google/wiki40b huggingface dataset:
Heinrich Harrer

Hainrichas Hareris (Heinrich Harrer; g. 1912 m. liepos 6 d. – m. 2006 m. sausio 7 d.) – austrų alpinistas, sportininkas, geografas ir rašytojas.
Hainrichas gimė Karintijos miestelyje Hüttenberg. 1933–1938 m. jis studijavo geografiją ir sportą Karl-Franzens universitete Grace. Jis tapo tradicinės studentų korporacijos ATV Graz nariu.
Pakviestas dalyvauti kalnų slidinėjimo varžybose 1936 m. Žiemos Olimpinėse Žaidynėse Garmisch-Partenkirchene. Tačiau dėl vidinių nesutarimų Austrijos slidininkų komanda boikotavo varžybas. Taigi, Hareris netapo nei olimpiniu čempionu, nei iš vis dalyvavo olimpiadoje, kaip kaikur teigiama. Kitais metais jis laimėjo greitojo nuisileidimo varžybas Pasaulio Studentų Žaidynėse.
1938 m. liepos 24 d. Hareris su Anderl Heckmair, Fritz Kasparek ir Ludwig Vörg pirmasis pasiekė Aigerio kalno Šveicarijoje viršūnę. Apie šį žygį jis parašė knygą Baltasis Voras.
Austrijoje iškilus Nacių partijai, Hareris tapo SS nariu. Jam suteiktas oberšarfiurerio laipsnis, jis įgijo galimybę toliau tęsi žygius. Jis buvo lojalus Nacių partijos narys ir netgi nusifotografavo kartu su Adolfu Hitleriu. 1938 m. Vokietija prisijungė Austriją, taigi, jis buvo vokiečių ekspedicijos nariu, kopiant į Nanga Parbat kalną dabartiniame Pakistane. 1939 m. prasidėjus II pasauliniam karui, britų kontroliuojamoje teritorijoje Hareris su kitais ekspedicijos dalyviais buvo suimtas ir išsiųstas į Dehraduno koloniją.
1944 m. gegužės 10 d. jis kartu su Peter Aufschnaiter ir dar dviem vokiečiais paspruko iš įkalinimo vietos. Jie patraukė per Himalajus Tibeto link. 1944 m. gegužės 17 d. jie kirto Tsang Chok – la perėją ir pateko į Tibeto valdas. Po sunkios kelionės Hareris ir Aufšnaiteris 1946 m. vasarį įžengė į Lasą. Hareris tapo jaunojo Dalai Lamos XIV draugu bei mokytoju. Dalai Lama ne kartą pabrėžė, kad Harerio dėka pasaulis atkreipė dėmesį į Tibeto okupaciją.
1950 m., po kinų įvykdytos Tibeto okupacijos, Hareris grįžo į Austriją kur savo įspūdžius aprašė knygose Septyneri Metai Tibete ir Dingęs Lasoje. Septyneri Metai Tibete knyga išversta į 53 kalbas, o 1997 m. pagal ją sukurtas kino filmas. Jis dalyvavo ekspedicijose Aliaskoje, Anduose, Ruvenzoryje. 1954 m. pirmasis įkopė į Deboros ir Hanterio kalnus Aliaskoje. 1962 m. pirmasis įkopė į Puncak Jayadikesuma kalną Naujojoje Gvinėjoje. 1958 m. Hainrichas tapo ir Austrijos golfo mėgėjų čempionu.
Iki pat Harerio mirties 2006 m. Freizache (Karintija), jis ir tremtyje gyvenantis Dalai Lama išliko geri draugai.
Kęstutis Kisielius

Kęstutis Kisielius (g. 1952 m. gruodžio 17 d. Tauragėje) – Lietuvos architektas.

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1975–1988 m. dirbo Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filiale, 1988–1989 m. šiame institute Vilniuje, 1985–1989 m. projektų vyr. architektas. 1987–1990 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas. Nuo 1989 m. bendrovės „Vilniaus architektūros studija“ projektų vadovas.
Audronė Kaukienė

Audronė Kaukienė-Jakulienė-Žiurlytė (1941 m. birželio 26 d. Kaune – 2017 m. spalio 3 d.) – lietuvių kalbininkė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė, Klaipėdos krašto visuomenės veikėja, profesorė.

Biografija

1963 m. Vilniaus universiteto (VU) Filologijos fakultete baigė lietuvių filologiją. 1969 m. VVU apgynė disertaciją tema "Lietuvių ir kitų baltų kalbų sangrąžinių veiksmažodžių istorija", filologijos mokslų kandidatė. 1991 metais VU apgynė habilitaciją tema "Lietuvių kalbos šakninių a-kamienių veiksmažodžių istorija (tipai CeC, Cėc, CaC, Coc, Cuoc)"
Nuo 1963 m. dirbo mokytoja. 1965–1966 m. dėstė Vilniaus universitete, 1969–1991 m. Šiaulių pedagoginiame institute ir Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. 1971–1998 m. vadovavo folkloro ansambliui „Vorusnė“. Nuo 1991 m. dirbo Klaipėdos universitete, įkūrė ir iki 1993 m. vadovavo Baltų kalbotyros ir etnologijos katedrai, nuo 1993 m. profesorė. Nuo 1993 m. Baltistikos centro direktorė. 1997–1999 m. Klaipėdos universiteto Senato pirmininkė.

Mokslinė veikla

Tyrinėjo lietuvių ir kitų baltų kalbų veiksmažodžių istoriją, Klaipėdos krašto vakarų aukštaičių tarmę, prūsistikos problemas, Mažosios Lietuvos istoriją, etnografiją. Prisidėjo prie lietuvininkų veiklos. Dėstė klasikines kalbas ir prūsų kalbą, lietuvių kalbos istoriją, baltų kalbų lyginamąją gramatiką, etimologijos, indoeuropeistikos pagrindus. Įkūrė savo lingvistinę mokyklą, lietuvių filologijos ir etnologijos specialybės pradininkė, viena iš evangeliškosios teologijos specialybės įsteigimo iniciatorių.
Sneifelis

Kelionė į Sneifelį

Į Sneifelį turistus veža sezoninė tramvajų linija, kuri vadinasi Sneifelio kalnų geležinkelis (Snaefell Mountain Railway). Ji paprastai veikia balandžio-spalio mėnesiais – keleivius veža 6,4 km ilgio maršrutu iš Leksio (Laxey) į Sneifelio viršūnę.
Sneifelio šlaitais eina ir Sneifelio kalnų kelias (A18 numeris Meno saloje; A18 Snaefell Mountain Road). Jis yra aukščiausia lenktynių maršruto Snaefell Mountain Course dalis.
Pėsti lankytojai dažnai išeina iš automobilių stovėjimo aikštelės prie Bungalow geležinkelio stoties (Bungalow railway station), kuri yra paskutinė geležinkelio stotis prie viršūnės, toliau – tik galinė pačioje viršūnėje (Snaefell Summit railway station). Nuo aikštelės į viršūnę veda grubus pėsčiųjų takas. Dalis tako paviršiaus yra uola, dalis žvirgždas, skalūnai ar apaugęs žole. Tako pakilimo kampas artėjant link viršūnės didėja. tačiau jokios lipimo įrangos nereikia. Tačiau reikia atsargumo, kadangi stačiose vietose gruntinis, akmenuotas ar žole apaugęs takas būna slidus. Sausu oru kilimo šiuo taku trukmė yra apie 45 minutes.
Aukščiausią kalno viršūnės tašką žymi geodezinis ženklas, įtvirtintas mažame betoniniame obeliske. Greta yra akmenų kernas su informacine plokšte.
Tarptautinė sutartis

Tarptautinė sutartis – tarptautinės teisės principų ir normų reguliuojamas tarptautinės teisės subjektų susitarimas. Tarptautinės sutartys yra pagrindinis teisinis instrumentas, kurį pasitelkus organizuojamas tarptautinis bendradarbiavimas visose srityse. Skaičiuojama, kad valstybės, tarptautinės organizacijos ir kiti tarptautinės teisės subjektai yra sudarę dešimtis tūkstančių sutarčių.
Tarptautinė sutartis grindžiama sutarties šalių sutarimu. Tai labiausiai formalizuotas tarptautinės teisės šaltinis- sutartos taisyklės įforminamos pasirašant dokumentą (išimtis – džentelmeniški susitarimai).
1969 m. Vienos konvencijoje įtvirtintas tarptautinės sutarties apibrėžimas yra visuotinai priimtas, jį į savo nacionalinius teisės aktus iš esmės pažodžiui perkėlė dauguma valstybių, savo tyrimų atskaitos tašku šį apibrėžimą naudoja didžioji dalis tarptautinės sutarčių teisės tyrėjų. Visgi derėtų nepamiršti, kad šis apibrėžimas pateikiamas 1969 m. Vienos konvencijos kontekste ir skirtas tik tarptautinėms sutartims tarp valstybių, kurioms taikoma ši konvencija, apibrėžti. Kaip nurodo konvencijos 3 straipsnis, ši konvencija „netaikoma tarptautiniams susitarimams, sudarytiems tarp valstybių ir kitų tarptautinės teisės subjektų arba tik tarp kitų tarptautinės teisės subjektų, taip pat ne raštu sudarytiems tarptautiniams susitarimams“. Tačiau dalis tokių susitarimų gali būti laikomi tarptautinėmis sutartimis tarptautinės teisės prasme.
Radvilonių ąžuolas

Radvilonių ąžuolas – Radviliškio rajono savivaldybėje valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Jis yra vienas iš lankytinų objektų Pakalniškių apylinkės seniūnijoje, Radviliškio miškų urėdijos Aukštelkų girininkijos (59 kv., 6 skl.) teritorijoje, Radvilonių miške, apie 1,5 km į šiaurės rytus nuo Radvilonių gyvenvietės. 
Medis auga prie rajoninių kelių  3407  Velžiai–Radviloniai–Maldžiūnai  ir  2911  Karašilis–Derveliai–Alksniupiai–Šeduva  sankirtos, miško pakraštyje, apie 250 m į pietvakarius nuo šalia esančios sodybos. 2014 m. balandžio mėn. duomenimis, kelio nuorodomis nepažymėtas, paminklinio ąžuolo statusą liudijo šalia išlikęs informacinės lentos metalinis strypas. Medis sunkiai pastebimas, nes jį užstoja tankus lapuočių medžių jaunuolynas.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.

Duomenys

Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.), jo aukštis 19 m. Kamieno apimtis - 3,3 m (1,3 m aukštyje).
Šiaulių Politinių Kalinių ir Tremtinių kapinės

Šiaulių Politinių Kalinių ir Tremtinių kapinės (Tremtinių kapinės) – kapinės, esančios prie Šiaulių miesto ribos palei Joniškio-Rygos kelią (A12, E77), važiuojant link Kryžių kalno, Ginkūnuose. Jose palaidoti 1940–1953 metų politiniai kaliniai, tremtiniai ir jų šeimų nariai.
Tremtinių kapinės, Šiaulių miesto Ginkūnų kapinių dalis, buvo įkurtos 1996 m. gegužės 10 d. Idėja įkurti tokias kapines kilo Lietuvos Politinių Kalinių ir Tremtinių Sąjungos (LPKTS) Šiaulių skyriaus nariams. Tremtinių kapinės prasideda Gedimino Tamošiūno (1927–2004), politinio kalinio ir tremtinio, sukurta skulptūrine kompozicija, simbolizuojančia Lietuvių tautos kančią ir viltį. Ši skulptūra buvo pastatyta 1995 m. rugpjūčio 20 d. ir dedikuota visiems Lietuvos politiniams kaliniams ir tremtiniams.
Bendras Tremtinių kapinių plotas siekia apie 10 000 kvadratinių metrų (1 ha). Kapinių teritorija yra padalinta į keletą atskirų sektorių. Tačiau visus šiuos Tremtinių kapinių sektorius vienija bendra architektūrinė ir idėjinė mintis. Kiekvieno politinio kalinio, tremtinio kapas yra paženklintas standartinės formos balto marmuro kryžiaus, o visus juos jungia žalia veja. Visi palaidoti šiose kapinėse yra vieno likimo žmonės, todėl ir jų paskutinio poilsio vieta yra žaliuojanti Lietuvos pieva.
Balto politinio kalinio, tremtinio kryžiaus idėja kilo dar 1993 metais LPKTS Šiaulių skyriaus tarybai. Šis kryžius simbolizuoja tautos kančią ir viltį, o aštrūs jo kampai – sunkų, kupiną kančių kelią iki Tėvynės laisvės. Pirmieji politinių kalinių, tremtinių kryžiai, pastatyti 1996–1997 metais, buvo išlieti iš betono, nudažyti baltai. Jie skirti nežinomiems, iš nužudymo vietų atvežtiems ir pagaliau palaidotiems Lietuvos laisvės kovų dalyviams. Šie kryžiai juosia G. Tamošiūno skulptūrinę kompoziciją ir vienija tremtinių kapines – tai Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių Panteonas.
Balti marmuriniai kryžiai, ženklinantys individualius kapus, pradėti statyti apie 1996 metus. Kiekvienas kryžius turi pritvirtintą juodo granito lentelę, kurioje iškaltas politinio kalinio arba tremtinio simbolinis ženklas, bei lentelę, kurioje nurodyta palaidotojo asmens vardas, pavardė, gimimo mirimo data, kai kur iškalta tremties vieta ar mirusiojo kovotojo slapyvardis. Šiuo metu Tremtinių kapinėse yra 690 politinių kalinių ir tremtinių šeimyninių kapų.
Tremtinių kapinių teritoriją prižiūri politiniai kaliniai ir tremtiniai, priklausantys LPKTS Šiaulių skyriui. Kiekvieną pavasarį ir rudenį yra organizuojamos kapinių priežiūros ir tvarkymo talkos.
Juozas Vilkutaitis

Juozas Vilkutaitis-Keturakis (1869 m. kovo 1 d. Gulbiniškiuose – 1948 m. rugsėjo 11 d. Augsburge, Vokietija) – teisininkas, dramaturgas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Antano Vilkutaičio jaunesnysis brolis.
Būdamas septynerių metų susižeidė koją, dėl to negalėjo lankyti mokyklos, lavinosi savarankiškai, padedamas dėdės kunigo Antano Vilkutaičio ir draugų studentų. Gyveno Gudeliuose (Marijampolės raj.). Kadangi liga progresavo, 1888–1889 m. brolio studento padedamas gydėsi Maskvoje, tačiau koją teko amputuoti. Broliui išvykus studijuoti į Petrapilį, jį globojo kiti lietuviai studentai. Iš Maskvos grįžęs į Gulbiniškius, apie 1890 m. pradėjo rašinėti spaudai.
Lavintis padėjo ir brolis Antanas Vilkutaitis, kuris 1891 m. baigęs studijas Petrapilyje ir paskirtas dirbti į Kaukazą, ten 1892 m. pasikvietė ir Juozą. Kai Vincas Kudirka 1893 m. „Varpe“ paskelbė konkursą dramoms sukurti, kartu su broliu 1895 m. parašė komediją „Amerika pirtyje“. Dėl pjesės autorystės buvo daug ginčytasi, tačiau dauguma literatūros tyrinėtojų pagrindiniu jos autoriumi dėl rašymo manieros ir būdo savybių laiko Juozą Vilkutaitį.
1895 m. Tilžėje šis veikalas buvo išleistas pirmą kartą, o 1899 m. rugpjūčio 20 d. pirmą kartą viešai suvaidintas Palangoje, daržinėje, stovėjusioje ant jūros kranto. Šį įvykį primena atminimo lenta prie Jūratės ir Kastyčio skulptūros. Pjesė iš karto susilaukė didelio populiarumo ir suvaidino nemažą vaidmenį lietuviškojo teatro kūrimosi istorijoje.
1896–1908 m. gyveno savo ūkyje prie Balbieriškio. 1908–1915 m. įgijęs teisininko licenciją, dirbo Marijampolės apygardos teisme. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje. 1919 m. paskirtas Seinų teisėju, o 1920 m. organizavo teismą Prienuose. 1924–1939 m. Prienuose dirbo notaru.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, mirė lietuvių persikėlėlių stovykloje Augsburge.
Ana Redžina

Istorija

Ana Redžina įkurta 1970 m. Yra keletas istorinių pastatų ir monumentų.
Šaruras

Istorija

Šaruras paminėtas VII a., kaip dvidešimtas Airarato regionas, priklausęs Senovės Armėnijai.
1897 m. surašymo duomenimis, gyvenvietėje gyveno 867 žmonės, iš kurių 687 buvo musulmonai ir 132 armėnai. 1948 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. 1981 m. suteiktos miesto teisės.
Viurcburgo mokykla

Viurcburgo mokykla – psichologijos kryptis, kuri XX a. pradžioje Viurcburgo universiteto psichologijos institute pradėjo eksperimentinius mąstymo tyrimus. Tyrimus pradėjo ir jiems vadovavo O. Kiulpė. Svarbiausi Viucburgo mokyklos psichologai: N. Achas, A. Meseris, K. Biūleris. Viurcburgo mokykla atsirado kaip reakcija prieš asociacionizmo sensualizmą. Šią psichologijos kryptį veikė pozityvizmas ir E. Huserlio fenomenologija, A. Binė, F. Brentanas.
Vadinamuoju sistemingos eksperimentinės introspekcijos metodu Viurcburgo mokykla nustatė skiriamąsias mąstymo savybes – nevaizdumą ir intencionalumą. Teigė, jog pažinti daiktų esmę žmogus gali tiesiogiai, be vaizdų ar kalbos. Mąstymo mechanizmu laikė paprastai neįsisąmoninamas determinuotas tendencijas, o ne vaizdinių asociacijas. Šios tendencijos atsirandančios veikiamos uždavinio ir suteikia mąstymui kryptį. Mąstymą Viurcburgo mokykla pradėjo tirti kaip uždavinio sprendimo procesą, akcentavo jo savitumą, iškėlė mąstymo kryptingumo problemą.
Dalis Viurcburgo mokyklos psichologų vėliau nuo jos nutolo, kita dalis (Biūleris ir kiti) priartėjo prie geštaltpsichologijos.
Aleniškės

Istorija

1902 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Belmontas

Istorija

XIX a. pradžioje Vilnios ir Srovės šlaituose ėmė kurtis vilos ir gyvenamieji namai, įkurtas ištaigingas restoranas. Dėl to vietovę didikai pavadino lot. bellus mons – „gražus kalnas“.
Kristalinė gardelė

Kristalinė gardelė – chemijoje, fizikoje bei kai kuriose kitose gamtos mokslų šakose vartojamas terminas, apibūdinantis tvarkingą atomų, molekulių ar jonų išsidėstymą kai kurių medžiagų struktūroje.
Apie mineralų kristalus plačiau skaitykite straipsnyje kristalas.

Vienetinė ląstelė

Kiekvienoje gardelėje galima išskirti vienetines ląsteles. Vienetinė ląstelė – tokia gardelės dalis, kurią nukopijavus per visus arba dalį įmanomų gardelės vektorių, atkuriama visa gardelės struktūra. Jei toks atkūrimas įmanomas tik nukopijavus ląstelę per visus vektorius, ląstelė vadinama pirmine vienetine ląstele. Praktiniams skaičiavimams dažnai patogiau naudoti didesnes vienetines ląsteles, kurių forma yra lengviau aprašoma.
Atstumas tarp vienetinių ląstelių vadinamas gardelės konstanta.
Jonušas Kiška

Biografija

Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų Kiškų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška, motina Elžbieta Sapiegaitė. Broliai Stanislovas Kiška, Mikalojus Kiška, Kristupas Kiška. Žmona Kristina Druckaitė-Sakalinskaitė, vaikų neturėjo.
Studijuodamas Vilniaus universitete iš kalvinizmo perėjo į katalikybę. Su 16 raitelių būriu 1604 m. dalyvavo didžiojo etmono J. K. Chodkevičiaus vadovaujamame Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės žygyje į Livoniją. Per karą su Švedija pasižymėjo 1605 m. Salaspilio, 1609 m. – Baltakmenio ir Parnavos mūšiuose Latvijoje, už nuopelnus Abiejų Tautų Respublikos valdovas Zigmantas Vaza 1610 m. jį paskyrė Piarnu seniūnu.
Dalyvavo ir 1609–1618 m. Abiejų Tautų Respublikos kare su Rusija. 1611 m. pasižymėjo Smolensko tvirtovės apgultyje, su J. K. Chodkevičiaus vadovaujama Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomene žygiavo į Maskvą, už tai valdovo 1621 m. paskirtas Polocko vaivada. 1622 m. su 200 karių dalyvavo Mituvos apgultyje, kuriai vadovavo Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila Jaunasis.
1620 m. Salose, (Ašmenos apskritis) pastatydino ev. reformatų Šv. Kryžiaus Pakylėjimo bažnyčią. Nuo 1624 m. studijavo Paduvos universitete. Nuo 1635 Lietuvos lauko etmonas, nuo 1646 m. balandžio 17 d. Lietuvos didysis etmonas. Būdamas per senas vadovauti karui su kazokais, kariuomenę patikėjo Lietuvos lauko etmonui Jonušui Radvilai.
Pelmas

Pelmas (it. Pelmo) yra viena aukščiausių Dolomitų viršūnių (3 168 m), Pelmo grupės kalnuose.
Pirmą kartą į Pelmą 1857 m. rugsėjo 19 d. įkopė airių alpinizmo pradininkas seras John Ball. Tai buvo pirmoji iš didžiųjų Dolomitų viršūnių į kurias buvo įkopta. Tuo metu dar tebebuvo nedidelis Pelmo ledynas, kuris jau daugelį metų yra ištirpęs.
Yra tik keletas kopimo į Pelmą kelių. Žinomiausias ir lengviausias kopimo kelias yra iš pietrytinės pusės. Tai ilgas ir sudėtingas (antras sudėtingumo laipsnis) kelias. Lipančiajam būtini lipimo naudojantis apsauginėmis virvėmis įgūdžiai. Bet kuriuo atveju lipant turi būti geras oras ir neprisnigę.
Kitas galimas panašaus sudėtingumo kopimo kelias yra per Fisura (nuobirų užpildytas tarpas tarp pagrindinės viršūnės ir Pelmeto).
Populiarus kalnų kelias, apjuosiantis Pelmą yra iš Rifuggio Citta di Fiume per Forcella Val d'Arcia iki Rifuggio Venezia ir atgal iki pradinio taško (apie 6-7 val.).
Prieš keletą metų ant vieno atskilusio uolos gabalo kalno papėdėje aptikti dinozaurų pėdsakai (ten veda nuorodos su užrašu „Orme di Dinosauri“).

Kiti grupės kalnai

Pelmas aiškiai dominuoja grupėje, užimdamas didžiąją jos dalį. Į vakarus nuo Pelmo viršūnės, atskirta gilaus tarpeklio (Fisura, 2726 m), yra Pelmeto ("mažojo Pelmo", 2990 m) viršūnė.
Ancės valsčius

Istorija

Ventspilio apylinkėje Ancės valsčius buvo sudarytas 1925 m., atskiriant dalį Puopės valsčiaus teritorijos. 1935 m. valsčiaus plotas aprėpė 374,9 km² ir čia gyveno 3 302 žmonės. 1945 m. Ancėje buvo suburtos Lielirbės, Luonastės ir Rindos kaimų tarybos, o 1949 m. valsčių panaikino. Ancės kaimas yra priklausęs Dundagos (1949 – 1956), Ventspilio (1956-1962), Talsų (1962-1967) ir vėl Ventspilio (po 1967 m.) rajonams. Prie Ancės kaimo 1951 m. prijungė panaikintą Rindos kaimą, 1954 m. – panaikintus Luonastės kaimą ir dalį Lielirbės sodžiaus. 1990 m. kaimas buvo pertvarkytas į valsčių. 2009 m. Ancės valsčius kaip administracinė teritorija įtrauktas į Ventspilio savivaldybę.

Gyvenamosios vietovės

Didesnės gyvenamosios vietovės: Ancė (valsčiaus centras), Irbenė, Juorniniai, Karlmuiža, Luonastė, Uostupciemas, Rinda, Silciemas, Virpė.

Ežerai

Beržezeras, Buočezeras, Buogajanijara, Dūmezeras, Garajis (Ancės valsčius; latv. Garais ezers 'Ilgasis ežeras'), Kalpezeras, Luknezeras, Makškerezeras, Skarbezeras, Stulbezeras (Ancės valsčius), Zigatezeras.
Laima Kastanauskaitė

Laima Kastanauskaitė (g. 1937 m. sausio 14 d. Žiobiškyje) – Lietuvos sociologė, habilituota socialinių mokslų daktarė.

Biografija

Sesuo Danutė Kastanauskaitė. 1960 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968–1971 m. studijavo Leningrado kultūros instituto aspirantūroje, 1989 m. TSRS mokslų akademijos Sociologijos instituto doktorantūroje. 1991 m. sociologijos mokslų daktarė.
1963–1972 m. – Lietuvos respublikinės bibliotekos Metodinio skyriaus vyr. redaktorė. 1972–1976 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Filosofijos, teisės ir sociologijos, 1982 m. – Socialinio planavimo skyriuje, 1983–1995 m. – Lietuvos mokytojų tobulinimosi institute. 1992–1995 m. Edukacinių problemų katedros socialinių ir kultūros tyrimų laboratorijos vedėja.
Dalyvavo ir vadovavo daugeliui sociologinių tyrimų Lietuvos įmonėse. Sociologiniu aspektu tyrinėjo Lietuvos kultūros istoriją.
Pusvamzdis

Half-pipe (Pusvamzdis) yra rampų konstrukcija, naudojama ekstremaliose – snieglenčių, riedlenčių, BMX dviračių, slidinėjimo – sporto šakose. Dažniausiai half-pipe rampos būna pagamintos iš medienos, tačiau pasitaiko plastikinių, metalinių ar iš sniego padarytų rampų.
Naudodamiesi half-pipe rampomis sportininkai gali atlikti įvairius veiksmus ir triukus. Rampos būna tokių matmenų, kad būtų vietos sportininkui įgauti greičio ir tokiu būdu atlikti tam tikrus veiksmus pašokus ore.
Nuo 1998 m., kai snieglenčių sportas buvo įtrauktas į žiemos olimpinių žaidynių programą, half-pipe yra viena pagrindinių snieglenčių rungčių.
Orechovas-Zujevas

Istorija

Miestas įkurtas 1917 m. sujungiant Orechovo ir Zujevo kaimus (taip pat prijungti mažesni Nikolskojės ir Dubrovkos kaimai). Orechovas buvo dešiniajame krante, minimas nuo XVII a., čia buvo cerkvė, prie kurios ir kūrėsi gyvenvietė. Zujevas buvo kitame upės krante (pavadintas nuo asmenvardžio Зуй) ir minimas nuo 1209 m. Čia XVIII a. sparčiai vystėsi tekstilės pramonė (garsėjo Morozovo fabrikais).
Birželio 10

Vardadieniai

Diana – Galindas – Liutgarda – Margarita – Pelagija – Pelagijus – Vingailė
Meno lordas

Meno lordas (angl. Lord of Mann; men. Çhiarn Vannin) – Meno salos kaip Karūnos valdos lordas valdytojas (angl. Lord Proprietor) ir valstybės galva. Dabartinis Meno lordas yra D. Britanijos karalienė Elžbieta II.

Ryšiai su Britanijos karūna

Nuo 1399 m. Meno karaliai ir Meno lordai buvo Anglijos karalių vasalai, o vėliau – Didžiosios Britanijos karalystės bei Jungtinės Karalystės karalių, kurie buvo aukščiausieji Meno salos suverenai, vasalai. Lordo valdytojo teisės buvo perduotos Britanijos karūnai 1765 m. Meno salos pirkimo aktu. D. Britanijos karalius Jurgis III tapo pirmuoju Britanijos monarchu, kuris 1765 m. ėmė valdyti Meno salą kaip Meno lordas. Kultūriškai susiklostė tradicija ir toliau vartoti titulą Meno lordas. Dėl šių priežasčių šis titulas oficialiai Meno saloje lojalumo tostuose sakomas „Karalienė, Meno lordas“ (The Queen, Lord of Mann).
Anglų kalboje titulas angl. Lord of Mann neturi gramatinės giminės, jis vartojamas vienodai, nesvarbu ar Jungtinės karalystės monarchas yra vyras, ar moteris. Tiesa, dar valdant karalienei Viktorijai ją kaip Meno salos valdovę vadino Meno ledi (angl. Lady of Mann).
Formalus lotyniškas kreipinys yra lot. Dominus Manniae.
Panašiai D. Britanijos monarchai, nepriklausomai nuo lyties, turi Lankasterio hercogo (angl. Duke of Lancaster) titulą.

Meno lordų sąrašas

Iki 1504 m. Meno salos valdovai turėjo Meno karaliaus (angl. King of Mann) titulą.
Borisas Moisejevas

Biografija

Gimė kalėjime Baltarusijoje. Nuo mažens buvo silpnos sveikatos. Dėl maištingos prigimties buvo išvarytas iš Minsko choreografijos mokyklos, vėliau – iš komjaunimo Ukrainoje. Tuomet atvyko į Lietuvą. Kaune šoko su orkestru „Trimitas“. Subūrė šokių trio „Ekspresija“ (šoko kartu su dviem merginomis), kur jį pastebėjo rusų estrados dainininkė Ala Pugačiova, pakvietusi prisidėti prie populiarėjančio jos Dainos teatro. Maskvoje šokiravo publiką dainomis apie sekso revoliuciją, ekstravagantiškais kostiumais ir provokuojančia šokių trupe. Pasidarė daug plastinių operacijų. Koncertavo užsienyje, įskaitant ir Lietuvą. Honorarai siekia kelis 100 000 Lt už pasirodymą ir apie 1 mln. Lt už naujametę naktį. Turi namus Maskvos priemiestyje, Bulgarijoje ir Majamyje.
Broliai Vitalijus Skoblinas ir Maksimilianas gyvena Visagine. Sūnus Amadėjus studijuoja Lenkijoje. Ryšių nepalaiko.