google/wiki40b huggingface dataset:
Imbarės II senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumos pakilumoje. Laidojimo žymių nesimato, mažosios architektūros statinių nėra. Teritorija ariama.
Teritorijos plotas – apie 0,1 ha.
2 km į pietryčius yra Imbarės I senosios kapinės, o 2,3 km į šiaurės rytus – Gedgaudžių senosios kapinės.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a. Imbarės dvaro ganyklų žemėje, Dvarlaukiu vadinamoje aukštumoje. Laidoti Imbarės kaimo ir dvaro gyventojai. Vadinamos Kapeliais, Senkapiais (žem. Kapalē, Senkapē).
Buvo apsodintos beržynu. Viduje stovėjo keli monumentalūs kryžiai. Pasakojama, kad pradėjus arti ganyklas, aplinkui kapines buvo randama žmonių kaulų ir įvairių metalinių dirbinių.
Apie 1979–1980 m. melioratoriai beržyną iškirto, o kapinių teritoriją suarė.
Kačerginė

Aplinkinės gyvenvietės

Zapyškis – 5 km
Kluoniškiai – 6 kmGaižėnai – 2 kmAKADEMIJA – 10 km
KAUNAS – 16 km

Pavadinimo kilmė

Miestelio vardas yra kilęs nuo asmenvardžio – pavardės Kačergis ir priesagos -inė. Iš žmonių pasakojimų ir kitų šaltinių galima manyti, kad bene pirmasis šių vietų gyventojas buvęs būtent Kačergis. Tokia pavardė pakaunėje ir dabar pasitaiko. Pavardė tikriausiai slaviškos kilmės (rus. кочерга – žarsteklis).
Tarpukariu buvo idėjų vasarvietę (kurortą) pavadinti Pušilu („pušų šilas“). Netoli Zapyškio anksčiau būta vienkiemio, kuris taip pat vadinosi Kačergine.
Deličas

Istorija

Miesto vieta gyvenama nuo neolito. Čia iki atkeliaujant germanams gyvenę slavai (miestovardis kildinamas nuo slavų delč – „kalva“). Rašytiniuose šaltiniuose Deličas minimas nuo 1166 m. Miesto statusas suteiktas 1207 m.
Resolutas

Istorija

Apylinkėse rasta Dorseto ir Tulės archeologinių kultūrų pėdsakų.
1947 m. Resolute pastatyta meteorologinė stotis ir įrengtas pakilimo takas. 1949 m. įsteigta karinė bazė, 1953 m. atkeldinta inuitų. Vietovė pavadinta pagal laivą HMS Resolute. 1974–1975 m. gyvenvietė perstatyta.
Dalmatija (Romos provincija)

Istorija

Regionas ėmė kelti Romos valstybės susidomėjimą, kai tik prasidėjo Romos ekonominė ir politinė ekspansija III a. pr. m. e. Čia Roma susidūrė su Ilyrijos karalyste ir dalmatų gentimis. Po Ilyrijos karų (228–227 ir 219 m. pr. m. e.), kuriuos sukėlė dalmatų piratavimas, Romos respublika apie 156 m.pr.m.e. į pietus nuo Neretvos upės sukūrė savo protektoratą. Šiauriau Neretvos esanti teritorija į protektoratą palaipsniui įjungta vėliau, o 32-37 m. pr. m. e. įkurta Romos provincija Ilyrija. Greičiausiai dėl to, kad dalmatai 6-9 m. e. m. prisijungė prie ilyrų sukilimo Panonijoje, 10 ar 20 m. e. m. imperatorius Augustas Ilyriją padalino į Aukštutinę ir Žemutinę Ilyriją (Illyricum superius ir Illyricum inferius) provincijas. Pirmoji ilgainiui imta vadinti Dalmatija, o antroji - Panonija.
Romėnų Dalmatijos teritorija apėmė didesnį regioną, nei šiuolaikinė Dalmatija. Ji apėmė visus Dinarų kalnus ir didelę dalį rytinės Adrijos jūros pakrantės. Dalmatijos teritorija nesiekė imperijos sienos, kuri ėjo Dunojumi, nuo Dunojaus ją skyrė Panonija šiaurėje ir Mezija rytuose. Dėl to Dalmatijoje buvo laikoma nedidelė kariuomenė. 9 m.e.m. čia buvo atkeltas VII Romos legionas, bet vėliau perkeltas į Meziją. Provincijos administraciniu centru buvo pajūryje įsikūręs Salonae miestas. Senovės Romos ekonomikoje Dalmatija buvo svarbi kaip medienos, metalų bei galvijų ir javų tiekėja.
Čia gimė Romos imperatorius Diokletianas, kuris Salonoje pastatė jo vardu vadinamus rūmus. 
Diokletiano administracinių reformų metu III a. pabaigoje nuo Dalmatijos buvo atskirta piečiausia dalis su Scodra ir prijungta prie naujos provincijos Praeavlitanos. Dalmatija tapo didesnės Panonijos diecezijos dalimi. 395 m. padalinus imperiją Dalmatija priskirta Vakarų Romos imperijai. Jos rytinė siena sutapo su Rytų ir Vakarų Romos imperijų riba.
Pagal istoriką Teodorą Momzeną ("Romos imperijos provincijos"), visa Dalmatija buvo visiškai romanizuota iki IV a. pabaigos.

Žlugimas

IV a. pabaigoje ir dar kartą V a. Dalmatiją nusiaubė gotai. 
454 m. Dalmatijoje esančios kariuomenės vadas Maercelinas sukilo prie Vakarų imperatorių Vanetinianą III. Jis užėmė Dalmatiją ir valdė ją nepriklausomai iki savo mirties 468 m. Dalmatijos valdytoju tapo Julijus Nepotas, nors jis buvo Rytų imperatoriaus Leono I Trako giminaitis, o Dalmatija buvo Vakarų Romos imperijos dalimi. Dalmatija išliko autonomiška. 474 m. Leonas I paskelbė Nepotą Vakarų Romos imperijos imperatoriumi, norėdamas nuversti uzurpatorių imperatorių Glicerijų.
475 m. Romulo Augustulo tėvo Oresto nuverstas Julijus Nepotas pabėgo į Dalmatiją. Čia jis skelbėsi tebesąs teisėtu Vakarų Romos imperijos imperatoriumi ir šias jo pretenzijas palaikė Rytų Romos imperijos valdovas Zenonas. Po Julijaus Nepoto mirties (480 m.) 482 m. Dalmatiją užėmė Odoakras. Odoakrą nugalėjęs osrtogotų valdovas Teodorikas (valdė 493-526 m.) užėmė ir Dalmatiją, kurioje įkūrė stiprią gotų įgulą. 535 m. Justinianas I prijungė Dalmatiją prie Bizantijos.
Gairės (Vilnius)

Istorija

Iš pradžių leido UAB „Politika“, vėliau – UAB „Mūsų gairės“. Tiražas 1995 m. ir 1997 m. – 3000 egz.

Redaktoriai

Povilas Masilionis, Vaclovas Paulauskas, Algis Kusta.
Konstitucija

Konstitucija – pagrindinis įstatymas, įtvirtinantis piliečių laisves ir teises bei nustatantis valdžios šakų tarpusavio santykius ir ryšius. Terminas kilęs iš lotyniško žodžio constitutio, reiškiančio bet kokį ypač svarbų įstatymą.
Konstituciją gali turėti regionas, valstybė ar valstybių sąjunga, taip pat prekybos organizacijos, politinės partijos, įmonės.

Istorija

1787 m. buvo priimta pirmoji rašytinė konstitucija pasaulyje. Tai buvo JAV Konstitucija (JAV).
1791 m. gegužės 3 d. buvo priimta pirmoji rašytinė Konstitucija Europoje. Tai vad. Gegužės 3 Konstitucija (priimta Abiejų Tautų Respublikoje).
1791 m. rugsėjo 3 d. buvo priimta trečioji Konstitucija pasaulyje (Prancūzijoje, Prancūzijos Konstitucija).
Šakotoji skylėtbudė

Biologija

Šakotoji skylėtbudė – parazitinis grybas, sukeliantis baltąjį medienos puvinį. Vaisiakūniai vienmečiai, trumpaamžiai, išauga vasarą ir rudenį. Jie būna dideli, iki 50 cm skersmens, sudaryti iš daugybės šakotų, gerai išsivysčiusių baltų kotų (kartais siekiančių šimtus vienetų). Kiekvieno jų gale yra nedidelės skėtiškos kepurėlės – 1–4 cm dydžio, kiek įdubusios, šviesiai rudos. Trama pražioje būna balta ir minkšta, vėliau sukietėja. Vaisiakūniai dirvožemyje suformuoja grybo gyvybingumą užtikrinančius skleročius – kietos grybienos rutuliškus gniužulus.
Panaši į šią skylėtbudę yra kuokštinė grifolė (Grifola frondosa), tik ji skiriasi atsišakojančiomis nuo bendro koto plokščiomis kepurėlėmis.
Šakotajai skylėtbudei tinka ąžuolo kaimynystė, įsikuria ir ant jų šaknų, kartais sutinkama ir šalia kitų medžių – juodalksnių, beržų.

Populiacija Lietuvoje

1992 m. šakotoji skylėtbudė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Lietuvoje randama šiaurinėje ir centrinėje dalyse. Žinoma 14 radaviečių. Gausiau aptinkama Žagarės, Didmiškio, Daunoravos miškuose (Joniškio rajone).
Lietaus keleivis

Turinys

Milė, ištekėlusi iš lėktuvo piloto Tonio, gyvena name miestelio pakraštyje, o jos vyras nuolatos išvykęs. Vieną vakarą į jos namus įsiveržia iš kalėjimo pabėgęs nusikaltėlis ir išprievartauja Milę. Atsipeikėjusi ši ketina iškviesti policiją, tačiau supratusi, kad nusikaltėlis vis dar name, griebia šautuvą ir šį nužudo. Sudeginusi įkalčius ir paslėpusi kūną, Milė niekam nesako apie tai, kas įvyko, tačiau po kelių dienų mieste pasirodo paslaptingas vyras Dobsas, ieškantis pabėgusio nusikaltėlio ir įsitikinęs, kad Milė šį nužudė. Toniui vėl išvykus, prasideda psichologinė kova, kurioje Dobsas mėgina priversti Milę išsiduoti, o pastaroji viską neigia. Po to, kai policija randa kūną, atpažįsta jį kaip buvusį boksininką Bruno Saki ir pradeda ieškoti moters, Dobsas pareiškia, kad jį domina Saki turėtas raudonas portfelis. Milė randa jį rūsyje ir atiduoda Dobsui, tačiau toliau neigia susidūrusi su Saki. Portfelyje Dobsas randa Milės vyro Tonio nuotrauką ir adresą, kas įrodo, jog šie greičiausiai turėjo bendrų reikalų. Netrukus ji išsiaiškina, kad pavydusis Tonis turėjo meilužę ir vis labiau atsiskleidžia Dobsui, tik niekaip neprisipažįsta įvykdžiusi žmogžudystę...
Nišas

Žymus žmonės

Niše gimė žymus Romos imperatorius Konstantinas Didysis.
Panevėžio rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Panevėžio rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Panevėžio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 18 d. Savivaldybės meru 16 balsų išrinktas Povilas Žagunis. Jo konkurentas Romas Kiltinavičius surinko 9 balsus.
Kuršininkai

Kuršininkai (latv. Kursenieki; vok. Kuren) – aisčių etninė grupė, kuri per aisčių genčių ar tautų vidaus migracijas XIV–XVII a. iš Latvijos Kuršo atsikėlė į Šventosios, Palangos apylinkes bei Rytprūsių pajūrį. Kuršininkai buvo tiesioginiai kuršių genties palikuonys. Lietuvoje jie buvo laikomi Kuršo latvių etnine grupe, nors patys kuršininkai savęs niekada nelaikė latviais bei savo kalbos nelaikė latvių kalbos tarme. Kuršininkai išpažįsta protestantizmo kryptį – liuteronybę.
Manoma, kad dalis kuršininkų Lietuvos teritorijoje susiliejo su dar išlikusiais ir žemaičių neasimiliuotais kuršiais. XVII a. viduryje kuršininkai gyveno Rytprūsiams ir dabartinei Lietuvai priklausančioje teritorijoje, daugiausiai palei Baltijos jūros pakrantę – nuo Būtingės, Palangos, Klaipėdos apylinkių, Kuršių nerijoje, Sembos pusiasalyje ir per Aistmarių neriją iki pat Dancigo (dab. Gdanskas, Lenkija). Bet jų pagrindinė gyvenama teritorija buvo Kuršių nerija ir apie Ventės ragą. Jų gyventoje šiaurinėje dalyje išliko tik žemės pavadinimas – Kuršas (latv. Kurzeme), kuris kilęs nuo ten kadaise gyvenusios jų protėvių – kuršių genties.
XIX a. pabaigoje kuršininkų tebuvo išlikę vos 4 tūkstančiai. Kuršininkai kalbėjo labai savotiška latvių kalbos tarme, seniai izoliuota nuo bendro latvių kalbos kamieno. Jų kalba buvo patyrusi ir lietuvių, vokiečių, o kuršininkų atsikėlusių iš šiaurinės Latvijos Kuršo dalies, turėjo net lyvių kalbos ypatybių. Su bendrine latvių kalba šiuo metu beveik neturi kontakto, bet, latviams šnekant, kuršininkai juos supranta.
Baigiantis Antrajam pasauliniam karui ir daugumai Rytprūsių gyventojų besievakuojant nuo artėjančių rusų karių, kartu su lietuvininkais, Rytprūsių vokiečiais, jų didelė dalis pasitraukė į Vokietijos gilumą, o dalis žuvo ar buvo ištremti. Pasilikusieji tėvynėje išlikę gyvi, kentė patyčias iš naujos valdžios pusės.
Latvijos kuršiai sulatvėjo, Vokietijon pasitraukusių kuršininkų dalis nutautėjo, nors ir po šiai dienai dar yra gana nemažai išlaikiusių savo krašto šaknis. Lietuvoje tik labai maža dalis pasilikusių pajūryje kuršininkų išliko iki mūsų dienų.
Lilija Petraitienė

Biografija

1973 m. baigė Ramučių aštuonmetę, 1976 m. Šilutės 3-ą vidurinę mokyklą. 1979 m. su pagyrimu baigė Kauno maisto pramonės technikumą. 1990 m. baigė Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakultetą, ekonomistė.
1980 m. Šilutės švietimo skyriaus buhalterė, 1981 m. Klaipėdos žuvies konservų gamyklos tabelininkė, 1982–1989 m. gamyklos inžinierė normuotoja, nuo 1989 m. profsąjungos pirmininkė. 1992–1996 m. Seimo nario Romualdo Bloškio, 1996–2017 m. Seimo narės Irenos Šiaulienės padėjėja sekretorė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė, Lietuvos demokratinės moterų kolegijos Klaipėdos apskrities tarybos pirmininkė. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narė, tarybos narė, atsakingoji sekretorė, skyriaus tarybos sekretorė, Finansų komisijos narė. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Klaipėdos apskrities koordinatorė.
2011–2019 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos miesto skyriaus pirmininkė. Nuo 2011 m. Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos ir prezidiumo narė.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) ir 2011–2019 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narė.
Counterfeit

Apie albumą

Albumas pasirodė 1989 m. birželio 12 d. Albume 6 dainos. Vienintelis singlas, pristatęs albumą – In a Manner of Speaking, išleistas tik Prancūzijoje ir Vokietijoje.
Jelena Dedeiko

Biografija

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus narė, 2005 m. skyriaus tarybos narė, skyriaus iždininkė.
Sutuoktinis Anatolijus, vaikai Ilja, Kiril.
Juozas Žukauskas (1910)

Biografija

Per Pirmąjį pasaulinį karą su tėvais buvo Rusijoje, į Lietuvą grįžo 1919 m. 1930 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1931 m. – karininkų kursus, 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą.
Nuo 1932 m. bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Vairas“, „Karys“, „Fiziškas auklėjimas“, „Jaunoji karta“, „Pasaulio lietuvis“. 1936–1938 m. žurnalo „Trimitas“ redaktoriaus pavaduotojas. Išspausdino reportažų apie keliones po Europos šalis. 1941–1942 m. Vilniuje redagavo laikraštį „Naujoji Lietuva“. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1948 m. apsigyveno Australijoje. Nuo 1949 m. savaitraščio „Mūsų pastogė“ redakcijos darbuotojas, 1949–1950 m. ir 1952–1953 m. jo redaktorius.
Henrikas Vencevičius (1927)

Biografija

1945–1946 m. mokėsi Vilniaus partinėje mokykloje.
1944–1945 m. Ukmergės apskrities laikraščio „Tarybinis kelias“ redaktorius, nuo 1945 m. laikraščio „Tiesa“ Kaune, laikraščio „Tarybų Lietuva“ korespondentas. Nuo 1957 m. – Lietuvos radijo Propagandos redakcijos atsakingasis redaktorius, Lietuvos televizijos visuomeninių-politinių laidų vyriausias redaktorius.
Spaudoje rašė apie praeities kultūrinį palikimą, restauratorių darbus. Apybraižas ir straipsnius spausdino laikraščiuose „Tiesa“, „Valstiečių laikraštis“, žurnaluose „Švyturys“, „Jaunimo gretos“.
Karolis VIII Bonde

Biografija

Kilęs iš Švedijos bajorų giminės. Tėvas Knutas Tordsonas Bonde, motina Margarita Karsdoter.
Vyras, kuris stebi

Turinys

Eduardas, dar vadinamas Dodo – jaunas literatūros dėstytojas, kurio gyvenimui vis dar didelės įtakos turi jo tėvas, universiteto profesorius Alberto. Vaikystės traumos iki šiol turi įtakos jo santykiams su moterimis ir Dodo pomėgiui jas stebėti. Jis yra vedęs gražuolę Silviją, tačiau ši vieną dieną nieko nesakiusi tiesiog jį paliko. Dodo bando užmegzti ryšiį su savo studente Paskaze, su tėvo, kuris guli namuose sus sulaužyta koja, slauge Fausta, bet nei vienu atveju jam nieko nepavyksta, nes visose jo fantazijose karaliauja žmona Silvija...
Gintautas Venislovas

Biografija

Lankė Vilniaus 31-ąją vidurinę mokyklą ir 1980–1987 mokėsi „Ąžuoliuko" muzikos mokykloje. 1991–1995 choro dirigavimą studijavo Lietuvos muzikos akademijoje (doc. V. Miškinio klasė), o 1997 čia įgijo magistro laipsnį (vadovas doc. V. Miškinis). 1995 tobulinosi choro dirigavimo meistriškumo kursuose, kurie vyko Lietuvos muzikos akademijoje (vadovas Stuttgarto kamerinio choro ir simfoninio orkestro dirigentas F. Berniūsas).
Nuo 1991 G. Venislovas Vilniaus berniukų chorų „Ąžuoliukas“ chormeisteris, nuo 1993 „Ąžuoliuko" muzikos mokyklos vyresniųjų klasių berniukų choro ir dirigavimo mokytojas.
Nuo 1993 Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčios kamerinio choro „Brevis“ meno vadovas ir dirigentas. Choras parengė įdomių užsienio ir lietuvių kompozitorių kūrinių koncertinių programų, gieda bažnyčiose, koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje: Estijoje, Slovėnijoje, Belgijoje, Italijoje. 1996 tarptautiniame chorų konkurse Slovėnijoje (Maribore) „Brevis“ pelnė Grand Prix ir publikos prizus, o choro vadovas apdovanotas aukščiausiu dirigento prizu. Tų pačių metų tarptautiniame chorų konkurse Belgijoje (Maasmechelene) vilniškiai kamerinių chorų grupėje laimėjo pirmąją vietą. 1997 „Brevis“ sėkmingai pasirodė tarptautiniame chorų festivalyje Italijoje (Legnano), o tarptautiniame chorų konkurse Ispanijoje (Tolosoje) laimėjo keletą prizinių vietų. 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės konkurse Vilniuje „Brevis" gavo Grand Prix, o jo vadovas pripažintas geriausiu dirigentu. 1995 choras išleido audiokasetę.
G. Venislovas reiškiasi ir kaip kompozitorius. Sukūrė dainų, giesmių ir motetų, kameriniam chorui a cappella parašė „Missa brevis".
Nuo 1997 Vilniaus savivaldybės kamerinio mišriojo choro „Jauna muzika" chormeisteris – dirigentas. 1997 jis apdovanotas Lietuvos muzikų rėmimo fondo specialia premija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Barta

Barta - viena iš 9 pagrindinių gentinės Prūsijos žemių. Ši žemė buvo į pietryčius nuo Notangos ir Varmės (nuo jų skyrė Alna). Šiaurėje nuo Bartos buvo Nadruva, pietuose - Galinda. Žymiausia vietovė buvo Raistpilis (vėliau vokiečių Rastenburgas).
Kryžiuočiams užkariavus Pagudę ir įkūrus Heilsbergą iš čia buvo puolama Barta. 1245 m. buvo užimtas Rešlius.
XVI–XVII/XVIII a. šiaurinė jos dalis (Alnos žemupio dešiniųjų intakų upynas) sudarė pietvakarinę Mažosios Lietuvos dalį.
Ariogalos dvaras

Istorija

Vytauto laikais Ariogala buvo Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio dvaru. Rašytiniuose šaltiniuose dvaras vadintas Čechavos, Čehuvos, Čehovo, Čėchavos ir Čekavos vardais.
XVII a. dvaro jau nebebuvo, taip vadintas tik Tautvilų-Blinstrubų valdomas palivarkas.
XVIII a. pabaigoje dvarą valdė Šemetos (lenk. Szemiot). Tačiau 1863 m. sukilime dalyvavo du Šemetų sūnūs, jie buvo suimti, o dvaras sekvestruotas.
Naująją dvaro savininke 1868 m. tapo Lidija Miler, po jos mirties 1902 metais dvarą kartu su Daugėliškių ir Gaiželės palivarkais paveldėjo A. Mileris, kuris neva gyvenęs Prancūzijoje, o vienas iš dvaro valdytojų buvęs Belazaras. Kai kurių šaltinių teigimu vėliau dvaras priklausęs Morkui.
1940-1951 m. dvare įkurta vidurinė mokykla, o 1963 m. rekonstravus įsteigta Ariogalos tuberkuliozinė ligoninė.
Atkūrus nepriklausomybę dalis dvaro sodybos grąžinta broliams Morkiams, tačiau šie ją pardavė UAB „Hillcrest“ (įgaliotas asmuo Stasys Bružas).
Naukaimis

Žymūs žmonės

1907 m. sausio 20 d. (naujuoju stiliumi – vasario 2 d.) gimė kunigas Antanas Jakaitis.
Legenda apie Elą, Džoną ir Džeką

Turinys

Elas, Džekas ir Džonas – trys nevykėliai, dirbantys mafijai, bet nesugebantys atlikti elementariausių pavedimų, negana to, vienas jų serga amnezija. Pavedus egzekuciją, jie nužudo ne tą žmogų, o kuomet jiems patikima pasitikti autobusu atvykstančią Boso motiną, jie sugeba netyčia šią nužudyti. Norėdami išlikti gyvi, jie sukurpia planą kaip įduoti savo Bosą FTB.
Kropivnyckis

Istorija

Iki 1924 m. miestas vadintas Jelizavetgradu (rus. Елисаветград), vėliau (iki 1934 m.) Zinovjevsku (Зиновьевск), (iki 1939 m.) Kirovu (Кирово). 1939–2016 m. vadintas Kirovogradu arba Kirovohradu (Кировоград, Кіровоград). Tarybinio veikėjo Sergejaus Kirovo garbei vadintas miestas 2016 m. pervadintas apylinkėse gimusio ukrainiečių aktoriaus, dramaturgo Marko Kropyvnyckio garbei.
Kėdainių rajono apylinkės teismas

Kėdainių rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas Lietuvoje, Kauno apskrityje. Dirba 7 teisėjai. Etatų skaičius – 9; laisvi 2 etatai (2009 m. rugsėjo mėn.). Adresas – Didžioji g. 64, Kėdainiai, LT-57273. Kėdainių rajono apylinkės teismo išnagrinėtas baudžiamąsias ir civilines bylas apeliacine instancija peržiūri Panevėžio apygardos teismas.

Istorija

Teismo pirmtakas – Kėdainių rajono liaudies teismas. Sovietų okupacijos metais veikė teismo antstolių kontora prie Kėdainių rajono apylinkės teismo (l.e.p. vyresnioji teismo antstolė – R. Leonavičienė). Dirbo 4 antstoliai. Kontora nustojo veikti 2003 m. sausio 1 d.
2008 m. teismas išnagrinėjo 2988 civilinių ir 360 baudžiamųjų bylų.

Vadovybė, teisėjai

Teismo pirmininkas (nuo 2003 m. birželio 23 d.) – Vitalijus Kondratjevas (g. 1967 m.).
Teismo teisėjai – Henryta Gerdvilė, Algimantas Brigadierius, Audra Kriščiūnienė, Jūratė Petraškienė, Laima Šablevičienė, Ramyna Šidlauskienė, Bronius Varsackis.
Beata Marija Tiškevič

Biografija

Gimė Varšuvos priemiestyje Vilanove, Branickių rūmuose. Baigus vidurinę mokyklą dėl aristokratiškos kilmės turėjo problemų stojant į gimnaziją. Priimta tik tarpininkaujant Kultūros ir meno ministerijai, nes jau nuo 16 metų vaidino kine. Galvojo net stoti į gailestingųjų seserų licėjų Šimanove.
Kine debiutavo režisieriaus Antono Bohdzievičiaus filme „Zemsta“ Klaros vaidmenyje. Pastatytas 1956 m. jis ekranuose pasirodė tik 1957 m. rugsėjo 30 d. 1957–1958 m. studijavo Lodzės Valstybinėje aukštojoje teatro mokykloje, bet buvo pašalinta. Tik 1973 m. be egzaminų gavo Kultūros ir meno ministerijos aktoriaus diplomą.
Pirmojo aktorinio triumfo susilaukė 1964 m. vokietės Ingridos Rode vaidmeniu Aleksandro Fordo filme „Pirmoji laisvės diena“. Po to ją ne kartą kvietė filmuotis Vengrijos, VDR, TSRS režisieriai. 
1967 m. gegužės 13 d. ištekėjo už kino režisieriaus Andžejaus Vaidos ir vaidino trijuose jo filmuose. Bet 1970 m. išsiskyrė. 1970 m. liepos 5 d. ištekėjo už režisieriaus Andžejaus Oržechovskio, bet ir šios vedybos truko neilgai. Nuo 1977 m. trečiasis vyras Jacekas Padlevskis. Dukterys Karolina Vaida (g. 1967 m. kovo 29 d.) ir Viktorija Padlevska (g. 1977 m.) nuėjo motinos keliu ir tapo kino bei teatro aktorėmis.
1978 m. išvyko į Prancūziją, vaidino Klodo Leliušo filme „Edita ir Marselis“.
Pastaruoju metu teisėjauja jau penktoje TV programoje „Šokis su žvaigžde“.
FK Bežanija

Istorija

Klubo ištakos siekia 1921 m.
KK140

Maršrutas

Kelias prasideda Šakiuose, V. Kudirkos gatvėje, trišalėje sankryžoje su Kęstučio gatve. Eina per Šakių ir Kauno rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Lukšiai, Liepalotai, Lekėčiai, Kluoniškiai, Zapyškis, Dievogala, Virbališkiai, Ringaudai. Baigiasi Akademijoje, kai įsilieja į  A5  Kaunas–Marijampolė–Suvalkai  (E67 Helsinkis-Talinas-Ryga-Panevėžys-Kaunas-Varšuva-Vroclavas-Praha ). Prie Gerdžių kaimo kelias kerta Siesartį, nuo Rupinų kaimo iki Kačerginės eina palei Nemuną.
Lietuvos valstybinis komercinis bankas

Lietuvos valstybinis komercinis bankas – Lietuvos komercinis bankas, veikęs 1992–1998 m. Steigėjas – Lietuvos Respublikos Vyriausybė.

Istorija

Bankas įsteigtas 1992 m., reorganizavus Lietuvos banko komercinę dalį ir perėmus Lietuvos banko Akmenės, Alytaus, Anykščių, Birštono, Druskininkų, Centrinį, Ignalinos, Jonavos, Kauno, Klaipėdos, Kėdainių, Kretingos, Marijampolės, Mažeikių, Palangos, Panevėžio, Plungės, Rokiškio, Šiaulių, Šilutės, Švenčionių, Tauragės, Telšių, Ukmergės, Utenos, Vilkaviškio ir Žirmūnų skyrius.
1993 m. prijungtas Lietuvos valstybinis komercinis bankas „Vytis“. 1994 m. veikė 29 skyriai. 1994–1996 m. buvo pertvarkyta banko vidinė struktūra, taip pat atsirado naujų skyrių.
1998 m. bankas buvo likviduotas, o jo turtas atiteko Lietuvos taupomajam, Turto ir Lietuvos bankams.
Salto del Gvaira

Istorija

Salto del Gvaira įkurta 1959 m. Gvairos krioklio pašonėje (nuo jo ir kilo vietovės pavadinimas). Pradžioje tai buvo nedidelė kolonija Hernanadrijaso apygardos sudėtyje, bet 1973 m. tapo apygardos centru, o 1974 m. – miestu ir departamento centru. Iki 1982 m. buvo turistiniu centru, bet po to Gvairos krioklys buvo užlietas Itaipu tvenkinio.
GFS Panaitōlikós

Istorija

Klubas įkurtas 1926 m. 1975 m. debiutavo Graikijos elitinėje futbolo lygoje, bet joje neįsitvirtino. 
Pastaraisiais metais vėl dalyvauja Superlygos pirmenybėse.
Šemacha

Istorija

Senovėje Šemacha buvo istorinės Širvano valstybės, o vėliau Širvano chanato sostine.
Heraklis (žvaigždynas)

Mitai

Žvaigždynas pavadintas graikų didvyrio Heraklio vardu dėl savo didingumo.