Slanimas

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestas

Manoma, kad Slanimas galėjo būti įkurtas X a. pabaigoje, o nuo 1252 m. jis jau yra minimas rašytiniuose šaltiniuose. 1276 m. miestas pateko į Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sudėtį. Gedimino vyriausiasis sūnus Mantvydas 1340 m. Slanimą pavertė savo kunigaikštystės sostine. 1410 m. liepos 15 d. Slanimo pulkas dalyvavo Žalgirio mūšyje prieš kryžiuočius. 1507 m. Slanimas tapo Naugarduko vaivadijos Slanimo pavieto centru. Valdovas Žygimantas Senasis 1532 m. miestui suteikė savivaldos – magdeburgo teises, o jo sūnus Žygimantas Augustas Vilniuje išleido privilegiją leidžiančią Slanimui rengti dvisavaitines muges. 1591 m. sausio 4 d. Zigmantas Vaza atnaujino miesto magdeburgo teises. Miestui suteiktas herbas – auksinis liūtas su dvigubu kryžiumi žydrame fone, simbolizuojantis Slanimo priklausomybę Sapiegų giminei, kurios vienas žymiausių atstovų – Lietuvos didysis kancleris Leonas Sapiega nuo 1581 m. ėjo Slanimo seniūno pareigas. 1641 m. Vladislovas IV Slanimui suteikė privilegiją išgrįsti gatves, įsirengti miesto (turgaus) aikštę ir nustatė prekybos mokesčius. 1645 m. iš Vilniaus į Slanimą buvo pakviestos bernardinės, pirmoji atvyko Teklė Sapiegaitė, kuri fundatorės valia tapo pirmąja šio vienuolyno vyresniąja. T. Sapiegaitę iš Vilniaus čia atlydėjo ir dvi fundatorės seserys – Florencija ir Ludvika bei Kristina Vainiūtė ir Benigna Lukovskytė. Kontempliatyvios regulos vienuolyno seserys užsiėmė merginų auklėjimu. Slanimas labai nukentėjo nuo XVII amžiaus vidurio iki II pusės vykusių karų su Švedija ir Rusija – vadinamojo „tvano“, metu. 1669 m. valdovas Mykolas Kaributas Višnioveckis atnaujino visas turėtas Slanimo miesto teises.

Generalinių seimelių vieta

Po 1569 m. Liublino unijos susikūrus Abiejų Tautų Respublikai Slanime iki 1685 m. vyko generaliniai Lietuvos senatorių ir vaivadijų bei pavietų atstovų suvažiavimai. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorija čia rinkdavosi aptarti ir suderinti bendrų krašto reikalų tris kartus per metus, likus dviems savaitėms iki kelionės į bendrą Abiejų Tautų Respublikos Seimą. Pradžioje dėl teisės rengti generalinius suvažiavimus Slanimas konkuravo su Valkavisku, kuriam tokią privilegiją 1576 m. buvo suteikęs valdovas Steponas Batoras. Tačiau Slanimo seniūno Leono Sapiegos, supratusio tokių renginių svarbą jo miestui pastangomis ir valdovo Zigmanto Vazos 1631 m. privilegija, ši teisė galutinai atiteko Slanimui.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Slanimas taip pat buvo pavieto seimelių, kuriuose buvo renkami atstovai į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir Vyriausiąjį Lietuvos Tribunolą. Mieste kartą metuose vyko pavietų bajorijos surašymai.

„Šiaurės Atėnai“

Slanimo aukso amžiumi galima vadinti kunigaikščio Mykolo Kazimiero Oginskio (1728–1800) valdymo metus, kurio nuosavybėn šis miestas pateko 1761 m. vedus Mykolo Antano Sapiegos (1711–1760) našlę Aleksandrą Čartoriską (1730–1798). Tapęs Slanimo seniūnu M. K. Oginskis pasistatė čia puošnią rezidenciją, kurioje 1764–1784 m. aktyviai veikė kunigaikščio įkurta muzikos mokykla, orkestas, dvi operos trupės ir 2 tūkstančių vietų operos teatras. Tuomet rūmai amžininkų buvo vadinami „mūzų dvaru“, o Slanimo miestas – „Šiaurės Atėnais“. 1777 m. M. K. Oginskis Slanime įkūrė spaustuvę. Kunigaikščio pastangomis per Polesės pelkes buvo nutiesti du keliai, jungę Pinską su Slanimu bei Voluine. Slanimo miesto ekonominė reikšmė dar labiau išaugo M. K. Oginskio asmeninėmis lėšomis ir rūpesčiu, jo patikėtiniui Motiejui Butrimavičiui (1745–1814) talkinant, nutiesus 54 km. ilgio Juodąją ir Baltijos jūras jungiantį kanalą. 
Slanime ir jo apylinkėse 1794 m. Tado Kosciuškos sukilimo dalyviai sėkmingai priešinosi carinės Rusijos kariuomenei.
Per 1795 m. Trečiąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą Slanimas atiteko Rusijos imperijai ir tapo Slanimo gubernijos sostine.

Kultūros paveldas

Permainingą miesto istoriją atspindi ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikotarpio architektūra. Greta 1500 m. įsiteigtos parapinės katalikų bažnyčios čia buvo pastatyta cerkvių, dvi sinagogos ir mečetė. Ypač daug statyta XVII amžiuje. Įsteigti ir pastatyti bernardinų, bernardinių, Laterano kanauninkų, benediktinių, domininkonų, jėzuitų vienuolynai su bažnyčiomis.