pilkapynas – buvęs pilkapynas Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, Katkuškių (Poškonių seniūnija) kaimo šiaurės vakarų dalyje, Gaujos dešiniajame krante.

Tyrimai

1951 m. buvo 10 pilkapių, 8–10 m skersmens, iki 1,5 m aukščio sampilai iš akmenų ir žemių, suploto pusrutulio formos. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius) 1951 m. ištyrė du pilkapius, 1969 m. (tyrimų vadovė Ona Kuncienė) – išlikusius 6 pilkapius, du buvo sunaikinti.
Vieno pilkapio sampilas buvo apjuostas akmenų vainiku, rastas VII a. – VIII a. sudeginto mirusiojo kapas su įkapėmis: geležiniu pjautuvėliu, peiliuku ir žąslais. Kituose pilkapiuose rasta po vieną IX a. – XI a. sudeginto mirusiojo kapą. Kapai buvo įrengti po sampilu, viduryje. Įkapės visuose kapuose sudėtos ant sudegintų palaikų. Rasta geležinių pjautuvų, peiliukų, diržų sagčių, žąslų, pasaginė segė cilindriniais galais, žalvarinių kamanų apkalų, geležinių balno kilpų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Infragarsas

Infragarsas (lot. infra – po) – mažesnis negu 16-20 Hz dažnio garsas. Žmogus šio garso negirdi, nes jis gali suvokti nuo 16-20 iki 20 000, bet geriausiai girdi 500–2000 Hz dažnio garsus. Didesnis negu 20 000 Hz dažnio garsas vad. ultragarsu.
Infragarsą sukelia vėjas, jūros bangos, šūviai, sprogimai, perkūnija, žemės drebėjimai, vibruojantys varikliai. Taip pat yra duomenų, kad drambliai, raganosiai ir banginiai tarpusavyje bendrauja skleisdami infragarsą.

Įtaka

Infragarso įtaka žmogui, kitiems organizmams nepakankamai ištirta, bet daugeliu atvejų ji yra neigiama. Dažniausiai dėl jos jaučiamas nerimas. Gyvūnai, jusdami infagarsą geriau, nei žmogus, ima nerimauti prieš žemės drebėjimą. Žinomas neigiamą poveikį turintis „jūros balso“ reiškinys – infragarsas, kurį sukelia dideliu greičiu pučiantis vėjas virš jūros bangų keterų. Šiuo reiškiniu aiškinama daugelio laivų jūrose žūtis, mat jie randami po kelių ar keliolikos metų su įgulos nariais, mirusiais dėl nežinomų priežasčių.
Dauguma gyvūnų artėjančią audrą pajunta gerokai anksčiau, negu priartėja pati audra, nes garso greitis kur kas didesnis už vėjo greitį.
Infragarsas biologiškai veikia, kai jo dažnis (7-8 Hz) sutampa su galvos smegenų alfa ritmais (tam tikro dažnio srovėmis). 18-19 Hz garsų dažnis sutampa su akių rezonansiniu dažniu, todėl jis gali sukelti optines iliuzijas. Nedidelio intensyvumo infragarsai veikia vidinę ausį, sukeldami taip vadinamą jūros ligą. Didesnio intensyvumo infragarsai priverčia vidaus organus vibruoti, taip kad net, pavyzdžiui, gali sutrikti širdies veikla. Infragarso intensyvumui esant virš 140–160 dB yra pažeidžiama vidurinė ausis, atsiranda galvos skausmas ir yra jaučiamas psichosomatinis poveikis.
Jonas Kriščiūnas

Biografija

Mokėsi Liudvinavo pradžios mokykloje, 1907 m. baigė Marijampolės gimnaziją. 1912–1913 m. dalyvavo Marijampolės ūkio draugijos veikloje, skaitė paskaitas žemės ūkio klausimais. 1913 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Fizikos-matematikos fakultetą. 1914–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1915–1916 m. mokėsi Pavlovsko Romanovo aerologijos observatorijoje ir Konstantinovo meteorologijos observatorijoje. 1916 m. dirbo aerologu XI aviacijos divizijoje.
1919 m. Kvietiškyje (Marijampolės apskritis) suorganizavo žemės ūkio mokyklą. 1919–1927 m. Dotnuvos žemės ūkio technikumo dėstytojas. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje, priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai. 
1925–1941 m. ir 1944–1973 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. rektorius, 1945–1947 m. prorektorius, 1928–1941 m. ir 1944–1957 m. Augalininkystės, 1957–1962 m. Žemdirbystės katedros vedėjas, nuo 1940 m. profesorius. 1940 m. žemės ūkio mokslų garbės daktaras. 1941–1944 m. gyveno Rusijoje, beveik metus – Debiosų vaikų namų direktorius. 1956–1958 m. kartu buvo Kauno rajono Mičiurino kolūkio pirmininkas.
1946 m. LSSR mokslų akademijos tikrasis narys. 1948 m. Sąjunginės Lenino žemės ūkio mokslų akademijos narys. 1946–1950 m. SSRS AT, 1951–1959 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1965 m. Lietuvos entomologų draugijos narys.
1910–1914 m. parašė populiarių knygučių žemdirbystės klausimais. Bendradarbiavo „Lietuvos žiniose“, „Lietuvos ūkininke“ (kurį laiką redagavo jo priedą „Žemė“). 1927 m. su kitais įsteigė Lietuvos bitininkų ir cukrinių runkelių augintojų draugijas, 1930 m. – kooperatinę draugiją „Sėklininkas“. Cukrinių runkelių auginimo ir lietuviškos agronominės literatūros pradininkas, paskelbė apie 1000 straipsnių žemės ūkio klausimais. Knygelėje „Augalų ligos“ pirmasis Lietuvoje aprašė vabzdžius kenkėjus ir pavadino juos lietuviškais terminais. Propagavo augalų apsaugą, bitininkystę ir sėklininkystę.
Ignas Meidus

Ignas Meidus (g. 1950 m. lapkričio 21 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas vitražistas, restauratorius.

Biografija

1970 m. baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumą, 1977 m. – Lietuvos dailės institutą mokytojai Algimantas Stoškus, Kazimieras Morkūnas. 1977–1991 m. dirbo kultūros paminklų restauravimo tresto Vitražo restauravimo dirbtuvėse, 1991–1993 m. – Respublikinėje dailės kūrinių restauravimo įmonėje, 1993–1995 m. – bendrovėje „Smailė“, 1995–2002 m. – bendrovėje „Resvita“. Nuo 1995 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas; nuo 2005 m. docentas.
Bylis

Kultūra

Yra archeologinis svabų muziejus, meno ir istorijos muziejai, taip pat pilies liekanos – 3 gynybiniai bokštai, pastatyti po 1405 m. Vėlyvosios gotikos Šv. Benedikto bažnyčia, pastatyta 1451 m., perstatyta 1775 m., rotušė (1534 m.) su liepsnotosios gotikos dekoru, arsenalas (1591 m.). Naujojoje Bylio dalyje daug parkų.

Istorija

Bylis įkurtas keltų. Romos imperijos laikais įrengti įtvirtinimai. IV a. nukariautas alemanų. Nuo ankstyvųjų viduramžių priklausė Bazelio vyskupui. 1275 m. Byliui suteiktos miesto teisės. 1279 m. sudarė sąjungą su Bernu, 1311 m. su Fribūru, 1334 m. su Zoloturnu. 1478 m. tapo Šveicarijos konfederacijos dalimi. Nuo 1815 m. priklauso Berno kantonui.
Laikas (savaitraštis)

Laikas – Didžiosios Britanijos lietuvių darbininkų savaitraštis, ėjęs 1905 m. liepos mėn. – 1906 m. vasario mėn. Belshilyje, Škotija.

Istorija

Leido Petras Bancevičius ir draugija „Varpas“. Išėjo 35 numeriai.

Redaktoriai

J. Petrulis, Jurgis Gegužis ir kt.
Tabariškiai

Istorija

1950–2000 m. kaime veikė biblioteka.
ATB

Karjera

Andre Tanneberger’as savo muzikinę karjerą pradėjo šokių muzikos grupėje Sequential One. Jis buvo šios grupės iniciatorius ir lyderis nuo 1993 iki 2002 m. 1998-aisiais, Andre pradėjo solinį projektą pavadinimu ATB. Pirmas kūrinys buvo „9pm (Till I Come)“, įtrauktas į albumą „Movin' Melodies“, kuris 1999 m. tapo topiniu Didžiojoje Britanijoje.
Popajus

Popajus, Kapitonas Kukulakis yra animacinis personažas iš komiksų ir animacinių filmų. Popajus pirmą kartą pasirodė King Features piešinių serijose 1929 m. sausio 7 d., jį sukūrė amerikiečių karikatūristas Elzie Crisler Segar.

Charakteris, istorija ir ypatybės

Popajus valgydamas špinatus įgyja supergalių, po to jo priešininkai neturi šansų prieš jį. Taip pat jis yra yra Olivės Oil (Olive Oyl, Alyvė) vaikinas ir kartais Svy Pė (Swee' Pea, Žirniukas) globos tėvelis.
Biliūnai (Panevėžys)

Aplinkinės gyvenvietės

Trakiškis – 2 km
Serebrianyj Boras

Istorija

Įkurtas 1978 m., statant elektrinę. Tais pačiais metais suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.
Elvyra Julija Bukevičiūtė

Elvyra Julija Bukevičiūtė (g. 1946 m. sausio 14 d. Strumbagalvėje, Rudaminos valsčius) – Lietuvos kalbininkė, istorinės – lyginamosios kalbotyros specialistė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija

1968 m. Vilniaus universitete baigė vokiečių kalbą ir literatūrą, 1974–1977 m. Greifsvaldo universiteto aspirantė. 1977 m. filologijos mokslų kandidatė.
1968–1974 m. dėstė Vilniaus universitete. 1980–1991 m. dirbo Vokietijos Demokratinės respublikos mokslų akademijos Centrinio kalbotyros instituto Baltistikos skyriuje Berlyne. Nuo 1992 m. Berlyno laisvojo universiteto, vėliau – Berlyno Humboldtų universiteto Vokiečių kalbos ir lingvistikos instituto Istorinės – lyginamosios kalbotyros katedros dėstytoja.

Mokslinė veikla

Tiria vokiečių ir lietuvių kalbų fonetiką, baltų kalbų frazeologizmus.
Horodlės unija

Horodlės unija (arba Horodlės susitarimai, Horodlės privilegija) – 3 aktų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos ir Lenkijos karalystės atstovų susitarimas, sudarytas 1413 m. spalio 2 d. Horodlėje, Lenkijoje.

Prielaidos

Po 1410 m. Žalgirio mūšio sustiprėjo Lenkijos tarptautinė padėtis, susidarė galimybių klostytis jos hegemonijai Vidurio Rytų Europoje, bet tam trukdė 1411 m. Torūnės taika. Horodlės susitarimais siekta iš naujo sureguliuoti Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos, jų valdovų Jogailos ir Vytauto Didžiojo santykius, parodyti abiejų valstybių vieningumą rengiantis karui su Vokiečių ordinu, kuris ir įvyko 1414 m.

Reikšmė

Horodlės susitarimų aktuose deklaruojamas Lietuvos katalikiškumas, Žemaitijos priklausomybė Lietuvai; abu teiginius ginčijo Vokiečių ordinas. Įsteigtos dignitorijos ir suteikti herbai leido Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos ir Lenkijos karalystės bajorus suvienyti į vieną luomą. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos valdovo institucijos tęstinumo patvirtinimu lenkų ponai neteko galimybės inkorporuoti Lietuvos Didžiąją Kunigaikštiją į Lenkijos karalystę, bet Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos bajorai turėjo taikstytis su Lenkijos siuzerenitetu. Jie gavo teisę dalyvauti Lenkijos karaliaus rinkimuose. Horodlės susitarimai – kompromisiniai. 
Horodlės susitarimai prolenkiškoje istoriografijoje vadinami Horodlės unija.
Vytautas Karvelis (1933)

Biografija

1948–1950 m. mokėsi Kauno mokytojų seminarijoje, 1954 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1954–1955 m. stažavo Maskvos pedagoginio instituto Defektologijos fakultete, 1958–1961 m. Rusijos pedagogikos mokslų akademijos Defektologijos Mokslo tyrimų instituto aspirantas. 1962 m. apgynė pedagogikos kandidato, 1987 m. pedagogikos habilituoto daktaro disertacijas. 1994 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos akademikas.
1950 m. Vilniaus vaikų namų ir pagalbinės internatinės mokyklos auklėtojas. Nuo 1961 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1996 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1966–1968 m. Pedagogikos fakulteto dekanas, 1968–1981 m. Psichologijos ir defektologijos katedros, 1988–1990 m. Specialiosios pedagogikos katedros, 1994–1998 m. socialinės pedagogikos ir psichologijos katedros vedėjas, 1969–1974 m. Anomalių vaikų tyrimų, 1974–1975 m. Specialiosios pedagogikos mokslinio tyrimo laboratorijos (1974 m. įsteigta jo iniciatyva) vedėjas, nuo 1989 m. profesorius. Nuo 2001 m. Šiaulių universiteto Specialiojo ugdymo mokslinio centro vyriausias mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys: oligrofrenopedagogika, defektologija, tiflopedagogika, vaikų su psichine negalia ugdymo, jų psichologijos ir socializacijos bei socialinės adaptacijos klausimai.
Jurgis Janavičius

Jurgis Vincas Janavičius (1926 m. birželio 28 d., Aleksandrijoje – 2012 m. balandžio 18 d., Sidnio priemiestyje Manly) – Australijos lietuvių prozininkas ir poetas, dailininkas.

Biografija

1944 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Prie tėviškės artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Freiburge jis pradėjo studijuoti ekonomiką, o 1948 m. Janavičių šeima persikėlė gyventi į Australiją. Kartu su kitais dviem broliais dirbo upės Varagambos užtvankos statyboje, 1951–1952 m. studijavo istoriją Sidnio universitete. 1953 m. vedė dailininkę keramikę Jolantą Garolytę, su kuria augino tris vaikus: Paulių, Viktoriją ir Marikę. Baigęs hidrografijos mokslus, išvyko į Papua Naująją Gvinėją – Purario ir Striklando upių baseinuose vykdė tyrimo ir matavimo darbus.
Savo brolio, žinomo lietuvių rašytojo Vytauto Stepono Janavičiaus, įtakoje susidomėjo literatūra. Savo kūrybą publikavo australiečių spaudoje („Australian Letters“, „Art and Literature“). 1971 m. suredagavo ir išleido V.Mykolaičio–Putino laiškus seseriai Australijon. Tais pačiais metais išėjo ir jo pirmoji eilėraščių rinktinė anglų kalba, po metų – antroji. Kūrė ir lietuviškai, eiles spausdino išeivių spaudoje („Pradalgėje“, „Aiduose“, „Literatūros lankuose“, „Metmenyse“); Australijos lietuvių poetų rinktinėje. Gyvendamas Sidnyje, kartu su žurnalistu ir poetu Juozu Almiu Jūragiu 1970–1973 m. leido periodinį spausdinį „Poezijos ir prozos lakštai“. Iš viso išėjo šeši literatūriniai numeriai, po to leidyba nutrūko. Jau gerokai vėliau, Nepriklausomoje Lietuvoje išleista J.Janavičiaus novelių rinktinė.
Savo pėdsakus jis paliko ir vaizduojamajame mene. Keliaudamas po Papua Naująją Gvinėją drobėje fiksavo gamtos peizažus, 1964 m. kartu su geologu Kaziu Kemežiu Kamberoje surengė pirmąją parodą. J.Janavičius pasireiškė ir karikatūros srityje, jo darbus savo puslapiuose talpino australiečių žurnalai „Aspect“ ir „Outrider“. 1976 m. Sidnyje surengta pirmoji Jurgio Janavičiaus fotografijų paroda. Joje buvo eksponuojamas užfiksuotas Naujosios Gvinėjos aborigenų gyvenimas, o po penkerių metų atidarytoje parodoje – Sidnio ir Europos miestų vaizdai. 1981 m. išėjęs į pensiją, du metus studijavo dailę Sidnio universitete. Tuo metu sukurti tapybos darbai skirti pašėlusiam miesto gyvenimui. Kartu su žmona Jolanta 1995 m. savo kūrybą eksponavo Vilniaus „Vartų“ ir „Lietuvos aido“  bei Kauno M. K. Čiurlionio galerijose. 1998 m. grafikos ir tapybos darbų parodą surengė Šiaulių „Laiptų“ galerijoje.
Kalchvinedas

Palikuonys

Minano sūnus, Moras, galimai, jau nebuvo Kinvidiono karalius ir buvo Velse. Jo proanūkis Marchudas tapo Brinvenigalo lordu, nuo jų ir kilo Tiudotai.
Petras Ragauskas

Petras Ragauskas (g. 1975 m. liepos 31 d. Vilniuje) – teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, Teisės instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas, žurnalo „Teisės problemos“ vyriausiasis redaktorius, Vilniaus universiteto (VU) docentas, buvęs Teisės instituto direktorius, LTU Teisės fakulteto dėstytojas.

Biografija

1994 m. baigė Vilniaus Mindaugo vidurinę mokyklą, 1999 m. – VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. Nuo 2000 m. studijavo Lietuvos teisės universiteto teisės krypties doktorantūroje. 2004 m. lapkričio 4 d. LTU Teisės fakultete apgynė disertaciją tema „Įstatymų leidyba Lietuvoje: teorinis aspektas“, socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras. 
Nuo 1998 m. Teisės instituto specialistas, Teisinės sistemos tyrimo skyriaus vedėjas, nuo 2005 m. sausio mėn. mokslo darbuotojas.  Nuo 1999 iki 2003 m. Lietuvos teisės universiteto Teisės fakulteto Teisės filosofijos katedroje dėstė teisės teoriją. 2000 m. Lietuvos Respublikos Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto (TTK) patarėjas (0,5 etato). 2003 m., nuo 2011 m. ketvirtinio mokslinio-praktinio žurnalo „Teisės problemos“ vyriausiasis redaktorius.
Nuo 2002 m. iki 2009 m. sausio mėn. Teisės instituto direktoriaus pavaduotojas, nuo 2009 m. sausio 16 d. iki 2010 m. birželio 30 d. direktorius, nuo 2010 m. liepos 1 d. vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 2006 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto (TSPMI) dėstytojas.
Specializacija: Viešoji teisė. Moksliniai interesai: Konstitucinė priežiūra, Konstitucinė teisė, Lyginamoji teisėtyra, Teisinės sistemos reforma, Teisės teorija ir teisės sociologija, Žmogaus teisės. Paskelbė mokslo darbų (žurnaluose „Teisės problemos“, „Jurisprudencija“, „Politologija“ ir kt.).
Dėstomi kursai (VU TSPMI): Lietuvos konstitucinė teisė, Administracinė teisė, Lietuvos konstitucinė teisė (Ištęstinės studijos). 
Nuo 2000 m. lapkričio mėn. Tėvynės Sąjungos narys, nuo 2000 m. pabaigos Tėvynės Sąjungos Teisės ir teisėtvarkos komitete, yra Tėvynės Sąjungos tarybos narys.  Tėvynės Sąjungos kandidatas į LR Seimo narius (Marijampolės vienmandatėje rinkimų apygardoje Nr. 29). 2006 m. Kandidatas į Tėvynės sąjungos (TS) pirmininkus (už P. Ragauską balsavo 92 iš 569 dalyvių TS suvažiavime). 
Ekspertų grupės prie Žurnalistų etikos inspektoriaus narys. Liustracijos komisijos narys. Pilietinės visuomenės instituto lektorius (temomis „Vietos savivalda: kodėl dabartinė situacija mūsų netenkina ir kokios savivaldos mums reikia?“, „Teisė dalyvauti valdant valstybę ir kitaip sprendžiant viešuosius reikalus“, „Institucinių galių bei vaidmenų pasiskirstymas Lietuvos įstatymų leidyboje“ bei „Kuris įstatymų leidėjas geresnis: Tauta ar Seimas?“).  Teikia komentarus Lietuvos žiniasklaidai konstitucinės teisės klausimais.
Moka anglų bei rusų kalbas.
Gegužės Aikštės Motinos

Gegužės Aikštės Motinos (isp. Madres de Plaza de Mayo) – judėjimas, 1976–1983 m. vykęs Argentinoje, valdant diktatūrinei karinei chuntai. Į judėjimą susibūrė motinos, kurių vaikai, dėl įvairių priežasčių buvo „pradanginti“ karinės chuntos.
Judėjimo narės rengė taikias demonstracijas, akcijas prieš tuometinę valdžią. Judėjimas įgavo Gegužės Aikštės pavadinimą, kadangi motinos kiekvieną ketvirtadienį, po pietų svarbiausioje Buenos Airių aikštėje – Plaza de Mayo reikšdavo tylų protestą. Motinos nešdavo savo vaikų nuotraukas. Argentinos karinė chunta, vykdydama Nešvarųjį karą „pradangino“ daugybę civilių gyventojų, nepalankių diktatūrinei valdžiai. Dalis judėjimo motinų taip pat buvo „pradangintos“. Judėjimas išliko iki šių dienų ir kovoja, kad būtų nuteisti visi, dalyvavę Nešvariajame kare.
1992 m. Gegužės Aikštės Motinų judėjimas apdovanotas Sacharovo Minties laisvės premija, 1999 m. UNESCO Taikos Švietimo premija.
Alsėdžių koplytstulpis partizanams

Monumentas

Skulptūrinis koplytstulpis medinis, padarytas iš vieno ąžuolo medžio gabalo. Stulpo pagrindas stačiakampio skerspjūvio, įtvirtintas į betoninį pamatą. Liemuo siauresnis, stačiakampio nukirstais kampais skerspjūvio.
Viršutinės dalies priekyje yra išplatintas skydas smailia apačia ir išimtais viršutiniais kampais. Skydo plokštumos apačioje išdrožtos dvi koteliais suglaustos ąžuolo lapų šakelės, o virš jų – 8 eilučių įgilintas užrašas: „PARTIZANAMS / ŽUVUSIEMS / ŠVENTOJE / KOVOJE / UŽ TĖVYNĘ / LIETUVĄ / 1945–1953 / METAIS“.
Virš stulpo kyla platesnė, plokščia koplytėlė suapvalintais apatiniais kampais. Jos priekinėje plokštumoje įgilintoje nišoje išdrožtas Rūpintojėlio bareljefas. Virš nišos koplytėlės priekyje išdrožti trys kryžmiški kryžiai: viduryje – ilgesnis ir masyvesnis, o abipus jo – smulkesni ir trumpesni.
Nugarinė koplytstulpio pusė plokščia, lygiai nupjauta. Jos apačioje išpjauti autoriaus vardo inicialas, pavardė ir pastatyto data: „J. KUODIS 95“.
Matmenys: koplytstulpio aukštis – 4,4 m, plotis – 50 cm.

Istorija

Po Antrojo pasaulinio karo Alsėdžių miestelio apylinkėse ir valsčiuje veikė Žemaičių apygardos Šatrijos (Telšių apskrities) ir Alkos (Mažeikių apskrities) partizanų rinktinės. MGB kariuomenės, MGB Telšių (nuo 1947 m. pab. – Plungės) apskrities skyriaus ir MGB Alsėdžių valsčiaus poskyrio bei Alsėdžių stribų 1945–1953 m. rengtų karinių-čekistinių operacijų metu apylinkėje nukautų partizanų kūnus stribai parveždavo į MGB Alsėdžių valsčiaus poskyrį ir pamesdavo niekinimui ir atpažinimui miestelio turgavietėje, netoli bažnyčios.
Lietuvos šaulių sąjungos Plungės kuopos vado Stanislovo Jundulo ir Alsėdžių seniūnės Domicelės Platakienės rūpesčiu niekinimo vietoje 1995 m. buvo pastatytas skulptūrinis koplytstulpis su Rūpintojėlio bareljefu Alsėdžių apylinkėje žuvusiems ir čia niekintiems partizanams atminti (autorius – tautodailininkas Jonas Kuodis).
The Hub

The Hub – televizijos kanalas, pradėjęs veikti 2010 m. spalio 10 d. Kanalą bendrai įkūrė kompanijos Hasbro ir Discovery Communications. Jis pakeitė kanalą Discovery Kids.
Dar prieš kanalui pradedant darbą kritikai išreiškė susirūpinimą, kad jis visų pirma skirtas Hasbro gaminamų žaislų reklamai. Kanalo bei jo steigėjų vadovai į tai atsakė nurodydami, kad kiti vaikams skirti televizijos kanalai, irgi priklauso žaislų gamintojams, pavyzdžiui, Walt Disney Co ar Viacom.
Geluonis

Geluonis (lot. aculeus) – pakitusi kiaušdėtis, tarnaujanti grobio paralyžavimui ar nužudymui. Įgėlimo metu į aukos kūną patenka lašelis nuodų, kurie nužudo ar bent paralyžuoja auką. Auksinių vapsvų ir daugumos skruzdėlių geluonis atrofavęsis. Geluonį turi kamanės, bitės, vapsvos ir kt.
Frankų imperija

II padalinimas ir suvienijimas

887 m. sukilo Karolio Storojo sūnėnas Arnulfas Karintietis ir pasiskelbė Rytų Frankų karaliumi ir Romos imperatoriumi. Karolis atsistatydino ir greitai mirė 888 m. Tai lėmė pakartotinį imperijos suirimą: atsikūrė Vakarų Frankų, Lotaringijos, Italijos, Aukštutinės ir Žemutinės Burgundijos karalystės.
Atsikūrusiose karalystėse Karolingai palaipsniui neteko valdžios. Vakarų Frankų karalystėje 888 m. karaliumi irinktas Odas, Paryžiaus grafas, kuris pradėjo Robertinų dinastiją. Nuo tada Robertinai nuolat kovojo dėl valdžios su Karolingais, kol galiausiai 987 m. jų atšaka Kapetingai visiškai įsigalėjo kaip teisėti Prancūzijos karaliai. Aukštutinėje ir Žemutinėje Burgundijose į valdžią atėjo Velfai ir Bosonidai. Rytų Frankų karalystėje Karolingai valdžią prarado 911 m.: iš pradžių čia įsitvirtino Konradinai, o vėliau – Liudolfingai ir kitos dinastijos. Lotaringija savos dinastijos neturėjo, ir rinko savo karaliais arba Rytų frankų, arba Vakarų frankų karalius.
Šių procesų fone bendras imperatorius dar buvo renkamas, tačiau juo tendencingai galėjo tapti praktiškai tik Rytų Frankų karaliai. 962 m. vasario 2 d. įvykusi Otono I karūnacija žymi Šventosios Romos imperijos pradžią. Nuo X a. Rytų Frankija vadinama regnum Teutonicum (Teutonų karalystė, kitaip Vokietijos karalystė). Šventosios Romos imperatoriaus titulas naudojamas nuo Konrado II laikų.
Arvydas Girdauskas

Biografija

Brolis Kastytis Vincentas Girdauskas.
1972 m., 1974–1975 m., 1978–1980 m., 1982–1983 m. SSRS automobilių ralio lenktynių čempionas. 1986 m. automobilių tarptautinio ralio maratone Sidnėjus-Darvinas savo klasėje laimėjo trečią vietą. Daugelio kitų tarptautinių ralio lenktynių nugalėtojas ir prizininkas.
Zaprešičius

Istorija

Minimas nuo 1334 m. Miesto teises gavo 1995 m.