google/wiki40b huggingface dataset:
Milano Olimpia

Istorija

Komanda nuo pat susikūrimo keliavo pergalingu keliu, buvo nuolatiniai Italijos krepšinio čempionato nugalėtojai. 1957 m. į savo gretas klubas ėmė kviestis ir užsienio žaidėjus, tai dar labiau sustiprino jo pozicijas. Septintame dešimtmetyje trys komandos varžėsi dėl pajėgiausio Europos klubo vardo - Milano Olimpia, Varezės Pallacanestro ir Madrido Real. Nors Milano Olimpia buvo sunkiai pralenkiama Italijoje, Europos taurėse jai sekėsi prasčiau. Aštunto dešimtmečio pradžioje klubas išgyveno krizę, sumažėjo ir pergalių. Tačiau Taurių Laimėtojų taurę jiems iškovoti pavyko.
Aštuntojo dešimtmečio pabaigoje klubas vėl atgimė, prie komandos prisijungė dvyniai Boselli, Mike Silvester ir Mike D'Antoni. 1981 m. į komandą atvyko geriausias visų laikų Italijos krepšininkas Dino Meneghin, bei dar keletas talentingų žaidėjų. Klubas vėl tapo vienu iš žymiausių visoje Europoje. Devintajame dešimtmetyje Milano Olimpia net 9 kartus pasiekė Italijos lygos finalą, ir 5 kartus jame nugalėjo. 1987 m. klubas buvo pirmas ne tik Italijos lygoje, tačiau taip pat laimėjo Italijos Taurę, Europos Čempionų Taurę, bei Tarpkontinentinę taurę. Europos klubinio krepšinio čempionais Milano Olimpia tapo ir 1988 m., kuomet antrus metus iš eilės įveikė Tel Avivo Maccabi.
Vedina įžaidėjo Aleksandar Djordjevic, komanda laimėjo 1993 m. Koračo Taurę. Jau kitais metais klubą įsigijo Bepi Stefanel, ir į komandą pakvietė dar daugiau žymių žaidėjų, tokių kaip Dejan Bodiroga, Gregor Fucka, Sandro De Pol and Nando Gentile. 1996 m. komanda laimėjo Italijos Taurę ir Italijos krepšinio čempionatą. Tai buvo 25 kartas, kuomet jie tapo šalies čempionais, tačiau nuo tada tokių pergalių nebebuvo.
Nuo 1998 iki 2004 m. klubo valdyme akivaizdi suirutė, o vykdoma politika buvo visiškai nenuosekli. Tik 2004 m., kuomet klubo valdyba perėjo į Adriano Galliani (vadovaujantis futbolo klubo AC Milan direktorius), Massimo Moratti (futbolo klubo Internazionale prezidentas), Kobe Bryant (NBA žvaigždė) ir stilisto Georgio Armani rankas, klubas vėl pradėjo atsigauti. 2007 m. klubas vėl grįžo į tarptautinio krepšinio areną.
Įtariamasis

Literatūra

Snieguolė Matulienė. Įtariamasis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 401 psl.
Žalos atlyginimas

Žalos atlyginimas - neigiamų žalos sukeltų pasekmių neutralizavimas, civilinio teisingumo atkūrimas; atlyginimas.

Kompensavimas

Žalos atlyginimas iš valstybės pusės dar vad. kompensacija. Pvz., jeigu kaltinamasis arba už jo veiksmus materialiai atsakingi asmenys neturi lėšų žalai atlyginti, įstatymų numatytais atvejais ir tvarka žala gali būti kompensuojama iš valstybės tam skirtų lėšų (LR BPK 118 straipsnis. Žalos kompensavimas iš valstybės lėšų).

Pagrindas

Reikalavimas atlyginti žalą gali kilti iš sutarties arba delikto (žr. deliktinė atsakomybė), taip pat pagal įstatymą.
Jonavos SK Triobet II

Istorija

1969 m. Suburta pirmoji krepšinio komanda Jonavoje - „Statyba“.
1970 m. Komandoje pradėjo žaisti (o vėliau ir treniruoti) viena ryškiausių Jonavos krepšinio asmenybių – Juozas Storpirštis (g. 1947 m.; nuo 1984 m. FIBA teisėjas, nuo 2000 m. FIBA komisaras).
1980 m. Komandą pradėjo remti Jonavos baldų kombinatas „Klevas”. Klubas „Klevas” žaidė 2-oje krepšinio lygoje ir užėmė 1-ąją vietą.
1983 m. Komandos remėju tapo Jonavos azotinių trąšų gamykla („G/S Azotas“). (Dabartinė AB Achema)
1999 m. Įsteigtas Jonavos sporto klubas (vadovas V. Vaškevičius); komandos generalinis rėmėjas - Jonavos rajono savivaldybė.
Yslykis (kaimas)

Istorija

Kaimas kūrėsi apie Marginios (Marianhof, Mariannenhof) dvarą. Tarybiniais metais – apylinkės centras.
Juodosios našlės paslaptis

Turinys

Londone per keletą dienų vienas du vyrai nužudomi kulkomis su voro nuodais. Žurnalistas Velbis, savo straipsniuose žudiką praminęs Juodąja našle, išsiaiškina, kad abu vyrai prieš 15 metų kartu dalyvavo ekspedicijoje, kurios vadovas profesorius mirė Meksikoje įgeltas voro. Kuo toliau, tuo daugiau šios ekspedicijos dalyvių miršta, o pagrindine įtariamąja tampa velionio profesoriaus duktė Klarisė...
Mastodontai

Mastodontų požymiai

Mastodontai skyrėsi nuo mamutų ir dabar gyvenančių dramblių pagal daugelį požymių, kurie labiausiai susiję su dantų sandara. Mastodontų krūminių dantų kramtomajame paviršiuje yra eilė porinių į čiulptukus panašių iškilimų. Šių gyvūnų pavadinimas susijęs su graikų kalbos žodžiais μαστός „krūtis“ ir ὀδούς „dantis“. Tuo tarpu mamutų ir dramblių krūminių dantų paviršiuje išsidėsčiusi eilė skersinių iškilimų, atskirtų cementu. Daugelio mastodontų viršutiniame ir apatiniame žandikaulyje  antrieji kandžiai buvo virtę durklais (o kai kurių Gomphotheriidae šeimos straublinių atstovų apatiniai durklai buvo panašūs į kastuvus ir naudoti rausimui). Vėlesnieji mastodontai durklų porą turėjo tik viršutiniuose žandikauliuose, be to, jie buvo tiesesni nei mamutų. 
Priešingai nei mamutų, mastodontų galinė kūno dalis nebuvo žemesnė už priekinę. Mastodontų kūną dengė tankus kailis, jų ausys buvo mažesnės už dramblių. Mastodontai buvo augalėdžiai – vienos rūšys kramtė medžių ir krūmų šakas, kitos evoliucijos eigoje vis labiau linko į maitinimąsi žole. 
Stambus amerikinio mastodonto (Mammut americanum) patinas buvo iki 3 m ūgio per pečius, tačiau nei viena šios grupės rūšis su jų ilgu masyviu kūnu ir savotiška nusklembta kaukole nepranoko savo išmatavimais šiuolaikinių dramblių. Suaugę patinai gyveno atskirai nuo bandos, kurią sudarė patelės ir jauniklai. Lytiškai subręsdavo 10–15 metų, gyvenimo trukmė buvo apie 60 metų.
Jūrų kapitonas

Jūrų kapitonas (vok. Kapitän zur See, pranc. Capitaine de Vaisseau, angl. Captain, rus. Капитан 1-го ранга) – karinių jūrų pajėgų vyresniųjų karininkų laipsnis, atitinkantis sausumos pajėgų pulkininko laipsnį. Lietuvos kariniame jūrų laivyne vyresnis už komandorą, jaunesnis už flotilės admirolą.
XV a. Europoje kapitonu pradėta vadinti laivo vadą,  ilgainiui kapitonas tapo linijinio kovos laivo vado laipsniu, o XX a. įgijo dabartinę reikšmę. Lietuvos kariuomenėje jūrų kapitono laipsnis įvestas 1936 m. ir prilygintas majorui.
Nuo 1998 m., pagal NATO standartizacijos sutartį, jūrų kapitonas prilygintas pulkininkui, kategorija OF-5. Iki tol JAV karo laivynas (U. S. Navy) ir Pakrančių apsaugos laivynas (Coast Guard) šį laipsnį prilygino O-6 kategorijai. Rusijos, Ukrainos karinėse jūrų pajėgose yra l, 2, 3 rango jūrų kapitonai, tai atitinka pulkininką, papulkininkį, majorą.
Lietuvoje tai taip pat neoficialus civilinio laivo kapitono pavadinimas – Klaipėdoje veikia Jūrų kapitonų klubas.
Aloyzas Každailevičius

Biografija

1971 m. baigė Telšių vidurinę mokyklą, 1976 m. Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius geodezininkas.
1976–1980 m. Valstybinio inžinerinių tyrimų instituto inžinierius geodezininkas Telšiuose, 1980–1982 m. Palangoje, 1982–1999 m. Klaipėdoje, nuo 1999 m. UAB „Inžineriniai tyrimai“ valdybos pirmininkas, Klaipėdos filialo direktorius. 2007-2011 m. ėjo Klaipėdos miesto savivaldybės administracijos direktoriaus pareigas.
Nuo 1992 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys, nuo 1994 m. skyriaus tarybos narys, 1998–2001 m. Klaipėdos skyriaus pirmininkas, nuo 2001 m. pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys
Lietuvos matininkų sąjungos tarybos narys.
Šventasis Kalnas

Pasiruošimas

Sakoma, jog pagrindinių aktorių grupė, vadovaujama Oscar Ichazo iš Arikos instituto, tris mėnesius atliko įvairius dvasinio tobulėjimo pratimus. Arikos praktika siūlo Zen, sufizmą ir jogą, taip pat Kabalos, I Ching ir Gurdžijevo eklektinį doktrinų pritaikymą. Po pratybų visą mėnesį iki filmavimo pradžios grupė kartu gyveno Jodorowsky namuose.

Scenarijus

Žmogus (vėliau identifikuojamas kaip vagis) susidraugauja su bekoju, berankiu neūžauga ir keliauja į miestą su tikslu pasipelnyti iš turistų. Miestas panašu esąs religinių susibūrimų vieta, kuriame plačiai eksponuojami krikščioniški simboliai. Atvykėlio panašumas į Kristų įkvepia kai kuriuos žmones panaudoti jo bruožus nukryžiuotojo skulptūrų gamybai. Po kivirčo su kunigu, kuriam nepatiko nukryžiuotojo panašumas į vagį, vagis iškanda pagal jo paties atvaizdą pagamintos vaškinės skulptūros veidą ir liekanas prikabinęs prie oro balionų paleidžia į dangų kaip paaukojimą. Tarsi atsakydamas į šį veiksmą, alchemikas (vaidinamas paties Jodorowsky), gyvenantis miesto bokšte, nuleidžia didžiulį kablį su maišeliu aukso suvilioti vagį. Pagriebęs jauką vagis pakyla į bokštą.
Įvykus tam tikrai konfrontacijai su alchemiku, vagis išsituština į stiklainį. Alchemikas transformuoja ekskrementą į auksą ištardamas žodžius: „tu esi ekskrementas. Gali save pakeisti į auksą“. Vagis supažindinamas su septyniais žmonėmis, kurie pristatomi kaip galingiausi, tačiau kaip ir pats vagis – mirtingi. Pastarieji apibūdinami kaip astrologiškais saitais surišti su atitinkamomis planetomis, o kiekvieno gyvenimas piešiamas kandžia satyra. Septynetukas susideda iš: kosmetikos gamintojos, ginkladirbio, meno darytojo, karinių žaislų pramonininkės, politinio finansinio patarėjo, karvedžio ir architekto. Visi susirenka ir alchemiko paliepti sudegina savo pinigus ir savo pačių vaškines skulptūras.
Susirinkusieji patraukia link Lotoso salos sužinoti nemirtigumo paslapties iš devynių nemirtingųjų mokytojų, gyvenančių ant šventojo kalno. Kelionių metų, alchemikui vadovaujant, visiems tenka patirti keletą mirties/atgimimo ritualų. Atplaukę į Lotoso salą keliautojai suviliojami pakelėje esančio „Panteono Baro“, kuriame vykstančio laidotuvių minėjimo dalyviai įvardija narkotikus, poeziją arba fizines galias kaip šventą kalną. Palikę puotą mokiniai kyla aukštyn į kalną ir kiekvienas patiria savo paties simbolinę mirties viziją. Beveik pačioje viršūnėje vagis kartu su visus atlydėjusia prostitute su beždžione yra pasiunčiami atgal pas savo „žmones“. Likusieji, kalno viršūnėje, vietoje nemirtingųjų mokytojų sutinka ratu aplink stalą susodintas iškamšas. Pabaigoje alchemikas atskleidžia pažadėtąją tiesą parodydamas kameras ir filmavimo komandą, taip pat visiems įskaitant filmo auditoriją nurodo apleisti šventąjį kalną. „Mūsų laukia tikras gyvenimas“ – pabaigia.
49er

Istorija

„49er“ pavadinimas kilo nuo laivo korpuso ilgio, kuris yra 4,99 m. Dizainą sukūrė Julian Bethwaite. Ši klasė išsiskyrė iš kitų burluočių savo manevringumu. Taip pat tai − greičiausia monokorpusinė dvivietė burvaltė. 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse „49er“ klasė pirmą kartą buvo įtraukta į olimpinę programą.
Mokas (Armėnija)

Aprašas

Mokas buvo mažiausias ašcharas, jame tebuvo tik 7 gavarai. Moko centras – to paties pavadinimo miestas Moksas. Mokas šiaurėje ribojosi su Turuberanu, pietuose – su Korčaiku, rytuose su Vaspurakanu, vakaruose – su Aldzniku.
298–338 m. kraštą okupavo romėnai. 387 m. padalinus Didžiąją Armėniją, Mokas atsidūrė Persijai atitekusios Armėnijos dalyje. Moko teritorija buvo 2962 km²
Duomenys rodo, kad mokiečiai, būdami kalniečiai, kitų armėnų akyse turėjo blogą plėšikų reputaciją. Movsesas Chorenacis, rašydamas apie tai, kaip mitinis karalius Valaršakas įkūrė nachararijas, pagarbiai pasakojo apie įvairių nachararijų dinastijų pradininkus. O apie Moka rašė tokiais mažai pagarbiais žodžiais: „Pastebėjęs mokietį, vyrą iš Moko, kalavijais ginkluotos minios vadeivą, jis įsteigė ten nacharariją.“ Šis vertimas yra sušvelnintas, nes vertėjas žodį srika vertė kaip 'kalavijininkas', nors pripažįsta, kad šis žodis paprastai reiškia 'niekšas; driskius'.
VII a. armėnų geografas Ananija Širakacis taip aprašė provinciją: „Mokas yra į rytus nuo Agdzniko, Tauro kalnų tarpekliuose. Turi 9 gavarus: 1. Išairas, 2. Mius-Išairas, 3. Išoc Gavaras, 4. Arvenic-Dzoras, 5. Midža, 6. Tikrasis Moksas, 7. Arkaic Gavaras, 8. Argastovitas, 9. Džermadzoras.“
SK Blāzma

Istorija

Klubas įkurtas 2004 m. kaip antroji miesto komanda, tačiau 2007 m. iš RSK Dižvanagi perėmė geriausiu žaidėjus ir aukščiausios lygos licenciją bei tapo stipriausia miesto komanda, o „Dižvanagi“ tapo dukterine.
Rimantas Vensas

Biografija

1979 m. baigė Šakių Zigmo Angariečio vidurinę mokyklą, 1985 m. baigė Kauno politechnikos instituto Automatikos ir telemechanikos fakultetą, inžinierius elektrikas.
1995–1997 m. Šakių rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 1998–2000 m. Šakių rajono savivaldybės meras.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Rasa, vaikai Emilija, Adomas.
Amazonės lamantinas

Gyvenimo būdas

Gyvena Amazonės upės baseine. Tai gėlavandenis gyvūnas, neprisitaikęs gyventi sūriuose vandenyse, todėl iš Amazonės žiočių į jūrą neišplaukia. Linkęs gyventi susisiekiančiuose ežeruose, senvagėse, lagūnose, kuriose veši augmenija, tinkama gyvūnams maitintis. Tinkamiausi yra šilti vandenys – 22-30 °C temperatūros. Žolėdis, aktyvus ir dieną, ir naktį. Būdinga sezoninė migracija, susijusi su vandens lygio kitimu apgyvendintuose vandens telkiniuose.
Amazonės lamantinas gyvena dažniausiai vienišo gyvūno gyvenimą, pateles lydi jaunikliai. Vietose, kur gausu vešlios augmenijos, maitintis susirenka didesni šių lamantinų būriai. Paprastai minta bet kuriuo augaliniu maistu, randamu vandens telkinio dugne. Maistui sugriebti naudoja būdingą jiems lanksčią dvigubą viršutinę lūpą. Gamtoje iš Amazonės lamantinų priešų paminėtini rykliai, jaguarai, krokodilai. Patelių nėštumas trunka apie 12 mėn. Gimsta 1 (retkarčiais – 2) jauniklis.
Gulbiniškiai (Vilkaviškis)

Aplinkinės gyvenvietės

PILVIŠKIAI – 3 km
Stanislava Ostrouch

Biografija

1998 m. Visagino miesto savivaldybės Ateities vidurinės mokyklos direktorė, 2004 m. Visagino Vaikų kūrybos namų direktoriaus pavaduotoja ugdymui.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė.
1997–2003 m. Visagino savivaldybės tarybos narė.
Duktė Juliana.
Jekaterinburgas

Istorija

Miestą 1721 m. įkūrė Petras I kaip geležies apdirbimo centrą ir pavadino Jekaterinburgu savo žmonos, būsimosios carienės Jekaterinos I garbei. XVIII a. pab. nutiesus Sibiro magistralą, o XIX a. pab. – ir geležinkelį, miesto pramoninė plėtra ypač paspartėjo. 1918 m. šiame mieste buvo suimtas ir bolševikų sušaudytas paskutinis Rusijos caras Nikolajus II su šeima. 1924 m. miestas pavadintas Sverdlovsku sovietų politiko Jakovo Sverdlovo (1885–1919) garbei. II pasaulinio karo metu čia buvo sutelktos didelės pramonės jėgos iš labiau į vakarus esančių pramoninių Rusijos miestų, siekiant atitolinti pramonės įmones nuo galimo vokiečių puolimo. 1991 m. miestui sugrąžintas dabartinis pavadinimas.

Lietuviai

Antrojo pasaulinio karo pradžioje Sverdlovsko kalėjimuose bei lageriuose kalinta ir lietuvių politinių kalinių, daugiausia inteligentų, valstybės veikėjų. 1941–1942 m. Sverdlovske kalinti ir sušaudyti Lietuvos ministras pirmininkas Pranas Dovydaitis, ministrai Voldemaras Vytautas Čarneckis, Antanas Endziulaitis, Kazimieras Jokantas, Klaipėdos krašto gubernatorius Jurgis Juras Kubilius, Viktoras Engleris, Kaune Lietuvos policininku dirbęs Jonas Burbulis (g. 1904 m. Biržų r. - 1942-07-17), kiti valstybės ir visuomenės veikėjai. Konservatorijoje studijavo tremtiniai: Vincentas Kuprys, Gražina Ručytė. 1942–1943 metais Sverdlovske buvo sušaudyti 77 Lietuvos piliečiai, tarp kurių buvo ir aštuoni Lietuvos Respublikos Vyriausybės nariai: P. Dovydaitis, P. Aravičius, V. V. Čarneckis, A. Endziulaitis, K. Jokantas, J. Papečkys, Z. P. Starkus ir J. Sutkus. 2013 metais Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro (LGGRTC) Genocido aukų muziejus parengė parodą „Sušaudytoji vyriausybė“, skirtą minėtų ministrų atminimui pagerbti. Paroda tapo nuolatine ekspozicijos dalimi ir eksponuojama Jekaterinburge.
Sverdlovske gimė vienas Lietuvos džiazo mokyklos kūrėjų Vladimiras Čekasinas (g. 1947).
Gintaras Čaikauskas

Gintaras Čaikauskas (g. 1962 m. liepos 16 d. Vilnius) – Lietuvos architektas, pedagogas.

Biografija

1985 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1989–1990 m. dirbo architektu Suomijoje, nuo 1992 m. bendrovės „Architektūros linija“ projektų vadovas. Nuo 1988 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto, nuo 1991 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1995 m. docentas.
Vida Kuzminskienė-Idzelytė

Vida Kuzminskienė-Idzelytė (1951 m. spalio 11 d. Panevėžyje), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1966–1970 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. E. Jakštienė), kartu vadovavo Panevėžio rajono ir miesto vokaliniams ansambliams. 1970–1978 su pertrauka choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė). Nutraukusi studijas, 1973–1974 dirbo Vadoklių (Panevėžio r.) kultūros namų meno vadove, 1974–1975 dainavo Valstybiniame dainų ir šokių liaudies ansamblyje „Lietuva". Tęsdama studijas, dainavo konservatorijos kameriniame chore, trumpai vadovavo moterų chorui Elektrėnuose.
Nuo 1978 rudens Panevėžio J. Švedo aukštesniosios pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1993–1994 moksleivių mišriojo choro vadovė ir metodinės komisijos pirmininkė. Parengė L. Cherubini „Requiem“, G. F. Händelio „Aleliuja“ iš oratorijos „Mesijas" ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių, dalyvavo 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Kaune ir Vilniuje.
1978–1984 Panevėžio dainų ir šokių liaudies ansamblio „Ekranas“ choro vadovė. Kolektyvas išmoko sudėtingesniųA. Bražinsko ir A. Lapinsko dainų, įrašė plokštelę, dalyvavo dainų šventėse, 1980 lankėsi Kuboje. 1985–1993 chorvedė buvo Panevėžio respublikinės ligoninės moterų choro „Sedula“ meno vadovė ir dirigentė. Į kolektyvą sutelkusi apie 60 moterų, atgaivino ir pagyvino jo veiklą. Naujai parengė G. Pergolesi „Stabat Mater“, koncertines programas praturtino A. Bražinsko, J. Tamulionio, J. S. Bacho, H. Purcello, O. di Lasso ir kitų kompozitorių kūriniais. 1988 ir 1992 surengė choro 20-mečio ir 25-mečio jubiliejinius koncertus, 1986 dalyvavo chorų festivalyje „Vivat classica", 1991 su pasisekimu koncertavo Vokietijoje, gerai pasirodė 1985 respublikinės dainų šventės konkurse, dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje ir 1993 iškilmingame koncerte Kryžių kalne (netoli Šiaulių), sutinkant popiežių Joną Paulių II. Kurį laiką vadovavo Panevėžio ryšių skyriaus moterų vokaliniam ansambliui, o vėliau Žemaičių vokaliniam ansambliui. 1979 mieste buvo įkūrusi Jaunųjų muzikų draugiją ir Senosios muzikos ansamblį. 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei parengė Velžio (Panevėžio r.) vidurinės mokyklos merginų chorą. V. Kuzminskienė dirigavo Panevėžio rajono ir miesto dainų šventėse. 1988 ji apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Santakos parkas

Santakos parkas – 12,69 ha teritoriją užimantis parkas Nemuno ir Neries upių santakoje Kauno senamiestyje. Parko ribos patvirtintos 1993 m. gegužės 11 d.
Parko rytinėje dalyje stovi Kauno pilis ir Šv. Jurgio bažnyčia su Bernardinų vienuolyno ansambliu, Kauno kunigų seminarija, „Santakos“ stadionas, Popiežiaus kalnelis ir aikštė, kurioje 1993 m. lankėsi ir Šv. Mišias laikė popiežius Jonas Paulius II. Ant dešiniojo Nemuno šlaito 2008 m. įrengtas tūkstančio vietų amfiteatras su kilnojama scena. 2017 m. pagal įmonės „Kauno planas“ techninį projektą, įrengtas 1100 sėdimų vietų amfiteatras Papilio gatvės šlaite, netoli Šv. Jurgio Kankinio bažnyčios. Santakos parko pabaigoje atidarytas naujas riedučių, riedlenčių ir BMX dviračių parkas. 2018 m. rugsėjo 23 d. Šv. Mišias santakos parke laikė popiežius Pranciškus.  
Pilyje ir jos prieigose kasmet rengiamas „Kauno operetės“ festivalis, Mindaugo karūnavimo proga statomi istoriniai spektakliai, vyksta miesto šventės, į kurias susirenka ne tik kauniečiai, bet ir miesto svečiai. 2011 m. birželio 4 d. parke atidengta popiežiaus Jono Pauliaus II statula. 2016 m. paskelbtas saugomu Santakos gluosnis.
Parko želdiniuose vyrauja lapuočių medžių rūšys, gausu įvairių rūšių paukščių, pvz., varnėnų, kurapkų, keršulių, šarkų, kėkštų ir vabalų, neretai galima išvysti smulkių gyvūnų – kiškių ar ežių. Deja, tačiau dėl didėjančios urbanizacijos bei Kauno miesto savivaldybės atlaidumo santakos parko gyvūnija vis labiau išstumiama iš teritorijos. 
Parke atsiveria vaizdai į Aleksotą ir Vilijampolę bei Neries deltą. Pasak legendos, būtent šioje vietoje kunigaikštis Kunas įkūrė Kauno miestą bei pastatė pilį. Taigi, santaka gali būti laikoma viso Kauno miesto įkūrimo vieta.
Louis Harold Gray

Biografija

L.H. Grėjus gimė ir augo paprastų londoniečių šeimoje, buvo vienturtis vaikas. Tėvas buvo tylus, daug nekalbėjo, bet visada sūnų vaikystėje paimdavo ilgiems sekmadieniniams pasivaikščiojimams po didmiestį. Taip jie kartu susigalvodavo ir paspręsdavo matematinių užduočių, jas užduodami vienas kitam. Motina buvo darbštuolė – iš jos išmoko tapetuoti sienas, gaminti valgį, siūti. Teta pamokė, kaip iš senos medinės dėžės galima pasigaminti knygų lentyną. Pomėgį meistrauti baldus jis išlaikė per tolesnį savo gyvenimą. Mokykloje buvo gabus gamtos mokslams ir matematikai, bet nelabai mėgo kalbas. Trylikos metų Halas (toks jam buvo prigijęs vardas) už gerus pažymius gavo progą toliau mokytis pripažintoje internatinėje mokykloje Christ’s Hospital. Pas tėvus parvykdavo tik per šventes. Mokslus jis mėgo, prie vadovėlių sėdėdavo iki išnaktų. Be to, turėjo privačių pamokų pas chemijos dėstytoją, kuris kartu parodydavo įdomių cheminių eksperimentų. Kito dėstytojo pakviestas, su bendramoksliais prie arbatos aptardavo filosofijos, senovės Graikijos klausimus.
Aštuoniolikos metų L.H. Grėjus susidomėjo branduoline fizika. Tai buvo laikotarpis, kai Kembridžo universiteto profesorius, Nobelio chemijos premijos laureatas Ernestas Rezerfordas (1871–1937) pirmasis suskaldė atomo branduolį ir buvo laikomas Anglijos nacionaliniu didvyriu. 1923 m. L.H. Grėjus gavo stipendiją studijuoti Kembridže Trinity College, tame pačiame mieste, kur dirbo ir E. Rezerfordas. Jau po dvejų metų, pirma laiko, išlaikęs visus egzaminus, L.H. Grėjus pateko į Anglijos gamtos mokslų šventove laikytą Kembridžo fizikos fakultetą – Kavendišo (Cavendish) laboratoriją. Be E. Rezerfordo, čia dėstė ir kitos britų įžymybės.
Tai buvo didelis iššūkis priklausyti išrinktųjų ratui. L.H. Grėjus pasinėrė į branduolinės fizikos studijas. Pradžioje jis tyrė radiacijos poveikį įvairioms medžiagoms, vėliau bandė matuoti kosminę spinduliuotę (tuomet buvusią mažai tyrinėtą sritį), Brego–Grėjaus (Bragg–Gray) principą, gama spindulių sugertąją energiją. Tačiau tai buvo siauros teorinės sritys, todėl jaunasis fizikas tokia veikla nebuvo visiškai patenkintas. Jis siekė šias žinias pritaikyti praktikoje, medicinoje. Tuo metu radiobiologija, apėmusi fizikos, biologijos ir medicinos sritis, dar tik pradėjo vystytis.

Mokslinė veikla

1933 m. L.H. Grėjus pradėjo dirbti Mount Vernon ligoninėje Londone. 1936 m. ištyrė Brego–Grėjaus principą, kuris naudojamas matuojant medžiagų gama spinduliuotės sugertąją energiją. 1937 m. sukūrė vieną pirmųjų neutronų generatorių Mount Vernon ligoninėje (Londonas). Jo pagalba tyrė neutronų poveikį gyviems organizmams. 1940 m. įvedė jonizuojančiosios spinduliuotės sugertosios dozės vienetą. Vėliau tyrė radiacijos poveikį bakterijoms, vėžiniams navikams.
1953 m. Mount Vernon ligoninėje buvo įkurta Grėjaus laboratorija. 1956–1962 m. L.H. Grėjus buvo Tarptautinės radiacijos matavimo vienetų komisijos (ICRU) viceprezidentas. 1961 m. išrinktas Londono Karališkosios draugijos nariu.