google/wiki40b huggingface dataset:
Šiaurės karas

Šiaurės karas įvyko tarp Rusijos, Danijos-Norvegijos ir Saksonijos-Abiejų Tautų Respublikos unijos koalicijos (nuo 1715 m. prie jos prisijungė Prūsija ir Hanoveris) ir Švedijos nuo 1700 iki 1721 m.
Karo pasekmės – Švedijos įtaka Baltijos jūroje smarkiai sumažėjo, švedams praradus teritorijas jūros pakrantėje (Livonijoje, Estijoje, Vokietijoje), o Rusija tapo viena iš didžiųjų Europos valstybių.

Ištakos

Tarp 1560 ir 1660 m. Švedija sukūrė „Baltijos imperiją“, į kurią be pačios Švedijos įėjo Karelija, Ingrija, Estija ir Livonija. Trisdešimtmečio karo metu jai atiteko teritorijos Šiaurės Vokietijoje – Pomeranija, Vismaras, Brėmenas ir Verdenas. Per šį laikotarpį Švedija sukūrė stiprią ir gerai paruoštą kariuomenę. 1700 m. Švedija buvo vyraujanti valstybė Baltijos jūros regione ir viena iš didžiųjų Europos valstybių.
Visos prieš Švediją susikūrusios koalicijos valstybės turėjo savo tikslų. Danija tikėjosi teritorijų Vokietijoje, Abiejų Tautų Respublika – susigrąžinti Livoniją su Ryga. Rusijos svarbiausias užsienio politikos ir ekonominis tikslas buvo įgyti priėjimą prie Baltijos jūros. Pagal 1617 m. Stolbovo taikos sutartį Rusija buvo priversta atiduoti Švedijai teritorijas nuo Ivangorodo iki Ladogos ežero ir taip visiškai prarado priėjimą prie Baltijos jūros.

Karo eiga

Karo pradžioje Danijos karalius Frederikas IV-asis įsiveržė į Šlėzvigą-Holšteiną. Švedijos karaliui rugpjūčio 8 d. Karoliui XII-ajam pavyko sumušti danus prie Kopenhagos, o lapkričio 30 d. rusai pralaimėjo Narvos mūšį.
Tuomet Karolis pradėjo kampaniją prieš Saksoniją ir Abiejų Tautų Respubliką ir 1706–1707 m. nuvertė karalių Augustą II-ąjį priversdamas bajorus išsirinkti jam palankų karalių.
1708 m. jis pradėjo žygį prieš Rusiją, persikėlęs per Bereziną prie Holovčino sumušė Petrą I-ajį, bei jį persekiodamas nužygiavo į Ukrainą, kur labai sunkiai peržiemojo. Čia jis pralaimėjo Poltavos mūšį, po kurio kariuomenėje smukus kovos dvasiai, paliko ją prie Perevolochnos ir pasitraukė į Osmanų imperiją, kur penkerius metus gyveno turkų sultono globoje, valdydamas Švediją per žygūnus.
Šiuo pralaimėjimu karas nesibaigė. Petras I-asis Ingrijos miestelio Nymeno vietoje įkūrė Sankt Peterburgą. Karolis grįžo iš Turkijos, tačiau 1718 m. žuvo mūšyje Norvegijoje. Per kelis tolimesnius metus švedai patyrė pralaimėjimų nuo į karą įsijungusių Prūsijos ir Hanoverio. 1721 m. Švedija buvo priversta pasirašyti taiką, kuria neteko visų savo valdų už Baltijos jūros, jos tarptautinis vaidmuo sumenko.
Sardanapalo mirtis

Apie paveikslą

Paveikslas paremtas graikų rašytojo Ktesijaus (IV a. pr. m. e.) pasakojimu veikale „Persika“. Veikalas neišliko, žinomas iš nuorašų, citatų. Anot Ktesijaus, Sardanapalas buvo paskutinis Asirijos karalius, Semiramidės palikuonis. Tai buvo tironas, atsidavęs žemiškiesiems malonumams, prieš kurį sukilo jo paties valdiniai. Sukilėliai apsupo Sardanapalo rūmus Ninevijoje. Karalius pasirinko savižudybę, bet prieš tai liepė rūmų tarnams ir eunuchams sunaikinti visą savo turtą ir išžudyti suguloves. Asirijos kronikose neminimas toks karalius Sardanapalas, kuris turėjo gyventi VII a. pr. m. e. Ši istorija laikoma fikcine, nors gal ir atliepia kai kuriuos to meto Asirijos politinius įvykius. Tuo metu, kai Delakrua tapė pagal šį siužetą, nebuvo patvirtintų duomenų, rodančių istorijos prasimanėliškumą, todėl paveikslas priskiriamas istoriniam žanrui.
Tiesioginiu paveikslo įkvėpimo šaltiniu yra anglų poeto Bairono drama „Sardanapalas“, išleista 1821 m. Joje Sardanapalas vaizduojamas apsuptas sukilėlių savo rūmuose ir, nenorėdamas pasiduoti, įsakęs save, savo konkubinę Myrą ir visą turtą tarnams padegti. Delakrua paveiksle siužeto dramatiškumas dar labiau sustiprintas: paveiksle vaizduojamas keleto Sardanapalo sugulovių nužudymas. Nužudomi taip pat mėgstamiausi karaliaus žirgai ir šunys. Pats karalius vaizduojamas gulintis baltais drabužiais milžiniškoje kraujo spalvos audinio prabangioje lovoje, abejingas viskam, kas vyksta aplinkui. Jo konkubinė Myra yra prie karaliaus kojų. Brangenybės pabirusios aplinkui. Paveikslo sceną supa degančių, rūkstančių rūmų ir miesto detalės. Tarp paveikslo įkvėpimo šaltinių: antikinio rašytojo Diodoro Siciliečio raštai, Viktoro Hugo ir Rosinio kūriniai, etruskų skulptūros, persų miniatiūros, indiški kostiumai. Paveikslo moteriškų figūrų vaizdavimas atliepia Rubenso ir Koredžo kūrybą, scenos kompozicijoje galima įžvelgti Teodoro Žeriko, Antuano Žano Gro, Pjero Gereno ir Tintoreto scenų dinamiškumą. Tarp Sardanapalo figūros įkvėpimo šaltinių − Heraklitas Rafaelio freskoje „Atėnų mokykla“, Mikelandželo skulptūra, Rembranto Jeremijo figūra paveiksle „Jeruzalės sunaikinimas“.
Ansas Baltris

Biografija

Gyvendamas Klaipėdoje redagavo laikraščius: 1911–1913 m. „Apžvalga“, 1919–1923 m. „Prūsų lietuvių balsas“, 1920–1922 m. „Rytojus“. Propagavo Mažosios Lietuvos autonomijos idėją, už tai vokiečių administracijos persekiotas, 1923 m. Tilžėje kalintas. Nuo 1925 m. Klaipėdos krašto lietuvių susivienijimo Klaipėdos skyriaus pirmininkas, vienas Mokytojų draugijos steigėjų. Pamokslavo Klaipėdoje, gretimuose kaimuose. 1926 m. Klaipėdoje įrengė susirinkimų salę. Priešinosi pastangoms vokietinti lietuvius per bažnyčią. Vokietijai 1939 m. užgrobus Klaipėdos kraštą, ištremtas į Didžiąją Lietuvą (Kretingą). Evangelikų liuteronų konsistorijos nutarimu 1941 m. ordinuotas kunigu diakonu, Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčios kunigas. 1950 m. balandžio 26 d. išrinktas Konsistorijos pirmininku; daug nuveikė, kad sovietinės okupacijos metais Lietuvoje išliktų Evangelikų liuteronų bažnyčia.
Violeta Simonavičienė

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
Iki 2017 m. Šakių rajono viešosios bibliotekos Gotlybiškių bibliotekos bibliotekininkė.
Iki 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario Jono Šimėno padėjėja, 2012–2016 m. Seimo nario Arvydo Vidžiūno padėjėja. Nuo 2017 m. Šakių rajono savivaldybės mero patarėja.
2011–2017 m. ir 2019 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narė.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Šakių rajono skyriaus narė. 
Šakių rajono veiklių moterų klubo narė, rajono gitaristų klubo narė, ŠKC kaimo kapelos „Čirpokas“ narė. Sutuoktinis Gintautas, vaikai Mindaugas, Gabrielius, Kotryna, Karolis.
Kristupas Voska

Biografija

Vienas „Birutės“ draugijos steigėjų. Vienas Lietuvių konservatorių partijos lyderių. 1890 m. išleido „Lietuviškas kalendras“. 1892–1894 m. žurnalų „Varpas“ ir „Ūkininkas“ atsakomasis redaktorius. 1896–1897 m. Tilžėje redagavo laikraštį „Lietuviškas laiškas“, nuo 1897 m. – jį pakeitusį laikraštį „Aušra“. 1899–1900 m. leido ir redagavo laikraštį „Naujos žinios“, kurį spausdino su M. Jankumi Ragainėje įkurtoje Jankaus spaustuvėje.
Kėnis

Paplitimas

Paplitęs Šiaurės pusrutulio vidutinėje juostoje, keletas rūšių auga tropikuose.

Matmenys ir amžius

Tiesiakamieniai medžiai, priklausomai nuo rūšies, užauga iki 10–91 m aukščio, o kamienų skersmuo siekia 0,5-3,8 m storio. Aukščiausi yra kvapieji kėniai (Abies procera), kaliforniniai kėniai (Abies grandis var. grandis), kaukaziniai kėniai (Abies nordmanniana). Praeityje buvo žinomas 99,06 m aukščio kvapusis kėnis, kurį sunaikino 1980 m. gegužės 18 d. galingai išsiveržęs Šv. Elenos kalno ugnikalnis. Vegetuoja nuo 150 iki 500–800 metų, vieni trumpiausiai sibiriniai kėniai (Abies sibirica), vieni ilgiausiai purpuriniai kėniai (Abies amabilis).

Apibūdinimas

Laja kūgiška ir tanki. Mediena balta, minkšta, naudojama statybose, popieriaus ir pakuočių gamyboje. Iš spyglių ir jaunų ūglių gaminamas kėnių aliejus, iš kai kurių kėnių rūšių – balzamas.
Estijos bankas

Istorija

Bankas savo istoriją skaičiuoja nuo 1919 m., kada šalies Laikinoji vyriausybė patvirtino banko įstatymą ir pervedė iš iždo į jo sąskaitą 10 mln. markių. Pirmieji banknotai buvo išleisti 1921 m.
Po sovietinės okupacijos 1940 m. Estijos bankas tapo TSRS valstybinio banko padaliniu. Indėliai kronomis buvo konvertuoti į rublius santykiu 1 krona = 1,25 rub., esant realiai perkamajai galiai 1 krona = 8,10 rub. 1941–1944 m. bankas dirbo kontroliuojamas okupacinės vokiečių valdžios, pokaryje tęsė sovietų centrinio banko padalinio veiklą.
1989 m. gruodžio 15 d. Estijos TSR Aukščiausioji taryba oficialiai pranešė apie Estijos banko, teisių perėmėjo iš 1919 m. Estijos banko, veiklos atkūrimą nuo 1990 m. sausio 1 d. Bankui vadovauti paskirtas Rein Otsason (1931–2004). 1990 m. balandžio 12 d. Estijos Respublikos Aukščiausioji taryba priėmė sprendimą nuo 1991 m. gruodžio 24 d. pereiti prie nacionalinės valiutos. 1991 m. gruodžio 23 d. banko valdytoju paskirtas Siim Kallas. 1992 m. balandžio 8 d. atspausdintos pirmosios Estijos kronos, kurios buvo susietos su Vokietijos markėmis. Tais pačiais metais Estija tapo Tarptautinio valiutos fondo nare, Suomijos bankas pradėjo kotiruoti Estijos kroną. 1993 m. Estijos bankas ir penki komerciniai bankai prisijungė prie Tarptautinių tarpbankinių finansinių atsiskaitymų organizacijos SWIFT. 1998 m. gruodžio 31 d. ryšium su pasiruošimu įsivesti eurą buvo nustatytas fiksuotas valiutų kursas santykiu 1 EUR = 15,6466 EEK.
2004 m. gegužės 1 d. Estijos bankas tapo ECBS nariu ir Europos Centrinio Banko akcininku. Estijai patenkinus Mastrichto kriterijus, 2011 m. sausio 1 d. šalyje įvestas euras.
Kaledoninė kalnodara

Kaledoninė kalnodara (orogenija) – kalnodara, vykusi ankstyvajame ir viduriniajame paleozojuje, kambro, ordoviko ir silūro periodais. Kaledoninė kalnodara pasibaigė devone. Orogenijos pavadinimas kilo iš lotyniško Škotijos pavadinimo.
Kaledoninės kalnodaros metu susidarė Grenlandijos, Norvegijos, Apalačių kalnai, taip pat Kazachijos kalvynas, Šiaurės Tian Šanis, Sajanai, Altajus, Austrijos Alpės, Škotijos kalnai.
Kaledoninė kalnodara prasidėjo užsivėrus paleovandenynui Japetus ir susijungus Baltikos ir Laurentijos kontinentams.
Pažanga (Čikaga)

Istorija

Leidėjas J. K. Valinskas ir „Pažanga Publishing Co“, redaktoriai A. Karalius ir Antanas Montvydas.
Poilsis (Klaipėda)

Statiniai

Rajone dominuoja standartiniai blokiniai gyvenamieji pastatai, tačiau pietinėje bei pietvakarinėje rajono dalyje, netoli „Eglės" turgaus stovi privačių gyvenamųjų pastatų kvartalai.

Įstaigos

Rajone įsikūręs „Klaipėdos sveikatos priežiūros centras", lopšelis-darželis „Švyturėlis", „Versmės" specialioji mokykla-darželis, Klaipėdos universiteto Socialinių mokslų fakultetas, dažnai klaidingai priskiriamas Žvejybos uosto rajonui.
Panotėniai

Aplinkinės gyvenvietės

CypinaiNotėnaiGilaičiaiBaidotaiTuzaiRėžgaliai

Etimologija

Pavadinimas kilo iš Notės upėvardžio. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Podnaciany, vok. Podnatjany, rus. Поднацяны, liet. Panoteniai, Panotėniai, žem. Panuotienē.
Monomiestas

Monomiestas (angl. monotown, iš rus. моногород, iš gr. mono 'vienas' + rus. город 'miestas') – miestas, kurio ekonomika pagrįsta vienintele įmone. Tokia įmonė vadinama miestą formuojanti įmonė. Sąvoka dažna Rusijoje, kur TSRS planinės ekonomikos laikais buvo įkurta šimtai tokių monomiestų, dažnai vietovėse, kur buvo iki tol nenaudotų pramonės žaliavų išteklių. Dažnai tai buvo gyventi nepatogios vietovės. Daugelyje Rusijos monomiestų kyla problemų dėl jų nelankstumo ir nekonkurencingumo.

Istorija

Tarybų Sąjungoje miestai neretai buvo kuriami apie pramonės įmones, kurios buvo statomos specialiai pagal ekonominius, politinius, karinius ir pan. kriterijus parinktose vietovėse. Tai vedė prie regionų specializacijos. Tokiuose miestuose miestus formuojančios įmonės ne tik suteikdavo darbo vietas gyventojams, bet ir užtikrino socialines paslaugas – aprūpindavo butais, vaikų darželiais, mokyklomis ir pan.
Suirus TSRS daug monomiestus formavusių įmonių buvo privatizuotos, dalis jų subankrutavo dėl blogos vadybos ar nekonkurencingumo. Tokiais atvejais Rusijos valdžia bandė atsakomybę už socialines paslaugas perkelti vietinei savivaldai, bet šiai trūko lėšų socialinei sistemai pertvarkyti.

Monomiestai dabar

Pagal 1999–2000 m. Rusijos valdžios atliktą tyrimą Rusijoje tada buvo 467 stambūs ir 332 maži miestai, kurie buvo monomiestai. Juose gyveno apie 25 milijonus gyventojų (šeštadalis Rusijos gyventojų). 900 monomiestų įmonių (daugelis jų yra sunkiosios pramonės įmonės – kuro, metalurgijos, mašinų gamybos ir pan.) gamino daugiau kaip 30% pramonės produkcijos.

Problemos

Dėl monomiestų prigimties daugelio jų ekonomika yra siaurai specializuota ir nelanksti, o darbo jėga – nemobili. Daugelis šių įmonių yra nekonkurencingos, gamina ne tą produkciją, dažnai ne tose vietose. Monomiestų gyventojai nenori kraustytis gyventi ir dirbti kitur, nes taip prarastų monomieste turimas socialines garantijas. Monomiestai labai nukentėjo nuo 2008–2009 m. pasaulio ekonominės krizės, tuo metu juose labai išaugo nedarbas.
Pvz., 2009 m. apie 300 Pikaliovo miesto (Leningrado sritis, Rusija) gyventojų blokavo magistralę protestuodami prieš finansinius sunkumus dėl nemokamų atlyginimų. Premjeras Vladimiras Putinas atvyko į miestą ir įsakė vienos iš pagrindinių miesto kompanijų BasEl Cement Pikalyovo savininkui Olegui Deripaskai sumokėti darbuotojams daugiau kaip 41 milijoną rublių sulaikytų algų. Suma buvo sumokėta, ir situacija mieste normalizavosi. Tačiau miesto pramonės gyvybingumo klausimas išliko.

Pavyzdžiai

Didžiausias Rusijos monomiestas yra Toljatis, turintis 700 000 gyventojų. Miesto branduolys yra didelė AvtoVAZ gamykla, kurioje 2008 m. antroje pusėje dirbo apie 106 tūkst. žmonių. AvtoVAZ yra didžiausias Rusijos automobilių gamintojas, sukuriantis apie 1% Rusijos BNP.
Dalnegorskas (Primorės kraštas, Rusijos Tolimieji Rytai) yra monomiestas, turintis 40 tūkst. gyventojų. Miesto ekonomikos pagrindas yra dvi kalnakasybos ir metalurgijos kompanijos – kalnakasybos chemijos kompanija „Bor“ ir kompanija „Dalpolimetal“. Abi šios kompanijos gamina cinko ir švino koncentratus, boro rūgštį ir kitus boro junginius.
Jonas Ladiga

Biografija

Gimė 1869 m. vasario 9 d. Stačkūnuose, mokėsi Bauskos ir Mintaujos gimnazijose. Baigė Žytomyro kunigų seminariją, 1894 m. įšventintas į kunigus. 1894-1896 m. dirbo Žytomyre, 1896-1902 m. Kijeve. Vėliau dirbo Satanive, Kutkivcuose. Buvo aršus kovotojas prieš prievartinę stačiatikybės plėtrą vakarų Ukrainoje, buvo stebimas Rusijos imperijos policijos. Prasidėjus Lenkijos ir Sovietų Rusijos karui pasitraukė į Lenkiją, tačiau 1920 m. spalį grįžo į Ukrainos TSR priklausiusį Satanivą. 1924 m. apkaltintas, kad sutuokė porą neužsiregistravusią metrikacijoje, tačiau buvo išteisintas. 1930 m. sausio 2 d. suimtas ir išvežtas į kalėjimą Charkove. 1930 m. birželio 30 d. nuteistas 5 metams lagerio ir jam uždrausta apsigyventi vakarinėje Ukrainos TSR dalyje. Išvežtas į Jaroslavlio kalėjimą, tačiau 1933 m. rugsėjo 26 d. politinių kalinių mainių metu tarp Lietuvos ir TSRS iškeistas į Lietuvos komunistinius veikėjus ir taip atsidūrė Lietuvoje. 1936-1939 m. tarnavo Panevėžio vyskupijoje, gyveno pas savo giminaitį generolą Kazį Ladigą. Mirė 1940 m. sausio 21 d. Gulbinėnuose. 1991 m. balandžio 17 d. reabilituotas dėl neteisėtų kaltinimų už savo veiklą Ukrainos TSR.
Kartenos valsčius

Kartenos valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje, į rytus nuo Kretingos. Centras – Kartena.
Liūtas Mockūnas

Liūtas Mockūnas (1934 m. rugsėjo 30 d. Kaune – 2007 m. vasario 13 d. Čikagoje) – inžinierius, žurnalistas, publicistas, Santaros-Šviesos federacijos narys, „Akiračių“ redaktorius.

Biografija

Gimė karo lakūno šeimoje. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Mokėsi Kempteno lietuvių gimnazijoje. 1949 m. persikėlė gyventi į JAV. 1959 m. baigė Drexelio technologijos universitetą Filadelfijoje, 1959–1986 m. Čikagoje dirbo inžinieriumi konsultantu (akmens anglių transporto specialistu) jėgainių projektavimo firmose.
Gyvendamas Čikagoje vakarais lankė literatūros paskaitas, nors formalaus mokslinio laipsnio ir nesiekė. Aktyviai dalyvavo lietuvių išeivių kultūrinėje veikloje, bendradarbiavo periodinėje spaudoje – „Margutyje“, „Metmenyse“, „Akiračiuose“, nuo 1969 m. – „Akiračių“ redkolegijos narys. „Santaros-Šviesos“ gretose dalyvavo „Veidu į Lietuvą“ programoje, gabeno išeivijos knygas ir periodiką okupuotos Lietuvos šviesuomenei.
2005 m. grįžo gyventi į Lietuvą, aktyviai įsijungė į kultūrinę veiklą, padėjo perkeliant iš JAV „Akiračių“ mėnraščio leidybą. Dalyvavo įvairiuose Lietuvoje vykstančiuose renginiuose, rašė istorijos, kultūros, literatūros klausimais. Dalyvavo IV Pasaulio lietuvių sporto žaidynėse (spec. slalomo varžybose senjorų klasėje laimėjo bronzos medalį).
Nuolat oponuodamas visoms valdžioms ir visuomeninėms struktūroms, publicistikoje nevengė aštresnių pasisakymų ir dažnai laikydavosi visuomenėje nepopuliarių pozicijų. Talkino istorikams, abejojantiems 1941 m. Birželio sukilimo reikšme ir Lietuvių fronto nuopelnais laikinojoje vyriausybėje.
Mirė Čikagoje, kur buvo trumpam nuvykęs tvarkyti asmeninių reikalų. 2007 m. kovo 18 d. urna su palaikais palaidota Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba

Paskelbė straipsnių apie moderniąją lietuvių literatūrą, rašė recenzijas ir literatūros kritikos straipsnius. Ilgainiui jo publicistinis dėmesys krypo nuo literatūros į naujųjų laikų Lietuvos istoriją.
Žymiausias kūrinys – knyga apie rezistentą Joną Deksnį „Pavargęs herojus“ (1997 m.) sulaukė plataus dėmesio ir kontroversijos. Jos herojus buvo žmogus, kuris savo jaunystės metus paskyrė Lietuvos laisvės kovai, o įkliuvęs į sovietų saugumo rankas praleido senatvės metus kaip dvigubas agentas ir KGB bendradarbis. Tai buvo žmogus, kurį Algirdas Julius Greimas pavadino pavargusiu herojumi. Pavargęs herojus knygoje yra tas, kuris išdavė jaunystės idealus.
Redagavo ir sudarė Rimvydo Šilbajorio kritikos rinktinę „Žodžiai ir prasmė“ (1982 m.), Antano Škėmos „Raštų“ III tomą (1985 m.), išeivių kritikos antologiją „Egzodo literatūros atšvaitai“ (1989 m.), istoriko V. Trumpos veikalą „Lietuva XIX amžiuje“ (1989 m.), straipsnių rinkinį „Pokalbių akiračiai“ (1991 m.).
Borophagus

Evoliucija

Borofagus, kaip ir kitas Borophaginae pošeimio rūšis neretai vadina „kaulus traiškančiais“ arba „hieniškais“ šunimis. Borofagai nebuvo patys stambiausi dydžiu ar mase Borophaginae pošeimio gyvūnai, tačiau jie turėjo labiau išvystytą gebėjimą traiškyti kaulus negu ankstesnės didesnės gentys, kaip kad Epicyon. Manoma, kad šis bruožas buvo grupės evoliucinio tobulėjimo kryptis (Turner, 2004). Plioceno epochos metu borofagus ėmė keisti Canis genties gyvūnai, pvz., Edvardo vilkai (Canis edwardii), o vėliau – Canis dirus. Ankstyvosios borofagų rūšys dar visai neseniai buvo priskirtos Osteoborus genčiai, kuri neseniai prijungta prie borofagų genties.

Šuniniai konkurentai

Borofagai buvo vieni paskutinių Borophaginae pošeimio gyvūnų, jie gyveno Šiaurės Amerikoje kartu su kitomis šuninių gentimis – Epicyon (prieš 20,6–5,33 mln.m.), Paratomarctus (prieš 16,3–5,3 mln.m.), Carpocyon (prieš 20,4–3,9 mln.m.), Aelurodon (prieš 23,3–4,9 mln.m.) ir pirmaisiais atsiradusiais vilkais – kiškėdžiais vilkais (Canis lepophagus), pasirodžiusiais prieš 10,3 mln.m.

Aprašas

Genties atstovams būdingi iškila kakta ir galingi žandikauliai. Anksčiau paleontologai manė, kad borofagai galbūt buvo maitėdžiai. Traiškantys prieškrūminiai dantys ir stiprūs žandikaulių raumenys leido triuškinti kaulus, kas būdinga Senojo Pasaulio hienoms. Tačiau borofagų fosilijos tokios gausios ir geografiškai paplitusios, kad dalis paleontologų dabar mano, kad borofagai buvo aktyvūs dominuojantys mėsėdžiai plėšrūnai, kadangi vien maitėdystės būtų nepakakę tokiai gausiai borofagų populiacijai išlaikyti. Jie atkreipė dėmesį, kad ne visi mėsėdžiai su gebėjimu traiškyti kaulus yra maitėdžiai (kaip šiuolaikinė dėmėtoji hiena). Jie mano, kad kaulų traiškymo gebėjimas yra socialinės medžioklės adaptacija, padedanti visiškai suvartoti sumedžiotą grobį.
Manoma, kad suaugę borofagai buvo apie 80 cm ilgio, panašūs į kojotus, nors gerokai masyvesnio sudėjimo. Du fosilinius borofagų individus 1988 m. išmatavo Legendre ir Roth, jie nustatė, kad vienas individas svėrė 43,8 kg, o kitas – 35,8 kg.
Ona Skaistutė Idzelevičienė

Biografija

Tėvas dirbo Lieplaukės geležinkelio stoties viršininku. Su ištremtais tėvais gyveno Vorkutoje. 1958–1961 m. Plungės vaikų darželio auklėtoja. 1960 m. baigė Plungės darbo jaunimo vidurinę mokyklą. 1961–1963 m. vadovavo Melnragės kultūros namų tautinių šokių, 1961–1971 m. Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinės mokyklos tautinių ir sportinių šokių rateliams. 1963–1966 m. mokėsi Klaipėdos medicinos mokykloje, akušerė. 1966–1971 m. Klaipėdos tuberkuliozės dispanserio otolaringologijos kabineto medicinos sesuo. 1971–1975 m. Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos fakultetų choreografijos katedros dėstytoja. 1976–1980 m. studijavo LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, įgijo baletmeisterio pedagogo kvalifikaciją. Nuo 1990 m. Klaipėdos universiteto dėstytoja, 1990–1995 m. Menų fakulteto Pramoginio šokio, 1996–2007 m. Sportinių šokių katedros vedėja; 1992–1999 m. docentė, nuo 1999 m. menų profesorė.
1956–1960 m. šoko Plungės tautinių šokių kolektyve „Suvartukas“, 1965–1982 m. Klaipėdos statybos tresto Kultūros rūmų sportinių šokių kolektyve „Žuvėdra“ (nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto sportinių šokių klubas „Žuvėdra“), nuo 1965 m. šio kolektyvo vadovė ir vyr. baletmeisterė, nuo 1994 m. ir vyr. trenerė. 1974 m. tarptautinės klasės šokėja. 1975–1981 m. Lietuvos dešimties šokių vicečempionė. 1976 m. Lietuvos Lotynų Amerikos šokių čempionė. 1980 m. ir 1985 m. Lietuvos dainų švenčių, moksleivių dainų švenčių vyr. baletmeisterė. 1995 m. suteikta tarptautinės kategorijos sportinių šokių teisėjos kategorija. Jai su vyru Romaldu vadovaujant, ansamblis „Žuvėdra“ Europos šokių čempionatuose 1999 m., 2001 m., 2003–2004 m. ir pasaulio šokių čempionatuose 1999 m., 2002–2004 m., 2011 m. pelnė aukso medalius. Išleido 10 mokomųjų knygelių. 
Vyras Romaldas Idzelevičius – šokėjas, treneris.
Ajinomoto

Istorija

Kompanijos istorija prasidėjo 1907 m., kada verslininkas Saburosuke Suzuki susidomėjo mokslininko Ikeda Kikunae atrastu mononatrio glutamatu. Suzuki įkurta įmonė Suzuki Seiyakusho po metų pradėjo pramoninę mononatrio glutamato gamybą ir prekiavo juo kaip nauju prieskoniu. 1910 m. prekybą išplėtė į Korėją ir Taivaną, o 1920 m. įkūrė padalinį JAV. Su laiku keitėsi kompanijos pavadinimas: 1917 m. pervadinta į S. Suzuki & Co., 1932 m. – Ajinomoto Honpo S. Suzuki & Co., 1940 m. – Suzuki Shokuryo Kogyo, 1943 m. – Dai-Nippon Chemical Co., 1946 m. – į dabartinį Ajinomoto Co.
Po Antrojo pasaulinio karo verslas plėtėsi daugiausiai į maisto produktų (prieskonių, sultinių, majonezo, greitai paruošiamų makaronų ir kt.) ir gėrymų (kavos, energetinių gėrimų) gamybą, o pastaraisiais metais pereita ir prie kosmetikos bei vaistų pramonės.
Socialdemokratas (Maskva)

Istorija

Redagavo Stasys Matulaitis, Jurgis Smolskis-Smalstys, Feliksas Valiukas, Pranas Žeronas. Didelei grupei lietuvių išvykus į Lietuvą Rusijos komunistų prijungtas prie „Tiesos“.
9A310

Važiuoklė

Savaeigės 9A310 bazė yra GM-569 važiuoklė, kurias gamina MMZ gamykla. Ši važiuoklė VŠTV (rus. ГБТУ) klasifikacijoje žymėta „Objektas 569A“.
Berwick Rangers FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1884 m.
Kuneitra

Istorija

Miestas išaugo aplink osmanų karavansarajų, tapo Golano administraciniu centru, čia įsikūrė čerkesų bendruomenė. Sirijai tapus nepriklausoma valstybe, Kuneitra įgavo strateginę reikšmę, tapo svarbiu prekybiniu ir kariniu centru.
1967 m. birželio 10 d., Šešių dienų karo metu, Kuneitra buvo užimta Izraelio pajėgų. Miestas buvo smarkiai nuniokotas, o jo gyventojai evakuavosi. Sirija kelis kartus bandė miestą atkovoti, kol 1973 m. tai pavyko padaryti. Prasidėjo Jom Kipuro karas, Izraelis subombardavo sutelktas gausias Sirijos sausumos pajėgas ir atgavo teritorijos kontrolę. 1974 m. po tarptautinės sutarties Kuneitra grąžinta Sirijos kontrolei. Atsitraukdamos Izraelio pajėgos sulygino miestą su žeme. Iki šių dienų miestas išlikęs sugriautas, Sirija pastatė muziejų karo atminimui. Tik nedaugelis gyventojų sugrįžo į Kuneitrą, ir verčiasi daugiausia aptarnaudami JTO taikdarių pajėgas.
Vytautas Čibiras

Jurgis Vytautas Čibiras (1936 m. sausio 17 d. – 2009 m. gruodžio 23 d.Vilniuje) – Lietuvos režisierius.

Biografija

1961 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje.
1961–1966 m. Lietuvos akademinio dramos teatro, 1966–1975 m. Jaunimo teatro, 1975–1978 m. Kauno akademinio dramos teatro režisierius. 1978–1995 m. Lietuvos televizijos vyr. režisierius. Nuo 1962 m. (su pertraukomis) Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija) dėstytojas, nuo 1988 m. docentas.