google/wiki40b huggingface dataset:
Rytų Bažnyčių kongregacija

Rytų Bažnyčių kongregacija (lot. Congregatio pro Ecclesiis Orientalibus) – viena iš Romos kurijos dikasterijų, kongregacija, atsakinga už ryšius su Rytų Katalikų bažnyčiomis. 
Rytų Bažnyčių kongregacija padeda popiežiui palaikyti ryšius su tomis krikščioniškųjų Rytų bažnyčiomis, kurios pritaria vienybei su Roma ir pripažįsta popiežiaus viršenybę, tuo pat metu išlaikydamos savarankiškumą, savo liturgijas ir dvasines tradicijas. Dauguma šių bažnyčių veikia Artimuosiuose Rytuose, taip pat Azijoje, Indijoje, Šiaurės ir Rytų Afrikoje, Vidurio ir Rytų Europoje. Nemažai šių bažnyčių narių gyvena diasporoje – visų pirma Šiaurės Amerikoje, bet taip pat Vakarų Europoje, Pietų Amerikoje ir Australijoje.

Istorija

Popiežius Grigalius XIII įkūrė Graikų reikalų kongregaciją, kuri turėjo reformuoti bazilijonų ordiną ir palaikyti bizantiškąsias apeigas. Popiežius Grigalius XV savo 1622 m. bulėje „Inscrutabili divinae providentiae“ klausimus, susijusius su Rytų Katalikų bažnyčiomis, perdavė Tikėjimo platinimo kongregacijai. Joje popiežius Urbonas VIII sukūrė atskirą Rytų apeigų reikalų komisiją. 
1917 m. savarankišką Rytų Bažnyčių kongregaciją įkūrė popiežius Benediktas XV, paskelbęs savo Motu proprio „Dei Providentis“.
Po II Vatikano susirinkimo reformuojant Romos kuriją, buvo sukurtos atskirų apeigų (aleksandriečių, bizantiečių, armėnų)  valdybos, kongregacijai vadovauti paskirtas kardinolas prefektas, o jos nariais tapo Rytų katalikų patriarchai, aukščiausieji arkivyskupai, o taip pat ir kardinolas, vadovaujantis Popiežiškajai krikščionių vienybės tarybai. Po II Vatikano susirinkimo prisidėjo svarbus tikslas – plėtoti ekumeninius ryšius tarp krikščioniškųjų bažnyčių.
Jean-Marie Gustave Le Clézio

Biografija

Le Clézio motina gimė Nicoje, o tėvas – Mauricijuje (kurį tuo metu valdė britai, bet jis buvo prancūzas). Abiejų tėvų protėviai buvo kilę iš Morbihano pietų Bretanėje. Jo protėvis iš tėvo pusės François Alexis Le Clézio pabėgo iš Prancūzijos 1798 m. ir su žmona įsikūrė Mauricijuje, kuris tuo metu buvo Prancūzijos kolonija, bet greitai atsidūrė britų rankose. Prancūzams buvo leista išlaikyti kalbą ir papročius. Nors pats Le Clézio niekada negyveno Mauricijuje ilgiau nei kelis mėnesius, jis save laikė prancūzu ir mauricijiečiu. Jis turi dvigubą pilietybę (Mauricijus tapo nepriklausomu 1968 m.) ir salą vadina savo „mažąja tėvyne“.
Pats Le Clézio gimė Nicoje per Antrąjį pasaulinį karą, kai jo tėvas tarnavo britų armijoje Nigerijoje. Jis buvo auginamas Roquebillière kaime šalia Nicos iki 1948 m., kai jis su motina ir broliu išvyko pas tėvą į Nigeriją. Jo 1991 m. romanas Onitsha yra pusiau autobiografinis. 2004 m. jis parašė esė apie santykius su tėvais ir vaikystę Nigerijoje.
Pastudijavęs Bristolio universitete Anglijoje 1958–1959 m, Le Clézio baigė Nicos literatūros institutą. 1964 m. jis gavo magistro laipsnį Provanco universitete, diplominio darbo tema – Henri Michaux .
Po kelerių metų Bristolyje ir Londone jis išvyko į JAV dirbti mokytoju. 1967 m. Le Clézio tarnavo prancūzų daliniuose Tailande, bet buvo greitai išvytas iš šalies, nes protestavo prieš nepilnamečių prostituciją. Likusį tarnybos laiką jis praleido Meksikoje. 1970–1974 m. Le Clézio gyveno su Embera-Wounaan gentimi Panamoje. 1975 m. jis vedė marokietę Jémia ir turi tris dukteris (vieną iš pirmos santuokos). Nuo XX a. dešimto dešimtmečio jie gyvena Albukerkėje, Nicoje ar Mauricijuje .
1983 m. Perpinjano universitete Le Clézio apsigynė daktaro laipsnį iš Meksikos kolonijinės istorijos, būtent taraskanų, gyvenančių Mičoakano provincijoje, užkariavimo. Jo darbas buvo leistas prancūzų žurnale ir išverstas į ispanų kalbą 1985 m.
Jis mokė daugelyje universitetų. Kadangi dažnai lankėsi Pietų Korėjoje, dėstė prancūzų kalbą Ewha moterų universitete Seule 2007 m.
Gediminas Grybauskas

Biografija

1956 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1956–1982 m. Kauno medicinos instituto dėstytojas. 1970 m. medicinos mokslų daktaras. 
1982–1997 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1987–1992 m. Bendrosios terapijos katedros vedėjas. Nuo 1984 m. profesorius. 1995 m. Vilniuje įkūrė privatų medicinos diagnostikos centrą, jo direktorius. 
Tyrimų pagrindinė sritis – kepenų, kasos, tulžies pūslės ir latakų, skrandžio, žarnyno ligos, reumatiniai virškinamojo trakto pažeidimai. 1995 m. su kitais įkūrė žurnalą „Medicinos teorija ir praktika“, red. kolegijos pirmininkas.
Detroito žinios

Detroito žinios – JAV lietuvių savaitinis laikraštis, leistas 1924–1925 m. Detroite.
Leido Petras Molis. Platintas nemokamai.
Auksuotoji smulkiažvynė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 208 psl.
Papiškiai (Giedraičiai)

Istorija

XVI a. kaimas priklausė Nemenčinės bažnyčiai. 1653 m. minimas Videniškių krikšto metrikų knygoje. Gyveno Adomas Mikalonėnas, Petras Vilkagalvėnas.
XVIII–XIX a. Vilniaus universiteto kaimas. XIX a. pradžioje Vilniaus universitetas 10 metų bylinėjosi su Suginčių dvaro dvarininkais Michailovskiais, priglaudusiais Suginčių dvare iš Papiškių kaimo (Videniškių par.) pabėgusį baudžiauninką Kazimierą Meškį ir jo šeimą (dar 1654 m. tame kaime minimas Jurgis Meškonis).
Juozas Kojelis

Biografija

Gimė aštuonių vaikų ūkininkų šeimoje. Mokėsi Kražių „Žiburio“ gimnazijoje. Nuo 1935 m. studijavo klasikinę filologiją Vytauto Didžiojo universitete, 1940 m. paskutinį semestrą – Vilniaus universitete.
Okupacijų metais dalyvavo antibolševikinėje ir antinacinėje rezistencijoje. 1941–1943 m. Kretingos gimnazijos mokytojas, direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1942 m. Lietuvos laisvės armijos narys. 1943 m. kaip vienas antinacinio pasipriešinimo organizatorių suimtas gestapo, iki 1944 m. kalintas Klaipėdos, Ragainės ir Kauno kalėjimuose. 
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. dėstė Miuncheno lietuvių gimnazijoje, kurį laiką jos direktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Mokytojavo lituanistinėse mokyklose Čikagoje, Los Andžele. 1952 m. susituokė su Elena Trumpaite. 1956–1957 m. lietuvių kalbos instruktorius JAV kariuomenės kalbų mokykloje Monterėjuje (Kalifornija).
Ateitininkų (ir Lietuvoje) , JAV lietuvių bendruomenės, Amerikos lietuvių tarybos, Lietuvių fronto bičiulių, Antinacinės rezistencijos lietuvių politinių kalinių sąjungos, JAV respublikonų partijos veikėjas. 1981 m. vienas Amerikos baltų laisvės lygos steigėjų.
Nuo 1935 m. bendradarbiavo spaudoje. Suredagavo Amerikos lietuvių vardyną (su Juozu Vitėnu, 1953 m.). 1970–1973 m. ir 1978–1980 m. žurnalo „Į laisvę“ redaktorius.  Dalyvavo žurnalų „Aidai“ ir „Lietuvių dienos“ redakciniuose kolektyvuose. Bendradarbiavo leidiniuose „Žemaičių žemė“, „Aidai“, „Draugas“. 
Išleido dvi stambias publicistikos knygas „Iš nakties į rytą“ (1996 m.), „Tarp rūpesčių ir vilties“ (2001 m.). 
2005 m. su žmona Elena (1920–2007) grįžo į Lietuvą.
Jonas Karys-Kareckas

Jonas Karys-Kareckas (1903 m. kovo 4 d. Skėriuose, Žaslių valsčius – 1984 m. kovo 26 d. Bridžporte, JAV) – Lietuvos ir JAV lietuvių visuomenės veikėjas, ekonomistas, žurnalistas, numizmatas.

Biografija

1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1919–1920 m. dalyvavo Lietuvos nepriklausomybės kovose, buvo sužeistas. Po karo bendradarbiavo nepriklausomos Lietuvos spaudoje. 1930–1935 m. dirbo Finansų ministerijoje. 1936–1939 m. Kauno monetų kalyklos vedėjas.
1939–1940 m. Vilniaus miesto savivaldybės direktorius. Prekybos mokykloje Vilniuje dėstė politinę ekonomiją ir pinigų teoriją. 1939 m. baigė ekonomiką Vytauto Didžiojo universitete.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, Rozenheimo (Bavarija) lietuvių bendruomenės vicepirmininkas, Lietuvos Raudonojo Kryžiaus pirmininkas, Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracijos (UNRRA) pareigūnas. 1948 m. atvyko į JAV. Vienas Bridžporto lietuvių bendruomenės apylinkės steigėjų. Nuo 1954 m. bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje. Parašė atsiminimų.
Vilhelmas Bitneris

Biografija

Gimė 1865 m. kovo 5 d. Kaune. Mokėsi Pskovo karininkų mokykloje, baigęs tarnavo Bobruiske. Tarnaudamas laisvu laiku mokėsi gamtos mokslus. Rašydavo straipsnius į žurnalus Природа и люди ir Научное обозрение. 1901-1903 m. parengė knygą apie XIX a. išradimus. Nuo 1902 m. buvo įvairių mokslinių žurnalų redaktorius. 1907-1911 m. parengė iliustruotą mokslo enciklopediją. Mirė 1921 m. balandžio 24 d. Sankt Peterburge.
Lietuvos teatro sąjunga

Lietuvos teatro sąjunga – Lietuvos visuomeninė profesinė organizacija, vienijanti teatro kūrėjus profesionalus. Būstinė Vilniuje, Teatro g. 8.

Istorija

Įsteigta 1987 m., iki 1989 m. LTSR teatro veikėjų sąjunga, perėmė LTSR teatro draugijos funkcijas. Veikia Kauno skyrius, yra skyriai valstybiniuose teatruose, Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje. 2007 m. turėjo apie 800 narių.

Veikla

Aukščiausia valdymo institucija – suvažiavimas (šaukiamas kas 5 metai), tarp suvažiavimų – taryba. Skatina ir propaguoja savo narių kūrybą, gina jų teises, remia teatro gildijų ir asociacijų, besikuriančių teatrų veiklą, teatro literatūros ir periodikos leidybą, teatro menininkų kūrybines programas, rengia konferencijas, teatro veikėjų kūrybos vakarus. Prie Lietuvos teatro sąjungos įsteigtas fondas nuo 2006 m. leidžia žurnalą „Lietuvos scena“.
Bronislava Jacevičiūtė

Biografija

1930–1933 m. mokėsi Kupiškio progimnazijoje, 1933–1938 m. Panevėžio mergaičių gimnazijoje. 1938–1942 m. studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete. 1948 m. baigė Vilniaus dailės institutą. 1950–1976 m. su pertrauka Vilniaus dailės instituto (nuo 1951 m. LSSR dailės institutas) dėstytoja. 1953–1957 m. dirbo Liaudies kūrybos namuose.
Palaidota Vilniaus Rokantiškių kapinėse.

Kūryba

Nutapė teminių kompozicijų („Linelius roviau ne viena…“, 1959 m.; „Nemuno šalies pasakos jaunam P. Cvirkai“, 1963 m.; „Į šventę“, 1965 m.), peizažų (ciklas „Medžiai“, 1967 m.; „Ratnyčėlė“, 1975 m.), portretų (Janina Degutytė, 1973 m.; Jonas Biliūnas, 1975 m.; Vaižgantas, Antanas Vienažindys, abu 1983 m.; Antanas Miškinis, 1988 m.), natiurmortų. Ankstyvuosiuose paveiksluose ryškus siužeto akcentavimas, vėlesni, ypač peizažai – meistriškai atlikti, apibendrinto piešinio, sodraus potėpio, ryškesnių spalvų. Sukūrė plakatų.
Nuo 1949 m. dalyvavo parodose. Individualios parodos surengtos Vilniuje 1959 m., Kaune 1960 m., Šiauliuose 1969 m., Panevėžyje 1979 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.
Raidos genetika

Bazinis kūno modelis

Diferenciacija lemia ląstelių specializaciją, tačiau ne organizaciją. Kiekvienos rūšies atstovai turi panašų bazinį kūno modelį (planą), t. y. panašią organizaciją. Pvz, H. sapiens išorinis kūno modelis yra bilateraliai simetriškas kraniokaudalinės ašies atþvilgiu ir asimetriškas dorsoventralinės ašies atžvilgiu. Kai kurie vidaus organai lokalizuoti asimetriškai, kas lemia dešinės - kairės ašį. Visi organai ir audiniai formuojasi šių ašių sudaromoje trimatėje erdvėje laiko atžvilgiu; toks struktūrinis modelis atsiranda labai anksti. Vėliau, tokia pati struktūra atsikartoja atskirame organe (pvz, rankos pirštai), audinyje, ląstelėje.
Pilnasis grafas

Pilnasis grafas – toks grafas, kurio kiekviena viršūnė yra tiesiogiai sujungta su kiekviena kita viršūne. Pilnas n - viršūnių grafas turi n(n-1)/2 briaunų, ši reikšmė žymima Kₙ.
Paprasčiausi atvejai – pilnas grafas su viena viršūne neturi briaunų, dviejų viršūnių grafe yra viena briauna, jungianti abi viršūnes.
Keletas pilnų grafų pavyzdžių:
Kančaičiai

Gyventojai

1923 m. kaime buvo 12 ūkių, 98 gyventojų; 1997 m. – 24 ūkiai, 62 gyventojai.
Port Maturinas

Istorija

Gyvenvietė 1735 m. įkurta prancūzų kolonistų.
Fundamentalioji sąveika

Fundamentalioji sąveika arba fundamentalioji jėga – pagrindinė sąveika tarp dalelių, kuri negali būti paaiškinta kitų sąveikų požiūriu. Egzistuoja keturios fundamentaliosios sąveikos: gravitacinė, elektromagnetinė, stiprioji ir silpnoji. Kiekvienas stebimas fizikinis reiškinys gali būti paaiškintas šiomis sąveikomis.
Kvantinės mechanikos požiūris į tris fundamentaliąsias jėgas (visas, išskyrus gravitaciją) grindžiamas tuo, jog medžiagos dalelės (fermionai) ne sąveikauja vienos su kitomis tiesiogiai, bet keičiasi sąveikos bozonais, kurie ir yra sąveikų nešėjai (kitaip – tarpininkai). Pavyzdžiui, fotonai yra elektros krūvių sąveikos tarpininkai, o gliuonai – spalvinių krūvių sąveikos tarpininkai.
Šiaurinis fulmaras

Biologija

Šiaurinis fulmaras dydžiu panašus į sidabrinį kirą, sparnų mostas siekia apie 1 m. Skiriamos morfos pagal plunksnų apdarą: šviesi (balta galva, kaklas, apatinė kūno dalis, pilkšva viršutinė sparnų dalis, nugara ir uodega) ir tamsi (tamsiai pilkos ar rusvos plunksnos, sparnų galai kartais beveik juodi). Sutinkamos ir pereinamosios formos. Tamsesni paukščiai daugiausiai veisiasi Kurilų ir Komandoro, Jonos salų, Prano Juozapo Žemės kolonijose, šviesesni – Ochotsko jūros šiaurėje, Čiukčių pusiasalyje, Naujojoje Žemėje.
Šiaurinis fulmaras žiemoja pakrančių ir atviruose vandenyse Atlante ir Ramiajame vandenyne, taip pat neužšąlančiose Arkties akvatorijose, gali būti sutinkamas Barenco, Japonų ir Beringo jūrose.
Peri ant stačių pakrančių uolų didelėse kolonijose, kurias gali sudaryti šimtai tūkstančių paukščių. Padeda vieną baltą kiaušinį. Jauniklis išsirita po 50–54 dienų, kurį maitina iki 75 dienų. Perėjimo metu paukštis aktyvus naktį, kitu laiku – dieną. Kelionių metu sutinkamas atviroje jūroje, pakrantėse, prie uostų. Neretai dideliais būriais, kartu su kirais, seka paskui žūklaujančius žvejybinius laivus. Maitinasi žuvimis, vėžiagyviais, kalmarais, planktonu, prie progos – gaišenomis. Grobį gali pasiekti panerdamas apie pusę metro.
Paukščio skrandžio liaukos gamina aliejų, sudarytą iš vaško esterių ir trigliceridų. Jis gali būti išpurškiamas per gerklę kaip priemonė apsiginti nuo plėšrūnų, nes suteršia jų plunksnas. Aliejus yra energijos turtingas maisto šaltinis ilguose skrydžiuose ar maitinant jauniklius. Taip pat prie snapo turi druskos liauką, išskiriančią perteklinės druskos tirpalą, susikaupiantį gyvenant druskinguose vandenyse.
Paukščio balsas – žemo tono kranksėjimas, daugiausiai girdimas kolonijose. Suerzintas demonstruoja šaižų riksmą.
Nepaisant populiacijos skaitlingumo, rūšiai pavojų kelia jūrų užterštumas plastiko šiukšlėmis, naftos dėmės šiaurės rytų Atlante, išlikusios medžiojimo tradicijos Aliaskoje, Grenlandijoje, Islandijoje, Svalbarde ir Farerų salose. Daug paukščių žūva žvejybiniuose tinkluose, kai kuriose kolonijose paukščių gyvenimą trikdo invaziniai žinduoliai (lapės, žiurkės, pelės).
Inturkės valsčius

Inturkės valsčius buvo rytų Lietuvoje. Centras – Inturkė.
Šuninė erkė

Gyvenimo ciklas

I. ricinus erkių gyvenimo ciklas, priklausomai nuo gyvenimo sąlygų, gali trukti nuo vienerių iki šešerių metų. Dažniausiai trunka 2-3 metus.  
I. ricinus gyvenimo ciklas prasideda, kai iš kiaušinių išsirita lerva, turinti tris poras kojų. Lervos maitinasi ant smulkių stuburinių (graužikų, paukščių, driežų). Pilnai pasimaitinusi lerva nukrenta ant žolės, išsineria ir tampa nimfa, turinčia keturias poras kojų, bet dar nediferencijuota lytiškai. Nimfos maitinasi ant smulkių stuburinių, kaip ir lervos, bet gali maitintis ir ant didesnių žinduolių. Pilnai pasimaitinusi nimfa nukrenta ant žemės, vėl neriasi ir tampa suaugėliu. Tiek patelės, tiek patinai maitinasi ant didelių žinduolių, taip pat ir žmogaus. Patinai ieško patelių apvaisinimui. Apvaisintos patelės turi pilnai pasimaitinti ir tada atsikabinusios nuo šeimininko pasiruošia dėti kiaušinius. Vienoje dėtyje gali būti nuo 1000 iki 3000 kiaušinių. Padėjusi kiaušinius patelė žūsta.
Atviras kodas Lietuvai

Atviras kodas Lietuvai (AKL) – tai visuomeninė organizacija (asociacija), užsiimanti laisvos programinės įrangos bei atvirųjų standartų populiarinimu Lietuvoje. AKL prezidentas – IT ekspertas, interneto projektų koordinatorius Mykolas Okulič-Kazarinas.

Istorija

Judėjimas „Atviras kodas Lietuvai“ (AKL) gimė kelioms dešimtims IT specialistų švenčiant Linux dešimtąjį gimtadienį, 2001 m. vasaros pabaigoje.
2001 m. pabaigoje pradėtas kryptingas darbas, siekiant paskatinti atviro kodo programų naudojimą Lietuvoje.
Parodoje „Infobalt 2002“ AKL pristatė pirmą savo projektą – „Laisvų programų CD“. Šis darbas Infobalt rengiamame geriausio metų gaminio konkurse pripažintas metų iniciatyva.
2003 m. vasario 23 d. buvo sukviestas steigiamasis susirinkimas, kuriame patvirtinti visuomeninės organizacijos įstatai, pasirinkta valdymo forma, išrinktas prezidentas, 5 valdybos nariai ir revizorius. Netrukus organizacija oficialiai įregistruota.
2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009 m. AKL taip pat dalyvavo „Infobalt“ parodose, kur buvo pristatyti „Laisvų programų CD2“, Baltix GNU/Linux operacinė sistema ir kiti projektai. Baltix GNU/Linux 1.0 versija 2005 m. Infobalt parodoje tapo  vienu iš "Geriausio lietuviško ITTE produkto" konkurso, nugalėtojų.
Mėlynsparnis tarkšlys

Išvaizda

Patinas užauga iki 21 mm ilgio, patelė - 28 mm. Tai smulkiausia tarkšlių rūšis Lietuvoje. Spalva gali varijuoti nuo tamsiai ar šviesiai pilkos iki rusvos ar rūdžių spalvos. Raštas taip pat varijuoja, patelės kartais būna ir vienspalvės. Užpakaliniai sparnai mėlyni. Nuo, taip pat mėlynus užpakalinius sparnus turinčio, kopinio tarkšlio skiriasi pagal priešnugario priekinėje dalyje esančią ryškia keterą. Kopinių tarkšlių priešnugarėlė su trim raukšlėm, o mėlynsparnių su viena.
Skrisdami skleidžia tarškiantį garsą.

Paplitimas

Gyvena sausose, reta augmenyja apaugusiose vietovėse.
Lokaliai paplites visoje Europoje, tai viena dažniausių tarkšlių rūšių. Tačiau nyksta dėl tinkamų buveinių trūkumo. Įrašytas į Latvijos raudonąją knygą.
Lietuvoje tai taip pat dažniausia tarkšlių rūšis, Pietryčių Lietuvoje ir pajūryje neretas, tačiau neaptiktas Vidurio ir Šiaurės Lietuvoje.
Kęsminai

Aplinkinės gyvenvietės

Mažaičiai – 2,6 kmBaužai – 2,3 kmRaudondvaris (Šiauliai) – 1,4 km
ŠAKYNA – 7,2 kmMasiai (Šiauliai) – 2,1 kmČeponiai – 5,2 kmTautgailiai II – 2 kmAuksučiai – 3,8 km
KURŠĖNAI – 20 kmTautgailiai I – 2,8 km
ŠIAULIAI – 31 km
Mūsų kraštas (Radviliškis)

Mūsų kraštas – Radviliškio rajono laikraštis, ėjęs nuo 1949 m. kovo 26 d. Radviliškyje, Dariaus ir Girėno g. 30.

Istorija

Iki 1950 m. buvo Radviliškio apskrities laikraštis, iki 1959 m. – LKP Radviliškio rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys. 1959 m. sujungtas su Šiaulių rajono laikraščiu „Leninietis“, 1962 m. gruodžio mėn. reorganizuotas į Radviliškio rajono laikraštį, nuo 1990 m. lapkričio 6 d. – nepriklausomas. Steigėjas Radviliškio rajono laikraščio „Mūsų kraštas“ redakcija, nuo 1994 m. steigėjas Linas Jučas, leidėjas UAB „Faris“, nuo 1998 m. UAB „Šiaulių kraštas“ filialas.
Iki 1959 m. vadinosi „Raudonoji žvaigždė“, nuo 1962 m. – „Komunizmo aušra“, nuo 1989 m. balandžio 1 d. „Mūsų kraštas“.
1949–1955 m. ėjo du kartus per savaitę, vėliau – triskart per savaitę, 1976–1987 m. – savaitraštis, nuo 1987 m. vėl leistas triskart per savaitę, nuo 1994 m. ėjo du kartus per savaitę, nuo 2006 m. savaitraštis. Tiražas 1949 m. – 2000 egz., 1987 m. – 13 000 egz., 1997 m. – 2300 egz.
Antarktidos plokštė

Antarktidos plokštė – tektoninė plokštė, į kurią patenka visas Antarktidos žemynas bei didelė dalis Pietų vandenyno. Šiaurėje ribojasi su Naskos, Pietų Amerikos, Afrikos, Indijos–Australijos, Skotijos plokštėmis, o ties sandūra su Ramiojo vandenyno plokšte sudaro Antarktidos–Ramiojo vandenyno kalnagūbrį.
Antarktidos plokštė užima apie 60,9 mln. km² teritoriją ir yra 5 pagal dydį plokštė Žemėje.
Azatotas

Azatotas (angl. Azathoth) – išgalvota dievybė iš H. P. Lovekrafto (H. P. Lovecraft) bei kitų autorių sukurtų „sapnų ciklo“ (Dream Cycle) ir „Cthulhu Mythos“ istorijų.
Azatotas pirmą kartą buvo paminėtas Lovekrafto istorijoje „Sapnų - iššukis“ (Dream-Quest). Lovekraftas vėl įtraukia Azatotą į „Šnabždėtojas Tamsoje“ (The Whisperer in Darkness), „Sapnai Raganos Name“ (The Dreams in the Witch House) bei kitus kūrinius. Azatotas taip pat minimas Augusto Derleth, Ramsey Campbell, Gary Myers bei kitų rašytojų darbuose.
1995 m. „Chaosium“ leidykla publikavo Azatoto ciklą, Tulhų mitų antologiją, kurioje buvo susikoncentruota ties darbais, aprašančiais arba paskatintais Azatoto dievybės.
Sajanų-Šušenskojės hidroelektrinė

Istorija

Sajanų-Šušenskojės HE pradėta statyti 1963 m., galutinai užbaigta – 2000 m. Statybos eigoje Jenisiejus buvo užtvertas 1975 m., pirmasis hidroagregatas buvo įjungtas ir pradėjo tiekti elektros energiją 1978 m. Dėl daugelio įvairių techninių, organizacinių, projektavimo klaidų statybos smarkiai vėlavo, augo jų kaina. Paminėtinas upės pavasarinio potvynio vandens prasiveržimas pro apsauginę sieną 1979 m. – taip buvo užtvindytos HE statybų pamatų ruošimo ir jau veikusio agregato patalpų zonos.
1990 m. buvo užpildytas 621 km² plotą užimantis Sajanų-Šušenskojės tvenkinys.
Arūnas Liogė

Biografija

1976 m. baigė Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorijos mokytojas, 2001 m. baigė Lietuvos teisės universitetą, teisės magistras.
1990–1995 m. Kultūros paveldo inspekcijos Utenos apygardos vadovas, 1995–1997 m. Anykščių rajono savivaldybės administratorius, 1997 m. aplinkos apsaugos agentūros vadovas. Arūno Liogės konsultacinės firmos savininkas. 2007 m. Kultūros paveldo departamento prie Kultūros ministerijos Utenos teritorinio padalinio vedėjas.
1993 m. TS Anykščių rajono skyriaus narys. 1995 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Valentina, vaikai Gretė, Miglė.
Sitkūnų radijo stotis

Istorija

Pradėta projektuoti ir statyti 1936 m., kaip modernesnė ir galingesnė, nei iki tol veikusi Kauno radijo stotis. Iki 1940 m. okupacijos pastatytas stoties pastatas, dyzelinė elektros stotis, Anglijoje ir Prancūzijoje užsakyti 120 kW siųstuvas ir 240 m aukščio antenos įrenginiai, tačiau dėl prasidėjusio karo Sitkūnų radijo stoties jie nepasiekė.
Vokietmečiu (1941–1944 m.) nebaigta įrengti stotis stovėjo nenaudojama.
Sitkūnų radijo stotis baigta statyti tik 1950 m. Čia buvo pastatyti du trofėjiniai (atvežti iš Vokietijos kaip karo grobis) trumpųjų bangų 50 kW galios siųstuvai ir 150 kW galios viduriniųjų bangų siųstuvas. 1951 m. stotis pradėta eksploatuoti. Viduriniąja 216 m banga (t. y. 1385 kHz dažniu, kuris buvo skirtas Kaunui pagal 1948 m. Kopenhagos radijo dažnių planą) buvo transliuojama Lietuvos radijo programa, trumposiomis bangomis – Maskvos radijo laidos klausytojams užsienyje (vėliau pradėtos transliuoti ir Lietuvos radijo laidos užsieniui lietuvių bei anglų kalbomis).
1952 m. pastatyti 3 metaliniai bokštai antenoms. 1956 m. pradėta transliuoti antroji Lietuvos radijo programa. Per tą laikotarpį vienas siųstuvas buvo du kartus modernizuotas, jo galingumas pakeltas iki 200 kW, o vėliau – iki 250 kW. 1964 m. pradėjo veikti dar vienas 150 kW galios viduriniųjų bangų siųstuvas „Štorm“ (Rusijos gamybos, rus. Шторм), kuriuo iki 1997/1999 m. buvo transliuojama Lietuvos radijo II programa („Klasika“). 1977 m. pirmąjį stoties siųstuvą pakeitė galingesnis ir modernesnis – 500 kW siųstuvas „Vichr“ (Rusijos gamybos, rus. Вихрь), nuo 1977 m. lapkričio 2 d. iki 2009 m. kovo 31 d. transliavęs Lietuvos radijo I programą, vėliau – įvairias „Baltijos bangų radijo“ laidas.
Didelį vaidmenį Sitkūnų stotis suvaidino 1991 m. sausio įvykių metu. Kai valstybės perversmo organizatoriai užėmė Lietuvos radiją ir televiziją bei Vilniaus televizijos bokštą ir transliacija iš Vilniaus nutrūko, po 40 sek. (3 val. 20 min.) pradėjo veikti Sitkūnų radijo stotis. Eteryje pasigirdo muzika, o kiek vėliau – Jolantos Šarpnickienės ir Dzintros Varžgalienės balsai. Sitkūnų stoties signalas pirmiausia pasiekė Lenkiją, Latviją, Estiją ir Suomiją, vėliau palydovinis ryšys žinias ir vaizdus perdavė visam pasauliui. Iki ryto programa buvo transliuojama iš Sitkūnų radijo stotyje įrengtos studijos, vėliau prabilo LRT studija Kaune. Siųstuvai dirbo ištisas paras be išjungimo, teritorijoje budėjo žmonės, pasirengę ginti laisvės žodį. Tomis dienomis iš stoties gynėjų laužams kūrenti atvežto ąžuolinio rąstuko gimė skulptūra „Sitkūnų rūpintojėlis“. 
Pirmasis stoties viršininkas buvo A. Vasilčionok.
Mažėjant trumpųjų ir viduriniųjų radijo bangų transliacijos poreikiui, 2009 m. buvo nutraukta Lietuvos radijo transliacija viduriniosiomis bangomis, o stotis savo darbą galutinai baigė 2017 m.