Giovanni Pierluigi da Palestrina

Biografija

Džovanis Pierluidžis gimė 1525 arba 1526 m. Palestrinos miestelyje netoli Romos (kita versija – Romoje). Tikras jo vardas nėra tiksliai nustatytas. Pavardė, jeigu ją turėjo, nežinoma. Paprastai kompozitorius žinomas pravarde nuo gimtojo miesto – Palestrina. 1537 m. jis minimas choro berniuku Romos Švč. Marijos Didžiojoje bažnyčioje, kur mokėsi muzikos. Jo mokytojais buvo prancūzai, tuo metu choro vadovai, Robin Allapert ir Fimin Lebel. Nežinoma, kada būsimasis kompozitorius ten atvyko ir kiek prabuvo laiko. 1544 m. jis užėmė vargonininko vietą Šv. Agapito bažnyčioje Palestrinos mieste. 1547 m. birželio 12 d. vedė vietinę merginą Lucrezia Gori, su kuria gyvenimo metu susilaukė 3 sūnų: Rodolfo (1549), Angelo (1552) ir Iginio (1558). 1551 m. kompozitorius iš Palestrinos buvo iškviestas dainuoti ir būti choro vadovu Džulijos kapeloje (Cappella Giulia) Šv. Petro bazilikoje. Iš pradžių mokė berniukų chorą dainuoti. 1553 m. buvo pakeltas į kapelmeisterius. 1554 m. išleisti pirmi Palestrinos kūriniai – tomas mišių, dedikuotų popiežiui Julijui III-ajam. Gali būti, kad popiežius ir kompozitorius turėjo ryšių, nes Julijus III-asis vienu metu buvo Palestrinos miesto vyskupu. 1555 m. pasirodė pirmas Palestrinos madrigalų leidimas.
1555 m. sausį Palestrina pradėjo dainuoti Siksto koplyčios chore. Gali būti, kad tuo pasirūpino popiežius Julijus III-asis, nes Palestrina buvo vedęs ir negalėjo pagal taisykles dainuoti Siksto koplyčioje. Be to, skiriant į šį postą, nebuvo atsiklausta kitų choristų nuomonės. 1555 m. kovą mirė Julijus III-asis, o sekantis popiežius Marcelis II-asis mirė po dar trijų savaičių (popiežius, kurio vardu pavadintas Palestrinos garsiausias kūrinys – „Popiežiaus Marcelio mišios“). Po to valdęs popiežius Paulius IV-asis atnaujino taisyklę, kad Siksto koplyčioje negali dainuoti vedę vyrai ir Palestrina, kartu su dviem kitais giedotojais, buvo atleistas iš pareigų, skiriant jam menką pensiją. 1555 m. spalio 1 d. Palestrina pradėjo dirbti Laterano Šv. Jono  bazilikoje kapelmeisteriu. 1560 m. jis nesutarė su bažnyčios vadovybe dėl užmokesčio ir 1561 m. pradėjo dirbti analogiškame poste Švč. Marijos Didžiojoje bažnyčioje. 1563 m. pasirodė pirmoji išleista Palestrinos motetų knyga. 1564 m. vasarą jis dirbo kardinolui Ipolitui II d’Estė, koordinavo muzikinius renginius Vila d'Estė Tivolyje.
1566 m. Palestrina paliko Švč. Marijos Didžiąją bažnyčią ir įsidarbino Seminario Romano seminarijoje, kurioje mokėsi jo sūnūs. Joje kompozitorius dirbo iki 1571 m. Tarpais dirbdavo kardinolui Ipolitui II d’Estė. 1568 m. jam imperatorius Maksimilijonas II-asis pasiūlė prestižinį kapelmeisterio postą Vienoje, bet buvo nesutarta dėl atlygio. Maždaug tuo metu Palestrina pradėjo palaikyti ryšius su Mantujos hercogu Giuljelmu I Gonzaga. Susirašinėjimo metu išliko vieninteliai Palestrinos laiškai. Kompozitorius pasirašinėjo Giovanni Petraloysio ir tik viena kartą Palestrina. Kompozitorius sukūrė keletą mišių hercogo koplyčios chorui. 1571 m. Palestrina vėl tapo Džulijos kapelos vadovu Šv. Petro bazilikoje. 1572 m. maro metu Palestrina neteko brolio Silos ir sūnaus Rodolfo. Kitas sūnus Andželas mirė sekančio maro metu 1572 m. Toks pat likimas ištiko kompozitoriaus žmoną 1580 m. Po jos mirties Palestrina buvo pradėjęs ruoštis tapti dvasininku, tačiau persigalvojo ir 1581 m. vedė antrą kartą. Antrąja žmona buvo pasiturinti našlė Virgina Dormoli. Šiuo laikotarpiu Palestrina pradėjo dažniau publikuoti savo kūrinius. Taip pat rašė muziką kitoms Romos bažnyčioms. Turėjo pasiūlymų ir galimybių kraustytis dirbti atgal į Švč. Marijos Didžiąją bažnyčią, į Mantują, Palestrinos miesto katedrą. Kompozitorius mirė 1594 m. vasario 2 d. nuo pleurito. Palaidotas Naujojoje koplyčioje Senojoje Šv. Petro bazilikoje. Antkapio inskripcijoje vadinamas muzikos princu (Joannes Petrus Alyiius Praenstinus Muzisae Princeps).

Popiežiaus Marcelio mišios

„Popiežiaus Marcelio mišios“ (Missa Papae Marcelli) įvardijamos garsiausiu Palestrinos kūriniu. Iš ankstyvosios Europos ir renesanso muzikos yra vienas iš dažniausiai atliekamų kūrinių. Mišių sukūrimo legenda siejama su Palestrinos, kaip „bažnytinės muzikos išgelbėtojo“, vardu. Po Palestrinos mirties pradėjo sklisti gandai, esą jis išgelbėjo polifoninę muziką nuo pašalinimo iš bažnyčių. Šią legendą įtvirtino Agostino Agazzari 1607 m. traktate. Esą Tridento susirinkime buvo svarstoma kontrreformacinė katalikų bažnyčios politika ir buvo pasiūlyta uždrausti atlikti polifoninius kūrinius bažnyčiose, nes šie, savo sudėtingumu, yra nesuprantami eiliniams tikintiesiems ir tik atitolina juos nuo tikėjimo. Taip pat, liturginiai tekstai esą sunkiai arba visai nepritaikomi prie polifoninių kūrinių ir sudaro nerišlių balsų skambesį. Buvo siūloma bažnyčiose palikti giedoti paprastas, homofoninės melodijos dainas. 
Polifoninės muzikos gerbėjai, tarp kurių kardinolas Carlo Borromeo, paprašė Palestrinos, kad jis pateiktų tris kūrinius, kurie geriausiai galėtų parodyti polifoninės muzikos tinkamumą. „Popiežiaus Marcelio mišias“ kardinolai išrinko geriausiu kūriniu ir jos įtikino Tridento susirinkimo dalyvius polifoninės muzikos verte. Iš tikro Tridento susirinkimo dokumentuose šios mišios niekur neminimos ir yra spėjimų, kad jos galbūt visai nebuvo klausomos susirinkime, o dalyviai ne vien iš Palestrinos mišių galėjo susidaryti nuomonę apie polifoninės muzikos reikalingumą. 
Mišios pirmąkart publikuotos 1567 m., t. y. 4 metai po Tridento susirinkimo. Pats popiežius Marcelis II mirė 1555 m. Pagal stilistinius ir kompozicinius mišių bruožus, manoma, kad jos sukurtos iki 1562 m. ir tikriausiais visgi turėjo ryšį su Tridento susirinkimu. Gali būti, kad mišios išties sukurtos 1556 m. iškart po popiežiaus Marcelio II mirties. Skirtingai nuo susirinkime iškeltų polifoninės muzikos trūkumų, Palestrinos kūryba buvo aiški, žodžiai išdėstyti suprantamai. Legendą apie polifoninės muzikos „išgelbėjimą“ dar labiau įtvirtino XIX a. katalikų dvasininkas, vienas įtakingiausių Palestrinos kūrybos tyrinėtojų Giuseppe Baini. Mišių kai kurias kompozicines ypatybes galima paaiškinti tuo, kad jos nebuvo paremtos parodija, t. y. anksčiau parašytu paprastesnės formos kūriniu ar kito kompozitoriaus mišiomis, o buvo sukurtos visiškai naujai.
„Popiežiaus Marcelio mišios“ yra šešių balsų, tačiau keletą amžių po to jos buvo atliekamos iškreipta forma. Prie to prisidėjo apie 1590 m. neautorizuotas mišių leidimas, kuriame buvo nurodyti 4 balsai. Dar labiau šį mišių išdėstymą įtvirtino 1619 m. išleistas populiarus keturių balsų Giovanni Francesco Arenio variantas. 1609 m. Francesco Soriano išleido mažiau žinomą aštuonių balsų mišių variantą. Arenio ir Soriano abu buvo Palestrinos pasekėjai. 1917 m. vokiečių kompozitorius Hans Erich Pfitzner paskyrė operą „Palestrina“ vien mišių sukūrimo legendai apdainuoti.