google/wiki40b huggingface dataset:
Petras Kubiliūnas

Biografija

Rygoje baigė realinę mokyklą. 1914 m. baigė Vilniaus karo mokyklą. Per Pirmąjį pasaulinį karą kaip Rusijos imperijos kariuomenės karininkas tarnavo Rygos latvių pulke, dalyvavo kovos veiksmuose.
1919 m. rugpjūčio mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1919 m. rugpjūčio-gruodžio mėn. dalyvavo kautynėse su Sovietinės Rusijos kariniais daliniais, Trečiojo pėstininkų pulko bataliono vadas, Ketvirtojo pėstininkų pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). Nuo 1920 m. vasario mėn. Pirmojo pasienio pulko (nuo 1923 m. gegužės mėn. batalionas) vadas. 1924 m. Šarvuočių rinktinės tankų bataliono, vėliau autobataliono vadas.
1925 m. liepos mėn. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1927 m. Prahoje baigė Čekoslovakijos Generalinio štabo akademiją, 1929 m. baigė kursus Paryžiuje. 1927 m. rugpjūčio mėn. – 1929 m. vasario mėn. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo valdybos, 1929 m. vasario 10 d. – 1934 m. birželio 7 d. Vyriausiojo štabo viršininkas, kartu ėjo Vyriausiojo kariuomenės vado pareigas. 1929 m. generolas leitenantas. Daug nuveikė gerindamas kariuomenės mokymą, ginkluotę, rengdamas mobilizacijos ir operatyvinius planus. Jo iniciatyva 1930 m. įrengtas Gaižiūnų poligonas, 1931 m. įsteigta Aukštoji karo mokykla.
Už dalyvavimą 1934 m. birželio 7 d. voldemarininkų puče Karo lauko teismo nuteistas mirties bausme, padavus malonės prašymą bausmė pakeista sunkiųjų darbų kalėjimu iki gyvos galvos, bet 1937 m. iš kalėjimo paleistas.
SSRS okupavus Lietuvą 1940 m. liepos mėn. NKVD suimtas, kalintas, Vokietijos-SSRS karo pradžioje iš kalėjimo išlaisvintas. 1941 m. rugpjūčio mėn. – 1944 m. nacių įkurtos Generalinių tarėjų institucijos vadovas, oficialiai pirmasis generalinis tarėjas. Laviravo tarp griežtos nacių okupacinės politikos ir lietuvių antinacinio pasipriešinimo. 1944 m. pabaigoje pasitraukė į Vokietiją. 1945 m. gruodžio mėn. anglų okupacinėje zonoje SSRS kontržvalgybos ir LSSR NKVD operatyvinės grupės agentų pagrobtas ir atvežtas į Maskvą. 1946 m. liepos mėn. SSRS Aukščiausiojo Teismo karinės kolegijos nuteistas mirti. Sušaudytas.
Šenderis Giršovičius

Biografija

Mokėsi Panevėžio sporto mokykloje, vėliau žaidė Panevėžio „Statybos“ (nuo 1968) komandoje. Tarnaudamas armijoje žaidė Lvovo ASK. 1974 m. žaidė Vilniaus „Žalgiryje“, vėliau trumpai žaidė Rygos „Daugava“ (1975) komandoje, kelis sezonus atstovavo Klaipėdos „Atlantui“ ir „Granitui“ (1975–1981).
Samantonys

Istorija

1917 m. liepos 25 d. vokiečių kareiviai norėjo atimti iš valstiečių visą metų derlių, tačiau jiems nesutikus buvo nušauti 7 valstiečiai. Jiems atminti pastatytos skulptūros „Motina-duona“ (autorius – mokytojas J. Žentelis), kur vaizduojama moteris, skausmingu veidu žiūrinti į javų pėdą, laikomą rankose, ir „Geldutė“ (autorius – Viktoras Žentelis, J. Žentelio sūnus) vietos legendų motyvais.
Sovietmečiu kaimas priklausė S. Nėries kolūkiui.
Žorž Sand

Ameandyn-Auror-Liusyl-Diupean, baronienė Diudvan (Amandine-Aurore-Lucile Dupin, Baroness Dudevant, dažniau vadinama pseudonimu Žorž Sand; 1804 m. liepos 1 d. – 1876 m. birželio 8 d.) – prancūzų novelistė ir feministė.

Vaikystė ir šeima

Žorž Sand gimė aristokratiško kraujo tėvo (kuris buvo tolimas Liudviko XVI giminaitis) ir paprastos motinos šeimoje. Didžiąją dalį vaikystės Sand praleido pas savo močiutę šeimos name, kuris buvo Noano mieste, Beri regione. Daug sąsajų su šiuo namu galima rasti ir jos novelėse. 1822 m. ji ištekėjo už barono M. Casimir Dudevant (1795–1871) ir susilaukė dviejų vaikų – Mauricijaus (1823–1889) ir Solange (1828–1899). 1835 m. Sand ir jos vyras legaliai išsiskyrė; nuo to laiko Sand likusį gyvenimą paskyrė tikros laisvės ir nepriklausomybės paieškoms.

Tuometinė padėtis

Žorž Sand reputacija tuometinėje visuomenėje susvyravo, kai ji pradėjo viešumoje vilkėti vyriškus drabužius, kurie atrodė daug drąsiau bei buvo pigesni nei jos socialiniam sluoksniui priimtina moterų apranga. Taip pat Sand savo laiku buvo viena pirmųjų moterų pypkorių (rūkančių pypkę). Šie išskirtiniai jos elgesio bruožai leido jai laisviau jaustis Paryžiuje, taip pat tai jai padėdavo patekti į tokius susibūrimus, į kuriuos ji būtų nepriimta dėl savo socialinio statuso. XIX amžiuje tai buvo išskirtina, nes tuo metu vadinamieji "socialiniai kodai" buvo ypač svarbūs.
Iš kitos pusės, Žorž Sand dėl tokio savo elgesio prarado daug baronienės privilegijų. Tuometinėje visuomenėje moterims buvo leidžiama gyventi atskirai nuo vyrų ir tuo pat metu išlaikyti savo socialines privilegijas tik tuomet, kai šios nedemonstruodavo išskirtinumo iš jas supančios aplinkos.

Santykiai

Žorž Sand turėjo romaną su Alfredu de Miuse (1833 m. vasara – 1834 m. kovas), Ferencu Listu ir Frederiku Šopenu (1837–1847). Vėliau ji taip pat susirašinėjo su Gustavu Floberu; nors Sand ir Flobero temperamentas ir estetikos suvokimas žymiai skyrėsi, ilgainiui jie tapo artimais draugais. Sand taip pat artimai draugavo su aktore Marie Dorval; dėl šios draugystės vėliau paplito gandai, kad Sand galėjo būti lesbietė.
Maljorkoje vis dar galima aplankyti vienuolyną, kuriame Žorž Sand praleido 1838–1839 metų žiemą su Frederiku Šopenu ir savo vaikais. Ši kelionė yra aprašyta jos kūrinyje Un Hiver à Majorque ("Žiema Maljorkoje"), publikuotame 1855 m. Sand paliko Šopeną šiek tiek prieš tai, kai šis mirė nuo tuberkuliozės.

Mirtis

Žorž Sand mirė savo name Noane 1876 m. birželio 8 d. būdama 72 metų, ir buvo palaidota ten pat. 2004 m. buvo pasiūlytas kontroversiškas planas perkelti jos palaikus į Paryžiaus panteoną.
Nadia Murad

Biografija

N. Murad gimė 1993 m. Kocho kaime šiaurės Irake, kompaktiškai jazidų apgyvendintame regione. Šeima buvo užimta žemės ūkio veikla. Kartu šeimoje dar augo 10 vaikų – 8 broliai ir 2 seserys. 2003 m. ji neteko tėvo. Vietinėje mokykloje įgijo vidurinį išsilavinimą, toliau planavo tapti mokytoja ir studijuoti universitete, tačiau Islamo valstybei užgrobus Kochą, ji to nespėjo padaryti.
2014 m. rugsėjo 15 d. Murad buvo džihadistų pagrobta iš gimtojo Kocho kaimo, laikoma nelaisvėje Mosule, prievarta ištekinta. Ji buvo mušama ir žaginama, kol galiausiai po 3 mėnesių sugebėjo pabėgti nuo savo kankintojų, pateko į pabėgėlių stovyklą Dohuke. N. Murad neteko motinos ir šešių brolių. 2015 m. vasario mėn. ji pirmą kartą liudijo Belgijos dienraščiui „La Libre Belgique“ būdama Ruangos stovykloje, kur gyveno konteineryje. 2015 m. ji buvo viena iš 1000 moterų ir vaikų, kuriems pagelbėjo Badeno-Viurtembergo (Vokietija) pabėgėlių programa, buvo suteikta galimybė persikelti į Vokietiją. 2017 m. ji Vatikane susitiko su popiežiumi Pranciškumu, kreipdamasi pagalbos persekiojamai jazidų bendruomenei.
Bielazariškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštumos krašte. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 90x40 m dydžio. Joje rasta brūkšniuotos keramikos. Šlaitai vidutinio statumo, iki 30 m aukščio, pietrytinis šlaitas labai nuolaidus, tik 1 m aukščio.
Piliakalnis labai suardytas arimų. Šiaurės vakarinis šlaitas apaugęs mišriu mišku, kita dalis užauga jaunais alksniais.

Aplinkiniai piliakalniai

Latvių piliakalnis 8 km
Paalkių piliakalnis 4 kmKernavės piliakalniai 7 km
Kriveikiškių piliakalnis 6 kmVeršiobalio piliakalnis 8,5 kmKalninių Mijaugonių piliakalnis 19 kmBradeliškių piliakalnis 3 kmPipiriškių piliakalnis 15 kmBražuolės piliakalnis 16 kmKarmazinų piliakalnis 1,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Insekticidai

Insekticidai (lot. insectum – vabzdys + caedo – žudau) – pesticidai žalingiems vabzdžiams naikinti. Jais naikinami augalų kenkėjai ir žmogaus bei gyvūnų parazitai.
Insekticidai gaminami drėkstančių ir tirpstančių miltelių, koncentruotųjų emulsijų, tirpalų, pastų, kietų dūminių mišinių, granulių ir kitokio pavidalo. Jie purškiami, sėjami į dirvą, jais apveliamos sėklos, fumiguojamos patalpos ir produktai. Daugelis insekticidų nuodingi žmogui, šiltakraujams gyvūnams ir naudingiems vabzdžiams bei žuvims, todėl atsargiai laikomi, gabenami ir naudojami.
Julie ir Julia

Siužetas

2002 m. Julie Powell (Amy Adams) nusprendžia pagaminti kiekvieną receptą iš Julia’os Child knygos Mastering the Art of French Cooking, kuri buvo išleista 1961 m. ji rašo blog'ą apie savo patirtį ir išgyvenimus. Į jos istoriją įsipina Julia’os Child istorija apie metus praleistus Paryžiuje šeštajame dešimtmetyje, kuomet ji atrado gaminimo meną. Abi moterys gauna daug paramos iš savo vyrų, nors Julie vyrui vienu momentu pabosta perdėtas žmonos atsidavimas hobiui.
Krasnaja molodiož (Kaunas)

Krasnaja molodiož (liet. Raudonasis jaunimas) – LKJS Kauno rajono komiteto laikraštis, nelegaliai ėjęs 1920–1922 m. Kaune rusų kalba.

Istorija

Leistas kaip laikraščio „Borba“ priedas. Išėjo šeši numeriai. Tiražas 1500 egz.
Dispensionalizmas

Dispensionalizmas – vienas iš Bib­li­jos aiškinimo būdų, žmonijos istoriją suskirstantis į 7 periodus (dispensacijas): nekaltumo (iki Adomo ir Ievos nuopuolio), sąžinės (nuo nuopuolio iki tvano), žmogiškos valdžios arba Pažado (nuo Abraomo iki Mozės), įstatymo (nuo Mozės iki Kristaus), malonės (nuo apaštalo Pauliaus išgelbėjimo iki Bažnyčios paėmimo) ir Tūkstantmetės karalystės (po Bažnyčios paėmimo). Anot dispensionalizmo šalininkų, Dievas, nors ir išlieka toks pat, tačiau kiekvieno periodo metu veikia skirtingai. Dispensionalizmas ypatingą vietą teikia skirtumui tarp Iz­ra­e­lio, kuris kaip Dievo tauta vėl bus atstatytas Tūkstantmetės karalystės metu, ir tarp šiuo metu funkcionuojančios Kristaus kūno baž­ny­čios.
Dispensionalizmas priskiriamas eschatologinių teorijų krypčiai. Kitos – istorinis pre­mi­le­nia­liz­mas, ami­le­nia­liz­mas, po­stmi­le­nia­liz­mas. Visos jos pripažįsta dievišką Biblijos įkvėpimą ir aiškina vienas Biblijos eilutes kitomis.
Dispensionalizmo šaknys siekia I a. Antiochą, kai tikintieji buvo pradėti vadinti krikščionimis. Švietimo amžiuje šis Biblijos aiškinimo būdas buvo užgožtas įvairių tuo metu atsiradusių filosofinių krypčių. Dispensionalizmą kaip krikščionybės kryptį apibrėžė C. I. Scofieldas (1843–1921), parašęs knygą „Rightly dividing the word of truth“  – „Kaip teisingai padalyti tiesos žodį”, C. R. Stamas (1876-1958), savo knygoje „Things That Differ”  - „Skirtingi dalykai”, detaliau išplėtodamas dispensionalizmo teoriją, J. C. Oheras  ir kiti.
Gėluvos dvaras

Istorija

Dvaras minimas nuo 1578 m. Žinoma, kad 1611 m. Gėluvą valdė Kens­tarai. Sebas­tijono Kens­taro našlė, vyk­dy­dama vyro prašymą, tais metais čia pa­statė evan­gelikų bažnyčią ir mokyklą.
1699 m. Gėluvą nupirko Vitebsko vaivadijos pastalininkas, katalikas B. Chlevinskis. Tuo metu Gėluva buvo gana didelis dvaras. Be mūrinių rūmų, jo teritorijoje stovėjo kelios arklidės, ant upelio kranto - bravoras ir du malūnai. Dvaro savininkas S. Chlevinskis 1738 m. gavo teisę rengti čia kasmetinius turgus. XIX a. I ketv. Gėluva priklausė Mykolui Chlevinskiui (1793-1831). Tai buvo Žemaitijos šviesuolis, švietimo ir kultūros mecenatas, Vilniaus universiteto garbės narys. Tuos laikus mena akmuo su įrašu dvaro sodybos teritorijoje, genealoginiai Chlevinskių kilmės dokumentai.
XIX a. pab. Gėluvos Chlevinskių palikuonė Teodora Burbienė savo šeimininkavimo metu perstatė senuosius dvaro rūmus, sutvarkė parką. Vėliau dvarą paveldėjo iš Austrijos-Vengrijos atvykęs tolimas giminaitis Mykolas Stanislovas Puzina.
1922 m. dvaras buvo išparceliuotas. 1925 m. dvaro centrą nusipirko Elena Baltrušaitienė, vėliau pardavusi jį Vilkijos miestiečiui Aronui Aranauskui. Dvare jis pastatė lentpjūvę, karšyklą, suremontavo seną malūną.
Pokario metais Gėluva tapo Ariogalos valstybinio sodininkystės ūkio centru. Teritorijoje iškilo nauji pastatai, nugriauta senoji rūmų dalis.
Parilijos

Parilijos (lot. Parilia), kitaip Palilijos (lot. Palilia) – žemės ūkio šventė, švęsta senovės Romoje kasmet balandžio 21 d. ir skirta avims ir avių piemenims apvalyti. Šventės metu pagerbiama Romos dievybė Palė (lot. Pales), kurios lytis nėra žinoma ir kuri globojo aviganius ir avis. Manoma, kad ši šventė atsirado dar prieš įkuriant Romą (753 m. pr. m. e.) Daugelis šaltinių rodo, kad buvo miestietiška ir kaimietiška šios šventės formos. Parilijos aprašytos Ovidijaus poemoje „Fasti“, kurioje aprašytos senovės Romos kalendorinės šventės.

Kaimiškoji versija

Šventę atlikdavo patys aviganiai. Avių aptvarus papuošdavo žaliomis šakomis, ant vartų pakabindavo vainiką.
Brėkštant aušrai aviganiai imdavo „valyti“ avis – iššluodavo aptvarą, o po to sukurdavo laužą iš šiaudų ir alyvmedžio ir lauramedžio šakų, sieros. Tokio degančio laužo triukšmą laikydavo geru ženklu. Aviganiai šokinėdavo per laužą, kartu pervarydavo ir avis.
Antras apeigų etapas būdavo sorų, paplotėlių ir pieno aukojimas Palei. Po to aviganiai sudrėkindavo rankas rasa, atsisukdavo veidais į rytus ir keturis kartus pasakydavo maldą. Maldoje būdavo prašomą Palės, kad ši padėtų išlaisvinti piemenis ir avių bandą iš blogio, susikaupusio nuo netyčinio blogo elgesio (pvz., įžengimo į šventą žemę, vandens sėmimo iš švento šaltinio).
Paskutinė apeigų dalis būdavo gėrimo lot. burranica, gaminto iš pieno ir sapos (iki trečdalio tūrio sutirštintų vynuogių sulčių), gėrimas. Po to aviganiai dar tris kartus peršokdavo per laužą, ir tuo parilijų apeigos baigdavosi.

Miestietiškoji versija

Šis parilijų variantas būdavo paveiktas kitų romėnų religinių švenčių, jį vykdydavo žyniai. Ovidijus asmeniškai dalyvavo šitokiose parilijose ir savo įspūdžius aprašė veikale Fasti.
Pagrindiniai veiksmai buvo perimti iš kaimiškojo varianto, bet papildyti elementais iš kitų religinių švenčių – Fordicidijų ir Spalio žirgo. Fordicidijų metu aukodavo deivei Terai (vadintai Tellus) veršingą karvę, kad paskatintų galvijų ir laukų derlingumą. Iš negyvos karvės išimdavo negimusį veršiuką ir sudegindavo. Spalio žirgu vadindavo praeitais metais spalio 15 d. vykusių lenktynių nugalėjusio kinkinio dešinįjį žirgą. Vestalės sumaišydavo negimusio veršiuko pelenus su Spalio žirgo galvos krauju ir pridėdavo šio mišinio į lauže degančius sausus pupų stiebus. Diumezilis kėlė klausimą, ar tikrai buvo naudojamas Spalio žirgo kraujas, kadangi du senoviniai šaltiniai, kuriuose minima ši sudedamoji dalis, nenurodo, koks tai turi būti arklys.
Uštobė

Istorija

Miesto statusas suteiktas 1961 m.
Pranas Mažylis

Biografija

1904–1906 m. gyveno Panevėžyje, Jono Biliūno patartas subūrė socialdemokratų jaunimo organizaciją, buvo vienas iš Lietuvos socialdemokratų partijos vadovų 1905–1907 m. įvykiuose. 1905 m. parašė LSDP Kupiškio kuopos atsišaukimą „Balsas į nuskriaustuosius“, 1905 m. vasario 27 d. organizavo pirmąją LSDP manifestaciją Kupiškyje. 1905 m. gegužės 1 d. surengė mitingą Skapiškyje. Už revoliucinę veiklą suimtas, kalintas Kaune ir Ukmergėje. 1906 m. vadovavo dvarų darbininkų streikams Panevėžio apylinkėse, vėliau dirbo partinį darbą Suvalkų gubernijoje. 1906 m. „Naujosios Gadynės“ bendradarbis. Dėl nuolatinio persekiojimo 1908 m. emigravo į Lenkiją. 1913 m. daktaro laipsniu baigė Jogailos universiteto medicinos fakultetą. Nuo 1914 m. dirbo Krokuvos ligoninėje. Iki 1918 m. Krokuvos universiteto asistentas.
1918 m. grįžo į Lietuvą. 1918–1919 m. LSDP atstovas Panevėžio darbininkų taryboje. 1920–1921 m. Aukštųjų kursų lektorius. 1922 m. Kaune organizavo akušerių mokyklą, Lietuvos universitete – Akušerijos ir ginekologijos katedrą ir 1922–1940 m. bei 1944–1966 m. jai vadovavo. Nuo 1930 m. profesorius. 1923 m. lapkričio 23 d. – 1924 m. rugsėjo 9 d. Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto sekretorius. Kurį laiką ėjo Raudonojo Kryžiaus ligoninės direktoriaus pareigas. Jo pastangų dėka Raudonojo Kryžiaus ligoninė rekonstruota, joje įkurta moderni Akušerijos ir ginekologijos klinika su ambulatorija, laboratorija, auditorija, įrengtas operacinis blokas, bendrabutis tarnautojams.
1941 m. Laikinosios Vyriausybės iš universiteto atleistas. Karo metais dirbo II moterų ligoninėje eiliniu gydytoju. Gelbėjo žydus, gydė ir slėpė belaisvius. 1944 m. bolševikams dar kartą okupavus Lietuvą, vėl paskirtas Kauno universiteto Akušerijos ir ginekologijos katedros bei klinikos vedėju. 1946 m. LTSR Mokslų akademijos akademikas. 1947–1963 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse. 2006 m. suteiktas Pasaulio tautų teisuolio vardas.

Šeima

Buvo vedęs Antaniną Bliūdžiūtę, su kuria susilaukė dviejų vaikų – Liūdos ir Jono. Anūkas – Liudas Mažylis, Kauno VDU profesorius.

Mokslinė veikla

Vienas iš kraujo perpylimo pradininkų Lietuvoje. Nuo 1926 m. komplikuotų gimdymų metu nukraujavusioms moterims Raudonojo Kryžiaus ligoninėje pradėjo daryti tiesioginius kraujo perpylimus, Raudonojo Kryžiaus ligoninėje radžio spinduliais pradėjo gydyti vėžį. 1936 m. balandžio 4 d. Kaune įkūrė savo privačią akušerijos – ginekologijos ligoninę.
Priklausė Kauno medicinos draugijai, 1935 m. vienas iš Kovos su vėžiu draugijos steigėjų. Lietuvos gydytojų suvažiavimuose skaitė pranešimus, skelbė savo straipsnius spaudoje. Patobulino gimdymo pagalbą, sukūrė ginekologinių operacijų metodų. Svarbiausi darbai – apie kovą su gimdyvių kraujavimu ir nėštumo toksikozėmis.
Lamelipodija

Lamelipodijos (angl. lamellipodia) – judėti (šliaužti) ląstelei leidžiančios plazminės membranos ataugos, randamos daugiausia greitose ląstelėse.
Lamelipodijos formuojasi aktino polimerizacijos dėka, panašiai kaip pseudopodijos ir filopodijos. Nuo šių darinių lamelipodijos skiriasi tuo, jog jų ląstelėje nėra daug ir jos atsiranda išsitempiant ląstelės pagrindui.
Lamelipodijos padeda ląstelei judėti prisikabindamos prie įvairių paviršių ir tempdamos ląstelę paskui save.

Manoma, kad lamelipodijos – svarbus veiksnys ląstelių migracijos procese. Šių darinių galuose vyksta signalinių molekulių egzocitozė, būtina kryptingai ląstelių migracijos proceso eigai.
Randamos iš lamelipodijų išsišakojančios mažos ataugėlės, vadinamos mikro spygliukais (angl. mikrospikes). Šie dariniai sudaro filopodijas.
Lamelipodijos būdingos žuvų ir varlių epidermio ląstelėms, kurių specializacija – greitas žaizdų užgydymas. Kituose gyvūnuose lamelipodijų randama fibroblastuose ir migruojančiose ląstelėse.
Daukšių Šv. Jurgio bažnyčia

Istorija

Pirmoji medinė bažnyčia pastatyta iki 1730 m. Jai susenus 1774 m. pastatyta nauja. 1780 m. įkurta parapija. Per miestelio gaisrą 1803 m. sudegė bažnyčia ir archyvas. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla. 1860–1864 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Klebonas Kazys Mačiukevičius 1905 m. pastatė mūrinę kleboniją.
1908 m. pradžioje įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas V. Baltrušaitis), įsteigta biblioteka – skaitykla. Per Antrąjį pasaulinį karą nugriautas bažnyčios bokštas, sunaikintas didysis altorius, nugriauta dalis šventoriaus tvoros.
1958 m. bažnyčia atstatyta, bokšto vietoje pastatytas bokštelis, iš uždarytos Kauno Švč. Trejybės bažnyčios atvežtas didysis altorius.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu, žemesne trisiene apside. Šventoriaus tvora metalinė.
Jonas Šaučiūnas

Jonas Šaučiūnas (1891 m. kovo 11 d. Stankūnų Ažubalio vienkiemyje, Pandėlio valsčiuje, Rokiškio apskrityje – 1991 m. spalio 4 d. Dallase, PA – JAV), vargonininkas, chorvedys, kultūros veikėjas.

Biografija

Baigęs Pandėlio pradžios mokyklą, 1907 m. pradėjo mokytis vargonuoti pas J. Žilinską ir ?. Mišelį. 1910 m. atvyko į JAV, o 1911 m. pradėjo vargonininkauti Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Bridgeporte, CT. Čia subūrė parapijos chorą, šeštadieniais ir vasaros atostogų metu vaikus mokė lietuvių kalbos ir Lietuvos istorijos. 1912–1913 m. važinėjo pasitobulinti į New York Conservatory of Music. Vargonuoti ir dainuoti dar mokėsi privačiai pas vietos muzikus. Su parapijos choru kasmet parengdavo po kelis vaidinimus su dainomis. 1918 m. Bridgeporte suorganizavo pasaulietinį „Spindulio" chorą, kuris pastatė keturias M. Petrausko operetes, surengė viešų koncertų. Su choristų grupe 1918 dalyvavo Amerikos lietuvių kongrese Niujorke.
Nuo 1920 m. apie 35-erius metus dirbo vargonininku ir chorvedžiu Švč. Marijos Apreiškimo lietuvių parapijoje Kingstone, PA. Daug padarė bažnyčios gerovei. Pakėlė choro meninį lygį, nemažai koncertavo, statė įvairius muzikinius veikalus, dalyvavo festivaliuose, dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. 1929–1931 m. choras įdainavo 8 lietuviškas plokšteles, koncertavo per radiją. 1921–1922 m. J. Saučiunas vadovavo „Aušros" chorui Plymouthe, PA, 1922–1924 m. lankė Progressive Series Studies pas prof. J. Masoną Vilks Bare, PA, o vėliau Marywood College Scrantone, PA, pas prof. N. M. Montani.
Nuo 1945 m. kurį laiką vadovavo S. Šimkaus Wyomingo Klonio jungtiniam bažnytiniam vyrų chorui. 1955 m. pasitraukęs iš Švč. Marijos Apreiškimo lietuvių parapijos Kingstone, pradėjo vargonininkauti Šv. Kryžiaus Atradimo lenkų parapijoje Vilks Bare.
J. Šaučiūnas atliko daug visuomeninių pareigų.
Nuo 1914 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, buvo 1924–1925 m. ir 1928 m. bei 1930 m. šios sąjungos seimų pirmininkas, 1943–1945 m. Centro valdybos raštininkas – iždininkas, 1953–1954 m. ir 1967 m. vicepirmininkas, Wyomingo Klonio Vargonininkų sąjungos provincijos aktyvus narys. 1939 m. Wyomingo Klonio chorams vykstant dalyvauti į Pasaulinę parodą Niujorke, buvo organizacinio komiteto pirmininkas (koncerte dalyvavo 7 chorai – 343 dalyviai). 1952 m. Švč. Marijos Apreiškimo lietuvių parapijai ir 1954 m. parapijos chorui švenčiant 50-metį, parašė jų istoriją. Buvo „Dainos“ draugijos knygininkas ir naujų muzikos kūrinių leidimo komisijos narys, taip pat žurnalo „Muzikos žinios“ redkolegijos narys. 1914 m. Bridgeporte įsteigė nedidelę spaustuvę, surinko ir spaudai parengė 30 kalėdinių giesmių rinkinį „Kalėdų balsai“ (1949 m. ir 1952 m.). Išleido savo liaudies dainų pynę chorui „Mano karukas“ (1954 m.). Jo rūpesčiu 1960 m. išleistos J. Žilevičiaus mišios – „Missa Salve Jesu Parvule“ – mišriam chorui ir vargonams. Yra sukūręs giesmių, dainų ir scenos veikalų. Buvo subūręs „Padaužų" grupę, kuri įdainavo aštuonias komiškas dainas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Technicolor SA

Istorija

Bendrovė buvo įkurta „Thomson“ pavadinimu, elektros inžinieriaus Elihu Thomson, 1853 m. kovo 26 d. gimusio Mančesteryje (Anglija), garbei. Kai Tomsonui buvo 5-eri, jo šeima persikėlė į Filadelfiją. Ten jis 1879 m. kartu su Edwin Houston įsteigė „Thomson-Houston Electric Company“. Ši kompanija 1892 m. susijungė su „Edison General Electric Company“ ir tapo „General Electric“. 1893 m. Paryžiuje buvo įkurta Compagnie Française Thomson-Houston (CFTH), Jungtinėse Valstijose veikusios kompanijos dukterinė įmonė.
Įmonės padalinys Compagnie Française de Télévision, vadovaujamas Henri de France, 1956 m. išrado SECAM, pirmąjį Europos spalvotos televizijos standartą.
2010 m. sausio 27 d. įmonė persivadino į „Technicolor SA“, performuodama visą įmonę pagal JAV įsteigtą kino technologijų srityje dirbančią dukterinę įmonę.
Čeremošnikai

Čeremošnikai (rus. Черемошники) – buvusi darbininkų gyvenvietė prie Tomės upės, Tomsko sritis, Rusija, apie 5 km nuo Tomsko, dabar Tomsko Lenino rajono dalis.

Lietuviai

1948 m. sausio mėn. į Čeremošnikus iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 300 žmonių. Tremtiniai dirbo miško medžiagos krovimo kombinate: traukė iš vandens (žiemą – iš po ledo) upe atplukdytus rąstus, krovė į rietuves, vagonus, pjovė pabėgius, ramsčius šachtoms, dalis dirbo statybose. 1957 m. tremtiniai pradėjo grįžti į Lietuvą. Mirusieji buvo laidojami Tomsko kapinėse. 1989–1991 m. daug palaikų parvežta į Lietuvą, tuo metu dar gyveno lietuvių, sukūrusių mišrias šeimas.
Romuald Jakub Weksler-Waszkinel

Biografija

Gimė 1943 m. vasario 28 d. Švenčionių gete Jakubo ir Batios Vekslerių šeimoje. Prieš geto likvidaciją tėvai perdavė jį auginti vietos gyventojams Petrui ir Emilijai Vaškineliams, kurie jį pakrikštijo katalikų bažnyčioje. Po karo šeima išsikraustė gyventi į Paslenką. Baigė Olštyno kunigų seminariją, įšventintas į kunigus 1966 m. birželio 19 dieną. 1968–1971 m. studijavo filosofiją Liublino universitete. Specializavosi krikščionių-judėjų santykiuose ir prancūzų filosofijoje. Priklauso Lenkijos filosofų draugijai ir yra žydų studijų bendrijos narys. 1995 m. rugsėjo 1 d. R. Vaškinelio įtėviams Petrui ir Emilijai Vaškineliams po mirties buvo suteikti Pasaulio tautų teisuolių vardai.