google/wiki40b huggingface dataset:
Išvaduotojo Generolo Bernardo O'Higinso regionas

Geografija

Centrinę regiono dalį užima Vidurio Čilės slėnis, persipynęs su pakrante besidriekiančiu Čilės pakrantės kalnagūbriu. Rytuose iškilę Andų kalnai (aukštis iki 4860 m, Palomos kalnas). Iš Andų ledynų išteka trumpos, bet vandeningos upės – Kačapoalis, Sipresas, Tingiririka. Įkurtas Sipreso upės nacionalinis parkas.
Dharma

Dharma budizme

Dharmos sąvoka budizme yra labai daugiareikšmė. Ji perimta iš bendrosios Indijos pažiūrų sistemos, kurioje budizmas buvo natūrali visos sistemos raidos dalis. Budizmas ėmė naudoti žodį „dharma“ tokį, kokia reikšme jis tuo metu buvo naudojamas Indijoje: kiek neapibrėžtą, terminologiškai nenusistovėjusį, tačiau plačiai naudojamą, tokį kaip jis naudojamas tuo metu susiformavusiose Upanišadose. Jis reiškė tiesą, tvarką, aukščiausiąją tvarką, aukščiausiąją moralinę tvarką. Todėl labai tiko Budos mokymui vadinti ir plačiai prigijo budizme kaip Budos Dharma (skr. buddhadharma) arba tiesiog – Dharma.
Greta šios reikšmės buvo ir bendresnė. Dharma buvo laikoma kiekvieno žmogaus individualios prigimties „įpareigojimu gyventi dorai“, arba pagal dharmą. Taigi dharma dar buvo vadinama asmenine dorove.
Tik budizmui būdinga dar viena dharmos reikšmė, su kuria susiduriame jau vėlesniuose budizmo veikaluose, ypač mahajanos (pradžniaparamitos bei abhidharmos) kūriniuose. Šita reikšmė – būties elementas. Tokia reikšme „dharma“ naudojama pradžniaparamitos sūtrose (pvz., Širdies sūtroje). Būtimi yra laikoma daugybės neapčiuopiamai smulkių, nebedalomų materijos, proto ir jėgų elementų samplaika. Kaip tik šitie elementai ir yra vienintelė tikrovė, t. y. dharmos. Šių elementų dariniai yra tiktai pavadinimai (nama), kuriais apjungiamos tos dharmų aibės. Iš šių dharmų yra sudaryti penki skandhos, arba penkios kiekvieną individą ar asmenį sudarančios dalys.
Kvartu Sant'Elena

Istorija

Miesto pavadinimas kilęs nuo atstumo iki Kaljario Quartum miles (lot. "Keturios mylios") ir Šv. Elenos, Konstantino I motinos.
Finikiečių laikotarpio radinių buvo rasta Cepola, Geremeas, Is Mortorius ir Separassiu vietovėse. Romėniškų objektų aptikta prie Sant’Andrea villa, S. Martino kapuose ir keliuose Simbirizzi kapuose.
IV a. Sardinija buvo padalinta į 4 judikatus.Kvartu Sant'Elena, kuriai priklausė 14 vilų, atsidūrė Kaljario judikate. 1066 m. miestas atiteko Kaljario vyskupui, o po to teisėjui Torgotorijui II Kaljariečiui. Valdant Aragonui Kvartu Sant'Elena patyrė badą, marą, maliariją, saracėnų išpuolius ir nuosmūkį kaip visa Sardinija.
1793 m. miesto pakrantėje išlipo prancūzų kariai, norėję užimti salą, bet Antonio Pisanu vadovaujami miestiečiai po kruvino mūšio juos išvijo.
Feodalizmas panaikintas 1836 m. valdant baronui Pes di Vilamarinai. 1956 m. Italijos prezidentas Giovanni Gronchi Kvartu Sant'Elenai suteikė miesto statusą.
Jan Davidsz. de Heem

Janas Davidsas de Hemas (ol. Jan Davidsz. de Heem, 1606 m., Utrechtas, Nyderlandai – 1684 m. balandžio 26 d., Antverpenas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, vienas žymiausių olandų natiurmortų kūrėjų.

Biografija

Janas Davidsas (Davidsonas) de Hemas gimė 1606 m. Utrechte katalikų šeimoje. 1626 m. jis persikėlė į Leideną, kur vedė pirmąją žmoną Aletta van Weede, kilusią iš Utrechto. 1635 m. De Hemas persikėlė į Antverpeną ir įstojo į vietos Šv. Luko vardo tapytojų gildiją. 1642 m. mirė pirmoji žmona ir 1643 m. De Hemas vedė Anna Ruckers iš Antverpeno. Didesniąją dalį gyvenimo De Hemas praleido Utrechte. 1649 m. jis gyveno Utrechte ir vėl 1667 – 1672 m. laikotarpyje būvojo gimtajame mieste. 1669 m. jis įstojo į Utrechto tapytojų gildiją. 1672 m. prasidėjus prancūzų invazijai į Nyderlandus De Hemas grįžo į Antverpeną, kur mirė 1684 m. balandžio 26 d.
Keletas De Hemo ankstyvųjų darbų panašūs į Utrechto natiurmortų tapytojo Balthasar van der Ast (1593/1594–1657), kuris galbūt jį apmokino dailės. Gyvendamas Leidene De Hemas tapė tonalius natiurmortus su vanitas temos elementais: knygomis, raštais, muzikiniais instrumentais, kaukolėmis. Šie bruožai atliepia Leideno dailininkų David Bailly (1584–1657) ir Harmen Steenwijck (1612–po 1656) kūrybą. Po De Hemo atvykimo į Antverpeną jį paveikė Daniel Seghers (1590–1661). De Hemo kompozicijos tapo kruopščiau suplanuotos, vaizduojamos gėlių girliandos ir puokštės, vaisių krepšiai ir kiti objektai, galintys sukurti iliuzinius šviesos efektus: indai, vabzdžiai, auksas ir sidabras, už kuriuos De Hemas buvo aukštai vertinamas amžininkų. Dailininkas bendradarbiavo su kitais tapytojais. Tarp Hemo mokinių: Abraham Mignon (1640–1679), Cerstiaen Luyckx (1623–po 1674) ir Joris van Son (1623–1667). Jo sūnus Davidas Jansas tapo tapytoju.
Birutė Kleinaitė

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zootechnikė, 1998 m. Vilniaus universitete įgijo socialinio darbuotojo kvalifikaciją.
VSDFV Šilutės skyriaus direktorės pavaduotoja pensijoms.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Šilutės rajono skyriaus narė. Nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narė.
Fridrikas Jogailaitis

Fridrikas Jogailaitis (lenk. Fryderyk Jagiellończyk, 1468 m. balandžio 27 d. Krokuvoje – 1503 m. kovo 14 d. Krokuvoje) – Lietuvos kunigaikštis ir Lenkijos karalaitis. Romos katalikų bažnyčios dvasininkas, Lenkijos ir Lietuvos primas.

Biografija

Gimė Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio ir Elžbietos Habsburgaitės šeimoje. Augo tarp kitų dešimties brolių ir seserų, vėliau tapusiais žinomomis asmenybėmis: Kazimieras – katalikų šventasis; Aleksandras, Jonas Albrechtas ir Zigmantas – Lietuvos ir Lenkijos valdovai; Vladislovas – Čekijos ir Vengrijos karalius; Jadvyga – Bavarijos kunigaikštienė; Sofija – Brandenburgo–Kulmbacho ir Brandenburgo–Ansbacho markgrafienė; Ona – Pomeranijos ir Kašubijos hercogienė; Barbora– Saksonijos kunigaikštienė; Elžbieta – Legnicos ir Bžego kunigaikštienė.
Fridriką pakrikštijo Olomouco vyskupas Protasius, vardas buvo suteiktas Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Frydricho III garbei.
1488 m. Krokuvos kapitula išrinko jį vyskupu. Veikė prieš savo brolį Joną Albrechtą, kartu padėdamas kitam broliui Aleksandrui tapti Lietuvos–Lenkijos valdovu. Tai sustiprino Lietuvos ir Lenkijos unijinius ryšius. Nesėkmingai kandidatavo Varmijos vyskupo rinkimuose. 1493 m. išrinktas Gniezno arkivyskupu, tuo pačiu tapdamas Lenkijos ir Lietuvos primu. Vėliau paskirtas kardinolu, popiežius Aleksandras VI suteikė jam ir garbingą Sanctae Luciae in septem soliis titulą.
Gauso pluoštas

Pluošto parametrai

Pluošto geometrija ir elgesys yra aprašomi pluošto parametrų rinkiniu, apibrėžtų sekančiose pastraipose.
Erlėnų senovės žemdirbystės vieta

Vieta

Erlos slėnio terasoje abipus buvusio bevardžio upelio kanalo 3,8 ha plote išliko per 20 akmenų krūsnių ir keletas akmenų aptvarų. Krūsnių skersmuo 2–3 m, aukštis – 0,1–0,5 m. Jos krautos dažniausiai vienoje eilėje po kelias, o kai kurios jungiasi į aptvarus, kurie nėra pilnai susiformavę. Aptvarų ilgis nuo 4 iki 30 m, plotis iki 4–5 m, aukštis 0,1–0,5 cm. Rytinėje dalyje esantys aptvarai stambesnių akmenų, apkerpėję. Vakarinės dalies aptvarai pasidengę žemės ir velėnos sluoksniu; tarp jų yra 20 m skersmens ir 0,5 m paaukštėjimas, primenantis pilkapį.

Istorija

Iki XVI a. Valakų reformos Erlos upės slėnyje plytėjo ankstyvosios žemdirbystės laukai. Valakų reformos metu jie atsidūrė už valakais išskirstytų ariamos žemės sklypų ir buvo priskirti prie bendro naudojimo žemės – pievų ir ganyklų. Tarpukario žemės reformos metu senovės žemdirbystės laukai buvo suskaidyti į sklypus ir išdalinti ūkininkams, kurie akmenų apvarus ir krūsnis pradėjo ardyti ruošdami dirvą arimui. Didžiąją dalį krūsnių ir aptvarų sunaikino pokario melioracija ir tik maža dalis buvo išsaugota kaip geologinis draustinis – Erlėnų riedulynas (įkurtas 1971 m.).
Akmenų krūsnys buvo laikomos pilkapiais ir vadintos Erlėnų pilkapynu, tačiau į saugomų kultūros paminklų sąrašus neįrašytos. Objektas vertingas kaip archeologinė ir istorinė vieta, liudijanti apie senovės žemdirbystės laukų sistemas ir žemės dirbimo tradicijas.

Tyrimai

Vietą 1939 m. išaiškino ir žvalgė Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus darbuotojas Pranas Baleniūnas. 2002–2004 m. žvalgė Vilniaus universiteto ir Kretingos muziejaus archeologinė ekspedicija (vadovas Algimantas Merkevičius), kurioje dalyvavo Estijos archeologas Valteris Langas (Tartu universitetas). 2003–2004 m. kartografavo ir apmatavo Renaldas Augustinavičius (Kultūros paveldo centras).
Mergelė, jautis ir ožiaragis

Turinys

Džanis jau senokai ignoruoja savo gražuolę žmoną Goją, tačiau pats sekioja paskui kiekvieną sutiktą moterį. Neapsikentusi Goja nusprendžia jam sukelti pavydą, pradėdama iššaukiančiai ir pernelyg seksualiai elgtis viešumoje ir su šeimos draugais. Matydama, kad ir tai nepadeda, ji iš tiesų užmezga romaną su plevėsa Patricijumi...
Europos Sąjungos teisininkų teisė teikti paslaugas

Europos Sąjungos teisininkų teisė laikinai teikti paslaugas – ES valstybių narių, Europos Ekonominės Erdvės valstybių, Šveicarijos piliečių teisininkų teisė laikinai arba nuolat (pvz., įsisteigęs atitinkamoje valstybėje) teikti teisines paslaugas (pagal specialią ES valstybių narių įstatymais nustatytą tvarką).

Lietuvoje

Lietuvoje teisę teikti paslaugas reglamentuoja LR advokatūros įstatymas (įstatymo XII-XIII skirsniai). ES teisininkas, turi turėti savo valstybės kompetentingos institucijos suteiktą teisininko profesinį vardą, veikti juo, nurodydamas teisininko profesinį vardą tos ES narės valstybine (ar viena iš valstybinių kalbų), taip pat profesinę (savivaldos) organizaciją (kuriai jis priklauso) arba kompetentingą instituciją, suteikusią jam teisę veikti ES valstybės narės teisininko profesiniu vardu. ES valstybės narės teisininką, pageidaujantį teikti nuolatines teisines paslaugas Lietuvoje, registruoja Lietuvos advokatūra.
Kerbedžio tiltas

Istorija

Pradžioje planuota pastatyti per Vyslą vien geležinkelio tiltą, kuris sujungtų strategines Varšuvos-Vienos ir Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelių linijas. Tačiau tokio tilto miesto centre buvo atsisakyta, o geležinkelio tiltas pastatytas vėliau, po kelerių metų, į šiaurę nuo Kerbedžio tilto, ties Varšuvos citadele.
1859-1864 m. laikotarpyje pastatytas 6 tarpatramių po 74,7 m, geležinis santvarinis, su lygiagrečiomis juostomis tiltas, kurio atramoms pirmą kartą Rusijos imperijoje panaudoti kesonai. Važiuojamoji dalis įrengta santvarų apatinėje dalyje, ant jos nutiesti arklių tramvajaus bėgiai, Statinys sujungė Varšuvą su kairiajame krante esančiu Prahos priemiesčiu, į kurį vedė Maskvos plentas, Peterburgo–Varšuvos (dab. Warszawa Wileńska stotis) ir Varšuvos-Vienos geležinkeliai (dab. Warszawa Śródmieście stotis). Oficialiai pavadintas Aleksandro tiltu (rus. Александровский мост) caro Aleksandro II garbei, tačiau buvo prigijęs jį projektavusio ir stačiusio inžinieriaus S. Kerbedžio vardas. 1861 m. carinė vyriausybė buvo paskyrusi S.Kerbedį Lenkijos Karalystės geležinkelių viršininku. Jau gyvendamas Varšuvoje, jis ir projektavo bei vadovavo šio tilto statybos darbams. Po kiek laiko inžinierius vėl buvo atšauktas į Peterburgą, ėjo įvairias pareigas, tapo Rusijos imperijos Susisiekimo ministru.
Tiltas buvo sugriautas per abu pasaulinius karus. Pirmą kartą susprogdintas 1915 m. rugpjūčio 5 d. Rusijos kariuomenės, jai atsitraukiant iš Varšuvos. Atstatytas 1916 m. Antrą kartą tiltą susprogdino 1944 m. rugsėjo 13 d. Vokietijos kariuomenė. Ant išlikusių atramų 1948-1949 m. atstatytas tiltas pavadintas Šlionsko Dombrovos tiltu (lenk. Most Śląsko-Dąbrowski).
Ernestas Blese

Biografija

1914 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą. 1917–1918 m. apgynė magistro darbus iš sanskrito, senovės graikų, lotynų istorinės gramatikos, senovės slavų ir indoeuropiečių lyginamosios gramatikos. 1928 m. daktaras.
1928–1944 m. Latvijos universiteto profesorius. 1930–1940 m. Latvijos filologų draugijos pirmininkas. 1929–1939 m. Latvijos švietimo ministerijos mėnraščio „Izglitības ministrijas menešraksts“ redaktorius, 1930–1940 m. Filologų draugijos pirmininkas. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1945–1949 m. latvių gimnazijos Hanau direktorius. Nuo 1946 m. dirbo Mainco universitete.
Tyrė kuršių kalbą, baltarusių kalbos lituanizmus, daugiausia latvių onomastiką.
Magwe FC

Istorija

Klubas įkurtas 2009 m.
Anker Jørgensen

Profsąjungietis

Baigė Kopenhagos gimnaziją, bet nuo 14 metų dirbo įvairius darbus. Nuo 1950 m. profsąjungų aktyvistas, 1956 m. pirminės organizacijos pirmininkas, 1962 m. Transporto darbuotojų profsąjungos pirmininkas, 1968–1972 didžiausios Danijoje Nekvalifikuotų darbininkų profsąjungos (SiD) pirmininkas.

Politikas

1961–1964 m. Kopenhagos tarybos narys, 1964–1994 m. Folketingo (parlamento) narys. 1972–1973 ir 1975–1982 m. Danijos ministras pirmininkas, 1978 m. dar ir užsienio reikalų ministras. 1985 m. Šiaurės Europos parlamentarų komiteto pirmininkas.

Socialdemokratas

Nuo 1942 m. Danijos socialdemokratų partijos (SFD) narys, 1973–1987 m. SFD pirmininkas, 1980–1989 m. SI pirmininko pavaduotojas, nuo 1989 m. SI Garbės pirmininkas.
Su žmona Ingrid Pedersen (1922–1997) užaugino 4 vaikus.
Nachmanas Dušanskis

Biografija

Nuo 1934 m. priklausė nelegaliai Lietuvos komjaunimo sąjungai, nuo 1940 m. – LKP. Už antivalstybinę veikla 1936 m. birželio – 1937 m. balandžio mėn. ir 1937 m. balandžio – 1940 m. birželio mėn. kalintas. 1940–1941 m. dirbo NKVD Telšių apskrities skyriuje, leitenantas. Dalyvavo gyventojų suėmimuose ir trėmimuose. 1941 m. birželio mėn. prasidėjus karui poilsiavo Sočyje, grįžo į Šiaulius, bet vokiečiams puolant pasitraukė į TSRS gilumą. Maskvoje baigė NKVD mokyklą ir įvairiuose Jaroslavlio, Smolensko sričių lageriuose dirbo tardytoju.
1944 m. rugpjūčio 1 d. grįžęs į Lietuvą dirbo Kaune vyr. operatyviniu įgaliotiniu. Vėliau tapo MGB Kauno poskyrio, kovojančio su „nacionalistiniu pogrindžiu“ (partizanais), viršininko pavaduotoju, viršininku. 1953–1954 m. LTSR MVD 4-osios valdybos 3-ojo skyriaus viršininko pavaduotojas. 1954–1960 m. LTSR KGB 4-osios valdybos 2-ojo skyriaus viršininko pavaduotojas, 1960–1967 m. 2-osios valdybos 2-ojo skyriaus 1-ojo poskyrio viršininkas, 1967–1971 m. – 5-ojo skyriaus viršininko pavaduotojas. 1971 m. rugpjūčio 20 d. išleistas į atsargą. 1956 m. papulkininkis. 1964 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. Nuo 1971 m. dirbo įvairiose įstaigose.
Planavo ir organizavo (su kitais) Lietuvos partizanų Tauro, Dainavos, Prisikėlimo ir kt. apygardų štabų likvidavimą, dalyvavo operacijose nužudant J. Vitkauską, J. Lukšą ir kitus partizanų vadus, vadovavo A. Ramanausko suėmimo operacijai; pasirašinėjo suėmimo orderius, tardė.
1989 m. apsigyveno Izraelyje. Dėl nusikalstamos veiklos Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra 1996 m. jam iškėlė baudžiamąją bylą, bet Izraelis atsisakė jį išduoti.
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamojo proceso kodeksas

Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamojo proceso kodeksas (LTSR BPK) - Lietuvos TSR baudžiamojo proceso teisės sąvadas, teisynas; baudžiamojo proceso kodeksas. Patvirtino Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba ir įvedė nuo 1961 metų rugsėjo 1 dienos.

Uždaviniai

Tarybinio baudžiamojo proceso uždaviniai - greitai ir pilnutinai išaiškinti nusikaltimus, įkaitinti kaltininkus ir tinkamai pritaikyti įstatymą, kad kiekvienas nusikaltimą padariusis asmuo būtų teisingai nubaudžiamas ir nė vienas nekaltas asmuo nebūtų patraukiamas baudžiamojon atsakomybėn ir nuteisiamas (2 str. 1 d.).
Baudžiamasis procesas turėjo padėti stiprinti socialistinį teisėtumą, užkirsti kelią nusikaltimams ir juos visiškai likviduoti, auklėti piliečius, kad jie nenukrypstamai laikytųsi tarybinių įstatymų ir gerbtų socialistinio bendro gyvenimo taisykles.

Procesas

BPK buvo įtvirtinta pareiga iškelti baudžiamąją bylą ir išaiškinti nusikaltimą. Teismas, prokuroras, tardytojas ir kvotos organas privalėjo savo kompetencijos ribose iškelti baudžiamąją bylą kiekvienu atveju, kai iškyla aikštėn nusikaltimo požymiai, imtis visų įstatymo numatytų priemonių, kad būtų nustatytas nusikaltimo įvykis bei kaltieji nusikaltimo padarymu asmenys ir kad jie būtų nubausti.
Baudžiamąsias bylas visuose teismuose nagrinėja teisėjai ir liaudies tarėjai, išrinkti įstatymo nustatyta tvarka.
Visuose teismuose baudžiamosios bylos pirmąja instancija nagrinėjamos teisėjo ir dviejų liaudies-tarėjų sudėtimi.
Liaudies tarėjai turi tokias pat teises, kaip ir pirmininkaujantysis teisiamajame posėdyje, sprendžiant visus klausimus, kylančius, nagrinėjant bylą ir priimant nuosprendį.
Kasacine tvarka teismai bylą nagrinėja trijų teismo narių sudėtimi, o teisminės priežiūros tvarka – ne mažiau kaip trijų teismo narių sudėtimi.
Buvo nustatyta, kad teisėjai ir liaudies tarėjai sprendžia baudžiamąsias bylas, remdamiesi įstatymu, sutinkamai su socialistine teisine sąmone, tokiomis sąlygomis, kurios daro negalima teisėjus paveikti iš šalies.
Sutinkamai su TSR Sąjungos ir sąjunginių respublikų baudžiamojo proceso pagrindų 20 straipsniu, TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR įstatymų laikymosi baudžiamajame procese tikslumą prižiūrėjo TSRS Generalinis Prokuroras tiek betarpiškai, tiek ir per Lietuvos TSR Prokurorą bei kitus jam pavaldžius prokurorus.
Lietuvos Tarybų Socialistinėje Respublikoje procesas vyko lietuvių kalba arba tos vietovės gyventojų daugumos kalba.
Dalia Saukaitytė

Biografija

Baigė Vilniaus universiteto Kauno vakarinį fakultetą. Dirbo Salomėjos Nėries ir Lietuvių literatūros muziejuose Kaune, „Baltų lankų“ ir Lietuvių kalbos instituto leidyklose Vilniuje. Vilniaus universitete dėstė filosofiją.

Kūryba

Dalios Saukaitytės eilėms būdinga harmoninga moteriška pasaulėjauta ir dainiška forma, eilėraštis kuriamas kaip nuotaikos ekspromtas. Pagal jos tekstus sukurta daug populiarių dainų, tarp jų – „Purpurinis vakaras varva“, „Per tą lietų, per purvyną“, „Pasiklydę milžinai“, „Šiam pasauly visko būna“ ir kitos. Verčia iš rusų, lenkų kalbų.
Tatjana Liutajeva

Tatjana Liutajeva (g. 1965 m. kovo 12 d. Odesoje) – ukrainiečių, rusų aktorė.

Biografija

1986 m. baigė Valstybinį kinematografijos institutą Maskvoje (ВГИК), Aleksejaus Batalovo kursą.
Pirmas vaidmuo kine – Anastasija Jagužinskaja 1987 m. kostiuminiame – istoriniame Svetlanos Družininos filme „Pirmyn, gardemarinai". Ryškus debiutas pastebėtas, aktorė pradėta kviesti filmuotis. Tačiau greit po šio filmo aktorė kartu su vyru Olegu Ditkovskiu atvažiavo gyventi į Lietuvą. Čia Tatjana Liutajeva dirbo Vilniaus rusų dramos teatre, organizavo festivalį „Rusų kinas", vaidino kine.
Pirmasis vyras Olegas Ditkovskis (g. 1955 m.) – lietuvių muzikantas, aktorius, kompozitorius ir atlikėjas, dainuojamosios poezijos bardas, dukra Agnija (g. 1989 m.). Antrasis vyras – režisierius Rokas Ramanauskas. Sukūrė daugiau kaip 30 vaidmenų.
2004 m. su dukra Agnija Ditkovskyte ir sūnumi persikėlė gyventi į Maskvą.
Tom Daley

Biografija

2005 m. Daley pirmą kartą tapo Britanijos jaunimo čempionu. Po metų sportininkas jau dalyvavo šalies suaugusiųjų čempionate, kuriame pelnė bronzą. 2008 m. Daley pelnė du sidabro medalius pasaulio jaunimo čempionate bei pirmą kartą tapo Europos suaugusiųjų čempionu. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Daley pasiekė finalą ir galutinėje įskaitoje liko 7-as. 2009 m. pasaulio čempionate Romoje Daley atkrentamosiose varžybose užėmė 5-ą vietą tarp 37-ių sportininkų ir pateko į pusfinalį, kuriame tarp 18-os dalyvių liko 3-ias ir užsitikrino vietą finalinėse varžybose. Finale britas už savo programą surinko 539.85 taškus ir tapo pirmuoju britu laimėjusiu pasaulio čempiono titulą šioje rungtyje. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sinchroninėje rungtyje kartu su Peter Waterfield užėmė 4-ą vietą. Individualios rungties atkrentamosiose Daley užėmė vos 15-ą vietą, bet vis tiek pateko į pusfinalį, kuriame užėmė 4-ą vietą. Finale Daley surinko 556.95 taškus ir pelnė bronzos medalį.
Potvyninės jėgos

Potvyninė jėga yra antrinis  gravitacinės jėgos
efektas. Ji kyla dėl netolygaus gravitacinės jėgos pasiskirstymo per kūną (artimoji pusė kitam kūnui veikiama stipresnės jėgos nei tolimoji pusė).
Dangaus mechanikoje sąvoka 'potvynio jėga' nurodo situaciją, kai vieną kūną ar jo dalis (pvz., Mėnulį ar vandenyną) veikia kito kūno gravitacinė jėga (pvz., Žemės). Taip pat vyksta trikdymas, kai tą kūną veikia ir trečio kūno gravitacija (pvz., Mėnulio, kalbant apie vandenyno potvynius ar Saulės, kalbant apie Mėnulį). Trikdančioji jėga tokiais atvejais vadinama potvynine jėga .

Paaiškinimas

Kai pirmą kūną (K1) veikia antro kūno (K2), K2 gravitacinis laukas gali labai smarkiai skirtis ant K1 tarp pusės, nukreiptos į K2 ir priešingos jai. 2 paveikslėlis rodo diferencialinę kūno (K2) gravitacijos jėgą, veikiančią kūną (K1). Šios vadinamosios potvyninės bangos sukelia abiejų kūnų įtempimus ir gali juos deformuoti ar netgi, ekstremaliais atvejais, išdraskyti juos. Rošė riba yra atstumas nuo planetos, kuriame potvyninės jėgos sunaikintų kūną, mat gravitacinės planetos jėgos viršija kūno dalelių tarpusavio trauką. Tokie įtempimai nenutinka esant pastoviam gravitaciniam laukui, kadangi tokiu atveju abu kūnai tiesiog įgyja vienodą vienakryptį pagreitį.

Potvyninių jėgų poveikis

Elastingos sferos atveju, potvyninės bangos iškraipo kūno formą nepakeičiant tūrio. Sfera tampa elipsoidu, kurio ilgieji pusašiai nukreipti į kitą kūną (ir atitinkamai nuo jo). Elipsiniai iškraipymai yra maždaug būtent tai, kas nutinka Žemės vandenynams, jiems patenkant Mėnulio gravitacijos įtakon. Mėnulis ir Žemė sukasi apie bendrą masės centrą, vadinamą baricentru ir jų gravitacinė trauka sudaro reikiamą įcentrinę jėgą, reikalingą išlaikyti šį judėjimą. Stebėtojui, esančiam ant Žemės, visai šalia to baricentro, vaizdas yra lyg Žemei būnant Kūnu 1, veikiamam Mėnulio, kaip Kūno 2, gravitacijos. Visos Žemės dalelės yra paveikiamos Mėnulio gravitacinės jėgos, taip priverčiant persiskirstyti vandenynams, sudarant pūpsnius šalia Mėnulio ir tolimajame krašte.
Kūnui, veikiamam potvyninių jėgų, sukimosi kinetinė energija dėl vidinės trinties disipuoja į šiluminę energiją. Potvyninis šildymas sukuria dramatiškas vulkaninės kilmės pasekmes Jupiterio mėnulyje Ijo. Potvyninių jėgų itampa taip pat sukelia kasmėnesinius Mėnulio drebėjimus.
Potvyninės jėgos sukuria vandenynų sroves, kurios perneša šiluminę energiją link ašigalių, taip įtakodamos pasaulinę temperatūrą. Mokslininkai spėja, kad potvyninių jėgų sukuriamų potvynių harmoninių svyravimų variacijos gali daryti įtaką klimato pokyčiams. 
Potvyninės jėgos yra labai pastebimos prie mažų didelės masės kūnų, kaip kad neutroninės žvaigždės ar juodosios skylės, kur jos yra atsakingos už „spagetifikaciją“.
Iskija

Iskija yra Italijos vulkaninė sala Tirėnų jūroje, šiauriniame Neapolio įlankos pakraštyje. Sala trapecijos formos, 10 km iš rytų į vakarus, 7 km iš šiaurės į pietus, 34 km salos perimetras, salos plotas 46,3 km², atstumas nuo nuo Neapolio yra 30 km. Sala kalnuota, aukščiausias kalnas yra Epomeo 788 m aukščio. Saloje gyvena daugiau nei 60 tūkst. žmonių.
Iskija Porto yra didžiausias miestelis saloje. Kiti miesteliai: Barano d'Iskija, Kasamikiola Terme, Forijo, Lako Ameno ir Serara Fontana.
Pagrindinis verslas yra turizmas, ypač karštųjų spa, kurios daugiausiai aptarnauja europiečius (didžioji dalis vokiečiai) ir azijiečius, norinčius pasimėgauti vulkaninio aktyvumo vaisiais: kaštomis versmėmis ir vulkaniniu purvu. Daugelis vietiniu italų laisvai kalba angliškai ir vokiškai. Ferandino šeima, gyvenanti Iskijoje, yra teisėti Aragoniečių pilies (Castello Aragonese) savininkai.