google/wiki40b huggingface dataset:
Max Weber (dailininkas)

Biografija

Maksas Veberis gimė 1881 m. balandžio 18 d. Balstogėje. Būdamas 10 metų kartu su tėvais emigravo į JAV. 1905 m. išvyko į Paryžių, kur studijavo menų mokykloje. Bendravo su Pablo Picasso, Henri Matisse, Henri Rousseau ir kitais to meto Paryžiaus menininkais. 1909 m. grįžo į JAV, kur buvo vienas iš kubizmo pradininkų šioje šalyje. Jis laikomas vienu iš žymiausių JAV kubizmo stiliaus atstovu. 1930 m. Niujorko Šiuolaikinio meno muziejus atidarė jo darbų ekspoziciją. Tai buvo pirma JAV piliečio darbų ekspozicija šiame muziejuje.
Jelizaveta

Biografija

Tėvas – Petras I, motina – Jekaterina I. Po tėvų santuokos Jelizaveta gavo caraitės (Цесаревна) titulą. 1741 m. gruodžio 6 d. – 1762 m. sausio 5 d. Rusijos imperatorė.
Jelizaveta – nesantuokinė caro Petro I ir Jekaterinos I duktė. Du kartus jai nepavyko užimti sosto, todėl 1741 m. savo pretenzijas įgyvendino, suorganizavusi rūmų perversmą. Jelizavetos vykdyta vidaus politika buvo pagrįsta favoritizmu, o tai sukėlė didžiulę ekonominę krizę. Jelizaveta labai rėmė meną ir mokslą. 1755 m. Maskvoje įkurtas pirmasis Rusijos universitetas, o 1758 m. Sankt Peterburge – Menų akademija. Užsienio politikoje carienei sekėsi geriau: ji baigė karą su Švedija ir Rusiją įjungė į Europos valstybių koalicijas. Sąjunga su Austrijos imperatore Marija Terese prieš Fridrychą Didįjį 1756 m. sukėlė Septynerių metų karą. Jo metu rusai sėkmingai kovėsi prieš prūsus.
Skiltuvai

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 25 km
PAPILYS – 6,9 km
Kupriai (Papilys) – 1,4 km
Kučgalys – 1,4 km
Paąžuolė (Biržai) – 3,3 km
Miegonys (Biržai) – 2 km
Kvedariškis – 2,4 km
Ąžuolynė (Biržai) – 1,4 km
Einoriai – 1,5 km
Paberžinė (Biržai) – 2 km
Jonas Rimša (1944)

Jonas Rimša (1944 m. rugsėjo 15 d. Paliepių k., Pasvalio r.), choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Baigęs Vaškų vidurinę mokyklą, 1961–1965 studijavo muziką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė J. Talžūnas ir B. Razauskienė). 1974–1978 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Jozėno klasė).
1965–1971 Vilniaus 22-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Mišrųjį chorą parengė 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o merginų choras 1970 sostinės chorų apžiūroje pelnė pirmąją vietą, mieste pirmavo ir merginų vokalinis ansamblis.
Nuo 1971 M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos choro dirigavimo ir teorinių disciplinų dėstytojas, nuo 1993 M. K. Čiurlionio menų gimnazijos muzikos mokytojas metodininkas. 1997 respublikiniame jaunųjų dirigentų konkurse Kaune du šio pedagogo mokiniai tapo konkurso laureatais.
Be pedagoginio darbo, J. Rimša dirbo ir su mėgėjų chorais. 1976–1980 buvo Vilniaus inžinerinio statybos instituto akademinio choro „Gabija“ chormeisteris, 1980–1985 Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos „Sigma“ vyrų choro „Elektronika" chormeisteris, 1991–1992 šios gamyklos mišriojo choro vadovas. 1991 choras dalyvavo tarprajoninėje Č. Sasnausko chorų šventėje Lazdijuose ir Kapčiamiestyje bei religinės muzikos festivalyje Panevėžyje, giedojo Vilniaus Šv. Rapolo ir Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčiose, koncertavo gamyklos darbuotojams.
Nuo 1985 su pertraukomis J. Rimša buvo Vilniaus miesto vyrų choro „Vytis" chormeisteris. Kurj laiką dainavo Lietuvos valstybinės konservatorijos, Lietuvos muzikos draugijos ir kituose kameriniuose choruose. Su chorais teko koncertuoti ir jiems diriguoti ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijoje, Vengrijoje, Suomijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje.
Nuo 1982 J. Rimša veda radijo laidas džiazo muzikos klausimais: apie džiazą spaudoje paskelbė straipsnių, nuo 1995 džiazo istoriją dėsto Lietuvos muzikos akademijoje. Išaugino sūnų Liną Rimšą – kompozitorių.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
NAVI (grupė)

Istorija

Duetas susikūrė 2013 metais. Jį sudaro Arciomas Lukjanienka (vokalas, gitara) ir Ksienija Žuk (vokalas, klavišiniai).
Grupė 3 kartus bandė sėkmę nacionalinėse „Eurovizijos“ atrankose. 2015 metais duetas neįveikė perklausų barjero, 2016 m. užėmė 4 vietą. Iškovoti pergalę pavyko 2017 metais, su daina „Historyja majho žyccia“. „Eurovizijos“ finale duetas su 83 taškais užėmė 17 vietą.
Girsūdų ąžuolas

Girsūdų ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio rajone, Girsūdų kaime (Daujėnų sen.), 7 km į pietryčius nuo Pasvalio. Medis stūkso vidury kaimo – Žaliosios gatvės pakraštyje, prie jo pastatyta informacinė lentelė. 
Pasvalio rajono savivaldybės tarybos 2000 m. spalio 18 d. sprendimu Nr. 56 medis yra savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas.
Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Architektūra

Bažnyčia mūrinė, stačiakampė, neoromaninė, tūrio kompozicija halinė, vienabokštė, be apsidės. Vidus padalintas į tris navas.
Vaclovas Griganavičius

Vaclovas Griganavičius (1891 m. liepos 1 d. Radeckų vienkiemis, Taujėnų valsčius – 1940 m. rugsėjo mėn. Svirnų vienkiemis, Kavarsko valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.

Biografija

1909 m. mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune, 1910 m. Kazanės universitete išlaikė provizoriaus padėjėjo egzaminus. Nuo 1912 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1913 m. baigė mokomąją komandą, 1915 m. baigė karo mokyklą, praporščikas, 1917 m. baigė artilerijos žvalgų kursus. 1914–1917 m. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, nuo 1916 m. baterijos vadas. 1917 m. dalyvavo Vakarų fronto lietuvių karių I ir II suvažiavimuose Minske. 1918 m. vasario 18 d. – lapkričio 1 d. kalintas Sovietų Rusijoje.
1919 m. gegužės mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Nuo 1919 m. spalio mėn. baterijos vadas. 1919–1920 m. dalyvavo kovojant su Lenkijos kariuomenės daliniais. 1920 m. rugsėjo 23 d. buvo patekęs į lenkų nelaisvę, bet spalio 14 d. pabėgo. 1922 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1924 m. baigė Čekoslovakijos generalinio štabo akademiją Prahoje. Nuo 1924 m. spalio mėn. dirbo Vyriausiojo štabo mobilizacijos skyriuje, 1925 m. spalio mėn. – 1931 m. gruodžio mėn. skyriaus viršininkas. 1927 m. Generalinio štabo pulkininkas. 1931 m. gruodžio mėn. – 1935 m. gegužės mėn. Ketvirtojo pėstininkų pulko vadas. 1935 m. gegužės mėn. – 1938 m. birželio mėn. Antrosios pėstininkų divizijos štabo viršininkas. Bendradarbiavo žurnale „Mūsų žinynas“, rašė daugiausia teoriniais klausimais.
Meskirchas

Istorija

1800 m. mieste vyko mūšiai tarp Prancūzijos revoliucionierių ir jų priešininkų vokiečių bei austrų pajėgų.

Žymūs gyventojai

Meskirchas yra kompozitoriaus Conradin Kreutzer, arkivyskupo Conrad Gröber, rašytojo Georg Büchner Prize, rašytojo, eseisto Arnold Stadler bei filosofo Martin Heidegger gimimo vieta. 
Miesto pavadinimas taip pat susijęs su renesanso dailininku, kuris vadintas Meskircho meistru.
Skaistučiai

Istorija

2001 m. kaimas priklausė Šeštokų seniūnijai.
Toliočiai

Geografija

Šiaurėje ribojasi su Noreikiais, rytuose su Vijoliais, pietuose su Voveriškiais, vakaruose su Pumpučiais ir Lukšiais. Gyvenvietės šiaurės rytų pakraščiu praeina geležinkelis Šiauliai-Klaipėda ir automobilių magistralė  A11  Šiauliai–Palanga , šiaurės vakarų dalyje –  A18  Šiaulių aplinkkelis .
Hayato Ikeda

Biografija

Ikeda gimė 1899 metais Hirošimos prefektūroje. Mokėsi Tokijo imperatoriškajame universitete (dabartinis Tokijo universitetas). Po karo tapo Finansų ministerijos viceministru, o 1949 m. – ir ministru. Šias pareigas ėjo iki 1952 m. bei dar kartą 1956–1957 metais. Taip pat trumpai 1952 m. ir 1959–1960 m. buvo Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerijos ministru. Pagarsėjo kaip stambių pramonės įmonių šalininkas.
1960 m. atsistatydinus ministrui pirmininkui Nobusukė Kiši, Ikeda užėmė jo vietą. Vadovavimo metu siekė sumažinti politinį susipriešinimą tarp partijų, agitavo už susitelkimą siekiant Japonijos ekonomikos vystymo ir socialinių konfliktų mažinimo. Vienas iš garsiausių Ikedos iškeltų tikslų buvo Pajamų padvigubėjimo planas, kuriuo siekta per ateinančius metus du kartus padidinti atlyginimus eiliniams šalies darbuotojams, taip leidžiant jiems pajausti spartų šalies ekonominį augimą. Planą pavyko įgyvendinti ir net viršyti per palyginti greitą laiką – septynerius metus.
Užsienio politikoje Ikeda išlaikė glaudžius ryšius su JAV, tačiau tuo pat metu siekė ir santykių su Kinija gerinimo. Taip pat inicijavo Japonijos tarpininkavimą Indonezijos–Malaizijos konfrontacijos (1962–1966 m.) metu. Ikedos vadovavimo metu Tokijuje įvyko 1964 m. vasaros olimpinės žaidynės.
1964 m. liepą Ikeda laimėjo partijos prezidento rinkimus prieš Eisaku Sato ir išliko ministro pirminiko poste, tačiau tų pačių metų lapkritį susirgo gerklės vėžiu ir buvo priverstas atsistatydinti. Dėl šios ligos Ikeda mirė 1965 m.
Ikeda laikomas viena iš pagrindinių figūrų, atsakingų už taip vadinamą Japonijos pokario ekonominį stebuklą.
Laju (Sent Vinsentas)

Istorija

Gyvenvietė įkurta XIX a., bet išaugo XX a. pr., kai čia atsikėlė daug gyventojų po Sufriero išsiveržimo.
Yakult

Istorija

Produktą sukūrė japonų mikrobiologas Minoru Shirota (1899–1982), kuris 1930 m. baigė medicinos studijas Tokijo universitete. Jis pradėjo gaminti ir prekiauti jakultu 1935 m. Produkto pavadinimas kildinamas iš esperantiško žodžio jahurto, reiškiančio jogurtą. Nuo tada Yakult sukūrė gėrimų, turinčių bifidobakterijų Bifidobacterium breve, liniją Japonijos rinkai, taip pat panaudojo savo laktobacilų tyrimus kosmetikos priemonių kūrimui. Vėliau Yakult Honsha suvaidino pagrindinį vaidmenį kuriant chemoterapinį vaistą irinotekaną (Camptosar, CPT-11).
Paplitus jakultui Japonijoje ir Taivane, juo 1966 m. pirmą kartą pradėta prekiauti Brazilijoje, kur gausi vietos japonų bendruomenė. Šiuo metu produktas parduodamas 31 šalyje, nors jo bakterijos kultūros tiekiamos iš Japonijos, nepriklausomai nuo šalies gamintojos.
Gaminys pilstomas į skirtingos talpos indus. Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Europoje, Indijoje, Indonezijoje, Vietname tiekiamas 65 ml buteliukuose, JAV, Meksikoje (vienoje didžiausių jakulto rinkų), Japonijoje, Tailande, Malaizijoje ir Pietų Korėjoje – 80 ml buteliukuose. Jų yra ir Singapūre, Honkonge, Taivane ir Kinijoje, kuriose jakultas parduodamas 100 ml buteliukuose.
Meškučiai (Alytus)

Istorija

Kaimas šaltiniuose minimas nuo 1744 m. Jame 1838 m. buvo 2 kiemai.
Nepilnoji vidurinė mokykla įkurta 1922 m., ji 1949 m. perkeista į septynmetę, 1961 m. – į aštuonmetę. Uždaryta 1986 m. Felčerių ir akušerių punktas atidarytas 1957 m.
Tarybiniais metais Meškučiai buvo Rimėnų tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.
Stračiūnų sukilėlių kapinės

Kapinės

Įrengtos nedidelėje atskiroje kalvelėje, stūksančio kaimo pietrytinėje dalyje plytinčiame slėnyje. Netaisyklingo stačiakampio plano pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 24–26 m ilgio ir 12–14 m pločio. Teritorija dirvonuoja. Ties viduriu stovi paminklas, o į šiaurę nuo jo auga medis. 
Paminklas neapibrėžtų formų, plokščio, apskaldyto, juosvai rusvo, stambaus grūdėtumo granito. Jo priekinėje plokštumoje įbetonuota juodo šlifuoto akmens horizontalaus stačiakampio formato memorialinė lenta su užrašu:
„ČIA PALAIDOTI / 1863 METŲ / SUKILIMO DALYVIAI“.
Teritorijos plotas – 326 m².

Istorija

Šiose kapinėse palaidota per 20 sukilėlių, žuvusių 1863 m. rugsėjo mėnesį per mūšį tarp Rusijos imperijos kariuomenės dalinio ir 1863 m. sukilėlių kariuomenės būrio, vadovaujamo karininko Viktoro Hlaskos.
1971 m. kapinės įrašytos į vietinės reikšmės istorijos paminklų sąrašą, 1993 m. registruotos Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.
Pakruojo Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia pastatyta 1613 ar 1630 m. Pakruojo dvaro savininkas Jonas Zabiela 1750 m. atstatė sudegusią medinę bažnyčią. Ji buvo kryžminio plano, su 2 koplyčiomis, turėjo 6 altorius. Iš savo dvaro J. Zabiela bažnyčiai paskyrė 3000 lenkiškų auksinų. XIX a. veikė parapinė mokykla. Dar 1873 m. prašyta leisti statyti naują bažnyčią. Leista tik 1885 m. Klebono St. Tomkevičiaus rūpesčiu 1887 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Dvaro savininkai Ropai davė statybinės medžiagos. 1890 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Mečislovas Paliulionis.
Vargonus XX a. pradžioje (iki 1904 m.) pastatė Kauno vargonų meistras Jonas Garalevičius. Apie tai liudija instrumento griežykloje esanti firminė porcelianinė emblema su įrašu „Jan Garalewicz / Kowno“.
1908 m. įsteigti „Saulės" draugijos skyrius ir Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Per 1922 m. žemės reformą bažnyčiai skirta 8 ha žemės. Pakruojyje 1933–1950 m. klebonavo rašytojas Mikalojus Šeižys-Dagilėlis (1874–1950), (palaidotas šventoriuje). 1934 m. jis suremontavo ir išdažė bažnyčią, 1947 m. parašė Pakruojo parapijos istorinę apybraižą.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, turi neoromaninės architektūros bruožų, kryžminio plano, dvibokštė, su trisiene apside. Vidus 3 navų, yra 3 neobarokiniai, mediniai altoriai. Šventoriaus tvora mūrinių stulpų ir geležinių grotelių. Bažnyčios bokštai išsikišę, dviejų nevienodo dydžio tarpsnių. Priekinio fasado frontonas trikampis su apskritu langeliu. Portalas su mentėmis, trikampiu frontonu. Choro turėklas pjaustinėtų lentelių su ažūriniais rombais. Stulpus jungia pusapskritės arkos. 
Vargonai 14 registrų, prospektas neoromaninis. Ant aukšto, skydinio cokolio suglausti trys beveik vienodo dydžio bokšteliai. Vidurinis jų su trikampiu frontonu. Langeliai pusapskritės arkos formos, jų apačia dekoruota pusapskričių nišų eilėmis. Viršus su dantukais, trilapiais drožiniais.
Kardas (peilis)

Kardas (angl. kard) – azijietiškas kovos peilis tiesia vienašmene geležte ir paprasta rankena, iki 40 cm ilgio. Gardos neturi, rankena paprastai kaulinė, dramblio kaulo ar raginė. Išvaizda primena stalinį peilį. Naudotas ir kaip duriamasis ginklas, jo suvirtintas smaigalys smailus, tinkantis pramušti grandinius šarvus. Nešiojamas makštyje, kurioje slepiasi ir dalis rankenos (panašiai, kaip Kaukazo šaškos).
XVIII a. ir anksčiau naudotas Turkijoje, Armėnijoje, Persijoje, Indijoje (įskaitant dabartinį Pakistaną ir Afganistaną).
Pietų pusrutulis

Pietų pusrutuliu vadinama planetos dalis, esanti į pietus nuo pusiaujo. Tai taip pat dangaus sferos dalis, į pietus nuo dangaus pusiaujo.

Aprašymas

Pietų pusrutulyje yra 5 žemynai (Antarktida, Australija, didžioji Pietų Amerikos dalis, trečdalis Afrikos ir kai kurios Azijos salos), 4 vandenynai (Pietų Atlanto, Indijos, Pietų Ramusis ir Pietų vandenynas) ir visa Okeanija.
Dėl Žemės ašies pasvirimo kampo ekliptikos atžvilgiu, gruodžio 22 d. vidudienio Saulė šviečia zenite Ožiaragio atogrąžoje, o birželio 22 d. Vėžio atogrąžoje, todėl žiema pietų pusrutulyje būna birželio–rugpjūčio, o vasara būna gruodžio–vasario mėnesiais.
Dėl Koriolio efekto ciklonai ir tropinės audros pietų pusrutulyje juda laikrodžio rodyklės kryptimi (priešingai, nei Šiaurės pusrutulyje).
Žinomiausias Žemės pietų pusrutulyje žvaigždynas yra Pietų Kryžius, kuris yra pavaizduotas kelių šalių vėliavose. Paukščių Tako, t. y. mūsų galaktikos, centras yra Šaulio žvaigždyne, kuris yra dangaus sferos pietų pusrutulyje.
Pietų pusrutulyje plyti kitokie miškai – tarkim Čilėje ir Australijoje yra specialios buko rūšys notofagai. Beveik tik Australijoje auga eukaliptai.
The Legend of Zelda: The Wind Waker

Apie žaidimą

„The Legend of Zelda: The Wind Waker“ buvo išleistas 2002 m. gruodį Japonijoje „GameCube“ konsolei ir 2003 m. pasirodė kituose regionuose. Žaidimo kūrėjai ir leidėjai − Japonijos „Nintendo“ kompanija. „The Wind Waker“ yra 10-oji „The Legend of Zelda“ žaidimų serijos dalis ir galima žaisti su vėlesne „Wii“ konsole. 2013 m. buvo išleista pagerintos grafikos, su visai nauju apšvietimo varikliu, žaidimo adaptacija „Wii U“ konsolei.
Žaidimas žaidžiamas vieno žaidėjo. Jo metu iš trečiojo asmens perspektyvos valdomas tradicinis serijos herojus Link, kuris, rinkdamas įvairius objektus, pinigus, prekiaudamas ir bendraudamas su kitais veikėjais, turi išgelbėti žaidimo pradžioje pagrobtą seserį, o kartu ir visą gyvenamąjį Hairulės pasaulį nuo tradicinio serijos antagonisto Ganondorf, kuris įkūnija blogį. Nuotykių eigoje Link padeda piratų vadė Tetra. Veiksmas vyksta Hairulės pasaulyje, kuriame yra pakilęs vandens lygis ir jis sudarytas iš daug salų. Didelę žaidimo dalį sudaro Link kelionės tarp salų su stebuklinga kalbančia burine valtimi. „The Wind Waker“ (Vėjų žadintojas) − taip vadinama stebuklinga švilpynė, kuria Link gali groti ir sužadinti palankų vėją, kuris nuplukdo valtį į reikiamą salą.
Įprastai „The Legend of Zelda“ žaidimų serijai, „The Wind Waker“ žaidžiamas ieškant, sprendžiant galvosūkius, žaidžiant minižaidimus, atliekant papildomas užduotis ir kovojant su priešininkais. Kovos paprastai nėra sunkios. Link pagrindiniai ginklai yra kardas ir skydas. Žaidimo eigoje galima rasti ar įsigyti kitų objektų, kurie padeda Link įveikti specifines kliūtis. Žaidimo „Wii U“ versijoje kartu su grafikos patobulinimais įvesta žaidimo režimo galimybė iš pirmojo asmens perspektyvos ir sunkesnis Hero perėjimo lygis.
2007 m. buvo išleistas tiesioginis „The Wind Waker“ tęsinys „Nintendo DS“ nešiojamai konsolei „The Legend of Zelda: Phantom Hourglass“.
Alašechiras

Istorija

Alašechiras pradėjo kurtis 189 m. pr. m. e., tada buvo Pergamo karalystės miestas, vadintas Filadelfija (gr. Φιλαδέλφεια). Per Graikijos – Turkijos karą (1919-22 m.) dalis miesto sudegė.
Konami

Istorija

„Konami“ kompanija buvo įkurta Kamegasos Kodzukio 1969 m. kovo 21 d. Tojonakoje (Osakoje). Pradžioje specializavosi muzikos automatų nuomoje ir remonte. 1973 m. pradėjo prekybą žaidimų automatais ir jiems skirtais žaidimais. Pavadinimas Konami kilo nuo „Konami Industry Co.“ įkūrėjų Kagemasa Kozuki, Yoshinobu Nakama, Hiro Matsuda ir Shokichi Ishihara vardų. 1982 m. „Konami“ žengė į namų žaidimų konsolių rinką, JAV rinkai išleisdama žaidimų konsolei Atari 2600. Kitais metais pasirodė namų kompiuteriui MSX skirtų įmonės žaidimų, o 1985 m. ir – Nintendo Entertainment System.
1991 m. birželio mėn. įmonės būstinė buvo perkelta į Tokiją. Įmonę XX a. 9-ajame deš. išgarsino išleistos „Contra“ ir „Castlevania“ žaidimų serijos.
2015 m. pavasarį žiniasklaidoje buvo girdėti atgarsiai apie nesutarimus tarp „Konami“ valdybos ir vyriausiojo žaidimų dizainerio Hideo Kojima. Kovo viduryje bendrovė savo internetinėje svetainėje nuo visų produktų pašalino Kojimos studijos „Kojima Productions“ pavadinimą. Ilgai netruko iki kol studija buvo išformuota. Po šio įvykio, balandžio 24 d., „Konami“ liovėsi prekiavusi savo vertybiniais popieriais Niujorko vertybinių popierių biržoje. Išverstame interviu laikraščiui „Nikkei“, publikuotame sekantį mėnesį, naujai paskirtas „Konami Digital Entertainment“ generalinis direktorius Hideki Hayakawa pareiškė, jog „Konami“ persiorientuos į žaidimų mobiliesiems įrenginiams rinką, teigdamas, jog „mobilieji įrenginiai yra žaidimų ateitis“.

Kontroversijos

2015 m. rugpjūčio mėn. japonų verslo dienraštis „Nikkei“ išplatino reportažą apie blogas darbo sąlygas įmonės darbovietėse Japonijoje. Remiantis darbuotojų pasakojimais, įmonėje buvo įvestos kelios darbuotojų elgsenos vertinimo praktikos, kaip antai stebėjimo kameros koridoriuose, sekančios darbuotojų veiksmus, ar laiko kontrolės sistema, prižiūrinti, kad darbuotojai po pertraukos laiku sugrįžtų prie darbų. Darbuotojų, kurie viršydavo leistiną pertraukai skirtą laiką, pavardės viešai būdavo iškabinamos įmonės patalpose. Laikraštyje taip pat buvo rašoma, jog techninės priežiūros ar saugos darbuotojai, pripažinti „nenaudingais“, būdavo perkeliami į kitas pareigas. Tokios prastos darbo sąlygos siekė dar 2010 metus, kuomet dėka jų buvo sukurtas itin komerciškai vykęs žaidimas mobiliesiems „Dragon Collection“. Tokios žemos gamybos išlaidos (nedidesnės negu 1 mln. JAV dol.) lėmė tai, jog susitraukė mažiau pelninga imta laikyti tradicinių konsolinių žaidimų gamyba.
XBIZ apdovanojimas

XBIZ apdovanojimas – apdovanojimas, skiriamas pornografijos kino pramonės atstovams, kompanijoms bei atskiriems filmams. Šių apdovanojimų organizatorius – suaugusiems skirtas JAV leidžiamas žurnalas „XBIZ“, teikiantis apdovanojimus nuo 2003 m.
Nominacijas bei nugalėtojus renka žurnalo vadovybė, skaitytojai bei įvairios suaugusiųjų pramogų verslo organizacijos. Pradžioje apdovanojimas buvo skirtas išskirtinai internetu platinamai ir demonstruojamai produkcijai įvertinti, tačiau vėliau kategorijų sąrašas buvo gerokai išplėstas.
Suvalkų lietuvių draugija Vienybė

Suvalkų lietuvių draugija „Vienybė“ – lietuvių, gyvenusių Rusijos imperijos Suvalkų gubernijos Suvalkų mieste, istorinė visuomeninė–kultūrinė organizacija.

Istorija

XX a. pradžioje gubernijos centre Suvalkuose gyveno apie 400 lietuvių. Socialine kilme tai buvo labai skirtingi žmonės: beraštės tarnaitės iš aplinkinių kaimų, universitetus baigę gimnazijos mokytojai ir tarnautojai, kunigai, gimnazistai ir kt. Tautiečiai, kurie norėjo kalbėti lietuviškai ir dalyvauti meno saviveikloje bei bendrauti, nusprendė susiburti į draugiją. 1904 m. sausio 8 d. Suvalkų caro valdininkai užregistravo draugijos „Vienybė“ įstatus, kuriuos paruošė steigėjai Juozas Stankevičius, Jonas Kasakaitis, Juozas Vaišnora, Juozas Gurevičius.
Per draugijos gyvavimo dešimtmetį buvo surengti 20 uždarų ir 9 viešieji vakarai, kuriuose buvo suvaidinti 3 vaidinimai ir 2 monospektakliai, surengti 5 koncertai. Jau pirmais „Vienybės“ gyvavimo metais buvo suburtas 30 narių choras (vadovai K. Grinkevičius, Juozas Marčiukaitis, Juozas Neimontas, jiems kurį laiką talkino Stasys Šimkus ir Albinas Jasenauskas). Choristės pasisiuvo tautinius rūbus, lietuviškas dainas choras dainuodavo per draugijos vakarėlius.
1908–12 m. prie draugijos veikė vakariniai raštingumo kursai suaugusiems (vadovavo miesto berniukų gimnazijos mokytojas J. Matulevičius). Buvo įsteigta lietuviškų knygų biblioteka, talpinusi apie 140 knygų, užsakomi laikraščiai „Viltis“, „Draugija“, „Lietuvaitė“, „Lietuvos žinios“ ir kt. Vakarų metų surinktomis lėšomis sušelpti lietuvių gimnazistai.
70 narių jungusios draugijos vadovai buvo: kunigas Juozas Stankevičius, mokytojas Jonas Matulevičius, Jonas Daugėla, kunigas Pranas Baltrušaitis. 1914 m. gegužės 31 d. nuomojamoje salėje įvyko paskutinis vakaras. Netrukus prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas „Vienybės“ veiklą visai sustabdė, dauguma vienybiečių iš Suvalkų išvažiavo.
Mėnulio akmuo

Mėnulio akmuo – silikatų klasės, lauko špatų grupės mineralas, kurio cheminė formulė yra (Na,K)AlSi₃O₈, kietumas pagal Moso skalę 6–6,5. Jo pavadinimas yra kilęs dėl jo optinio efekto, atsiradusio dėl šviesos difrakcijos mikrostruktūroje, sudarytoje iš plonų feldšpatų sluoksnių, turinčių skirtingą lūžio rodiklį.