google/wiki40b huggingface dataset:
Šamanas

Šamanas (skr. šramana 'asketas, elgetaujantis vienuolis') – šamanizmo žynys, burtininkas, tarpininkas tarp žmonių ir dvasių.
Šamano funkcijos: padėti žmonėms jų labui palenkti dvasias, paveikti gyvulių ir žmonių vaisingumą, medžiotojui išmelsti laimikį, žemdirbiui – palankų orą, išgydyti ligonį, išvarant piktąsias dvasias, amuletams, ginklams suteikti stebuklingą galią.
Daugelyje grupių šamanai buvo aukštesni už karo vadą. Šamanas kartais veikdavo kaip žynys ir net kaip žynys-karalius. Kai kurios vėlesnės gentys turėjo tiek ankstyvesniuosius šamanus-kerėtojus (aiškiaregius), tiek vėliau atsiradusius šamanus-žynius.
Šamanas sakosi ekstazės būsenoje bendraująs su dvasiomis, atlieka tam tikrą maginį ritualą, dėvi ypatingus drabužius, papuošalus.
Heptalogija

Heptalogija – septynių kūrinių (dažniausiai literatūros ar filmų) rinkinys, kuriuose rutuliuojasi ta pati tema. Heptalogijose dažniausiai būna pasakojama viena istorija, nors neretai jos dalys būna susijusios tik tais pačias veikėjais ar dar mažiau. Retkarčias heptalogijoms vadinami ir daugiau nei septynias dalis turintys rinkiniai, bet į heptalogiją įeina tik pirmosios septynios dalys.
Šikšnosparnių apsaugos Lietuvoje draugija

Šikšnosparnių apsaugos Lietuvoje draugija – 2005 metais įkurta nevyriausybinė organizacija, vienijanti žmones, vykdančius šikšnosparnių ir jų buveinių tyrimus, apsaugą bei šių darbų populiarinimą Lietuvoje. Nuo 2011 metų ŠALD yra tarptautinės šikšnosparnių apsaugos organizacijas vienijančios organizacijos „BatLife Europe“ nare.
Draugija įsikūrusi Mažeikiuose. ŠALD pirmininkas Deividas Makavičius.
Barstyčių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia

Istorija

Stanislovas Beinartas 1649 m. Barstyčius dovanojo Pašiaušės jėzuitų kolegijai. 1773 m. panaikinus jėzuitų ordiną, Barstyčiai 1775 m. atiteko bajorams Jagminams. Tadas Jagminas 1788 m. pastatė bažnyčią, šis fundatorius jai 1789 m. skyrė margą žemės, 1790 m. – 1200 rublių.
1814 m. bažnyčia atnaujinta, 1844 m. – perstatyta ir padidinta. 1870 m. Vilniaus generalgubernatorius nubaudė Žemaičių vyskupą Motiejų Valančių 500 rublių bauda už tai, kad neatsiklausęs valdžios 1867 m. į Barstyčius paskyrė kunigą iš tos pačios parapijos. Nors sumokėti pinigai vyskupui grąžinti, tačiau keletą metų bažnyčia kunigo neturėjo.
1906 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1908 m. įkurta parapija (iki tol buvo Žemaičių Kalvarijos filija).

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, su masyviu bokštu ir prieangiu. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su stulpiniais vartais. Prie tvoros stovi medinė varpinė. Šventoriuje palaidotas Barstyčiuose 1977–1988 m. klebonavęs Anupras Žukas (1911–1988 m.), 1949–1956 m. kalinys.
Akolis (miestas)

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1887 m. ir pavadinta Aleksejevka (rus. Алексеевка). Miesto statusą gavo 1965 m. Į Akolį pervadintas 1997 m.
Bonas (religija)

Įkūrimas

Tradiciškai bono religijos įkūrėju laikomas Tönpa Shenrab Miwoche. Pagal tradiciją jis esą gimęs Tagzig Olmo Lung Ring šalyje, laikoma axis mundi ir siejama su Kailašo kalnu vakarų Tibete.

Konkurencija su budizmu

VII a. Tibetą pasiekus budizmui, tarp šių tradicijų kilo arši konkurencija, ypač valdant Langdarmai. Ilgainiui bonas ėmė prarasti įtaką ir Tibeto politinis elitas jį marginalizavo.

Primityvusis Bonas

Senaisiais amžiais atstovavo vietinį šamanizmą ir animizmą Tibete bei jo apylinkėse.
Pagal bono tradiciją, kai kurios iš praktikų, tokių kaip dievų iškvietimas (lha gsol ba) ir piktųjų dvasių išvarymo (sel ba) ritualai buvo pateikti paties Tonpa Šenrabo, priešistoriniais laikais jam lankantis Kongpo (pietryčių Tibetas).
Panašūs ritualai vėliau buvo įtraukti į bono mokymų ir praktikų sistemą, žinomą kaip „Devynių nuoseklių kelių arba važiuoklių“ (theg pa rim dgu) mokymas. Ši šamanistinių praktikų įvairovė šiandien žinoma kaip „Priežastiniai Bono keliai“ (rgyu’i theg pa). „Priežastinių kelių“ mokymai ir praktikos filosofiniu požiūriu laikomi dualistiniais, nes, dievai (lha), atstovaujantys šviesiosioms tvarkos jėgoms, vadinamoms Jė, ir demonai (bdud), atstovaujantys tamsai bei chaosui vadinamam Ngam, egzistuoja nepriklausomai nuo mūsų suvokimo. Tokiu būdu praktikuojantys dažniausiai atlieka ritualus, pritraukiančius teigiamas dievų energijas ir atstumiančius neigiamą piktųjų dvasių bei demonų įtaką (gdon).
Šamanistinių bono tekstų tyrinėjimai rodo, kad šie tekstai nėra indiškos kilmės, tačiau, kaip ir budizmas apskritai, Jungdrung Bonas visiškai neigia kruvinų aukojimų praktikas (dmar mchod), kadangi šių praktikų kilmė priskiriama demonams kanibalams Sinpo (srin po), o ne Tonpa Šenrabui. Taigi bono lamos net priežastinių bono kelių nesieja su šamanizmu ar šamanais, vis dar klestinčiais Nepalo kalnuose ir atlikinėjančiais kruvinus aukojimus.

Naujasis Bonas

Naujasis Bonas (tib. bon gsar ma) susikūrė keturioliktajame šimtmetyje, atskleidus termos sistemą, skirtingą negu aukščiau aprašytosios. Ši sistema palyginus panaši į Njingmos. Guru Padmasambava joje taip pat laikomas reikšminga asmenybe. Kai kurie tertonai (slaptų mokymų radėjai), tokie kaip Doržė Lingpa, atskleidė Njingmos ir Bono termas. Bon Tri (tib. bon khrid) tekstuose, naujai rastuose Cevango Gjalpo (tib. Tsewang Gyalpo), tvirtinama, kad Padmasambhava nukeliavo į Udijaną ir gavo Dzogčeno mokymą tiesiogiai iš paties Sambhogakajos Šenlha Odkaro (tib. gshen lha 'od dkar). Vėliau jis perkėlė šiuos mokymus į Tibetą, daugelį jų paslėpdamas kaip termą ateinančioms bonpo kartoms.
Pasak Šardza Rinpočės, Naujasis Bono Judėjimas prasidėjo keturioliktajame šimtmetyje ir tęsiasi iki šiol. Termos, atskleistos tokių meistrų kaip Lodan Ningpo, Midžig Dordžė (tib. mi jigs rdo rje, žinomas kaip Doržė Lingpa), Kundrol Dragpa, Dečen Lingpa, Sangag Lingpa, Kandro Dečen Vangmo ir kitų, vadinamos „Tersar“ (tib. gter gsar) arba iš naujo rastaisiais tekstų lobiais. Naujasis Bonas šiais laikais klesti rytų Tibete.
Ardėnai (departamentas)

Ardėnai (08) (pranc. Les Ardennes – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės rytuose, Šampanės-Ardėnų regione. Pavadinimas kilęs iš keltų kalbos žodžio Ar Duen – juodas, pirmą kartą sutinkamas Julijaus Cezario knygoje „Galų karas“ (De bello gallico), taip vadinamas miškas prie Reino. Administracinis centras – Šarlevilis Mezjeras. Generalinės tarybos pirmininkas Benua Hiurė (Sąjunga už liaudies judėjimą, UMP)
Departamente 4 apskritys, 37 kantonai, 16 municipalinių susivienijimų ir 463 komunos. Plotas – 5 229 km². 1999 m. – 290 130 gyventojų, 55 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais apjungiant Šampanės ir Argono provincijų dalis ir Sedano principatą.

Geografija

Ardėnų departamentas ribojasi su Mezo, Marnos, Esno departamentais ir Belgija. Aukščiausia vieta – Krua Skai, 504 m virš jūros lygio.
Svarbiausia upė – Mezas

Klimatas

Klimatas švelnus, artimas kontinentiniam, bet įtakos turi ir Atlanto vandenynas. lietūs būna dažniausiai pavasarį ir rudenį.

Turizmas

Ardėnuose yra nemažai turistams įdomių objektų ir vietovių. Šarlevilyje lankomi 1606 m. miesto įkūrėjo Šarlio de Gonzago pastatyti rūmai, 1499 m. statyta barokinė Dievo motinos vilties bazilika, San Remi, Šventosios Širdies bažnyčios, senas malūnas, Mezjere – Karaliaus bokštas, Burgundijos vartai, mokyklos vartai. Šarlevilis Mezjeras yra lėlių teatrų sostinė, kas trejus metus čia vyksta pasauliniai lėlių festivaliai.
Sedano pilis viena didžiausių Europoje – 7 aukštų, 35 000 m². Ardėnų giria užima 150 000 ha., beveik visa jį – gamtos rezervatas.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Morisas Blinas ir Benua Hiurė, Atstovų rūmuose – Beranžė Poletis, Filipas Vilkas ir Žanas Lukas Varsmanas. Generalinę tarybą sudaro 37 nariai.

Prefektai

2002–2004 m. – Bernard Lemaire, 2004 m. – Adolphe Colrat, 2006 m. – Catherine Delms-Comolli
Šri Džajavardenepura

Istorija

1415–1565 metais Kotė buvo Sinhalų karalystės sostinė – vėliau ją pakeitė Kolombas.
Vytas Šimonėlis

Biografija

1966–1974 m. mokėsi Ignalinos rajono Dysnos aštuonmetėje mokykloje, 1974–1978 m. Ukmergės žemės ūkio mechanizacijos technikume. 1983 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą, inžinierius mechanikas, 2005 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, viešojo administravimo magistras.
1983–1992 m. Širvintų raj. „Širvintos“ kolūkio vyresnysis inžinierius mechanikas. 1992–1994 m. Širvintų raj. žemės ūkio bendrovės „Balžė“ vadovas. 1994–1996 m. Širvintų rajono žemės ūkio valdybos vyriausiasis energetikas, darbų saugos inspektorius, 1996–1997 m. viršininkas. 1997–2007 m. Širvintų rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos narys.
Nuo 2007 m. Lietuvos darbo biržos prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos projekto vadovas, Centrinės projektų valdymo agentūros Socialinės apsaugos projektų skyriaus projektų vadovas.
1997–2019 m. Širvintų rajono savivaldybės tarybos narys.
1993 m. Lietuvos valstiečių partijos, 2000 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys, Širvintų skyriaus pirmininkas.
Žmona Virginija (g. 1959 m.), sūnūs Tautvydas (g. 1983 m.), Povilas (g. 1987 m.)
Filipas de Mezjeras

Biografija

Gimė nuskurdusių Pikardijos didikų šeimoje. Tarnavo Neapolio karalystės kariuomenėje. Keliaudamas į Jeruzalę susipažino su Tripolio grafystės grafu Pjeru de Lusinjanu (būsimasis Kipro karalius Petras I), Nuo 1358 m. Kipro karalystės kancleris. Ieškodamas kryžiaus žygių į Artimuosius Rytus rėmėjų, pabuvojo beveik visose Europos šalyse, o 1364 m. lankėsi Prūsijoje. Po Petro I žūties 1369 m. grįžo į Prancūziją. 1379 m. paskirtas Prancūzijos sosto įpėdinio Karolio V auklėtoju ir patarėju. Nuo 1380 m., po Prancūzijos karaliaus Karolio V mirties gyveno celestinų vienuolyne.

Lituanistika

1389 m. parašė politinį veikalą „Senojo maldininko sapnas“ (Songe du vieil pelerin). Jo veikalas – svarbus istorijos šaltinis, sukurtas remiantis amžininkų pasakojimais. Veikale aprašytos ir smulkiai apibūdintos lietuvių karaliaus laidotuvių apeigos – miręs karalius deginamas aprengtas šarvais, pasodintas ant balto žirgo kartu su geriausiu bičiuliu, kuriam būdavo garbė lydėti karalių į aną pasaulį. Deginimo ritualui iš eglinių rąstų suręsdavo būstą. Jo aprašytų lietuviškų laidotuvių tikrumą patvirtina lyginamoji istorijos medžiaga.
Pomėgis

Pomėgis (angl. hobby – 'hobis') – laisvalaikio užsiėmimas, mėgiamas žmogaus būdas praleisti savo laisvalaikį. Tai gali būti sportavimas, naminio gyvūnėlio priežiūra, įvairūs žaidimai (vaidmenų, stalo ir kt.), kolekcionavimas (numizmatika, …), kulinarija, mezgimas ir daugybė kitų rūšių užsiėmimų.
Madre de Dioso sala

Madre de Dioso sala (isp. Isla Madre de Dios – 'Dievo Motinos sala') – sala pietų Čilėje, Čilės salyne, Penaso įlankos pietuose, Madre de Dioso salų spiečiuje. Patenka į Magelano ir Čilės Antarktidos regioną (Paskutinės Vilties provincija). Šiaurėje Trinidado sąsiauris skiria nuo Velingtono salos, rytuose ir pietryčiuose Konsepsjono sąsiauris skiria nuo žemyno (Vilkoko pusiasalio), Čatamo, Farelo, Hanoverio salų, pietuose Vakarų sąsiauris skiria nuo Jorko Kunigaikščio salos. Aplink Madre de Dioso salą dar susitelkęs būrys mažesnių salų (Anafuro, Toparo, Ramono, Tarltono ir kt.). Plotas – 1042,9 km² (15-a pagal dydį Čilėje). Kranto linija (ilgis 549,5 km) labai vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Aukštis iki 731 m.
Madre de Dioso sala negyvenama, nors seniau čia gyvenę alakalufai. Vakarinėje pakrantėje yra Puerto Henrio prieplauka, tinkama nedideliems laivams. Saloje yra dar kelios mažos prieplaukos (apsistoja žvejai, ruonių medžiotojai). Iš kalkamenio sudarytoje saloje nemažai urvų – viename jų rasta daug banginių kaulų, kitame – uolų tapybos. Pakrančių urvus alakalufai naudoję kaip laidojimo vietas.
Filtravimas (biologija)

Filtravimas (maitinimasis filtruojant) – gyvūnų (filtruotojų) maisto rinkimas, košiant jį iš vandens.
Perfiltruodami maisto medžiagas, maitinasi verpetės, pintys, daugelis jūrinių kirmėlių. Šių gyvūnų kūno dalys yra tarsi sieteliai.
Filtruodami vandenį, maitinasi ir kai kurie stuburiniai gyvūnai. Banginiai turi ragines plokšteles - koštuvą vietoje dantų. Flamingai pro plokštelinį snapą košia vandenį su maisto medžiagomis.
Sébastien Loeb

Kiti čempionatai

S. Loebas taip pat tris kartus yra laimėjęs Čempionų lenktynes ir dalyvavęs Le Mano 24 valandų lenktynėse.
2015 m. prancūzas paskelbė prisijungiantis prie Peugeot komandos Dakaro ralyje. Pirmasis toks ralis prancūzui buvo 2016 m. Dakaro ralis. Per pirmus 5 etapus prancūzas pelnė 3 pergales ir tapo pirmuoju Dakaro ralio naujoku, sugebėjusiu laimėti du etapus iš eilės. Iš viso šiame Dakare prancūzas pelnė 3 pergales. Jis užėmė 9 vietą absoliučioje įskaitoje.
Kamojys

Aplinkinės gyvenvietės

Adutiškis – 10 kmLentupis – 16 kmPastovys – 13 kmNaročius – 15 km

Architektūra

Kamojų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia pastatyta 1603–1606 m., 1861 m. rekonstruota. Kvardatinio plano su pusapvale abside, turi gynybinės architektūros bruožų: pagrindiniame vakariniame fasade yra 4 arkinės nišos, buvusios angos, šoniniuose 16 m aukščio ir 5 m diametro cilindriniuose bokštuose yra apskritos šaudymo angos. Per visą gyvavimo laikotarpį bažnyčia nebuvo uždaryta, netgi valdant komunistams valdžia gerbė vietinį kunigą Bulko, kuris karo metais išgelbėjo žymų partizanų vadą.  Bažnyčioje yra paveikslas, kurį padovanojo dailininkas Alfredas Romeris (1832–1897). Bažnyčios rūsiuose palaidoti apie 40 Ašmenos seniūnų.
Išlikęs akmeninis XV a. kryžius, žydų kapinės.

Gyventojai

1690 m. miestelis turėjo 130 dūmų. 1997 m. buvo 746 gyventojai.

Lietuviai

Praeityje Kamojys priklausė lietuvių etninėms žemėms. XIX a. viduryje ties Kamojais ėjo lietuvių ir baltarusių kalbinė riba, kalbėta mišriai. Iki Antrojo pasaulinio karo apylinkėje lietuvių kalbą mokėjo 300–500 žmonių. 1942 m. lietuviais užsirašė 10% valsčiaus gyventojų. 1942–1944 m. Kamojų valsčiuje įsteigta 12 lietuviškų pradinių mokyklų. 1993 m. mokančių lietuvių kalbą Kamojų apylinkėje buvo apie 10 gyventojų.
Povilas Julius Labanauskas

Biografija

Jūrininkyste pradėjo domėtis dar 1922 m., pirmojo jūrų skautų būrelio eilėse. 1927 m. Kaune baigė „Aušros“ gimnaziją ir apie metus studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1928 m. drauge su Vytautu Kuizinu buvo išsiųstas studijuoti jūrų karo mokslo į Italijos Livorno karališkąją laivyno akademiją. Atliko tris ilgesnius plaukiojimus mokomuoju burlaiviu, šarvuočiu ir kreiseriu Atlanto vandenyne, Afrikos pakraščiuose, Baltijos, Šiaurės ir Viduržemio jūrose.
1931 m. akademiją baigė ir grįžo į Lietuvą. Čia gavo inžinerijos jaunesniojo leitenanto laipsnį. Kadangi tuo metu Lietuvoje karo laivų dar nebuvo, išsiųstas atlikti jūrų karininko stažą Italijos karo laivyne. Įvairiose karininko pareigose plaukiojo italų 10 000 tonų kreiseriu „Trento“, žvalgybiniais kreiseriais, naikintojais ir apie metus povandeniniais laivais „Bausan“, „Pironi“ ir kitais. Baigęs aukštesniųjų jūros karininkų ir papildomus jūrų artilerijos kursus, 1934 m. grįžo į Lietuvą ir kurį laiką tarnavo 2-me artilerijos pulke bei Ginklavimo valdyboje. 1935 m. suformavus pirmąjį Lietuvos mokomąjį „Prezidento Smetonos“ karo laivą, paskirtas artilerijos karininku. Tose pareigose išbuvo iki paskyrimo laivo vadu 1939 m. 
Nuo 1937 m. spalio 15 d. iki 1938 m. spalio 26 d. mokėsi Tulono karinio laivyno torpedų ir elektros karininkų mokykloje Prancūzijoje „École des officiers torpilleurs“. Besimokydamas 1938 m. rugsėjo-spalio mėnesiais atliko praktiką šarvuotame karo laive „Condorcet“ ir kontrtorpediniame laive „Tigre“.
Jūrų skautų veikėjas. 1937 ir 1939 m. vadovavo jūros šaulių jachtai „Šaulys“.
1940 m. liepos 20 d. kartu su V. Kuizinu ir R. Naku jachta „Nijolė“ pabėgo į Vokietiją. Iš Vokietijos, tarpininkaujant buvusiam Lietuvos pasiuntiniui Vokietijoje Kaziui Škirpai, gavęs Brazilijos vizą, per Švediją išvyko į Braziliją, o iš jos 1941 m. pasiekė JAV. 
1944 m. baigė Kalifornijos technologijos institutą. Trejus metus dirbo inžinieriumi „General Electric“ bendrovėje. 1947–1950 m. dėstė elektros inžineriją Marketo universitete Milvokyje. 1951–1984 m. dirbo radijo stotyje „Amerikos balsas“, 1951 m. su Kaziu Griniumi vedė pirmąją jos lietuvių programą. 1952 m. parengė vieną pirmųjų JAV lietuvių televizijos programų.
Tony Meehan

Daniel Joseph Anthony Meehan (g. 1943 m. kovo 2 d., m. 2005 m. lapkričio 28 d.) – britų būgnininkas ir vienas iš instrumentinės grupės The Shadows įkūrėjų.

Gyvenimas

Meehan gimė 1943 m. kovo 2 d. Londone. Būdamas dar visai jaunas jis išmoko groti būgnais. Jaunystėje jais grojo vienoje grupėje. Šešto dešimtmečio viduryje Meehan priklausė Vipers grupei, kurioje bosine gitara grojo Jet Harris. Kai 1958 m. palydovinė Cliff Richard grupė The Shadows buvo naujai formuojama, jie abu sutiko tapti jos nariais. Grupė tampa labai populiari Jungtinėje Karalystėje. Be grojimo būgnais Meehan turėjo ir kitų pomėgių. Vienas jų buvo psichologija. 1961 m. Harris ir Meehan gauna pasiūlymą iš Decca Records kaip atskiras duetas koncertuoti. Jie sutinka, palieka grupę ir tampa vienu sėkmingiausių duetų savo šalyje. Daniel Joseph Anthony Meehan mirė 2005 m. lapkričio 28 d., būdamas 62 metų amžiaus, Pedingtono ligoninėje nuo galvos sužeidimų.
Valfišas

Valfišas (vok. Walfisch 'banginis') – negyvenama Vokietijos salelė Vismaro įlankoje (Baltija). Ji yra tarp Vismaro miesto (4,5 km į šiaurę) ir Pėlio salos.
Valfišas yra labai plokščia sala, kurios ilgis 600 m (šiaurės pietų kryptimi), plotis – 300 m (rytų vakarų kryptimi). Plotas – apie 20 hektarų. Dabar saloje yra gamtos draustinis.

Istorija

Trisdešimtmečio karo metais saloje buvo pastatyta tvirtovė. Valfišo tvirtovė buvo sunaikinta 1717 m., Šiaurės karo metu. Dabar beveik visi tvirtovės likučiai atsidūrė po vandeniu. Juos galima pamatyti iš oro.
Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo cerkvė

Istorija

Geisiškėse akmeninė cerkvė pastatyta 1865 metais vos per 5 mėnesius. Žemės sklypą ir kelis tūkstančius plytų paaukojo kunigaikštis Cezaris Giedraitis.
1945 m. parapijoje buvo 642 tikintieji, TSRS valdžia oficialiai parapiją įregistravo 1947 metais.
Vengrijos futbolo varžybos 2003–2004 m.

Supertaurė

Be kovos trofėjus įteiktas Ferencvaros Budapest klubui, kuris laimėjo ir pirmenybes, ir šalies taurę.
Palenkės kankiniai

Palenkės kankiniai arba Pratulino kankiniai (lenk. Męczennicy podlascy, Męczennicy pratulińscy, brus. Падляскія мучанікі, Пратулінскія мучанікі, rus. Подлясские мученики, Пратулинские мученики) - tai 1874 m. sausio 24 d. Pratulino kaime, Pietinės Palenkės istoriniame regione, Rusijos imperijos kariuomenės kareivių nužudyti 13 unitų, kurie priešinosi unitų šventovės pavertimui į stačiatikių cerkvę.

Istorija

XIX a. antroje pusėje Rusijos imperijos caras Aleksandras II pasirašė įsakymą dėl unitų bažnyčios panaikinimo ir pavertimo stačiatikių cerkvėmis. Pratulino kaimo unitų bažnyčią buvo suplanuota uždaryti 1874 m. sausio 24 d., tačiau prieš bažnyčios uždarymą bandė pasipriešinti parapijiečiai, į kuriuos buvo pradėta šaudyti. Žudynių metu žuvo 13 žmonių, tai Vincenty Levoniuk, Daniel Karmaš, Lukaš Bojko, Konstanty Bojko, Konstanty Lukašuk, Bartlomiej Osypiuk, Anicet Hryciuk, Filip Geryluk, Ignacy Frančuk, Onufry Vasyluk, Maksym Havryluk, Jan Andžejuk, Michal Vavžyšuk. Po žudynių nužudytieji buvo užkasti ir jų laidojimo vieta sulyginta su žeme. 1918 m. iš regiono pasitraukus Rusijos kariuomenei, gyventojai pažymėjo laidojimo vietą, o 1990 m. gegužės 18 d. nužudytųjų palaikai buvo iškasti ir perlaidoti šalia Pratulino bažnyčios. 1938 m. nužudytieji buvo pasiūlyti beatifikavimui, tačiau paskelbti palaimintaisiais tik 1996 m. spalio 6 dieną. Nužudytuosus beatifikavo popiežius Jonas Paulius II. 1998 m. įkurtas sanktuariumas.
Keriobliškis

Istorija

1613 metais Noliškio dvaro palivarką Keriaubliškį, esantį Noliškio lauke, Jonas Mykolas Šunkas pardavė Elijui Koriznai.
Viljamso sindromas

Viljamso(-Beureno) sindromas - retas genetinis sutrikimas, paveldimas autosominiu dominantiniu būdu ir susijęs su 7 chromosomos geno mutacija. Aprašytas 1961 metais, naujazelandiečio daktaro J.C. P. Williams, kurio vardu ir buvo pavadintas. Vaikai, turintys šį sindromą, dažnai gimsta mažo svorio, turi nesusiformavusį rijimo refleksą, turi problemu su kalcio balansu (hypercalcaemia), taip pat dažnos širdies ir kraujagyslių anomalijos. Ši liga nustatoma paėmus iš venos kraujo ir atlikus FICH testą.
Su Viljamso sindromu gimsta mažiau nei 1 iš 7 500 kūdikių.
Požymiai turi kai kurių bendrų bruožų su autizmu . Viljamso sindromą turintys asmenys dažnai pasižymi socialumu - draugiškumu. Taip pat išsiskiria netipine veido išraiška (žemas nosies tiltelis, pražiota burna), todel šis sindromas dar vadinamas 'Elfo' sindromu. Žmonės su Viljamso sindromu turi jautrią klausą, todėl reiktų vengti aštrių garsų.
Papilio evangelikų reformatų bažnyčia

Istorija

Kristupas Radvila Perkūnas perstatė Papilio dvarą, rūpinosi reformatų bažnyčios statybomis. 1595 m. jis suteikė savarankiškas fundacijas Papilio reformatų bažnyčiai ir prie jos įkurtai parapinei mokyklai. Dėkingi papiliečiai 2009 m. ant reformatų bažnyčios sienos prieš Petrines (dabartinė Papilio bažnyčia pašventinta 1785 m. birželio 29 d.) atidengė paminklinę lentą Kristupui Radvilai Perkūnui.
Papilio evangelikų reformatų parapija buvo antra pagal tikinčiųjų skaičių ne tik Biržų krašte, bet ir visoje nepriklausomos Lietuvos reformatų bendruomenėje. Nuo 1924 m. Papilyje veikė sekmadieninė mokykla, pastatyta medinė klebonija, atstatyta bažnyčia. Nuo 1925 m. Papilyje įsteigtas parapijos knygynas (tuo metu taip vadinta biblioteka). Vėliau parapijoje dirbo biblioteka, kuri turėjo 1000 knygų. Veikė Lietuvos evangelikų moterų sąjungos ir evangelikų reformatų jaunimo draugijos „Radvila“ skyriai.
Antrojo pasaulinio karo metu apšaudoma vokiečių artilerijos buvo labai apgriauta: buvo suniokotas jos stogas, nukentėjo bokštas. Evangelikų reformatų parapijos kunigo Mykolo Franko dėka 1947 m. atstatyta. Bažnyčia buvo uždengta lentelėmis, o 1959 m. jas pakeitė cinkuota skarda. 1960 m. pastatas nutinkuotas, išdažyta jo išorė ir vidus. Darbus atliko mokslinės gamybinės restauravimo dirbtuvės.

Architektūra

Bažnyčia vienanavė, stačiakampio plano. Pastato vakariniame gale kyla aukštas, masyvus kvadratinio plano bokštas, užbaigtas aštuonkampe piramidine smaile. Lygių jo sienų ašyse palikti maži langeliai. Apačia akcentuota santūrių renesansinių formų portalu, kuris įkomponuotas bažnyčios centrinėje ašyje. Portalą sudaro dvi dalys: durų angą su šiek tiek išlenktu viršumi juosia tiesios mentės, užbaigtos nesudėtingo profilio karnizu. Greta – lipdytinės grakštesnės mentės su suplotomis elipsėmis ir viduryje nutrauktu sandriku. Presbiterijos bei apsidės kampuose stiepiasi du liekni, aklini kvadratinio plano bokšteliai su grakščiais pleištiniais šalmais ir kaltinėmis saulutėmis.
Interjeras kaip ir fasadai lakoniškas. Lygių baltintų sienų fone išsiskiria originali, triumfo arką primenanti altoriaus pertvara – trys arkos, atremtos į suporintas kolonėles, ir karūna apvainikuota išlanka viršuje. Pertvaroje nutapyti Šventraščio tekstai, augaliniai motyvai, girliandos. Kairėje navos pusėje yra taurės formos medinė sakykla su ažūriniu stogeliu.