Stačiatikybė

Istorija

Ortodoksų Bažnyčia formavosi Antikos graikų kultūrinėje zonoje, pirmiausia Viduržemio jūros baseino rytinėje pusėje.
Pasak ortodoksų teologijos, Bažnyčia kaip šventas, visuotinis ir apaštališkas darinys įkurta Švč. Trejybės sekminių, (gr. πεντηκοστή) dieną, kai Šventoji Dvasia nužengė ant apaštalų (Apd 2, 41-47). Nuo to laiko egzistuoja apaštališkos tradicijos perėmimas, realizuojamas per rankos pridėjimo (chirontijos) slėpinį: vykdyti slėpinių (sakramentų) ir Eucharistijos šventimą gali tik žmogus, priėmęs chirontiją. Pirmąją chirontiją galėjo vykdyti tik apaštalai, o po apaštalų – tik vyskupai, priėmę chirontiją iš apaštalų, po to – tik vyskupai, priėmę chirontiją iš vyskupų, priėmusių chirontiją iš apaštalų ir t. t. Kitaip tariant, bet koks kunigo įšventinimas vyksta perduodant apaštalų vykdytą rankos pridėjimą.
Apaštalų ir jų pasekėjų skelbiama krikščionybė iš Palestinos išplito visoje Romos Imperijoje. Netrukus atsiradus kitiems judėjimams, skelbusiems save Kristaus mokymu (tokiems kaip gnosticizmas, arijonizmas, nestorianizmas), norėdama nuo jų atsiriboti, Bažnyčia pasivadino „ortodoksų“ („tikrojo tikėjimo“, „teisingo šlovinimo“), savo mokymą vadino „ortodoksija“ (lietuviškas terminas „stačiatikybė“ atsirado Lietuvos netikinčiųjų tarpe, atspindi liaudišką tikėjimo sampratą: esą katalikai sėdi, o stačiatikiai garbina Dievą stovėdami
Ortodoksinis mokymas buvo tikslinamas Visuotiniuose Bažnyčios susirinkimuose. Ortodoksai visuotiniais pripažįsta 7 susirinkimus, įvykusius iki schizmos.
Istoriškai iškilo penki krikščionybės sklaidos centrai: Roma, Konstantinopolis, Aleksandrija, Antiochija, Jeruzalė. Jie IV Visuotiniame susirinkime sudarė vadinamąją pentarchiją, penkių patriarchų valdžią, kurioje kaip pirmas tarp lygių svarbiausias buvo Romos vyskupas, popiežius, šv. Petro įpėdinis. Pentarchija nunyko formuojantis vietinėms autokefalinėms Bažnyčioms, ir atsirado įtampa tarp popiežiaus, pabrėžusio savo pirmumą, ir vietinių Bažnyčių, pabrėžusių jo lygybę kitų patriarchų atžvilgiu.
1054 metais įvykus Bažnyčios skilimui tiek Vakarai, tiek Rytai įsikibo to paties termino, „katalikai“ tapo bendresnis terminas Romos bažnyčiai, o „ortodoksai“ liko Bizantijai, nors abi Bažnyčios save laiko tiek katalikiškomis („visuotinėmis“), tiek ortodoksiškomis („tikrojo tikėjimo“).
Skirtingai nei katalikybėje, Ortodoksų Bažnyčioje nėra vienos bažnyčios galvos (gr. κεφαλή), kuri galėtų kalbėti visos bažnyčios vardu (plg. popiežiaus kalbėjimas ex cathedra). Bažnyčios katalikiškumas yra suvokiamas kaip visuotinumas ir vienybė bendrame eucharistijos šventime, t. y. katalikiškumas realizuojamas ne tiek per hierarchiją, o eucharistijos šventimo metu. Kiekviena tikinčiųjų bendrija, galinti būti savarankiška, yra skelbiama autokefaline, t. y. visiškai savarankiška ir neatskaitinga jokiai aukštesnei hierarchijai (autokefaliją suteikia jau egzistuojančios autokefalinės Bažnyčios). Tačiau kartu visi savarankiškų bendrijų nariai sudaro vieną bendruomenę, vieną Bažnyčią.
Paskutinė Ortodoksų Bažnyčia, gavusi autokefalijos statusą – Amerikos Ortodoksų Bažnyčia (1970 m.).
Šiuo metu yra 3 valstybės, kurios pripažįsta ortodoksų tikėjimą kaip oficialią valstybinę religiją: Graikija, Suomija (kartu su liuteronybe) ir Gruzija.

Praeitis

Ortodoksinė krikščionybė padarė didelę įtaką Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kultūrai – iki unitų paplitimo LDK, ortodoksinė krikščionybė buvo populiariausia religija šioje šalyje, o senoji bažnytinė slavų kalba ir priėmus katalikybę liko viena iš oficialių LDK kalbų.
Istoriškai ortodoksų krikščionybė Lietuvą pasiekė daug anksčiau, nei katalikybė . X amžiaus pabaigoje tuomet dar nesusiformavusios Lietuvos valstybės teritorijoje Konstantinopolio patriarchatas įsteigė Polocko ir Mozyrės vyskupijas, pavaldžias Kijevo metropolijai. Archeologiniai duomenys rodo, jog XII a. ortodoksija buvo išplitusi Nemuno, Vilnelės, Dauguvos, Pripetės upių baseinų teritorijoje
XII–XIII amžiuje nemažai lietuvių kunigaikščių buvo priėmę ortodoksiją, tarp jų paminėtini vyriausias Mindaugo sūnus Vaišelga, įsteigęs Laurušavo vienuolyną, Pskovo kunigaikštis Daumantas (galimai irgi Mindaugo sūnus žr. Daumantas (Ldk)), kuris Ortodoksų Bažnyčioje pripažintas šventuoju, taip pat Lietuvos Didysis Kunigaikštis Švarnas.
Apie 1291–1300 metus Konstantinopolio patriarchato pavedimu įkurta Lietuvos Metropolija. Būtent Lietuvos metropolitas (gr. μητροπολίτης Λιτβων) palaimino Gediminą būti Lietuvos Didžiuoju Kunigaikščiu.
XIV amžiujе didėjo konkurencija tarp Maskvos kunigaikštystės ir LDK dėl rusų žemių suvienytojos statuso. 1375 metais Kiprianas paskelbtas metropolitu Kijevo, Lietuvių ir Rusų, atsirado įtampa tarp Maskvos ir Vilniaus, abi kunigaikštystės norėjo turėti atskirą metropoliją. Nuo 1378 iki 1458 metų abi valstybės priklausė Kijevo ir Visos Rusios metropolijai, su centru Lietuvoje, toliau Lietuvos metropolitai titulavosi Kijevo, Galicijos ir Visosios Rusios metropolitais, o 1461 metais atskirtos Maskvos metropolijos vadovas titulavosi Maskvos ir Visos Rusios metropolitu.
Kijevo (LDK) metropolija buvo pavaldi Konstantinopolio patriarchatui. Jos likimas glaudžiai susijęs su popiežiaus ir Konstantinopolio patriarcho konfliktu.
1054 metais įvykusi schizma tarp katalikų ir ortodoksų šias jas supriešino. Santykiai ypač pablogėjo po IV Kyžiaus žygio 1204 metais, kai kryžiuočiai užėmė ir nusiaubė Konstantinopolį. Lietuvos kunigaikštis Vytautas siekė suvienyti krikščionių jėgas kovoje su musulmonais, skatino derybas. 1438 metais Bažnyčios pasirašė Florentijos uniją, tačiau katalikai Konstantinopolio karine jėga neparėmė ir 1453 metais Bizantiją užkariavo Osmanų Imperija.
Daugelis Rytų Bažnyčios hierarchų tvirtino, esą unija pasirašyta vykdant spaudimą ir neigė jos legitimumą. Šitaip 1448 metais Maskvos metropolija, pasmerkusi unija, faktiškai tapo visiškai nepriklausoma.
1589 metais Konstantinopolio patriarchatas suteikė Maskvos metropolijai autokefaliją. Maskvos metropolija tapo patriarchija.
1596 metais Kijevo, Galicijos ir Visos Rusios metropolitas, pavaldus Konstantinopolio patriarchui, pasirašė Bresto uniją ir prisijungė prie Katalikų Bažnyčios, o su tuo nesutikę tikintieji 24 metams liko be metropolito. 1620 metais vėl paskirtas Konstantinopoliui pavaldus metropolitas. 1686 metais Konstantinopolio patriarchas perdavė Kijevo metropoliją Maskvos patriarchato pavaldumui.
Dalis buvusios Lietuvos metropolijos teritorijos 1923 buvo gražinta Konstantinopoliui kaip Lenkijos Ortodoksų Bažnyčia ir 1925 metais jai suteikta autokefalija.

Dabartis

Šiuo metu Vilniaus ir Lietuvos vyskupija yra Maskvos patriarchato dalis. Šiam patriarchatui autokefaliją 1589 m. suteikė Konstantinopolio patriarchas.
Lietuvoje yra daugiau nei 55 cerkvės (žr. Lietuvos cerkvės). Didžiausias krikščionių ortodoksų tikėjimo centras Lietuvoje yra Vilniaus Šv. Dvasios vienuolyno bažnyčia, kurioje palaidoti šventųjų Vilniaus kankinių palaikai. Ypač vertinga laikoma Dievo Motinos ikona, beveik 400 metų (apie 1530–1915) gerbta Surdegio ortodoksų vyrų Šv. Dvasios vienuolyne, dabar esanti Pskovo (Rusija) Šv. Didžiojo kunigaikščio Aleksandro Neviškio šventykloje ir Kauno Apreiškimo cerkvėje.
Daugumoje Lietuvos parapijų šiuo metu, kaip ir slaviškose valstybėse, liturgijoje naudojama bažnytinė slavų kalba. Tačiau yra žinoma, kad anksčiau liturgija vykdyta lietuviškai .
Nuo 2005 m. Vilniaus Šv. kankinės Paraskevės cerkvėje sekmadieninais, 9 valandą ryto, liturgija vėl vyksta lietuvių kalba.

Slėpiniai (sakramentai)

Tai, kas Vakaruose tradiciškai vadinama „sakramentais“, Ortodoksų Bažnyčioje yra vadinama „Šventaisiais Slėpiniais“ (gr. mysterion). Slėpiniai laikomi Dievo įsteigta priemone, padedančia siekti teozės. Tikslus Slėpinių skaičius nenustatytas bei neapribotas, tačiau dėl protestantizmo plitimo Vakarų Europoje, ortodoksų katekizmuose nuo XVII amžiaus išskiriami septyni slėpiniai: krikštas, patepimas mira (sutvirtinimas), atgaila, ligonio patepimas, eucharistija, santuoka, kunigystė (chirontija). Skirtingai nei katalikybėje, vienas ir tas pats tikintis turi galimybę priimti visus Slėpinius, nes kunigystė yra suderinama su santuoka. Kitas skirtumas – patepimas mira (sutvirtinimas) teikiamas iškarto po krikšto (praktiškai tėra daroma kelių minučių pertrauka). Tikima, jog krikštas nuplauna nuodėmes, o patepimas mira, kurį Apaštalų Darbų knygoje iš pradžių keitė apaštalo rankos pridėjimas, suteikia žmogui Šventosios Dvasios dovanas, todėl laikomasi Naujojo Testamento praktikos ir šie du slėpiniai teikiami kuo greičiau vienas po kito.
Krikščionių ortodoksų gyvenimo centre – Eucharistijos (gr. eucharistia – dėkojimas), arba švč. Komunijos Slėpinys, įsteigtas paties Jėzaus Kristaus. Eucharistija yra Dieviškosios Liturgijos proceso kulminacija. Tikima, jog liturgijos metu Šventosios Dvasios veikimu duonoje ir vyne įsikūnija pats Kristus, ir duonos bei vyno pavidalu tikintieji priimama tikrą Kristaus Kūną ir Kraują, taip tapdami su juo viena.
Komunijai yra ruošiamasi pasninkavimu, maldomis bei išpažintimi (prieš komuniją reikia atlikti atgailą). Tikintysis taip pat turi būti priėmęs krikštą bei patepimą mira.

Dvasininkija

Celibatas nevienuolių kunigų yra laisvai pasirenkamas, tačiau, jei kunigas nusprendžia vesti, tai privalo padaryti iki subdiakonato šventimų. Jei diakonas ar kunigas lieka našlys, tokiu atveju antrą kartą vesti negali: jis automatiškai lieka celibatininku arba gali duoti vienuoliškus įžadus.

Liturgija

Ortodoksų Bažnyčioje yra švenčiama „Dieviškoji liturgija“ (gr. θεία λειτουργία).
Egzistuoja trys Dieviškosios liturgijos variantai: Šv. Jokūbo (I a.), Šv. Bazilijaus Didžiojo (IV a.), šv. Jono Auksaburnio (V a.), šv. Bazilijaus liturgija tam tikra prasme yra sutrumpinta ir menkai pakeista Šv. Jokūbo liturgija, o šv. Jono auksaburnio – sutrumpinta Bazilijaus liturgija. Tokiu būdu ortodoksų liturginė tradicija siekia Kristaus ir apaštalų laikus ir išliko menkai pakitusi iki mūsų dienų. Šv. Jokūbo liturgija švenčiama Jeruzalėje per šventes, kitur dažniausiai naudojama šv. Jono Auksaburnio liturgija.
Liturgija – 3 dalių (pasiruošimo liturgija; katechumenų; ištikimųjų). Liturgija švenčiama tikintiesiems stovint, nors yra ir suoliukai, skirti negalintiems stovėti (seniems, sergantiems, pavargusiems).
Liturginė kalba priklauso nuo regiono. Graikijoje naudojama koinė graikų kalba, Gruzijoje – senoji gruzinų kalba, slavų kraštuose naudojama bažnytinė slavų kalba ir t. t.
Svarbų vaidmenį liturgijoje užima giedojimas. Dvasininkai gieda visą liturgiją, ir melsdamiesi, ir skaitydami Evangeliją, o jiems pritaria choras bei tikintieji.
Kaip ir per Paskutinę Vakarienę, tikintieji Komuniją priimama duonos ir vyno pavidalu. Tam, kad nė lašelis vyno ir nė kruopelė duonos netyčia neliktų nesuvartota, jau po komunijos tikintieji gauna „šilumą“: dažniausiai pagrindinės patalpos gale vaišinama šiltu, vandeniu skiestu vynu ir prosforos (specialios baltos duonos) gabaliukais.
Ortodoksinės liturgijos esmė – anapus laiko ir erdvės vykstantis susijungimas su Dievu ir tikinčiųjų susijungimas Dieve.
Po liturgijos, priklausomai nuo regiono tradicijų, vyksta „agapė“ – bendri pietūs ar vakarienė. „Agapės“ ir eucharistijos atskyrimas prasidėjo dar šv. Pauliaus laikais, kai pradėjo formuotis tradicija švč. Komuniją priimti tuščiu skrandžiu (žr. 1 Kor. 11).

Kalendorius ir laikas

Kalendoriaus ir laiko skaičiavime krikščionių ortodoksų Bažnyčia remiasi apaštalų laikais vyravusia tradicija.
Dauguma autokefalinių bažnyčių atmeta katalikų popiežiaus Grigaliaus XIII-ojo inicijuotąkalendoriaus reformą ir tebenaudoja Julijaus kalendorių. Dėl to stačiatikių religinių švenčių datos pasaulietiniame kalendoriuje nėra pastovios. Stačiatikiai Kalėdas švenčia sausio 7 d., o ne gruodžio 25 d. (iki 1900 m. tai buvo sausio 6 d., o po 2100 m. bus sausio 8 d.). Dėl Velykų datos skaičiavimo metodikos katalikų ir stačiatikių Velykų data kartais sutampa, kartais skiriasi visu mėnesiu (stačiatikių Velykos gali būti balandį arba gegužę, tačiau niekada nebūna kovą).
Laikas skaičiuojamas pagal Biblijos tradiciją, aptinkamą jau pirmame Pradžios knygos skyriuje – dienos pradžia laikomas vakaras. Kasdienių patarnavimų ciklas prasideda vakare, po Valandų skaitymo vyksta vakarinės pamaldos, o baigiasi ciklas Dieviškosios Liturgijos šventimu, prasidedančiu kitą rytą, iki pietų.
Šitoks laiko skaičiavimas pasitelkiamas ir Evangelijoje, pvz., kai teigiama, jog Kristus mirė 6 valandą, t. y. per pietus.
Palyginus su kitomis krikščionybės kryptimis, ortodoksai daug laiko praleidžia pasninkaudami. Reguliariai pasninko laikomasi kiekvieną trečiadienį ir penktadienį (išskyrus šventes), taip pat yra 4 ilgi pasninkų laikotarpiai. Šis pasninko režimas yra išlikęs nuo apaštalų laikų. Seniausias mus pasiekiantis jį aprašantis šaltinis yra Didachė, I amžiuje parašytas „Dvylikos apaštalų mokymas”, kai kurių Bažnyčios Tėvų įtraukinėtas į Naujojo Testamento kanoną.

Misiologija ir ekumenizmas

Bizantiškai misiologijai būdingas „trikalbės erezijos“ smerkimas, pasak kurios Šventasis Raštas ir Liturgija gali būti tik lotynų, graikų ir hebrajų kalbomis. Krikščionių ortodoksų misionieriai nuo ankstyvųjų laikų savo darbą pradėdavo rašybos sistemos kūrimu ir šventųjų tekstų vertimu į vietinę kalbą. Taip atsirado kirilica, senoji gruzinų kalba ir t. t.
Bet kokios krikščionių ortodoksų misijos galutinis tikslas – naujos nepriklausomos, autokefalinės Bažnyčios sukūrimas. Autokefaliją suteikia jau egzistuojančios autokefalinės Bažnyčios, kai naujos (būsimos) autokefalijos tikintieji yra tam pasiruošę.
Krikščionių ortodoksų Bažnyčios istorijoje nebuvo Vakarų protestantizmo bei reformacijos/kontrreformacijos judėjimų analogų. Atskilimai dažniausiai būdavo smulkūs ir vyko ne dėl teologinių klausimų, o dėl politinių-administracinių problemų (dalies dvasininkų noras savavališkai paskelbti autokefaliją, kaip, pavyzdžiui, atskilusių Ukrainos bendruomenių atveju, arba dalies tikinčiųjų įsikibimas į vietinius papročius, nesusijusių su ortodoksine dogmatika, kaip sentikių atveju).
Kertinis ortodoksų ir katalikų dogmatikos skirtumas yra filioque klausimas. Krikščionių ortodoksų teigimu, Šventoji Dvasia kyla iš Tėvo, o tie, kurie teigia, jog ir iš sūnaus (t. y., visų pirma, katalikai) nėra tikrojo tikėjimo, nes savo pataisymais iškraipo Nikėjos-Konstantinopolio tikėjimo išpažinimą.
Šiuo metu beveik visos autokefalinės Bažnyčios yra tarpkonfesninės Pasaulio bažnyčių tarybos, sukurtos 1961 m., narės. Taip pat jos dalyvauja ekumeniniame dialoge su katalikų ir anglikonų bažnyčiomis.