google/wiki40b huggingface dataset:
Bokerono departamentas

Istorija

Departamentas sudarytas po Čiako karo, 1945 m. Pradžioje užėmė kur kas mažesnę teritoriją. 1992 m. prie Bokerono prijungtas Nueva Asunsjono departamentas.

Geografija

Bokerono departamentas yra išsidėstęs Gran Čiako gamtiniame regione. Pietuose ribojasi su Argentina, vakaruose – su Bolivija, šiaurėje – su Aukštutinio Paragvajaus departamentu, o rytuose – su Prezidento Hajeso departamentu. Būdingos sausos kalvotos lygumos su laukų ir miškų plotais. Šiaurės vakaruose reljefas žemesnis, ten yra smėlio kopų plotai. Centrinėje dalyje būdingas lygus paviršius su plačiais laukais, pavienėmis pelkėmis bei dygių medžių ir krūmų sąžalynais. Departamente ryškių reljefo pakilimų nėra, aukščiausia vieta yra Siera Leono aukštumoje.
Pietiniu departamento pakraščiu teka Pilkomajo upė. Į ją suteka keletas nelaivuojamų intakų, tačiau svarbių laukų drėkinimui. Daugelis kitų upokšnių didžiąją metų dalį būna sausi, prisipildo tik po liūčių. Yra druskingų dubumų ir ežerėlių. Bokeronas – vienas sausiausių šalies departamentų. Per metus iškrenta vidutiniškai 594 mm kritulių, rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais praktiškai nelyja. Vidutinė temperatūra 25-33 °C. Augalija skurdi, auga tik kaktusai, dygliuoti krūmai ir nedideli medžiai (baltasis kvebrachas, siauralapis raudonmedis, puošnusis kapokmedis, paragvajinis tvaras ir kt.). Yra įsteigtas Teniente Enkiso nacionalinis parkas.

Gyventojai

Bokerone 2002 m. gyveno 41,1 tūkst. gyventojų, tai sudaro tik 0,6 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 0,5 žm./km². Tankiau gyvenama pietrytinė dalis, o šiauriniai, šiaurės vakarų rajonai praktiškai negyvenami. Apie 60 % gyventojų gyvena kaimiškose vietovėse. Vyrų yra šiek tiek daugiau nei moterų. Bokerono departamente gyvena daugiausia indėnų palyginti su kitais departamentais. Jie sudaro 43,7 % teritorijos gyventojų. Vyraujančios gentys: čulupiai, čorotai, angaitai, ajorėjai, tapietai, maskojai. Yra vokiečių menonitų kolonijų. Raštingumas – tik 20 % (mažiausias šalyje). Vienai gyvenamajai vietai vidutiniškai tenka 5 gyventojai.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia kukurūzų (2002 m. 427 t) ir medvilnės (670 t) auginimu. Taip pat išvystyta gyvulininkystė: ožkos (19,1 tūkst. vnt.), galvijai (1033,4 tūkst.), avys (14,7 tūkst.).
Viktoras Liutkus

Viktoras Liutkus (g. 1950 m. birželio 28 d. Mažeikiuose) – Lietuvos dailėtyrininkas, kultūros veikėjas.

Biografija

1973 m. baigė istoriją Vilniaus universitete. 1979–1983 m. studijavo Sankt Peterburgo I. Repino tapybos, skulptūros ir architektūros instituto Maskvos skyriaus aspirantūroje.
1981–1990 m. dirbo Kultūros ir meno institute, 1990–1996 m. – Kultūros ministerijoje, 1997–1999 m. – Lietuvos dailės muziejuje. 2001–2002 m. kultūros ministro patarėjas, nuo 2003 m. galerijos „Maldis“ Vilniuje direktorius. 2001–2002 m. Vilniaus universiteto, nuo 2004 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas, 2005–2009 m. Tapybos katedros vedėjas, 2009–2015 m. Vilniaus dailės akademijos muziejaus direktorius.
1994–1997 m., 1999–2000 m. Lietuvos delegatas Europos Tarybos Kultūros komitete. Nuo 1991 m. Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA) narys, 1991–1995 m. Lietuvos sekcijos prezidentas. Nuo 1989 m. grupės „24“ narys.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptis – XX a. modernioji tapyba. 2012 metais apginta disertacija „Konstruktyvizmo apraiškos Lietuvos dailėje“. Parašė monografijų, kuruoja parodas („Lietuvos tapyba“, Ryga, 1999 m., V. Eidukevičiaus, Vilnius, 2005 m., Š. Saukos, Kristianstadas, Švedija, A. Švėgždos, Vilnius, „Lietuvos tapybos paroda“ Pirėjus, Graikija, visos 2007 m.), rengia konferencijas.
Dachšteinas

Dachšteinas (vok. Dachstein) – kalnų masyvas rytų Alpėse (Šiaurinėse Alpėse), Austrijoje, į šiaurę nuo Žemojo Tauerno, į pietryčius nuo Zalcburgo. Aukščiausia vieta – 2995 m (Aukštasis Dachšteinas). Ilgis ~50 km.
Masyvas sudarytas iš klinties, todėl jame itin paplitę karstiniai reiškiniai – gausų požeminių urvų (~450). Giliausias Dachšteine yra Mamuto urvas (ilgis 51,3 km, gylis 180 m), ilgiausias – Hirlaco (ilgis 85 km, gylis 988 m). Kiti svarbūs urvai – Didysis Ledo urvas (ilgis 2000 m, gylis 70 m, yra ledynų), Kopenbrūlerio (ilgis 3,9 km, gylis 107 m). Kalnuose yra nedidelių ledynų, ežerų (didžiausias – Halštato ežeras).
Dachšteinas yra svarbi turistinė Austrijos sritis. Iš Obertrauno ir Ramsau į kalnus nutiesti kabantieji lynų keliai. 1997 m. Halštato-Dachšteino-Zalckamerguto kultūrinis kraštovaizdis paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Antakščių sala

Antakščių ežero sala – 0,93 ha ploto sala Antakščių ežere, Molėtų rajono šiaurės vakarinėje dalyje, 3 km į šiaurę nuo Alantos. Lygiomis dalimis priklauso Telksnių ir Čečiuolių giminėms.

Istorija

Sala buvusi bendra, tad abu šeimininkai žolę išpjaudavo arba vasarai nugabendavo ir iki rudens ganytis palikdavo veršelius bei avis ar kumeliukus. Tarpukaryje jaunimas rengdavo gegužines, vyrai pasislėpę nuo žmonų lošdavo kortomis iš pinigų „akies“.
Vidury salos augo plačiašakis beržas, ant jo šventvakariais susėsdavo padainuoti valtelėmis atsiyręs jaunimas. Čia Jonines švęsdavo alantiškiai, maudytis atvažiuodavo provizorius, Skiemonių kunigai.
Brestas (Prancūzija)

Istorija

Romėnų laikais buvo stovykla-tvirtovė. XII a. jos vietoje pastatyta pilis. 1611 m. kardinolas Rišeljė nusprendė įsteigti Prancūzijos karinį jūrų laivyną, kurio pagrindinė bazė buvo įkurta Breste. Antrojo pasaulinio karo metu Vermachtas Breste įrengė didelę povandeninių laivų bazę. Miestas buvo stipriai sugriautas 1944 m. Bresto mūšio metu. Nuo 1972 m. svarbi Prancūzijos atominių povandeninių laivų bazė.
Stabienščizna

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
1993 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix

1993 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix buvo Formulės 1 lenktynės, rengtos Silverstone, liepos 11 d., 1993 metais. Tai buvo devintasis etapas 1993 m. Formulės 1 sezone.
Damon Hill galėjo pelnyti pirmąją pergalę savo karjeroje, tačiau jo bolido variklis sugedo 42 rate. Tai garantavo pergalę jo komandos draugui Alain Prost.
Ayrton Senna nukrito iš trečios į penktą vietą dėl pasibaigusio kuro paskutiniame rate. Jis taip pat sustojo toje pačioje vietoje dėl mechaninio gedimo 1992 m.
Verta komplimentų buvo Lotus komanda ir Johnny Herbert, iškovojęs ketvirtą vietą, Murray Walker transliaciją baigė su žodžiais "Lotus grįžo!". Po to komanda tik kartą teiškovojo taškus.
Maisto bankas

Maisto bankas – pelno nesiekianti labdaros organizacija, kovojanti prieš maisto švaistymą ir teikianti pagalbą maistu skurstantiesiems.

Istorija

Pirmasis maisto bankas St. Mary's Food Bank buvo įkurtas 1967 m. Arizonoje (JAV), John Van Hengel iniciatyva. Maisto bankų idėja Jungtinėse Amerikos Valstijose paplito žaibiškai, po kelių metų pirmieji maisto bankai atsirado Kanadoje. 1984 m., išgirdusi žinią apie Kanadoje Francis Lopez įsteigtą maisto banką, sesuo Cécile Bigot įsteigia pirmąjį maisto banką Prancūzijoje. Vėliau jos pavyzdžiu pasekė belgas André Hubert, įsteigęs pirmąjį maisto banką Briuselyje. Didėjant maisto bankų skaičiui Europoje, buvo nutarta, jog reikalingas vienas organas, kuris atstovautų maisto bankams Europos lygmeniu. Taip 1986 m. buvo įkurta Europos maisto bankų federacija Fédération Européenne des Banques Alimentaires - European Federation of Food Banks (FEBA). 1988–1992 m. FEBA rėmė maisto bankų plėtrą Ispanijoje, Italijoje, Islandijoje, vėliau 1994–2001 m. Portugalijoje, Lenkijoje bei Graikijoje. Nuo 2004 m. prie šio tarptautinio tinklo prisijungė Vengrija, Čekija, Slovakija, Serbija, Jungtinė Karalystė ir Lietuva. Vėliau Nyderlandai, Šveicarija, Estija, Danija. 2013 m. tinklo narėmis tapo Ukraina ir Bulgarija, vėliau Norvegija (2014 m.) bei Austrija (2015 m.).

Lietuvoje

„Maisto bankas“ Lietuvoje veiklą pradėjo 2001 m., kuomet labdaros ir paramos fondas „Lietuvos ir JAV iniciatyvos“ pradėjo vykdyti „Maisto banko" labdaros programą. Didžiuosiuose Lietuvos miestuose pradėtos organizuoti „Maisto banko” akcijos, kurių metu šimtai ne pelno organizacijų ir tūkstančiai savanorių padėjo rinkti žmonių skurstantiesiems aukojamą maistą.
2007 m. „Maisto bankas“ tapo savarankišku labdaros ir paramos fondu, kurio tikslas – padėti pamaitinti nepasiturinčiuosius, mažinti maisto švaistymą, skatinti visuomenės solidarumą ir pilietiškumą.
Pirmuosius regioninius padalinius įsteigęs Vilniuje ir Panevėžyje, 2009 m. „Maisto bankas" pradėjo veiklą Kaune ir Klaipėdoje, o 2015 m. duris atvėrė ir „Maisto banko” regiono padalinys Šiauliuose. Šiandien paramą maistu renka ir dalina 81 Lietuvos mieste ir rajone.
Vaiskis

Vaiskis (lenk. wojski większy) – vienas iš vidutiniųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos žemietijų valdžios pareigūnų.

Įgaliojimai

Iš pradžių vaiskis buvo kašteliono pavaduotojas karo reikalams. Vėliau vaiskis buvo atleistas nuo karo tarnybos karo veiksmų zonoje ir rūpinosi į karą išvykusių bajorų žmonomis ir vaikais.
Vytautas Brencius

Vytautas Brencius (1945 m. lapkričio 15 d. Šaukliuose, Mosėdžio valsčius – 2010 m. rugsėjo 13 d. Klaipėdoje) – Lietuvos poetas.

Biografija

Baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą, Belomorsko techninę jūreivystės mokyklą. Maskvos liaudies meno universitete mokėsi fotografavimo meno, neakivaizdiniu būdu baigė M. Gorkio literatūros institutą. Dirbo Klaipėdos laivyne.
Šventorkalnis

Šventorkalnis – Žemaitijos nacionalinio parko leidinys.

Istorija

Nuo 1996 m. leistas Plateliuose, Plungės rajonas. Redaktorė Genutė Matevičiūtė. Tiražas 500 egz. Dabar laikraščio „Plungė“ priedas.
FK Osogovo Kočani

Istorija

Klubo ištakos siekia 1924 m.
Martynas Sederevičius

Biografija

Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje (ūkio valdomos žemės dydis siekė apie 63 ha). Tėvas vaikystėje Martyną mokė lietuviško rašto pagrindų. Baigęs Lukšių kunigo Antano Tatarės įsteigtą parapinę mokyklą, toliau mokėsi Marijampolės keturklasėje mokykloje, kurią baigus pradėjo globoti pusbrolis kunigas Antanas Martynaitis (Marcinskis), tuo metu dirbęs Varšuvos vyskupijoje. Pusbrolio Varšuvoje padedamas, dar šiek tiek pasimokęs, 1855 m. įstojo į Varšuvos kunigų seminariją. Po keleto metų persikėlė į Seinų kunigų seminariją. 1858 m. lapkričio 27 d. vyskupas Motiejus Valančius įšventino į kunigus, kviesdamas talkinti dorinimo, švietimo ir blaivybės veikloje.
Alvite buvo paskirtas vikaru (1858–1863 m.). Dažnai lankydamasis Eitkūnus, čia susipažino su ūkininkais lietuviais. 1863 m. sukilimo metais slapstėsi Žemaitijoje. Joje susipažino su policijos nuovados, kurios teritorijoje slapstėsi, viršininku Serafinu Kušeliausku. Ši pažintis M. Sederevičiui vėliau turėjo labai didelės reikšmės. Grįžęs į Užnemunę vikaravo Griškabūdyje, Liudvinave ir Šakiuose. Ragino žmones mokyti savo vaikus lietuviškai, mokydavo juos pats, surasdavo daraktorius.
1873 m. paskirtas Sudargo klebonu. Patogi geografinė padėtis (parapija ribojosi su Mažąja Lietuva) leido atsiskleisti jo, kaip religinių raštų kūrėjo, vertėjo, leidėjo ir platintojo, talentui. Martyno Sederevičiaus suburta organizacija tęsė tuo metu jau likviduotos vyskupo Motiejaus Valančiaus organizacijos darbą, apimdama visą Užnemunę ir didelę dalį Žemaitijos. Literatūriniam darbui pasitelkė vertėjų, kalbos žinovų, perrašinėtojų. Iš Tytuvėnų atvyko Serafinas Kušeliauskas, įtraukė eigulį J. Antanavičių ir kitus.
M. Sederevičius leido ir platino tik religinio turinio spaudinius. Parengė ir išleido apie 30 knygelių ir maldaknygių. Jų platinimą laikydamas ypač svarbiu reikalu, pats tapo knygnešiu, subūrė ir išugdė daug padėjėjų (brolio sūnus Vincas Siderevičius, Antanas Radušis, A. Baltrušaitis, P. Pučiliauskas, J. Žemaitaitis ir dešimtys kitų). Talkino kunigai, apsišvietę ūkininkai, vietos inteligentai. Pats važinėdavo vežimu, kuriame buvo pasidirbdinęs dvigubą dugninę. Keliaudavo daugiausia naktimis po tolimiausias parapijas Suvalkijoje ir Žemaitijoje, nuveždavo knygų į Seinų kunigų seminariją, Kauną ir kt.
M. Sederevičius buvo drąsus, kartu – ir atsargus, ištvermingas, sumanus knygnešys. Veikė išnaudodamas caro valdininkų silpnybes, jų polinkį vartoti alkoholį. Už pinigus padėdavo pernešti per sieną spaudinius ir muitininkai. Atvykusius daryti kratų gausiai pavaišindavo, todėl ir knygų nė karto nebuvo radę ir pats nebuvo suimtas. Kaip ir ankstesnėse parapijose, rūpinosi vaikų mokymu, gabesnius siųsdavo mokytis amato. Turtų nesusikrovė, viską išleisdavo knygų spausdinimui ir platinimui.

Atminimo įamžinimas

Kapas ir antkapinis paminklas Sudargo kapinėse, pastatytas 1932 m. (paminklo autorius D. Ruseckas, Kaunas). Antkapio įrašas: Knygnešių tėvas kun. Martynas Sederevičius (1829.Xl.9-1907.III. 7). M. Sederavičiaus pavardė yra įrašyta ir Knygnešių sienelėje Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje.
Kairių herbas

Aprašas

Herbo skydo raudoname lauke du sidabriniai plačialapių klumpaičių žiedai, vienas nuo kito atskirti auksiniu kairiuoju kaspinu.

Istorija

1999 m. birželio 29 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 497.
Herbo etalono autorius - dailininkė Laima Ramonienė.
Padas

Pirmasis padikaulis

Os metatarsi primum, kūnas ypač stambus, pamatas turi susinerti su vidiniu pleištuku, o galva jungiasi su nykščio proksimaliniu pirštakauliu. Pamate dažniausiai nebūna šoninių sąnarinių paviršių, tik kartais pasitaiko neryškus laukelis, susiliečiantis su antru padikauliu. Pado pusėje matyti atauga – pirmojo padikaulio šiurkštuma, tuberositas ossis metatarsi primi.

Antrasis padikaulis

Os metatarsi secundum, yra ilgiausias. Jo pamate matyti keturi sąnariniai paviršiai: trikampio formos proksimalinis paviršius jungiasi su viduriniu pleištuku, medialinis paviršius jungiasi su medialiniu pleištuku, o retkarčiais ir su pirmuoju padikauliu, lateralinio paviršiaus viena fasetė susineria su šoninių pleištuku, o kita – su trečiuoju padikauliu.

Trečiasis padikaulis

Os metatarsi tertium, pamato proksimalinis trikampis paviršius susineria su šoninių pleištuku, medialinis paviršius, kartais sudėtas iš dviejų laukelių , – su antruoju padikauliu, o lateralinis paviršius – su ketvirtuoju padikauliu.

Ketvirtasis padikaulis

Os metatrsi quartum, pamato proksimalinis sąnarinis paviršius jungiais su kubakauliu, lateralinis – su penktuoju padikauliu, medialinis dažniausiai turi vieną fasetę susinerti su trečiuoju padikauliu, o kartais dar ir antrą – susinerti su šoninių pleištuku.

Penktasis padikaulis

Os metatarsi quintum, yra stambesnis už II–IV padikaulius, jo pamatas platesnis netgi už I padikaulio pamatą. Pamato šonas nutįsta į penktojo padikaulio šiurkštumą, tuberositas ossi metatarsi quinti, kurį galima lengvai apčiuopti pėdos šone. Proksimaliniu sąnariniu paviršiumi pamatas liečiasi su klubakauliu, o medialiniu – su ketvirtuoju padikauliu.
Padikauliai kaulėja taip pat kaip ir delnakauliai.
Turošlo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artimos baltų gentys jotvingiai ir galindai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975-1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Adamusai, Charubinas, Charubinai, Cecorai, Celoška, Dudų Nadžečnė, Kruša, Ksebkai, Lacha, Lemanas, Nova Ruda, Popiolkai, Potasiai, Ptakai, Pudelkas, Pupkai, Samulė, Šablakai, Turošlas, Tžcinskiai, Vanacja ir Zimna.
Panserraïkós GS

Istorija

Klubas įkurtas 1964 m. 2010/2011 metų Superlygos pirmenybėse liko 16 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Kara Su

Istorija

Kara Su miesto statusą gavo 1960 m.
Sungailiškiai

Istorija

Kaimo pavadinimas kilęs nuo Sungailos dvaro vardo. Kaimas išaugęs senojo dvaro valdose. Sungailiškiai anksčiau vadinosi Pajūriu. Pirmasis žinomas Sungaila (m. 1433 metais) ėjo Kauno seniūno pareigas, buvo Vytauto Didžiojo bendražygis.
Pirmą kartą vietovė netiesiogiai aprašyta 1561 m. Jurbarko valsčiaus inventoriuje, jame aprašomos čia plytėjusios Mikalojaus Sungailavičiaus žemės. Dvaras rašytiniuose šaltiniuose minimas XVII a. XVIII a. dvarą valdė jau Gorodeckiai, vėliau Urbanavičiai ir jų palikuonys. Urbanavičių giminės palikuonys užėmė LDK valstybės tarnautojų pareigas (stalininkų, taurininkų ir pan.), buvo aktyvūs reformacijos šalininkai. Jie giminiavosi su tokiomis giminėmis kaip Bilevičiai, Romeriai, Gordon, Mackevičiai. Mecenavo Kelmės reformatų baznyčios statybą, kurios koplyčioje ir buvo laidojami. Urbanavičių giminė valdė ne tik Sungailiškių bet ir Mažonų, Šakviečio dvarus. Karo gydytojas Feliksas Šaucilovas vedė Jadvygą Urbanavičiūtę ir kartu su ja iki nacionalizavimo valdė Sungailiškių dvarą. Jie abu yra palaidoti Pagramančio miestelio kapinėse. Sungailiškių dvaro apylinkėse yra dvaro kapinaitės, kuriose yra palaidoti Urbanavičių giminės giminaičiai (Gordon ir pan.), dalyvavę 1863 metų sukilime. Dvaro turtą išgrobstė ir dvarą sudegino pokario laiku 1947 m. Paskutinė savininkė J. Urbanavičiūtė-Šaucilovienė paskutines savo gyvenimo dienas praleido Pagramančio apylinkėse, slėpdamasi nuo pokario laikotarpio persekiojimų pas vietinius gyventojus. Dvaro centras buvo ant kairiojo Jūros upės kranto. Jame buvo dviejų aukštų gyvenamasis namas (1947 m. jis sudegė), linų džiovykla, arklidės, kiaulidė, jauja. Dauguma pastatų statyta XIX a., išlikusi mūrinė linų džiovykla, dalis arklidžių, plūkto molio tvartas, remontuotas 1863 m., pokario metais pertvarkytas. 1923 m. dvare gyveno 60 gyventojų.
1913 m. kaime įkurta pradžios mokykla, čia ji veikė iki 2011 m. 1929-40 veikė lentpjūvė ir malūnas. Kaime dar yra betoniniu stiebu koplytstulpis su Pietos skulptūra, statytas 1942 m.

Žymūs žmonės

Sungališkiuose gyveno ir mokėsi Neringa Mikėnaitė-Krapikienė, vėliau dirbusi LR Finansų Ministerijoje.
Kamov Ka-50

Ка-50

Bazinė modifikacija.

Ка-50Š

Ка-50Š (rus. Ка-50Ш) – tamsiam paros laikui pritaikyta modifikacija. Pirmas skrydis atliktas 1997 m. kovo 4 d. Nuo standartinio modelio skiriasi priekyje sumontuotu kompleksu „Rubikon-N“ o taip pat sferine radiolokacine sistema. Turi palydovinę navigacijos sistemą, pakeisti kai kurie elektronikos ir optikos mazgai, pertvarkyti piloto kabinoje esantys prietaisai.

Ка-50N

Ка-50N (rus. Ка-50Н) – Ка-50 modifikacija, pritaikyta tamsiam paros laikui. Nuo standartinės modifikacijos skiriasi naktinio matymo kompleksu „Samšit-50Т“.

Ка-52 Alligator (NATO - Hokum B)

Dvivietis naktinis Ка-50.
Jakovas Sverdlovas

Biografija

Gimė daugiavaikėje amatininko – graverio šeimoje. Baigęs tris klases įstojo į gimnaziją, tačiau iš ten 1900 m. buvo pašalintas už pamokų praleidinėjimą. Dirbo vaistininko padėjėju, tuomet suartėjo su socialdemokratais. 1901 m. įstojo į Rusijos SDDP, po metų tampa "profesionaliu revoliucionieriumi": platina nelegalią literatūrą, renka lėšas partijos naudai, organizuoja pogrindinę spaustuvę. Po II-ojo RSDDP suvažiavimo, skilus partijai, tapo bolševiku.
1905–1907 m. revoliucijos metu vadovavo Jekaterinburgo ir Uralo RSDDP(b) komitetams. Buvo nekart suimtas ir ištremtas. Tremtyje kurį laiką gyveno viename name su J. Stalinu. Pabėgęs iš tremties Peterburge tapo "Pravdos" laikraščio redkolegijos ir partijos CK nariu.
Vienas iš Spalio revoliucijos organizatorių. V. Lenino siūlymu tapo Visos Rusijos Centro Vykdomojo komiteto, aukščiausio Tarybų Rusijos įstatymdavystės ir kontrolės organo, (VCIK-ВЦИК) pirmininku. Būdamas šiose pareigose organizavo tarybų valdžios įtvirtinimą Rusijoje, siųsdamas į provinciją partijos narius valdžios užėmimui. Organizavo VCIK instruktorių ir organizatorių mokyklą, kuri vėliau peraugo į Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK.
Aktyviai dalyvavo išvaikant Rusijos Steigiamąjį suvažiavimą. Palaikė V. Leniną sudarant Bresto taiką. Vadovavo kairiųjų eserų maišto malšinimui Maskvoje, represijoms prieš kazokus. 1918 m. liepos 18 d. pranešė VCIK prezidiumui apie caro Nikolajaus II ir jo šeimos sušaudymą. Po pasikėsinimo į V. Leniną 1918 m. rugpjūčio 30 d. pateikė VCIK rezoliuciją dėl "raudonojo teroro prieš buržuaziją ir jos agentus". Vadovavo komisijai, rengusiai naują Rusijos konstituciją, įtvirtinusią proletariato diktatūrą.
Mirė, persišaldęs mitingo metu ir susirgęs ispanišku gripu. Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje. J. Sverdlovo vardu buvo pavadintos gatvės daugelyje TSRS miestų ir gyvenviečių, Jekaterinburgas pervadintas Sverdlovsku (1924–1991 m.).
Žaliasis spindulys

Susidarymas

Žemės atmosfera susideda iš nevienodo tankio sluoksnių, kurie nukreipia Saulės spindulius nuo tiesioginio sklidimo krypties (atmosferinės refrakcijos reiškinys) ir sklaido juos į spektrą. Paskutiniai besileidžiančios Saulės spinduliai, išsisklaidydami į spektrą, sudaro spalvotų spindulių vėduoklę. Beje, dėl refrakcijos besileidžianti arba tekanti Saulė prie horizonto atrodo suplota, o regimasis aukštis prie horizonto yra didesnis nei atrodo. Šio reiškinio paaiškinimas toks: dėl refrakcijos apatinis Saulės disko kraštas pakyla vidutiniškai 35°, o viršutinis – 28°, taigi Saulės diskas susiploja 7°. Kai Saulė zenite, refrakcijos nėra.
Žiūrint į Saulę, esančią ties horizontu, žiūrima į ją pro storą atmosferos dujų sluoksnį, kuris dalį spindulių sugeria (vyksta selektyvioji sugertis). Kol Saulė aukštai virš horizonto, jos šviesa nustelbia kur kas mažiau skaisčius žaliuosius spindulius ir žmogus jų nemato.
Kai Saulė nyra už horizonto, paskutinis matomas alyvinės spalvos spindulys, nes atstumas, arba kitaip refrakcijos dydis, tarp kraštinių matomojo spektro spindulių (alyvinio ir raudono) susidaro apie 38°. Bet patys trumpiausi alyviniai, mėlyni ir žydri spinduliai ilgame kelyje per atmosferą (kai Saulė jau prie horizonto) labiausiai išsisklaido, net nepasiekdami žemės paviršiaus. Be to, šios spektro dalies spinduliams mažiausiai jautri žmogaus akis. Saulei slepiantis už horizonto, spalvos greitai keičia viena kitą: po raudonos pasirodo oranžinė, geltona ir paskutiniu akimirksniu – smaragdinė (žaliasis spindulys).
Saulei tekant spalvos keičiasi atvirkštine tvarka: pirmasis švysteli žaliasis spindulys, jį keičia geltonas, oranžinis ir galiausiai iš už horizonto pasirodo raudonas tekančio šviesulio kraštas.

Susidarymo sąlygos

Norint pamatyti žaliąjį spindulį reikia trijų sąlygų: turi būti atviras horizontas (pavyzdžiui, rami jūra), skaidrus oras ir giedra ta horizonto dalis, kurioje teka ar leidžiasi Saulė. Likus kelioms minutėms iki saulėlydžio, jau galima pasakyti, ar bus matomas žaliasis spindulys. Jeigu besileidžianti Saulė raudona ir į ją galima žiūrėti be tamsių akinių, tą kartą žaliasis spindulys nebus matomas (nes atmosfera sugeria visus žalius ir mėlynus spindulius, lieka tik raudoni). Jeigu Saulė, artėdama prie horizonto, išliko baltai gelsva ir akinamai ryški, tada gali pasirodyti žaliasis spindulys. Dar labai svarbu, kad ryški būtų horizonto linija. Geriausias sąlygas stebėti žaliąjį spindulį turi jūreiviai, nesunku jį pamatyti ir kalnuose Saulei slepiantis už tolimo kalno keteros.

Trukmė

Žaliasis spindulys matomas neilgai. Tai priklauso nuo vietos, geografinės platumos ir metų laiko. Lietuvos platumose žaliasis spindulys gali pasirodyti vienai dviem sekundėms. Einant link ašigalių reiškinio trukmė ilgėja. Ilgiausiai žaliasis spindulys matomas per vasaros ir žiemos solsticijas, kai Saulė yra labiausia nutolusi į šiaurę ir į pietus nuo dangaus pusiaujo.