Lietuvos konstitucinės teisės istorija

Lietuvos konstitucinės teisės istorija - Lietuvos valstybės konstitucinių normų raida, istorija, kurios pradžia - 1791 m. Gegužės trečiosios Konstitucija.

Vilniaus konferencija

1917 m. rugsėjo 18-23 d. Vilniaus konferencijoje buvo sprendžiamas klausimas dėl Lietuvos tolimesnės ateities. Šios konferencijos rezoliucijoje buvo paskelbta, kad bus bandoma atkurti nepriklausomą, demokratiniais pagrindais Lietuvos valstybę. Konferencijoje buvo suformuota visuomenės institucija – Lietuvos taryba. Taigi pirmasis viešas bandymas atkurti Lietuvos nepriklausomybę buvo 1918 m. vasario 16 d. Lietuvos tarybos Nutarimas. Šis nutarimas išreiškė lietuvių tautos apsisprendimą atkurti nepriklausomą valstybę, demokratiniais pagrindais, taip pat buvo paminėta ir istorinė Lietuvos sostinė Vilnius. Jis reiškė, kad tai bus sunkaus ir galbūt ilgo kelio pradžia. Skelbiant šį nutarimą trūko labai svarbaus elemento – valdžios. Tuo metu Lietuva buvo Vokietijos okupacijos objektas, Lietuvos taryba nevykdė valdžios funkcijų ir buvo tik patariamoji institucija, bet šiuo aktu Lietuvos taryba pirmą kartą viešai paskelbė visoms užsienio valstybėms, taip pat okupuoti bandančioms, kad Taryba išreiškia tautos valią ir skelbia atskirą valstybę. Kadangi nebuvo valdžios, todėl nutarime buvo paminėta, kad bus kaip galima skubiau sušauktas demokratiškai išrinktas Steigiamasis seimas. 

Lietuvos valstybės Laikinosios Konstitucijos Pamatiniai Dėsniai (1918 m.)

1918 m. lapkričio 2 d. Lietuvos taryba priėmė laikinąją Lietuvos konstituciją, kuri vadinosi Lietuvos Valstybės Konstitucijos pamatiniai dėsniai. Ši konstitucija buvo trumpa. Joje buvo įtvirtinta, kad Valstybės taryba yra vienintelė įstatymų leidžiamoji institucija, Prezidiumui buvo pavesta laikinai vykdyti aukščiausios vyriausybės funkcijas, t. y. skelbti įstatymus, kviesti ministrą pirmininką ir tvirtinti Ministrų kabinetą Tarybos vardu. Šis aktas yra ypatingas tuo, kad jį rengusios Valstybės tarybos bandymas išlaikyti pusiausvyrą tarp 1918 m. liepos 11 d. savo nutarimo skelbti Lietuvą monarchija ir vis labiau stiprėjančių respublikinių nuotaikų pasekmė. Šioje konstitucijoje nieko nebuvo pasakyta apie teismus, nes nebuvo pakankamai kvalifikuotų žmonių, kurie galėtų eiti teisėjų pareigas, todėl tai vis dar liko vyriausybės kompetencijoje. Joje buvo skelbiama apie piliečių lygybę prieš įstatymus, atsisakyta privilegijuotų luomų, nuosavybės neliečiamumas, tikybos, žodžio, susirinkimų, draugijų laisvių garantijos taip pat buvo skelbiamos. Bet nebuvo įvardinta valstybės valdymo forma.
1919 m. sauso 24 d. Valstybės taryba papildė pamatinius dėsnius dar vienu skyriumi, kuriame įtvirtinta, kad Ministrų kabinetas gali leisti laikinuosius įstatymus nesant Valstybės tarybos.

Laikinoji Lietuvos valstybės Konstitucija (1920 m.)

Valstybės tarybai perdavus įgaliojimus Steigiamajam seimui, Lietuvos Valstybės laikinosios konstitucijos pamatiniuose dėsniuose įtvirtintos institucijos nebeliko, todėl Steigiamasis seimas paskubomis 1920 m. birželio 2 d. priėmė Laikinąją Lietuvos Valstybės konstituciją. Laikinoji Konstitucija patvirtino Steigiamojo seimo deklaruotą demokratinę respubliką. Pagal šią Konstituciją Steigiamasis seimas galėjo leisti įstatymus ir prižiūrėti jų vykdymą, tai buvo išimtinė teisė. Respublikos Prezidento reikšmė buvo sumenkinta, net buvo atsisakyta jo veto teisės. Ši Konstitucija palyginus su Laikinosios konstitucijos pamatiniais dėsniais praplėtė piliečių demokratines teises ir laisves, nebuvo užsiminta apie nuosavybės neliečiamumą. Konstitucijoje taip pat deklaravo mirties bausmę ir titulų panaikinimą. Bet Laikinoji Konstitucija nenustatė nei jo keitimo nei papildymo tvarkos.

Lietuvos valstybės Konstitucija (1928 m.)

Po įvykusio perversmo valdžioje, buvo bandoma stabilizuoti padėtį. Reikėjo sukurti naują Konstituciją. Iš pradžių buvo galvota skelbti referendumą, bet nesant palaikymo iš kitų partijų, buvo padaryta viskas paprasčiau, Vyriausybė oficialiai paskelbė prezidento pasirašytą aktą ir pavadino Lietuvos Valstybės Konstitucija.
Šioje Konstitucijoje buvo daug 1922 m. Konstitucijos normų, bet pagrindinis Konstitucijos bruožas buvo tas, kad buvo išplėstos Respublikos Prezidento galios, jam suteikiant kompetenciją leisti įstatymus. Buvo bandoma Prezidento instituciją išlaisvinti nuo Seimo valdžios (atsisakyta prezidento rinkimų Seime, prezidento kadencija buvo prailginta iki septynerių metų, prezidentą pavaduoti turėjo ne Seimo pirmininkas, o Ministras Pirmininkas, buvo atsisakyta galimybės nušalinti prezidentą prieš jo kadencijos pabaigą). Prezidentas taip pat turėjo teisę skirti ir atleisti ministrus, paleisti Ministrų Kabinetą. Visos šios praplėstos Prezidento teisės turėjo pagrindą šiai Konstitucijai iš demokratijos pasukti į autoritarizmą.

Lietuvos Konstitucija (1938 m.)

Konstitucija buvo autoritarinio pobūdžio, ji skelbė, jog „Lietuvos Valstybė yra respublika. Jos priešakyje yra Respublikos Prezidentas. Jis vadovauja Valstybei“.
Prezidentas atstovavo valstybę užsienio politikoje, skelbė Seimo rinkimus, šaukė Seimo sesijas, turėjo teisę ratifikuoti tarptautines sutartis, tvirtino Seimo priimtą valstybės biudžetą. Kadangi buvo Prezidentui įtvirtintos plačiausios teisės, nebuvo numatyta jo atsistatydinimo ar nušalinimo iš pareigų tvarka.

Laikinasis pagrindinis įstatymas (1990 m.)

Kartu su 1990 m. kovo 11-osios aktais priimtas Laikinasis pagrindinis įstatymas atliko laikinosios konstitucijos funkciją. Jame buvo įtvirtinti bendri nuostatai apie Lietuvos pilietybę, pagrindinės Lietuvos piliečių teisės, laisvės ir pareigos, ekonominė sistema, teismas, prokuratūra, vyriausybė, rinkimų sistema, socialinis vystymasis ir kultūra, LR Aukščiausioji taryba, baigiamieji nuostatai).
Laikinajame Pagrindiniame Įstatyme įtvirtinta, jog aukščiausioji valdžia priklauso Aukščiausiajai tarybai, Lietuvos Respublikos Vyriausybė ir Teismas.
Pagal savo formą Laikinasis Pagrindinis Įstatymas panašus į sovietinio laikotarpio įstatymą, bet jame buvo įtvirtintos atkurtos Lietuvos valstybės nuostatos, užtikrinančios žmonių teises ir laisves.
Per visą šio įstatymo galiojimo laikotarpį buvo pakeista maždaug trečdalis Laikinojo pagrindinio įstatymo straipsnių, kai kurios normos buvo redaguojamos po kelis kartus. Esant didelei demokratijos plėtrai, Laikinojo pagrindinio įstatymo neužteko, nes buvo siekiama, kad Lietuva taptu lygiateise tarptautinės bendrijos nare, šis įstatymas taip pat nesugebėjo įgyvendinti ir valstybės vidaus poreikių.