google/wiki40b huggingface dataset:
Sparnuotoji raketa

Sparnuotoji raketa – valdomas vienkartinio naudojimo bepilotis orlaivis su sparnais bei varikliu, kurie sukuria aerodinaminę keliamąją jėgą skrendant.

Privalumai ir trūkumai

Sparnuotosios raketos gali skristi išlenkta trajektorija, labai žemai, aplenkdamos reljefo nelygumus, yra nedidelių gabaritų, tačiau didelio taiklumo ginklai. Sparnuotojų raketų didžiausiu trūkumu laikoma didelė jų kaina. Sparnuotosios raketos gali nugabenti įprastinės ginkluotės arba 150–200 kilotonų branduolinius užtaisus iki 3000 kilometrų nuotoliu. Specialios nutaikymo sistemos dėka ji dideliu tikslumu gali kliudyti net mažus apsaugotus objektus. Startuodama iš lėktuvų, laivų, povandeninių laivų ir iš antžeminių paleidimo įrenginių, tokia raketa gali skrieti į tikslą nedideliame (iki 60 metrų) aukštyje, apeidama natūralias kliūtis, todėl ją sunku aptikti ir sunaikinti priešraketinės gynybos priemonėmis.

Istorija

Sparnuotųjų raketų panaudojimas pirmą kartą buvo pademonstruotas 1909 m. sukurtame filme The Airship Destroyer. Pirmąja sparnuotąja raketa laikoma Trečiajame Reiche sukurta V-1, kuri 1944 m. pradėta naudoti Luftwaffe pajėgų per Antrajį pasaulinį karą. Iškart po karo, JAV ir Sovietų Sąjunga tęsė eksperimentus su sparnuotosiomis raketomis ir galimu jų panaudojimu. Pirmąja JAV sparnuotąja raketa laikoma iš laivų paleidžiama raketa SSM-N-8 Regulus, naudota Jungtinių Valstijų karinėse jūrų pajėgose nuo 1955 m. iki 1964 m. Ji buvo sukurta, remiantis daugeliu V-1 charakteristikų. Sovietų Sąjunga Šaltojo karo metais siekė sukurti daugiausia priešlaivines sparnuotąsias raketas, tokias kaip P-700 Granit, nukreiptas prieš JAV smogiamąsias lėktuvnešių grupes, tuo tarpu balistinių raketų taikiniais buvo žemėje esantys objektai. JAV karinės jūrų ir oro pajėgos plačiai naudojo Tomahawk ir AGM-86 ALCM tipų sparnuotąsias raketas Persijos įlankos karo metu.

Dislokavimas

Sparnuotosiomis raketomis siekiama atakuoti didelės svarbos taikinius, panaudojant įvairias savaiminio taikymo sistemas. Sparnuotosios raketos daugiausia dislokuojamos karo laivuose, povandeniniuose laivuose, naikintuvuose ir bombonešiuose.
Livingstonas (Zambija)

Istorija

Vietiniai Livingstono apylinkių gyventojai buvo loziai (Lozi). 1905 m. europiečiai įkūrė čia miestą, kadangi pabaigė statyti geležinkelio tiltą per Zambezę. 1907–1935 m. Livingstonas buvo britų Šiaurės Rodezijos (iki 1911 m. – Šiaurės Vakarų Rodezijos) kolonijos administracinis centras.
Žudžiai

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Žudžius arba Žudys.

Aplinkinės gyvenvietės

Barklainiai I – 2 km
JOTAINIAI – 4 km
Ėrdingas

Istorija

Medžiotojai apsigyveno apylinkėse apie 6000 m. pr. m. e., rastas tų laikų kirvis iš elnio rago. Iškastos dvi buveinės prie Altenerdingo, datuotos apie 2500 m. pr. m. e. Jų gyventojai buvo sėslūs žemdirbiai. Langenprysinge buvo rasta 20 kapų iš ankstyvojo Bronzos amžiaus.
Miestas buvo įkurtas 1228–1230 m. Jis plėtojosi kelyje tarp Landshuto ir Miuncheno. Ėrdingas buvo pasienio miestas tarp abiejų nesutariančių miestų. Per Trisdešimtmetį karą Švedijos kariuomenė du kartus užėmė miestą ir jį sudegino.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1945 m. Sąjungininkai, bombarduodami karinį oro uostą prie miesto, numetė bombas ant Ėrdingo, daug miesto gyventojų žuvo.
1950 m. kovo 24 d. tuo pat metu buvo užgrobti trys Douglas DC-3 iš Čekoslovakijos. Visi 3 lėktuvai nusileido Ėrdinge. 26 iš 85 lėktuvais vykusių keleivių liko Vakarų Vokietijoje, kad pabėgtų iš komunistinės Čekoslovakijos.
1992 m. šalia Ėrdingo atidarytas Franz Josef Strauss oro uostas, daugumai žinomas kaip Miuncheno tarptautinis oro uostas.
Braižyba

Braižyba – disciplina, nagrinėjanti brėžinių braižymo ir jų skaitymo taisykles, viena iš vaizduojamojo meno rūšių. Objekto vaizdas, nubrėžtas pagal tam tikras taisykles braižybos įrankiais, pasirinktu masteliu vad. brėžiniu. Pagal brėžinį galima spręsti apie daikto ar jo dalies sandarą, matmenis bei formą. Be brėžinių negalėtų išsiversti inžinieriai, įv. technikos kūrėjai ir konstruotojai, architektai. Brėžiniu galima vadinti ne tik tam tikrą daikto vaizdą, bet ir kai kurias schemas, vietovių ar patalpų planus ir pan.

Istorija

Brėžinių atsiradimas susijęs su tvirtovių, miestų, šventyklų statyba. Iš pradžių jie buvo braižomi ant žemės, prie statybų vietos. Vėliau imta braižyti ant akmens, granito, molinių plokščių.
Iš pradžių vaizdai buvo braižomi ranka, iš akies. Tokiame brėžinyje nebuvo matmenų, todėl apie vaizduojamą daiktą buvo galima spręsti tik apytiksliai. Laikui bėgant brėžiniai tobulėjo. Dabar yra nustatyti tam tikri brėžinių standartai.
Jūratė Kardauskienė

Jūratė Marija Kardauskienė (lenk. Jurata Kordowska, g. 1953 m. kovo 28 d. Ožkinių kaime, Punsko valsčius) – Lenkijos lietuvių saviveiklininkų vadovė, Punsko lietuvių kultūros namų direktorė.

Biografija

Gimė ir augo ūkininkų Šliaužių šeimoje. Baigusi Punsko licėjų, įsidarbino Punsko mokyklos raštinėje. Nuo 1972 m. gruodžio 15 d. pradėjo dirbti Punsko lietuvių kultūros namų instruktore. Vadovavo choreografiniam ansambliui „Jotva“, kuriame pati šoko 20 metų, ilgus metus buvo Punsko licėjaus ir pagrindinės mokyklos šokių būrelių vadovė. Porą metų vadovavo Punsko kultūros namų dramos būreliui. Padėdavo Klevų, Vaitakiemio ir Vidugirių kaimų vaidintojams, Vidugirių ir Klevų jauniesiems šokėjams.
1984 metų rudenį paskirta Punsko lietuvių kultūros namų direktore. Teko ieškoti vadovus skaitlingiems saviveiklininkų kolektyvams, dirbti kitą organizacinį darbą. Valsčiaus centre Punske pradėti rengti Klojimo teatrų festivaliai, Lenkijos tautinių mažumų saviveiklininkų susitikimai, Chorų šventės, vaikų ir jaunimo dainų festivaliai „Dainorėlis“. Repeticijos ir koncertai vykdavo buvusiose Punsko rabino namuose, valsčiaus kaimų klonuose, Punsko mokyklos sporto salėje. Valsčiaus administracijos pastangų dėka buvo pastatyti nauji Punsko kultūros namai. Jiems lėšas aplinkiniuose kaimuose rinko ir J. Kardauskienės vadovaujami saviveiklininkai.
2004 m. Jūratė Kardauskienė išėjo į pensiją, bet ir toliau dalyvauja saviveikloje – dainuoja Punsko chore „Dzūkija“.
Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

Skilandžiuose (taip XVII a. pirmojoje pusėje buvo vadinami Salantai) 1630 m. Zigmanto Vazos arklininkas Mikalojus Pasamovskis pastatė bažnyčią. Jai dovanoti Ablingos, Laigių, Ližių kaimai. Vyskupas Merkelis Giedraitis įkūrė parapiją. 1667 m. paskirtas sklypas mokyklai.
1724 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia (veikė iki XIX a. pabaigos). Ji buvo su gotiškų proporcijų penkiasiene apside ir bokšteliu. 1902 m. patvirtintas architekto Karlo Eduardo Strandmano mūrinės bažnyčios projektas. Ji pastatyta 1906–1911 m. Statyba rūpinosi draudžiamos lietuviškos spaudos bendradarbis, klebonas Pranciškus Urbonavičius (1868–1941, palaidotas šventoriuje). Darbus prižiūrėjo architektas Nikolajus Andrejevas.
1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybes draugijos skyrius. Salantų klebonas Pranciškus Šatkus (1901–1986, palaidotas šventoriuje), 1945–1954 m. Sibiro tremtinys, 1963–1973 m. bažnyčią išdažė.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, lotyniško kryžiaus plano, bazilikinė, su trisiene apside, dvibokštė. Navų ir transepto sandūroje kyšo bokštelis. Vidus 3 navų, dengtų kryžminiais skliautais. Yra 5 mediniai altoriai.
Šeduvos valsčius

Šeduvos valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Šeduva.
Tikocino Mažoji sinagoga

Istorija

Sinagoga pastatyta 1772–1798 metais. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo nusiaubta. 1974–1978 m. restauruota. Nuo 1977 m. sinagogoje veikia Tikocino Žydų kultūros muziejus. Sinagogoje stovi Aron hakodešas.
Asus Eee PC

Istorija

Pasirodė 2007 m. spalio 16 dieną.
2007 metais parduota virš 300 000 vienetų, o 2008 metais planuojama parduoti iki 10 kartų daugiau. Be to linkstama link truputį brangesnių ir galingesnių modelių prisitaikant prie to kas labiau perkama ir atsižvelgiant į milžinišką paklausą.
Kinetinės energijos regeneravimo sistema

KERS (angl. Kinetic Energy Recovery Systems) – sistema, kuri sukaupia stabdymo metu išsiskleidžiančią energiją, o ši vėliau gali būti panaudota padidinti bolido variklio galią. Energija gali būti kaupiama kaip mechaninė energija (naudojant smagračius) arba kaip elektros energija (naudojant baterijas ar didelės talpos kondensatorius). Šiuo metu ši sistema yra naudojama Formulės 1 boliduose, o vėliau tikimasi, kad ji bus panaudota tobulinant ir įprastus miesto automobilius.
Sistemos pirmtaką sugalvojo JAV nobelio premijos laureatas fizikas Richard Feynmanas XX a. šeštame dešimtmetyje.

Formulė 1

Šiuo metu Formulėje 1 naudojama 60 kW galios KERS sistema, o vieno rato metu sunaudota energija negali viršyti 400 kJ, o naudojimo trukmė negali viršyti 6,6 sekundžių.
Ekipos bandymus su KERS pradėjo po 2008 m. sezono, o privalomai šią sistemą naudoja nuo 2010 m. sezono.
Nuo 2014 m. sezono KERS sistemos galingumas bus padidintas iki 120 kW. Tai bus padaryta dėl naujų variklių formato – 1.6 litrų V6.
Kovo 27

Vardadieniai

Fortūnatas – Gabrielius – Ginvilas – Skirmantė.
Medemrodės apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
1954 m. gegužės 25 d. apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Jučių apylinkės, Klykolių apylinkės ir Pakempinių apylinkės. Nuo 1962 m. gruodžio 8 d. iki 1965 m. sausio 7 d. priklausė Mažeikių rajonui. 1963 m. sausio 12 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl Lietuvos TSR apylinkių sustambinimo“ Klykolių apylinkės centras perkeltas į Medemrodę ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas, todėl Medemrodės apylinkė atkurta, tačiau galutinai panaikinta 1966 m. spalio 24 d. atkeliant apylinkės centrą į Klykolius ir atitinkamai pervadinant pačią apylinkę.
Vincas Kazanauskas

Vincas Kazanauskas (1863 m. liepos 19 d. Kaukėnai, Raseinių valsčius – 1930 m. gruodžio 30 d. ten pat) – Lietuvos knygnešys, daraktorius.

Biografija

Krosnininkas, dažytojas. 1884 m. pradėjo platinti draudžiamąją lietuvišką spaudą. Jos parsigabendavo iš Mažosios Lietuvos. Aplankydavo apie 30 Aukštaitijos parapijų. Žiemomis slaptai mokė vaikus lietuvių rašto. Nuo 1885 m. Garšvių draugijos narys. 1894 m. birželio 17 d. per kratą Garšviuose policija iš jo atėmė užrašų knygelę su Tilžės spaustuvių adresais, maišą su lietuviškomis knygomis ir laikraščiais, 279 mažais ir 55 didesniais paveikslėliais. 1895 m. rugpjūčio mėn. buvo kratomas jo butas Raseiniuose, dėžėje rasta lietuviškų, rusiškų ir lenkiškų knygų. Suimtas. 1896 m. lapkričio mėn. nubaustas 2 m. kalėti (įskaičius kardomąjį areštą) ir 3 m. tremties. Kalėjo Sankt Peterburge. Tremtyje gyveno Solvyčegodske (Vologdos gubernija), vėliau – Archangelske. Į Lietuvą grįžo 1900 m. ir vėl tęsė knygnešio darbą.
Hakonas Sigurdarsonas

Hakonas Sigurdsonas (Hakonas Sigurdarsonas, sen. skand. Hákon Sigurðsson, Hákon Sigurðarsson, norv. Håkon Sigurdsson, taip pat – Hakonas II Sigurdsonas Jarlas arba Hakonas II Sigurdsonas Didysis m. 995 m.) – Ladės jarlas, Triondelago valdovas.

Biografija

Sigurdo Hakonsono ir Berliotos Toresdater (Berliot Thoresdatter) sūnus.
Adomas Brėmenietis rašė, kad jis buvo „iš Ivaro giminės [galbūt Ivaro Bekaulio], kilęs iš milžinų rasės“. Sagose teigiama, kad Hakono kilmė vedama iš dieviškosios Odino sūnų linijos.
Hakonas jarlu tapo po to, kai jo tėvą 961 m. nužudė karaliaus Haraldo Pilkojo Apsiausto žmonės. Kurį laiką jis kariavo su karaliumi Haraldu, kol buvo priverstas bėgti į Daniją, pas karalių Haraldą Mėlyndantį. Danijoje su Haraldu Mėlyndančiu rengė operacijas prieš Haraldą Pilkąjį Apsiaustą.
971 m. Haraldas Pilkasis Apsiaustas buvo nužudytas. Po to Hakonas Jarlas valdė Norvegiją kaip Haraldo Mėlyndančio vasalas, nors iš tikrųjų buvo savarankiškas Norvegijos valdovas. Palaikydamas Haraldą Mėlyndantį buvo užpuolęs Giotalandą ir nužudė jos valdovą jarlą Otarą.
Hakonas buvo ištikimas seniesiems skandinavų dievams, ir kai Haraldas Mėlyndantis apie 975 m. pabandė priversti priimti krikščionybę, Hakonas atšaukė priklausomybės priesaiką Danijai ir pasiskelbė Norvegijos karaliumi. Jo kaip karaliaus titulo nepripažino vėlesnieji Norvegijos karaliai. Danijos įsiveržimo pajėgos 986 m. buvo sutriuškintos Hjorungavagro mūšyje (norv. Slaget ved Hjørungavåg).
977 m. pas jį atvyko pabėgęs Kijevo kunigaikštis Vladimiras, užverbavo kiek pajėgė vikingų Novgorodo atsikariavimui, ir kitais metais surengė žygį prieš Jaropolką.
955 m. kilo konfliktas su Triondelagu, kai atvyko Olafas Triugvasonas (sen. skand. Óláfr Tryggvason), ankstesniojo Norvegijos karaliaus Haraldo Gražiaplaukio palikuonis. Hakonas greitai prarado paramą, ir Melhuso kaimo Rimulo fermos kiaulių aptvare besislapstantį jį nužudė jo nuosavas vergas ir draugas Tormodas Karkas.
Hakono sūnūs Erikas ir Svenas pabėgo pas Švedijos karalių Olofą Skiotkonungą (sen. skand. Óláfr sænski; norv. Olof Skötkonung). Švedijos Jarlo Hakono runų akmenys gali būti susiję su jais.
Rožinė dedervinė

Ligos eiga

Susirgus rožine dedervine, iš pradžių ant liemens atsiranda viena vadinamoji „motininė“ dėmė. Ji būna 2-5 cm dydžio, rožinės spalvos, apvalaina, pleiskanojanti. Po kelių dienų ar savaičių atsiranda daugiau panašių, tik mažesnių „dukterinių“ dėmių. Kai kurios dėmės tampa panašios į medalioną: centras įdumba, pagelsta, susiraukšlėja, o aplink lieka pakilęs rausvas volelis. Dažniausiai bėrimų atsiranda liemens, pilvo, kaklo srityje, rečiau – veide ar galūnėse. Ant liemens dėmės išsidėsto labai būdingai – pagal šonkaulių kryptį ir primena kalėdinę eglutę. Išbėrimo vietoje odos niežėjimas nėra stiprus. Liga trunka 3-6 savaites, kartais užsitęsia iki 3-4 mėnesių. Net negydant bėrimai išnyksta savaime, be pėdsakų (laikinai bėrimų vietoje gali likti rudų ar baltų dėmių).

Gydymas

Rožinei dedervinei taikomas simptominis gydymas. Kol neišnyko bėrimai, rekomenduojama rečiau maudytis, odą tepti minkštinamaisiais kremais (emoliantais). Jei vargina odos niežėjimas, gydytojas parenka tinkamų hormoninių kremų bei geriamųjų antihistamininių vaistų. Taip pat padeda ir ultravioletiniai (UVB) spinduliai. Sergant šia liga, komplikacijos pasitaiko retai.
Pavandenės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Pravalo ežero pietiniame krante esančioje pelkėje (dabar melioruota, įrengti tvenkiniai). Aikštelė ovali, pailga vakarų – rytų kryptimi, 40x37,5 m dydžio, iki 2 m iškiliu viduriu. Joje rastos trinamosios girnos, žalvarinė įvija, brūkšniuotos ir grublėtos keramikos, šlako, gyvulių kaulų. 2-3 m žemiau aikštelės, šlaituose yra 1-2 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 5 m aukščio, viršutinėje 2-3 m dalyje statinti.
Aikštelė apardyta arimų, dirvonuoja.

Gyvenvietė

Į pietus ir pietryčius nuo piliakalnio buvusiose gretimose kalvelėse, apie 1 ha plote buvo papėdės gyvenvietė su iki 1 m storio kultūriniu sluoksniu, kuriame rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos (sunaikinta XX a. 7 dešimtmečio viduryje, įrengiant tvenkinius). 0,4 ha ploto papėdės gyvenvietės dalis išliko tik į šiaurės vakarus nuo piliakalnio, už kanalo.

Aplinkiniai piliakalniai

Kertuojos piliakalnis 11 kmBudrių piliakalnis 15 kmPaduobės piliakalnis 16 kmBendžiukų piliakalnis 8 kmBogutiškės piliakalnis 19 kmBaluošos piliakalnis 12 kmAbejučių piliakalnis 12 kmBaliulių piliakalnis 17 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
3 Junona

3 Junona yra asteroidas. Jis skrieja asteroidų žiede. Junonos skersmuo yra 240 km. Apie savo ašį apsisuka per 7,2 valandos. Jis yra nutolęs nuos Saulės 2,66 av. Asteroidas atspindi 16 % į jį krentančios Saulės šviesos. Jo regimasis ryškis yra 8,7.
Obdoro kunigaikštystė

Istorija

Pulnovat-voš gyvenvietė buvo viena ankstyviausių Jugroje, užmezgusių prekybinius santykius su Naugardo respublika jau IX a. Ji tapo tarpininke tarp brangius kailiukus pristatančių samojedų ir per Uralo kalnus atvykstančių naugardiečių bei per Karos jūrą atvykstančių pomorų. Todėl, nepaisant atšiauraus klimato, gyvenvietė klestėjo ir stiprino savo hegemoniją mažesnių Obės žemupio gyvenviečių tarpe. Iki XV a. vidurio Polnovat-voš kunigaikščiai kontroliavo žemes iki dab. Beriozovo.
Po vadovaujant Simeonui Kurbskiui Maskvos surengtos baudžiamosios ekspedicijos į Jugrą 1499 m., Obdorija tapo Maskvos duoklininke, tačiau XVI a. viduryje Maskvos kontrolei Vakarų Sibire nusilpus, kunigaikštystė sudarė sąjungą su Sibiro chanu Kučiumu prieš Rusiją. Gali būti, kad nuo to laiko Obdoro kunigaikščių dinastija gavo tiurkišką pavadinimą Taišinai.
Jermako žygio metu Kučiumui pralaimėjus ir 1583 m. rusams įsteigus Beriozovo tvirtovę ant kunigaikštystės pietinės ribos, Rusijos grėsmė tapo labai didelė. Po dvejų metų Pulnovat-voš buvo paimtas, ir čia pastatyta rusų Obdorsko tvirtovė, į kurią buvo prisakyta vežti jasaką iš samojedų žemių. Taip vietoj kunigaikštystės įkurtas Obdorsko valsčius.
Po prijungimo kunigaikščiai išlaikė autonomiją Rusijoje ir kunigaikščių dinastiją iki pat XIX a. Rusija suteikė galias kunigaikščiams rinkti duoklę iš nencų. Nepaisant to, Obdoras ne kartą bandė sukilti prieš Rusiją, kunigaikščiai veikė prieš valdžią. Pvz., 1606 m. kartu su kitomis kunigaikštystėmis jie nesėkmingai apgulė Beriozovą; 1663 m. kunigaikštis Jermakas sudarė slaptą sąjungą su totoriais. Jie taip pat skatino nencus puldinėti rusų ostrogus. Obdoro, kaip chantų žemių kultūrinio lyderio reikšmė ypač išaugo po 1743 m. Kodos kunigaikštystės panaikinimo.
XVIII a. Obdoro kunigaikštystės gyventojų tarpe buvo prievarta platinama krikščionybė. XIX a. buvo panaikinta kunigaikščių valdžia, ir kunigaikštystės žemės galutinai tapo Rusijos dalimi.

Šaltiniai

Obdoro kunigaikštystės istorija (ru.)
Likaonija

Geografija

Likaonija senovėje buvo įvardijama nederlinga sritis Anatolijos plynaukštėje. Jos aukštis siekia apie 1000 metrų, čia yra gana šaltas klimatas, jaučiamas vandens trūkimas, o šiaurinėje Likaonijoje, prie Tūzo ežero, didelis dirvos druskingumas. Šiuo metu Likaonija beveik netinkama žemdirbystei, nors senovėje kai kurios vietos buvo dirbamos. Likaonija garsėjo gausiomis avių ir asilų bandomis.
Likaonija yra išraižyta keleto kalnų grandinių, yra čia ir slėnių, kurių garsiausias – Konijos slėnis.

Senovės Likaonija

Dėl savo gamtinių savybių Likaonija buvo retai gyvenama ir nuo II tūkst. pr. m. e. tapo tarpine teritorija tarp klestinčių Kilikijos, Likijos, Kapadokijos, Frygijos karalysčių. Graikai mini čia gyvenusius likaonus, propagavusius laukinį gyvenimo būdą, apie kuriuos beveik nieko nežinoma.
Tačiau tarpinė vieta nulėmė Likaonijos specifiškumą, kadangi tai buvo teritorija, gyvybiškai svarbi tuometinei Mažosios Azijos prekybai. Gana anksti per šias vietoves atsirado prekybiniai keliai, o su jais tinkamose gyventi vietose atsirado ir pirmieji prekybiniai miestai. Svarbiausias kelias ėjo iš Lydijos sostinės Sardų į Kilikiją.
Didžiausias Likaonijos miestas buvo Ikonijus (dab. Konija), įsikūręs derlingiausioje regiono vietoje. Į šiaurę nuo jo buvo Laodikėja Kombusta, pietuose – Laranda (dab. Kermanas). Kiti svarbūs prekybiniai miestai buvo Lystra ir Derbė. Visi šie miestai buvo tautiškai labai mišrūs.
Bartninkų herbas

Aprašas

Auksiniame herbinio skydo lauke šėlstantis aukštyn žiūrintis juodas lokys su sidabriniais nagais ir raudonu liežuviu. Aplink jį penkios raudonos bitės.

Istorija

Bartninkai istorinio herbo neturėjo. Lietuvos heraldikos komisija nusprendė susieti herbą su miestelio pavadinimu. Vietovės gyventojai iš seno vertėsi bitininkyste ir, greičiausiai, miestelio pavadinimas kilęs iš medaus kopinėjimo (liet. bartininkas, bartninkas 'drevinės bitininkystės bitininkas'). Drevė slavų kalbose – борть, o medaus kopinėtojai – бортьники. Komisija nutarė pavaizduoti nuo bičių besiginantį lokį.
Bartninkų herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 1999 m. spalio 13 d. Etalono autorius – dail. Juozas Galkus.
Santo Anželas

Istorija

1706 m. Šv. Angelo (Santo Anželo) misiją įkūrė jėzuitai.
Saulius Beržinis

Saulius Beržinis (g. 1950 m. lapkričio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos dokumentinio kino režisierius.

Biografija

S. Beržinis gimė 1950 m. Vilniuje, Lietuvos teatro aktorės Genės Jasiūnaitės Beržinienės ir spaudos darbuotojo, vertėjo Viktoro Beržinio šeimoje. 1968 m. baigė Vilniaus 23-ają vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, 1983 m. Kinematografijos institutą Maskvoje (VGIK). 1995, 1999, 2003 m. stažavosi BMC kooprodukcijos kursuose Bornholme, Danijoje.
1969–1978 m. Vilniaus universiteto Teatro aktorius, režisierius. 1981–1991 m. Lietuvos kino studijos scenaristas, režisierius, Reklaminių filmų studijos, Sverdlovsko kino studijos filmų režisierius. 1991 m. įkūrė filmų studiją „Kopa“; šios studijos vadovas, režisierius. Taip pačiais, 1991 m. įsteigė „Nepriklausomų Holokausto tyrimų archyvą“, kurio pagrindinė veikla – XX a. Litvakų istorijos audio video dokumentavimas, Holokausto liudytojų paieška, atsiminimų fiksavimas. 1997–1998 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos tarybos pirmininko pavaduotojas, 1999 m. – pirmininkas. 1997–1999 m. Rytų ir Centrinės Europos Radijo ir TV platformos koordinatorius Lietuvoje. Nuo 2004 m. iki dabar Vilniaus Technologijų ir Dizaino kolegijos lektorius, docentas.
1995–2002 m. Lietuvos dokumentininkų gildijos pirmininkas, 1995–2002 m. Lietuvos kinematografininkų sąjungos tarybos narys, 2001–2002 m. Lietuvos kultūros ministerijos Kino ekspertų tarybos narys.
2004 m. režisierius S. Beržinis tituluotas Tolerancijos žmogumi dėl viešai išreikštos pilietinės pozicijos, veikiant ir pasisakant prieš nejautrumą Lietuvos romų likimui.
SK Brann

Istorija

Klubas įkurtas 1908 m.
Ikere Ekitis

Istorija

Iki 1996 m. miestas pateko į Ondo valstiją.