Barbarosos operacija

A.Hitlerio „Rytų programa“

Adolfas Hitleris bolševizmo sunaikinimą svarbiausiu nacionalsocializmo užsienio politikos tikslu paskelbė dar 1925 m. savo knygoje „Mano kova“. Tai jis grindė neišvengiama pasauline kova tarp „arijų rasės“ ir „pasaulio žydijos“, kurios ekstremaliausia valdymo forma esąs bolševizmas. Dėl to apie sąjungą su Sovietų Sąjunga negalėjo būti nė kalbos. Politiškai neprasminga esą būtų ir apsiriboti per Pirmąjį pasaulinį karą prarastų teritorijų atkariavimu. Vokiečių tautai turėjo būti suteiktas pakankamas pagrindas ir žemės, kurios užtikrintų jos ekonominę nepriklausomybę didžiojoje kontinentinės Europos erdvėje. Tų žemių reikėjo ieškoti visų pirma Rusijoje ir jos pavergtose pasienio valstybėse. Vietoje „amžinojo vokiečių žygio į Europos Vakarus ir Pietus“ žvilgsnis turėjo būti nukreiptas į Rytus. A.Hitleris kritikavo Vokietijos imperijos elitą dėl nesugebėjimo sudaryti aiškią sąjungą nei su Britanija, nei su Rusija ir taip įvėlus Vokietiją į karą dviem frontais, kurio nebuvo įmanoma laimėti. Jis darė prielaidą, kad Didžioji Britanija susitaikys su tuo, kad Vokietija užkariaus Prancūziją ir parems Vokietiją kare su Sovietų Sąjunga. Taigi karas su Rusija turėjo vykti po to, kai bus užkariauta Prancūzija, sudaryta sąjunga su Didžiąja Britanija bei užsitikrintas užnugaris Vakaruose.
1928 m. savo „Antrojoje knygoje“ Hitleris pakartojo, kad sąjunga su Rusija neturi prasmės, kadangi Vokietija savo ilgalaikį Lebensraum („gyvenamąją erdvę“) galėjo rasti tik Rytuose. Žydai esą sužlugdysią Sovietų Sąjungą ir taip palengvins vienintelio galimo „vokiečių užsienio politikos tikslo“ įgyvendinimą, t. y. „gyvenamosios erdvės rytuose“ užkariavimą. Šiam užkariaujamajam karui turėjo būti sutelktos visos Vokietijos jėgos. Rytuose gyvenančios pusžmogių (Untermensch) slavų, žydų, čigonų ir kitos etninės ir rasinės grupės turėjo būti ištremtos, sunaikintos arba pavergtos, o teritorijos kolonizuotos vokiečių. Teritorijų rytuose užkariavimą savo siekiu Hitleris skelbė ir atėjęs į valdžią 1933 m.
Rasinei „Rytų programai“ realizuoti buvo pajungta visa A.Hitlerio politinė ir karinė strategija. Pagal ją pirma reikėjo įsitvirtinti Vokietijoje, po to įsigalėti Rytų Europoje ir tapti viena iš pasaulio galybių šalia JAV, Jungtinės Karalystės ir Japonijos, o tam reikėjo nugalėti Prancūziją ir Sovietų Sąjungą. Nuo 1937 m. A.Hitleris jau buvo pasiruošęs pradėti karą su Prancūzija ir Jungtine Karalyste, kad galėtų įgyvendinti savo ekspansiją į Rytus, nors jis taip pat siekė išvengti karo dviem frontais kaip per Pirmąjį pasaulinį karą. A.Hitleris tikėjosi nugalėti Jungtinę Karalystę ir tada pradėti karą su Sovietų Sąjunga.
1939 m. rugpjūčio 23 d. pakto su sovietais sudarymą Hitleris laikė trumpalaiku taktiniu manevru prieš karą su Lenkija ir jos sąjungininkėmis Prancūzija ir Jungtine Karalyste, ką jis aiškiai išdėstė vermachto vadovybei. Lenkija taip pat esanti tik pasiruošimo aikštelė būsimąjam Vokietijos žygiui į rytus. Pasak Nicolaus von Below, 1939 m. rugpjūčio 31 d., karo su Lenkija išvakarėse, savo rate Hitleris aiškino, kad jo pasiūlymai Lenkijai iki 1939 m. kovo mėn., kuriais jai siūlytas „jaunesniojo partnerio“ (priklausomos satelitinės valstybės) statusas kovoje su Rusija, buvo nuoširdūs. Esą jo užsienio politikos uždaviniu liko „bolševizmo sutriuškinimas“: „Visos kitos kovos tarnavo vieninteliam tikslui, susidūrimo su bolševizmu užnugariui užtikrinti“. 1939 m. spalio 9 d. Hitleris žygio prieš Prancūziją būtinybę armijos vadovybei aiškino tuo, kad galima kliautis tik karine jėga, o ne tuo, kad Rusija laikysis sudarytų sutarčių. 1939 m. lapkričio 23 d. armijos vadovybei jis pareiškė, kad Rusija ir ateityje lieka pavojinga, tačiau prieš ją galima stoti tik susitvarkius Vakaruose. Sutarčių laikomasi esą tik tol, kol jos yra naudingos sutarčių šalims. Žygis į Vakarus turėjo įvykti 1940 m. pavasarį, tam, kad po to pajėgas būtų galima panaudoti „didelei operacijai Rytuose prieš Rusiją“.

Vokietijos – Sovietų Sąjungos santykiai 1939-41 m.

1939 m. rugpjūčio 23 d. Vokietija ir Sovietų Sąjunga Maskvoje sudarė nepuolimo sutartį, kuri žinoma kaip Molotovo-Ribentropo paktas. Sutarties slaptieji protokolai numatė įtakos sferų pasiskirstymą Rytų Europoje: buvo numatytas Lenkijos padalinimas tarp sovietų ir Vokietijos, taip pat sovietų įtakos sferon pateko Baltijos valstybės ir Suomija. Nepuolimo sutarties sudarymas nustebino kitas valstybes, nes valstybės atrodė besilaikančios nesuderinamų ideologijų ir priešiškos viena kitai. Nepaisant to, po pakto sudarymo Vokietija ir Sovietų Sąjunga stiprius diplomatinius ryšius išlaikė beveik dvejus metus ir vystė ekonominius santykius. 1940 m. šios valstybės sudarė prekybinę sutartį, pagal kurią sovietams buvo tiekiama vokiečių karinė įranga mainais į žaliavas bei maisto produktus, pvz., grūdus, naftą, ir taip padėjo Vokietijai apeiti britų vykdomą Vokietijos blokadą.
Netrukus po pakto sudarymo 1939 m. rugsėjo 1 d. Vokietija užpuolė Lenkiją, rugsėjo 3 d. Vokietijai karą paskelbė Jungtinė Karalystė ir Prancūzija, o rugsėjo 18 d. Lenkijos puolimą iš rytų pradėjo Sovietų Sąjunga. Sovietų Sąjungai aneksavus rytinę Lenkijos dalį tarp Vokietijos ir Sovietų Sąjungos atsirado bendra siena. Nors išoriškai šalių santykiai buvo draugiški, abi pusės viena kitos intencijas vertino įtariai. Sovietų Sąjunga neatmetė karo su Vokietija galimybės ir po Lenkijos sutriuškinimo ėmė statyti gynybinius įrenginius palei visą Sovietų Sąjungos – Vokietijos sieną, vadinamąją Molotovo liniją.
1939 m. rugsėjo 30 d. Sovietų Sąjunga užpuolė Suomiją ir peržengdama Molotovo Ribentropo pakto susitarimus 1940 m. privertė Rumuniją atiduoti ne tik Besarabiją, bet ir šiaurinę Bukovinos dalį. Bijodamas prarasti Rumunijos naftos tiekimą A.Hitleris privertė Rumuniją perduoti Vengrijai šiaurinę Transilvanijos dalį (1940 m. rugpjūčio 30 d. Vienos sutartis), o Bulgarijai – Dobrudžą (1940 m. rugsėjo 7 d. Krajovos sutartis). 1940 m. Vokietija užėmė Daniją ir Norvegiją, Prancūzijos kampanijos metu Vokietija taip pat užėmė Nyderlandus, Liuksemburgą ir Belgiją bei didelę dalį Prancūzijos. Vokietijai pradėjus karą su Prancūzija Sovietų Sąjunga 1940 m. birželio mėnesį okupavo Baltijos valstybes. Dėl šių veiksmų Trečiasis Reichas ir Sovietų Sąjunga ėmė kaltinti viena kitą nesilaikant Molotovo Ribentropo pakto trečiojo straipsnio, pagal kurį buvo numatytos konsultacijos prieš imantis karinių ir politinių iniciatyvų: Vokietija kaltino sovietus, kad šie apie Baltijos valstybių aneksiją pranešė tik po fakto, o Sovietų Sąjunga tuo pačiu kaltinio Vokietiją dėl jos Rumunijai ir Vengrijai primestų sutarčių.
Vokietijai su Japonija ir Italija sudarius Trišalį paktą, Vokietija pradėjo derybas dėl galimo sovietų prisijungimo prie šio pakto. Po dviejų dienų derybų Berlyne 1940 m. lapkričio 12-14 d. Vokietija pateikė raštišką pasiūlymą Sovietų Sąjungai prisijungti prie Ašies. 1940 m. lapkričio 25 d. Sovietų Sąjunga pateikė kontrpasiūlymą, pagal kurį ji būtų prisijungusi prie pakto, jei Vokietija būtų sutikusi nesikišti į sovietų įtakos sferą, bet Vokietija į šį pasiūlymą neatsakė. Sovietai taip pat siekė daugiau įtakos Balkanams ir pritarė 1941 m. kovo 27 d. perversmui Jugoslavijoje.
Sovietų ir Trečiojo Reicho interesams susidūrus Rytų Europoje konfliktas darėsi labiau tikėtinas, nors šalys dar 1941 m. sausio mėn. pasirašė sienų ir prekybos sutartį, kuria buvo išspręsti keletas iki tol nesuderintų klausimų. Dalis istorikų mano, kad sovietų lyderis J.Stalinas, nors rodė draugiškumo Hitleriui ženklus, nenorėjo išlaikyti sąjungos su Vokietija. Vietoje to, jis planavo savo kampaniją prieš Vokietiją ir likusią Europą.

Pasiruošimas karui

Ruošdamasi karui Vokietija sutelkė apie 3,2 mln. karių šalia Sovietų Sąjungos sienos, taip pat apie milijoną sąjunginių ir satelinių šalių karių. Puolime taip pat turėjo dalyvauti Slovakija ir Rumunija. Šiaurėje į puolimą turėjo įsijungti Suomija.
Fiureriui patvirtinus operacijos planą, į SSRS oro erdvę ėmė dažnai įskristi vokiečių lėktuvai. 1941 balandžio 15 d. vokiečių lėktuvas Junkers Ju 86, įskridęs į SSRS oro erdvę buvo pastebėtas ir numuštas rusų naikintuvų. Lėktuvo pilotai iššoko su parašiutais, o nusileidę buvo sulaikyti ir apklausti. Jie aiškino, jog pasiklydo skrisdami į Krokuvą, kuri buvo okupuota vokiečių. Tačiau tokia versija buvo sunku patikėti, nes lėktuvas buvo numuštas skrendantis už 200 km nuo Krokuvos, giliai SSRS viduje.
Iš tikrųjų pilotai tarnavo vokiečių dalinyje vardu „Rowel“, kurio pilotai slapta fotografavo ir rinko informaciją apie SSRS pajėgumus pasienyje, taip palengvindami pasiruošimą vokiečių įsiveržimui. Prie jų prisidėjo dar daugybė žvalgų ir agentų, be perstojo tyrinėję vietoves, rinkę kitą svarbią informaciją.
Vokietijos kariuomenės judėjimas ir žvalgybinė veikla nebuvo nepastebėti sovietų žvalgybos. Birželio 21 d. V.Molotovas išsikvietė Vokietijos ambasadorių von Schulenburg, kuriam skundėsi sovietų oro erdvės pažeidinėjimais, vykdomais vokiečių (iš viso tokių nuo balandžio mėn. fiksuota 180). 
Sovietų vadovybei apie planuojamą puolimą pranešė taip pat ir britų bei JAV žvalgybos. Dar gerokai prieš įsiveržimą SSRS agentas Ričardas Zorgė pranešė, jog Vokietija telkia gausias pajėgas netoli SSRS sienos. Paskutinis jo pranešimas apie gresiančią ataką buvo išsiųstas 1941 gegužės 30 d. – likus mažiau nei mėnesiui iki Vermachto įsiveržimo. Stalinas visa tai ignoravo. Jis net laikė visus Zorgės pranešimus specialiame segtuve, pavadintame „Pavojinga ir abejotina informacija“. Britų pranešimus apie gresiantį karą J.Stalinas laikė desperatiškomis V.Čerčilio pastangomis įtraukti sovietus į karą su Vokietija sąjungininkų pusėje. Jis nenorėjo tikėti, kad vokiečiai taip greitai sulaužys Molotovo-Ribentropo paktą. Negana to, jis be perstojo į Vakarus naciams siuntė grūdus, nikelį, naftą ir kitas karui tęsti būtinas medžiagas. Nors ir tikėdamasis konflikto su Vokietija, Stalinas manė, kad Vokietija nesiryš kovoti dviem frontais ir Sovietų Sąjungos nepuls tol, kol nebus nugalėta Jungtinė Karalystė. Pagal Stalino skaičiavimus tai negalėjo įvykį kaip iki 1942 m. vasaros.

Pirmoji puolimo dalis (1941 m. birželio-spalio mėn.)

Iš pradžių, kaip ir planuota, sovietų karinis pasipriešinimas buvo sužlugdytas. Birželio 24 d. Hitleris perkėlė savo štabą iš Berlyno į Rytprūsius, Vokietijos kariuomenė jau buvo pasistūmėjusi 160 km į Sovietų Sąjungos teritoriją. Birželio 22 d. vakare Sovietų Sąjungai karą paskelbė Italija ir Rumunija, birželio 26 d. – Suomija ir Slovakija, birželio 27 d. – Vengrija.
Toks staigus, plataus masto puolimas užklupo Sovietų Sąjungą visiškai nepasiruošusią – karių trūko visose gynybos grandyse, o karo pradžioje keturiems Raudonosios Armijos kariams vidutiniškai tekdavo vos vienas ginklas. Dėl tokios prastos kariuomenės parengties bei SSRS generolų negebėjimo greitai priimti svarbius sprendimus, Raudonosios Armijos daliniai buvo priversti nuolat atsitraukti. Daug tiltų per Vakarinį Bugą, Pietinį Bugą, Nemuną, Dauguvą vokiečių buvo užimti sveiki ir tai leido išlaikyti puolimo tempą. Vienintelis netikėtumas privertęs juos kiek sulėtinti tempą buvo prasti SSRS keliai.
Nelaukdama Vokietijos puolimo sovietų karinių oro pajėgų vadovybė vakarinėse bazėse laikė didelį skaičių lėktuvų, nors nebuvo sukurta tinkama komunikacijos sistema, kuri būtų leidusi išankstinį perspėjimą apie puolimą, dėl to sovietų oro bazės buvo lengvas taikinys vokiečių bombonešiams. Didžioji dalis aviacijos buvo sunaikinta ant žemės (per pirmąją puolimo dieną liuftvafė sunaikino 1811 lėktuvų), taip pat numušta oro mūšiuose, dėl to po keturių karo dienų sovietai beturėjo tik pusę savo prieškarinės aviacijos. Koordinacija tarp sausumos ir oro pajėgų leido vokiečiams greitai nugalėti netikėto puolimo užkluptus sovietų dalinius. Tuo tarpu Raudonosios armijos vadai, bijodami arešto ir bausmės dėl įsakymų „nesitraukti“ nevykdymo, netaikė adekačių situacijai gynybinių priemonių. Tai paaiškina, kodėl per pirmas kovų savaites sovietų armijos nesunkiai buvo vokiečių apsuptos. Ištisi daliniai pasidavė į nelaisvę, nors kai kurios apsuptos sovietų karių grupės priešinosi iki buvo sunaikintos. Brest-Litovsko tvirtovė ant Lenkijos sienos buvo planuota užimti per kelias valandas, tačiau jos gynėjai priešinosi ištisą mėnesį.

Centras

Guderiano tankų grupė per birželio 27 d. pasiekė Minską, kur susitiko iš kito flango puolusia Hoth'o tankų grupe. Apsuptyje atsidūrė sovietų pajėgos Baltstogėje, Naugarduke ir Volkovyske, tačiau Centro armijų grupei vadovavusio Bock'o pėstininkai nespėjo su technika ir nesugebėjo visiškai izoliuoti sovietų pajėgų šiame rajone. Apie 300 000 sovietų karių pateko į nelaisvę, tačiau didelė sovietų pajėgų dalis sugebėjo atsitraukti.
Tik liepos 3 d. Stalinas nutraukė tylą viešai per Maskvos radiją pasmerkdamas nepuolimo paktą sulaužiusią Vokietiją ir paraginęs sovietų piliečius kovoti. Iki to laiko vokiečiai užėmė Minską, o sovietų nuostoliai pasiekė 2 585 tankus, 1449 pabūklus ir 12-15 divizijų. Liepos 6 d. armijų grupės Centras pajėgos pasiekė Dneprą, kur susidūrė su didesniu sovietų pasipriešinimu. Liepos 9 d., visi vokiečių apsupti sovietų daliniai pasidavė ir sunaikintų sovietų divizijų skaičius pasiekė 40, vokiečių kariuomenė užėmė Vitebską. Prūsų kilmės vokiečių generolo Guderiano išrastas Žaibo karas (vok. Blitzkrieg), puikiai pasiteisinęs kampanijoje prieš Prancūziją, o pirmaisiais mėnesiais vykdant operaciją „Barbarosą“ dar kartą puikiai pasiteisino – per mažiau kaip mėnesį (iki 1941 m. liepos 15 d.), vokiečių kariuomenė užėmė Smolenską – paskutinį didelį miestą prieš Maskvą.

Pietūs

Liepos 11 d. vokiečių avangardas jau buvo 16 km nuo Kijevo. Per mėnesį vokiečių rankose atsidūrė Baltarusija ir Baltijos šalys, tačiau pietuose tik rugpjūčio mėnesį buvo pasiektas Dniepras. Dėl to rugsėjo mėn. Hitleris nurodė daliai armijų grupės Centras pajėgų pasukti į pietus. Kijevo mūšyje spalio mėn. buvo apsupta ir į nelaisvę paimta didžiausia sovietų karių grupė (daugiau nei 400 000, iš viso sovietai žuvusiais ir patekusiais į nelaisvę neteko 500 000 karių ) ir uždengtas pietinis Centro armijų grupės flangas, tačiau buvo atidėtas sovietų sostinės puolimas.

Šiaurė

Armijų grupė Šiaurė į Sovietų Sąjungą įsiveržė iš Rytų Prūsijos. Manstein'o 56-asis šarvuotasis korpusas birželio 22 d. puolė link Dubysos, kur užėmė tiltą prie Ariogalos. Birželio 26 d. Manstein'o šavuotoji technika pasiekė Daugpilį.
Leningrado pakraščius Armijų grupė „Šiaurė“  pasiekė 1941 m. rugpjūčio mėn. Hitlerio manymu Leningrado užėmimas grėsė dideliais nuostoliais, todėl buvo nuspręsta miestą apsiausti ir priversti pasiduoti iš bado. Taip prasidėjo Leningrado blokada, kurios metu nuo bado, šalčio, karinės padėties ir apšaudymų žuvo daugiau nei 2 mln. žmonių. Miestas buvo ginamas iki 1944 m. sausio, kai vokiečių pajėgos buvo atblokštos.

Murmansko operacija

Birželio 29 d. Norvegijos korpusas, vadovaujamas generolo Eduard Dietl, remiamas Suomijos pajėgų, pradėjo operaciją Sidabrinė lapė (vok. Unternehmen Silberfuchs), kurios tikslas buvo užimti Murmanską Barenco jūros pakrantėje. Murmansko uostas buvo vienintelis sovietų neužšąlantis uostas šiaurėje galėjęs priimti didelius krovinių kiekius. Su Leningradu ir Maskva jį jungė Kirovo geležinkelis. 
Operacija buvo sudėtinga dėl to, kad arktinėje tundroje be žymesnės augalijos, gyventojų ir kelių, išraižytoje pelkių, ežerų ir upelių nebuvo galimybės vykdyti greitą puolimą bei tinkamai aprūpinti puolančias pajėgas. Generolas Dietl iš pradžių prieštaravo, kad būtų žymiai greičiau ir efektyviau nutraukti susisiekimą 1400 km ilgio geležinkeliu kur nors piečiau, tačiau hitleris nurodė pulti miestą.
sovietų pasienio gynybos pajėgos buvo nedidelės, tačiau kovėsi iki paskutinio žmogaus. Dėl to, kad nebuvo naudojama aviacija bei sovietų artilerijos apšaudymų ir kontratakų Dietl'o pajėgos liepos 17 d., įveikęs 55 km buvo priverstas pereiti į gynybą.
Rugsėjo 8 ir 19 d. vokiečiai bandė pulti antrą ir trečią kartą, tačiau po nedidelės pirminės sėkmės vėl buvo priversti atsitraukti į vakarinį Lizos upės krantą. Rugsėjo 23 d. iškrito pirmasis sniegas ir spalio 8 d. vokiečiai dar kartą nesėkmingai atakavo, o lapkričio 7 d. sovietai bandė nesėkmingai kontratakuoti. Antra sovietų kontrataka su žymiai didesnėmis pajėgomis prasidėjo gruodžio 21 d., tačiau taip pat baigėsi nesėkme. Tokia situacija čia išliko 1944 m. rugsėjo 19 d., kai iš karo pasitraukė Suomija ir vokiečių pajėgos atsitraukė į Norvegiją. Nepavykus užimti Murmansko sąjungininkai per jį viso karo metu tiekė karinę pagalbą sovietams.

Antroji operacijos fazė ir pabaiga

Kuo toliau į SSRS gilumą Vermachtas žygiavo, tuo daugiau problemų iškildavo – frontas taip išsiplėtė ir nutolo nuo Vokietijos, kad dalinius tapo vis sunkiau aprūpinti amunicija, maistu ar medikamentais. Pasipriešinimas taip pat nuolat didėjo. Iki rudens buvo užimtas Kijevas ir apsuptas Leningradas. Vermachtą nuo Maskvos skyrė 315 kilometrų. Vis dėlto, įvertinęs padėtį, Hitleris priėmė sprendimą nepulti Maskvos, o visas pajėgas siųsti į Ukrainą, kurioje gausu grūdų ir kitų maisto produktų. Savo sprendimą jis grindė tuo, jog jei Vokietija ir toliau laikysis esamo plano, kariai mirs iš bado, kaip kad mirė ankstesniame kare. Visa Ukraina buvo užimta rudenį. 
Operacijos pradžios atidėjimas 4 savaitėms pasirodė lemtingas. Kai spalio 2 d. vermachtas vėl patraukė link Maskvos (operacija Taifūnas), stiprus sovietų pasipriešinimas, dideli nuostoliai, lietūs ir purvas bei neišvažiuojami keliai lėmė tai, kad pulti ėjosi labai lėtai. Daliniai, vietoj įprastinių 25-30 kilometrų per dieną sugebėdavo įveikti tik 5-8 km. Nepaisant to vokiečiai pasiekė didelę pergalę prie Viazmos. Čia buvo apsupti ir į nelaisvę pateko 600 000 sovietų karių. Vokiečių armijai laimint mūšį po mūšio Vokietijos laikraščiai skelbė, kad karas praktiškai laimėtas. Maskvoje buvo pradėta masinė evakuacija - į rytus buvo perkelti 2 milijonai žmonių. 
Sovietų nuostoliai buvo didžiuliai, tačiau Stalinas kreipėsi į patriotinius liaudies jausmus, kaip analogija su 1812 m. Napoleono invazija karas buvo paskelbtas Didžiuoju Tėvynės karu. Nepaisant to, kad po kiekvienos didelės pergalės vokiečiai sunaikindavo didelę dalį sovietų armijos, kariniai sovietų rezervai atrodė neišsemiami, sparčiai stiprėjo karinė pramonė. Sovietai ėmėsi organizuoti ir partizaninę veiklą vokiečių pajėgų užnugaryje. Sovietams labai pasitarnavo jų agento Richardo Zorgės informacija apie tai, kad Japonija nesiruošia pradėti karo prieš Sovietų Sąjungą. Tai leido iš Azijos permesti dideles pajėgas į karo su Vokietija frontą.
Lapkričio 27 d. vokiečių tankai priartėjo prie Maskvos, tačiau buvo sustabdyti aršių kontratakų. Operacija žlugo 1941 m. gruodžio mėn., kai armijų grupė „Centras“ buvo vos 25 km nuo Maskvos. Atvykus Sibiro divizijoms Maskvos mūšio metu vokiečių pajėgos buvo nustumtos atgal į vakarus per 200 km. Galimybės susigrąžinti iniciatyvą ir atgauti prarastą teritoriją nebuvo. Nepavykus užimti Maskvos ir priversti sovietų pajėgas pasiduoti Leningrade tolimesnis operacijos „Barbarosa“ vykdymas nebebuvo įmanomas.

Operacijos "Barbarosa" rezultatai

Galutinis operacijos "Barbarosa" tikslas nebuvo pasiektas. Nepaisant įspūdingų vermachto pasiekimų, bandymas SSRS sumušti per vieną vasaros-rudens kampaniją žlugo. Nesėkmės pagrindas buvo tai, kad buvo neįvertintos Raudonosios Armijos ir SSRS mobilizacinės galimybės. Nors iki karo pradžios sovietų karinių pajėgų bendras skaičius ir sudėtis vokiečių vadovybės buvo įvertintas gana tiksliai, didele abvero klaida galima laikyti tai, kad buvo nepakankamai įvertintos SSRS galimybės suformuoti ir apginkluoti naujus sausumos kariuomenės dalinius ir junginius. Iki trečiojo karo mėnesio buvo tikimasi, kad bus suformuota ne daugiau nei 40 Raudonosios Armijos divizijų. Realybėje sovietų vadovybė vien tik 1941 m. vasarą į frontą išsiuntė 324 divizijas (įskaitant iki tol paruoštas 222 divizijas), taigi vokiečių žvalgyba šiuo klausimu reikšmingai klydo. Jau vykdant Vokietijos generalinio štabo "stalo pratybas" paaiškėjo, kad neužteks turimo karių skaičiaus. Ypač sudėtinga situaicja buvo su rezervais. Faktiškai Rytų žygį reikėjo laimėti vienu strateginiu karinių pajėgų ešelonu. Štabų pratybų metu nustatyta, kad vokiečių pajėgų nepakaks, jei nepavyks pasiekti lemiamos pergalės linijoje Kijevas-Minskas-Čudo ežeras. Dar viena išvada buvo ta, kad vermachto rezervai sudaro tik 400 tūkst. karių, t. y. gali padengti karių prardimus tik iki rudens.
Per 1941 m. Raudonoji armija prarado 3 mln. karių, vermachtas - iki 850 tūkst.

Vokietijos nesėkmių priežastys

Vokietija turėjo galingesnius tankus, didesnę patirtį turinčius generolus ir karius, o per kelis mėnesius, naudodami savo pačių išrasto Žaibo karo metodus, sugebėjo užimti milžinišką SSRS teritoriją, ir beveik pasiekti Maskvą. Tačiau keletas taktinių vokiečių generolų klaidų, prastas oras ir Fiurerio užsispyrimas sužlugdė operaciją.
Daugelis generolų nepalaikė A. Hitlerio sumanymo pulti trim kryptimis – toks puolimas kėlė rimtų aprūpinimo problemų, be to, esant reikalui buvo sunkiau atsiųsti pastiprinimą. Prie nesėkmės prisidėjo ir Fiurerio sprendimas atidėti Maskvos puolimą – visos pajėgos buvo pasiųstos užimti Kijevą.
Vokiečiai, pripratę prie gerų, Fiurerio liepimu, pastatytų kelių ir greitkelių, įsiveržę į SSRS turėjo judėti žvyrkeliais arba dar blogesnės būklės keliais. Tai neleido vokiečiams judėti taip sparčiai, kaip numatyta. Be to, Vermachtui judant link Maskvos prasidėjo stiprių liūčių sezonas, rusų vadinamas „rasputica“ – lietūs pavertė kelius ir laukus purvynu, kuriuose strigo visa vokiečių technika. Pasiekus Maskvą prasidėjo žiema (viena šalčiausių amžiaus žiemų). Vokiečiai, nepripratę prie tokio šalčio, nebuvo aprūpinti tinkama apranga, nes Vokietijos generolai ir A. Hitleris tikėjo, kad karas bus baigtas prieš prasidedant žiemai.
Hitleris ir jo generolai tikėjosi ne tik greitai užimti didžiules europinės Rusijos teritorijas, tačiau buvo tikri, kad sovietų režimas žlugs dėl gyventojų nepasitenkinimo. Nuo pirmųjų karo dienų vokiečių pajėgos sovietų okupuotų Baltijos valstybių, taip pat ir baltarusių bei ukrainiečių, buvo sutinkamos kaip išvaduotojai. Hitleris, remdamasis savo arijų rasės pranašumo teorija nevertino slavų gyventojų palaikymo, rusai ir ukrainiečiai nacių ideologų laikyti pusžmogiais, kurie verti tik eksloatacijos ir lėto išmarinimo badu. Dėl to su okupuotų teritorijų gyventojais buvo elgiamasi brutaliai ir žiauriai. Nuo pirmųjų karo dienų prasidėjo ir specialiųjų Himlerio SS padalinių veikla nukreipta prieš žydus – organizuotos ir vykdytos žydų gyventojų žudynės ir persekiojimas. Dėl tokio elgesio gyventojų požiūris į vokiečius greitai pasikeitė ir nuoširdaus kolaboravimo su vokiečiais atvejų buvo nedaug. Tuo metu Stalinas pakeitė savo retoriką ir kreipėsi į sovietų piliečius vadindamas juos „broliais ir seserimis“, apeliavo į patriotinius rusų tautos jausmus.