google/wiki40b huggingface dataset:
Entebės tarptautinis oro uostas

Vieta

Oro uostas stovi ant Viktorijos ežero kranto, prie Entebės miesto, 41 km į pietvakarius nuo Ugandos sostinės Kampalos.

Istorija

Oro uostas buvo pastatytas 1928-1929 m. 1935 m. kilimo ir tūpimo tako paviršius buvo išklotas žvyru. 1944-1945 m. pagrindinis kilimo ir tūpimo takas buvo išasfaltuotas ir pailgintas iki 1500 m. 1951 m. lapkričio 10 d. oro uostas vėl buvo oficialiai atidarytas, po to kai infrastruktūra buvo atnaujinta. Taip pat dėl De Havilland Comet ir kitų naujų lėktuvų, kilimo ir tūpimo takas buvo prailgintas iki 3000 metrų.
1952 m. vasario 7 d. oro uostu pasinaudojo būsimoji Jungtinės Karalystės karalienė Elžbieta II, skrisdama į Londoną po to, kai ji buvo paskelbta karaliaus Jurgio VI įpėdine.
Senasis muziejus

Senasis muziejus (vok. Altes Museum) − antikinio meno muziejus Berlyne, vienas iš Muziejų salos muziejų.
Senajame muziejuje eksponuojamas senovės graikų, etruskų ir romėnų menas bei numizmatika.
Kamerliokajus

Kamerliokajus (rus. камер-лакей), leibliokajus (rus. лейб-лакей) – rūmininko pareigybė ir laipsnis, taip pat – asmuo, užimantis šią pareigybę ar turintis tokį laipsnį. XVIII a. pirmą ketvirtį ši pareigybė vadinosi leibliokajus.
Kamerliokajaus laipsnis Rangų lentelėje buvo priskirtas XIV klasei. Rūmų etatuose šios pareigos pirmą kartą paminėtos 1796 m.
Pareigybė panaikinta 1917 m.
Dingę (antras sezonas)

Antrojo serialo „Dingę“ sezono premjera įvyko JAV ir Kanadoje rugsėjo 21-ąją, o sezono finalas buvo rodomas gegužės 24-ąją, 2006. Sezoną sudaro 23 serijos.
Serialo istorija tęsiasi, praėjus 45 dienoms po lėktuvo katastrofos, vis labiau aštrėjant santykiams tarp išgyvenusių katastrofos keleivių ir paslaptingųjų vietinių gyventojų „Kitų“ pristatomi nauji veikėjai, skridę lėktuvo uodegoje, ir kiti salos gyventojai. Vis labiau gilinamasi į salos paslaptis, išgyvenusių veikėjų praeitis. Pagrindiniai veikėjai ištyrinėja tai, ką suranda po liuku, atskleidžiamas DHARMA Iniciatyvos egzistavimas ir jos finansuotojas, Hanso Fondas, sužinoma lėktuvo katastrofos priežastis.
Antras sezonas apima tarpsnį nuo lapkričio ketvirtos iki dvidešimt septintos, 2004. Prodiuseriai teigė, kad jei pirmas sezonas buvo skirtas supažindinti publiką su išgyvenusiais po lėktuvo katastrofos, tai antrasis sezonas buvo skirtas septinto-aštunto dešimtmečio mokslininkų organizacijai „DHARMA“, kuri buvo dalinai įsikūrusi saloje.
Kauno miškų ir aplinkos inžinerijos kolegija

Istorija

1927 m. profesoriaus Antano Rukuižos iniciatyva Alytuje įkurta Aukštesnioji miškų mokykla, 1938 m. pervadinta viduriniąja. 1939 m. Lietuvai atgavus Vilniaus kraštą mokykla buvo perkelta į Vilnių. 1945 m. mokykla reorganizuota į Vilniaus miškų technikumą.
1963 m. mokykla perkelta į Kauno rajoną, Girionis ir pavadinta Kauno miškų technikumu. 1967 m. suteiktas Antano Kvedaro vardas. 1991 m. Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe Kauno A. Kvedaro miškų technikumas reorganizuotas į Kauno aukštesniąją miškų mokyklą. 2002 m. mokykla tapo Kauno miškų ir aplinkos inžinerijos kolegija.

Studijos

2009 m. studijavo apie 800 studentų. Kolegijoje ruošiami miškininkai, želdynų dizaineriai, kaimo turizmo ir miško rekreacijos specialistai, žemėtvarkininkai, hidrotechnikai, jau dirbantiems specialistams rengiamos profesinio tobulinimosi programos. Veikia Apvaliosios medienos gaminių ir medienos mokslo ekspozicija, trys Informacinių technologijų laboratorijos, Moderniųjų medienos ruošos mašinų ir kitos laboratorijos. Kasmet rengiami Lietuvos medkirčių čempionatai.
Loose: The Concert

Istorija

Nelly Furtado išleido savo pirmąjį gyvo pasirodymų CD/DVD po trečiojo albumo „Loose“ didžiulės sėkmės, buvo parduota 7 milijonai albumo kopijų bei tapo auksiniu ar platininiu net 31 šalyse. Šio DVD režisieriai yra Raphael Ouellet su Aaron A kuris kartu yra garso inžinierius. Taip pat yra trys „Loose“ Mini DVD versijos CD albumas, DVD albumas ir DVD+CD. Albumui buvo sukurta oficiali internetinė svetainė, skirta Vokietijai. DVD yra filmuota medžiaga iš užkulisių. CD diske yra Furtado pasirodymai iš Niujorko ir Oklando.
Stalino vėliava

Stalino vėliava – Salantų rajono laikraštis, ėjęs nuo 1951 m. gegužės 1 d. iki 1959 m. gruodžio 13 d. Salantuose.

Istorija

LKP Salantų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus, 1951 m. – kartą per savaitę. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1959 m. – 2000 egz.
Laikraštis uždarytas 1959 m. gruodžio 7 d. panaikinus Salantų rajoną, jo teritorija atiteko Kretingos, Plungės ir Skuodo rajonui. Teritorijoje platinti šių rajonų laikraščiai.
Karmelas

Istorija

Miestas įkurtas 1816 m. José Gervasio Artigaso.
Misjoneso provincija

Geografija

Misjoneso provincija – viena mažiausių Argentinos provincijų (mažesnė tik Tukumano). Dalis teritorijos – plokščiakalnis, taip pat iškilę atskiri kalnagūbriai – Misijų kalnai (Sierra de Misiones, juose yra aukščiausia provincijos vieta – Cerro Rincón, 843 m), Sierra de la Victoria, Sierra del Ilmán. Būdingi geležingi dirvožemiai, suteikiantys žemei rausvą atspalvį. Klimatas subtropinis; drėgnas. Vyrauja šiaurės vakarų ir pietryčių vėjai. Vasaros karštos, žiemos šiltos. Metinis kritulių kiekis viršija 2000 mm (drėgniausia šalies provincija). Upių tinklas labai tankus. Rytiniu provincijos pakraščiu teka Urugvajaus, Pepiri Guazú, San Antonijaus upės, vakariniu – Parana, šiauriniu – Igvasu. Yra Jasiretos ir Urugua-i užtvankos. Pačiame šiaurės vakariniame kampe yra nuostabaus grožio Igvasu krioklys, be to visoje provincijos teritorijoje galima išvysti mažesnių, bet taip pat labai gražių krioklių (Saltos del Moconá, Salto Berrondo, Salto Krysiuk ir daugybė kitų). Būdingi amžinai žaliuojantys drėgnieji miškai (selva misionera). Provincijoje yra daugybė saugomų teritorijų, svarbiausios: Igvasu nacionalinis parkas, Yaboti biosferos rezervatas, Estricta San Antonio gamtos rezervatas ir kt.

Ekonomika

Svarbiausia ūkio šaka – miškinikystė (eksploatuojami Paranos pušų, guatambų, kedrų, petiribių, eukaliptų, gvejkų miškai). Įsisavintose žemėse auginama matės žolė (yerba mate), arbata, tabakas, cukranendrės, ryžiai, kava. Veisiami jaučiai.
Pijus Adomavičius

Pijus Adomavičius (1888 m. lapkričio 23 d. Suvalkų k., Vilkaviškio raj. – 1978 m. liepos 10 d. Vilniuje) – chorvedys, kompozitorius, kultūros veikėjas.

Biografija

Pasimokęs muzikos pas Juozą Naujalį, 1908 m. Merkinėje suorganizavo 45 dalyvių mėgėjų chorą, surengė keletą vakarų – koncertų, propagavo lietuvių kompozitorių kūrinius. Choras pajėgė atlikti sudėtingesnę Juozo Žilevičiaus išplėtotą liaudies dainą „Anoj pusėj ežero“.
1911–1914 m. Vilniaus muzikos mokykloje pas Konstantiną Galkauską mokėsi fortepijono ir kompozicijos. Nuo 1912 m. ėmė vadovauti „Rūtos“ draugijos chorui, vaidino dramos būreliuose. Su choru surengė keletą viešų koncertų, įdainavo plokštelių. 1913 m. koncerte, pritariant simfoniniam orkestrui, pirmą kartą atliko M. K. Čiurlionio kantatą „De profundis“.
1914 m. kovo 11 d. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios salėje choro koncerte, be kitų dainų, buvo atlikta ir sudėtingesnė Stasio Šimkaus daina „Lietuviais esame mes gimę“. 1914–1920 m. (su pertrauka) Petrogrado konservatorijoje studijavo kompoziciją, dėstė muziką įvairiose miesto mokyklose ir vadovavo lietuvių chorams. 1921–1924 m. buvo Kauno „Dainos“ draugijos mišriojo choro vadovas. 1924 m. Kauno mieste įkūrė operetės trupę ir jai vadovavo. 1924–1946 m. – Valstybės teatro administratorius, 1946–1951 m. – Kauno muzikinio teatro režisieriaus padėjėjas ir asistentas.
Sukūrė kūrinių chorams, harmonizavo lietuvių liaudies dainų. 1937 m. Lietuvos muzikų draugijos surengtame konkurse už trijų liaudies dainų harmonizacijas laimėjo pirmąją premiją.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Tibeto budizmas

Doktrina

Tibeto budizmo doktrinos šaltinis – kanonas Kandžūras, sudarytas XIV a., Kandžūro komentaras Tandžūras bei žymiausių dvasininkų veikalai. Tibeto budizmas nuo kitų budizmo šakų daugiausia skiriasi apeigomis, dideliu dvasininkų reikšmingumu. Budų ir bodhisatvų kultas susipynęs su vietinių dievybių kultu; jame nemažai magijos. Ritualas yra detalus ir iškilmingas. Kadangi kiekvienas Tibeto budistas privalo turėti dvasinį vadovą (lamą), labai gausi dvasininkija. Ji Tibete sudarė teokratinę valdžią, vadovaujamą dalai lamos.

Istorija

Tibeto budizmas pradėjo formuotis VII a., mahajanai (ją skleidė indų misionierius Padmasambava) maišantis su vietiniais Tibeto tikėjimais. Šių tikėjimų veikiama, mahajana perėmė kai kuriuos šamanizmo elementus (magiją). Nuo Padmasambavos prasidėjo raudonkepuriai (Raudonoji bažnyčia) – viena iš Tibeto budizmo formų. Bengalas vienuolis Atiša XI a. sugriežtino vienuolynų discipliną, padidino dvasininkijos reikšmę. XIV a. Tibeto budizmą reformavo vienuolis Dzonkava: buvo sumažinta magijos elementų, sugrąžintas celibatas, nustatyta dvasinė hierarchija, įsteigta vadinamoji Geltonoji bažnyčia – dabartinė Tibeto budizmo forma.
Tibeto budizmo vadovai dalai lamomis vadinami nuo XV a.
XVII a. į Užbaikalę ir Pribaikalę Tibeto budizmas pradėjo plisti iš Tibeto ir Mongolijos.

Mokyklos

Dabar yra 4 Tibeto budizmo mokyklos: Sakja, Kagju, Gelug (naujoji Kadam) ir Njingmapa. Pirmosios 3 remiasi naujųjų vertimų tradicija, įvesta Atišos, o Njingma tęsia Padmasambhavos laikų vertimų tradiciją.
Alfredas Šlikas

Biografija

Gimė Užušiliuose. 1915 m. karo nublokštas į Rusiją, mokėsi karo pabėgelių mokykloje Petrograde. Baigė Biržų gimnaziją.
1924 m. baigęs tarnybą Lietuvos kariuomenėje, dirbo Užkapių pradžios mokykloje. Nuo 1926 m. mokėsi Kėdainių mokytojų seminarijoje, Marijampolės mokytojų seminarijoje, po to – Drąseikių mokyklos mokytojas, Biržų "Aušros" mokyklos pradinės mokyklos vedėjas.
Biržų jaunalietuvininkų vadovybės narys. „Radvilos“ draugijos Centro valdybos narys. 1933 m. – Lietuvos Evangelikų Reformatų Bažnyčios Sinodo Kuratorius.
Rašė žurnaluose „Sejėjas“, „Jaunoji karta“, laikraštyje „Biržų žinios“.
1941 m. išvežtas į lagerius, 1943 m. nuteistas dešimčiai metų, mirė Rešiotų lageryje 1944 m. sausio 14 d.

Atminimas

1989 m. jo gimtuose Užušiliuose pastatytas koplytstulpis.
Svajonė Stanikienė

Biografija

1987 m. baigė Vilniaus dailės institutą, įgijo keramikės specialybę.
2003–2004 m. dėstė Le Fresnoy, Prancūzijos šiuolaikinio meno aukštojoje meno mokykloje (Studio national des arts contemporains). 2005 m. skaitė paskaitas Londono Goldsmiths College. Dėsto Ecolle supérieure d‘art des Rocailles, Bjarico mieste, Prancūzijoje.
Nuo 1991 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Nuo 2004 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narė. Lietuvos tarpdisciplininio meno kūrėjų sąjungos narė.
Baikalas (plentas)

Istorija

Intensyvios statybos prasidėjo 1970 m. Irkutsko–Čitos atkarpoje po TSRS Vyriausybės specialaus nutarimo apie kelių tinklo vystymą Sibiro pasienio ruožuose. Pagrindinius darbus maršrute dirbo TSRS kariuomenės specialūs daliniai (дорожные войска). Šioje atkarpoje darbai buvo baigti 1981 m.
Sandora (laikraštis)

Sandora – lietuvių išeivių stovyklos leidinys, ėjęs 1948–1949 m. Liubeke bei Miunchene.

Istorija

Leistas vietoje leidinio „Lietuvos evangelikų kelias“. Leido Lietuvių krikščionių studentų sąjunga. Išėjo 5 numeriai.
Redaktoriai: Fricas Šlenteris, A. Klemas, A. Vėlius.
Jadvyga Adomavičiūtė

Jadvyga Adomavičiūtė (g. 1924 m. rugpjūčio 20 d. Kaune) – Lietuvos agrochemikė, biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1948 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1953 m. apgynė disertaciją „Vienmečio lubino panaudojimas tręšimui derinyje su durpėmis“, žemės ūkio mokslų kandidatė.
1954–1980 m. dirbo Žemdirbystės institute, 1981–1992 m. Agropramoninio komiteto skaičiavimo centre.
Elveriškė

Istorija

2001 m. kaimas priklausė Šeštokų seniūnijai.
Pop Ivanas

Pop Ivanas (ukr. Піп Іван) – viena aukščiausių Čiornogoros kalnagūbrio (Ukrainos Karpatai) viršūnių, esanti pietrytiniame kalnagūbrio gale ties Ivano Frankivsko ir Užkarpatės sričių riba. Viršūnės aukštis – 2020,5 m.
Yra dar viena viršūnė, kuri irgi vadinasi Pop Ivanas (Marmarošo Pop Ivanas), ji yra ties Ukrainos ir Rumunijos riba,
Pop Ivanas yra piramidės pavidalo, viršuje – akmenų nuobirynai. Sudarytas iš smiltainių. Yra Karpatų nacionalinio parko teritorijoje. Kalnas apaugęs subalpine augalija. Paplitę krūmokšniai (kadagiai, rododendrai). iki 1500–1600 m aukščio auga eglynai.

Pavadinimas

Pagal padavimus kalnas pavadintas pagal uolą viršūnėje, kuri primena popą su sutana. Dabar iš uolos likę tik nuolaužos.
Senesnis pavadinimas yra Чёрная гора ('Juodasis kalnas'), kurį kalnas, pagal kitą legendą, gavo po to, kai legendinis Dovbušas kalne nugalėjo velnią „Juodąją bėdą“.
Pavadinimą Pop Ivanas kalnas gavo dėl klaidos sudarinėjant žemėlapį. Tikrasis senasis kalno pavadinimas nežinomas iki šiol.
Jonas Nepomukas Kosakovskis

Biografija

Lenkijos grafų Kosakovskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Tėvas - Antanas Kosakovskis, Naugarduko pastalininkis. Motina -Konstancija iš Krosnovskių.
Mokėsi pijorų kolegiume Petrkuve ir Varšuvoje, po to Romoje. Keliavo po Prancūziją ir Angliją. 
1787 metų kovą priėmė dvasininko saną, 1788 metais tapo Vilniaus kapitulos nariu.  1793 metais Jonas Nepomukas Kosakovskis tapo giminaičio Lvonijos vyskupo Juozapo Kazimiero Kosakovskio koadjutoriu (pavaduotoju) ir Edukacinės komisijos nariu. 1793 metais tapo Gardino konfederacijos nariu.  
1794 metais po savo giminaičio Juozo Kazimiero Kosakovskio žūties Jonas Nepomukas tapo Livonijos vyskupu.  
1795 metais Livonijos vyskupas Jonas Nepomukas Kosakovskis buvo Sankt-Peterburge, kur ieškojo palaikymo. 1798 metų rugpjūčio 9 d. buvo paskirtas Vilniaus vyskupu. 
1796 metais tapo Aleksandro Neviškio ordino kavalieriumi.
Nina Gronskaja

Nina Gronskaja arba Nina Gronskienė (pasen.) (rus. Нина Николаевна Гронская; 1884 m. birželio 19 d. Sankt Peterburge  – 1957 m. gruodžio 20 d. Paryžiuje, Prancūzija) – Lietuvoje ir Prancūzijoje kūrusi rusų skulptorė.

Biografija

Gimė ir augo kelių inžinieriaus Nikolajaus Slobodzinskio šeimoje, brolis Georgijus (1896–1967) tapo žinomu Prancūzijos rusų dailininku. Baigusi gimnazija ji 1903 m. ištekėjo už Sankt Peterburgo universiteto teisės mokslų privat–docento Pavelo Gronskio. Kelionės po Europą metu, Miuncheno Švegerlo dirbtuvėse N.Gronskaja tobulino skulptoriaus darbo įgūdžius. 
Po 1917 m. Spalio perversmo Rusijoje Gronskių šeima kuri laiką liko Sankt Peterburge, o 1921 m. emigravo į Prancūziją. Tuo metu N.Gronskaja blaškėsi turėdama apsispręsti kur gyventi: Paryžiuje, kur studijavo jo sūnus Nikolajus, ar Kaune, kur vyras 1923–1927 m. dėstė valstybės teisę Lietuvos universitete. Prancūzijoje menininkė sukūrė generolo leitenato Antono Denikino, tragiškai žuvusio jos sūnaus poeto Nikolajaus Gronskio, rašytojo Boriso Zaicevo ir kt. skulptūrinius portretus; eksponavo savo darbus Paryžiuje ir Medonoje. 1923 m. rugsėjo 2 d. Biržuose buvo iškilmingai atidengtas jos darbo paminklas poetui Stanislovui Dagiliui.
Gyvenimo pabaigoje skulptorė ištekėjo antrąkart ir pakeitė savo pavardę į Gronskaja–Lepiochina.
Vila Velja

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1535 m. ir pavadinta Vila do Espírito Santo. Iki 1549 m. buvo Espirito Santo kapitonijos sostine, kol ši perkelta į Vitoriją.
Snieguolė Michelkevičiūtė

Snieguolė Michelkevičiūtė (1953 m. vasario 3 d. Kaune) – lietuvių fotografė.

Biografija

1971 m. baigė Kauno Maironio vidurinę mokyklą. 1974 m. įstojo į Kauno Politechnikos Instituto (KPI) Elektrotechnikos fakultetą. 1979 m. apsigynė „Lietuvos pramonės įmonių ir žemės ūkio elektrifikacijos“ inžinierės diplomą. Nuo 1979 m. pradėjo dirbti projektuotoja – konstruktore inžiniere Lietuvos maisto pramonės projektavimo – konstravimo biuro „Saistas“ filiale Kaune.
Nuo 1989 m. – Lietuvos fotomenininkų sąjungos narė. Nuo 1992 m. dirba Lietuvos fotomenininkų sąjungos Kauno skyriaus Fujifilm fotografijos galerijos vedėja. 1998 m. priimta į Tarptautinę fotografų asociaciją (AFIAP).
1999 m. suteiktas Tarptautinės meninės fotografijos federacijos (FIAP) fotografės menininkės (AFIAP) garbės vardas; Grand Prix ir per 16 kitų apdovanojimų.

Kūryba

Nuo 1974 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, surengė apie 50 personalinių parodų ir dalyvavo beveik 100 grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Jos darbai pelnė daugiau kaip 16 įvairių apdovanojimų ir Didįjį prizą parodoje „Duona ir druska“ Šiuolaikinio meno centre Vilniuje 1994 m.
Fotografijoje naujai interpretuoja žmogaus kūną, būdinga vyro akto stereotipų laužymas, svarbu šviesos ir šešėlių kontrastas, detalės, atskleidžiančios individo psichologinę būseną. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus. 
Svarbiausi darbai:
„Mano vaikai“ (1973–1990 m.), „Portretai“ (1972 m.), „Lietuvos žirgai“ (1983 m.), „Kauno jaunimo teatras“ (1985–1993 m.), „Šunys“ (1979 m.), „Kaimo kasdienybė“ (1984 m.), „Baikalas“ (1985 m.), „Koplytstulpiai“ (1988 m.), „Vengrija“ (1989 m.), „Dangus ir smėlis“ (1985 m.), „Mis fotoparodija“ (1990 m.), „Moterų aktai“ (1976–1994 m.), „Moteris apie vyrus“ (1977–1994 m.), „Menininkų vasara“ (1998 m.), „Portretai“ (1972–2003 m.).

Bibliografija

Elegija (Maskva, 1989 m.), Photographers International (Taipėjus, 1995 m.), Kauno menininkai (Kaunas, 1996 m.), Photographers Engyclopaedia International from 1839 to the Present (Hermance, Šveicarija, 1997 m.), Lietuvos fotografija: vakar ir šiandien (Vilnius, 1997, 1999, 2000, 2001, 2003 m.), Atsisveikinant su XX amžiumi (Vilnius, 2000 m.), Fotografos de Fin de Milenio. Fotografos Internationales, t. 4, CD (Kordoba, Ispanija, 2002 m.).
Maidzuru

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – rododendras, medis – japoninis skirpstulas.
Gintarė Gaivenytė

Biografija

2008 m. Lietuvos plento dviračių čempionate užėmė trečią vietą. Tais pačiais metais pelnė bronzą pasaulio taurės Kolumbijos etape komandinio sprinto rungtyje. 2009 m. pasaulio taurės Kinijos etape pelnė sidabrą komandinio sprinto rungtyje. Tais pačiais metais dalyvavo pasaulio čempionate ir kartu su Simona Krupeckaite pelnė bronzos medalius. Tokį pat rezultatą sportininkės pakartojo ir po metų 2010 m. pasaulio čempionate. tąkart sportininkė dar startavo dvejuose individualiose rungtyse: 500 m asmeninėse lenktynėse laikui (18 vieta) ir individualaus sprinto varžybose (27 vieta). 2011 m. pasaulio taurės Kinijos etape pelnė bronzą komandiniame persekiojime, o 2012 m. tame pačiame etape sidabrą.
Prieš svarbiausius 2012 m. vasaros olimpinių žaidynių atrankos varžybas sportininkė patyrė smarkia traumą ir praleido dalį varžybų. Po traumos startavusi 2012 m. pasaulio čempionate neiškovojo vietos olimpiadoje po teisėjų sprendimo diskvalifikuoti Lietuvos moterų komandinio sprinto komandą dėl pažeistų atsiskyrimo taisyklių varžybų metu.
Žalgirių miškas

Žalgirių miškas – miškas Lietuvoje, Šilutės rajono vakaruose, šalia užliejamų pievų, atskirtų keliu  206  Šilutė–Rusnė  su Šlažų tiltu praleisti polaidžio vandenims. Miškas yra šalia Nemuno upės ir patenka į Nemuno deltos regioninio parko teritoriją. Plotas – 1231 ha.
Pavasarinių, o kartais ir rudeninių potvynių metu didesnė miško dalis apsemiama. Žalgirių miške yra aptinkami aliuviniai miškai, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai, aukštapelkės. Didžioji Žalgirių miškas dalis yra savaiminio atsikūrimo, t. y. kai medžiai auga savaime, nieko nesodinami. Po II pasaulinio karo buvo bandyta Žalgirių mišką ir Rupkalvių pelkę paversti šienaujamomis pievomis, tačiau gamtos nugalėti nepavyko, nes kanalai nebebuvo valomi ir užako. Žalgirių miškas yra apjuosęs Rupkalvių aukštapelkę iš visų pusių.
Žalgirių miške yra įvairiausių biotopų, todėl jis pasižymi didele augalijos įvairove. Šiame miške yra aptikta 180 augalų rūšių. Visas miškas atitinka Natura 2000 reikalavimus. Miške auga valstybės saugomas gamtos paveldo objektas – Hermano Zudermano ąžuolas.
Žalgirio miške Nemuno deltos regioninio parko direkcija yra įrengusi pažintinį taką. Iš pietų mišką kerta vieškelis  4213  Rusnė–Galzdonai–Plaškiai . Miško trakuose įsikūręs Žalgirių kaimas.
Dvikupris kupranugaris

Išvaizda

Dvikupriai kupranugariai nuo vienkuprių kupranugarių skiriasi išvaizda. Jų kūno ilgis siekia iki 3 m, aukštis ties ketera siekia 180-230 cm. Vidutinė masė – 450-500 kg. Turi trumpą, iki 50 cm ilgio, uodegą. Kailio spalva įvairi, nuo rusvai pilkos iki tamsiai rudos, o patys ilgiausi plaukai dengia kaklą. Žiemai dvikupriams kupranugariams užauga tanki ir ilga vilna, tačiau pavasarį, kylant oro temperatūrai, jie labai sparčiai šeriasi.
Dvikupriai kupranugariai turi ilgą kaklą ir ištęstą galvą. Viršutinė jų lūpa perskelta, o akys apsaugai nuo smėlio ir vėjų pridengtos ilgų blakstienų. Kaip vienkupriai kupranugariai, geba užspausti nosį. Kupranugarių kojos baigiasi dviem pirštais, tačiau jie į žemę remiasi ne kanopomis, bet padų pagalvėlėmis.

Fiziologija

Kupranugarių skrandį sudaro keletas skyrių, palengvinančių augalinio maisto virškinimą.
Kuprose, skirtingai nuo plačiai paplitusios nuomonės, šie gyvūnai kaupia ne vandenį, bet riebalus. Prie nepalankių gyvenimo sąlygų prisitaikę ir vidaus organai: specifinės sandaros inkstai iš organizmo šalina tirštesnį šlapimą. Be to, kupranugarių eritrocitai yra ne apvalūs, kaip daugumos žinduolių, bet ovaliniai, todėl šie gyvūnai vienu metu gali išgerti didelį kiekį vandens. Dvikupriams kupranugariams būdingi didesni kūno temperatūros svyravimai nei kitiems žinduoliams: jos svyravimai gali siekti iki 8 °C, dėl to mažesnis tiek kūno perkaitimo, tiek peršalimo pavojus.

Paplitimas

Praeityje dvikupriai kupranugariai buvo plačiai paplitę visoje Centrinėje Azijoje, įskaitant Šiaurės Rytų Kiniją. Tačiau jau trečiajame tūkstantmetyje prieš mūsų erą šie gyvūnai buvo domestikuoti. Šiuo metu tokių gyvūnų skaičius siekia 2,5 mln. Laukinių dvikuprių kupranugarių populiacija, suskaidyta į tris tarpusavyje nesusijusius arealus, siekia apie 950. Viena iš tokių grupių gyvena Takla Makano dykumoje, kita Lob Noro žemumoje ir trečioji – Gobio dykumoje.
Jonas Juozapaitis

Biografija

1952–1961 m. mokėsi Dvariūkų aštuonmetėje mokykloje, 1968–1974 m. Vabalninko tarybiniame ūkyje–technikume, zootechnikas. 1975–1979 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1961–1965 m. Pakruojo rajono A. Ždanovo kolūkio darbininkas, 1965–1968 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1968–1975 m. „Ždanovo“ kolūkio fermos vedėjas, vyr. zootechnikas. 1979–1987 m. LKP Pakruojo rajono komiteto organizacinio skyriaus instruktorius, 1987–1990 m. „Nemuno“ kolūkio pirmininkas, 1990–1997 m. Linkuvos žemės ūkio bendrovės pirmininkas. 1997–2000 m., 2000–2003 m. ir 2003–2004 m. Pakruojo rajono savivaldybės meras, 2004-2008 m. ir nuo 2008 m. Seimo narys.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše), 2003–2004 m. (LSDP) ir 2011 m. (išrinktas, bet atsisakė mandato) Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Birutė, vaikai Rasma, Alina.
Viktoras Jocaitis

Biografija

Mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje, Petrogrado statybos technikos mokykloje, 1928–1932 m. Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) studijavo humanitarinius mokslus.
Spaudoje pradėjo bendradarbiauti 1914 m. žurnale „Vairas“. Nuo 1918 m. laikraščio „Lietuvos aidas“ darbuotojas, 1919–1928 m. laikraščio „Lietuva“ techninis redaktorius, atsakingasis sekretorius, straipsnių autorius. Nuo 1928 m. žurnalo „Savivaldybė“, nuo 1937 m. „Pasaulio lietuvis“ faktiškasis redaktorius. Buvo Vidaus reikalų ministerijos spaudos referentas, dirbo bibliotekininko, literatūrologo, vertėjo darbą. 
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys nuo pirmųjų jos gyvavimo metų.

Kūryba

Studijoje „Bedieviai kunigų seminarijoje“ (1936 m.) kritiškai aptarė Vinco Mykolaičio-Putino romaną „Altorių šešėly“, jį apibūdino kaip kūrybiškai neapibendrintų memuarų schemą. Straipsniuose nagrinėjo dekadentizmo, avangardizmo, simbolizmo apraiškas lietuvių literatūroje, aptarė žanrų ir literatūrinio proceso perspektyvas, polemiškai interpretavo Maironio, V. Mykolaičio-Putino, Vydūno kūrybą.
Parašė neišleistų apysakų, novelių, dramų, literatūros studijas „Didžioji poetės išpažintis“ (par. 1960 m., apie Salomėją Nėrį), „S. Nėries poezija ir Plechanovas“ (par. 1961 m.; abi neišleistos, rankraščius saugo Nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka). Išvertė Maksimo Gorkio kūrinių, Nikolajaus Dobroliubovo straipsnių.