google/wiki40b huggingface dataset:
Beringija

Beringija – sausumos ruožas, geologinėje istorijoje jungęs Čiukčiją su Aliaska. Ši kontinentinio šelfo dalis periodiškai iškildavo ir nugrimzdavo į jūros dugną ir sudarydavo iki 2000 km pločio sausumos juostą tarp Azijos ir Šiaurės Amerikos. Nuosėdų tyrimai jūros dugne ir abiejose Beringo sąsiaurio pusėse rodo, kad per paskutinius 3 mln. metų Beringija iškilo ir vėl nugrimzdo po vandeniu mažiausiai šešis kartus. Kaskart susijungus žemynams iš Senojo pasaulio į Naująjį ir atgal migravo gyvūnai. Paskutinį kartą Beringija nugrimzdo prieš 10-11 tūkstančių metų. Iki tol sausumos tiltas tarp žemynų egzistavo prieš 15-18 tūkstančių metų.
Šiuolaikiniai tyrimai rodo, kad per šį laikotarpį kelias iš Azijos į Ameriką buvo atviras ne visą laiką. Praėjusius dviem tūkstančiams metų po paskutinės Beringijos iškilimo, Aliaskoje susijungė du milžiniški ledynai, kurie sudarė neįveikiamą kliūtį tarp žemynų. Kartais daroma prielaida, kad pirmykščiai žmonės, kurie spėjo pereiti iš Azijos į Ameriką, tapo kai kurių dabartinių Amerikoje gyvenančių tautų protėviais, pvz., tlinkitų.
Prieš Beringijai išnykstant paskutinį kartą, pasauliniai klimato pokyčiai sudarė sąlygas per Beringiją į Ameriką patekti dabartinių indėnų protėviams. Po to Beringijos vietoje susidarė dabartinis Beringo sąsiauris, o Amerikos gyventojai ilgam tapo izoliuoti. Amerikos apgyvendinimas vyko ir vėliau, bet jau jūros keliu arba ledu (eskimai, aleutai).
Telia

Lietuvoje

„Telia“ įmonė turi 88,15 % „Telia Lietuva“ AB akcijų. „Telia Lietuva“ įkurta 2016 m. „TEO LT“ įsigijus didžiausią šalies mobiliojo ryšio paslaugų bendrovę „Omnitel“. 2017 m. vasario 1 d. bendra įmonė buvo pervadinta į „Telia Lietuva“. Nuo 2000 m. bendrovės akcijomis prekiaujama vertybinių popierių biržoje „Nasdaq Vilnius“ (simbolis — TEL1L).
2017 m. pajamos siekė 370,1 mln. eurų, bendrovė turėjo daugiau kaip 2200 darbuotojų. 2017 m. turėjo virš 211 tūkst. išmaniosios televizijos, virš 264 tūkst. šviesolaidinio interneto, apie 1,35 mln. mobiliojo ryšio ir apie 416 tūkst. fiksuotojo ryšio vartotojų.
Nuo 2018 m. liepos vadovu paskirtas Dan Strömberg.

Latvijoje

„Telia“ valdo 49 % fiksuotojo ryšio bendrovės „Lattelecom“ akcijų, o Latvijos valstybei priklauso 51% akcijų. Mobiliojo ryšio bendrovėje LMT „Telia“ taip pat turi 49 % akcijų, šioje įmonėje Latvijos valstybiniam radijo ir televizijos centrui priklauso 23 % akcijų, įmonei „Lattelecom“ – 23 %, o Latvijos vyriausybei – 5 % akcijų.
David Teniers (Jaunesnysis)

Davidas Tenirsas Jaunesnysis (ol. David Teniers, 1610 m. gruodžio 10 – 1690 m. balandžio 25 d.) – XVII a. Nyderlandų baroko flamandų dailininkas. Garsus kaimo gyvenimo ir kaimiškais peizažų vaizdais.

Biografija

Davidas Tenirsas Jaunesnysis gimė 1610 m. grudžio 15 d. Antverpene. Jo tėvas buvo bendravardis dailininkas ir paveikslų perpardavinėtojas Davidas Tenirsas, pramintas Vyresniuoju. Pirmuosius mokslus, maždaug nuo 1626 m., Davidas išėjo tėvo dirbtuvėse. 1632 m. jis įstojo į Antverpeno Šv. Luko dailininkų gildiją. Tapė įvairiausiomis temomis: religinėmis, alegorinėmis, kasdienio gyvenimo, kariuomenės, peizažus.
Kūrybinio kelio pradžioje Tenirsas buvo paveiktas Adriaen Brouwer kūrybos, kuris vaizdavo kaimo žmonių gyvenimo scenas. Susipažino su Piterio Breigelio Vyresniojo kaimiškais vaizdais. 1637 m. vedė Jano Breigelio Vyresniojo dukrą Aną, kuri su kraičiu atsinešė senelio ir tėvo paveikslų. Maždaug tuo metu Tenirsas nutapė pirmą kaimo vestuvių temos paveikslą. Pirmenybė teikė scenų ir veikėjų vaizdavimui gamtoje, atvirame ore. Paveiksluose fiksavo valstiečių šventes, gyvūlėlių priežiūrą, žvejybą ir panašiai.
Po 1640 m. Tenirso paletėje pradėjo labiau dominuoti spalvos, paveikslai nebebuvo tokie monochromatiški, kaip ankstyvesnės kūrybos. Dominavo aukso atspalvio geltona spalva, po 1650 m. pradėjo dominuoti mėlyni tonai. Vienu svarbiausių jo darbų laikomas apie 1643 m. atliktas Antverpeno civilinės sargybos gildijos grupinis portretas. 1651 m. Tenirsas persikėlė į Briuselį, kur tapo Ispanijos Nyderlandų gubernatoriaus erchercogo Leopoldo Vilhelmo dvaro dailininku ir erchercogo paveikslų kolekcijos prižiūrėtoju. Nutapė Leopoldo ir savo portretus tarp erchercogo kolekcijos paveikslų (kurie vėliau buvo perkelti į Vieną). 1651 m. erchercogo pavedimu lankėsi Londone, kur tikriausiai matė Antonio van Deiko paveikslų. Šiam laikotarpiui priklauso vienas žymesnių Tenirso darbų „Šv. Antano gundymai“ (keli variantai). 
1656 m. mirė žmona ir Tenirsas vedė antrąkart − Isabella de Fren. 1656 m. Tenirsas perėjo tarnauti naujajam gubernatoriui regentui Chuanui Austrui. 1660 m. paruošė pirmą istorijoje erchercogo Leopoldo kolekcijos iliustruotą graviūromis paveikslų katalogą „Theatrum Pictorium“. 1663 m. Tenirsas prisidėjo prie Briuselio meno akademijos, o 1665 m. − prie Antverpeno akademijos įsteigimo. Davidas Tenirsas Jaunesnysis mirė 1690 m. balandžio 25 d. Briuselyje. Jo bendravardis sūnus, pramintas Trečiuoju, tapo dailininku, artimai sekusiu tėvo maniera. Anūkas (Davidas Ketvirtasis) irgi tapo dailininku. Savo karjeros antroje pusėje Tenirsas buvo vienu žymiausių to meto Europos dailininkų, tikėjosi būti pakeltas Ispanijos karaliaus Pilypo IV-ojo į riterius, kaip Rubensas ir Antonis van Deikas.
Lobnoro dykuma

Lobnoro dykuma (angl. Lop Desert; Lop Nur; Lop Nor) - dykuma, besidriekianti nuo Korlos miesto į rytus palei Kuruktagho papėdes į ankstesnįjį Tarimo baseiną Sindziange (tai Kinijos Uigūrų autonominis regionas). Šiaurės vakaruose yra Bagraškiolio ežeras (1030 m aukštyje). Lobnoro ežeras kitame gale yra 250 m žemiau.
Praeityje dabartinė Lobnoro dykuma buvo milžiniška pelkė rytinėje Sindziango dalyje. XX a. pabaigoje išdžiūvus Tarimui susidarė nederlinga dykuma. Kai kur dar aptinkamos drėgnos vietos upių vagų vietose. Smarkūs vėjai ir slenkančios kopos tapo šimtų žmonių mirties priežastimi. 
Svenas Hedinas 1934 m. valtimi upėmis keliavo į Lobnoro ežerą. Tada jis matė daug gyvūnų. Vėliau statomos užtvankos sulaikė į Lobnoro ežerą tekančių upių vandenį, ir vietoj ežero liko druskinga lyguma.

Reljefas

Dabar Lobnoro dykuma yra molingų ir smėlingų plotų mišinys. Molis daugiausia geltonas ar geltonai pilkas, kietas, su smulkaus žvyro priemaišomis. Jis sudaro terasas, gūbrius ir plokštiškus telkinius (jardangai), kurie sudaryti iš gana aiškiai išsiskiriančių sluoksnių. Vertikalūs jardangų šonai būna vėjo nušlifuoti, dažnai apačioje jie būna išgraužti labiau.

Tokius darinius skiria lygiagretūs vėjo išgraužti grioviai, nuo 2 iki 6 m gylio, orientuoti vyraujančių vėjų kryptimi - iš šiaurės rytų į pietvakarius. Slenkančių smėlynų ar kopų yra tik pietuose, ties Astin-tagh kalvomis.
Dykumos gyvūnija ir augalija skurdesnė negu Gobio. Šiaurinio pakraščio nendrynuose apsilanko laukiniai dvikupriai kupranugariai.

Smėlio audros

Iš beveik visos dykumos teritorijos smėlį nupučia smarkūs pavasario vėjai, o vėjo skraidinamos smiltys veikia kaip smėliasrautis. Pati dykuma yra dilinama, atplėštos dalelės nunešamos į Tarimo vandenis, sutekančius į ežerų sistemą.

Daug smėlio perpučiama per nuolat besikeičiančią Tarimo vagą ir sugula į didžiules kopas, besitelkiančias rytinėje Taklamakano dykumos gale. Pavasarį pučiantys vėjai neša aibes dulkių, tad sudaro lyg dulkių skraistes.
Ištikimasis sodininkas

Siužetas

Jauna pora – Džastinas ir Tesa – dalyvauja britų diplomatinėje misijoje Kenijoje. Viskas klostosi gerai, kol Tesa randama nužudyta. Kartu su merginos kūno randamas ir vietinio gydytojo kūnas, kas meta neištikimybės šešėlį Tesos reputacijai. Norėdamas surasti žmogžudystės kaltuosius ir atstatyti mylimos žmonos gerą vardą, Džastinas palieka Keniją ir išskrenda į Londoną. Aiškindamas žmonos ryšius, jis atskleidžia pavojingą sąmokslą, kurio aukomis gali tapti tūkstančiai nekaltų žmonių. Bet žmonos mirtis priežastis vis dar apsupta paslapties skraiste...
Liubeko teisė

Liubeko teisė − miestų teisės atmaina, susiformavusi XII–XIII a. Liubeke po to, kai jis 1226 m. tapo laisvuoju miestu. Liubeko teisė reiškia savivaldos suteikimą miestui. Liubeko teisė keitė asmeninį monarchų valdymą ar vietinių kunigaikščių valdymą atsiradusį dar Karolio Didžiojo laikais.
Liubeko teisė buvo perimta dar apie 100 miestų Baltijos jūros regione. Privilegijos sudarė vokiečių pirkliams ir amatininkams feodaliniuose teisiniuose santykiuose išimtinį statusą, palankų prekybos ir amatų plėtotei. XIII a. Liubeko teises turėję miestai sudarė galingą prekybos bendriją – Hanzos Lygą, kurios centras buvo Liubeke. Oficialaus Liubeko teisės kodekso nebuvo iki 1586 m., kai jis buvo išspausdintas leidėjo Johann Balthorn. Nepaisant to, Liubeko teisė buvo pavyzdys ir kitiems Vokietijos miestams, kurie siekė atsikratyti aristokratų valdymo. Liubeko teisė buvo pagrindas Dortmundo kodeksui Vestfalijoje, Goslaro kodeksui Saksonijoje ir Magdeburgo teisėms Rytų Europos miestuose. Nuo kitų miestų teisių Liubeko teisė šiek tiek skyrėsi šeimos ir turto reikalus reguliuojančių normų ypatybėmis.
Lietuvoje Liubeko teisė buvo įvesta Livonijos ordino įkurtoje Klaipėdoje 1258 m.

Pagrindiniai principai

Pagal Liubeko teisę miestas turėjo būti valdomas tarybos (vok. Rat), kurią sudarė 20 tarybos narių (vok. Ratherrn). Jie nebuvo renkami miestiečių, tačiau naujus narius skyrė iš miesto prekybos gildijų, stengdamiesi, kad gildijos būtų tinkamai atstovaujamos taryboje. Tarybos nariai paprastai tarnavo 2 metus, tačiau taryba galėjo prašyti tarybos nario pasilikti tarnyboje ilgiau. Kadangi dažniausiai taip ir buvo daroma, tai faktiškai tarybos nariai tarnaudavo iki gyvos galvos. Taryba iš savo tarpo rinko iki keturių burmistrų (vok. Bürgermeister), kurie dalinosi vykdomąją valdžią. Pirmasis burmistras, paprastai vyriausiasis, veikė kaip primus inter pares.
Motininė įmonė

Motininė įmonė – įmonė su kitomis teisiškai savarankiškomis įmonėmis (dukterinėmis įmonėmis) susijusi tam tikrais tarpusavio (teisinės) priklausomybės ryšiais.
Motininės ir dukterinės įmonių tarpusavio priklausomybė gali būti pagrįsta ir ekonominiais (pvz., bendrai vadovaujama, koordinuojama dukterinių įmonių veikla), finansiniais ryšiais (motininė įgyja kontrolinį akcijų paketą).

Reikšmė

Finansinės atskaitomybės atžvilgiu kai kuriose valstybėse motininės bendrovės yra įpareigojamos pateikti konsoliduotus koncerno finansinės apskaitos duomenis (balansus, ataskaitas).
Teisinė reikšmė gali pasireikšti tuo, kad motininėms bendrovėms nustatomi kokie nors įpareigojimai arba kaip nors kitaip nustatomas specialusis teisinis veiklos režimas, įtvirtinant motininės bendrovės teisės ir pareigas tam tikruose teisiniuose santykiuose.
Mokesčių atžvilgiu koncerno pajamų ir pelno apmokestinimo klausimai irgi vaidina didelį vaidmenį: konstatavus motininės ir dukterinės įmonių santykius, gali būti taikomos specialios taisyklės, jei tokios yra nustatytos atitinkamos teisės sistemos normų, reguliuojančių bendrovių veiklą (nacionalinėje, ES, tarptautinėje teisėje ir kt.).
Vadybos atžvilgiu tenka analizuoti, kaip ir kokiomis priemonėmis gali būti įgyvendinama įtaka arba naudojamasi tarpusavio priklausomybe, išnaudojant tokių santykių privalumus ir išvengiant neigiamų trūkumų, netinkamos veiklos pasekmių.
Kuenka (Ekvadoras)

Istorija

Ikikolumbiniais laikais dabartinio miesto vietoje buvo kanjarių gyvenvietė Guapondeleg. XV a. pab. miestą, kaip ir kitas kunjarių žemes, užkariavo inkai. Miestas pervadintas į Tumibambą ir tapo vienu svarbiausių imperijos miestų. Tačiau vėliau jis buvo nuniokotas karo tarp Huaskaro ir Atahualpos. Vėl išaugo 1557 m. Peru vicekaraliui Andresui Hurtadui de Mendosai įkūrus Kuenkos miestą.

Paveldas

Kuenka žymi savo gausiu kolonijinės architektūros paveldu. Svarbiausi miesto objektai yra Senoji katedra (pastatyta 1567 m.), Naujoji katedra (1967 m.), kitos XVI–XVII a. bažnyčios ir vienuolynai (El Carmen de Asuncion, La Concepcion). Yra centrinis miesto parkas. Netoli Kuenkos yra inkų tvirtovės Ingapirkos griuvėsiai. 1999 m. Kuenka dėl savo architektūros įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Dufenzės kultūra

Kultūra

Dufenzės kultūra – Maglemozės kultūros ankstyvasis laikotarpis, susiklostė veikiama Arensburgo kultūros. Žmonės gyvenvietes kūrė dažniausiai prie ežerų, upių ir pajūryje, gyveno nedideliuose, kartais ovalios formos, mediniuose pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Titnaginius įrankius dažniausiai gamino iš skelčių, nuskeltų nuo dvigalių ir vienagalių skaldytinių; rasta daug mikrolitų – jie naudoti ir kaip antgaliai, žeberklai, t. p. galinių gremžtukų, retušinių rėžtukų, ylų, peilių, kirvelių ir šiek tiek įkotinių antgalių. Iš kaulo ir rago gaminti žeberklai, antgaliai, kirveliai ir kapliai su skyle kotui, peiliukai. Iš medžio daryti luotai, irklai, plūdės, bučiai, namų apyvokos daiktai.
Laisvasis radijo formatas

Laisvasis radijo formatas (angl. freeform radio) – radijo tinklelio programavimo būdas, kada laidos vedėjui suteikiama visiška laisvė rinktis grojamą muziką neatsižvelgiant į vyraujantį muzikos stilių radijo stotyje ar stoties komercinius interesus.
Laisvojo formato etikos principai vedančiojo muzikinę laisvę apibrėžia kaip rekomendaciją laidos metu groti vieno pasirinkto stiliaus muzikines kompozicijas, tačiau nesmerkia tos pačios tematikos, bet skirtingų stilių kūrinių grojaraščio.
Moko kalnas

Moko kalnas (portug. Morro do Moco) – kalnas vakarų Angoloje, Bijė plokščiakalnyje, Huambo provincijoje, į šiaurės vakarus nuo Huambo. Aukščiausias visoje šalyje. Aukštis 2620 m.
Henenbergerio žemėlapiai

Henenbergerio žemėlapiai – Prūsijos, Mažosios Lietuvos ir dalies Lietuvos žemėlapiai, kuriuos 1569–1595 m. sudarė kunigas, istorikas, geografas ir kartografas Kasparas Henenbergeris.

Žemėlapiai

Braižyti padėjo sūnus Hansas. Medžiagą jiems rinko Prūsijos kunigaikščio lėšomis nuo 1569 m. keliaudamas po Prūsą ir Mažają Lietuvą. Ankstesni žemėlapiai sudaryti, anot K. Henenbergerio, daugiau pasityčiojimui, negu krašto garbei. 1576 m. sudarė veikalo „Prūsija yra prūsų kraštas“ (Prussiae das ist Landes zu Preussen) žemėlapį „Didžioji Prūsų krašto lenta, arba žemėlapis“ (Preussische groesse Landtaffel oder Mappen). Šis Prūsijos žemėlapis, kurį vėliau autorius vadino Didžiuoju Prūsijos žemėlapiu – pirmas stambaus mastelio (1:370 000 to krašto kartografijos darbas. 1584 m. veikalo priede yra žemėlapis – Prūsijos kraštas, suskirstytas pagal senuosius vietovardžius, vandens telkinius, upes, jūras.
Naujos redakcijos 1595 m. žemėlapis pavadintas „Tiksliu Prūsijos žemėlapiu“ (Prussia accurate descripta). Jame pažymėta apie 1000 upių ir upelių, daugybė ežerų, svarbiausios pelkės, didžiausios girios, daugiau kaip 1000 gyvenviečių. Iš Prūsijos 11 žemių nurodytos 8, užrašai lotynų kalba. Išvardyti Prūsijos kaimynai, tarp jų Žemaitija, Sūduva, Lietuva (Didžioji Lietuva). Detaliai pavaizduota Klaipėdos sritis ir baltų žemės Mėguva, Pilsotas, Karšuvos vakarinė ir Skalvos šiaurinė dalis. Iš kitų to meto Europos kartografų darbų Henenbergerio žemėlapiai išsiskyrė tikslumu, išsamumu. Pagal juos parengti Prūsijos žemėlapiai buvo populiarūs iki XVII a. vidurio. Originalių Henenbergerio žemėlapių 3 egz. saugomi Prūsijos kultūros paveldo valstybinėje bibliotekoje Berlyne, l egz. – Greifsvaldo universiteto Geografijos institute.
Jane's Information Group

Istorija

Kompaniją 1898 m. įkūrė Fredas Džeinas (Fred T. Jane). Jis anksčiau buvo karinio laivyno mėgėjas ir rinko kovinių laivų apžvalgas, o vėliau jo hobis išsivystė į enciklopedinį leidinį All the World’s Fighting Ships ('Visi pasaulio koviniai laivai'), kuris 1898 m. ir buvo išleistas.
Palaipsniui kompanija apėmė ir kitas karinės informacijos sritis. Kompanijos leidžiami žinynai ir profesiniai žurnalai dažnai laikomi vieša informacija apie karinės technikos ir transporto sistemas.
Kompanija iki šiol tiekia iš atvirų informacijos šaltinių surinktą informaciją apie gynybos, saugumo, transporto ir įstatymų priežiūros sritis.
Blogi pojūčiai (filmas)

Turinys

Manuelis – buvęs smogikas, patekęs į savo boso nemalonę. Šis nori jį nužudyti, tačiau to kol kas nedaro, bijodamas, jog Manuelis gali paskelbti susikompromitavusių asmenų sąrašą. Ieškodamas ramios vietos, jis pradeda slapstytis bordelyje, kuriame dirba jo buvusi meilužė Mikol. Čia jis susipažįsta su paslaptinga moterimi Vitorija...
Ušačių rajonas

Geografija

Rajono plotas – 1490 km². Ribojasi su Polocko, Šumilino, Bešenkovičių, Lepelio rajonu, Dokšicos ir Gluboko rajonais. Aukščiausia vieta – 239 m. Teka Dauguva, Ušačia, iš viso 18 upių. Telkšo 178-i, kurių bendras plotas – 77 km².
Miesto knyga

Miesto knyga (vok. Stadtbuch; lot. liber civitatis, sen. vok. Statpuech) - miesto dokumentas, kuriame būdavo užrašomi miesto administracijos teisiškai privalomi aktai, savotiškas registras. Svarba išaugo su didėjančiu Viduramžių miestų savarankiškumu (XII a.) miesto valdovo atžvilgiu.
Seniausios knygos - 1130 m. Kelno miesto knyga, Schreinsbücher (Grundbuch). Ypač plito Šiaurės Vokietijoje XIII a. (Kylis 1242, Rostokas apie 1254, Vismaras 1272 m.). Knygas vedė miesto raštininkas Miesto tarybos pavedimu. Didesnių miestų kanceliarijose vyriausias miesto raštininkas (pronotarius) grynai protokolinę veiklą deleguodavo savo pirmiesiems padėjėjams, miesto raštininkams (notarius). Raštininkai iš pradžių įrašus žymėdavosi vaško lentelėse ar popieriuje, o vėliau perkeldavo į miesto knygas.
Miesto knyga įgavo viešąjį patikimumą, iki XIV a. įgijo procesinę įrodomąją galią.
Įrašai iš pradžių būdavo lotynų kalba, nuo XIV a. II pusės - vis labiau tautine kalba.
Krakoviakas

Krakoviakas (lenk. krakowiak – krokuvietis) – lenkų liaudies šokis.

Šokis

Muzikinis metras 2/4, ritmas sinkopinis, tempas greitas. Būdinga ori laikysena, sudaužimas kulnimis, sutrepsėjimai, sukimasis, apėjimai. Iš pradžių buvo šokamas vyrų, vėliau – poromis. Atsirado Krokuvos apylinkėse XVI a., nuo XVIII a. paplito visoje Lenkijoje, pradėtas šokti ir Lietuvoje. XIX a. – XX a. pradžioje kaip pramoginis šokis buvo šokamas ir kitose Europos šalyse. Krakoviako muziką vartojo Frederikas Šopenas, Stanislovas Moniuška, Michailas Glinka, Ignacijus Pederevskis, Borisas Asafjevas ir kiti.
Reklama ir informacija

Reklama ir informacija – Trakų rajono laikraštis, ėjęs nuo 1996 m. gruodžio 24 d. iki 1998 m. Trakuose.

Istorija

Leido D. Karlonaitės individuali įmonė. Redaktorė G. Noreikienė. Tiražas 3000 egz.
Virdžinija (PAR)

Istorija

1890 m. vietovę Virdžinija pavadino čia dirbę iš Virdžinijos valstijos kilę geležinkeliečiai. 1949 m. įkurta aukso kasėjų gyvenvietė. 1988 ir 1994 m. Virdžiniją ir apylinkes siaubė potvyniai.
Burtų trikovės turnyras

Burtų trikovės turnyras – fiktyvus turnyras, aprašytas J. K. Rowling Hario Poterio knygose. Tai yra magiškos varžybos tarp trijų mokyklų: (Hogvartso, Beubenstono ir Dumstrango) dėl šlovės, pinigų ir pagrindinio prizo: šlovės.
Pirmas Burtų trikovės turnyras buvo įrengtas 1294 metais. Turnyrai vyko kas penkerius metus. Maždaug 1792 metais, turnyras buvo atšauktas, nes jame įvyko daug mirčių. 1994 metais, turnyras buvo atstatytas su saugos priemonėmis.

Taisyklės

Mokiniai, norintys dalyvauti turnyre,  ant popieriaus lapelio užrašo savo vardą ir mokyklos pavadinimą, ir, tada įmeta jį į Ugnies Taurę. Tik septyniolikos (o tai reiškia - pilnamečiai) metų sulaukę mokiniai gali dalyvauti šiame turnyre. Tada Taurė išrenka geriausią mokinį iš kiekvienos mokyklos. Varžovai yra išrenkami pagal jų drąsą, magijos sugebėjimus, sumanumą, bei išradingumą.Visos trys užduotys yra labai sunkios ir pavojingos, be to keičiasi kasmet. Visi trys varžovai renka taškus ir yra skirstomi į prizines vietas. Negalima naudotis draugų, mokinių ar mokytojų pagalba. Sukčiavimas taip pat neleistinas.

1994 metų Turnyras

Knygoje Haris Poteris ir Ugnies taurė (1994 m.) vyko Burtų trikovės turnyras. Keturi varžovai ištraukti iš Ugnies taurės buvo Haris Poteris, Sedrikas Digoris, Viktoras Krumas ir Fler Delakur.
RKL 2013–2014 m. sezonas

RKL 2013–2014 metų sezonas – 9-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 32 klubai: 14 varžėsi A divizione, 18 B divizione. Lygoje triumfavo Raseinių „Raseiniai".
Darius Zagorskis

Biografija

Mokėsi Vilniaus miesto šachmatų ir šaškių sporto mokykloje. 2005 m. tarptautinis korespondencinių šachmatų meistras. 2008 m. rugsėjo 20-26 d. Plevene (Bulgarija) įvykęs eilinis ICCF Kongresas suteikė vyresniojo tarptautinio meistro (SIM) titulą.
Vilja Klaros provincija

Geografija

Vilja Klaros provincijai priklauso daug smulkių Sabanos-Kamagvėjaus salyno salų, nusidriekusių pagal pakrantę. Būdingas kalvotas kraštovaizdis – iškilusios Santa Klaros aukštumos (aukštis iki 464 m), bei Eskambarajaus kalnai (~900 m). Yra ežerų, svarbiausia upė – Sagva la Grandė.
Zigmas Katilius

Zigmas Katilius (1928 m. gruodžio 15 d. Marijampolėje – 2008 m. gruodžio 2 d. Vilniuje) – bokso pedagogas, nusipelnęs Lietuvos treneris (1965 m.).

Biografija

Mokėsi Marijampolės 1-oje gimnazijoje (dabartinėje Rygiškių Jono). Susiklosčius politinei situacijai, baigė Marijampolės suaugusiųjų gimnaziją.
Parengė 24 sporto meistrus ir 58 kandidatus į sporto meistrus. Pirmojo olimpinio čempiono Dano Pozniako pirmasis treneris (1953–1958), tarptautinės (AIBA) kategorijos bokso teisėjas (1992 m.), dirbo sportinį-administracinį darbą (1958–1997), jam vadovaujant, Lietuvos bokso federacija (LBF) pripažinta Europos (EABA) ir pasaulio (AIBA) mėgėjų bokso federacijų, Lietuvos bokso federacijos generalinis sekretorius (1991–1994) ir prezidentas (1994–1997).
Nuo 1966 m. „Žalgirio” draugijos garbės narys.
Palaidotas Kaune, Petrašiūnų kapinėse.
Kęstutis Bacvinka

Biografija

1982 m. baigė Naujosios Ūtos aštuonmetę mokyklą, 1986 m. – Kauno A. Kvedaro miškų technikumą, 2007 m. – Kauno miškų ir aplinkos inžinerijos kolegiją, 2017 m. – Aleksandro Stulginskio universitetą.
1987–1989 m. tarnavo sovietinėje armijoje Afganistane. 1989–1991 m. dirbo Prienų rajono statybinėje organizacijoje. 1991–2016 m. Dubravos eksperimentinės mokomosios miškų urėdijos Vaišvydavos girininkijos girininkas.
Nuo 2016 m. Seimo narys.
Vedęs, žmona Aušra, dukros Indrė, Ingrida.
Ginkūnų dvaras

Istorija

XIX a. pabaigoje grafas Vladimiras Zubovas su žmona Sofija Ginkūnų dvare sukaupė apie 3000 knygų biblioteką. 1900 m. knygas perdavė Šiauliuose įkurtai visuomeninei bibliotekai.
1896 m. savo rūmų rūsyje Sofija ir Vladimiras Zubovai įsteigė slaptą lietuvių mokyklą, dalį savo pajamų skyrė vietos jaunimui mokyti. Mokyklą lankė vyresni kumečių vaikai. 1902 m. mokykla perkelta į specialiai jai pastatytą pastatą.
1905 m. rugpjūtį streikavo dvaro darbininkai. 1905 m. vasarą čia įvyko Lietuvių socialdemokratų darbininkų partijos suvažiavimas. 1940 m. dvaras buvo nacionalizuotas.