google/wiki40b huggingface dataset:
Dniepro karinė flotilė

Dniepro karinė flotilė (rus. Днепровская военная флотилия) – TSRS Karinio jūrų laivyno upės laivų junginys (flotilė), veikęs Dniepre. Egzistavo tris laikotarpius.
Pirmą kartą įkurta 1919 m. kovo mėn. Kijeve, aktyviai dalyvavo Rusijos pilietiniame kare. 1920 m. gruodžio mėn. išformuota.
Antrą kartą flotilė buvo suformuota 1930 m. liepos mėn., o 1940 m. birželį vėl išformuota, o jos laivai perkelti į Dunojaus ir Pinsko karines flotiles. 
Antroje TSRS-Vokietijos karo pusėje, Raudonajai Armijai pasiekus Dnieprą (1943 m. rugsėjis), Dniepro flotilė vėl sukurta, tam panaudoti Volgos karinės flotilės laivai. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui flotilė vėl išformuota.
Saskia van Uylenburgh

Biografija

Saskija gimė Leuvardene, Fryzijoje, buvo jauniausia šeimoje tarp aštuonių vaikų. Tėvas Rombertus van Uylenburgh buvo garsus advokatas, miesto burmistras, Franekerio universiteto vienas iš įkūrėjų. Saskija 12-kos metų tapo našlaite, jos motinai mirus 1619 m., o po penkerių metų – ir tėvui. Manoma, kad ji susitiko su Rembrantu savo pusbrolio tapytojo Hendrick van Uylenburgh namuose. Jis su tėvais buvo emigravęs iš Fryzijos į Krokuvą, tačiau 1625 m. nusprendė grįžti į Nyderlandus po Morico Oraniečio mirties.
Saskiją auklėjo sesuo Hiskje ir jos vyras teisininkas Gerard van Loo. Susirgus seseriai Antje, ji kurį laiką gyveno Franekeryje. Po Antje mirties Saskija padėjo svainiui, Lenkijos teologijos profesoriui Johannes Maccovius, kol ji susituokė su Rembrantu 1634 m.
1631 m. su menonitų dailininkų Govert Flinck ir Jacob Adriaensz Backer kompanija  Saskija keliavo į Amsterdamą. Ten ji susitiko su Rembrantu, kūrusiu paveikslus ir portretus Eilenburgo klientams Amsterdame. Savo ruožtu Rembrantas nuvyko į Leuvardeną pas dailininką Wybrand de Geest, kuris buvo vedęs Saskijos dukterėčią.
Saskija ir Rembrantas užmezgė santykius 1633 m., o 1634 m. birželio 10 d. Sint Anaparochyje Rembrantas paprašė leidimo tuoktis.  Jis pateikė savo motinos raštišką sutikimą magistratui. Liepos 2 d. pora susituokė. Pastorius buvo Saskijos pusbrolis, tačiau akivaizdu, kad niekas iš Rembranto šeimos atstovų nedalyvavo ceremonijoje. Kad Saskija įsimylėjo menininką, kuris socialiai netiko patricijaus dukrai, ir kad ji stengėsi greitai atlikti tuokimosi procedūras, taip užkirsdama kelią visiems susitarimams, be abejo, rodo, kad ji buvo labai stipri ir nepriklausoma. 1635 m. pora persikėlė į vieną iš prestižinių vietų Amsterdame, Nieuwe Doelenstraat, su žymiais kaimynais ir vaizdu į Amstelio upę.
Rembrantą lydėjo finansinė sėkmė kūryboje, todėl 1639 m. nusprendė pirkti namą Amsterdamo centre, Jodenbreestraat, šalia vietos, kur jis dirbo. Prieš metus, iki 1638 m. liepos 16 d., Saskijos fryzų giminaičiai skundėsi, kad Saskija susigadino savo paveldėjimo reikalus. Rembrantas paprašė žmonos brolio advokato Ulricus van Uylenburgh pagalbos, patvirtindamas, kad jis buvo finansiškai nepriklausomas ir susimokėjęs už namą.
Trys jų vaikai mirė netrukus po gimimo ir buvo palaidoti netoliese stovinčios Zuiderkerk bažnyčios. Vienintelis toliau gyvenęs buvo Titus. Saskija mirė praėjus metams po Titus gimimo, Amsterdame, 29 metų amžiaus, tikriausiai nuo tuberkuliozės. Ji buvo palaidota Oude Kerk bažnyčios kriptoje. Per beveik dešimt metų bendro gyvenimo su Saskija Rembrantas sutelkė dėmesį į piešinius ir ofortus.
Saskija prieš mirtį surašytame testamente leido Rembrantui naudoti savo sūnaus paveldėjimą, kol jis vėl nesusituoks. Rembrantas pasamdė Geertje Dircx sūnaus žindyve ir aukle. 1649 m. ji tikėjosi, kad susituoks su Rembrantu, tačiau sekančiais metais jo buvo uždaryta į pataisos namus, o Hendrickje Stoffels tapo nauja dailininko namų šeimininke ir meiluže. 1662 m. Rembrantas, kelerius metus patyręs finansinių sunkumų, pardavė Saskijos kapą. Hendrickje mirė kitais metais.
Asteroidas 461 Saskia, surastas 1900 m., yra pavadintas Saskijos garbei.
Druskininkų II pasaulinio karo karių kapinės

Kapinės

Įrengtos ežero pakrantės terasoje, lygioje vietoje, pamiškėje. Jos stačiakampio plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi, 54 m ilgio ir 28 m pločio. Vakarų ir šiaurės pusėje jas juosia betoninės sienelė, o rytų ir pietų pusėje – metalinė tvorelė, ties kurios pietinės dalies viduriu yra pagrindinis įėjimas.
Nuo pagrindinio įėjimo išilgai kapinių nutiestas betoninių plytelių takas. Jo gale kapinių šiaurinėje dalyje ant stačiakampio cokolio stovi iš bronzos nulietas paminklas, vaizduojantis gulsčią, kaspinais apipintą lauro lapų vainiką, prilaikomą keturių puslankiu išlenktų artilerijos pabūklų vamzdžių. Abipus tako 8 eilėmis (po 4 eiles abiejose pusėse) vienodais tarpais išdėstytos stačiakampės antkapinės granito plokštės su jose iškaltais duomenimis apie palaidotus asmenis.
Teritorijos plotas – 1517 m², perimetras – 164 m.
50 m į pietus yra senosios miesto kapinės, 1,8 km į šiaurės vakarus – Pirmojo pasaulinio karo Rusijos armijos karių kapinės.

Istorija

1944 m. liepos 14 d. Raudonoji armija įžengė į Druskininkus. Nemuną forsavo 71-ojo ir 36-ojo šaulių korpusų raudonarmiečiai. Karinės operacijos metu žuvę ir lauko karo ligoninėje mirę sunkiai sužeisti kariai buvo laidojami trijose vietose. Didžiausios kapinės veikė Pagonijoje (Pagankoje), Druskininkų gatvės 8-ojo namo kieme. Kitos kapinės buvo įrengtos priešais kolonadą, gydyklų parke, o trečiosios, mažiausios – aikštėje priešais bažnyčią. Kapus žymėjo nedideli raudonos spalvos faneriniai obeliskai su penkiakampėmis žvaigždėmis viršūnėse. Bažnyčios šventoriuje buvo palaidoti sovietų lakūnai, žuvę 1944–1945 m. žiemą prie Viečiūnų.
Frontui nuslinkus į Vakarus, į kapines priešais bažnyčią 1945 m. buvo perkelti žuvusiųjų palaikai iš gydyklų parko, Druskininkų gatvės ir iš Druskininkų apylinkės vietovių, kuriose laikinai buvo palaidoti pavieniai kariai. Kapinių centre buvo pastatytas monumentalus mūrinis obeliskas.
Druskininkų miesto darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto iniciatyva 1962 m. pradžioje karių palaikai buvo perkelti į šalia miesto kapinių Druskonio pakrantėje įrengtas karių kapines.
Oficialiais duomenimis kapinėse palaidota 250 karių: 179 identifikuoti ir 71 nežinomas. Karo paveldo instituto 2011 m. sudarytame sąraše nurodomos 122 identifikuotų karių pavardės.
1971 m. kapinės įrašytos į vietinės reikšmės istorijos paminklų sąrašą (kodas IV181), 1992 m. registruotos Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registre.
Petr Mrázek

Karjera

Mražekas karjerą pradėjo HC Vitkovice klubo jaunimo komandoje 2008 m. 2008 m. vasarą Mrazekas persikėlė į Šiaurės Ameriką, kur prisijungė prie Ontarijo ledo ritulio lygos klubo Ottawa 67's trims sezonams.
2012-13 m. sezone Mrazek debiutavo NHL Detroito Red Wings komandoje, 2014-15 sezone jis tapo antruoju vartininku, po metų –pirmuoju. 2017-18 m. sezono viduryje jis buvo pakeistas į Filadelfijos Flyers, nors vėliau vasarą prisijungė prie Karolinos Hurricanes.
Žaidė už Čekijos komandą 2012 m. pasaulio ledo ritulio čempionate, laimėjo bronzos medalius. Tais pačiais metais jis žaidė U20 pasaulio čempionate, kur buvo išrinktas geriausiu turnyro vartininku.
Archipelago jūra

Archipelago jūra – Baltijos jūros dalis, esanti Suomijos teritoriniuose vandenyse tarp Botnijos ir Suomijos įlankų. Archipelago jūroje daugiausiai salų, nors jos ir mažos bei paplitusios santykinai nedideliame plote. Ši jūra yra sekli: vidutinis gylis – 23 m, o daugelis kanalų laivams nepraplaukiami.

Geologija

Archipelago jūra sudaryta iš 257 didesnių nei 1 km² salų, o mažesnių, maždaug 0,5 ha dydžio salų yra apie 18 000. Mažiausių salų, įskaitant negyvenamas uolas ir šcherus, čia yra apie 50 000. Archipelago jūra apytikriai dalijama į išorinę ir vidinę. Išorinei būdingos mažos negyvenamos salos. Jūra išplitusi apytikriai trikampio teritorijoje, kurio kampuose yra Marianhaminos, Ūsikaupunkio ir Hanko miestai.
Salos iškilo po ledynmečio. Dėl tebevykstančio glacioizostazijos proceso atsiranda naujų šcherų ir salų, o jau esančios didėja ar jungiasi su kitomis. Dabartinis kilimo greitis čia – nuo 4 iki 10 mm per metus. Kadangi salos daugiausiai sudarytos iš kieto tipo uolienų, daugiausiai gneisų ir granitų, erozija čia vyksta ženkliai lėčiau nei kilimas.
Švenčionių Armijos Krajovos apylinkė

Švenčionių Armijos Krajovos apylinkė (lenk. Obwód Święciany AK) – viena iš Armijos Krajovos kovinių apylinkių, veikusių buvusios Švenčionių apskrities teritorijoje ir priklausiusi Vilniaus Armijos Krajovos apskričiai. Apylinkės vadas buvo Jan Smela pravarde „Janusz“, „Szary“.
Gerdenis Grickevičius

Biografija

1994–1998 metais mokėsi Šiuolaikinės mokyklos centre, 1998–2006 metais – Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje, 2010 m. Vilniaus dailės akademijoje pas Konstantiną Bogdaną apsigynė bakalauro darbą "Partizanių portretai". 2011 - 2015 m. studijavo Lietuvos edukologijos universitete prancūzų filologiją ir didaktiką, apsigynė bakalauro laipsnį prancūzų kalbos dialektų tema.

Veikla

Nuo 2006 m. Gerdenis įsitraukė į kultūrinį Lietuvos gyvenimą – dalyvavo Vilniaus savivaldybės inicijuotame projekte „Menas netradicinėse erdvėse“ (programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ dalis), festivalyje „Druskininkų vasara su M. K. Čiurlioniu“, jaunųjų menininkų festivalyje „Vilniaus veidai“, buvusioje galerijoje „Artcore“ (J. Vienožinskio dailės mokykloje) dalyvo perfomansuose, tapytojo darbai ne vieną kartą buvo pristatyti Berlyno Epiphanienkirche ir Stephanuskirche bendruomenėms.
2010 metais Vilniaus dailės akademijoje apsigynė savo bakalauro darbą „Partizanių portretai“, kuris sulaukė susidomėjimo ir buvo parodytas per tremtinių suvažiavimą 2010 metais Kauno įgulos karininkų ramovėje, Lietuvos karo akademijos ramovėje, 2012 m. vasarį Berlyne vasario 16-osios, 2014 m. kovą Niujorke Lietuvos konsulato organizuoto kovo 11-osios paminėjimo metu.
Jean Chalgrin

Žanas Fransua Šalgrenas (pranc. Jean-François-Thérèse Chalgrin, 1739 m. Paryžius – 1811 m. sausio 21 d. ten pat) – prancūzų architektas klasicistas.

Biografija

1758 m. laimėta prestižinė Romos premija (prix de Rome) jam suteikė teisę nuo 1759 m. lapkričio iki 1763 m. gegužės studijuoti menus Romoje. Jo mokytoju buvo garsus italų dailininkas ir architektas Džovanis Nikolas Servandonis (it. Giovanni Niccolo Servandoni). Nuo 1770 m. Prancūzų karališkosios architektūros akademijos narys. Užsitikrinęs kunigaikščio Etjeno Fransua de Šuazelio paramą 1775 m. tapo Provanso kunigaikščio pirmuoju architektu ir statybų intendantu.
1776 m. vedė dailininko Klodo Vernė dukrą Margaritą Emiliją, su ja turėjo dukrą Luizą Žozefiną (1777–1794 m.). Tais pačiais metais tapo laisvųjų mūrininkų ložės nariu.
Įvykus Prancūzijos revoliucijai, jam vadovaujant Liuksemburgo rūmai buvo pritaikyti dirbti Direktorijai. 1799 m. išrinktas Dailiųjų menų akademijos 3-osios sekcijos nariu, užėmė V krėslą vietoje Šarlio de Vaili (Charles De Wailly). 1806 m. Napoleonas jam pavedė sukurti paminklą prancūzų kariuomenės žygiams atminti.
Evelina Anusauskaitė

Biografija

Tėvas Ričardas Anusauskas (g. 1958 m.), fotografas, menininkas, verslininkas, kai kurių Evelinos dainų tekstų ir muzikos autorius. Mama Jurga Anusauskienė (g. 1970 m.), muzikos prodiuserė, įvairių renginių organizatorė bei režisierė. 
Dainuoja nuo 7 metų. Dainas kuria lietuvių ir anglų kalbomis, dainoms taip pat kuria muziką. 3 metus lankė Vilniaus Alos Duchovos baleto studiją „Todes“. 2008 m. baigė Vilniaus Abraomo Kulviečio vidurinę mokyklą. Nuo 2010 m. studijuoja džiazo dainavimą Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Džiazo katedroje.
Evelina yra dalyvavusi daugiau nei 300 koncertų Lietuvoje ir užsienyje. 2004 m. kovą, kartu su grupe „Kauno bigbendas“ dalyvavo džiazo festivalyje „Birštonas“. Dešimtajame – didžiausiame lietuviškos pramoginės muzikos festivalyje „Nida 2004” (tiesioginės transliacijos per LNK metu Evelinos sukurtą dainą „Mama" virš 50 žymiausių Lietuvos solistų ir grupių pripažino geriausia festivalio daina). 2005 m. kompaktinėje plokštelėje „Atlaužta Kalėdų duona“ (kartu su kitais žymiausiais Lietuvos atlikėjais kaip „Valstybinis Vilniaus kvartetas“, prof. Saulius Sondeckis ir Nacionalinės M. K. Čiurlionio menų gimnazijos orkestras, kamerinis jaunimo choras „Aidija“, vargonininkas B. Vasiliauskas, pianistas doc. A. Anusauskas ir kt.) įdainavo kalėdines giesmes.
2006 m. lapkričio mėn. „apšildė“ publiką prieš britų atlikėjo Seal koncertą Vilniuje. Su amerikiečiu dainininku Tino (JAV) įrašė du singlus.
2010 m. dalyvavo per TV3 rodomą muzikinį chorų konkursą Chorų karai su Sasha Son bei Šiaulių choru (1 sezonas). Taip pat 8 metus dalyvauja festivalyje „Slavianskyj bazar“ (Baltarusija). Muzikiniame projekte „Žvaigždžių duetai“ dainavo su Leonardu Pobedonoscevu Laimėjo 3-ią vietą. 2011 m. „Žvaigždžių duetuose“ dalyvavo su mama.
Leonas Grubinskas

Biografija

Padėdamas tėvui batsiuviui siūti batus, Leonas susitaupė tiek, kad galėjo nusipirkti naują armoniką, buvo kviečiamas groti vakarėliuose. Mokėsi Biržų muzikos mokykloje, įgijo chorvedžio specialybę. Nuo 1958 m. Biržų rajono Meilūnų ir Mažuikių kultūros namų meno vadovas, merdinčius kultūros namus prikėlė, linksmintis čia atvykdavo jaunimas net iš Biržų. 1964–1967 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. Grįžęs persikėlė gyventi į Panevėžį ir įsidarbino fotoateljė „Astra“. Ten dirbdamas laborantu nusipirko teleobjektyvą ir ėmė fiksuoti įsimintinus momentus. L.Grubinsko nuotraukas ėmė spausdinti miesto laikraštis. Nuo 1970 m. Panevėžio rajono laikraščio „Tėvynė“ redakcijos fotokorespondentas. 1970 m. tikruoju nariu priimtas į Lietuvos fotografijos meno draugiją, o 1973 m. – į Lietuvos žurnalistų sąjungą. Nuo 1992 m. dienraščio „Panevėžio rytas“ fotokorespondentas.
Lietuvoje ir užsienyje pelnė apie 120 apdovanojimų, 20 kartų tapo laureatu. Meninės nuotraukos eksponuotos beveik visose Europos šalyse, Japonijoje, Malaizijoje, Australijoje. Suruošta dešimtys meninės fotografijos parodų Lietuvoje ir kitose šalyse.
Pajėgų generolas adjutantas

Pajėgų generolas adjutantas (angl. Adjutant-General to the Forces), paprastai vadinamas generolu adjutantu (Adjutant-General, AG) – vienas vyriausių D. Britanijos kariuomenės karininkų, vadovaujantis kariuomenės daliai, kuri vadinasi Generolo adjutanto korpusas. Jis yra atsakingas už administravimo, organizavimo ir personalo tvarkymo reikalus. Generolas adjutantas paprastai būna generolas ar generolas leitenantas. Nors generolas adjutantas dirba administracinį darbą, tačiau jis būna išrenkamas iš kovinių kariuomenės rūšių, o ne iš pagalbinių korpusų.
2008 m. balandžio 1 d. panaikintas generolo adjutanto štabas, jis sujungiamas su Sausumos vadovybės štabu (Headquarters Land Forces).
Plagijavimas

Plagijavimas – svetimo kūrinio, idėjos, išradimo pateikimas kaip savo.
Plagijavimas nėra visiškai tas pats kaip autorinių teisių pažeidimas.
William Carvalho

Biografija

Gimė Angoloje, o vėliau persikėlė į Portugaliją. Ilgą laiką atstovavo Sporting CP. Buvo skolinamas CD Fátima ir belgų Cercle Brugge KSV klubams.
Nuo 2018 m. žaidžia Ispanijoje ir atstovauja Real Betis.

Portugalijos rinktinės narys

2019 m. su Portugalijos rinktine žaidė Lietuvoje. Rugsėjo 10 d. įvykusiose rungtynėse portugalai 5:1 sutriuškino lietuvaičius. Svečiai rungtynių pabaigoje po keturių Cristiano Ronaldo įvarčių pirmavo 4:1, o paskutinį įvartį pelnė Viljamas.

Dalyvavimas čempionatuose

<...>
Medinų akmenys

Medinų akmenys – du masyvūs akmenys, saugomi geologiniai gamtos paveldo objektai, esantys Medinų kaime, Nemaitonių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone. Paskelbti saugomais Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos 1992 m. spalio 1 d. sprendimu Nr. 231.
Abu akmenys guli greta, Medinuose esančioje kryžkelėje prie kelio  1819  Pakertai–Žostautai–Kalviai . Pažymėti informaciniais ženklais (neįskaitomi). Nuo kryžkelės pietų kryptimi atsiveria žemėjanti atvirų laukų panorama, vakarų pusėje už 250 m įsikūrusi pakelės sodyba. Įkalnėje, 0,4 km į šiaurės rytus esančioje sodyboje stūkso Degučio akmuo.
Vykdymo proceso teisė

Vykdymo proceso teisė - civilinio proceso teisės pošakis; visuma teisės normų, reguliuojančių privatinių teisinių kreditoriaus reikalavimų įgyvendinimą skolininko (debitoriaus) atžvilgiu valstyb(in)ės prievartos pagalba. Vykdymo procesas kaip teisinė procesinė stadija paprastai seka po teisminio proceso, įsigaliojus teismo sprendimui. Tam tikri dokumentai gali būti vykdomi be teismo proceso (kai yra vykdomasis įrašas, dokumentas yra vykdomasis). Vykdomieji įrašai notarų užprotestuotuose ar neprotestuotinuose vekseliuose ar čekiuose gali būti ginčijami ieškinio teisenos tvarka.
Čučhės bokštas

Čučhės bokštas (oficialiai – Paminklas čučhės idėjoms) – 170 m paminklas Pchenjane, Šiaurės Korėjoje. Pastatytas 1982 m. rytiniame Taedongo upės krante, priešais Kim Ir Seno aikštę. Pastatytas Kim Ir Seno 70-ajam gimtadieniui įamžinti. Tvirtinama, kad bokštą suprojektavo Kim Čen Iras.
Bokštas pavadintas čučhės, Kim ir Seno sukurtos ideologijos, garbei.
Žemytė

Aplinkinės gyvenvietės

LENKIMAI – 2 kmSKUODAS – 18 km
PlaušiniaiMargininkai – 3 kmPakalniškiai
MOSĖDIS – 16 kmSenoji Įpiltis – 6 km
DARBĖNAI – 16 kmJuodeikiai
Naujoji Įpiltis – 4 kmPalegija
Tel Atlasas

Tel Atlasas (arab. الاطلس التل, pranc. Atlas tellien) – Atlaso kalnų sistemos kalnų grandinė, basidriekianti Alžyro šiaurine dalimi palei Viduržemio jūros krantą ~1500 km. Vakarinėje dalyje remiasi į Er Rifo ir Vidurinio Atlaso kalnus, rytuose – į Aureso kalnus, pietuose Aukštoji plynaukštė skiria nuo Sacharos Atlaso. Vakaruose būdingi vidutinkalnių masyvai su kuestų reljefu – Tlemseno, Dajos, Saidos, Varseniso, Titerio kalnai, Kabilijos masyvas (su Džurdžuro kalnagūbriu, kuriame yra aukščiausia Tel Atlaso vieta – Lala Hredidžos k., 2308 m). Kalnabūbrius skiria didelės tarpukalnių lygumos. Rytuose reljefas kalvotas, yra vulkaninės veiklos liekanų (užgesusių ugnikalnių kūgių ir kt.). Tel Atlase įsikūrę daugelis svarbiausių Alžyro miestų: Alžyras, Oranas, Konstantina ir kiti. Kalnus kerta Šelifo upė.
Paškonys (Molėtai)

Istorija

Kaimas 1592 m. priklausė Antagrabuosčių dvarui. 1672 m. Gaveikių palivarko, aprūpinusio Dubingių kalvinų bažnyčią, kaimas. 1683 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje. 1744 m. priklausė Dubingių parapijai.
Rapolas Lukoševičius

Biografija

1967–1971 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute.
1971–1985 m. Kupiškio vaikų muzikos mokyklos mokytojas, 1986–1987 m. direktorius, 1987–1992 m. Kupiškio kultūros skyriaus vedėjas, 1994–1995 m. Kupiškio rajono savivaldybės kultūros ir švietimo skyriaus vedėjo pavaduotojas, 1996 m. Kupiškio P. Matulionio, Skapiškio vidurinės mokyklų ir Kupiškio vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1997 m. Kupiškio Kultūros centro direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, Kupiškio rajono skyriaus tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kupiškio rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys, Kupiškio skyriaus pirmininkas.
1992–1995 m. Kupiškio rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše) bei 2003–2004 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. dar ir valdybos narys.
1978 m. konkurso „Sidabriniai balsai“ laureatas, 2001 m. III vietos prizininkas. 1980 m. Lietuvos meno saviveiklos žymūnas.
Anachronizmas

Anachronizmas (iš sen. gr. ανά 'prieš' + χρόνος 'laikas') – meno kūrinys, archeologinis radinys, dirbinys ar kitas objektas, idėjos, tradicijos ir t. t., neegzistavusios bei nederančios vaizduojamame ar nagrinėjamame laikotarpyje. Anachronizmo terminas gali būti taikomas tiek apibūdinant praeitį, tiek dabartį – juo gali būti įvardintas ir su šiuolaikine epocha nederantis reiškinys ar objektas, pvz., rašymas paukščio plunksna.
Archeologijoje anachronizmu laikomas radinys, nederantis prie žinomų to krašto radinių, vaizduojantis tokius reiškinius arba atliktas tokiomis technologijomis, kurios išrastos daug vėliau, nei radinys preziumuoja. Tokie radiniai vadinami „nevietiniais radiniais“ (angl. Out-of-place artifact). Tarp tokių radinių būna klastočių ar labai abejotinų objektų, pavyzdžiui, kaip Ikos akmenys, krištolinės kaukolės bei iš tiesų autentiški dirbiniai (pvz., Antikiteros mechanizmas, Delio geležinė kolona ir kt.).
Mene anachronizmu laikomas su vaizduojamu laikotarpiu nesusijęs daiktas ar reiškinys. Anachronizmas gali būti panaudotas specialiai arba dėl nežinojimo. Jų sutinkama įvairiuose kūriniuose: pavyzdžiui, Šekspyras savo pjesėje „Julijus Cezaris“ mini mechaninį laikrodį (nors jis išrastas XI-XIII a.), dažname renesansiniame piešinyje senovės Graikijos ir Romos veikėjai vaizduojami su renesanso laikotarpio apranga ir atributika (pvz., Orfėjus su smuiku). Daug smulkių anachronizmų pasitaiko konkretų istorinį laikotarpį vaizduojančiuose filmuose – tuo metu neegzistavę ginklai, įmonės, prekių ženklai, apranga, aparatai, įrankiai, muzika ir t. t.
Beveik visi filmai, vaizduojantys nors kiek senesnę praeitį, yra anachronizmai kalbos atžvilgiu, nes aktoriai vartoja šiuolaikinę auditorijai suprantamą kalbą, o ne iš tiesų tuomet egzistavusią (pvz., taisyklinga lietuvių kalba kalbantis Tadas Blinda). Ryškesni anachronizmai yra tuo laiku neegzistavusių posakių bei frazių vartojimas.
Anachronizmų gali pasitaikyti taip pat ir žemėlapiuose – pavyzdžiui, viduramžių laikotarpį vaizduojantis istorinis žemėlapis su XX a. sudarytais tvenkiniais ar kanalais. Anachronizmu perkeltine prasme gali būti laikomas ir šiuolaikinių idėjų perkėlimas kalbant apie senovę – Šv. Romos Imperijos vadinimas Pirmuoju Reichu, marksistinių, feministinių teorijų taikymas senovės socialinei sanklodai.
Nanseno pasas

Nanseno pasas – pasas, tarptautinis laikinas identifikacinis asmens dokumentas, patvirtinantis asmens be pilietybės (apatrido) ar pabėgėlio tapatybę.

Istorija

1921 m. rugpjūčio mėnesį Tautų Sąjungos konferencijoje buvo nuspręsta paskirti Tautų Sąjungos Vyriausiąjį pabėgėlių komisarą. Juo tapo Norvegijos delegatas Tautų Sąjungoje dr. Fritjofas Nansenas. Jis, siekdamas padėti rusų pabėgėliams, po 1917 m. Spalio perversmo palikusiems tėvynę, įsteigė specialų dokumentą – pabėgėlių identifikacinę kortelę, kuri pradėta vadinti „Nanseno pasu“. Ši kortelė buvo pripažinta 52 pasaulio šalyse. Dr. Fritjofas Nansenas organizavo pabėgėlių perkėlimą ir priėmimą po 1922 m. Turkijos ir Graikijos karo, dalyvavo paramos operacijose 1924 m. perkeliant armėnų kilmės asmenis iš Sirijos. Vėliau Nanseno pasas buvo suteikiamas ir kitiems asmenims, tapusiems nacionalizmo, rasizmo ar totalitarinio persekiojimo aukomis – 1928 m. asirams, 1935 m. Saro žemės gyventojams.
1925 m. dalis Tautų Sąjungos Vyriausiojo pabėgėlių komisaro personalo buvo perkelta į Tautų Sąjungos Tarptautinę darbo organizaciją, jos darbuotojai padėdavo pabėgėliams ir perkeltiems asmenims integruotis užsienyje. 1931 m. buvo įkurtas Tarptautinis Nanseno pagalbos pabėgėliams biuras. 1938 m. F. Nanseno biuro veikla įvertinta Nobelio taikos premija.

Pasas

Nanseno pasas 1922–1946 m. galiojo 1922 m., 1924 m., 1926 m. ir 1928 m. Ženevos konvencijas pasirašiusiose valstybėse, Tautų Sąjungos narėse. Pasą vienerių metų laikotarpiui išduodavo valstybė, kurios teritorijoje apsistodavo apatridas ar pabėgėlis, ne dėl savo kaltės nebegalintis gauti savo kilmės šalies galiojančio asmens ar kelionės dokumento. Nanseno pasas buvo pripažįstamas tarptautiniu mastu ir suteikdavo teisę išvykti į užsienį.
1946 m. Nanseno pasą pakeitė Londono kelionių dokumentas ir 1951 m. Jungtinių Tautų Ženevos konvencijos dėl pabėgėlių statuso (ją Lietuva ratifikavo 1997 m.) pagrindu išduodamas kelionės dokumentas.
Iš viso 1922–1946 m. išduota apie 450 000 Nanseno pasų. Lietuvoje Nanseno pasas 1924–1939 m. buvo naudojamas Klaipėdos krašte, jį išduodavo Klaipėdos krašto gubernatorius.
Guangdžou

Pramonė

Yra tarptautinis oro uostas, jūrų uostas (metinė krovinių apyvarta virš 15 mln. tonų). Išvystyta tekstilės, maisto, mašinų, chemijos, gumos, odos, avalynės, popieriaus, poligrafijos pramonė, metalurgija.

Mokslas ir amatai

Mieste vyrauja dailės amatai, yra Sun Jatseno universitetas.

Architektura

Gausu įvairių religijų šventyklų: budistų Šešių banjanų šventykla (537 m.), krikščionių Šv. širdies katedra (1888 m.), Huaisheng mečetė ir kt.

Istorija

Miestas įsikūrė maždaug III a. pr. m. e. ; 214 metais  pr. m. e. Guangdžou vadinosi Chu Ting. Nuo 2006 m. Vilnių ir Guangdžou sieja susigiminiavusių miestų partnerystės ryšiai.