Lietuvos kultūra

Kultūros raida XVI a. – XVIII a.

XVI a. pabaigoje – XVIII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kultūriniame gyvenime reiškėsi 3 epochos – Renesansas, Barokas ir Šviečiamasis amžius, paveikusios architektūros, dailės, literatūros, muzikos raidą. Išryškėjo visuomenės poreikis turėti aukštąją mokyklą. 1579 m. įkurtas Vilniaus universitetas, kuris tapo svarbiausiu šalies švietimo, kultūros ir mokslo, katalikybės stiprinimo centru. XVI a. antroje pusėje – XVII a. pradžioje reformatų ir katalikų kovos skatino raštijos raidą. Nuo XVIII a. trečio dešimtmečio Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštijoje ėmė plisti su jėzuitais konkuruojančių pijorų mokyklos, kuriose buvo daugiau dėstoma gamtos ir visuomenės mokslų dalykų, mokiniai ugdomi pilietiškumo dvasia. 1751 m. pertvarkydami mokymo sistemą, Vilniuje jėzuitai įkūrė bajorų mokyklą Collegium Nobilium. XVIII a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje pradėjo kurtis žinių skleidimo sistema. Vilniaus universiteto spaustuvė pradėjo kasmet spausdinti kalendorių – skaitinių knygas. 1760 m. Vilniuje buvo išspausdinti pirmieji laikraščiai lenkų kalba. Populiarėjo istorinė ir politinė literatūra. Pradėta sudaryti ir spausdinti dokumentų rinkinius. Motiejus Dogelis parengė ir išleido pirmąjį mokslinį leidinį, skirtą teisės studijoms – Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos aktų kodeksą.
1773 m. Abiejų Tautų Respublikos Seimo nutarimu buvo įkurta pirmoji Europoje pasaulietinė švietimo ministerijos pobūdžio ir pirmoji Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos bendra administracijos institucija – Edukacinė komisija. Jai buvo perduotos visos Abiejų Tautų Respublikos mokyklos, pavesta rūpintis mokslu. Švietimui ir mokslui finansuoti pajamos buvo skirtos iš buvusių jėzuitų turtų, kurie siekė 40 mln. auksinų. Sukurta 3 pakopų mokyklų sistema: parapinės pradinės, vidurinės ir aukštosios mokyklos. 1775 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos švietimo Provincija buvo suskirstyta į 2 departamentus: Lietuvos ir Baltarusijos. 1781 m. Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos švietimo Provincijos buvo suskirstytos į švietimo apygardas: Lenkijos – 6, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos – 4 (Lietuvos, Naugarduko, Palenkės ir Žemaitijos). Kiekviena Provincija turėjo po vieną aukštąją arba vyriausiąją mokyklą: Lenkija – Krokuvos, Lietuvos Didžioji Kunigaikštija – Vilniaus. 1781 m. Vilniaus universitetas buvo pavadintas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos vyriausiąja mokykla ir kontroliavo 32 vidurines mokyklas, kurios buvo apygardinės (6 klasių septynmetė) ir paapygardinės (3 klasių šešiametės) mokyklos. Apygardinės mokyklos buvo įkurtos Lietuvos Brastoje, Gardine, Kražiuose ir Naugarduke. Daugiau, kaip 25 žemesnės pakopos vidurinės mokyklos veikė įvairiose Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos vietose. Mokytojus rengė prie universiteto įkurtos mokytojų seminarijos – Vilniuje 1775 m. buvo įkurta pradžios mokyklų, 1783-1797 m. veikė trimetė vidurinių mokyklų mokytojų seminarija.
Įgyvendinant nacionalinės mokyklos idėją ir siekiant, kad mokykla padėtų kultūriškai integruoti visą valstybę, padaryti ją nacionaliniu atžvilgiu vienalytę, nebuvo atsižvelgta į Abiejų Tautų Respublikos politinį dvilypumą bei kultūros įvairovę. XVIII a. pabaigoje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos vidurinių mokyklų mokiniai buvo ugdomi unitarinės, lenkiškos Abiejų Tautų Respublikos pilietiškumo ir patriotizmo sekėjais. Lietuvių, baltarusių ir ukrainiečių kalbos buvo laikomos prastuomenės kalbomis. Vidurinėse ir aukštosiose mokyklose vyravo lenkų kalba. Lietuvių kalba išliko tik pradžios mokyklose,