Gandhara

Geografija

Gandhara buvo žemumų regionas šiauriausiame Pandžabo kampe, giliai įsiterpęs tarp kalnynų. Jo pagrindinė ašis buvo Kabulo upė, tekanti iš vakarų į rytus. Pastarosios baseinas dalijamas į du atskirus slėnius – Kabulo slėnį vakaruose ir Pešavaro slėnį rytuose. Abu slėnius skiria siaura Chaiberio perėja. Senovės graikai Kabulo slėnį su gretimais kalnų slėniais išskyrė kaip atskirą regioną - Parapamisadus.
Rytuose regionas taip pat apėmė nedidelę Indo upės atkarpą, taip pat Kabulo intakų Konaro ir Svato žemupius. Tai buvo derlingos ir tankiai gyvenamos senovės teritorijos, puikiai tinkamos žemdirbystei.
Šiaurės vakaruose regioną uždarė Hindukušo kalnagūbris (kultūrinis regionas Kafiristanas), kuris skyrė Gandharą nuo Baktrijos. Šiaurėje buvo aukštikalnių sritys, dažniausiai tapatinamos su senovine Kambodžos karalyste. Į pietus nuo regiono buvo Spin gharo kalnagūbris, už kurio prasidėjo kalnuota Arachosija. Rytuose regiono ribos nebuvo aiškios: jis susisiekė su Pandžabo lygumomis.

Priešistorinė Gandhara

III–II tūkst. pr. m. e. Gandharos regioną kultūriškai veikė Indo slėnio civilizacija. Šiai nunykus, iki VI a. pr. m. e. teritorijoje klestėjo priešistorinė Gandharos kultūra (kitaip - Svato kultūra), o vedos mini gandharų tautą, kuri dalyvavo ir Mahabharatos įvykiuose. Manoma, kad būtent pro čia senovės arijai galėjo pasiekti Indijos subkontinentą. Svato kultūra buvo viena pirmųjų indoeuropietiškų kultūrų Pietų Azijoje.
Nuo VI a. pr. m. e. susikūrusios Gandharos karalystės sostine tapo Puškalavati. Pagal savo svarbą ji buvo išskiriama kaip viena 16 didžiųjų valstybių - mahadžanapadų. Legenda teigia, kad senovėje Gandharą valdė herojus Bharatas (Ramos brolis), kurio sūnūs įkūrė Takšašilos ir Puškalavati miestus. Tai buvo viena labiausiai nutolusių nuo Indijos civilizacijos centrų valstybė, priskiriama „Šiaurės Indijos“ (Utarapatha) pasauliui. Regionas tuometinėms Indijos valstybėms buvo ypač svarbus dėl to, kad per jį ėjo svarbūs prekybiniai keliai, susieję Indijos subkontinentą su Irano kalnyno kultūromis.

Persų ir graikų valdymas

Gandharą valdant karaliui Puškarasakti, 520 m. pr. m. e. regioną nukariavo persų Achemenidų imperija, kuri pavertė karalystę savo satrapija (vadinta GADĀRA). Į tą pačią satrapiją buvo įjungta ir gretima Kambodža. Valdant persams, į Gandharą sparčiai plito Irano kultūra, kuri maišėsi su vietinėmis indiškomis tradicijomis. Tuo metu šalyje iš paplito Khorošti raštas. Tuo metu Gandharoje kūrė indų mokslininkai Paninis ir Kautilija. Vėliau šios teritorijos susiskaldė į smulkias valstybėles, kurios apie 326 m. pr. m. e. buvo užkariautos Aleksandro Makedoniečio.
305 m. pr. m. e. Gandharos regioną užkariavo Magadhos Maurjų dinastija, taip sugrąžindama jį į Indijos kultūrinę sferą. Valdant Maurjams Gandhara ir jos sostinė Puškalavati tapo svarbiu budizmo centru, čia buvo statomos ankstyvosios stūpos ir budizmo statiniai. Maurijams nusilpus, vėl sustiprėjo helenizuoti kaimynai vakaruose: 180 m. pr. m. e. Gandharą nukariavo Graikų-baktrų karalystė iš Baktrijos. Po dešimties metų Baktrijoje įvykus perversmui, graikiškoji Gandaros dinastija (indo-graikai) atskilo nuo Baktrijos. Tai vėl atkūrė Gandharos regiono (Gandharos karalystės) politinį savarankiškumą.