google/wiki40b huggingface dataset:
Gemologija

Gemologija – mineralogijos šaka, apimanti papuošalų ir brangakmenių tyrimus ir savybių, vertės, tikrumo nustatymą. Viena iš gemologijos užduočių nustatyti metodus kaip atskirti natūralius brangakmenius nuo sintetinių ir imitacijų. Gemologai tiria akmens fizines savybes, skaidrumą, svorį, nušlifavimo kokybę bei kitas savybes ir pagal tai gali nustatyti akmens vertę.
Gemologija neturi nieko bendro su ezoteriniais akmenų poveikio nustatymais, gydymu akmenimis.
Pasaulyje egzistuoja daug gemologų asociacijų ir profsąjungų.
Kai kurie gemologai specializuojasi tik tam tikroje srityje – briliantai, safyrai, rubinai ir panašiai. Šiais laikais gemologų paslaugų paklausa labai išaugo dėl sintetinių brangakmenių gamybos (pvz., cirkono, moisonito), nes nekvalifikuotas asmuo neatskirs dirbtinio akmens nuo tikro.
JAV valstijų šikšnosparniai

JAV valstijų šikšnosparniai – 2011 m. vasario mėnesį bent 3 JAV valstijos turėjo oficialų valstijos šikšnosparnį kaip valstijos atributą.
2007 m. Šiaurės Karolinos asamblėja svarstė įstatymo projektą, kuris turėjo paskelbti Rafinesko ausylį (angl. Rafinesque's big-eared bat; lot. Corynorhinus rafinesquii) oficialiu valstijos simboliu.
Projektas buvo patvirtintas balsų santykiu 92-15, bet užgeso valstijos senate.
Michailas Jefremovas

Biografija

Gimė 1963 m. lapkričio 10 d. Maskvoje į teatro aktorių šeimoje. Jo tėvas – Olegas Jefremovas, motina – aktorė Ala Pokrovskaja, senelis – operos režisierius Borisas Pokrovskis.
1982–1984 metais tarnavo sovietų armijoje.
1987 metais jis baigė Maskvos dailės teatro mokyklą ir vadovavo teatro studijai „Современник-2“.
2009 metais Jefremovas vedė Channel One televizijos laidą „Жди меня“.
Amaltėja (palydovas)

Atradimas

Amaltėją 1892 metais pirmą kartą 91 cm refraktoriumi stebėjo Edvardas Emersonas Barnardas Liko observatorijoje. Tai – paskutinis palydovas, atrastas tiesiogiai stebint, ir – pirmasis Jupiterio mėnulis po Galilėjaus 1610 metais stebėtų palydovų.
Palydovas pavadintas graikų nimfos Amaltėjos, žindžiusios kūdikį Dzeusą ožkos pienu, vardu. Pavadinimas oficialiai priimtas tik 1975 metais, nors prieš tai jau buvo neoficialiai vartojamas keletą dešimtmečių.

Orbita

Amaltėja nuo Jupiterio nutolusi 181 000 km (2,45 Jupiterio spindulio). Ekscentricitetas ~0,003 (orbita beveik apskritiminė), o orbitos polinkis į Jupiterio pusiaują 0,37°. Tokios pastebimai nenulinės reikšmės, nors ir nedidelės, yra nebūdingos vidiniams palydovams. Juos paaiškinti galima kaltinant kitą Jupiterio palydovą Ijo. Praeityje Amaltėja patyrė keletą judėjimo rezonansų su Ijo, kurie šiek tiek ištempė orbitą ir ją pakreipė.

Fizikinės charakteristikos

Amaltėja astronomams uždavė keletą mįslių. Šis palydovas – pats raudoniausias objektas Saulės sistemoje. Jo spalva – intensyvesnė nei Marso. Manoma, kad raudona spalva atsirado dėl kito palydovo Ijo vulkaninių procesų. O ryškiai žalių dėmių atsiradimo priežastys kol kas – nežinomos. Amaltėjos paviršius šiek tiek šviesenis už kitų vidinių palydovų.
Palydovas yra netaisyklingos formos. Šiaip formai apibūdinti labiausiai tinkanti geometrinė figūra būtų elipsoidas, kurio parametrai 250×146×128 km. Kaip ir kiti vidiniai palydovai, taip ir šis yra pilnai sinchronizavęsis su planeta (jo apskriejimo aplink planetą laikas yra lygus apsisukimo apie savo ašį laikui).
Paviršius nusėtas krateriais. Kai kurie jų sąlyginai labai dideli, lyginant su pačio mėnulio dydžiu. Didžiausias (Pano) krateris yra 100 km skersmens ir 8 km gylio. Kitas krateris (Gaja) yra 80 km skersmens ir du kartus gilesnis. Taip pat Amaltėja turi du gerai matomus kalnus, kuriems suteikti Idos ir Liktos vardai. Abiejų kalnų aukštis apie 20 km.
Amaltėjos netaisyklinga forma ir dydis vedė prie išvados, kad tai – gana kietas kūnas. Jei ji būtų sudaryta iš ledo ar kitų silpnesnių medžiagų, evoliucijos eigoje jos forma būtų pasidariusi labiau sferinė dėl pačio palydovo gravitacinės jėgos. Tačiau 2002 metų lapkričio 5 dieną Galileo misijos aparatas praskriejo 160 km atstumu nuo Amaltėjos ir iš jo orbitos nuokrypio buvo nustatyta palydovo masė. Netikėtai buvo išsiaiškinta, kad Amaltėjos tankis santykinai mažas – vos 0,86 g/cm³. Tai reiškia, kad Amaltėja turi būti sudaryta arba iš ledo, arba labai akytos uolienos, arba iš tarpinio šių abiejų kraštutinumų varianto. Neseni matavimai Subaru teleskopu patvirtino, kad palydovas ledinis, todėl jis negalėjo susidaryti toje vietoje, kur dabar yra – karštas Jupiteris būtų jį ištirpdęs. Amaltėja turėjo formuotis toliau nuo planetos arba būti pagauta skriejanti pro šalį.
Šilutės Naujoji Apaštalų bažnyčia

Istorija

Šilutėje pirmąją Naujųjų apaštalų bažnyčią 1902 m. įkūrė tuometinėje Verdainėje gyvenęs Dovydat. Tokios bendruomenės kūrėsi 1910 m. Priekulėje, 1914 m. Klaipėdoje, bei kituose miestuose. Tuomet Verdainėje bendruomenę vienijo apie 400 narių. Sovietų okupacijos laikotarpiu bažnyčios veikla Lietuvoje nutrūko. Lietuvai atgavus nepriklausomybę bendruomenė vėl susikūrė. Dabartinė bažnyčia buvo pastatyta 1997 m. Šiuo metu bendruomenę vienija apie 600 narių.
Gulykla

Gulykla (rus. лежбище) – paplūdimys, kuriame susirenka didelės grupės jūros žinduolių. Gulyklas sudaro ruoniniai, pvz., ausytieji ruoniai – šiauriniai jūrų liūtai, kotikai ir kt.

Gulyklų naudojimas

Ruoniniai gulyklų paprastai turi nedaug. Pvz., kotikai paplitę visoje šiaurinėje Ramiojo vandenyno dalyje, bet dauginimosi gulyklas turi tik keliose salose, nors jos gali būti labai didelės: Ruonių saloje dauginimosi metu gulyklose būna apie 55000 kotikų, o XX a. viduryje jų būdavo daugiau 100000.
Ausytieji ruoniai gulyklas užima tik kelis mėnesius per metus. Per tą laiką šiųmetiniai ruoniukai paauga ir sutvirtėja, kad galėtų su motinomis plaukti į atvirą jūrą. Dauginimosi metu šiems gyvūnams gulyklos labai reikalingos, o jie gulyklose yra labai pažeidžiami. Todėl gulyklos dažniausiai yra plėšrūnams sunkiai prieinamose vietose, atitvertose uolų, akmenų. Pvz., Kamčiatkos rytiniame krante, Kozlovo kyšulio kekure esančią gulyklą kas keletas metų nusiaubia lokiai – jie atplaukia į gulyklą ir sunaikina daug jauniklių.
Pramprojektas

Istorija

Valstybinė projektavimo įmonė „Pramprojektas“ buvo įkurta 1940 metais. 1993 metais bendrovė buvo iš dalies privatizuota Vladimiro Romanovo. Šiuo metu visas akcinis kapitalas priklauso privatiems investuotojams. Nuo veiklos pradžios bendrovė parengė beveik 8 tūkst. įvairaus dydžio pramonės objektų, visuomeninės ir žemės ūkio paskirties pastatų, logistikos, krovos ir naftos produktų terminalų, prekybos ir paslaugų statinių, kelių, geležinkelių, vandentvarkos, atliekų tvarkymo ir daugelio kitų objektų projektinių dokumentacijų.
Dingimas (filmas)

Turinys

Olandų pora Reksas ir Saskija leidžia atostogas keliaudami automobiliu per Prancūziją. Jie sustoja pakelės degalinėje, kur romantiškai pasižada vienas kitą mylėti visą gyvenimą ir kaip ženklą užkasa dvi monetas po medžiu. Tuomet Saskija eina į degalinės parduotuvę, o Reksas lieka laukti prie mašinos. Po kurio laiko, pasigedęs merginos, jis eina į parduotuvę, tačiau niekur negali jos rasti.
Toliau pagrindiniu herojumi tampa Reimondas: respektabilus šeimos vyras, su žmona auginantis dvi dukras. Jis įsigyja namą užmiestyje, jame eksperimentuoja su chloroformu ir kuria įvairius scenarijus kaip įvilioti moteris į savo mašiną. Galiausiai jis nusprendžia, kad geriausia apsimesti, jog jam sužeista ranka ir dėl to reikalinga pagalba.
Veiksmas vėl grįžta prie Rekso. Praėjo 3 metai, tačiau jis nesiliauja ieškoti Saskijos, vis klijuodamas gatvėse plakatus su jos atvaizdu. Per tą laiką jis gauna 5 atvirukus, kuriame jam siūloma suteikti informaciją ir susitikti kavinėje Nime, tačiau nei vieną kartą į susitikimą niekas neateina. Reksas atvažiuoja kiekvieną kartą, tačiau jis nežino, kad kavinė yra visai netoli Reimondo namų. Naujoji jo mergina Linekė bando susitaikyti, kad Reksui vis dar svarbi Saskija, tačiau matydama, kad su metais niekas nesikeičia, jį palieka. Tuo metu Reksas per televiziją pasakoja savo istoriją, tvirtindamas, kad nejaučia pykčio žmogui, kuris galbūt kažką padarė Saskijai, tačiau jam rūpi tik viena – sužinoti, kas iš tiesų jai nutiko.
Kuomet Linekė išeina, prie Rekso namų prisistato Reimondas ir pasisako esantis paslaptingasis atvirukų siuntėjas, žinantis, kas nutiko Saskijai. Pradžioje Reksas jį užpuola, tačiau galiausiai noras sužinoti tiesą nugali. Reimondas pakviečia jį sėsti į automobilį ir jie pajuda į Prancūziją. Pakeliui jis pasakoja savo istoriją, prisipažindamas, kad yra sociopatas ir yra kankinamas manijos pagrobti merginą. Reksas klausosi istorijos, tačiau supranta, kad net ir pranešęs policijai neturėtų jokių įrodymų.
Galiausiai jie atvyksta į tą pačią degalinę. Reimondas pasiūlo jam išgerti kavos iš jo termoso, neslėpdamas, kad joje įmaišyta migdomųjų. Juk Saskiją jis taip pat užmigdė, įviliojęs į automobilį žadėdamas parduoti jai patikusią apyrankę, ir jei Reksas nori sužinoti, kas jai nutiko, turi pasielgti taip pat. Šis blaškosi, apimtas dvejonių, tačiau galiausiai troškimas sužinoti, kas nutiko mylimai merginai, nugali ir jis išgeria kavą....
Trys draugai

Siužetas

Miestas, kuris nebuvo pavadintas vardu (tačiau panašus į Berlyną), yra perpildytas bedarbių ir jame yra padidėjęs smurtas tarp dešiniųjų ir kairiųjų. Romanas prasideda apleistoje barų aplinkoje, kur maišosi prostitutės su gyvenimo palaužtais žmonėmis, kuriuos paliko karas. Tuo tarpu Robertas ir jo draugai sugeba išgyventi vairuodami seną taksi, ekonominis išgyvenimas mieste yra vis sunkesnis ir sunkesnis. Šioje aplinkoje Robertas sutinka Patricija Holman, paslaptingą jauną moterį. Jie įsimyli.

Adaptacijos

Pagal romaną 1938 m. buvo sukurtas to paties pavadinimo filmas, kuriame vaidino Franchot Tone, Robert Taylor, Robert Young ir Margaret Sullavan. Manoma, kad šis filmas įkvėpė režisierių Michael Cimino sukurti filmą Elnių medžiotojas (1978 m.).
TSRS-V1

Aprašymas

1930 m. rudenį Nikolajaus Žukovskio vardo centrinio aerohidrodinamikos instituto darbuotojai pradėjo gaminti nedidelį, minkšto tipo dirižablį, kuris buvo skirtas apmokymams ir treniruotėms. Dirižablis pagamintas pritaikius sukauptą patirtį gaminant dirižablius „Maskvos chemikas-gumuotojas“ ir „TSRS-V4 Komjaunimo tiesa“. Gamybos darbai vyko ne darbo metu.
Dirižablio gondolos karkasas buvo pagamintas iš duraliuminių profilių. Gondolos ilgis – 10 m, šonuose sumontuoti langai. Priekinis žibintas pagamintas iš celiulioido. Stabilizatoriai ir vairas padaryti iš duraliuminių profilių, aptrauktų medžiaga.
Detales ir apvalkalą gamino Maskvoje esantys dirižablių statybos darbuotojai, gamykla „Kaučiukas“ ir Nikolajaus Žukovskio vardo centrinis aerohidrodinamikos institutas. Dirižablis surinktas 1932 m. kovą, Leningrade esančiame elinge. Statybą prižiūrėjo dirižablių statyklos viršininko pavaduotojas A. Flaksermanas.
Pirmasis dirižablio skrydis įvyko 1932 m. balandžio 9 d. Orlaiviui vadovavo V. Niževskis. Dirižablio ekipažą taip pat sudarė: vado padėjėjas Volkovskis, antrasis vado padėjėjas Garakanidzė (vienas iš dirižablio konstruktorių), vairininkas – Maskvos aviacijos instituto studentas Pankovas, antrasis vairininkas – Obodzinskis. Dirižablio skrydis truko 34 min. ir nepaisant nepalankių meteorologinių sąlygų bei visiškai naujos konstrukcijos, orlaivis pasižymėjo geromis skrydžio charakteristikomis.
Balandžio 10 d. dirižablis atliko 58 min skrydį į Salizį, kuriame nusileido. Orlaivį valdė pilotas V. Niževskis, keleivio vietoje skrydžio metu sėdėjo A. Flaksermanas.
Iš pradžių dirižablis buvo vadinamas „Gegužės pirmoji“ (rus. Первое мая), „Gegužės pirmosios vardo UK-1“ (rus. УК-1 им. Первого мая) arba paprasčiausiai „UK-1“ (mokomasis orlaivis, pirmasis (rus. учебный корабль, первый). Vėliau jis tapo žinomas „TSRS V-1“ vardu.
1932 m. balandžio 29 d. „TSRS-V1“ išskrido iš Leningrado ir gegužės 1 d. nusileido Dolgoprudne, kuriame buvo įkurta Dolgoprudno mokslinė-gamybinė įmonė. Joje pastatytas elingas ir vandenilio gamykla. 1932 m. gegužę, be „TSRS-V1“ buvo pastatyti dirižabliai „TSRS-V2 Smolnio“ ir „TSRS-V3 Raudonoji žvaigždė“. Šie minkšto tipo dirižabliai buvo skirti agitaciniams skrydžiams ir dirižablių ekipažo apmokymams.
1932 m. lapkričio 7 d. virš Raudonosios aikštės praskrido keturi tarybiniai dirižabliai – „V1“, „V2“, V3“ ir „V4“.
1937 m. balandžio 7 d. „TSRS-V1“ pirmą kartą buvo kontroliuojamas moteriško ekipažo. Ekipažo vadė buvo V. Demina – dirižablio „TSRS-V6“ vado pagalbininko S. Demino žmona.
1938 m. buvo stipriai susidėvėjęs, todėl buvo išmontuotas. 1939 m. dirižablis atstatytas pakeitus apvalkalą. Atstatytas dirižablis pirmą kartą pakilo 1939 m. gegužės 1 d. „TSRS-V1“ buvo modernizuojamas ne vieną kartą. 1939 m. versijos pagrindu sukurtas dirižablis „TSRS-V12“.
TSRS vyriausybei nusprendus sustabdyti dirižablių statybą, „TSRS-V1“ buvo išardytas 1940 m. kovo mėn. Dirižablis buvo atstatytas 1942 m., pavadinmu „TSRS-V12“.
Indėlių draudimas

Indėlių draudimas – ši draudimo rūšis skirta gyventojų bei juridinių asmenų bankuose bei kitose kredito įstaigose indėliams apsaugoti. Kai finansų institucijos susiduria su sunkumais, jos gali tapti nemokios, t. y. gali nesugebėti vykdyti savo įsipareigojimų gyventojams ir neturėti lėšų indėlių grąžinimui. Jeigu indėliai apdrausti, tai gyventojų pinigai yra saugūs – draudimas garantuoja indėlių grąžinimą.

Lietuvoje

Lietuvoje nuo 1997 m. veikia privalomasis indėlių draudimas, tam buvo įkurta ir valstybės įmonė „Indėlių ir investicijų draudimas“. Bankai ir kitos kredito įstaigos, priimančios gyventojų bei juridinių asmenų indėlius, moka nustatyto dydžio draudimo įmokas, kurios yra kaupiamos Indėlių draudimo fonde. Esant reikalui, jos naudojamos sugrąžinant indėlius. Maksimali grąžinama indėlio suma bei laikotarpis, per kurį asmuo turi teisę atgauti savo indėlį, yra nustatyta įstatymu. Pavyzdžiui, net jeigu indėlis siekė pusę milijono litų, tai pagal įstatymą, galiojantį 2010 m., sugrąžinama gali būti tik 345 tūkst. litų – tokia yra šiuo metu nustatyta maksimali suma. Ši sistema galioja visoje šalyje ir indėlius draudžia komerciniai bankai, užsienio bankų skyriai (filialai) ir kredito unijos.
Fatehpur Sikris

Istorija

Viduramžiais šioje vietoje buvo Sikrio kaimas, kuriame rinkdavosi sufijai. Pasak legendos, čia kartą atvykęs imperatorius Akbaras, kuris siekė čia gyvenančio sufijų šventojo Salimo Čišti palaiminimo paveldėtojo susilaukimui. Netrukus Akbarui gimė sūnus, kuri valdovas pavadino Salimu (Džahangyras), o Sikryje nusprendė pastatyti rūmus ir gyventi greta sufijų. Pergalėms prieš radžputus paminėti, Akbaras jam suteikė Fatehpuro pavadinimą, kuris reiškia „pergalės miestas“ (iš arabų fatah – 'pergalė' ir sanskrito pura – 'miestas'). Drauge su Agra, Fatehpur Sikris buvo Mogolų imperijos sostine. Čia Akbaras įrengė rūmų ir šventyklų kompleksą, pasižyminti savo didinga architektūra. Tačiau mirus Akbarui miestas buvo apleistas, daugiausiai dėl vandens trūkumo. Visgi, paminklai išliko iki šių dienų ir 1986 m. įrašyti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Darbininkės balsas (Šiauliai)

Darbininkės balsas – komunistinis leidinys, nelegaliai 1928 m. spalį Šiauliuose. Spausdintas hektografu.
Juozapas Vytas Urbonas

Biografija

1958 m. baigė Kauno politechnikumą, 1967 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą, įgydamas filologo specialybę. 1985 m. Maskvos universitete apgynė žurnalistikos specialybės disertaciją „Periodinė spauda kaip mokslinės-techninės pažangos spartinimo veiksnys (Lietuvos žurnalinių leidinių pagrindu)“.
1965–1972 m. Lietuvos informacijos instituto skyriaus vedėjas, 1972–1987 m. – žurnalo „Mokslas ir technika“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1987 m. Vilniaus universiteto Radijo ir televizijos žurnalistikos katedros Periodinės spaudos mokslinio tyrimo laboratorijos, nuo 1991 m. – Žurnalistikos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis, dėstytojas, 1994 m. docentas.  2000–2009 m. Klaipėdos universiteto Komunikacijos katedros vedėjas, profesorius.
Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos narys, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Paskelbė per 300 mokslinių-techninių ir publicistinių straipsnių šalies ir užsienio laikraščiuose bei žurnaluose. Vienas Žurnalistikos enciklopedijos sudarytojų, vyr. redaktorius. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie laikraščius ir žurnalus bei visų pasaulio valstybių žiniasklaidą autorius.
Davido kronika

Davido kronika arba Dovydo kronika, Prūsijos kronika (vok. Preussische Chronik) – kronika, parašyta Luko Davido (1503-1583 m.) vokiečių kalba XVI a. antroje pusėje, Prūsijos ir Lietuvos istorijos šaltinis.

Istorija

Davido kronikos rankraštis rastas 1720 m. paskelbtas XIX a. pradžioje. Kronika pradedama prūsų mitologija, baigiama 1410 m. Žalgirio mūšiu. Autorius nemažai medžiagos surinko iš amžininkų – tai vertingiausia kronikos dalis. Rėmėsi S. Grunau „Prūsijos kronika“ (XVI a.), bet Davido kronika nuo jos skiriasi provokiška įvykių traktuote, neprilygsta jai moksline verte. L. Davidas turimus šaltinius stengėsi vertinti kritiškai.

Kronika

Lietuvių (lietuvininkai) gyvenamą kraštą Prūsijoje vienas pirmųjų vadina Mažoji Lietuva, taip ją skirdamas nuo Didžiosios Lietuvos. Perpasakojo seno prūso atsiminimus apie 1520 ir 1531 m. Semboje matytus kiaulės ir ožio aukojimus, t. y. senojo tikėjimo liekanas. Pakartojo XVI a. „Sūduvių knygelės“ pasakojimą apie prūsų vestuves, laidotuvių ir minėtuvių papročius. Trumpai aprašė prūsų šeimos santykius, derliaus nuėmimo ir pabaigtuvių šventes, gėrėjosi lietuvininkų vaišingumu, teisingumu ir bendruomenės solidarumu (niekam neleidžiama elgetauti, o patekusiesiems į vargą parūpinama maisto ir gėrimų).
FK Spartanus Kaunas

Istorija

2010 m. „Tebodin“ komandos pagrindu sudarytas Fortas Kaunas klubas, o vietoje „Tebodin“ 2010 m. balandžio 15 d. įkurta viešoji įstaiga „Spartanus“, kurios komanda rungtyniauja 7 × 7 mėgėjų lygoje.
Joël Dicker

Žoelis Dikeris (pranc. Joël Dicker; g. 1985 m. birželio 16 d. Ženevoje, Šveicarijoje) – Šveicarijos rašytojas. 2013 metais Ž. Dickeris tapo Europos sensacija, pardavęs beveik milijoną savo romano „La vérité sur l’affaire Harry Quebert“ egzempliorių Prancūzijoje.
Ž. Dikeris savo autoriaus karjerą pradėjo vaikystėje. Būdamas dešimties metų jis įsteigė mėnesinį žurnalą apie laukinius gyvūnus „La Gazette des animaux“. Jis buvo jo vyriausiasis redaktorius septynerius metus. Eidamas šias pareigas, jis laimėjo „Cuneo“ premiją už gamtos apsaugą ir „Genève Tribune“ jį pavadino „Šveicarijos jauniausiu vyriausiu redaktoriumi“. Sulaukęs 19 metų išvyko į dramos mokyklą „Cours Florent“ Paryžiuje. Po vienerių metų jis grįžo į Šveicariją ir įstojo į teisės mokyklą Ženevos universitete, kur jis įgijo savo teisės magistro laipsnį.
2010 m. Ž. Dikeris laimėjo Ženevos rašytojų premiją „Prix des Ecrivains Genevois“. Po apdovanojimo Paryžiaus redaktorius Bernardas de Falua (pranc. Bernard de Fallois) įsigijo iš Ž. Dikerio teisę išleisti romaną „Les Derniers jours de nos Pères“ ir jį išleido 2012 m. pradžioje. Po šešių mėnesių de Falua išleido romaną „La vérité sur l’affaire Harry Quebert“. Geri romano atsiliepimai prasidėjo 2012 m. Frankfurto knygų mugėje, kur užsienio redaktoriai puolė pirkti iš de Falua teisę versti romaną, kuris dabar išverstas į 32 kalbas.
Marina (dailė)

Marina − marinistinis (lot. marinus 'jūrinis') peizažas, meno kūrinys jūrų tematika. Menininkas, kurio specializacija ar didelė dalis kūrybos yra susijusi su jūros tema, vadinamas marinistu. Terminas dažniausiai siejamas su tapybos ir fotografijos darbais, tačiau gali būti praplėstas į kitas meno rūšis. Rašytojai Džozefas Konradas, Hermanas Melvilis kartais įvardijami marinistais, nes pagrindiniuose kūriniuose vaizdavo jūrininkų gyvenimą.

Istorija

Marinistinio peizažo žanras susiformavo XVII a. Nyderlanduose. Tuo metu olandų jūrininkai varžėsi su britais dėl pasaulinio dominavimo jūrose. XIX a. romantizmo laikotarpiu marinos žanras suklestėjo. Romantikams jūra simbolizavo žmogiškųjų jausmų polėkius. Tuo metu kūrė žymiausiais marinistais įvardijami anglas Džozefas Melordas Viljamas Terneris (1775−1851) ir armėnų kilmės Rusijos tapytojas Ivanas Aivazovskis (1817−1900).
Nataša Ogaj

Biografija

1962–1968 m. studijavo Valstybiniame teatro meno institute (GITIS) Maskvoje, Režisūros fakultete.
Baigusi institutą, pirmąjį spektaklį pastatė Simferopolyje. 1968–1969 m. dirbo Riazanės jaunojo žiūrovo teatre. 1969–1975 m. Šiaulių dramos teatro režisierė, 1971–1973 m. šio teatro vyriausioji režisierė. 1975 m. išvyko į Vilniaus Jaunimo teatrą.
1982 m. emigravo į JAV. Vadovauja savo įkurtai organizacijai „Moscow night“, kuri organizuoja festivalius, teatrinius susitikimus ir spektaklius.
Tarptautinis privatinės teisės unifikavimo institutas

Tarptautinis privatinės teisės unifikavimo institutas (angl. International Institute for the Unification of Private Law, UNIDROIT) – tarptautinė organizacija, siekiant privatinės teisės unifikavimo tarptautiniu mastu. Tarptautinio privatinės teisės unifikavimo instituto būstinė yra Romoje.

Statusas

UNIDROIT įkūrė valstybės, Institutas laikomas tarptautinės teisės subjektu. Instituto statusą, veiklą reguliuoja UNIDROIT Statutas.
Tarptautinis privatinės teisės unifikavimo institutas yra dalyvaujančioms vyriausybėms atskaitinga tarptautinė organizacija. Dalyvaujančios vyriausybės yra vyriausybės, prisijungusios prie UNIDROIT Statuto pagal Statuto 20 straipsnį. Institutas kiekvienos dalyvaujančios vyriausybės teritorijoje turi teisinį subjektiškumą, reikalingą savo veiklai vykdyti ir savo tikslams siekti. Privilegijos ir imunitetai, kuriais naudojasi Institutas, jo atstovai ir tarnautojai, yra apibrėžiami su dalyvaujančiomis vyriausybėmis sudaromuose susitarimuose.
Institutą sudaro: Generalinė asamblėja, Prezidentas, Valdančioji taryba, Nuolatinis komitetas, Administracinis teismas ir Sekretoriatas.

Tikslai

Tarptautinio privatinės teisės unifikavimo instituto tikslas – išnagrinėti valstybių arba valstybių grupių privatinės teisės derinimo bei koordinavimo būdus ir laipsniškai pasirengti tam, kad įvairios valstybės priimtų vienodus privatinės teisės aktus.

Veikla

UNIDROIT rengia tarptautines konvencijas, pavyzdinius įstatymus, siekiant modenizuoti bei harmonizuoti civilinės teisės aktus, ypač tarpt. komercinės teisės nuostatas.
Institutas rengia įstatymų ir konvencijų, skirtų vienodai vidaus teisei nustatyti, projektus, susitarimų, kuriais siekiama supaprastinti tarptautinius privatinės teisės santykius, projektus. Jis atlieka lyginamosios privatinės teisės tyrimus, domisi, kokių iniciatyvų šiose srityse ėmėsi kitos institucijos, su kuriomis Tarptautinis privatinės teisės unifikavimo institutas prireikus gali palaikyti ryšius; rengia konferencijas ir spausdina darbus, kuriuos, jo manymu, reikia plačiau paskleisti.
Blagoveščenskas (Baškirija)

Istorija

Gyvenvietė pradėjo augti aplink 1756 m. įkurtą vario lydimo gamyklą. 1941 m. suteiktos miesto teisės.
Diego Garsija

Diego Garsija (angl. Diego Garcia) – didžiausias atolas Čagoso salyne, Britų Indijos vandenyno teritorijoje. Yra Indijos vandenyne, apie 1600 km nuo Indijos krantų.
Plotas 174 km², iš kurio sausuma sudaro 30 km². Ilgis 60 km. Aukštis iki 6,7 m. Atolą sudaro trys salelės: Vakarų, Vidurio ir Rytų. Lagūnos plotas 124 km², gylis iki 30 m. Salą supa koralų rifai. Vidutinė metinė oro temperatūra ~30 °C, metinis kritulių kiekis – 2600 mm. Nereti tropiniai ciklonai.
Atolą XVI a. atrado portugalų keliautojai. Iki XVIII a. jis buvo negyvenamas, kol prancūzai čia įkūrė kokosų plantacijas. Po 1814 m. atolą perėmė britai ir priskyrė Mauricijaus kolonijai. 1965 m. atolas drauge su Čagoso salynu priskirtas Britų Indijos vandenyno teritorijai. 1971 m. salų gyventojai jėga deportuoti iš atolo į Mauricijų ir Seišelius, o čia įkurta JAV karinė oro bazė.