google/wiki40b huggingface dataset:
Skarulių koplyčia

Istorija

1899 m. šalia kaimo esančiame gojelyje, kaip pasakojo vietiniai žmonės, apsireiškė Jėzus Kristus. Skaruliečiai toje vietoje pastatė medinę kopytėlę, joje patalpino didžiulį kryžių su Nukryžiuotuoju.
Skaruliuose gražiai būdavo švenčiamos Sekminės, visi eidavo į koplytėlę, stovėjusią gretimame miške, vadintame Gojumi. Per Sekmines jaunimas čia rengdavo gegužines. Kunigas su procesija eidavo ne tik iki koplytėlės, bet ir šventinti Neries vandenį. Skaruliečiai suėję į Gojų melsdavosi, atnešdavo gėlių ir žvakių, jomis išpuošdavo koplytėlę. Eidavo keliais apie ją. Gojus traukdavo žmones ir kitomis progomis – jaunimas čia per Jonines ieškodavo paparčio žiedo.
Išlikusi Stanislovo Utyros šeimos archyve 1939 m. nuotrauka su trimis kunigais prie koplytėlės (tarp jų Skarulių parapijos klebonas Pranciškus Vitkevičius).
Pokario metais Skaruliuose nuo 1959 m. buvo įsikūręs kolūkis, gyvenvietė tapo Jonavos priemiesčiu. Sovietmečiu tradicija švęsti koplytėlėje Sekmines nebuvo numarinta, vietos gyventojai į jas gausiai susirinkdavo. 1962 m. už kaimo, prie buvusio Gojaus, imta statyti Azotinių trašų gamyklą. Plečiantis statyboms koplytėlė ėmė kliūti, ji ne sykį buvo perkeliama į naują vietą tolyn link Neries.
Koplytėlė kartu su slenksčio akmeniu perkelta iš Tarasovos (taip buvo vadinama tenykštė jos stovėjimo vieta) į bažnyčios šventoriaus kampą priešais varpinę XX a. devinto dešimtmečio viduryje. Ją atremontavo vietinis gyventojas Petras Zvicevičius. Ji visada buvo atvira lankymui.

Tarasovos Nukryžiuotasis

Koplytėje esama stambaus kryžiaus su didele ekspresyvia XIX a. išdrožta Nukryžiuotojo skulptūra. Kryžiaus smailė netelpa patalpoje (paslėpta lubose). Kristaus veidas su užmerktomis akimis ir dvišaka barzda liūdnas ir mąslus. Galvą juosia žemai nuleistas erškėčių vainikas, krūtinės ląsta beveik trikampė, vos nužymėtais šonkauliais, rankų pirštai sugniaužti, rūpestingai išdrožtose kojose išryškintos venos ir sausgyslės. Trumpas klubų raištis suformuotas iš kelių juostų. Iš nugaros pusės skulptūra palyginti labai plokščia. Meninį jos poveikį menkina itin grubus nudažymas.
Trečiasis ūkio sektorius

Trečiasis ūkio sektorius, paslaugų sektorius – ūkio sektorius apimantis veiklą, kurio branduolį sudaro paslaugų tiekimas. Jis aprėpia tokias sritis kaip mokytojavimas, vadovavimas ir pramoninių gaminių platinimas. 
Paslaugų sektorius apima ūkines veiklas, kur kompanijos, įmonės ar atskiri žmonės, naudodami savo žinias ir laiką, didina produktyvumą, efektyvumą, potencialą, aplinkos tausojimą.
Sektoriaus produktas yra paslaugos, o ne gaminiai. Paslaugos apima įvertinimą, patarimus, patirties panaudojimą, aptarimus. Informacijos kūrimas (gamyba) dažnai irgi vadinamas paslauga, tačiau dalis ekonomistų žinių kūrimą priskiria ketvirtajam ekonomikos sektoriui.
Trečiasis sektorius apima paslaugų teikimą tiek kitoms verslo formoms, tiek galutiniams vartotojams. Paslaugos apima gabenimą, paskirstymą, perpardavinėjimą, pramogų teikimą, kovą su kenkėjais ir pan. Kartais teikiant paslaugas fizinės gėrybės yra perdirbamos (pvz., restoranų versle). Bet dažniausiai paslaugos apima sąveikas su žmonėmis, gamybinių ir kitokių procesų modifikavimą.
Per paskutinius 30 metų ekonomika smarkiai keitėsi, ir pramoninėse valstybėse ekonomikos svorio centras ryškiai pasislinko iš pirminio ir antrinio sektorių į trečiąjį (paslaugų) sektorių. Šiuo metu Vakarų pasaulio šalyse jis didžiausias ir sparčiausiai augantis.
Graižtvinis šautuvas

Graižtvinis šautuvas (rus. винтовка, angl. rifle) – rankinis ilgavamzdis šaunamasis ginklas su graižtviniu vamzdžiu, kurio ilgis paprastai viršija 70 kalibrų, skirtas šaudyti įrėmus buožę į petį.
Graižtviniai šautuvai būna kariniai, medžiokliniai ir sportiniai. Galima dar išskirti tarnybinius šautuvus, kuriuos naudoja policijos snaiperiai ir panašūs specialistai.
Kariniai šautuvai skirti priešui naikinti ugnimi (kulkomis), durtuvu ir buože.

Istorija

Pirmieji šaunamieji parakiniai ginklai su graižtvuotais vamzdžiais buvo pagaminti dar XV a. viduryje. Dėl grubios gamybos jie buvo dar netaiklūs, ir masiškai imti gaminti tik po 400 metų.
Pradžioje graižtviniai šautuvai buvo taiklių šaulių (dabar sakytume snaiperių) ginklai, tuo tarpu eiliniai pėstininkai šauliai naudodavo lygiavamzdžius šautuvus (muškietas), kurie šaudė apvaliomis švino kulkomis, kurių kalibras siekė iki 19 mm.
Napoleono karų metu D. Britanijos armijoje buvo keletas eksperimentinių dalinių, vadintų Rifles. Šie šaulių pulkai buvo naudojami kaip lengvieji pėstininkai (skirmishers) Ispanijoje ir Portugalijoje kovojant su Napoleono kariuomene. Jie buvo efektyvesni už panašius dalinius, ginkluotus muškietomis, nes šaudė toliau ir taikliau. Yra duomenų, kad tame kare 95-ojo Šaulių pulko šaulys Tomas Planketas (Thomas Plunkett) iš 400–600 m nušovė generolą Kolberą (Colbert).
XIX a. viduryje ginklų vamzdžių gamyba tiek ištobulėjo, kad graižtvinius vamzdžius buvo galima naudoti ir pigiems masiniams kariniams šautuvams. Muškietas ėmė keisti vienšūviai pro drūtgalį užtaisomi graižtviniai šautuvai. To meto (iki XX a. pradžios) šautuvai buvo labai ilgi (su durtuvu neretai siekdavo iki 2 m). Tokie šautuvai su durtuvais tikdavo kirstynėse gintis nuo kardais ginkluotų kavaleristų. Tuo tarpu patys kavaleristai ir kai kurios specialios kareivių grupės naudojo trumpesnius šautuvus karabinus.

Graižtviniai šautuvai Lietuvos kariuomenėje

Atkurtos Lietuvos kariuomenė buvo ginkluota Pirmojo pasaulinio karo šautuvais – rusiškais 7,62 mm 1891 m. Mosino šautuvais, vokiškais 7,65 mm 1898 m. mauzeriais, 7,9 mm angliškais enfieldais,  ir net japoniškomis 6,5 mm arisakomis 38.
1935–1939 m. buvo perkami belgiški karabinai FN Model 30 , kurie buvo žymimi Gedimino stulpais.
Dabartinė Lietuvos kariuomenė ginkluota 7,62 mm švediškais AK-4, 7,62 mm rusiškais AK-47, AK-47S, AKM, AKMS, 7,62 mm amerikietiškais M14, 5,56 mm amerikietiškais M16, 5,56 mm vokiškais G-36.
Vytautas Martinaitis (1949)

Biografija

1972 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1972–1974 m. Kauno politechnikos instituto projektavimo biuro inžinierius, 1974–1986 m. KPI, 1986–1989 m. Konstantinos universiteto (Alžyras) dėstytojas. Nuo 1989 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1989–1992 m. ir 2002–2015 m. Pastatų energetikos (iki 2009 m. Šildymo ir vėdinimo) katedros vedėjas, 1992–1996 m. Aplinkos inžinerijos fakulteto dekanas; nuo 2000 m. profesorius. 1993 –2014 m. konsultacinės bendrovės „Eksergija“ ekspertas. 1993–1994 m. stažavo Lozanos federalinėje politechnikos mokykloje (Šveicarija). Nuo 1993 m. Tarptautinės energetikos ekonomikos asociacijos (International Association for Energy Economics, IAEE) narys.

Mokslinė veikla

Mokslo darbų svarbiausia sritis – šilumos tiekimo miestams, pavieniams pastatams, patalpų mikroklimato sistemų, jų elementų analizė ir optimizavimas tvariosios energetinės raidos požiūriu. Keturių išradimų autorius.
Laiptai į dangų

„Laiptai į dangų“ – 1966 m. Lietuvos kino studijoje pagal to paties pavadinimo M. Sluckio romaną sukurtas meninis filmas. Nespalvotas. Plačiaekranis. Trukmė – 96 min.

Siužetas

Filmas pasakoja apie dramatišką ir skausmingą pokario Lietuvos tikrovę. 1948 metai. Kaimuose įsitvirtinusi sovietų valdžia aršiai kovojo su „buržuaziniais nacionalistais“, kuriuos lietuviai vadino „miško broliais“. Dėmesio centre – Indriūnų šeimos, žmonių, kurių sąmonė suformuota šimtmetinės baudžiavos likimas.
Šeima išyra, nes jos nariai atsiduria skirtingose barikadų pusėse. Vyresnės dukters vyras, buvęs Lietuvos kariuomenės karininkas, aršus tarybų valdžios priešas. Jaunesnioji sesuo Ramunė susieja savo likimą su komjaunuoliu Jauniumi.
Šiame filme itin ryškūs abiejų moterų charakteriai: rūpestingos, nuolankiai vyrų politiką primančios motinos ir maištingos jaunos dukters Ramunės, kuri bando laužyti patriarchalinės šeimos kanonus, kurios charakteris nėra linkęs taikytis; vyresnioji sesuo, priešingai, – pragmatiška vilioklė, flirtuojanti ir su komunistais, ir su partizanais.
Analų mokykla

Analų mokykla – istoriografinė XX amžiaus prancūzų istorikų mokykla. Pradininkai – Marcas Blochas ir Lucienas Febvre. Kritikavo politinės ir karinės istorijos sureikšminimą. Istoriją siekė paversti tarpdisciplininiu mokslu. Praeities tyrimams taikė menotyros, geografijos tokių socialinių mokslų kaip sociologija, ekonomika, antropologija, psichologija metodus. Padarė didžiulę įtaką istorijos mokslo raidai XX amžiuje.

Atstovų kartos

Mokyklos atstovai skirstomi į 3 kartas. Pirmajai kartai priskiriami mokyklos pradininkai Marc Bloch ir Lucien Febvre. Dėstydami Strasbūro universitete, jie 1929 m. pradėjo leisti poleminį žurnalą Annales d’histoire économique et sociale (vėliau pervadintą į Annales. Economies, sociétés, civilisations; nuo 1994 m. Annales. Histoire, Sciences Sociales), iš kurio ir kilo mokyklos pavadinimas. Tiek Blochą, tiek Febvre stipriai paveikė vieno iš sociologijos pradininkų Émile Durkheimo ir jo mokinių visuomenės tyrimai ir idėjos. Annales redaktoriai kritikavo tuo metu vyravusios pozityvistinės mokyklos idėjas, kuri visą dėmesį skyrė politinei „karalių ir karvedžių“ istorijai. Jie siekė į praeities tyrimus įtraukti ekonominių, socialinių ir kultūrinių procesų raidą, kreipė dėmesį į marginalinius istorijos reiškinius.
Antrajai Analų mokyklos kartai priskiriami Antrojo pasaulinio karo metu ar tuoj po jo subrendę istorikai. Žymiausi iš jų Fernandas Braudelis, Pierre Goubert ir Ernestas Labrousse. Savo darbuose jie įtvirtino ir išplėtė savo pirmtakų ir mokytojų idėjas. Ekonomika ir socialiniai santykiai, Febvre pradėta plėtoti mintis apie gamtinių sąlygų svarbą visuomenės raidai tapo neatsiejama istorijos tyrimo dalis. Nemažiau reikšmingas antrosios kartos indėlis į mokslo plėtojimą yra Braudelio „ilgo nuotolio“ (la longue durée) koncepcija, kuri atsirado dėl Claude Lévi-Strausso struktūralizmo idėjų įtakos. Ši koncepcija visuomenę apibūdina kaip inertišką, save reguliuojantį organizmą – struktūrą, kurios pokyčius galima pajusti tik ilgo laiko („ilgo nuotolio“) perspektyvoje. Kiti žinomesni kartos atstovai - Pierre Chaunu, Pierre Villar.
Trečiosios kartos atstovai atsakingi už dar vieną daugiasluoksnį lūžį istorijos sampratoje. Šalia ekonominių ir sociologinių tyrinėjimų, aštuntajame dešimtmetyje atsigręžta ir į kultūros bei mentaliteto istoriją, Jacques Le Goffo ir Pierro Nora pavadinta „Naująja istorija“ (Nouvelle histoire). Naujosios kartos istorikai ėmėsi tyrinėti meno palikimą, per jį atskleisdami „kolektyvinių vaizdinių“, įpročių, mąstymo struktūrų raidą. Jie ėmėsi kritikuoti tradicinę istorijos periodizaciją. Pradėjus taikyti kitų mokslų metodus „Naujoji istorija“ apjungė daugelį kitų socialinių ir humanitarinių disciplinų.
Trečiosios kartos atstovai - Georges Duby, Jacques Le Goff, Pierre Nora, Emmanuel Le Roy Ladurie, Philippe Ariés, Mona Ozouf, Arlette Farge, Michele Perrot, Alain Besancon, Francois Furet, Michelle Vovelle, Maurice Agulhon, Robert Mandrou, André Burguiére. Mokyklos pasekėjai dirba Vokietijoje, Italijoje, Lenkijoje, Rusijoje, JAV ir kitose šalyse.
Aktyvinė kalba

Aktyvinė kalba (fientyvinė struktūra, aktyvinė tipologija, aktyvumas; lot. activus 'veikiantis, veiklus') – kalba, kurios lingvistinei tipologijai būdinga orientuotis ne į semantinę objekto ir subjekto priešpriešą, kaip nominatyvinėse-akuzatyvinėse kalbose, o į vadinamuosius aktyvųjį ir neaktyvųjį pradus.
Leksikoje aktyvinė struktūra atsiskleidžia daiktavardžius skirstant į aktyviųjų (gyvųjų) ir neaktyvių (negyvųjų) klases, o veiksmažodžius – į aktyviuosius (veiksmo) ir statinius (būsenos). Būdvardžio klasės nėra. Aktyvinių kalbų sintaksei būdinga aktyvinių ir neaktyvinių sakinio konstrukcijų sąveika, vadinamųjų artimojo ir tolimojo papildinių samprieša.
Aktyvinėms priklauso dauguma Šiaurės ir Pietų Amerikos indėnų kalbų.
Larry King

Biografija

L. Kingas gimė žydų imigrantų iš Rytų Europos šeimoje. Motina buvo drabužių pardavėja Jennie (Gitlitz), kilusi iš Vilniaus, tėvas – restorano savininkas, gamyklos darbininkas, gimęs Kolomyjoje, dab. Ukrainoje. L. Kingas mokėsi Bruklino Lafayette vidurinėje mokykloje. Anksti mirus tėvui, jis po mokyklos nestojo į koledžą, bet ėjo į darbą, kad padėtų motinai, auginusiai du sūnus.
CBS komentatoriaus James Sermons patarimu, 1957 m. išvyko į Majamį, kur pradėjo savo karjerą radijo WAHR eteryje. Ted Turner pasiūlymu, perėjo dirbti į žinių kanalą CNN, kai jis dar tik kūrėsi.
8 kartus vedęs, susilaukė 4 vaikų nuo trijų žmonų. 1997 m. vedė aktorę Shawn Southwick.
Dasmarinjasas

Istorija

Miestas pavadintas Filipinų gubernatoriaus ispano Gómez Pérez Dasmariñas (1519–1593) garbei. 1867 m. ispanų kolonijinė valdžia Dasmarinjasui suteikė municipalines teises. 1897–1898 m., Filipinų revoliucijos metais, mieste vyko susirėmimai tarp kovojančių pusių. Ispanams užėmus miestą, buvo sudeginti visi miesto pastatai, išskyrus katalikų bažnyčią. 1905–1907 m. Dasmarinjasas buvo gretimo Imuso miesto rajonu (barrio). 1907 m. vėl išskirtas į atskirą municipalitetą.

Ekonomika

Manilos metropolijos kaimynystė lėmė spartų miesto vystymąsi, pramonės, švietimo ir sveikatos įstaigų augimą. Veikia trys pramonės parkai: First Cavite Industrial Estate, Dasmarinjaso technoparkas, NHA pramonės parkas. Mieste įsikūrę Manilos universitetų padaliniai.
Antanašės dvaras

Istorija

Antanašės dvarvietę nuo XVIII a. valdė  Bilevičių, Morikonių, Romerių giminės. Antanašėje gyveno žymus visuomenės veikėjas Mykolas Juozapas Romeris (1776-1853). Po jo mirties paveldėtame dvare apsigyveno iš tremties sugrįžęs Edvardas Jonas Romeris (1806-1878). Romerių turėta sodyba 1855 m. sudegė, bet E. J. Romeris pastatė naujus mūrinius rūmus. Po E. J. Romerio mirtes dvarą paveldėjo jo sūnus Bronislovas (1856-1899). Po šio ankstyvos mirties Antanašės valdos atiteko jo vaikams.  Dvare buvo saugomos antspaudų, tabokinių ir žiedų bei paveikslų kolekcijos. Didelę vertę turėjo Romerių šeimos archyvas, kuriame buvo
sukaupti dokumentai nuo XVI a.
Sovietmečiu dvarvietė buvo kolūkio nuosavybė. Juose buvo įsikūrusi kolūkio administracija, kultūros namai, biblioteka.  Po kolūkio dvarą turėjo žemės ūkio bendrovė. Vėliau dvaro pastatas buvo privatizuotas. Sovietmečiu, be kitų perstatymų, griovimų, rūmų šiaurės vakarų pusėje pristatytas silikatinių plytų mūro priestatas.
2018 m. duomenimis, pagrindinis dvaro pastatas buvo intensyviai tvarkomas.

Architektūra

Dvarvietėje stovi pagrindinis neogotikinio stiliaus balto mūro statinys. Sodybą supa suformuoto peizažinio parko fragmentai, prieinantys  prie Našio ežero. Link rūmų veda privažiavimo kelias su  lapuočių medžių alėja. Parke išlikę medžių masyvai, grupės, pavieniai medžiai: vyrauja ąžuolai, pušys, eglės, klevai, liepos, uosiai, beržai. Yra daug priaugusių savaiminių medžių ir krūmų. Teritorijos centrinėje dalyje  telkšo du natūralūs vandens telkiniai.
Dvaro pastatą yra nutapęs dailininkas Alfredas Romeris (1832-1897). Akvarelėje virš rūmų matyti iškilęs neogotikinis bokštas, deja, neišlikęs – jis XX a. buvo nugriautas. Rūmai paprastos architektūros, jų puošyboje nepanaudota ypatingų dekoro elementų. Statinys sudėtinis, sudarytas iš dviejų korpusų, 1 aukšto, su pusrūsiu ir pastoge, pritaikytas prie reljefo.
Žaltvykslės (filmas)

Siužetas

Siužeto pagrindas – H. K. Anderseno pasakos „Mergaitė, užmynusi ant duonos“, „Šešėlis“, „Auksinis berniukas“, „Nauji karaliaus rūbai“.
Jonas Černius

Biografija

Baigė Kupiškio pradinę mokyklą, Panevėžio gimnaziją. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. Baigęs Kauno karo mokyklą tarnavo Trečiajame pėstininkų pulke, kovų su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės daliniais dalyvis. 1920 m. baigė inžinerijos karininkų kursus Kaune.
1920–1925 m. tarnavo Elektrotechnikos batalione, 1926 m. tarnavo Technikos pulke. 1925 m. baigė Aukštųjų karininkų kursų Elektrotechnikos skyrių. 1929 m. baigė Briuselio aukštąją karo inžinerijos mokyklą. 1932 m. Paryžiuje baigė Prancūzijos generalinio štabo akademiją.
1932–1934 m. Karo technikos štabo, 1934 m. Kauno karo mokyklos, Vyriausiojo štabo valdybos Operacijų skyriaus viršininkas. 1935–1939 m. Kariuomenės štabo viršininkas. 1937 m. brigados generolas. 1939 m. kovo 28 d. – lapkričio 21 d. XX ministrų kabineto ministras pirmininkas, vėliau Pirmosios pėstininkų divizijos Vilniuje vadas iki 1940 m. birželio mėn. Dėstė inžinerijos dalykus Karo mokykloje, Aukštuosiuose karininkų ir Generalinio štabo karininkų kursuose, parengė vadovėlių. Bendradarbiavo karinėje spaudoje.
SSRS okupavus Lietuvą, 1940–1941 m. Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso štabo viršininkas, 1940 m. generolas majoras. Prasidėjus SSRS-Vokietijos karui iš Raudonosios armijos pasitraukė. 1941–1944 m. dirbo Kupiškio malūno direktoriumi, atsisakė bendradarbiauti su vokiečių okupacine valdžia. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1947 m. persikėlė į Didžiąją Britaniją, nuo 1948 m. gyveno JAV. Trumpai dirbo BALF, vėliau inžinieriumi. Jo vardu pavadinta Noriūnų Jono Černiaus pagrindinė mokykla.
1998 m. jo ir žmonos palaikai pervežti į Lietuvą ir palaidoti Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Alberto ežeras

Istorija

Pirmasis europietis, atradęs ežerą (1864 m.) buvo britų tyrinėtojas Samuel Baker. Jis ežerą pavadino tuometinio Anglijos princo Alberto garbei. 1973–1997 m. Kongo DR ežeras buvo vadinamas Mobutu Sese Seko pavadinimu, tuometinio šalies diktatoriaus Joseph-Désiré Mobutu garbei.
Alytaus miesto savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Alytaus miesto savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Alytaus miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Savivaldybės meru 18 balsų išrinktas Feliksas Džiautas. Gediminas Jegelevičius gavo 6, Gintaras Šurkus – 2 balsus. Mero pavaduotojais paskirti Dobilas Kurtinaitis, už kurį balsavo 17 tarybos narių ir Danguolė Juozapavičienė, surinkusi 21 balsą.
Žudymo manija

Turinys

Maiklas yra sėkmingas aktorius, tačiau jo praeityje yra didelė paslaptis – būdamas 13 metų, jis peiliu nužudė tėvą. Dabar jis kartu su drauge Debora atvyksta į motinos namus, kuriuose apsistojusi filmavimo komanda, besirengianti kurti siaubo filmą apie moteris žudantį maniaką. Dar nepradėjus darbų, tarp prasideda tikros komandos narių žmogžudystės.
Slabadėlė (Panevėžys)

Aplinkinės gyvenvietės

KREKENAVA – 1,5 km
Mairiškiai – 1 km
Linkavičiai – 1,5 km
Afu Ra

Afu Ra (g. 1979 m.) – JAV repo stiliaus atlikėjas.
Atlikėjas gyvena Niujorke.
Hidrofobiškumas

Hidrofobiškumas (gr. hydro 'vanduo' + phobos 'baimė') – medžiagų arba molekulių savybė nesąveikauti su vandeniu, pavyzdžiui netirpti vandenyje arba atstumti vandenį. Hidrofobiškumas kartais dar vadinamas lipofiliškumu.
Vanduo – polinė medžiaga, linkusi sąveikauti (sudaryti vandenilinius ryšius) su polinėmis molekulėmis (kurios turi pilną elementarų krūvį ar netolygų krūvių pasiskirstymą). Vandens molekulės dinamiškai jungiasi tarpusavyje ir su kitomis vandenyje esančiomis hidrofilinėmis molekulėmis, tuo tarpu hidrofobinės molekulės dėl jų nepolinės prigimties išstumiamos iš vandens molekulių ir kitų hidrofilinių molekulių bei jonų sistemos ir sudaro atskirus telkinius. Šito stūmimo atstojamoji jėga vadinama hidrofobine sąveika (angl. hydrophobic interaction).
Lipidai, steroidai ir kt. – nepolinės hidrofobinės medžiagos. Buityje naudojami aliejai (lipidai) nesimaišo su vandeniu ir susitelkia į mažus lašelius būtent dėl savo hidrofobinių savybių.
Rojus Mizara

Biografija

Nuo 1913 m. gyveno JAV. 1919 m. baigė M. Petrausko muzikos mokyklą Bostone (chorvedys). Lietuvos socialistų sąjungos, nuo 1919 m. JAV komunistų partijos narys. 1922–1925 m. dirbo laikraščio „Vilnis“ redakcijoje. 1927–1928 m. redagavo Argentinos laikraštį „Rytojus“. 1934–1936 m. žurnalo „Šviesa“, 1934–1967 m. laikraščio „Laisvė“ redaktorius. 
Dalyvavo Lietuvių darbininkų susivienijimo veikloje, 1932–1946 m. pirmininkas, Amerikos lietuvių darbininkų literatūros draugijos, Lietuvių meno sąjungos veikloje, vaidino scenos mėgėjų spektakliuose. Palaikė ryšius su draugija „Tėviškė“.

Kūryba

Kūryba tendencinga, propaguojanti socializmo idėjas. Romanuose kritiškai vaizdavo Amerikos gyvenimą ir lietuvių imigrantų buitį; romanai publicistiškų intriguojančių siužetų. Pjesėse išjuokiamos išskaičiavimu paremtos vedybos, smerkiamas noras bet kokiomis priemonėmis pralobti. Paskelbė publicistikos, atsiminimų knygų. Pasirašinėjo M. Murago, Nadyro, M. Rasodos slapyvardžiais.
Žemaičių balsas (laikraštis)

Žemaičių balsas – politikos, mokslo ir literatūros liaudininkų pakraipos laikraštis, leistas 1924 m. kovo mėn. – 1925 m. spalio mėn. Tauragėje.

Istorija

Ėjo dukart per mėnesį, kas savaitę. Leido V. Augaitis, Jonas Bildušas, Juozas Toliušis. Spausdino „Titnago“ spaustuvė Šiauliuose. Išėjo 13 numerių.
Redagavo V. Augaitis, Juozas Kazys Beleckas, Juozas Toliušis.
Pranas Enskaitis

Pranas Enskaitis (slapyvardis Mažasis Brolis, 1905 m. gegužės 18 d. Griškabūdis – 1992 m. kovo 31 d. Hamiltonas) – lietuvių leidėjas, rašytojas.

Biografija

Baigė Fredos aukštesniąją sodininkystės ir daržininkystės mokyklą Kaune. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Kanadą. 1951 m. Rodnėjuje įkūrė skautų ir evangelikų periodinių leidinių leidybos bendrovę „Rūta“. 1957 m. kartu su leidykla persikėlė į Hamiltoną.
Redagavo ir leido laikraščius „Skautas“ (1949 m.), nuo 1950 m. žurnalą „Skautų aidas“, nuo 1974 m. „Sietynas“. Parašė prozos, poezijos, atsiminimų knygų.
Edmundas Ferdinandas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos – Nesvyžiaus linijos, tėvas Jonušas Pranciškus Radvila, motina Ona iš Liubomirskių giminės. Brolis Stanislovas Albertas Radvila.

Šeima

Žmona Izabelė Radvilaitė, Jurgio Frydricho Radvilos sūnaus Karolio Mikalojaus duktė.
Sūnus Ferdinandas Kristupas Radvila (1935–1992 m.) tapo gydytoju, vedė belgę Nicole de Schouethete de Tervarent, su kuria turėjo keturis vaikus. Duktė Marija Ana (g. 1962 m.) ištekėjo už Konstantino Mikalojaus vaikaičio, Davidgrodo paveldėtojo Motiejaus Radvilos (g. 1961 m.)Duktė Izabella Ghislaine (g. 1964 m.), ištekėjo už Motiejaus Dembinskio. Duktė Teresė Malgožata (g.1967 m.) netekėjusi. Sūnus Karolis Ferdinandas (g. 1969 m.) vedė Kotryną Klenevską, bet jų sūnus Janas mirė kūdikystėje.
Duktė Kristina Radvilaitė (g. 1937 m.) ištekėjo už Jano Milevskio.

Dvarai

XIV Olykos valdytojas, dalies Davidgrodo valdytojas.

Tarnyba

Tarnavo Lenkijos kariuomenėje, 1939 m. kaip lenkų karininkas, rotmistras, kartu su tėvu buvo suimtas NKVD, kalėjo Lubiankoje, kur jį ir tėvą tardė pats Lavrentijus Berija. Tačiau po trijų mėnesių, įsikišus Italijos karaliui ir draugams vokiečiams, buvo paleistas ir išvyko į Varšuvą. Iki 1942 m. Ginkluotos kovos sąjungos (Związek Walki Zbrojnej) karininkas, vėliau Armijos Krajovos poručikas. Apdovanotas keliais Antrojo pasaulinio karo laikų koviniais ordinais.
1945 m. su šeima vėl suimtas NKVD. Buvo kalinamas Krasnogorsko prie Maskvos koncentracijos stovykloje, specialiai įrengtoje lenkų aristokratams. 1947 m. paleistas išvyko į Varšuvą, bet ir ten buvo suimtas Visuomenės saugumo tarnybos. Po perversmo paleistas, su šeima gyveno Varšuvoje.
Mirė po nesėkmingos operacijos Londone. Palaidotas Radvilų kapavietėje Vilanove.