google/wiki40b huggingface dataset:
Salantų senovės gyvenvietė

Vieta

Įrengta upės slėnio terasoje, kurios ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi – 460 m, o didžiausias plotis ties viduriu – 150 m. Šiaurinėje dalyje stovi elektros transformatorinė stotis, vakariniu pakraščiu praeina lauko kelias, vedantis iš miesto į ganyklas ir link Gaidžio kalno koplyčios. Teritorija apima apie 6,3 ha dydžio plotą.

Tyrimai

1970 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 2001 m. – Julius Kanarskas. Aptikta kultūrinio sluoksnio pėdsakų: suodžių, anglių, keramikos šukių, akmeninių dirbinių fragmentų.
I. Jablonskio nuomone, šioje vietoje X-XIII a. buvusi legendose minima Gaidžiūnų senovės gyvenvietė, sudeginta kryžiuočių.
Kiti padavimai ir istorijos šaltiniai liudija, kad čia buvęs Skilandžių kaimas, kurio sodybos po valakų reformos XVI a. II pusėje buvo perkeltos ant aukštumos, šalia Skilandžių (Salantų) dvaro, ir davė pradžią XVII a. atsiradusiam Salantų miestui.
Gyvenvietė datuojama I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio I puse.
Komodo sala

Komodo sala (indonez. Pulau Komodo) yra maža sala (35 km ilgio ir 15 km pločio), plotas ~280 km², gyvena ~2000 gyventojų. Sala priklauso Mažųjų Sundos salų grupei, Rytų Nusa Tengaros provincijai (Indonezija). Sala išsidėsčiusi tarp Sumbavos ir Floreso salų, 200 km į rytus nuo Balio. Komodo sala kalvota, šiaurinėje jos dalyje yra aukščiausias salos taškas – Satalibo viršukalnė (735 m). Salai būdingas palmių savanos peizažas, kai kur želia tropiniai miškai, o aukštikalnėse – bambukų giraitės.
Saloje gyvena didžiausias pasaulyje driežas, garsusis Komodo varanas (varanus komodoensis). Dar čia galima sutikti elnių (Cervus timorensis), laukinių buivolų (Bubalus bubalis), šernų (Sus scrofa), beždžionių (Macaca fascicularis), laukinių arklių (Equus qaballus). Visus stambiuosius žinduolius čia apgyvendino žmonės, o tikrieji salos šeimininkai yra varlės, gyvatės ir driežai. Čiabuvėmis galima laikyti ir Komodo žiurkes. Saloje suka lizdus per 150 paukščių rūšių. Jie čia atskrenda iš Azijos ir Australijos. Tipiškais vietiniais paukščiais laikytini karūnuotieji karveliai, erelis žuvininkas ir maleo. Parko teritoriją juosiančiuose vandenyse veisiasi per 1000 žuvų ir jūrų žinduolių rūšių.
Komodo saloje iškrenta mažiausiai kritulių visoje Indonezijoje. Lietaus sezonas čia tęsiasi vieną mėnesį – sausį. Kitu metų laiku parke sausa ir šilta. Temperatūra gali pakilti iki 43 °C, o žemiausia temperatūra būna rugpjūčio mėnesį, tada gali atvėsti iki 17 °C.
Vienintelė salos gyvenvietė – Komodo žvejų kaimelis. Kaimiečiai verčiasi žvejyba ir augina ožkas. Saloje įkurtas Komodo nacionalinis parkas: jis labai populiarus, lankomas gausybės turistų iš viso pasaulio.
Ingrijos vėliava

Vėliavos aprašas

Vėliava yra būdingo skandinaviško kryžiaus pavidalo. Tai mėlynas kryžius raudonu apvadu geltoname fone.

Vėliavos istorija

1917 m. tarybinė vyriausybė pripažino tautų apsisprendimo teisę, tačiau tolesnė bolševikų politika valstiečių atžvilgiu (maisto produktų rekvizavimas, laisvos prekybos draudimas, priverstinė mobilizacija į kariuomenę) labai pagadino ingrų lojalumą naujajai valdžiai. 1918 m. vasarą prasidėjo valstiečių priešinimasis naujajai valdžiai. Nuslopinus šį pasipriešinimą susidarė dvi didelės pabėgėlių grupės – viena Suomijoje, kita – Estijoje.
1919 m. sausį Helsinkyje Ingrijos pabėgėliai sudarė Laikinąjį Ingrijos valdymo komitetą. Komitetas ir Estijos vyriausybė po derybų sudarė sutartį, skirtą Ingrijos išvadavimui nuo bolševikų.
1919 m. kovą Estijoje iš pabėgėlių buvo sudarytas 1-asis Ingrijos (Ingermanlandijos) batalionas, kurį sudarė iki 1500 žmonių. Bataliono skiriamasis ženklas buvo antsiuvas su Ingrijos herbu. Bataliono vėliavą sukūrė kapitonas E. Haapakoskis (E. I. Haapakoski), panaudojęs Ingrijos herbo spalvas.
Vėliau, batalionui dalyvaujant kovos veiksmuose Vakarų Ingrijoje kartu su generolo Aleksandro Rodziankos ( Александр Павлович Родзянко) baltagvardiečiais, batalionas buvo performuotas į Vakarų Ingrijos (Vakarų Ingermanlandijos) pulką. O vėliavą ėmė suvokti kaip ingrų (Ingermanlandijos finų) nacionalinį simbolį.
Su šia vėliava kovėsi ir Šiaurės Ingrijos pulkas, sukurtas 1919 m. birželį Petrogrado gubernijos šiaurėje Kirjasalo kaimo apylinkėse ir buvęs Šiaurės Ingrijos respublikos kariuomene. 1919 m. rugsėjo 8 d. pulko vėliava buvo pašventinta.
1920 m., pasirašius Tartu sutartį, gruodžio 6 d. Šiaurės Ingrijos valstybinė vėliava buvo nuleista ir Kirjasalo (t. y., Šiaurės Ingrijos respublikos) gyventojai pasitraukė į Suomiją. Vėliava iškilmingai buvo pervežta į Suomiją.
1921 m. Šiaurės Ingrijos komisija savo neeiliniame posėdyje patvirtino nacionalinės Ingrijos vėliavos dydį ir spalvas (geltona, mėlyna, plytinė raudona). Žinomas suomių heraldistas Karis Laurla (Kari K. Laurla) apibrėžė vėliavos proporcijas: ilgis 18 dalių (5 + ½ + 2 + ½ + 10), aukštis – 11 dalių (4 + ½ + 2 + ½ + 4), kur mėlyno kryžiaus plotis – 2 dalys, o raudono apvado plotis – ½ dalies.
Vėliavos originalas 1944 m buvo pervežtas į Švediją, kur jis saugomas ingrų Randefeltų šeimoje. 1947 m. vėliava buvo pirmą kartą pakelta nacionalinėje Švedijoje gyvenančių ingrų šventėje. 2000 m. vėliava buvo iškilmingai perduota Suomijos ginkluotųjų pajėgų muziejui.
Ilgą laiką ši vėliava buvo naudota tik ingrų organizacijų Rusijos užsienyje. 1988 m. Leningrade buvo įsteigta draugija „Inkerin Liiton“, kuri ėmė naudoti šią vėliavą. Pirmą kartą po 70 m. pertraukos ji buvo iškelta Koltušuose švenčiant Juhannuspäivä ('Joninės').
Dabar vėliava naudojama nacionalinių švenčių ir draugijos oficialių renginių metu. Ją kelia Ingrijos liuteronų bažnyčios parapijose prie bažnyčių bažnytinių švenčių metu greta Rusijos Federacijos ir Suomijos vėliavų.
Ingrijos vėliava šiuo metu yra oficiali ingrų nacionalinės kultūrinės autonomijos vėliava.
Laima Drazdauskaitė

Laima Drazdauskaitė (g. 1947 m. rugsėjo 29 d. Kaune) – Lietuvos tapytoja.

Biografija

1963 m. baigė Kauno dailės mokyklą. 1968 m. baigė Lietuvos dailės institutą, Jono Švažo mokinė.
1968–1969 m. dėstė Telšių taikomosios dailės technikume, nuo 1969 m. dėsto Kauno A. Martinaičio dailės mokykloje, nuo 1996 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto dėstytoja.

Kūryba

Nuo 1970 m. dalyvauja bendrose parodose Lietuvoje ir užsienyje. Surengė individualių parodų Lietuvoje, Vokietijoje. Tapyba intuityvi, subtilių spalvų. Iš pradžių tapė lyrinius suabstraktintus peizažus („Šulinys“, 1977 m., „Vėjuota diena“, 1983 m.) su išryškintais aplinkos fragmentais. Vėlesni kūriniai („Širšynas“, „Samanos“, abu 1996 m.) nutapyti pagal abstrakčiosios veiksmo tapybos principus.
Titnagai (Kretinga)

Etimologija

Pavadinimas kilo nuo žodžio liet. titnagas daugiskaitos formos.

Aplinkinės gyvenvietės

SALANTAI – 6 kmTuzai – 2 km
KurcinaiGintališkė – 3,5 kmGedgaudžiai – 4 kmAntsieniai – 3 kmŽeimiai – 1 kmŠATEIKIAI – 5 km
Antigonė (Sofoklis)

Antigonė – Sofoklio tragedija, parašyta remiantis Tėbų mitų ciklu.

Siužetas

Antigonės broliai Polineikas ir Eteoklis susiginčijo dėl valdžios. Eteoklis išvijo Polineiką ir užėmė sostą. Tada Polineikas su savo armija puolė miestą, ir broliai dvikovoje žūsta, karaliaus valdžią perima dėdė Kreontas. Jis įsako Eteoklį palaidoti, o Polineiką palikti nelaidotą. Žuvusiųjų sesuo Antigonė nepaklūsta įsakymui ir ryžtasi palaidoti brolį. Labiausiai tragedijoje žavi Antigonės paveikslas. Ji narsi, ryžtinga. Antigonė nebijo žmogaus-karaliaus rūstybės. Ji myli abu brolius ir negali sutikti, jog Polineiko palaikai būtų išniekinti. Ji gimusi mylėti ir kitus to moko, Antigonė vadovaujasi ne rašytais įstatymais, o žmogiškaisiais, saugo protėvių moralės nuostatus – draudimas palaidoti brolį prieštarauja žmogiškumo normoms. Kreontas įsako Antigonę užmūryti oloje. Antigonę pražudė meilė savo mirusiam broliui. Tačiau ji nesigaili to, ką padarė, neatsižada savo įsitikinimų, nes ji nenusižengė žmogiškumui. Antigonė stipri, drąsi, ryžtinga, o kartu jautri, mylinti. Ji saugo tas vertybes, kurias ne žmogus, o dievai davė. Antigonės paveiksle įprasminta ir kalokagatijos idėja – žmogus turi būti gražus, didingas savo siela, tada žavi mus ir jo kūno grožis. Tad Antigonė ir yra gražiausias žmogus tragedijoje, nes laikėsi amžinų, dievų nustatytų papročių ir įstatymų.
Ismenė yra savotiška Antigonės priešingybė. Ji paklusni, baili ir nedrąsi mergina. Ji mano, kad nė viena moteris negali prieštarauti vyrams.
Kreontas yra išdidus Tėbų karalius, kuris pamiršo, kad yra tik žmogus, kuris turi paklusti dievams. Pasakojimo gale lieka gyvas, bet kenčia dėl savo puikybės.
Haimonas yra protingas Kreonto sūnus, kuris susižadėjo su Antigone. Pasakojimo gale jis bando išgelbėti Antigonę, bet nespėja, todėl nusižudo. Pamačiusi savo sūnaus Haimono mirtį Euridikė, Kreonto žmona, taip pat nusižudo. Tik po jos mirties Kreontas suprato savo klaidą.
Gardino Senoji pilis

Gardino Senoji pilis – XII a. – XVIII a. gynybinių, kulto ir visuomeninių pastatų kompleksas Gardine, Nemuno dešiniajame krante dalis.

Istorija

Senoji pilis pastatyta XI a. pabaigoje – XII a. pradžioje ant kalvos, ties Gardinėlės žiotimis. Medinė, tik vienas kitas pastatas mūrinis. Jos aptvaro viduje stovėjo mūrinė Šv. Boriso ir Glebo cerkvė (1128–1283 m.; išlikę griuvėsiai). Priklausė Kijevo Rusios kunigaikščiams. Apie XIII a. vidurį pilį užvaldė lietuviai. Ant cerkvės griuvėsių jie pastatė mūrinę bažnyčią (išlikę griuvėsiai). 1283–1402 m. pilį 14 kartų puolė kryžiuočiai. Iš jos buvo rengiami žygiai į kryžiuočių pavergtą Prūsą. 1376 m. pilį su miestu užvaldė ir vėliau perstatydino kunigaikštis Vytautas. 1391 m. ją apie 50 dienų buvo apgulusi Lenkijos karaliaus Jogailos, kovojančio su Vytautu, kariuomenė ir ją užėmė. Vytautas, padedamas Vokiečių ordino didžiojo magistro Konrado fon Valenrodo, pilį 1392 m. atsiėmė; leido prie pilies apsigyventi vokiečių riteriams.
Iki 1398 m. didelio gaisro Senoji pilis buvo sutvirtinta žeme ir medžiais, turėjo XII a. – XIII a. statytus mūrinius bokštus. Po gaisro Vytautas pastatydino mūrinę gotikinę netaisyklingo trikampio formos, vadinamąją Vytauto pilį. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto tvirtovę sudarė ant kalvų įrengtos Aukštutinė pilis ir Žemutinė pilis, perskirtos griova.
XV a. Žemutinė pilis išplėsta ir paversta valdovo rūmais, čia trumpai gyvendavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didieji kunigaikščiai, joje mirė Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Jogailaitis, jo sūnus Kazimieras, vėliau paskelbtas šventuoju.
Joje posėdžiaudavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Ponų Taryba, nuo 1678 m. rinkdavosi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos seimai, veikė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Iždo komisija, Lietuvos Vyriausiasis Tribunolas.
Aukštutinė pilis pastatyta Senosios vietoje, turėjo 2 aukštų kunigaikščių rūmus, 5 bokštus, mūrinį aptvarą, pakeliamąjį tiltą. Aukštutinės pilies rūmus Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stepono Batoro ir kitų užsakymu italų architektai XVI a. pabaigoje rekonstravo į renesansinius reprezentacinius karališkuosius rūmus – vadinamąją Batoro pilį, joje valdovas ir mirė.
XVII a. per griovą vietoj pakeliamojo išmūrytas arkinis tiltas. Pilį 1655 m. sudegino Rusijos kariuomenė, ji 1678 m. atstatyta, bet 1708 m. Šiaurės karo metu ją vėl sudegino Švedijos kariuomenė. XIX a. pristatytas trečiasis aukštas.
Žemutinė pilis 1734–1751 m. italų architektų perstatyta į rokokinius dviejų aukštų trijų korpusų rūmus, ši pilis vadinama Naująja pilimi, arba Karališkąja pilimi. Aukštutinėje ir Karališkojoje pilyse veikia Gardino istorijos ir archeologijos muziejus įkurtas 1920 m. Tarpukariu lenkų archeologai atidengė XII a. – XIV a. Senosios pilies pastatų likučius, griuvėsiai konservuoti, fragmentai restauruoti. Po karo tos pilies teritoriją kasinėjo Leningrado, Maskvos ir Baltarusijos archeologai.
Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija

Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija, LSDA – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti valstybinių, savivaldos, privačių ir visuomeninių institucijų socialinio darbo specialistus, socialines problemas tiriančius mokslininkus, socialinio darbo ir socialinė ugdymo specialistus rengiančius dėstytojus, socialinio darbo studentus ir savanorius.

Veikla

Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija įkurta 1993 m. lapkričio mėn. Veikia 47 grupės, turi apie 1200 narių (2006 m.). Pagrindiniai tikslai: atstovauti socialiniams darbuotojams ir ginti jų teises, dalyvauti kuriant Lietuvos socialinę politiką ir piliečių socialinius poreikius tenkinančias programas, skatinti socialinių problemų mokslinius tyrimus ir Asociacijos narių mokslinę veiklą. Asociacijos iniciatyva 1998 m. priimtas Lietuvos socialinių darbuotojų etikos kodeksas. Bendradarbiaujant su Vilniaus universitetu organizuojami profesinės kvalifikacijos kėlimo kursai, rengiamos tarptautinės konferencijos, seminarai, Asociacijos grupių pirmininkų mokymai, leidžiama įvairių metodinė medžiaga. 1998–2004 m. Asociacija inicijavo ir dalyvavo socialinių darbuotojų atestacijoje, 2006 m. kartu su Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo ministerija parengė socialinių darbuotojų kvalifikacinius reikalavimus.
Mišeikiai (Šiauliai)

Istorija

Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Meškuičių valsčiui, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Meškuičių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Už taiką“.

Aplinkinės gyvenvietės

Uosupis – 3,6 km
MEŠKUIČIAI – 10 km 
 Žačiai – 1,4 km
Dakčiai – 3,2 km
Stukai – 3 km
Ilgoji Lova – 3 km
Dimaičiai – 1,2 km  
 ŠIAULIAI – 12 km
Liutkūnai – 3 km
Šėkščiai – 4,9 km
Antanas Kvedaravičius

Antanas Kvedaravičius (lenk. Antoni Kwiedorowicz, slapyvardis „Lapė”, „Šeškas”, vėliau „Lis”, „Stryjek”, 1916 m. – 1954 m. spalio 2 d. Krasne-Vyžarne-Skiblevo miškų masyve, Lipsko valsčius, Lenkija) – ginkluoto pasipriešinimo komunistiniam režimui Lietuvoje ir Lenkijoje dalyvis. Paskutinis lenkiškos Suvalkijos partizanas.

Biografija

Nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos slapstėsi pietų Lietuvos miškuose, kad nebūtų paimtas į Raudonąją armiją. Įstojo į partizanų grupę, kuriai vadovavo Jurgis Krikščiūnas-„Rimvydas”. Buvo bunkerių statybos ir maskavimosi specialistas. 1946 m. kartu su „Rimvydo” grupe perėjo Tarybų Sąjungos-Lenkijos sieną ir slapstėsi bunkeryje, iškastame Judickų sodyboje Šlynakiemio kaime. 1947 m. birželio 5 d. ties Reketijos užkardą padėjo iš užduoties grįžtantiems Juozui Lukšai-„Daumantui” ir Jurgiui Krikščiūnui prasiveržti į Lietuvą. 1949 m. gruodžio 15 d. žuvus vadui „Rimvydui”, perėjo į lenkų partizanų būrį, vadovaujamą Piotro Burdyno ir Jano Sadovskio. 1952 m. būrį sunaikinus, pasitraukė į Augustavo apskrities teritoriją ir prisijungė prie „Gabrysio” ir „Loto” partizanų grupuočių. Kai jų vadovai pasitraukė, perėmė vadovavimą grupėmis. Žuvo per kautynes su Lenkijos valstybės saugumo kareiviais.
Beitas (poezija)

Beitas (angl. beit, bait, arabų kalboje 'namas') – arabų, persų, urdu ir sindų poezijos metrinis vienetas. Jis atitinka poezijos eilutę. Kartais beitą neteisingai vadina kupletu, kadangi kiekvienas beitas būna cezūra padalintas į du vienodo ilgio puseilius (hemistichus). Kiekvienas puseilis turi 2, 3 ar 4 pėdas (2,3 ar 4 skiemenų), o beitas, atitinkamai – 4 (tetrametras), 6 (hegzametras) ar 8 (oktametras) pėdas.
William Alexander Clouston yra padaręs išvadą, kad ši fundamentali arabų prozodijos sąvoka kilusi beduinų ar dykumų arabų aplinkoje. Tai rodo skirtingų eilutės dalių terminija: viena pėda vadinama 'palapinės kartimi', kita – 'palapinės kuoliuku', o eilutės puseiliai pavadinti pagal palapinės „dvivėrių durų“ sąvarų pavadinimus. Be to, eilutė pavadinta beit 'namas', bet smulkesni elementai pavadinti palapinės dalių pavadinimais. Palapinę vadinti namu gali tik palapinėse gyvenę klajokliai.
Beitas gali būti atskiras eilėraštis, iš jų gali būti sudaryti rubajai, gazelės, kasidos ir kitos rytietiškos lyrikos formos.
Mažasis nykštukinis kašalotas

Fizinės charakteristikos

Mažasis nykštukinis kašalotas – mažiausias iš visų banginių. Jis užauga iki 2,7 m ilgio ir 250 kg svorio – mažiau nei kai kurie didieji delfinai. Juda lėtai, beveik nepastebimai, panerdamas ir iškildamas beveik nesukelia bangų ir purslų. Išnėręs į paviršių dažniausiai guli nejudėdamas, dėl ko jį pastebėti galima tik esant ypatingai ramiai jūrai. Mažasis nykštukinis kašalotas išoriškai ir savo elgesiu labai panašus į savo giminaitį nykštukinį kašalotą (Kogia breviceps). Identifikavimas atviroje jūroje - beveik neįmanomas, tačiau Mažasis nykštukinis kašalotas yra truputį mažesnis ir turi žymiai didesnį nugaros peleką. Kūnas - daugiausiai melsvai pilkas su šviesesne apačia ir vos įžiūrimais šviesiai geltonais, panašiais į kraujagysles, dryželiais. Už akių yra tariamos žiaunos – pusmėnulio formos baltos arba pilkos odos juostelės. Priekiniai plaukmenys - labai trumpi ir platūs. Snapo galas išsikiša virš apatinio žandikaulio, kuris yra labai mažas. Mažasis nykštukinis kašalotas turi ilgus, užlenktus ir aštrius dantis (1–3 poras - viršutiniame žandikaulyje ir 7-13 porų - apatiniame). Dėl tokių dantų Žemutiniuose Antiluose jie vadinami „žiurkinėmis jūros kiaulėmis“.
Kaip ir kiti kašalotai, mažieji nykštukiniai kašalotai galvos priekyje turi spermacetinį organą. Kaip ir jų giminaičiai, esant reikalui (kai išsigąsta arba užpulti), jie iš žarnyno gali paskleisti tamsiai raudoną skystį – tikriausiai tam, kad išvengtų persekiotojų. Dažniausiai mažieji nykštukiniai kašalotai laikosi pavieniui, bet kartais pastebimi mažose grupėse. Šio kašaloto biologija ištyrinėta labai mažai. Maitinasi galvakojais moliuskais, žuvimis ir krevetėmis. Dėl maisto gali panerti į didelius gylius.

Paplitimas

Laikosi toliau nuo kranto, nors ir ne taip toli, kaip nykštukinis kašalotas. Paplitęs šiltuose šelfiniuose Pasaulinio vandenyno vandenyse. Pasaulinės populiacijos tyrimai nebuvo atlikti. Didžiausia gausa pastebima ties Afrikos pietumis ir Kalifornijos įlankoje. Tyrimų duomenimis rytinėje Ramiojo vandenyno dalyje Mažųjų nykštukinių kašalotų populiaciją sudaro apie 11 tūkst. individų.
Barvydžių apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Papilės apylinkės.
Nikodemas Čerekas

Biografija

Nuo 1926 m. Lietuvos universitete studijavo teisę ir ekonomiką. Dirbo Finansų ministerijoje.
1925–1931 m. Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos Kauno klubo sekretorius, nuo 1931 m. pirmininkas ir sąjungos centro valdybos generalinis sekretorius. Rengė futbolo ir krepšinio taisykles ir statutus. Žaidė LFLS Kaunas futbolo komandoje. Lietuvos kamuolio žaidimų sąjungos 1934–1935 m. krepšinio, 1936–1937 m. ir 1939–1940 m. futbolo komitetų pirmininkas. 1934–1937 m. žurnalo „Lietuvos sportas“ redaktorius. 1939 m. teisėjavo III Europos vyrų krepšinio pirmenybėse Kaune.
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją Rozenheime įkūrė lietuvių bendruomenės apylinkę, 1945–1949 m. jos pirmininkas. 1946 m. Lietuvių tremtinių fizinio lavinimo ir sporto komiteto sekretorius. 1949 m. persikėlė į Stamfordą. Aktyviai dalyvavo išeivių visuomenės gyvenime, organizavo ir rėmė sportinę veiklą.
Valkininkų apskritis

Valkininkų apskritis buvo Lietuvos pietryčiuose 1939–1940 metais. Centras – Valkininkai.
Novelė

Novelė (it. novella – naujiena) – prozos žanras, kuriam būdingas glaustas pasakojimas, vientisas konfliktas, intriguojanti fabula.
Novelės veiksmas yra glaustas, fabulą sudaro pagrindinio veikėjo likimui svarbūs įvykiai, atsiskleidžiantys per trumpą laikotarpį. Jie plėtojasi labai sparčiai, dinamiškai, kol pasiekia kulminaciją, kai sprendžiamas veikėjo likimas: veikėjas turi apsispręsti, kaip toliau elgtis, atsiskleisti ar pasirodyti, kas jis yra iš tikrųjų. Novelei nebūdingi šalutiniai epizodai, antraeiliai veikėjai, platūs aprašymai. Novelės pabaiga (atomazga) dažnai būna netikėta, šokiruojanti skaitytoją.
Klasikinė novelės forma susiklostė Renesanso epochoje Italijoje. Tuo metu gyvavę sakytiniai pasakojimai – pasakos, anekdotai, atsitikimų kronikos, įvairios istorijos – susiliejo į vieną darnią visumą. Novelės žanro pradžia siejama su italų rašytojo Džovanio Bokačo šimto trumpų, į vieną ciklą sujungtų pasakojimų – novelių – rinkiniu, pavadintu „Dekameronas“. Kartais novelės terminas vartojamas kaip apsakymo sinonimas.
Novelės formą ištobulino romantikai E. T. A. Hoffmann, Edgaras Alanas Po. Tipiškas noveles su netikėta pabaiga kūrė O. Henris.
Iš lietuvių rašytojų novelių yra sukūrę Jonas Biliūnas, Jurgis Savickis, Ignas Šeinius, Juozas Aputis, Romualdas Granauskas, Bronius Radzevičius, Bitė Vilimaitė, Antanas Čalnaris.
Kriminalinis romanas (filmas)

Turinys

1970-ųjų pradžioje ketvertas paauglių pavagia mašiną. Policija juos randa pajūryje, vaikinai bando pabėgti ir yra suimami, o vienas jų žūva.
Praėjus keletui metų draugai išeina iš kalėjimo ir, vėl susitikę, nusprendžia prasimanyti pinigų įvykdydami pagrobimą. Prie jų prisijungia keletas vyrų, o taikiniu tampa baronas Roselinis. Nors ir gavę išpirką, baroną nužudo, o vienas jų, pravarde Libanietis, pasiūlo pinigų neišsidalinti, o sukurti gaują ir įsitvirtinti Romos nusikaltėlių pasaulyje. Greitai vaikinai, demonstruodami negailestingus metodus, įvaro baimę net patyrusiems nusikaltėliams ir sėkmingai įsilieja į narkotikų verslą. Gaują persekioja komisaras Šaloja, tačiau jam nuolat pritrūksta įrodymų arba jie paslaptingai dingsta iš policijos.
Bėgant metams, gauja tampa vis galingesnė, tačiau ją pradeda persekioti ir nesėkmės. Po konflikto žaidžiant kortomis nužudomas jos lyderis Libanietis. Jo vietą užėmęs Dandis visą dėmesį skiria kerštui, tačiau išsiaiškina, kad Libanietis dalį pinigų slėpė nuo kitų, o kai kurie kompanionai apgaudinėjo kitus. Kol Dandis vykdo „valymą“, komisaras Šaloja sugeba įtikinti buvusią prostitutę ir Dandžio meilužę Patriciją, kuri naudojama kaip priedanga pinigų plovimui, suteikti jam svarbios informacijos…