google/wiki40b huggingface dataset:
Gyvų numirėlių naktis

Filmo sėkmė

Premjera JAV – 2006 m. spalio 1 d. Filmas JAV uždirbo 12 mln. USD, užsienyje – 18 mln. USD. Kongreso biblioteka 1999 m. jį įtraukė į JAV Nacionalinį filmų registrą kaip nacionalinį turtą.
Tai Dž. Romero debiutinis pilnametražis filmas, kurį jis sukūrė, sukaupęs pradinį 100 tūkst. USD kapitalą. Šis mažo biudžeto (114 tūkst. USD) juodai baltas filmas apie zombius – esminis posūkis siaubo filmų žanre, savotiška filmų apie zombius pradžia.  Dž. Romeras buvo ne tik šios juostos režisieriumi, bet ir scenarijaus bendraautoriu, kinematografu, vienu iš montuotojų, epizodinio vaidmens atlikėju (suvaidino žinių reporterį). Kurdamas savo filmą, jis sugalvojo viską: kas tokie yra zombiai, kaip jie atrodo, elgiasi ir kad vienu įkandimu gyvus žmones paverčia zombiais. Šie dėl nežinomų priežasčių staiga išeina iš kapo duobės ir likusių gyvų žmonių gyvenimą paverčia pragaru. Filmas kupinas specialiųjų efektų, kuriančių veiksmo tikroviškumo jausmą, papildančių šokiruojančius filmo įvykius, netrukus tapo kultiniu.

Kritika

Netrūko įvairiausių atsiliepimų ir kritikos, netgi buvo reikalaujama uždrausti dėl pernelyg atvirų kanibalizmo ir smurto scenų, daugelis studijų, tarp jų ir Columbia Pictures, atsisakė filmą platinti, tą padaryti sutiko Walter Reade Organization su sąlyga „sušvelninti“ jo pavadinimą, kurio vienas iš pirminių variantų buvo „Kūnų valgytojų naktis“ (Night of the Flesh Eaters).

Filmo tęsiniai

Šio scenarijaus bendraautoris Džonas Ruso jo pagrindu 1974 m. išleido to paties pavadinimo knygą „Gyvų numirėlių naktis“, Kristoferis Andriusas parašė romano naują versiją 2009 m. Filmo perdirbiniai išleisti 1990 m. (rež. Tomas Savinis), 2006 m. (rež. Džefas Brodstrytas, 3D versija).

Siužetas

Du žmonės, vyras ir moteris, atvažiuoja į kapines aplankyti kažkokį kapą, staiga prasideda griaustinis, pradeda žaibuoti, o vyras pradeda tyčia gąsdinti moterį. Pasirodęs baisus senis užpuola porą, grumiasi su jais, prasideda numirelių antpuoliai.....
Antanas Sodeika

Biografija

1905 m. baigė Jurbarko pradžios mokyklą. Tėvai pasiuntė jį mokytis siuvėjo amato, bet nejausdamas jam potraukio, vaikinas įsitaisė Jurbarko valsčiaus raštinėje, bet netrukus išsiprašė tėvų leidimą mokytis muzikos, kurios keletą metų mokėsi pas vietos vargonininką A. Pocių. Vis tik karjerą pradėjo ne dainuodamas, o Jurbarko teatro mėgėjų pastatytoje Keturakio komedijoje „Amerika pirtyje“ suvaidinęs piemenuką.
1907 m. išvyko į JAV ir apsigyveno Filadefijoje. 1908–1910 m. mokėsi vargonuoti pas Joną Hodelį ir dirbo vienoje Čikagos parapijoje. Susipažinęs su Miku Petrausku, pas jį mokėsi dainuoti ir skambinti fortepijonu. Čikagoje dalyvavo „Birutės“ draugijos veikloje, 1909 m. M. Petrausko operos „Birutė“ spektaklyje atliko Senojo Vaidilos vaidmenį.
1911 m. persikėlė į Mahanoi Sitį (Pensilvanija, JAV) ir įstojo į Pottsvillo muzikos mokyklos fortepijono klasę, vadovavo mišriajam ir mergaičių chorams, rengė koncertus ir statė operetes. Persikėlęs į Scrantoną (Pensilvanija, JAV), vargonininkavo Šv. Juozapo lietuvių parapijoje, organizavo chorus ir statė M. Petrausko muzikinius veikalus. 1917 m. ALKR Vargonininkų sąjungos metinio seimo metu parodė M. Petrausko operą „Birutė“ ir operetę „Adomas ir Ieva“. Buvo Komiteto nukentėjusiems dėl karo lietuviams šelpti sekretorius. Mobilizuotas į JAV kariuomenę, orkestre grojo trimitu.
Sugrįžęs į Scrantoną, privačiai mokė muzikos. 1918 m. įkūrė Dailės mylėtojų draugiją, vadovavo draugijos ir savo vardo chorams, kuriuos mokyti padėjo ir M. Petrauskas. Su juo koncertavo, dainavo operetėse, įrašė į plokšteles dainų. Balsą dar lavino pas žymų pedagogą prof. dr. Vudkoką. 1920 m. Bostone baigė M. Petrausko konservatoriją. Dar yra vargonininkavęs ir Švč. Mergelės Marijos parapijoje Kingstone (Pensilvanija), kur pastatė keletą operečių. Nuo 1914 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys. Dar kartą į JAV buvo atvykęs 1928 m. ir surengė apie 30 koncertų.
1920 m. sugrįžęs į Lietuvą, apsigyveno Kaune ir aktyviai įsijungė į muzikinį gyvenimą. Dalyvavo Lietuvių meno kūrėjų draugijosveikloje, buvo vienas iš Operos vaidyklos kūrėjų. 1920 m. gruodžio 31 d. pirmame lietuviškos operos spektaklyje Džiuzepės Verdi „Traviata“ atliko Žermono vaidmenį. 1922 m. paskirtas Valstybės teatro direktoriumi, 1920–1944 m. Valstybės teatro, 1944–1950 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistas.
Apie 50-yje klasikinių operų sukūrė raiškių dramatinių vaidmenų. Dainavimo studijas dar tęsė Italijoje: 1921 m. Romoje, 1924 m. Milane. Kaip solistas koncertavo JAV miestuose, Romoje, Milane, Rygoje ir kitur. 1945–1949 m. Kauno konservatorijos, nuo 1949 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos dėstytojas, nuo 1948 m. docentas, 1950–1951 m. Solinio dainavimo katedros vedėjas, nuo 1957 m. profesorius. Parengė visą būrį gerų dainininkų. Parašė atsiminimų knygą „Mano kelias į muzikos meną“ (1958 m.). 1945 m. suteiktas nusipelniusio artisto, 1950 m. – liaudies artisto garbės vardai.
Užaugino tris vaikus: Antanas Kęstutis – gydytojas, Erdvilas Jonas – pianistas ir pedagogas, Angela Teresė – pedagogė.
Fanipalis

Istorija

Fanipalis šaltiniuose minimas nuo 1856 m. Gyvenvietę 1870 m. pasiekė geležinkelis. Fanipalyje 1965 m. atidaryta tiltų gelžbetonio gamykla, nulėmusi spartų gyventojų skaičiaus augimą. 1984 m. suteiktas miesto statusas.
Donatas Lapienis

Biografija

1960 m. baigė Uralo miško technikos institutą Sverdlovske. 1960-1971 m. Vilniaus Elektrografijos mokslinio tyrimo instituto konstruktorius, 1971-1973 m. – skaičiavimo konstravimo biuro „Orgtechnika“ vyr. projekto konstruktorius, 1973-1983 m. Vilniaus specializuotos olimpinio rezervo vaikų ir jaunių, 1983-1992 m. Elektrėnų vaikų ir jaunių sporto mokyklos šachmatų treneris. 11 išradimų autorius.
Dūmiškės

Žymūs žmonės

Šiame kaime gimė Medicinos mokslų daktaras Romas Gvazdaitis.
Topolčanai

Istorija

Įkurtas IX a. Viduramžiuose buvo svarbus regiono prekybos centras. XIII a., 18 km į šiaurės vakarus nuo miestelio pastatyta Topolčanų pilis.
Rodonitas

Rodonitas – silikatų klasės, piroksenų grupės mineralas, sudarantis mangano inosilikatus (Mn, Fe, Mg, Ca)SiO₃. Kristalizuojasi triklyninėje sistemoje.
Mineralo sudėtyje esantis manganas gali būti pakeistas dideliais geležies, magnio, kalcio, o kartais cinko kiekiais.
Mineralas turi tobulą prizmišką skalumą, skylantį beveik lygiais kampais. Kietumas pagal Moso skalę 5.5-6.5. Specifinis tankis 3.4-3.7.
Paprastai aptinkamas rožinės, raudonos spalvos, tačiau dėl mineralo paviršiaus oksidacijos dažnai sutinkamas rudos spalvos. Blizgesys stiklinis, o skilimo paviršiuje – perlinis. Pilkšvai ruda atmaina, talpinanti apie 20 % kalcio oksido vadimana bustamitu, o fovleritu vadinama cinko atmaina turinti apie 7 % cinko oksido.
Vest Palm Bičas

Istorija

Vest Palm Bičas įkurtas 1884 m., miestu tapo 1903 m.
Los Rioso provincija

Geografija

Beveik visa provincijos teritorija išsidėsčiusi vakariniuose Andų kalnuose, apaugusiuose rūko miškais ir dažnai merkiamuose lietaus. Svarbiausios upės: Čipė, Babahojas, Kalopė, Kalavi, Umbė, La Lorena. Dažni smarkūs potvyniai.
Didvyčių kapinynas

Kapinynas

Kapinynas apardytas kasant žvyrduobę, bulviarūsius, iškasinėtas senienų mėgėjų. 1933 m. Eduardas Volteris ištyrė X a. – XII a. sudeginto mirusiojo kapą. Kasant karjerą iš nedegintų ir sudegintų mirusiųjų kapų L. Kumšlytis 1933–1935 m. surinko III a. – XIII a. radinių – vytinių antkaklių, įvairių formų segių, smeigtukų, apyrankių, dalgio miniatiūrą, vienašmenį kalaviją ir kita. Dalį radinių (daugiausia vėlyvieji) saugo Žemaičių muziejus Alka ir apie 150 dirbinių – Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Barselona

Kultūra

Senamiesčio branduolys – Gotikinis kvartalas (Barri Gotic), viduramžių gotikos pastatų ir bažnyčių muziejus po atviru dangumi. Šioje miesto dalyje yra ir P. Pikaso muziejus. Centrinė Barselonos katedra La Seu – vienas iš didžiausių gotikos statinių Ispanijoje. Mieste yra daug įvairių architektūros ir kultūros paminklų – Šv. Eulalijos katedra, įžymiojo architekto Antonijaus Gaudžio neužbaigta katedra Šv. Šeimynos bažnyčia daugiau nei 100 metų statoma bažnyčia (statoma nuo 1882 m., planuojama baigti 2026 m.), Šv. Pauliaus del Kampo bažnyčia (X–XIII a.), gotikinė XIII–XV a. katedra, Švč. Betliejaus Mergelės bažnyčia (XVII–XVIII a. barokas), Guelio parkas, moderno architektūros Katalonų muzikos rūmai, Šv. Pauliaus ligoninė ir kt. ‎
Yra daug muziejų – istorijos, archeologijos, jūrų, dailės menų ir kt. Operos ir baleto teatras. Netoliese aikštės ir rūmai – Vyskupų rūmai, Generaliteto rūmai, Karališkoji aikštė. Jūros pakrantėje – paminklas Kristupui Kolumbui. Mieste labai ryški architekto Antonijaus Gaudžio (1852–1923) įtaka (XIX a. pabaiga).

Geografija

Barselona įsikūrusi pačiuose Ispanijos šiaurės rytuose, netoli sienos su Prancūzija. Miesto pakrantes skalauja Viduržemio jūra.

Istorija

Miestas įkurtas III a. pr. m. e. Barselonos vietoje nuo seniausių laikų buvo gyvenvietė, manoma, kad ten lankėsi finikiečiai. 218 m. pr. m. e., prasidėjus Antrajam pūnų karui užėmė kartaginiečių pajėgos, vadovaujamos Hamilkaro Barkos. Iki tol šiaurine pūnų teritorijų Ispanijoje riba laikyta Ebro upė, apie 150 km piečiau Barselonos.
Iš laikotarpio tarp 218 m. pr. m. e. iki I a. pr. m. e. apie Barselonos apylinkes išliko mažai žinių. Nuo Augusto laikų čia buvo Romos kolonija Barcino. Trajano laikais tapo svarbiu prekybos centru. 415 m. miestą užėmė visigotų valdovas Athaulfas, 713 m. – arabų Musa. 813 m. frankų Karolio didžiojo sūnus Liudvikas Pamaldusis Barseloną padarė ispanų provincijos sostine. 914 m. ir 986 m. vėl buvo atitekusi maurams.

Barselona Aragono karalystės sudėtyje

1137 m. Barselonos grafas Ramonas Berengeris IV vedė būsimąją Aragono karalienę Petronilą. Jų sūnus Alfonsas II 1162 m. paveldėjo Kataloniją ir Aragoną, tačiau šių teritorijų administravimas faktiškai išliko atskiras. Barselona buvo didžiausias Katalonijos miestas, keturis kartus gyventojais lenkęs kitą didžiausią miestą Gironą, bei svarbus karaliaus pajamų šaltinis. 1359 m. prie Barselonos vyko trijų dienų jūrų kautynės tarp Kastilijos ir Aragono karalių.

Barselona Ispanijos karalystės sudėtyje

Ferdinandui I ir Izabelei susisiekimą su Amerika nukreipus per Seviliją ir Kadisą, Barselonos uosto reikšmė sumažėjo.
1617 m. Barselona sukilo prieš Ispaniją ir pasidavė Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV valdžiai, bet 1652 m. vėl atiteko Ispanijai. 1697 m., 1714 m. ir 1809–1813 m. buvo užimtas prancūzų. Barselona buvo didžiausias Ispanijos socializmo ir komunizmo bei katalonų separatizmo centras.

XVIII-XIX amžius

1835, 1836, 1840, 1843, 1856, 1909, 1920, 1930 m. čia vyko sukilimai ir revoliucijos. 1888 ir 1929 m. Barselonoje vyko Pasaulinė paroda.

Sportas

1992 m. Barselonoje vyko XXV vasaros olimpinės žaidynės.
Tamara Karsavina

Biografija

Tėvas baleto artistas Platonas Karsavinas, brolis filosofas Levas Karsavinas. 1902 m. baigė Sankt Peterburgo Teatro mokyklą. 1902–1918 m. šoko Sankt Peterburgo Marijos teatre, nuo 1909 m. primabalerina. Nuo 1918 m. gyveno Londone. 1909–1929 m. šoko S. Diagilevo trupės „Rusų baletas“ spektakliuose, atliko pagrindinius vaidmenis M. Fokino neoromantiniuose baletuose, sukūrė vaidmenų klasikiniuose baletuose. 1929–1931 m. šoko Londono trupėje Ballet Rambert. 1930–1955 m. Karališkosios šokio akademijos Londone viceprezidentė.
Marius Usonis

Biografija

gimė 1962 m. gegužės 21 d. Klaipėdos mieste.
1979m. su pagyrimu baigė Klaipėdos m. 19-ąją vidurinę mokyklą.
1984 m. su pagyrimu baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos institutą, įgijo maisto pramonės inžinieriaus mechaniko kvalifikaciją.
1984–1992 m. Klaipėdos grūdų produktų kombinatas vyriausiasis inžinierius.
1992–1999 m. AB „Sobo“ direktorius valdymui ir informatikai, UAB „Kampas“, UAB „Ferum“ direktorius, konsultacinės firmos savininkas.
1999 m. LR Susisiekimo ministro padėjėjas.
2001 m. UAB „Sobo sistemos“ direktorius.
2010 m. UAB "Namų administravimo centras" direktorius.
Nuo 1996 m. Tėvynės sąjungos Klaipėdos miesto skyriaus narys, nuo 2007 m. Klaipėdos miesto skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Nuo 2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
2009 m. buvo išrinktas TSLKD frakcijos pirmininku Klaipėdos miesto taryboje.
Vakarų regiono šilumininkų asociacijos viceprezidentas.
Sutuoktinė Aušra, vaikas Marija.
Šarnelės senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumos pakraštyje ir jos šlaite. Teritorija netaisyklingo stačiakampio plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 47 m ilgio ir 35 m pločio, apaugusi spygliuočių mišku.
Ties šiaurės vakarinio pakraščio viduriu stovi monumentalus kryžius. Į pietryčius nuo jo yra rusų kareivių nušauto partizano Juozo Mikalausko (1921–1945) kapas.
Kapinių pietrytiniame pakraštyje, ties viduriu stovi į pušį atremtas kryžiaus su dvišlaičiu stogeliu pavidalo anotacinis ženklas, prie kurio pritvirtinta lentelė su užrašu: „ŠARNELĖS KAIMO / SENOSIOS KAPINĖS / KULTŪROS PAMINKLAS / SAUGOMAS VALSTYBĖS“.
Teritorijos plotas – 0,15 ha.

Kryžius

Medinis, monumentalus, kryžmiškas. Stiebas ir skersinis stačiakampio skerspjūvio, skersinis į stiebą įleistas nugarinėje pusėje. Kryžiaus viršūnės ir pečių galai išplatinti, trilapio pavidalo. Ties kryžma buvusi Nukryžiuotojo skulptūra neišlikusi. Virš kryžmos įstrižai prikalta skardos plokštelė, ant kurios seniau buvusi užrašyta santrumpa „INRI“ (neišlikusi).

Kapas

Kapavietė stačiakampio plano, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 2,62 m ilgio ir 2,09 m pločio. Ją juosia 78 cm aukščio metalinė, ažūrinė, kaltinė tvora, kurios rytinėje dalyje įrengti vienvėriai varteliai. Kapą juosia betoninis bordiūras, į šiaurės vakarus nuo kurio ties galvūgaliu stovi metalinis, monumentalus, 2,37 m aukščio kryžius su memorialine lentele, kurioje išlieta 4 iškilių eilučių epitafija: „A. † A. / JUOZAS / MIKALAUSKAS / 1922 – 1946“.

Istorija

Kapinės veikė XVI–XVIII a. Jose laidoti Šarnelės kaimo gyventojai. Pasakojama, kad čia ilsisi maro laikų aukos, todėl kapinės vadinamos Maro kapelais.
Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose retsykiais laidoti kaimo savižudžiai, nekrikštyti gimę kūdikiai, epideminių ligų aukos ir pan. Paskutinis jose 1945 m. buvo palaidotas Lietuvos laisvės armijos partizanas Juozas Mikalauskas (g. 1921 m.), enkavedistų ir raudonarmiečių nužudytas savo namuose netoli kapinių.
Mirusiesiems atminti nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūromis ir keli monumentalūs kryžiai. Dabartinis kryžius pastatytas XX a. pradžioje. Kiekvienų metų gegužės mėnesį iki Antrojo pasaulinio karo kaimo gyventojai rinkdavosi kapinėse pasimelsti už mirusiuosius, giedodavo Visų Šventųjų litaniją. Nebenaudojamos kapinės buvo apsodintos pušų jaunuolynu, kuris pavadintas Kaminskų pušynėliu.
2015 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Istorinio ir memorialinio pobūdžio vertingąsias savybes turintis saugotinas kultūros paveldo objektas.
Megino-Kangalaso ulusas

Geografija

Uluso teritorija yra Vidurio Jakutijos žemumoje. Vakariniu pakraščiu teka Lena. Gausu ežerų (Abalachas, Tiungiuliu, Balyktachas ir kt.). Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -41–42 °C, liepos mėnesio +17–18 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 200–255 mm.
Mikalojus Potockis (1572)

Biografija

Lenkijos žymios magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Haličo pakamario Jokūbo Potockio (apie 1481 – iki 1551) vyresnysis sūnus nuo pirmos santuokos su Katerina Emelnicka (m. iki 1544).
Kartu su tėvu dalyvavo 1531 m. Moldavijos armijos sutriuškinime Obertyno mūšyje.
1542 m. pardavė Albingovo dvaro žemes Albigovo Peremyšlio vėliavininkui Mikalojui Tarlo. 1545 metais Mikalojus Potockis buvo išsiųstas su dovanomis pas karalienę Izabelę Jogailaitę į Transilvaniją. 1549 m. grįžo į karinę tarnybą, 1550 metais – husarų vėliavos rotmistras (80 arklių) Gorodoke.
1553 m. Mikalojus Potockis nutraukė karinę tarnybą ir tapo karaliaus rūmininku. 1553 m. Lenkijos karaliaus Žygimanto Augusto vestuvėse su Katerina Habsburgaite dalyvavo dvikovoje su Stanislavu Menžiku. Priešininkai iš pradžių kovojo su ietimis, po to su kardais.
Nuo 1555 m. – Senos pilies Podolės Kamenece valdytojas. 1555–1558 m. kaip samdinys tarnavo Prūsijos hercogo Alberto Hohencolerno armijoje. 1558–1559 m. buvo nuosavos vėliavos vadas ir dalyvavo susirėmimuose su turkais netoli Baro. 1560–1562 m. dalyvavo Livonijos kare, vadovaudamas vėliavai, sudarytai iš 160 raitelių.
Nuo 1569 m. – Chmelniko seniūnas, nuo 1571 m. – Kameneso seniūnas. Būdamas Karūnos lauko sargybiniu, Mikalojus Potockis vadovavo Podolės vaivadijos gynybai nuo Krymo totorių antpuolių.
Išskyrus iš tėvo paveldėtų Sokolovo dvaro žemes, 1552 m. rugpjūčio 14 d. Mikalojus Potockis gavo iš Lenkijos karaliaus valdyti: Olchoveco, Tiškovco ir Jablonuvo kaimus. Taip pat buvo Krogulco valdytojas.
1572 m. gegužę Mikalojus Potockis mirė ir buvo palaidotas Krokuvoje.
Vosgėlių lobiai

Vosgėlių lobiai – Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Vosgėlių kaimo apylinkėse 1930 m., 1956 m. ir 1987 m. rasti vėlyvųjų viduramžių monetų lobiai.
Dramblio Kaulo Kranto civilinis kodeksas

Dramblio Kaulo Kranto civilinis kodeksas – pagrindinis Dramblio Kaulo Kranto Respublikos privatinės teisės šaltinis; civilinis kodeksas. Dramblio Kaulo Kranto civilinis kodeksas - teisinis buvusios Prancūzijos kolonijos „palikimas“. Pagal turinį ir formą iš esmės yra toks pat kaip ir Napoleono kodeksas (Prancūzijos civilinis kodeksas). Sudaro 3 dalys. CK reglamentuojamas asmenų statusas, jų turto režimas, Prievolių teisė, privačių asmenų santykiai. Laikui bėgant, Dramblio Kaulo Kranto parlamentas tikėtinai atnaujins Kodeksą ir pritaikys kai kuriuos elementus pagal nacionalines realijas.
Raguvos valsčius

Raguvos valsčius buvo Aukštaitijoje. Centras – Raguva.
Vilius Bajoraitis

Biografija

1919–1934 m. Klaipėdos „Aidos“ ir „Jaunųjų sandoros draugijos“ choro, 1921–1922 m. Šilutės choro vadovas. Iki 1939 m. mokytojavo Klaipėdos krašte. 1938–1939 m. Šilutės gimnazijos direktorius, vėliau dėstė vokiečių kalbą Kauno universitete.
Sukūrė ir harmonizavo dainų. Parengė populiarių, daugiausia liaudies, dainų ir žaidimų rinkinį „Dainos“ (su E. Grosu, 1926 m.).
Po Antrojo pasaulinio karo mokytojavo Meilėje. Lietuvininkų kalendoriuje 1952 m. metams (VFR) paskelbė Mažosios Lietuvos padavimų (slapyvardis V. B. Balandiškis). Rašė laikraščiui „Keleivis“ (1955 m.), almanachui „Krivūlė“ (Detmoldas, 1948 m.).
Brolis – poetas Fridrichas Bajoraitis-Paukštelis, sesuo Lidija Bajoraitė.
Erslos piliakalnis

Piliakalnis

Įrengtas žemoje, lygioje vietoje. Aikštelė ovalo plano, 40 × 37 m dydžio, kiek pailga vakarų - rytų kryptimi, apjuosta 147 m ilgio, 1 m aukščio, 7 m pločio akmenų pylimu, kurio išorėje yra iki 1,5 m pločio, 0,2 m gylio griovio liekanos. Pylimo pietvakarinėje dalyje yra 3 m pločio tarpas (vartų vieta).
2005 m. įrašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą ir pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Teritorijos plotas – 0,55 ha. Apaugęs mišriu mišku.

Tyrimai

1971 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 m. – Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius, Gintautas Zabiela, 1997 m. – Gintautas Zabiela. Šiaurinėje aikštelės dalyje rastas neaiškus geležinis dirbinys.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia.
Drebulynas

Drebulynas – medynas, kuriame vyrauja drebulės. Būna savaiminiai atauginiai ir sėkliniai. Pastarieji ilgaamžiškesni, atsparesni puviniui.
Lietuvoje drebulynai sudaro ~3,7 % medynų. Auga įvairiuose dirvožemiuose, bet labiausiai mėgsta derlingus ir vidutinio derlingumo gana drėgnus priemolio ir priesmėlio dirvožemius. Atželia eglynų ir kitų medynų kirtavietėse, sudaro tankius brūzgynus. Drebulynai auga pramaišiui su eglėmis, beržais, uosiais, ąžuolais, grynų pasitaiko retai. Pagal paklotės pobūdį skiriami į kiškiakopūstinius, mėlyninius, plačialapinius, uosinius. Ilgalaikių bendrijų nesudaro.
Lietuvoje drebulynai dažniausi Vidurio, Šiaurės, Vakarų Lietuvoje, o Rytų ir Pietų Lietuvoje reti.
Drebulynų vidutinis tūris – 163 m³/ha, vidutinis prieaugis – 4,77 m³/ha, vidutinis bonitetas – I,0, vidutinis skalsumas – 0,69. Kertamos 41–60 metų amžiaus drebulės.
LG Tk serijos lokomotyvas

Tk – serijinis keleiviniams sąstatams vežti skirtas lokomotyvas, Lietuvos geležinkelių užsakymu 1932 m. suprojektuotas ir pagamintas „Škodos“ gamykloje Pilzene (Čekoslovakija). 
Iš viso buvo išleisti keturi tokio tipo garvežiai, su ašies formule 1’B2’ h2t. Techninės literatūros šaltiniuose žinomi ček. LG–řada Tk arba vok. Škoda–Typ 29Lo1, taip pat vok. LG–Baureihe Tk pavadinimu, taip atskiriant juose nuo tarpukaryje Latvijos geležinkelių (latv. Latvijas Valsts Dzelzsceļi) eksploatuotų vokiškų taip pat Tk serijos lokomotyvų, žymėtų kaip vok. LVD–Baureihe Tk.

Istorija

Tai buvo modernūs, po 35 t sveriantys ir standartinei geležinkelio vėžei (1435 mm) pritaikyti garvežiai. „Škoda“ jiems suteikė gamyklinį ženklinimą nuo 751 iki 754, o Lietuvos geležinkeliai, juos sunumeravę LG 11–14, paleido į eksploataciją atkarpoje Pagėgiai–Radviliškis–Obeliai. Galėdavo pasiekti maksimalų 90 km/h greitį ir ruožą Pagėgiai–Radviliškis įveikdavo per suplanuotą 127 minučių laikotarpį. 1939 m. vietoj šių garvežių pradėjo kursuoti taip pat Čekoslovakijoje pagaminti ir turintys geresnes savybes  lokomotyvai Gp.
Antrojo pasaulinio karo metu Tk serijos garvežiai buvo Vermachto užgrobti ir priskirti rūšiavimo stočiai Ryga–Šķirotava. 1945 m. atsidūrė Vienos Hütteldorfo stotyje (Austrija) ir iš jų geriausiai išsilaikę LG 11 ir LG 14 turėjo atitekti Sovietiniams geležinkeliams (rus. Советские железные дороги). Nuo 1948 m. lokomotyvas LG 14 (gamyklinis numeris 754) priklausė Lenkijos geležinkeliams (lenk. Polskie Koleje Państwowe) ir, paženklinus jį kaip OKf 100–1, buvo eksploatuojamas Vroclave. 1950 m. nurašytas, o katilas  pastarajame mieste iki pat 1975 m. tarnavo šildymo tikslams. Geležinkelio istorikų spėjimu, bent jau iki 1953 m. Štrasfurto stotyje (Vokietijos Demokratinė Respublika) stovėjęs garvežys galėjo būti Lietuvos geležinkeliams priklausęs LG 12.
Klirvoteris

Istorija

Teritorijoje gyventa Tocobaga indėnų genties žmonių. Apie 1835 m. JAV armija pradėjo Fort Harisono statybas ant stačios uolos, dabartinio Klirvoterio pakrantėje. 1849 m. nutiestas plentas, sujungęs Klirvoterį su Tampa. JAV pilietinio karo metais miestą nuolat puldinėdavo Sąjungos kanonierės, o didžioji dalis karo tarnybai tinkamų vyrų kovėsi už Konfederacijos armiją. Miestelis pradėjo plėstis XIX a., 1888 m. iki Klirvoterio nutiesus geležinkelį. Vietovė tapo populiaria atostogų vieta, kai 1897 m. buvo atidarytas kurortinis viešbutis „Belleview Biltmore“. 1915 m. Klirvoteriui suteiktas miesto statusas. Antrojo pasaulinio karo metais Klirvoteris ir jo apylinkės tapo svarbia JAV karių apmokymo baze.
Kampidanas

Kampidanas (Campidano) - siaura žema lyguma Sardinijos (Italija) pietvakarių dalyje, maždaug 100 km pločio, besidriekianti tarp Kaljario ir Oristano. Lyguma yra apie 32 km pločio ir apie 110 km ilgio - nuo Oristano įlankos (Golfo di Oristano) į salos centrą. Kampidanas atskiria nedidelio ploto pietvakarines aukštumas Iglesiente nuo didesnių Rytinių aukštumų, kurios apima visą rytinę salos dalį.
Lyguma yra žemdirbystės zona, kadangi užtvenkus didžiąsias Sardinijos upes pakanka vandens irigacijai. Tipiški lygumoje auginami augalai yra kviečiai ir kiti javai, artišokas, alyvmedžiai, migdolai, vynuogės, daržovės ir vaisiai. Iki 1946 m. regionas buvo maliarinė pelkė, bet sausinimo darbai ir pakitusi žemėnauda pavojingą kraštą pavertė apgyvendintu ir derlingu.
Pagrindiniai miestai yra provincijos sostinė Oristanas (Oristano) ir Teralba (Terralba).
Gustavas Bergmanis

Biografija

1763-1767 m. mokėsi Valmieros gimnazijoje, 1767-1770 m. studijavo Leipcigo universitete. 1771–1814 m. mokytojas ir kunigas Araišiuose (Vidžemės gubernija), Mazsalacoje ir Rūjienos saloje, kur 1785 m. įsteigė spaustuvę ir perspausdino Latvijos senovės raštijos darbų.
Rašė ir vertė giesmes, pamokslus. Sudarė 152 kalbomis (t. p. ir lietuvių kalba) maldos „Tėve mūsų“ tekstų rinkinį (1789 m.), redagavo Biblijos vertimo į latvių kalbą 3-ąjį leidimą (1774 m.) ir kitus raštus. 1790–1799 m. leido „Vidžemės kalendorių“, parengė ir 1807-1808 m. išleido pirmuosius latvių liaudies dainų rinkinius. Domėjosi lietuvių tautosaka ir raštija.