google/wiki40b huggingface dataset:
Venecijos lagūna

Venecijos lagūna (it. Laguna di Venezia; vec. Łaguna de Venesia) – įlanka Italijos šiaurėje, Adrijos jūroje. Čia įsikūręs Venecijos miestas.
Venecijos lagūna driekiasi nuo Silės upės šiaurėje iki Brentos pietuose. Lagūnos plotas siekia 550 km². Apie 8 procentus lagūnos sudaro sausuma (įskaitant ir pačią Veneciją su visomis salomis). Dar 11 procentų teritorijos yra nuolat apsemta vandens ar kanalų. Venecijos lagūna yra didžiausia šlapynė Viduržemio jūros baseine.
Nuo 1987 m. Venecija kartu su lagūna įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Ilgą laiką Venecijos lagūna buvo apgyvendinta. Tačiau tik po Romos imperijos žlugimo iš žemyninės dalies čia įsikėlė daug gyventojų. Šiandien pagrindiniai lagūnos miestai yra Venecija ir Kjodža lagūnos pietuose. Lido di Venecija ir Pelestrina taip pat apgyvendinti, tačiau jie yra Venecijos dalis. Dauguma Venecijos gyventojų įsikūrę bei sukuriama didžioji dalis ekonomikos miesto oro uoste bei jūrų uoste. Netoli Venecijos esantis Jezolo miestas yra žymus poilsio kurortas.
Pietvakarinė lagūnos dalis priklauso Paduvos provincijai.
2003 m. pradėtas MOSE projektas, skirtas apsaugoti Veneciją ir lagūną nuo potvynių. Projekto metu įrengtos trys mobilios pertvaros Lido, Malamoko ir Kjodžos miestuose. Pertvaros padeda potvynių sezonų metu apsaugoti lagūną nuo Adrijos jūros vandens. Kartu su kitomis priemonėmis lagūna gali atlaikyti vandens pakilimą iki 3 m. Planuojama projektą pilnai baigti 2018 m.
Olimpinių žaidynių miesto rinkimai

Miestų, esančių šalies teritorijoje, kandidatūras olimpinėms žaidynėms rengti iškelia Nacionaliniai olimpiniai komitetai. Kartu automatiškai iškeliama ir parolimpinių žaidynių organizavimo kandidatūra. Nuo Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK), kuris sėkmingai perėmė antikos olimpinių žaidynių pavadinimą moderniam sporto renginiui, sukūrimo 1894 m. miestai konkuravo dėl tapimo vasaros ar žiemos olimpiadų miestais-organizatoriais.
Toliau seka kandidatuojančių miestų (vasaros ar žiemos žaidynėms) sąrašas. Iš viso nuo „atgimimo“ Olimpiados organizavimui buvo išrinkti 50 miestų (įtraukti ir besikartojantys): du Rytų Europoje, penki Rytų Azijoje, vienas Pietų Amerikoje, du Okeanijoje, o likę Vakarų Europoje ir Šiaurės Amerikoje. Olimpinių žaidynių niekada neorganizavo Afrikos, Centrinės Amerikos, Vidurinės Azijos, Viduriniųjų Rytų ir Pietų Azijos miestai.
Paprastai miestas-organizatorius išrenkamas TOK sesijos metu apytiksliai septynerius metus prieš žaidynes; pavyzdžiui, 2014 m. žiemos olimpines žaidynes buvo paskirta rengti Sočiui 2007 m. liepos 4 d., o 2016 m. vasaros olimpiada paskirta Rio de Žaneirui 2009 m. spalio 2 d. 2018 m. žiemos olimpinės žaidynės paskirtos Pjongčangui 2011 m. liepos 6 d., 2020 m. vasaros olimpinės žaidynės – Tokijui 2013 m. rugsėjo 7 d.. Šiuo metu vyksta 2002 m. Olimpiados miesto-organiatoriaus rinkimai, kurie baigsis 2015 metais.

TOK-TPK bendradarbiavimas

2001 m. liepos mėn. Tarptautinis olimpinis komitetas (TOK) ir Tarptautinis parolimpinis komitetas (TPK) pasirašė sutartį, kurioje numatyta, jog kandidatuojant olimpinių žaidinių organizavimui automatiškai kandidatuojama ir parolimpinėms žaidynėms. Sutarties sąlygos pradėtos vykdyti 2008 m. vasaros parolimpinėse žaidynėse Pekine ir 2010 m. žiemos parolimpinėse žaidynėse Vankuveryje. Tačiau jau 2002, 2004 ir 2006 metais egzistavo tik vienas organizacinis komitetas olimpinėms ir parolimpinėms žaidynėms. Sutartis papildyta 2003 m., papildymas pasirašytas 2006 m. liepos mėn.
Segovija

Etimologija

Miesto pavadinimas kilęs iš keltiberų. Segobriga – pirmasis miesto pavadinimas. Keltiberų kalba 'Sego' reiškia pergalę, 'briga' – miestą arba stiprumą. Miesto pavadinimą galima versti kaip „Pergalės miestas“.
Valdant romėnams miestas vadintas Segovija. Arabų valdymo metais buvo pavadintas Šiqūbiyyah (arab. شقوبية).
Mėgėjas

Mėgėjas – paprastai tai žmogus, darantis kažką be užmokesčio ar neturintis specialaus išsilavinimo. Šiuo požiūriu jis priešingas profesionalui, kuris yra įgijęs tam tikros srities įgūdžių specialiai tam ruošdamasis ir kuris iš to gyvena.
Mėgėjiškumas gali būti vertinamas tiek negatyviai, tiek pozityviai. Kai kuriose sporto šakose, kaip futbolas ar krepšinis, atletai mėgėjai nėra laikomi tokio paties lygio kaip profesionalai.
Taip pat veikla stingant finansinių išteklių gali būti laikoma atsidavimo tai veiklai ženklu. Iki 1970 metų dalyvauti Olimpinėse žaidynėse galėjo tik atletai mėgėjai, tai yra, negaunantys už tai atlyginimo. Atlygio ėmimas baigdavosi atleto diskvalifikacija. Ši taisyklė dar galioja boksui ir futbolui.
Mėgėjai žymiai prisideda prie kompiuterių bendruomenės gerinimo, pvz., organizavę atvirojo kodo judėjimą. Mėgėjų teatro pjesės ir miuziklai dažnai yra labai aukšto lygio, nors ir neturi tokių biudžetų kaip Brodvėjaus pasirodymai. Astronomija ir ornitologija gavo daug naudos iš mėgėjų darbų.
Orpimentas

Orpimentas, Karališkas geltonis – Viduramžiais paplitęs, itin skaisčios geltonos (auksinės) spalvos pigmentas, kartais (kalbant apie dažus) vadinamas auksu. Be geltonojo, kartais yra naudojamas ir raudonasis orpimentas (arseno disulfidas).
Lengvai reaguoja su kitais dažais, ypač – su švino baltalu. Dėl sunkaus maišymo (lengvai vykstančių cheminių reakcijų su kitais pigmentais), orpimentas dažniausiai naudojamas grynas.
Orpimentui spalvą suteikia arseno trisulfidas, kuris yra labai nuodingas. Būtent dėl to ir paplito įsitikinimas, kad geltoni dažai yra nuodingi. Pastarąjį įsitikinimą vėliau smarkiai sustiprino ir išplatino žymiai pigesnis ir universalesnis (nors ir ne toks nuodingas) geltonas dažas – Neapolio geltonis.
Šiuo metu orpimentas naudojamas labai ribotai, tik dailėje. Vietoje jo dažniausiai naudojami kadmio pigmentai.
Šipė Totekas

Šipė Totekas (Xipe Totec) – actekų mitologijos mirštanti ir vėl prisikelianti dievybė, žemdirbystės, augalijos, metų laikų dievas. Actekų dar vadintas Raudonuoju Teskatlipoka, kurio regionas ten, kur pateka saulė. Tai visatos vyriškasis pradas, aušros, jaunystės, derlingumo, aukojimo simbolis. Auksakalių globėjas. Jo vardas reiškia „Mūsų valdovas, Nudirtasis“, kadangi buvo manoma, kad Šipė Totekas nusilupa savo odą, kad pamaitintų žmoniją kaip kad kukurūzo grūdas praranda apvalkalą prieš subręsdamas. Vaizduotas kaip suaugęs, tvirtas vyras, aukso ar obsidiano spalvos oda, su taure dešinėje rankoje ir skydu kairėje, apsirengęs paaukotųjų odomis.
Šipė Toteko garbei kasmet Tlakašipehualistlio (Tlacaxipehualiztli) šventės buvo atliekami kruvini žmonių aukojimo ritualai. Aukomis buvo parenkami vergai ir jiems gyviems buvo nulupama oda (prieš tai buvo išdažoma geltonai). Ji žynių naudota vaisingumo ritualuose. Rasta nemažai piešinių ir molio raižinių, kuriuose vaizduojami skirtingi odos nulupimo būdai ir odos panaudojimas. Dievui aukotos ir paaukotųjų širdys. Kitos aukos būdavo nužudomos užlaidant strėlėmis, kad nutekėjęs kraujas atneštų gausias pavasario liūtis. Šipė Totekui buvo skiriamas himnas Yoalli Tlauana („naktinis gėrėjas“), kaip padėka dievui už liūtis ir Kecalkoatlio, simbolizuojančio sausrą, nugalėjimą.
Šipės kultas įvestas valdant imperatoriui Ašajakatliui (1469–1481 m.).
Laisvūnas Neimanas

Biografija

1981 m. baigė Šiaulių miesto 10-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Kauno politechnikos institutą. Pagal sąjunginę jaunųjų specialistų rengimo programą mokslą tęsė Mogiliovo technologijos institute, kurį baigė 1988 m., įgijo inžinieriaus technologo specialybę. 1985–1987 m. buvo pašauktas atlikti privalomąją karinę tarnybą.
1988 m. Joniškio grūdų produktų kombinato inžinierius mechanikas. 1989 m. Šiaulių antrojo grūdų produktų kombinato vyriausias inžinierius. 1991–1994 m. valstybinės akcinės bendrovės „Gelžbetonis“ inžinierius statybininkas, nuo 1994 m. UAB „Apsaga“ vadybininkas. 2000–2001 m. Šiaulių apskrities viršininkas, 2001–2003 m. Šiaulių apskrities viršininko pavaduotojas.
1999–2006 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, 2000–2003 m. Naujosios sąjungos Šiaulių skyriaus pirmininkės pavaduotojas organizaciniam darbui. Nuo 2006 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių rajono skyriaus narys.
2000-2003 m. ir 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2001 m. Naujosios sąjungos frakcijos seniūnas.
Žmona Sniegina, sūnūs Ramūnas, Mindaugas, Lukas.
Nedeliščė

Istorija

Minima nuo 1226 m.
Golokas

Golokas (angl. golok, gulok) – didelis peilis Pietryčių Azijoje, daugiausia Indonezijoje ir Filipinuose. Golokų dydis ir masė gali būti įvairūs. Jų ilgis paprastai neviršija 50 cm, taigi jie trumpesni už mačetes, bet sunkesni. Golokus irgi dažnai naudoja krūmams, medžių šakoms kirsti.
Golokų geležtes tradiciškai daro iš anglingo spyruoklių plieno, kuris būna mažiau grūdintas nei kitų peilių. Todėl golokus lengviau galąsti ir aštrinti lauko sąlygomis, nors tai tenka dažniau daryti.
Golokai išgarsėjo D. Britanijoje po D. Britanijos kariuomenės 1941 m. pralaimėjimo Japonijos kariuomenei Birmoje. Dabar golokai įeina į D. Britanijos armijos ginkluotę.
Golokai panašūs į kitus džiunglių ir miškų peilius – parangus, bolus, kukrius.
Visbičo uostas

Istorija

Visbičo uostas įkurtas viduramžiais.
Nusausinus pelkynus Fenlando regione ir pradėjus žemę naudoti ūkinei veiklai – suklestėjo ir Visbičo uostas. Gabenti kukurūzai ir aliejiniai rapsai į Europos uostus. Plačiai naudotas ir vidiniame žemės ūkio produktų prekybos tinkle.
2004 m. uosto valdymą perėmė vietinė taryba.
Ramenskojė

Istorija

1336 m. minima vietovė Раменье (tikriausiai nuo rus. рамень – „dirva, laukas suruoštas iškirtus mišką, sumiškėjusi dirva“). Iki XV a. priklausė kunigaikščiams. XVI a. pabaigoje pastatyta cerkvė, vėliau ir vienuolynas. XVIII a. pradžioje buvo dvaras, pastatyta Trejybės cerkvė, perstatyta XIX a. viduryje. XX a. dauguma gyventojų dirbo tekstilės fabrike.

Sportas

FK Saturn futbolo klubas atstovauja Maskvos sritį šalies aukščiausioje lygoje.
Alksninės pagrindinė mokykla

Istorija

2016 m. rugpjūčio 31 d. Kalvarijos sav. Alksninės pagrindinė mokykla reorganizuota prijungiant prie Kalvarijos gimnazijos.
Šiluminė Visatos mirtis

Šiluminė mirtis – teorinė paskutinioji Visatos raidos fazė, kuomet visa Visatos energija virsta šilumine ir pasiskirsto tolygiai – fizikiniais terminais tariant, pasiekiama maksimalios entropijos būsena.
Šiluminės Visatos mirties teorijos kilmė yra siejama su Viljamo Tomsono (lordo Kelvino) idėjomis. Jis spėjo, kad termodinamikos dėsniuose numatytas mechaninės energijos virtimas šilumine energija yra universalus reiškinys.

Analizė

Šiluminės visatos mirties hipotezė kilo iš antrojo termodinamikos dėsnio, kuris teigia, kad izoliuotoje sistemoje entropija negali mažėti. Jei Visata egzistuos pakankamai ilgai, ji asimptotiškai pasieks būseną, kuomet visa Visatos energija bus pasiskirsčiusi tolygiai. Kitaip tariant, dėl mechaninės energijos išsiskladymo ilgainiui Visatoje nebegalės egzistuoti joks judėjimas, o visos Visatos temperatūra bus labai artima absoliučiam nuliui. Pirmą kartą tokią mintį 1852 metais pasiūlė Viljamas Tomsonas.

Visatos ateities modeliai

Prielaidos apie Visatos pabaigą žymiai kito, ir dar nežinoma, kuris Visatos modelis yra teisingas.
„Uždaros“ Visatos atveju ji savo raidos ciklo pabaigoje vėl susitrauks, ir manoma, kad gale Visata bus labai karšta ir maksimalios entropijos būsenoje - taigi, šiluminės mirties būsena neišvengiama.
Jei Visata yra „atvira“, t. y. ji plėsis neapibrėžtą laiko tarpą, ilgainiui ji taip pat atsidurs šiluminės mirties būsenoje, kuomet Visatos temperatūra artės prie absoliutaus nulio, o entropija pasieks maksimalią vertę. Mokslinė bendruomenė šiuo metu (2007 metais) yra linkusi manyti, kad Visata neapibrėžtai plėsis.

1014 - 1040 metų

Apie 10¹⁴ metus liausis žvaigždžių ir galaktikų formavimasis. Ilgainiui išseks vandenilio, kurį branduolių jungimosi reakcijoms naudoja žvaigždės, Visatoje liks tik planetos, asteroidai, baltosios nykštukės, rudosios nykštukės, neutroninės žvaigždės bei juodosios skylės. Spinduliuojantys objektai ilgainiui išblės ir pasieks aplinkos temperatūrą.
Apie 10¹⁵ - 10¹⁶ metais visos planetos ir žvaigždės išklys iš savo orbitų dėl gravitacinių trikdymų.
<10³⁶ metais į leptonus ir gama kvantus suskils pusė protonų (manoma, kad protono pusamžis yra 10³⁶ metų), o apie <10⁴⁰ metus protonų skaičius praktiškai pasieks nulį. Vieninteliai materijos šaltiniai bus juodosios skylės, tačiau jos irgi praras masę dėl Hokingo spinduliavimo.

1040 - 10150 metų

Šiame etape likusios juodosios skylės lėtai nyks dėl Hokingo spinduliavimo. Manoma, kad apie 10¹⁵⁰ metais jų nebeliks, ir Visatoje liks tik atsitiktiniai fotonai bei leptonai.

Galutinė visatos lemtis

Suirus paskutiniosioms juodosioms skylėms, Visatos energija pasieks itin mažą vertę. Kol kas nežinia, kas įvyks po to. Spėjama, kad daug akivaizdesni taps kvantiniai reiškiniai.
Eduardas Šukevičius

Biografija

Mokėsi Liepojos gimnazijoje. Nuo 1905 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Šiaulių skyriaus narys, dalyvavo revoliuciniame judėjime. 1905 m. Rusijos policijos suimtas. Vėliau persikėlė į Maskvą.
1918 m. grįžo į Lietuvą. Dirbo LSDP laikraščio „Socialdemokratas“ redakcijoje, ėjo redaktoriaus pareigas. 1920 m. spalio 13 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, pakeitė pasitraukusį Antaną Purėną. Priklausė LSDP frakcijai.
Nuo 1922 m. dirbo Lietuvos banke. 1944 m. pasitraukė į Vakarus.
Martynas Vethauzenas

Biografija

Kilęs iš Frankonijos Truchsezėjė giminės, persikėlusios į Prūsiją ir užėmusios svarbius postus Vokiečių ordino valstybėje. Karjeros pradžioje ordino brolis Gnieve, Brodnicuose ir Elbinge. 1462 m. didžiojo magistro Liudvigo fon Erlichshauzeno patikėtinis. 1467 m. Ostrodos komtūras.
1477 m. rugpjūčio 4 d. išrinktas didžiuoju magistru. Su Lenkija palaikė karo stovį, nuolat ieškodamas diplomatinės paramos užsienyje. Paramą kovoje dėl Varmės vyskupo sosto suteikė Vengrijos karalius Motiejus Korvinas. Tačiau Ordinas karą pralaimėjo ir Martynas Vethauzenas 1479 m. spalio 9 d. buvo priverstas prisipažinti Lenkijos vasalu.
1488 m. susirgęs netrukus mirė, palaidotas Karaliaučiaus katedroje.
Jaunpilio savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Tukumo rajono dalies.
Antonella Lualdi

Biografija

Būsima aktorė gimė italo ir graikės šeimoje Beirute, kuris tuo metu priklausė Prancūzijai. Šeima persikėlė į Italiją prasidėjus Antrąjam pasauliniam karui ir apsistojo Milane, vėliau – Florencijoje. Antonela mokėsi teatro mokykloje, taip pat dirbo fotomodeliu. 1949 m. ji debiutavo kine, muzikiniame filme „Signorinella“, kurios režisierius Mario Mattoli pastebėjo merginą dokumentinės kronikos juostoje.
Tiek kine, tiek televizijoje aktorė sukūrė daugiau kaip 100 vaidmenų. Jos duktė Antonella Interlenghi taip pat tapo aktore.
Giovanni Fattori

Džovanis Fatoris (it. Giovanni Fattori, 1825–1908 m.) – XIX a. Italijos tapytojas, Macchiaioli grupės narys.

Biografija

Džovanis Fatoris gimė 1825 m. rugsėjo 6 d. Livorne (Toskana). Mokėsi pas vietos dailininką Giuseppe Baldini, 1846 m. persikėlė į Florenciją, kur mokėsi pas Giuseppe Bezzuoli. Neišliko nei vienas iš jo ankstyvųjų kūrinių, neskaitant eskizų. Dž. Fatoris dalyvavo Italijos atgimimo judėjime, kovoje dėl susivienijimo. Jis prisijungė prie livorniečių sukilimo prieš Austrijos valdžią. Po 1850 m. jis nutapė portretų, istorinių scenų, daugiausiai viduramžių ir renesanso temomis. 1857 m. per dailininką Enrico Pollastrini, Dž. Fatoris susipažino su Engro klasicistine stilistika, kas paveikė jo kūrybą. Maždaug šiuo metu Dž. Fatoris tapo Toskanos dailininkų grupės Macchiaioli nariu, kurių daugelis grįžo iš Paryžiaus ir paveikti novatoriškų idėjų sukilo prieš akademinio meno principus, propagavo plenerinę ir realistinę tapybą. Dž. Fatoris persiėmė šiomis naujovėmis ir pradėjo garsėti militaristinio pabūdžio paveikslais, daugiausiai raitelių, pavaizduotų gamtoje. Jo paveikslas „Karo laukas po Madžentos mūšio“ 1859 m. laimėjo Rikasolio konkursą. Gavęs piniginį apdovanojimą Dž. Fatoris vedė Setimiją Vanuči (Settimia Vannucci). 1861 m. pora apsigyveno Livorne, kur žmona buvo gydoma nuo tuberkuliozės, iki jos mirties 1867 m.
Dž. Fatoris buvo paveiktas žmonos mirties, taip pat nusivylęs Italijos karalystės tvarka, kuri nepateisino italų Atgimimo lūkesčių. Dailininkas kūrė žanrines scenas, kaimo peizažus. 1869 m. pradėjo vesti privačias pamokas Florencijoje, vienu jo mokinių buvo livornietis Amedėjas Modiljanis. 1875 m. Dž. Fatoris lankėsi Paryžiuje, tačiau grįžo nesužavėtas impresionistinės dailės. Po 1880 m. dailininkas daug tapė Maremos kaimo vietovėje ir jo garsiausiu paveikslu įvardijamas „Maremos kaubojai, varantys avis“. 1891 m. dailininkas vedė Marijaną Martineli (Marianna Bigozzi Martinelli). Pora gyveno skurdžiai, vertėsi privačiomis pamokomis. Dž. Fatoris neišgalėjo nupirkti rėmų savo paveikslams ir jo paroda 1896 m. Dresdene neįvyko. Antroji žmona mirė 1903 m. ir dailininkas 1906 m. vedė trečią kartą − Fani Martineli. Nusivylimai gyvenimo pabaigoje atsiskleidžia dailininko vėlyvuosiuose kūriniuose. Jis yra sukūręs grafikos kūrinių, ofortų. Džovanis Fatoris mirė 1908 m. rugpjūčio 30 d. Florencijoje. Palaidotas Livorne, kurio muziejui suteiktas dailininko vardas.
Antanas Endziulaitis

Biografija

1918 m. Jaroslavlyje baigė Marijampolės gimnaziją. 1919 m. baigė Kauno karo mokyklą. 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisės fakultetą.
1915–1918 m. Jaroslavlyje dirbo Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti. 1918 m. išrinktas Marijampolės miesto tarybos nariu. Nuo 1918 m. gruodžio dirbo Spaudos biure prie ministrų kabineto, 1919 m. Kauno karo mokyklos vyriausiojo instruktoriaus padėjėjas. Vėliau Ministrų kabineto Spaudos biure vadovavo propagandos skyriui, dirbo Krašto apsaugos ministerijos švietimo skyriuje, ministro adjutantu, Žemės fondo departamento direktoriumi. Buvo žemės reformos valdybos narys.
1925 m. vasario 4 d. – 1925 m. rugsėjo 25 d. XI Vytauto Petrulio ir iki 1926 m. birželio 15 d. XII Leono Bistro Ministrų kabinetuose – vidaus reikalų ministras. 1926–1927 m. III Seimo narys.
1926–1929 m. Lietuvių krikščionių demokratų partijos centro komiteto narys. Bendradarbiavo spaudoje. Vertėsi advokato praktika. 1941 m. tarybų valdžios ištremtas prie Uralo, o 1942 m. sušaudytas.
Vera Mitunevičienė

Vera Mitunevičienė (g. 1960 m. liepos 3 d. tremtyje Sibire, Tomsko srityje, Staroje Šumilovo) - profesionali sportininkė, sporto pedagogė.

Biografija

Vera Ponimaš gimė 1960 m. liepos 3 d. tremtyje Sibire, Tomsko srityje, gyvenvietėje Staroje Šumilovo, Paulinos Ponimaš ir Juzefo Ponimaš šeimoje. Buvo vienintelis vaikas šeimoje, sesuo Valentina ir brolis Jonas mirė kūdikystėje. 1968 m. šeima grįžo į Lietuvą. 1977 m. baigė Panevėžio 3-ąją vidurinę mokyklą, tais pačiais metais įstojo į Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą. Sportuoti pradėjo mokykloje, pirmasis treneris Vytautas Minkus. Nuo 1974 m. iki 1982 m. - Lietuvos jaunučių, jaunių, moterų tinklinio rinktinių narė, daugkartinė Lietuvos čempionė. 1976 m. atstovavo Lietuvai SSRS moksleivių spartakiadoje, 1979 m. - SSRS tautų spartakiadoje. Žaidė Kauno "Dinamo", LVKKI ir "Panevėžio prekybos" komandose, atstovavo jas Lietuvos ir SSRS pirmenybėse. 1982 - 1990 m. dirbo tinklinio trenere Panevėžio vaikų ir jaunių sporto mokykloje, 1990 - 1999 m. kūno kultūros mokytoja Panevėžio 3-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1999 m. - kūno kultūros mokytoja Panevėžio r. Naujamiesčio vidurinėje mokykloje (šiuo metu - Naujamiesčio gimnazija). Išugdė ne vieną sėkmingų sportininkų kartą.

Šeima

Sutuoktinis Aleksandras - taip pat sporto pedagogas, dviračių sporto specialistas. Dukra Inga dirba Lietuvos nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje, sūnus Artūras - transporto inžinierius.

Šaltiniai

Lietuvos sporto žinynas, T. 9.: 1977-1980 m., sud. Algimantas Bertašius. - V.: Lietuvos sporto informacijos centras, 2003, p. 222-227.
SC Freiburg

Sudėtis

<...>
Kipro futbolo taurė

Kipro futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Kipre. Vyksta nuo 1934 metų.
Marija Aldona Gaižutienė

Marija Aldona Gaižutienė-Meškauskaitė (g. 1937 m. balandžio 28 d. Kaune) – Lietuvos biochemikė, keramikė, daktarė.

Biografija

Tėvas gydytojas Juozas Meškauskas. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. persikėlė į JAV. 1963 m. baigė Veino universitetą. 1962–1965 m. dirbo Ilinojaus universitete Čikagoje, 1966–1973 m. M. Reeso ligoninėje ir medicinos tyrimų centre. 1973 m. daktarė. 1980–1994 m. „Moraine Valley“ koledžo chemijos instruktorė, nuo 1994 m. dirba De Paulio universitete Čikagoje. Paskelbė mokslinių straipsnių iš biochemijos.
Apie 1973 m. susidomėjo daile, ypač keramika. Keramikos kursus lankė Haid Parko dailės centre, mokėsi Čikagos meno institute. Nuo 1976 m. dalyvauja parodose. Parodos: Čikaga 1977 m., 1980 m., 1983 m., Detroitas 1979 m., 1990 m., Klyvlendas 1983 m., Bostonas 1990 m., Torontas, Niujorkas 1989 m. Nuo 1985 m. Lietuvių tautodailės instituto Toronte, nuo 1979 m. Lietuvių moterų dailininkių draugijos narė. Priklauso ateitininkų organizacijai, „Giedros“ korporacijai.
Orebitai

Orebitai (ček. Orebité) – husitų pasekėjai Rytų Bohemijoje. Jų pasekėjai dalyvavo renginyje Orebo kalvoje netoli Tršebechovicių prie Orebo (ček. Třebechovice pod Orebem). Vėliau daugelis pasekėjų bajorų priklausė Rytų Bohemijos bažnyčiai, kuri vadinosi Moravijos broliai (ček. Moravští bratři). Orebitų ideologu įkūrėju buvo dvasininkas Ambrožas Hradeckis (Ambrož Hradecký). Vadovų tarpe buvo Hynekas Krušina Lichtenbergas (Hynek Krušina IV. z Lichtenburka) ir Divišas Boržekas iš Miletyno (Diviš Bořek z Miletínka), husitų kapitonas Rytų ir Centrinėje Bohemijoje.
Orebitai pasireiškė 1420 m. vasaros pirmoje pusėje sudeginant benediktinų vienuolyną Mnichovo Hradištėje ir 1420 m. palaikė kitus husitus Vyšehrado mūšyje.
1423 m. orebitai susijungė su Jano Žižkos sirotčiais.
Algimantas Vitolis Trušys

Biografija

Brolis Raimondas Juozas Trušys. Tėvas buvo matininkas. Vaikystė ir pirmieji mokslo metai prabėgo Pušalote. Gyveno Kuršėnuose, mokėsi Garliavos vidurinėje mokykloje, baigė Pušaloto vidurinę mokyklą. 1955–1961 m. studijavo LSSR dailės institute. Nuo 1961 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, docentas, profesorius, 1965–1974 m. Piešimo katedros vedėjas, vėlau Dailės didaktikos katedros vedėjas. Nuo 1964 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Nuo 2006 m. pensininkas.

Kūryba

Jo tapybos ir akvarelės darbai buvo eksponuojami daugelyje užsienio šalių. Surengė individualių parodų Šiauliuose (1967, 1968, 1970, 1971, 1975, 1986 m.), Vilniuje (1968, 1975 m.), Daugpilyje (1967 m.). Sukūrė freskų („Medicinos istorija“, 1973 m.; „Stumbrų medžioklė“, 1974 m.), mozaikų („Iš lietuvių mitologijos“ Vilniaus universitete, 1978 m.; „Gyvybės medis“ Šiaulių ligoninėje, 1982 m.; Jovaras, 1964 m.; Peliksas Bugailiškis, Ignas Prielgauskas, abu 1980 m.), molbertinių paveikslų, akvarelių, piešinių. Kūrinių yra įsigiję visi didieji Lietuvos muziejai, privatūs užsienio kolekcininkai.
Lietuvos dailės muziejuje saugomi darbai: „Motina“ (1966 m.), „Natiurmortas su laikrodžiu“ (1968 m.), „Ruduo prie Platelių“ (1978 m.), „Autobiografija“ (1987 m.) ir kt. Monumentalių dailininko mozaikų yra Dramos teatre, Šiaulių kolegijoje, Šiaulių universitete ir kitur. Deja, kai kurie V. Trušio darbai per įvairias rekonstrukcijas buvo sunaikinti.
Dailininkas sukūrė daugybę portretų, peizažų, istorinių paveikslų akvarele, pastele, pieštuku, aliejumi, koliažo, freskos, sgrafito, mozaikos technikomis. Profesorius yra išleidęs ir poezijos knygą. Jis kūrė Šiaulių dailės centrą, rengė pirmąsias viešas vaikų kūrybos parodas, kurios išplito visoje šalyje. Pedagoginė ir kūrybinė veikla įvertinta daugeliu apdovanojimų, o už mozaiką „Iš lietuvių mitologijos“ Vilniaus universitete pelnė 1979 m. valstybinę premiją. 1979 m. apie V. Trušį išleista monografija.
Veliko Tirnovo sritis

Miestai

Elena, Gorna Oriachovica, Laskovecas, Pavlikeniai, Polski Trambešas, Stražica, Suchindolas, Svištovas, Veliko Tirnovas, Zlatarica.
Esmeraldaso provincija

Geografija

Provincija išsidėsčiusi pakrantės lygumoje su neaukštomis kalvomis (iki 300 m aukščio). Svarbiausios upės – Santjagas, Esmeraldasas, Blankas.
Justina Jasaitytė

Biografija

1939 m. baigė Kauno konservatoriją, O. Marini ir E. Vilingo mokinė. 1939-1944 m. Valstybės teatro, 1942-1944 m. Vilniaus operos, 1944-1957 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė.