google/wiki40b huggingface dataset:
Jokūbas Josadė

Biografija

1931–1934 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1935 m. pradėjo spausdinti apsakymus žydų periodiniuose leidiniuose. 1936–1940 m. dalyvavo organizacijos „Raudonoji pagalba“ veikloje. 1940–1941 m. dirbo žydų laikraščio „Der Emes“ redakcijoje. Antrojo pasaulinio karo metais Raudonosios armijos Šešioliktosios lietuviškosios šaulių divizijos kareivis, sužeistas prie Oriolo. Pokario metais, uždarius Lietuvoje žydų spaudą, pradėjo lietuviškai rašyti kritikos straipsnius, palaikydamas socialistinę santvarką Lietuvoje. 1948–1959 m. vadovavo žurnalo „Pergalė“ Kritikos skyriui. Aštuntame dešimtmetyje grįžo prie gimtosios jidiš kalbos, vertė į ją savo lietuviškas pjeses apie žydų likimą.

Kūryba

Parašė apsakymų, pjesių, išleido straipsnių apie lietuvių literatūrą rinkinį. Kūryboje vyrauja moralinės, dvasinio apsisprendimo temos, aukštų siekių ir buitiškumo konfrontacija. Veikėjai – pokario aktyvistai, aukšti tarybiniai pareigūnai, išgyvenantys pasimetimo krizę.
Kazimieras Džiaukštas

Biografija

1976 m. baigė Švenčionių vidurinę mokyklą. 1992 m. baigė Briansko žemės ūkio institutą, inžinierius mechanikas.
Nuo 1976 m. Švenčionių valstybinės komunalinės įmonės vairuotojas, nuo 1982 m. garažo viršininkas, nuo 1992 m. vyriausias inžinierius, nuo 1998 m. UAB „Švenčionių švara“ direktorius.
Nuo 1999 m. Naujosios sąjungos Švenčionių rajono skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007 m. (mandato neteko) ir 2011 m. (mandato atsisakė) Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Taisa, vaikai Jurgita, Andrius.
Lietuvos muzikų rėmimo fondas

Lietuvos muzikų rėmimo fondas – Lietuvos visuomeninė labdaros organizacija ir leidykla, įkurta 1992 m. Vilniuje, A. Smetonos g. 8 - 3. Steigėja ir nuo 1992 m. direktorė Liucija Stulgienė.
Vilis Rīdzenieks

Biografija

Gimė 1884 m. gruodžio 15 d. Žagarėje. 1900 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Dalyvavo 1905 m. Rusijos revoliucijoje, iki 1908 m. gyveno Sankt Peterburge, kur mokėsi pas rusų fotografą Aleksejevą. Grįžęs į Latviją 1910 m. Ventspilyje atidarė fotosaloną. 1915 m. Rygoje atidarė fotosaloną Klio, kuris veikė iki 1935 metų. 1931-1935 m. vadovavo Rygos Tautos aukštosios mokyklos fotostudijai. Dirbo Latvijos mokslų akademijoje, Koksnės chemijos instituto fotolaboratorijoje. Viena svarbiausių per jo gyvenimą padarytų nuotraukų yra 1918 m. lapkričio 18 d. užfiksuotas Latvijos nepriklausomybės paskelbimas bei 1941 m. birželio 29 d. po bombardavimo griūnantis Rygos Šv. Petro bažnyčios bokštas. Jo fotografija Motina (Māte) 1928 m. laimėjo aukso medalį Vimbldone vykusioje tarptautinėje parodoje. 1930 m. apdovanotas Trijų žvaigždžių ordinu, 1935 m. Pripažinimo kryžiumi. Mirė 1962 m. lapkričio 13 d. Rygoje, palaidotas Rygos Meža kapinėse. Didžioji dalis fotografo nuotraukų (apie 500) šiuo metu yra saugomi Rygos istorijos ir navigacijos muziejuje.
Visvaldas Matijošaitis

Biografija

1975 m. baigė Kauno Šančių vidurinę mokyklą. 1975-1980 m. baigė Vilniaus inžinerijos ir statybos institutą, inžinierius- mechanikas.
Nuo 1981  iki 1991  rugsėjo Lietuvos TSR Vidaus reikalų  sistemos tarnautojas ir milicininkas. Pirmas darbas - kriminalinė paieška, po to – Patrulinės postinės tarnybos vado pavaduotojas. Ilgiausiai dirbo Kauno Vidaus reikalų valdybos Kadrų skyriuje. Vėliau Kauno miesto Požėlos rajono Vidaus reikalų skyriaus viršininko pavaduotojas politiniam darbui (veikla: milicijos darbuotojų sąmonės formavimas ir kt.). Iki 1991  rugpjūčio kaip ir visi milicininkai turėjo apsispręsti: duoti priesaiką Lietuvos Respublikai ir tapti policininku ar palikti statutinę tarnybą. Matijošaitis davė priesaiką, perėjo į policiją ir tada  iš jos išėjo.
1991 m. įkūrė savo verslą. Dar dirbdamas milicininku, kartu su žmona pradėjo auginti ir pardavinėti  rožes, kitas gėles. UAB „Vičiūnai“ direktorius, UAB „Vičiūnai ir Ko“, UAB „Plungės kooperatinė prekyba“ komercijos konsultantas.
Nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, išsikėlė kandidatūrą savarankiškai, subūrė koaliciją „Vieningas Kaunas“.
Nuo 2006 m. asociacijos „Mentor Lietuva“ valdybos narys, nuo 2008 m. Lietuvos pramoninkų konfederacijos Lietuvos ekonominio ir prekybos bendradarbiavimo su Rusijos Federacija tarybos viceprezidentas, nuo 2009 m. asociacijos „Žalgirio fondas“ prezidentas, nuo 2010 m. visuomeninės organizacijos „Vieningas Kaunas“ valdybos pirmininkas, idėjinis vadas.
Našlys. Žmona Irena Matijošaitienė (1957 – 2013), Kauno politinė veikėja, Miesto Tarybos narė. Sūnūs Šarūnas ir Dainius.
2015 m. laimėjo Savivaldybių tarybų ir tiesioginius mero rinkimus Kauno mieste ir šiose pareigose pakeitė 2007-2015 m. buvusį Kauno merą konservatorių A. Kupčinską. 2017 m. rugsėjį interviu žiniasklaidai metu pareiškė, kad, „jeigu bus blogi kandidatai“, dalyvaus 2019 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimuose, tačiau savo kandidatūros neiškėlė.
2019 m. savivaldos rinkimuose išrinktas antrai mero kadencijai Kauno mieste.
Didysis Balkanas

Didysis Balkanas (turkm. Uly Balkan) – kalnagūbris Turkmėnistano vakaruose. Pietryčiuose Uzbojaus sausvage atskirtas nuo Mažojo Balkano ir Kopetdago vakarinių pakraščių. Vakaruose priartėja prie Kaspijos jūros. Ilgis ~70 km, plotis 20 km. Aukštis iki 1880 m (Arlano k.). Sudarytas daugiausia iš smiltainio ir klinties.
Vyrauja druskių–pelynų dykumos, aukščiau 800 m – pusdykumės ir kalnų stepės. Didžiojo Balkano papėdėje yra Nebit Dago naftos verslovės.
Antanas Bakšys

Antanas Bakšys (kovos vardai Klajūnas, Germantas, Senis; 1923 m. birželio 13 d., Raseiniai – 1953 m. sausio 17 d., Pužukai) – Lietuvos partizanas.

Biografija

Mokėsi Raseinių gimnazijoje, brandos atestatą gavo 1941 m. pavasarį. 1944 m. pavasarį įstojo į Vietinę rinktinę, ją išformavus grįžo į gimtinę. Sovietams antrą kartą okupavus Lietuvą dirbo mokytoju Garvinėje, vėliau Minionyse.
1945 m. kovo mėn. buvo suimtas ir be teismo išsiųstas į katorgą Tulos anglių baseino kasyklose. 1946 m. vasarą kartu su keturiais tautiečiais sėkmingai pabėgo ir pėsčiomis bei prekiniais traukiniais grįžo į Lietuvą. Jam pavyko gauti karinį bilietą bei pasą ir jau rudenį pradėjo mokytojauti Raseinių gimnazijoje. Užmezgė ryšius su pogrindžiu. 1947 m. rudenį buvo suimtas, bet netrukus paleistas. Tų pačių metų lapkritį tapo Kęstučio apygardos partizanu.
Tarp partizanų išsiskyrė amžiumi, išsilavinimu bei autoritetu, todėl netrukus buvo paskirtas Vaidoto rinktinės, 1949 m. birželio mėn. – Kęstučio apygardos vadu, o 1951 m. gegužę – Jūros srities vadu. Visos šios pareigos A. Bakšiui teko žuvus kovos draugams.
A. Bakšys dažnai keitė dislokacijos vietas, vengė lankytis pas jį asmeniškai pažįstančius ryšininkus. Dažnai inspektavo partizanų junginius, nuolat palaikė ryšį su Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) prezidiumo pirmininku Jonu Žemaičiu-Vytautu, o jam susirgus susirašinėjo su Lietuvos partizanų vadais dėl naujo prezidiumo pirmininko kandidatūros, buvo paskirtas J. Žemaičio-Vytauto pavaduotoju ir prezidiumo sekretoriumi. Be tiesioginių srities vado pareigų, A. Bakšys daug rašė, padėjo leisti spaudą („Laisvės varpą“, atsišaukimus), ieškojo naujų pasipriešinimo formų, kurios galėtų pakeisti sunaikintą ginkluotą pogrindį.
A. Bakšys suprato, kad partizaninė kova silpsta, jos formos neatitinka sąlygų ir reikalinga kita – dvasinio-intelektinio pasipriešinimo forma. Tokia organizacija, LLKS tradicijų tęsėja, vienijančia ir legaliai gyvenančius asmenis, ir partizanus, turėjo tapti Vyčių sąjunga. A. Bakšys buvo Vyčių sąjungos įkūrėjas ir ideologas. Nors kiekvienam tebeveikiančiam partizanų būriui buvo duotas įsakymas savo veiklos teritorijoje organizuoti Vyčių sąjungos skyrius, tai padaryti buvo sunku – trukdė nuolatiniai čekistų siautimai, saugumo agentai, be to, ir pačių partizanų jau buvo per mažai, kad būtų galima išplėtoti aktyvią veiklą.
1953 m. sausio 17 d. NKVD pajėgoms apsupus Pužukuose, Kazio Ruko sodyboje įrengtą Jūros srities štabo bunkerį, A. Bakšys ir kiti nuolatiniai bunkerio gyventojai – Aleksas Jurkūnas-Valeras, Elena Gendrolytė-Balanda ir Antanas Jankauskas-Tonis – nusižudė. Po A. Bakšio mirties Jūros srities vadovybės veikla nebebuvo atkurta.
Ignas Lapienis

Biografija

Dirbo fabrikuose Rygoje, mobilizuotas į kariuomenę kariavo Pirmojo pasaulinio ir Rusijos pilietinio karo frontuose, po karo grįžęs į Lietuvą raštininkavo, mokytojavo Pabiržėje. Jo iniciatyva 1944 m. įkurta Pabiržės progimnazija.
Pirmieji vaizdeliai išspausdinti žurnale „Iliustruotoji Lietuva“ 1924 m. Vėliau rašė ir stambesnius kūrinius, bet nespausdino, perrašinėjo ir tobulino, spaudai atidavė tik kai šėjo į pensiją. Proza – daugiausia beletrizuoti vaikystės ir Pirmojo pasaulinio karo laikų atsiminimai, dominuoja socialinė tematika.
Butrimonių vėliava

Butrimonių vėliava – balta su Butrimonių herbu viduryje. Bordiūras žalias su auksiniais kvadratėliais kampuose.
Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste

Istorija

Ersch ir Gruber 1818–1889 publikavo nebaigtą Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste, in alphabetischer Folge (167 tomai). Dalyvavo 400 bendradarbių; parengta apie 70 000 psl.
Nuotrauka per valandą

Siužetas

Pagrindinis filmo veikėjas Saimoras nebe pirmą dešimtmetį ryškina nuotraukas ir džiugina žmones nuostabių akimirkų vaizdais. Deja, jis vienišas jis svajoja kad bus laimingos šeimos nariu. Pati laimingiausia ir darniausia jo klientų šeima – Jorkinai. Šeimos nuotraukomis apklijuotos Saimoro namų sienos ir vyras žūtbūt siekia palenkti į savo pusę Jorkinų sūnų Džeiką tačiau netikėtai atsiskleidžia tiesa – tobuli santykiai tėra vien tik vaidyba, nes Džeiko tėvas Jorkinas yra neištikimas žmonai. Saimoro galvoje gimsta sumanymas – atskleisti neištikimybę ir išardyti šeimą.
Jonas Karosas

Biografija

1931–1932 m. studijavo Vilniaus universitete (VU). Redagavo pogrindinius komunistinius žurnalus „Barikada“ (1932–1937 m.), „Bedievis“ (1934 m.), laikraštį „Valstiečių balsas“ (1933–1934 m. ir 1935–1938 m.). 1931 m. išrinktas Lietuvos komunistų biuro prie Vakarų Baltarusijos komunistų partijos CK sekretoriumi. 1932 m. ir 1934–1935 m. kalintas. Leido ir redagavo legalius vienkartinius Vilniaus lietuvių literatūros ir dailės leidinius: 1937 m. – „Varpos“, „Varsnos“, „Vingis“, 1938 m. – „Sėja“, 1939 m. – „Versmė“, juose paskelbė literatūros kritikos straipsnių. 1940–1941 m. laikraščių „Prawda Wileńska“, „Vilniaus balsas“ redaktorius. 1942–1944 m. tarnavo 16-ojoje lietuviškojoje šaulių divizijoje.
1944 m. dirbo LSSR valstybinėje leidykloje Maskvoje, vėliau „Prawda Wileńska“ redaktorius. 1944–1955 m. laikraščio „Tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas. 1949 m. baigė VU. 1952–1960 m. VU Žurnalistikos katedros vedėjas, dėstė Partinės ir sovietinės spaudos teoriją ir praktiką.  1955–1961 m. žurnalo „Komunistas“, 1961–1975 m. „Mokslas ir gyvenimas“ vyr. redaktorius. 1957–1975 m. LSSR žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas, SSRS žurnalistų sąjungos valdybos sekretorius. 
1958–1964 m. LKP CK narys. 1966–1975 m. LKP revizijos komisijos narys. 
Palaidotas Saulės kapinėse. Iki 1991 m. jo vardu Vilniuje buvo pavadinta gatvė (dab. Islandijos g.).

Kūryba

Parašė atsiminimų apie lenkų okupacijos laikus ir savo dalyvavimą pogrindinėje revoliucinėje veikloje, kelionių apybraižų, literatūros kritikos knygų. Buvo vienas lietuvių marksistinės bei sovietinės literatūros kritikos pradininkų, propagavo realizmą ir liaudiškumą.
Justinas Baltuška

Justinas Baltuška (1871 m. rugsėjo 26 d. Šeimyniškiuose, Anykščių raj. – 1947 m. spalio 29 d. Čikagoje) – Lietuvos ir Amerikos lietuvių spaudos, visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija

Spaudos draudimo metais gabeno slaptą literatūrą lietuvių kalba. 1902 m. įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją, 1904–1906 m. – LSDP Anykščių organizacijos vadovas. Dalyvavo 1905 m. Lietuvių suvažiavime Vilniuje.
1905–1907 m. organizavo ginkluotą būrį ir jam vadovavo, rengė politines demonstracijas Anykščiuose ir Kupiškyje. Caro baudžiamieji būriai keršydami sušaudė jo namus.
1907 m. emigravo į JAV, dalyvavo Amerikos lietuvių socialistų sąjungos veikloje. 1916 m. pradėjo bendradarbiauti su Vinco Kapsuko „Kova“. Vienas bendrovės „Vilnis“ organizatorių ir laikraščio administratorius.
Borisas Šarkovas

Biografija

1930 m. baigė Lugansko žemės ūkio institutą, 1932 m. Kijevo žemės ūkio pedagoginį institutą.
1940–1941 m. daugiausia Ukrainoje dirbo partijos ir spaudos darbą. 1951–1952 m. Ukrainos komunistų partijos Žitomiro srities, 1952 m. Zaporožės srities komiteto sekretorius. 1952–1956 m. SSKP CK darbuotojas. 1956 m. sausio 28 d. – 1961 m. rugsėjo 27 d. LKP CK II-asis sekretorius, LKP CK ir CK biuro narys.  1958–1962 m. SSRS AT, 1959–1963 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1961 m. dirbo SSRS MT.
Mata Utu

Istorija

Gyvenvietė susikūrė tongiečiams įkūrus savo vietininkus ir tvirtovę. Išaugo prancūzų valdymo laikais.
Padubysio piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Dubysos dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje, iš dviejų pusių jį juosia bevardžiai upeliai. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 60 m ilgio,10-32 m pločio. Jos pietryčių pakraštyje supiltas 0,7 m aukščio, 12 m pločio pylimas, 3 m žemiau jo yra 9 m pločio terasa. Šiaurės vakarų pakraštyje supiltas 2 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis 3 m aukščio šlaitas leidžiasi į 18 m ilgio, 10 m pločio, 2 m gylio griovį. Pietiniame šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 11 m ilgio, šiaurėje 25 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 30 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės šiaurės vakarų dalis - bulviarūsių. Piliakalnis dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais medžiais.
Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio nurodomas papilys, 25 m atstumu nuo piliakalnio skersai atskirtas 11 m pločio, 1 m gylio įdubimu - galbūt grioviu. Visa ši teritorija labai suardyta bulviarūsių.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečių - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 78100 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Lyduvėnų I piliakalnis 15 km
Lyduvėnų II piliakalnis 15 kmŠiaulelių piliakalnis 12 km
Tytuvėnų piliakalnis 22 kmZvėgių piliakalnis 11 km
vaitiekūnų piliakalnis 27 kmGalkaičių piliakalnis 17 km
Ižiniškių piliakalnis 26 kmPlinkaigalio piliakalnis 25 km
Vosbučių piliakalnis 25 kmKalnujų piliakalnis 12 km
Raseinių piliakalnis 7 kmGabrieliškių piliakalnis 11 km
Kejėnų piliakalnis 11 kmBetygalos piliakalniai 9 km
Ročiškės piliakalnis 13 km
Raudonosios Vėliavos ordinas

Raudonosios Vėliavos ordinas (rus. орден Красного Знамени arba орден Боевого Красного Знамени 'Kovinės Raudonosios Vėliavos ordinas') – pirmasis tarybinis ordinas. Įsteigtas apdovanoti už ypatingą narsą, pasiaukojimą ir vyriškumą, parodytus ginant TSRS. Ordinu būdavo apdovanojami asmenys, kariniai daliniai, kariniai laivai, valstybinės ir visuomeninės organizacijos. Iki 1930 m., kai buvo įkurtas Lenino ordinas, buvo aukščiausias TSRS ordinas.
Įkurtas Rusijos pilietinio karo metu, 1918 m. rugsėjo 16 d. Tuo metu jo pavadinimas buvo ordinas „Raudonoji Vėliava“. Pilietinio karo metais analogiški ordinai buvo įkurti ir kitose tarybinėse respublikose. 1924 m. rugpjūčio 1 d. visi atskiri respublikų ordinai buvo sujungti į vieningą visos TSRS Raudonosios Vėliavos ordiną. Vieningo ordino statutas buvo patvirtintas 1932 m. sausio 11 d., keičiamas – 1943 m. birželio 19 d., 1947 m. gruodžio 16 d. ir 1980 m. kovo 28 d.
Raudonosios Vėliavos ordinu buvo apdovanotas karinis laikraštis „Krasnaja Zvezda“ («Красная Звезда», 'Raudonoji žvaigždė'), miestai Leningradas, Volgogradas, Sevastopolis ir kai kurie kiti.

Istorija

Tarybų Rusijoje 1917 m. gruodžio 15 d. dekretu „Apie visų tarnautojų teisių sulyginimą“ buvo panaikinti visi ordinai ir kiti pasižymėjimo ženklai. Apdovanojimui vietoj ordinų imta įteikinėti vardinius ginklus, vardinius portsigarus, laikrodžius ir pan.
Pirmuoju oficialiu tarybiniu valstybiniu apdovanojimu 1918 m. rugpjūčio 3 d. tapo „Garbės revoliucinė Raudonoji vėliava“ (rus. Почётное Революционное Красное Знамя). tai buvo speciali vėliava, kurią įteikdavo ypatingai pasižymėjusiems Raudonosios Armijos daliniams.
1918 m. rugpjūčio 13 d. buvo pasiūlyta Raudonajai Armijai sukurti ir individualius pasižymėjimo ženklus. 1918 m. rugsėjo 2 d. buvo sukurta komisija apdovanojimo ženklų projektams kurti. Komisija pasiūlė du variantus – ordiną „Raudonoji Vėliava“ ir ordiną „Raudonasis Gvazdikas“. Rugsėjo 16 d. buvo patvirtintas ordinas „Raudonoji Vėliava“ .
Ordino ženklo eskizą turėjo kurti dailininkas Vasilijus Denisovas, bet dėl šio ligos praktiškai visą darbą atliko jo sūnus Vladimiras Denisovas. Ordino ženkle buvo pavaizduota išskleista Raudonoji vėliava, raudona žvaigždė, sukryžiuoti plūgo verstuvas, durtuvas, kūjis ir pjautuvas, ąžuolo lapų vainikas. Raudonoji Vėliava su užrašu „Visų šalių proletarai, vienykitės!“ (Пролетарии всех стран, соединяйтесь!). Apatinėje ordino dalyje buvo raudona juosta su užrašu „Р.С.Ф.С.Р.“ (valstybės pavadinimo Rusijos tarybų federacinė socialistinė respublika rusiška santrumpa).
Pirmieji ordino variantai buvo nešiojami prisegti ant raudono kaspino. Kaspiną suklostydavo į rožės pavidalo kokardą, kurios centre pritvirtindavo ordino ženklą. Vėliau ženklas imtas kabinti ant penkiakampės kaladėlės, aptrauktos Raudonosios Vėliavos spalvų juostele – raudona juosta su plačiu baltu dryžiu viduryje ir siaurais baltais dryželiais kraštuose .
Pirmasis Raudonosios Vėliavos ordino kavalierius yra pilietinio karo karvedys Vasilijus Bliucheris. Šiuo ordinu už narsumą pilietinio karo frontuose buvo apdovanota apie 30 lietuvių, jų tarpe žymūs karvedžiai Vytautas Putna ir Jeronimas Uborevičius.
Lietuvos futbolo varžybos 1951 m.

B klasė

Pirmenybės vyko sričių, Kauno ir Vilniaus čempionatuose. Teisę žaisti aukščiausiojoje lygoje kitame sezone iškovojo Gubernija Šiauliai ir Lima Kaunas.
Gudų apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta.
Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas. Nuo 1962 m. gruodžio 8 d. apylinkė priklausė Mažeikių rajonui. 1963 m. sausio 12 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl Lietuvos TSR apylinkių sustambinimo“ prijungta prie Svirkančių apylinkės.
Advokatas komercinės ir įmonių teisės specialistas

Advokatas komercinės ir įmonių teisės specialistas (vok. Fachanwalt für Handels- und Gesellschaftsrecht) – advokatas specialistas (Fachanwalt) komercinės ir įmonių teisės srityje (komercinės ir įmonių teisės specializacijos advokatas; advokatas komercininkas); profesinis Vokietijos advokatų titulas. Vienas naujesnių oficialiai pripažįstamų advokatų specializacijų Vokietijoje. Įtvirtinta Advokatų specialistų nuostatuose (§ 14 i, Fachanwaltsordnung, FAO).
Utmanas ibn al-Afanas

Utmanas ibn al-Afanas (kai kuriuose šaltiniuose - Osmanas ibn Afanas) - vienas iš pirmųjų Mahometo šalininkų ir jo žentas. Trečiasis musulmonų kalifas, valdęs 644−656 m., tačiau sumanumu nusileidęs savo pirmtakams Abu bakrui ir Umarui ibn al-Katabui. Jo politika, kaltinama nepotizmu, paskatino sukilimą, per kurį jis pats buvo nužudytas.
Utmaną ibn al-Afaną kalifu išrinko šeši Pranašo bendražygiai. Jis buvo silpnesnio charakterio nei ankstesnieji kalifai, tačiau per pirmuosius šešerius jo valdymo metus musulmonų bendruomenė (umma) ir toliau klestėjo. Sumanaus valdymo dėka musulmonai užkariavo naujų teritorijų: atkariavo Kiprą iš Bizantijos, Šiaurės Afrikoje jų pajėgos pasiekė Tripolį, Rytuose užėmė didelę dabartinės Armėnijos dalį, musulmonų valdžią įtvirtino iki pat Okso upės Irane, Herato Afganistane ir Sindo Indijoje.
Nepaisant šių pergalių, tarp karių augo nepasitenkinimas dėl pasikeitusio gyvenimo: per keletą metų jie iš klajoklių tapo profesionaliais kariais. Vasarą leisdavo kariaudami, žiemą - gyvendami įgulos miestuose. Dėl padidėjusių atstumų karo žygiai pareikalaudavo labai daug jėgų, o grobis būdavo mažesnis. Utmanas buvo ypač nepopuliarus Kūfoje ir Fustate, nes ir toliau draudė karvedžiams bei turtingiausioms Mekos šeimoms kurti privačius ūkius tokiose šalyse kaip Iranas. Umma taip pat piktino ir tai, jog Utmanas, suteikdamas garbingiausius postus, neteikė pirmenybės Medinos musulmonams. Korano deklamuotojams nepatiko reikalavimas įgulos miestuose naudoti vienintelę šventojo teksto versiją.
656 metais nepasitenkinimas virto maištu. Grupė arabų kareivių iš Fustato sugrįžo į Mediną reikalauti savo teisių. Nesulaukę dėmesio, užpuolė Utmano būstą, įsilaužė ir jį nužudė. Maištininkai naujuoju kalifu paskelbė Mahometo pusbrolį Ali ibn Abi Talibą, kuris nepritarė nei Umaro, nei Utmano politikai ir rėmė kareivių teises prieš centrinę valdžią.
1957 m. Afrikos Tautų taurė

I Afrikos futbolo čempionatas vyko 1957 m. vasario 10 d.–16 dienomis Sudane (Chartumas). Turnyre dalyvavo tik 3 rinktinės, PAR buvo diskvalifikuota dėl apartheido politikos.
Uusi tietosanakirja (1929)

Uusi tietosanakirja – suomiška enciklopedija, išleista 1929–1932 metais. Išleido Väinö Hämeen-Anttila, Karisto.
Paminklas Vikipedijai

Paminklas Vikipedijai – pirmasis pasaulyje paminklas Vikipedijai, skirtas visiems Vikipedijos kūrėjams, 2014 m. spalio 22 d. atidengtas Slubicėse, Lenkijoje.
Beveik trijų metrų paminklo idėjos iniciatorius – Krzysztof Wojciechowski, administracinis Collegium Polonicum (mokslinė-edukacinė institucija Slubicuose) direktorius. Paminklo projektą sukūrė 30-metis armėnų menininkas Mihran Hakobian. Paminklas vaizduoja ant pjedestalo, simbolizuojančio knygas, stovinčias keturias žmonių figūras (dvi moterys ir du vyrai), kurios laiko Vikipedijos logotipą – neužbaigtą iš dėlionės dalių sudarytą gaublį. Ant paminklo pjedestalo yra trys atminimo lentelės lenkų, anglų ir vokiečių kalbomis.
Paminklą finansavo Slubicų miesto savivaldybė. Jo kaina – 62 tūkst. zlotų.
Vikimedijos fondo pranešime spaudai Valdybos pirmininkas Džimis Veilsas teigia: „Kai 2001 m. buvo pradėtas Vikipedijos projektas, negalėjau nė pasvajoti, kad kada nors Vikipedija bus pagerbta paminklu – mes rašėme apie paminklus, fotografavome juos mūsų projekto Wiki Loves Monuments konkurso metu, o dabar ir patys turime mūsų paminklą. Tai tikrai ypatinga ir įspūdinga diena ir tikiuosi, kad dabar dėmesio centre yra tie tūkstančiai, kurie redaguoja Vikipediją ir daro ją nemokamu žinių šaltiniu.“