google/wiki40b huggingface dataset:
Jonatex

Jonatex - buvusi didžiausia tekstilės bendrovė Jonavos rajone, didžiausias angliško kapitalo tekstilininkas Lietuvoje (2001 m.), viršutinių rūbų siuvimo įmonė Jonavoje. UAB „Jonatex" įstatinis kapitalas siekė 10 mln. Lt (LR URM duomenimis). Dirbo 495 darbuotojai (2004 m. lapkričio mėn.).
Direktorius - Donetas Karčiauskas.
Adresas - Kosmonautų g. 50, LT-55142, Jonava.

Veikla

1996 m. vasario 7 d. įmonė buvo įregistruota.
2000 m. kartu su Kauno siuvimo bendrove UAB „Doritex" per savaitę užsakovams patiekdavo daugiau kaip 20 000 vienetų įvairių moteriškų viršutinių drabužių. 430 darbuotojų per savaitę pasiūdavo 5 000 moteriškų švarkų, paltų bei 5 000 6 000 sijonų ir kelnių (2001 m.).
2008 m. spalio 30 d. buvo atleisti visi 172 darbuotojai - 98 siuvėjai, 31 lygintojos, 5 siuvimo technologai, 9 kontrolieriai, 2 audinių klojėjai, 1 paklijuotojas, 2 sukirpėjai, 4 siuvimo meistrai, 2 sandėlininkai, 2 buhalteriai, 2 mechanikai, 4 valytojos, 4 apsaugos darbuotojai. Bankroto byla iškelta 2008 m. (Kauno apygardos teisme).
2010 m. įmonė bankrutavo (vienas paskutinių bankrutuojančios UAB „Jonatex“ kreditorių komiteto posėdžių - 2010 metų sausio 14 d. Bankroto administratorius - UAB „Įmonių bankroto administravimo ir teisinių paslaugų biuras“).
2010 m. gegužės 20 d. įmonė buvo išregistruota.
Saint Tropez - Saint Tropez

Turinys

Filme susipina 4 siužetinės linijos: žmonos paliktas pianistas sūnaus pagalba mėgina išardyti planuojamą naują žmonos santuoką. Iš Sicilijos atvykusi daili samdoma žudikė Mizerė turi atlikti užsakymą, tačiau pamačiusi, kad gretimame kambaryje apsistojęs jaunuolis ketina nusižudyti, nusprendžia pamėginti padėti jam rasti išeitį. Pora, prieš dešimtmetį Sant Tropeze šventusi medaus mėnesį, atvyksta turėdami tikslą viską pakartoti kaip, kaip buvo. Drovus jaunuolis Pjerluidžis daro viską, kad užkariautų jos širdį...
Ašmenys

Ašmenys – aštrus geležtės ar kitokio objekto kraštas, skirtas pjauti, kirsti ar gremžti.
Neaštrūs ašmenys (pvz., plastikinių peilių ar panašių įrankių) gali būti gaunami geležtę liejant ar štampuojant. Vėliau tokie ašmenys dar gali būti galandami (pvz., varinių ar bronzinių durklų ar kalavijų, kurie bronzos amžiuje būdavo liejami). Metalinių geležčių ašmenys paprastai gaunami galandant neaštrų kraštą, kuris gali būti gaunamas kalant, liejant, valcuojant.
Ašmenis turi tokie įrankiai, kaip peiliai, kirviai, dalgiai, pjautuvai, kaltai, drožtuvai, kastuvai, kauptukai, obliai ir kt.
Taip pat ašmenis turi pjūklų dantys, grandininių pjūklų grandinės, vadinamoji ašmeninė viela (angl. razor wire),
Ašmenų tinkamumas pjovimui ar kirtimui priklauso ne tik nuo medžiagos, iš kurios padaryti ašmenys (metalas, metalo keramika, plastikas ir pan.), bet ir nuo geležtės formos bei ašmenų formos.
Titnaginių, obsidianinių ir kitokių panašių akmeninių įrankių iš skalių uolienų ašmenys būdavo daromi ir aštrinami reikiamu kampu nuskeliant nuoskalas.
Namnao nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 966,00 km², apima Khonsano (Khon San) Čaijafumo, bei Lomkao (Lom Kao), Lomsako (Lom Sak) ir Namnao (Nam Nao) Fitsanuloko apylinkes, 120 km į rytus nuo provincijos centro Fitsanuloko.

Flora ir fauna

Namnao nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai, lapuočių, mišrūs miškai ir pievos. Iš retų augalų parke sutinkama: stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), Afzelia xylocarpa, tamsioji dalbergija (Dalbergia oliveri), rudoji šorėja, shorea siamensis, aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), kvapioji hopėja (Hopea odorata), bei įvairūs bambukai, žolės ir orchidėjos.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, Azijinis dramblys (Elephas maximus), gaūras, Indinis zambaras, Himalajinis lokys, Indokininis tigras, ožka (Capricornis milneedwardsii), Javinis elniukas, Malajinis lokys, dygliatriušis, laibaliemenės beždžionės, Bengalinė katė (Prionailurus bengalensis), bantengas ir kt., sutinkama daugiau nei 200 rūšių paukščių ir 340 rūšių drugelių.
Prokopjevskas

Istorija

Įkurtas 1918 m. kaip Прокопьевский sujungus kaimus Монастырное ir Прокопьевское. 1931 m. suteiktos miesto teisės ir dabartinis vardas.
Rafaelis Reinas

Biografija

1901 m. buvo pašalintas iš Rygos politechnikos instituto už dalyvavimą studentų revoliucionierių judėjime, mokslus baigė Lježe.
Nuo 1901 m. Bundo narys, nuo 1904 m. Bundo Centro komiteto narys. 1905 m. dalyvavo revoliucijos įvykiuose Lietuvoje, vėliau išvyko į Petrapilį, buvo išrinktas į Peterburgo tarybą. 1906 m. dalyvavo RSDDP jungtiniame suvažiavime, tapo RSDDP CK nariu. Laikėsi reformistinių pozicijų. Nuo 1907 m. atstovavo RSDDP II Internacionale, buvo jo Biuro narys. 1910 m. buvo suimtas, ištremtas į Vologdos guberniją, bet pabėgo. Išvykęs į Austriją dirbo laikraščių redakcijose.
Po 1917 m. Vasario revoliucijos grįžo į Rusiją, dirbo Bundo CK, dalyvavo menševikų internacionalistų veikloje, buvo išrinktas į Petrogrado tarybą. Pirmajame Rusijos darbininkų ir kareivių deputatų tarybų suvažiavime propagavo nacionalinių kultūrinių autonomijų idėją. Buvo išrinktas Centrinio vykdomojo komiteto nariu, CVK biuro nariu.
Liepos krizės metu paskelbė apie bolševikų rengiamą samokslą. II RDKDT suvažiavime pasiūlė nutraukti jo darbą, protestuojant prieš bolševikų įvykdytą perversmą. Nuvertus Laikinąją vyriausybę siūlė sudaryti plačią koaliciją ir paskelbti taiką be nugalėtojų ir nugalėtųjų. Atstovavo menševikus trečiojo ir ketvirtojo šaukimo Rusijos CVK. Priešinosi Bresto taikos sudarymui.
1918 m. organizavo fabrikų ir gamyklų įgaliotinių judėjimą izoliuoti bolševikus nuo darbininkų. Liepos 23 d. buvo suimtas, bet tarpininkaujant Vakarų šalių socialdemokratams, po 6 mėn. paleistas. Po XII Bundo konferencijos, nusprendusios susijungti su bolševikais, įkūrė „Socialdemokratų Bundą“.
1920 m. emigravo, tapo Dviejų su puse, vėliau Socialistų Darbininkų Internacionalo vienu iš lyderių, Biuro nariu. Ispanijos pilietiniame kare be žinios dingo jo sūnus Michaelis.
Dalyvavo LSDOU konferencijoje 1930 m. gruodžio 15 – 16 d. Berlyne. Nuo 1933 m. padėjo Paryžiuje atsidūrusiems LSDOU vadovams.
1940 m. emigravęs į JAV užsiėmė literatūrine veikla, 1962 m. anglų kalba išleista jo memuarų knyga „Tarybinė revoliucija 1917–1939 m.“
Georgijus Gauzė

Biografija

G. Gauzė gimė Maskvoje 1910 m. gruodžio 27 d. Jo tėvas Francas Gauzė (Франц Густавович Гаузе) buvo gimęs Lietuvoje, išvyko studijuoti į Sankt-Peterburgą, kur tapo architektu, o vėliau – Maskvos Architektūros instituto profesoriumi ir dekanu. Yra paskelbęs keletą knygų architektūros srityje. G. Gauzės motina Nadežda Gauzė (Надежда Михайловна Гаузе) buvo Didžiojo Teatro balerina.
G. Gauzė biologija (bestuburių zoologija) ėmė domėtis dar būdamas moksleivis. Pirmą mokslinė darbą apie azijinių skėrių kintamumą paskelbė 1927 m. Vokietijoje, nors tuo metu dar net nebuvo įstojęs į universitetą.
1927 m. G. Gauzė įstojo į Maskvos universiteto biologijos skyrių. Netrukus po studijų pradžios G. Gauzė ėmė dirbti jaunesniuoju moksliniu bendradarbiu K. Timiriazevo vardo Biologijos institute Maskvoje. Ten dirbdamas Gauzė užsiiminėjo matematine biologija, jo straipsniai apie tiesiasparnių ekologiją buvo skelbti žurnale „Ecology“.
1930 m. Gauzė ėmė skelbti darbus ekologijos srityje, susijusius su logistinio tipo funkcijomis aprašomu populiacijų gausos kitimu. 1931 m. ėmė dirbti Maskvos universiteto Ekologijos laboratorijoje, kur dirbdamas atliko eksperimentus su pirmuonimis ir bakterijomis, kurių pagrindu buvo suformuluotas Gauzės principas. Tyrinėjo ekologinių nišų savybes, sąveikaujančių ekosistemos populiacijų ryšius (todėl Gauzė laikomas vienu eksperimentinės populiacinės ekologijos pradininkų). Žinomiausias Gauzės veikalas šioje srityje buvo knyga „Kova už būvį“, 1934 m. pirmą kartą išleista Baltimorėje (JAV), po to išleista dar ne vieną kartą. Tuo metu Gauzei buvo 24 metai.
1936 m. G. Gauzei už atliktų darbų visumą buvo suteiktas mokslų daktaro laipsnis.
1938–1941 m. Gauzė eksperimentiškai tyrė mutacijų ir modifikacijų sąveiką populiacinės ekologijos požiūriu. Šių tyrimų rezultatai buvo aprašyti monografijoje „Ekologija ir kai kurios rūšių atsiradimo probelemos“ (“Экология и некоторые проблемы происхождения видов”), kuri turėjo būti išleista 1941 m., bet dėl karo išleista nebuvo. Sutrumpintas leidimas buvo išleistas 1947 m. JAV, o pilnas – 1984 m. Leningrade.
1933–1940 m. G. Gauzė tyrė ląstelių dissimetriją (taip tada vadino nevienodą optinių izomerų paplitimą ląstelėse ir organizmuose). Gauzės knyga apie tai 1940 m. buvo išleista Maskvoje, o 1941 m. – JAV.
1939 m., prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Gauzė pradėjo dirbti „gynybinėje“ tematikoje – ėmė tirti žaizdas dezinfekuojančių medžiagų veikimą. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui Gauzė ėmė dirbti vieno Maskvos rajono sanitarinės inspekcijos skyriaus viršininku bei Medicininės parazitologijos ir tropinės medicinos institute. Perskaitęs straipsnį „Nature“ žurnale apie antibiotiko tirotricino atradimą ir kartu su žmona biochemike Marija Bražnikova atrado gramicidiną C, kuris po bandymų karo metais buvo naudojamas karo medicinoje žaizdoms gydyti. Už gramicidino C atradimą G. Gauzė ir M. Bražnikova 1946 m. buvo apdovanoti Stalinine premija.
1953 m. Maskvoje buvo įkurtas TSRS Medicinos mokslų Akademijai priklausantis institutas, kurio pagrindinė tematika buvo antibiotikų tyrimai. Šiam institutui 1960 m. ėmė vadovauti G. Gauzė ir vadovavo jam iki mirties.
Laimutė Kisielienė

Biografija

1968 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą, 1973 m. baleto režisūrą Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos muzikos fakultete.
1972–1973 m. Vilniaus rajono kultūros namų metodininkė. 1973–1975 m. Lietuvos liaudies meno rūmų metodininkė. 1975–1981 m. Respublikinių profesinių sąjungų kultūros rūmų Vilniuje šokių ansamblio „Vaiva“ baletmeisterė. 1981–1989 m. Mokslinio metodinio kultūros centro Choreografijos skyriaus Vilniuje mokslo darbuotoja, vedėja.
1989–1992 m. leidyklos „Muzika“ choreografijos redakcijos vedėja. 1992–1994 m. Vilniaus 18-osios vidurinės mokyklos mokytoja. 1994–2003 m. Vilniaus konservatorijos dėstytoja ekspertė. 2000–2001 m. Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ baletmeisterė. 2001–2005 m. Vilniaus kolegijos Menų fakulteto dėstytoja, docentė. Nuo 2005 m. dėsto Vilniaus pedagoginiame universitete; nuo 2006 m. docentė, nuo 2009 m. meninio ugdymo katedros vedėja. 
1980 m. Lietuvos dainų šventės Šokių dienos baletmeisterė, 1987 m. Moksleivių dainų šventės ir 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės Šokių dienos vyr. baletmeisterė. 1994 m., 1998 m., 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų šventės Šokių dienos scenarijaus autorė ir meno vadovė. Sukūrė daugiau kaip 50 sceninių lietuvių liaudies šokių, autorinių šokių rinkinį „Rytagonė“ (2000 m.).
Viešasis sektorius

Viešasis produktyvumas

Viešojo sektoriaus produktyvumas – tai viešojo sektoriaus efektyvumo matas, kuris nurodo, ar gerai panaudoti ištekliai. Kuo daugiau pagaminta naudojant turimus išteklius, tuo didesnis produktyvumas. Viešasis produktyvumas daugiausia apima valstybinių administracinių įstaigų ir jų padalinių efektyvumą.
Viešojo sektoriaus produkcija – tai viešosios paslaugos, sukurtos ir įstaigų suteiktos jų klientams. Svarbi yra produkcijos kokybė ir kiekybė.

Bendradarbiavimo kultūra viešajame sektoriuje

Naujųjų demokratiškų šalių bendradarbiavimo kultūra viešajame sektoriuje vis dar yra labai prieštaringa. Yra daug abipusės paramos, bendradarbiavimo problemų pavyzdžių, sprendžiant viešojo sektoriaus subjektų sąveiką. Taip pat, galima pastebėti daug atvejų, kur vyrauja biurokratija, socialinio bendravimo stygius. Santykiai tarp viešų, savarankiškų valstybinių institucijų ir bendruomenių, kaip ir tarp individualių įmonių, turi būtų labiau atviri ir uždari. Tam tikrų interesų grupių grobikiškas pobūdis, naujųjų kapitalistų savanaudiškumas, kurį jie demonstruoja savo darbuotojams – tai ir dar daugiau kitų atvejų, kiek dar mėginimų reikėtų padaryti subrandinti bendradarbiavimo kultūrą ir konflikto sprendimus viešajame sektoriuje. Viena iš strategijų įgalinti tarpasmeninę ir tarpgrupinę bendradarbiavimo kultūrą, grindžiama švietimo naujos kartos profesinės kompetencijos valstybės tarnautojų valdyti konfliktus, palengvinti socialinį teisingumą, atrasti demokratišką sprendimą viešuosiuose nesutarimuose.
Šrinagaras

Paveldas

Šrinagaras dėl savo kanalų ir ežerų dažnai vadinamas „Rytų Venecija“. Yra Šalimaro sodai (1619 m. įkurti Džahangiro), Nišato sodai, Šer Garhi rūmai (1772 m.), Hazrabalio šventykla (teigiama, kad joje yra pranašo Mahometo plaukas), Džamija mečetė (XVI a.), sufijų mistiko Hamza Makhdumo šventykla (XVI a.), hindų Khyr Bhavani šventykla, Duranio imperijos fortas ant Hari Parbato kalno (XIX a.), Šivai skirta Šankaračarjos šventykla, Roza Balio šventykla (dalis tikinčiųjų laiko, kad ten palaidotas Jėzus), įvairios kitos hindų ir musulmonų šventvietės. Šrinagare vyksta kašmyriečių muzikos, šokių pasirodymai.

Istorija

Miestas buvo gyvenamas nuo senovės laikų. Jo pavadinimas sanskritu reiškia „malonusis/šventasis miestas“. Maurijų laikotarpiu čia išplito budizmas. VI a. kraštą užkariavo hefalitai. Nuo 960 m. Šrinagaras tapo Kašmyro sostine. Nuo XIV a. krašte paplito islamas, miestas tapo Mogolų imperijos dalimi. Jai žlugus, miestą valdė sikhai. Po Indijos ir Pakistano nepriklausomybės miestas tapo kovų židiniu. Vietinis Kašmyro maharadža siekė išlaikyti krašto nepriklausomybę, tuo tarpu Pakistanas ir Indija kovojo dėl galimybės teritoriją okupuoti.
Šrinagare ir toliau vyksta etninio pagrindo konfliktai – musulmonų dominuojamas miestas priešinasi Indijos valdžiai, kyla susirėmimai ir žudynės. Po 1990 m. dauguma nemusulmonų miestą paliko.
Gilles Binchois

Žilis Benšua (pranc. Gilles Binchois, tikr. Gilles de Bins arba Binche; apie 1400 − 1460 m. rugsėjo 20 d.) – XV a. prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) renesanso kompozitorius, Burgundijos muzikos mokyklos vienas pagrindinių atstovų.

Biografija

Žilis de Benšas, pramintas Benšua, gimė apie 1400 m., spėjama, Monse. Jo šeima buvo pasiturinti. Tėvas Žanas tarnavo Heno valdytojui Gijomui IV-ajam. Tikriausiai Žilis Benšua mokėsi artimoje Monso dvaro aplinkoje. Pirmą kartą Žilis Benšua paminėtas dirbantis Ste.-Waudru bažnyčioje vargonininku nuo 1419 m. gruodžio 8 d., kuriuo jis išbuvo iki 1423 m. liepos 18 d. Iš Okehemo raudos, skirtos Benšua mirčiai, galima spėti jį tarnavus karinėje tarnyboje. 1424 m. Benšua buvo Paryžiuje, kur tarnavo anglų Sufolko perui William de la Pole šimtamečio karo metu. Apie 1427 m. jis perėjo tarnauti Burgundijos hercogo dvarui dainininku. Burgundija tuo metu kariavo Anglijos pusėje. 1431 m. jis sukūrė kūrinį hercogo Pilypo Gerojo sūnaus gimimo proga. Benšua niekuomet nesimokė tapti dvasininku, tačiau Burgundijos dvare ėjo kapeliono pareigas. Be to, buvo paskirtas kanauninku Monse, Suanji ir keliose kitose Burgundijos hercogystei priklausiusiuose miestuose, nors ten nesilankė.
Burgundijos hercogo dvare Benšua tikriausiai susipažino su kompozitoriumi Gijomu Diufai, kurį aplankė 1449 m. Monse. 1553 m. Benšua pasitraukė iš tarnystės į Suanji, kur mirė 1460 m. rugsėjo 20 d. Tikriausiai palaikė ryšius su kompozitoriais Guillaume Malbecque ir Johannes Regis, kurie tuo metu dirbo Monse. Kartu su Gijomu Diufai ir Džonu Danstebliu, Žilis Benšua laikomas vienu iš trijų reikšmingiausių XV a. pirmos pusės Europos kompozitorių. Geriausiai Benšua žinomas dėl pasaulietinių šansonų, kurių išliko virš 60 dainų − vokalinių polifoninių kūrinių. Be to, išliko apie 50 jo religinių kūrinių. Laikoma, kad Žilis Benšua, kaip kompozitorius, nusileido Gijomui Diufai, tačiau populiarumu savo gyvenimo metu jį lenkė. Spėjama, kad Jan van Eyck savo paveiksle „Timotėjas“ legendiniam Sen. Graikijos muzikantui suteikė Benšua bruožus. Manoma, kad Žilis Benšua buvo Johaneso Okehemo mokytoju, kuris Benšua mirties proga parašė raudą. Benšua vardą garsina jo vardo Prancūzijos vokalinis ansamblis, atliekantis ankstyvąją Europos muziką.
Acetilcisteinas

Sudėtis

Veiklioji medžiaga – acetilcisteinas. Šis vaistas priklauso mukolitikų grupei. Pagalbinės medžiagos: askorbo rūgštis (vitaminas C) sacharinas, sacharozė, apelsinų kvapo aromatinė medžiaga.

Veikimas

ACC negamina naujų gleivių (skreplių), o skaido, skystina ir pašalina jau esančias gleives.

Gamintojas

Vaistą gamina generinė farmacijos įmonė „Sandoz“.
Jonas Pauža

Biografija

1956-1962 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute, 1964-1965 m. – Vilniaus universitete. 1976-1979 m. mokėsi aspirantūroje Maskvoje.
1960-1971 m. mokytojas įvairiose Lietuvos mokyklose. Nuo 1971 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, nuo 1979 m. docentas.
Parašė per 100 straipsnių tarpkultūrinės kalbinės komunikacijos ir kalbų sąveikos mokymo procese klausimais. Dalyvavo tarptautinėse konferncijose (Lenkija, Latvija, Rusija ir kt.).
Juozas Šerkšnas

Juozas Šerkšnas (g. 1949 m. sausio 12 d. Vilkininkuose, Lazdijų rajonas) – teisininkas, teisėjas.

Biografija

1967–1968 – Klaipėdos tralerių laivyno bazės jūreivis, 1968–1970 – Karinė tarnyba, 1970–1971 – Kauno eksperimentinės automatizavimo priemonių gamyklos kontrolierius, 1971–1976 m. baigė Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultetą.
1976 – Klaipėdos miesto teismo stažuotojas, 1976–1981 m. Vilniaus miesto rajono teismo teisėjas. Nuo 1981 m. balandžio mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Vedęs, žmona Virginija.
Raditas

Siužetas

Po ilgos Son Goko ir Pikolo kovos netikėtai į žemę atskrenda Goko brolis-Raditas. Raditas susiranda Goką ir papasakoja istorija apie tai, kad Gokas yra Radito brolis, jie abu yra sajanai ir Gokas buvo atsiųstas į šią žemę, jog išnaikintu jos gyventojus ir parduotu ją. Gokas negalėdamas patikėti Radito pasakojimu, jis sudaro paliaubas su Pikolu, kad įveiktų naująjį priešą. Deja kova tampa beviltiška pergalei, jie naudoja paskutinį šansą. Gokas pasiaukoja ir laiko Raditą, kol Pikolas šauna Spindulio patranką į juos abu. Raditas ir Gokas miršta.
Gražina Augienė

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus universitetą.
1969–1975 m. dirbo Panevėžio ir Šiaulių viešosiose bibliotekose. Nuo 1975 m. Šiaulių pedagoginio instituto (dab. Šiaulių universitetas) bibliotekos bibliotekininkė, 1986–2001 m. šios bibliotekos direktorė, nuo 2001 m. direktoriaus pavaduotoja, vyriausioji bibliotekininkė.
Lietuvos bibliotekininkų draugijos ir Lietuvos mokslininkų sąjungos narė.
Virikų valsčius

Administracinis suskirstymas

Adampolis, Horostita, Horostita Kolonija, Ignacuvas, Kaplonosai, Kaplonosi Kolonija, Kživoviežba, Lipuvka, Lubienas, Sedliska, Suchava, Virikai, Viriki Adampolis, Viriki Vola, Zahaikai ir Zahaiki Kolonija.
Paryžiaus automobilių paroda

Paryžiaus automobilių paroda (pranc. Mondial de l'Automobile, angl. Paris Motor Show) – viena didžiausių tarptautinių automobilių parodų pasaulyje, kas dvejus metus vykstanti Paryžiuje (Prancūzija). Parodą koordinuoja Tarptautinė automobilių gamintojų organizacija (pranc. Organisation Internationale des Constructeurs d'Automobiles).
Parodoje pristatomi nauji automobilių modeliai, technologijos, prototipai, koncepciniai automobiliai, sportiniai automobiliai (dalyvaujantys ralio, Formulės 1, 24 valandų Le Mano ir kitose lenktynėse).

Istorija

Pirmą kartą surengta 1898 m., Jardins des Tuileries parke, Prancūzijos automobilių pramonės pradininko Albero de Diono. Tai buvo pirmasis tokio tipo renginys pasaulyje. Parodos plotas užėmė net 6 tūkst. m², buvo pristatyti 232 automobiliai, apsilankė apie 140 000 lankytojų. Pristatytų bearklių ekipažų savininkai turėjo savarankiškai įveikti 40 km kelią nuo Versalio iki Paryžiaus, kad tokia transporto priemonė būtų verta vietos parodų salėje.
1901 m. paroda vyko Grand Palais rūmuose. Be automobilių, taip pat eksponuoti dviračiai, valtys ir dirižabliai. Dėl Pirmojo pasaulinio karo paroda 1914–1918 m. nevyko. Paryžiaus automobilių paroda vėl surengta 1919 m., pristatytas Hispano-Suiza H6 automobilis.
Iki XX a. 4-ojo dešimtmečio tai buvo žymiausia automobilių paroda pasaulyje. 1950 m. buvo pristatytas Peugeot 403 modelis, pirmasis Prancūzijos gamintojų automobilis, varomas dyzelinu. 1954 m. lankytojų skaičius pirmą kartą perkopė 1 mln. Nuo 1962 m. paroda vyksta Porte de Versailles parodų centre. Iki 1986 m. vadinosi Salon de l’Automobile; dabartinis pavadinimas suteiktas 1988 m. Paroda buvo rengiama kiekvienais metais iki 1976 m., vėliau buvo nuspręsta parodą rengti kas dveji metai pasekant Frankfurto automobilių parodos pavyzdžiu.
2002 m. buvo pristatyti 559 automobilių modeliai. 2004 m. parodoje apsilankė 1 461 000 lankytojų.
2010 m. pristatytas elektromobilis Renault Zoe.
Auklė ne savo noru

Siužetas

Frankas Amory yra komiksų piešėjas, dirba „Editions Schaudel“ leidykloje. Jis viso labo tik registratūros darbuotojas. Gimtadienis atėjo ir jis ryžosi nueiti pas bosą, kad galėtų parodyti piešinius. Mesje Šadelis labai užsiėmęs žmogus. Jis ruošiasi į leidybos firmų apdovanojimus, bet jam skubiai reikia auklės, kuri prižiūrėtų sūnų. Frankas pakviečiamas į Šadelių namus. Šeimininkai išvyksta, o auklė imasi darbo. Iš pradžių buvo sunku rasti kontaktą su išpaikintu berniūkščiu. Ryte grįžo Šadeliai ir rado nusiaubtus namus, o vaiko nerado. Policija ir šeimininkai peržiūrinėjo vaizdo įrašus. Pasirodo, kad čia būta siautulingo vakarėlio. Šventė Franko gimtadienį. Vėliau įraše sušmėžuoja ir jų sūnus, kuris sako, kad per vieną vakarą tiek daug uždraustų dalykų gyvenime nėra daręs (važinėjosi kartingais, atrakcionų parke). Tačiau įrašas baigėsi, o atsakymo, kur jų berniukas nesužinojo. Staiga mama prisiminė, kad jų sūnus turi žaisti finalo varžybose futbolą. Šadeliai ir policija vyksta į rungtynes.
Atlantida

Atlantida (gr. Άτλάντις) – hipotetinė sala ar žemynas, kurį 360 m. pr. m. e. savo dialoguose „Timajas“ ir „Kritijas“ paminėjo graikų filosofas Platonas. Šios salos sostinė taip pat vadinosi Atlantida, o gyventojai – atlantai.
Pasak Platono, tai buvo aukštos kultūros ir turtingų žmonių šalis. Salos viduryje buvo derlinga lyguma, kurios centre stūksojo kalva. Čia iš žemės tryško šalto ir šilto vandens šaltiniai. Buvo daug metalų, upėse ir ežeruose – daug žuvų, žvėrių ir gyvulių, augo paslaptingas medis, kuris davė maisto, gėrimų ir kvapnių aliejų. Atlantidoje buvo labai gražūs miestai, šventyklos, uostai, rūmai, laivų statyklos, pirtys, baseinai. Atlantai užrūstino dievus ir šie salą paskandino.
Kai kurie mokslininkai ir tyrinėtojai mano, kad Atlantida tai – Kretos sala, kurioje gyveno dorėnai. Išsiveržus Teros ugnikalniui, jų miestai buvo sunaikinti. Populiariausia šiuolaikinio mokslo versija, kad Atlantidos istorija – tai paties Platono sukurta moralinė alegorija; mąstytojas neturėjęs omenyje jokios konkrečios salos. Pats Platonas teigia apie tai sužinojęs iš egiptiečių.
Dabartinę Atlantidos istoriją išpopuliarino Ignacijus Lojola Donelis. 1882 m. jis išleido pseudo-archeologinę knygą „Atlantida: prieštvaninis pasaulis“, kuri susilaukė nepaprasto populiarumo ir suteikė Platono Atlantidai tą reikšmę, kuria ji dabar žinoma plačiausiai – tai esąs iš tiesų kadaise nuskendęs žemynas, iš kurio kilusi Egipto civilizacija.
Viktorija Perminaitė

Biografija

2008 m. pranešė pradedanti solinę karjerą ir ėmėsi naujųjų dainų įrašų, o gruodžio 2 d. per grupės „Pikaso“ naujojo albumo pristatymo koncertą gimtajame uostamiestyje surengė pirmąjį solinį pasirodymą, kurio metu atliko debiutinę dainą „Aš viena“.
2009 m. birželį pasirodė debiutinis Viktorijos Perminaitės albumas.
Itokortormitas

Istorija

Gyvenvietę 1925 m. įkūrė danų keliautojas Einaras Mikelsenas. Čia perkelta ~80 inuitų iš Tasilako. Vietovė pavadinta XIX a. šią vietovę tyrinėjusio britų keliautojo Viljamo Skorsbio garbei. Vietinis inuitų pavadinimas, tuo tarpu, reiškia „didžiojo namo gyventojai“. Ilgą laiką buvo verčiamasi narvalų, baltųjų lokių, poliarinių lapių, ruonių, jūrų vėplių medžiokle.
Vincas Sinkevičius

Biografija

1946 m. suimtas Vokietijos karo belaisvių stovykloje, 1946 m. gruodžio 13-20 d. vykusiame 6-osios armijos karo tribunolo posėdyje Marijampolėje nuteistas sušaudyti, vėliau ištremtas.
Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1993–1995 m. LSDP tarybos narys, nuo 2001 m. Marijampolės skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP prezidiumo narys.
1997–2000 m. ir 2005 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Emilija, dukros Zita, Lina ir Virginija, sūnus Laimutis.