google/wiki40b huggingface dataset:
Zyplių dvaras

Istorija

Napoleonas Bonapartas Veliuonos seniūnijos dalį kairiajame Nemuno krante – Lukšių, Sintautų, Plokščių bei Ilguvos parapijas – atidavė kunigaikščiui Juozapui Poniatovskiui, kuriam mirus 1813 m. valdas paveldėjo jo sesuo Teresei Tiškevičienei. Visa valda (155 kaimai ir apie 300 valakų girios) vadinosi bendru Zyplių turtų vardu, o patys Zypliai buvo dvarelis su apie 60 margų žemės (dabar Senieji Zypliai).
Naujoji savininkė Zyplių net nematė, nes nuolat gyveno Paryžiuje. Apie 1845–1855 m. pritrūkusi pinigų, dvarą pardavė Polocko gubernijos dvarininkui Jonui Bartkovskiui. Šis pasistatė naują dvarą netoli Lukšių ir pavadino jį Naujaisiais Zypliais. Vieta, kurioje pastatyti rūmai, vadinosi Palankiais – dvarininkas stengęsis taikiai sugyventi su vietos žmonėmis.
Jonui Bartkovskiui mirus, dvaras atiteko podukrai Joanai Volfersaitei-Kučinskienei, kuri dvare negyveno ir į dvarą buvo atvykusi tik du kartus (statant ir šventinant bažnyčią).
Vėliau Zypliai atiteko Liudvikai Ostrovskienei, Naujuosius Zyplius pardavusiai grafui Tomui Potockiui, kuris 1891–1901 m. iš pagrindų pertvarkė dvaro sodybą – vienaaukščiams rūmams pristatė dviaukščius korpusus, sukūrė vakarinę parko dalį, nutiesė parką ribojančius kelius-alėjas.
Apie 1897 m. nuo garo mašinos sudegė visi mediniai ūkiniai pastatai, vietoj jų buvo atstatyti plytų mūro.
1912 m. Varšuvoje grafas staiga mirė ir buvo pervežtas į Zyplius. Po jo mirties iki Antrojo pasaulinio karo dvarą valdė grafo žmona.
1919 m. iš Seinų čia perkelta kunigų seminarija, dar vėliau atidaryta žemės ūkio mokykla. Karo ir pokario laikotarpiu veikė ligoninė, buvo kolūkio kontora, apylinkės vykdomasis komitetas.
Lukšių miestelio seniūno Vido Cikanos rūpesčiu 2002 m. pradėti dvaro tvarkymo ir atstatymo darbai. 2012 m. atidaryti restauruoti dvaro rūmai. 2014 m. buvusioje dvaro vežiminėje įsikūrė Zanavykų muziejus. Šiuo metu dvare eksponuojama daug meno dirbinių: paveikslų, rankdarbių, medžio, akmens skulptūrų, keramikos, kalvystės, stiklo dirbinių, vyksta koncertai, spektakliai, plenerai, stovyklos. Per metus dvarą aplanko apie 10 tūkst. svečių.
Dvaro pastatus supa 21 ha ploto parkas. Jame auga nemažai vertingų rūšių medžių: platanalapiai ir sidabriniai klevai, paprastieji ir raudonieji ąžuolai, baltosios ir balzaminės tuopos, europiniai ir Sukačiovo maumedžiai, juodosios pušys, sidabriniai kėniai, karpotieji ir plaukuotieji beržai, kalninės guobos, kamštiniai skirpstai.
Boleslavecas

Istorija

Pirmą kartą Bolezlauez gyvenvietė paminėta 1201 m. 1257 m. besiplečiančiam miestui–tvirtovei suteiktos miesto teisės. 1523 m. svarbūs miesto istorijai, kaip religinio karo pradžia, jis tapo reformacijos centru. Viduramžiais vystėsi amatai ir prekyba, Karališkasis kelias (Via Regia) susiejo su Leipcigu.
1813 m. šiame mieste mirė rusų generolas feldmaršalas Michailas Kutuzovas. Jo kūnas buvo balzamuotas ir išsiųstas į Sankt Peterburgą, o po balzamavimo likę vidaus organai palaidoti vietos kapinėse. 1819 m. Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas III čia pastatė karvedžiui atminti memorialą. II Pasaulinio karo metu prie jo palaidoti žuvę Raudonosios armijos kareiviai.
Po 1815 m. Boleslavecas priklausė Silezijos provincijai. Pokariu Silezija atiteko Lenkijai, iš čia buvo iškeldinti vietiniai vokiečiai, kuriuos pakeitė lenkai iš rytinių šalies regionų.
2001 m. miestas šventė 750 metų jubiliejų, ta proga buvo suorganizuota istorinio Legnicos mūšio rekonstrukcija, kurioje buvo stabdomas mongolų veržimasis į Lenkiją 1241 m.
Espinjaso kalnai

Espinjaso kalnai arba Sera do Espinjasas (portug. Serra do Espinhaço) – kalnagūbrių grupė Brazilijos plokščiakalnyje, San Fransisko aukštupio dešiniajame krante, maždaug tarp 15-21° p. pl. Patenka į Bahijos ir Minas Žeraiso valstijų teritorijas. Būdingas aukštis viršija 1000 m, o aukščiausia vieta siekia 2107 m (Solo k.). Espinjaso kalnuose yra svarbūs geležies rūdos, mangano, boksito, aukso telkiniai.
Rytinius šlaitus dengia sezoniškai drėgni tropiniai miškai, vakarinius – kserofitiniai krūmynai ir retmiškiai (seradas). Įsteigtas Sempre Vivaso nacionalinis parkas.
Marija Montesori

Biografija

Montessori gimė 1870 m. netoli Ankonos miesto. Būdama 13 metų ji pradėjo eiti į berniukų technikos mokyklą, norėdama įgyvendinti savo svajonę tapti inžiniere. Montessori tapo pirmąja moterimi baigusia Romos La Sapienza medicinos mokyklą. Taip pat ji tapo viena pirmųjų medikių Italijoje.
1896 m. edukacijos kongrese Turine Montessori skaitė paskaitą apie darbą su neįgaliaisiais. Italijos mokslo ministras dalyvavo šioje paskaitoje ir liko ja sužavėtas. Po to keleriems metams jis paskyrė Montessori vadovauti institucijai, kuri dirbo su neįgaliaisiais.
Vėliau dirbant su neįgaliais vaikais Motessori lydėjo sėkmė, ji sukūrė vadinamąjį Montesori metodą. 1907 m. sausio 6 d. Montessori įkūrė vaikų namus (it. Casa dei Bambini) Romoje. Juose Montessori mokė vaikus lavinti įvairius savo įgūdžius. Vėliau tokių namų metodai sudomino ir kitas šalis, kaip JAV ir pan.
II pasaulinio karo metu Benito Mussolini norėjo visus vaikus paversti kariais, o tam pasipriešinusi Montessori buvo deportuota iš šalies. Iki 1936 m. ji gyveno Ispanijoje, o prasidėjus Ispanijos civiliniam karui 1939 m. Montessori persikėlė į Olandiją.
Tais metais ji buvo pakviesta apsilankyti Indijoje. Joje Montessori lankėsi kartu su vieninteliu savo sūnumi Mario Montessori Sr. Kartu sėkmingai jie vystė savo edukacines teorijas Indijoje. Dėl karo ji buvo priversta palikti šią šalį, tačiau Indijoje paliko daug savo veiklos skyrių.
Likusį savo gyvenimą iki 1952 m. Montessori praleido Olandijoje. Ji visame pasaulyje laikoma viena geriausių darbo su vaikais specialisčių.
Marijos herbas

Marijos herbas – oficialus Marijos respublikos simbolis, patvirtintas 2011 m. kovo 5 d. ir naudojamas nuo 2011 m. birželio 1 d. Ankstesnis herbas buvo naudojamas nuo 2006 m. lapkričio 30 d.

Aprašas

Sidabriniame lauke raudonas ant užpakalinių kojų einantis lokys auksiniais nagais bei dantimis ir raudonu iškištu liežuviu, dešinėje letenoje laikantis ant žemės rankena į virš pastatytą lokio ūgio kalaviją auksine buožele bei auksiniais skersinio galiukais mėlynoje makštyje auksiniais apkaustais ir kūjį auksine galva bei sidabriniu kotu, kairėje letenoje laikantis skydą mėlynu lauku su plonu auksiniu apvadu ir auksiniu marių kryžiumi centre.

Virš skydo auksinė žemės karūna, kurios dantys stilizuoti kaip mariškas ornamentas, o tarp dantų trys auksiniai rombai.
Marių kryžių sudaro sudaro sukryžiuotos dvi poros siūlinių kaspinų (įstrižų siaurų juostelių), kurių galai užlenkti į vidų, o centre, kur kertasi tos dvi poros, yra įstrižai pasuktas kvadratėlis.

2006–2011 m.

Skydas kiaušinio formos auksiniu lauku, kuriame yra raudonas įstrižas marių kryžius.

Skydas iš šonų ir apačios apgobtas Marijos vėliavos spalvų juosta.
Herbe esantis marių kryžius yra nacionalinis marių ornamentas, vaisingumo simbolis.

1993–2006 m.

Nuo 1993 m. galiojęs herbo variantas skiriasi tuo, kad herbas iš šonų apsuptas javų varpomis iš abiejų pusių, ąžuolų (dešinėje pusėje) ir spygliuočių šakomis (kairėje pusėje). Vainikas simbolizavo gyventų verslus susijusius su žemės ūkiu ir miškų ūkiu. Trispalvė juosta trumpesnė, negu naujajame variante.

Herbe po kryžiumi buvo užrašas mar. Марий Эл ('Marija').
Herbo autorius – Marijos dailininkas Ismailas Jefimovas (Исмаил Ефимов).
Okeo kultūra

Aprašymas

Okeo kultūros centras buvo Mekongo žemupis. Šis regionas yra vagojamas dirbtinių irigacijos kanalų. Vietos gyventojai dirbo žemę, augino ryžius, vandens buivolus, kiaules, kitus naminius gyvūnus. Kultūros gyvenvietėse randami papuošalai, keramika, monetos, religinės statulėlės. Didžiausia atrasta kultūros gyvenvietė buvo Okeo, stovėjusi netoli jūros ir naudota kaip uostas. Iš jos į šiaurę vedė vandens kelias į kitą svarbią kultūros gyvenvietę Angkor Borėjų (dabartinės Kambodžos teritorijoje).
Okeo kultūros atstovai vykdė plačią prekybą. Ji patyrė labai stiprią įtaką iš Pietų Azijos. Kultūros meno dirbiniuose jaučiami indiški motyvai, indiški mitologiniai personažai ir siužetai. Kultūros visuomenė buvo labai induizuota, čia randama įrašų sanskrito kalba. Nėra galutinai aišku, kokia kalba kalbėjo šios kultūros kūrėjai, tačiau spėjama, kad jie galėjo būti proto-khmerai ar proto-čamai.
Gali būti, kad Okeo uostas buvo Ptolemėjaus minima paslaptingoji Katigara. Pati Okeo kultūra tapatinama su tuometiniuose Kinijos šaltiniuose aptinkama Funanės karalyste. Ši karalystė labiausiai suklestėjo III a., kuomet tapo galinga prekybine valstybe. Vėliau Funanė (ir Okeo kultūra) buvo nukariauta Čenlos karalystės.
Ralph Baer

Ralfas Bajeris (Ralph H. Baer; 1922 m. kovo 8 d. – 2014 m. gruodžio 6 d.) – Vokietijoje gimęs JAV išradėjas, žymus dėl savo didžiulio indėlio kompiuterinių žaidimų pramonėje. 2005 m. jis buvo apdovanotas Nacionaliniu technologijos pažangos medaliu dėl pirmos kompiuterinių žaidimų konsolės Magnavox Odyssey išradimo.

Istorija

Būdamas jaunas, Bajeris buvo išmestas iš mokyklos, nes buvo žydas ir privalėjo eiti į žydų mokyklą. Jo tėvas tada dirbo batų fabrike. Likus 2 mėnesiams iki „Krištolinės nakties“, tėvas su visa šeima pabėgo iš Vokietijos. Amerikoje jis savarankiškai mokėsi ir dirbo gamykloje, už savaitę gaudamas 12 dolerių. 1940 m. Bajeris baigė Nacionalinį radijo institutą ir tapo radiotechniku. 1943 m. jis buvo pašauktas kovai II pasauliniame kare.
Bajeris 1949 metais Čikagoje gavo mokslinį bakalauro laipsnį. Jis dirbo keliose elektronikos firmose ir buvo sukūręs savo paties kompaniją iki pradėjimo dirbti „Sanders Associates“ 1958 m. Pastarojoje vietoje jis dirbo iki pat pensijos 1987 m.
2006 m. Bajeris atidavė visus savo techninės įrangos prototipus ir dokumentus Smithsonian institutui. Bajeris taip pat yra IEEE narys.
Prerijų karštinė (filmas)

Turinys

Prestonas Bigsas, buvęs šerifas, netyčia nušovęs savo žmoną, dabar leidžia dienas baruose. Po kilusių muštynių jis atsiduria už grotų. Kaip sandėris jam pasiūloma nugabenti į miestą 3 moteris, sergančias prerijų karštine: Letę, bandžiusią nužudyti savo vyrą, Abigailę, paniškai bijančią atviros erdvės ir nuolat Bibliją skaitančią ir cituojančią Bliu. Pakeliui prie jų prisideda Olivija – nuo vyro Mončio bėganti moteris. Kelionę su moterimis dar labiau apsunkina buvę Bigso priešai ir Oliviją siekiantis susigrąžinti vyras...
Daudžgirių dvaras

Kultūrinė veikla

Apie 1917 m. smuikininkas, pedagogas ir chorvedys Motiejus Budriūnas dvare pradėjo organizuoti chorus ir rengti vakarus koncertus.

Telefoninis ryšys

1904 m. telefoninio ryšio statutą pasirašė jo autoriai: baronas Vilhelmas fon Ropas iš Pajiešmenės dvaro, Andre Holstenas iš Padaičių dvaro, grafas C.Komorowskis iš Pabiržės dvaro, baronas Henrikas Holštenas iš Mantagailiškio dvaro, S.Ordynecas iš Kaunių dvaro, Daudžgirių dvaro savininko barono Vilhelmo von der Roppo žentas Fridrichas von Reiswitzas, grafo Alfredo Jono Tiškevičiaus Biržų Astravo dvaro įgaliotinis M.Jastržembskis, baronas Paulius von der Roppas iš Ąžuolpamūšės dvaro ir dar vienas žmogus, kurio pavardės Biržų krašto muziejuje laikomame statute jau neįmanoma įskaityti.
Laistai

Istorija

Tyrinėjant kapinyną rasta senovės Romos moneta.
Iturbė

Istorija

Apygarda įkurta 1901 m., jai suteiktas vardas pagerbiant vieną iš Paragvajaus nepriklausomybės veikėjų Vicente Ignacio Iturbe.
Nausėdija (Lenkija)

Nausėdija (lenk. Przysiółek) – tai Lenkijoje naudojamas gyvenvietės tipo apibūdinimas. Kelių namų ar sodybų gyvenvietė, kuri yra didesnio šalia esančio kaimo dalis, bet turinti atskirą pavadinimą. Skirtinguose Lenkijos regionuose nausėdija vadinama dar ir rola (dirva), kolonia (kolonija) ar osiedle (gyvenvietė). Miestuose taip pat būna nausėdijų, kartais tiesiog vadinamų priemiesčiais, tačiau kaimuose tai yra istoriškai susiklostęs gyvenvietės tipas, kai nausėdijos gaudavo miesto teises, bet pasilikdavo nausėdijos pavadinimą. Rusijoje nausėdijos žodis (rus. посёлок) kartais naudojamas miesto tipo gyvenvietei apibūdinti.
Plačialapė kremblė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 135 psl.
Jaunimo draugas

Istorija

Leido ir redagavo Antanas Juknevičius. Nuo 1937 m. sausio 4 d. (Nr. 135) ėjo kartą per savaitę. Nuo 1937 m. kovo iki 1939 m. balandžio, uždraudus lenkų valdžiai, vietoj „Jaunimo draugo“ leisti dažniausiai 2 kartus per mėnesį vienkarčiai leidiniai po 48, 40 arba 32 puslapius skirtingomis antraštėmis: „Jaunųjų Velykos“, „Pavasario šnekos“, „Šviesos kelias“, „Sekminės“, „Jaunimo aidai“, „Vasaros darbai“, „Mūsų žygiai“, „Jaunųjų balsas“, „Lietuvio mintys“, „Šviesa“, „Rudens aidai“, „Jaunimo žodis“, „Mūsų pastangos“, „Švyturys“, „Jaunųjų šnekos“, „Spindulys“, „Kalėdų mintys“, „Žiburys“, „Draugas“, „Lietuviškoji mintis“, „Jaunųjų bičiulis“, „Jaunajai kartai“, „Pavasaris“, „Velykos“, „Jaunimas“, „Darbas“, „Jaunųjų žingsniai“, „Mūsų kelias“, „Vasaros žingsniai“, „Jaunųjų talka“, „Jaunųjų gairės“, „Mūsų gyvenimas“, „Jaunimo kelias“, „Jaunimo balsas“, „Jaunimo ateitis“, „Rudens vakarai“, „Jaunųjų darbai“, „Rudens aidai“, „Jaunųjų siekiai“, „Jaunųjų žodžiai“, „Kalėdų žvaigždė“, „Naujieji žodžiai“, „Jaunųjų patarėjas“, „Lietuviškuoju keliu“, „Laiko žodis“, „Mūsų viltis“, „Jaunimo rytojus“, „Velykų margutis“, „Jaunųjų pasaulis“. Išleido priedus: Iliustruotas „Velykų priedas“ (1930 m.) „Sesių talka“ (Nr. 1, 2, 1937 m.). Spausdino iki 1929 m. sausio spaustuvė „Zorza“ Vilniuje, vėliau spaustuvė „Ruch“.
Nuo 1939 m. gegužės 17 d. vietoj „Jaunimo draugo“ leistas „Jaunimo kelias“. Bendradarbiavo M. Babickas, Pranas Bieliauskas, Kristupas Čibiras, Adomas Jakštas, Liudas Gira, Petras Kraujalis, Rapolas Mackonis, A. Rimšaitis, Silvestras Urbonavičius, Aleksandras Vitkauskas ir kt.
Kašina

Istorija

Kašina pirmąkart paminėta 750 m. Pavadinimo kilmė neaiški, bet galėjo jis atsirasti nuo paviljono (Casina) dabar išsekusio upelio ar sulotyninto etruskiško vardo (Cassenius).
1364 m. liepos 26 d. čia vyko Kašinos mūšis tarp Florencijos ir Pizos armijų. Mikelandželas mūšiui atminti nutapė paveikslą, kurio išliko tik paruošiamieji eskizai ir Aristotile da Sangallo kopija. Miestas buvo svarbi tvirtovė kelyje tarp abiejų miestų.
Tirštiklis

Tirštiklis (tirštinimo medžiaga) – tai medžiaga, kurios dedama į skystį siekiant padidinti skysčio klampumą ir kartu nepakeisti ar nepabloginti kitų jo savybių, pvz., skonio. Tirštikliai dažnai naudojami kaip maisto priedai, kosmetikos pramonėje ir asmens higienos produktų gamyboje.
Dvigrašis

Dvigrašis – Lenkijos sidabro moneta, kaldinta 1648–1668 ir 1766–1782, 1785–1786 m.

Jono Kazimiero dvigrašis

Valdant Jonui Kazimierui kaldintas Bydgoščiaus ir Vschovos pinigų kalyklose, t. p. Elbingo, Gdansko, Torūnės miestuose.
Lenkiškų monetų averse – erelis, legenda. Reverse – karūnuota legenda GROS ARG DVPL REGN POLON, data, kalyklos laikytojo ženklas. Masė 1,246 g, skersmuo 19–20 mm.
Elbingo ir kt. miestų dvigrašių averse – valdovo portretas, legenda. Reverse – miesto herbas, legenda II GROS DVPL CIV ELBING (GEDANEN, TORN), data.

Stanislovo Augusto Poniatovskio dvigrašis

Valdant Stanislovui Augustui Poniatovskiui, kaldintas Varšuvos pinigų kalykloje iš sidabro. Averse herbas, legenda, reverse - legenda 2 GR CLX EX MARCA PURA COL. Masė 3,34 g, skersmuo 23–23,6 mm. Nukaldinta bandomųjų monetų (averse karūnuota valdovo monograma, reverse alegoriniai vaizdai).
Kelerašio rajonas

Geografija

Kelerašio rajonas šiaurėje ribojasi su Teleneščiu, rytuose su Orhėju, pietuose su Strešeniu, pietvakariuose su Nisporeniu bei vakaruose su Ungeniu. Aukščiausias rajono taškas siekia 400 m.
Rajonas yra Dniestro upės baseine. Taip pat teka Bikas, Ičelis ir Culă (Dunojaus intakai). Dauguma ežerų yra gamtinės kilmės.
Leonas Klumbys

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje. 1940 m. baigė Tauragės valstybinę gimnaziją. 1946 m. baigė mediciną Kauno valstybiniame universitete.
Dirbo gydytoju Pagėgių, Akmenės rajonuose, 1947–1954 m. chirurgu Respublikinėje Kauno klinikinėje ligoninėje. 1951 m. Maskvos neurochirurgijos institute baigė 5 mėn. pirminį neurochirurgijos specializacijos kursą, tapo neurochirurgijos Kauno klinikose pradininku, rūpinosi savarankiško Neurochirurgijos skyriaus organizavimu. 1951–1954 m. Neurochirurgijos skyriaus vedėjas.
Nuo 1954 m. Kauno medicinos instituto Chirurgijos katedros asistentas, nuo 1963 m. docentas, nuo 1968 m. Nervų ir psichikos ligų katedros neurochirurgijos sektoriaus vadovas. 1978–1982 m. vadovavo Onkologijos instituto Nervų sistemos chirurgijos skyriui.  1991–1992 m. Neurochirurgijos klinikos vadovas.
1959 m. apgynė biomedicinos mokslų kandidato disertaciją (tema: Kai kurie ūminių galvos smegenų sužalojimų patogenezės ir klinikos klausimai).  1969 m. habilituotas daktaras, 1973 m. profesorius. Parašė 4 monografijas, vienas ar su bendraautoriais 5 vadovėlius medicinos studentams ir gydytojams. Paskelbė apie 200 straipsnių ar pranešimų tezių. 1965 m. gegužės mėn. Kaune įkūrė Lietuvos neurochirurgų draugiją, iki 2004 m. draugijos pirmininkas.
1996 m. gruodžio 5 d. pasikėsinta į L. Klumbio gyvybę – kulka pataikė į dešinę koją ir ją pusiau paraližavo. 
Žmona gydytoja stomatologė Laimutė Klumbienė. Sūnūs: neurochirurgas ir politikas dr. Egidijus Klumbys, technikos mokslų daktaras Aleksandras Klumbys.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Kareivių patrulių lenktynės

Kareivių patrulių lenktynės – komandinis žiemos sportas, daugiakovė, biatlono pradininkas.
Sporto šaką sudaro 25 km slidinėjimas su alpinizmo su slidėmis elementais ir šaudymas iš graižtvinio šautuvo. Komandą sudaro 4 žmonės.
Kareivių patrulių lenktynės kaip demonstracinė sporto šaka vyko 1924, 1928, 1936 ir 1948 m. olimpinėse žiemos žaidynėse.

Lietuvoje

1955 m. per Lietuvos slidinėjimo čempionatą įvyko oficialios patrulių komandinės 30 km lenktynės, jas laimėjo Vilniaus II-oji komanda (J. Jevgrafovas, V. Tichomirovas, S. Salivonas, V. Kazlauskas; 2:38,25).
Mežakalnio piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Ciecerės piliakalnis 16 kmKandavos piliakalnis 60 kmEzerlukų piliakalnis 23 kmVormsatės piliakalnis 48 kmDelinkalnio piliakalnis 27 kmDaubarių piliakalnis 35 kmPlatkajų piliakalnis 16 km
Papilės piliakalnis 40 kmInčėnų piliakalnis 218 m
Luokavos piliakalnis 19 km
Septynerių metų Šiaurės karas

Septynerių metų Šiaurės karas – XVI amžiaus antrojoje pusėje (1563-1570) vykęs Danijos-Švedijos karas, kilęs Švedijai 1561 metais užėmus Šiaurės Estiją, siekiant įsigalėti Baltijos jūroje. Danija karą Švedijai paskelbė 1563 metų rugpjūtį. Kare Danijos-Norvegijos valstybę palaikė Liubekas bei Abiejų Tautų Respublika.

Karo eiga

Frederiko II vadovaujama Danijos kariuomenė, kurios pagrindą sudarė vokiečių samdiniai, puolė Älvsborgo miestą ir jį užėmė, atkirsdami švedų priėjimą prie Šiaurės jūros. 1565 metais danai nugalėjo švedus ties Akstorna, 1567 metais nesėkmingai puolė Stokholmą. Tuo tarpu švedai rengė niokojamuosius žygius į Danijos žemynines provincijas, užėmė kelias tvirtoves Norvegijoje, 1565-1566 metais nugalėjo Danijos ir Liubeko laivynus jūroje. 1569 metų vasarą Danija sėkmingai puolė Taliną, ir jau 1570 sudaryta Štetino taika, pagal kurią Švedija turėjo už Älvsborgą sumokėti išpirką.

Karo pasekmės

Nors po karo Danijos ir Švedijos teritorijos nepakito, karo metu buvo smarkiai nuniokotos pasienio gyvenvietės, šalys išsekintos.
Barzdžių Medsėdžiai

Etimologija

Pavadinimas žemaičių tarme žem. Barzdiu Medsiedē reiškia Barzdžių kaimo miške išsibarsčiusią vienkieminę gyvenvietę (viensėdžius). Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas lenk. Bordzie Miedsiedy, rus. З. Барздзе, Барзджю-Медседжяй, vok. Barsdse, liet. Barzdžių Medsėdžiai.

Aplinkinės gyvenvietės

Bajoraliai – 3 km
LeliūnaiSALANTAI – 10 km
KlecininkaiMažieji ŽalimaiBarzdžiaiKlausgalvų MedsėdžiaiŠalynas – 3 km
Kalnalis – 3 km
Koroliovas

Istorija

Nuo XIX a. pradžios minimas Подлипки kaimas. Po revoliucijos čia imta statyti artilerijos gamykla, kuri 1922 m. pavadinta M. Kalinino vardu, kuris aktyviai dalyvavo ją statant. 1928 m. gyvenvietė pavadinta Калининский, o 1938 m. jai suteiktas miesto statusas ir vardas Калининград. 1996 m. pavadintas Королёв kosmonautikos pradininko S. Koroliovo garbei.
Slavonija

Geografija

Slavonijos teritorija dalinama į septynias apygardas. Bendras gyventojų skaičius 781 454 (2001 m. duomenys). Didžiausias miestas – Osijekas su 114 616 gyventojais. Kiti didžiausi miestai: Slavonski Brodas, Vinkovcai, Vukovaras, Dakovas, Požega, Virovitica, Nova Gradiška, Slatina, Županija, Našicė, Valpovas, Belišće. Gyventojų daugumą sudaro kroatai.
Nors sritis išsidėsčiusi žemumose, joje nemažai kalvų – Psunis (984 m), Papukas (953 m), Požeška Gora, Ravna gora, Krndija ir Dilis (461 m), kurios supa Požegos slėnį.
Istoriškai Slavonijos ribos kito. Ankstyvaisiais Vengrijos karalystės viduramžiais, Slavonija (ją tada sudarė dabartinės Slavonijos vakarinė dalis, dalis centrinės Kroatijos, įskaitant Zagrebą, ir vakarinė ir šiaurinė dabartinės Bosnijos dalis) buvo šios karalystės vasalė.
Nominalizmas

Nominalizmas (lot. nomina 'vardai') – filosofinė teorija, teigianti, kad bendrybė neturi ontologinio turinio, klasės (aibės) neegzistuoja kaip daiktai arba substancijos, o tėra bendrieji vardai. Nominalizmo užuomazgų būta antikinėje filosofijoje; ypač išplėtotas viduramžiais, polemizuojant su realistais dėl universalijų prigimties. Nominalistai atmetė universalijų ontologizavimą, nelaikė jų savarankiškai egzistuojančiomis esybėmis. Kraštutiniai nominalistai (Ž. Roscelinas) teigė, kad bendrybė neįmanoma net mąstyme, universalijos – tik kalbinės formos, o giminės ir rūšys – subjektyvūs žmogaus proto kūriniai. Nuosaikusis nominalizmas (konceptualizmas) bendrybę laikė tik mąstymo padariniu, t. y. konceptu (P. Abelaras).
Pagrindinis filosofijos klausimas buvo savitai sprendžiamas realistų ir nominalistų polemikoje. Viduramžių nominalizmas, teigdamas pirmenybę atskirybėms, orientavosi ne į abstrakčias spekuliacijas, bet į tikrovės tyrimą; šia prasme jis reiškė empirinę ir materialistinę tendenciją. Nominalizmo laikėsi L. Vala, T. Hobsas, Dž. Lokas, D. Hiūmas bei XVIII a. prancūzų materialistai. Dž. Berklis ir D. Hiūmas išplėtojo subjektyviojo idealizmo ir agnosticizmo prielaidas, glūdėjusias nominalizme.
Šiuolaikinių nominalistų teigimu, abstrakcijos priklausančios nuo konteksto, jos esančios teiginių apie individualius objektus sutrumpinto reiškimo būdas. Šiuolaikiniame nominalizme numatyta galimybė pašalinti abstrakciją, radus jos empirinį modelį.
XVI–XVIII a. Lietuvos scholastikai būdingas konceptualizmas – nuosaikusis nominalizmas.
Irako Kurdistano demokratinė partija

Istorija

Įsteigta 1946 m. rugpjūčio 16 d. Mahabade (Iranas) Mahabado respublikos generolo Mulos Mustafos Barzanio ir jo draugų iniciatyva. Irano kariuomenei užėmus Mahabadą M. Barzanis su 520 kovotojų pabėgo į TSRS, vėliau atkūrė partijos grupes visame Irako Kurdistane. 1953 m. susiformavo partijos marksistinė ideologija.
1958 m. nuvertus Irake monarchiją KDP legalizuota, jos nariai dalyvavo kuriant arabų ir kurdų valstybės konstituciją. Tačiau 1961 m. Irako armija pradėjo kovą prieš kurdus, pareikalavusius didesnės autonomijos. KDP pradėjo kurti savo Revoliucinę armiją. 1963 m. partija skilo, vadinamoji Politbiuro grupė pradėjo derybas su Irako prezidentu, o 1966 m. ir ginkluotą kovą su KDP. 1970 m. buvo pasiekta taika, tačiau kurdų susipriešinimą Irako valdžia toliau skatino.
1991 m. su PUK sudarė Kurdistano vyriausybę, dalyvavo renkant demokratinę Nacionalinę asamblėją. 1994 m. pašlijus santykiams su PUK tęsė ginkluotą kovą prieš Iraką visame krašte. 1998 m. Vašingtone buvo pasirašyta PUK ir KDP taikos sutartis, leidusi sustiprinti kovą prieš S. Huseino režimą.
2003 m. nuvertus S. Huseino režimą partija buvo legalizuota, dalyvavo Irako valdančiosios tarybos darbe. 2005 m. parlamento rinkimams su PUK ir mažesnėmis Kurdai|kurdų partijomis sudarė Kurdistano demokratinį patriotinį aljansą, kuris laimėjo 25,6 % balsų ir 53 vietas iš 275 parlamento vietų.
San Kristovanas

Istorija

San Kristovanas įkurtas 1590 m. ir yra ketvirtas seniausias miestas Brazilijoje. 1637 m. miestą užėmė ir nusiaubė olandai. 1645 m. atstatyta portugalų valdžia. XVIII a. miestas perstatytas. 1820 m. nuo Bahijos atskirta Seržipės valstija, o San Kristovanas tapo jos sostine. Tačiau cukraus pramonininkai siekė, kad sostinė būtų perkelta į geresnį uostą ir prekybines galimybes turintį miestą, todėl 1855 m. Seržipės sostine tapo Arakažu.
2010 m. San Krisitovano senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.