google/wiki40b huggingface dataset:
Grafomanija

Grafomanija (gr. γραφειν 'rašymas' + gr. μανία 'beprotybė') - liguistas potraukis daug rašyti.
Psichiatrijoje grafomanija vadinamas beprasmių, tarpusavyje nesusijusių žodžių rašymas. Bendrinėje kalboje - perdėtas noras ir potraukis daug rašyti.

Grafomanija bendrinėje kalboje

Kasdienybėje grafomanija reiškia perdėtą norą ir potraukį daug rašyti - nesvarbu, profesionaliai ar ne. Kaip teigia Kundera, grafomanija yra nepagrįstas savęs laikymas rašytoju:
„Nesustabdomas grafomanijos plitimas tarp politikų, taksistų, gimdyvių, meilužių, žudikų, vagių, prostitučių, pareigūnų, gydytojų ir pacientų rodo, kad kiekvienas be išimties turi savyje potencialų rašytoją, ir kad kiekvienas žmogus turi puikiausią priežastį eit į gatvę ir šaukti, kad visi mes rašytojai!“
- Milan Kundera, The Book of Laughter and Forgetting
Toks Kunderos požiūris į grafomaniją gali būti paaiškinamas tuo, kad šitoks menkinantis grafomanijos apibūdinimas labai dažnai sutinkamas posovietinėse šalyse norint išskirti kvailus, neprofesionalius ir perdėtus rašymus (ne tik literatūroje, bet ir moksle).
Grafomanija taip pat gali būti susijusi su rašymu tik dėl publikavimo ir noro matyti savo pavardę po publikuotu tekstu.

Siurrealizmas

Grafomanija taip pat vartojamas norint apibūdinti kai kuriuos siurrealistinius metodus.
Karolis Požėla

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje. 1906–1915 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1915–1917 m. Tartu universitete studijavo mediciną. 1916 m. tapo Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos (bolševikų) nariu, 1916–1917 m. dirbo bolševikų pogrindinėje spaustuvėje.
1918 m. kovo mėn. grįžo į Lietuvą, Diržių ir Bardiškių kaimuose įkūrė komunistų kuopelę, dirbo propagandinį darbą. Dalyvavo LKP(b) pirmajame suvažiavime, buvo išrinktas LKP(b) Šiaulių rajono komiteto nariu. Vienas Raudonosios armijos Žemaičių pulko ir 1919 m. sausio 8 d. sukilimo Šiauliuose organizatorių.
1919 m. galutinai žlugus Litbelui persikėlė į Raseinius, 1919 m. birželio mėn. – 1920 m. balandžio mėn. Raseiniuose dirbo laikraščio „Tiesa“ redaktoriumi. 1920 m. balandžio mėn. Kaune įkūrė pogrindinę spaustuvę „Spartakas“. Su kitais 1921 m. įkūrė legalią knygų leidyklą „Šviesa“, kuri veikė iki 1923 m. 1920–1926 m. su kitais pogrindyje redagavo laikraščius „Kareivių tiesa“, „Darbininkų gyvenimas“. 1926 m. redagavo LKP savaitraštį „Darbininkų atstovas“, dirbo žurnalo „Vilnis“ redakcijoje.  Pasirašinėjo slapyvardžiais Adolfas, M. Petrauskas, K. Šiaulietis ir kt.
Nuo 1921 m. LKP(b) CK narys, nuo 1923 m. pirmininkas. Penktojo Kominterno kongreso delegatas. 1921–1926 m. šešis kartus kalintas Lietuvoje, Latvijoje ir Lenkijoje.
Po 1926 m. gruodžio 16 d. perversmo kartu su Juozu Greifenbergeriu, Kaziu Giedriu ir Rapolu Čarnu uždarytas į Kauno kalėjimą. Apkaltintas komunistinio perversmo organizavimu, karo tribunolo nuteistas mirti ir 1926 m. gruodžio 26 d. sušaudytas Kauno VI forte.
Sūnus Juras Požela (1925–2014) – fizikas, akademikas, mokslo ir politikos veikėjas.
Realizmas (menas)

Literatūra

XIX a. viduryje realistiniam romanui, kaip epinės literatūros žanrui, atėjo aukso amžius. Didelės apimties, gana laisvos sandaros, dažniausiai prozinis kūrinys to meto rašytojui atvėrė neregėtas galimybes – joks poetas ar dramaturgas iki tol negalėjo sau leisti trijuose puslapiuose smulkmeniškai aprašinėti visuomenės papročių ar veikėjo išvaizdos.
Realistinį romaną, XIX a. viduryje tapusį populiariausiu žanru visoje Europoje, imta vadinti „mokomąja knyga“, kuri priartina skaitytoją prie tiesos. Žymiausi atstovai buvo: Onorė de Balzakas, Gustavas Floberas, Čarlzas Dikensas, Markas Tvenas, Levas Tolstojus, Nikolajus Gogolis, Fiodoras Dostojevskis, Stendalis, Viljamas Tekerėjus, Emilė Brontė, Šarlotė Brontė, Tomas Hardis, Ivanas Turgenevas, Antonas Čechovas, Markas Tvenas, Tomas Manas, Maksimas Gorkis. Kraštutine realizmo forma, natūralizmu, rašė Emilis Zola, Gi de Mopasanas, Gerhartas Hauptmanas.

Dailė

Realizmu dailėje vadinamas tikslus objekto vaizdavimas taip, kaip objektą mato dailininko akis. Realistinės dailės tradicija Vakarų dailėje atsekama nuo antikos laikų. XVII a. olandų tapyba ir karavadžistų dailė yra artimos šiuolaikiniam realistinės dailės supratimui. Realistinė dailės srovė pradėjo vystytis XIX a. viduryje. Prancūzas Gustavas Kurbė (1819−1877) laikomas pirmuoju išties realistiniu tapytoju. XIX a. realistai atsisakė akademinio meno bruožų: idealizuotų figūrų, teatrališkų pozų vaizdavimo, antikinių ir literatūrinių siužetų, sekimo senovės didžiaisiais dailininkais. Kartu realistams buvo svetimas romantikų žmogaus dvasios jėgos, aistrų proveržių vaizdavimas, dramatiškų spalvų naudojimas, gamtos vaizdų romantizavimas. Realistai atsigręžė į kasdienę buitį, portretinį žanrą, grynąjį peizažą. Jų tikslas buvo tiksliai vaizduoti realų, o ne idealizuotą, menininko vaizduotės pagražintą pasaulį. Atskira realizmo šaka − socialinis realizmas, kurio kūriniais, dažniausiai vaizduojant darbininkų ir žemųjų socialinių sluoksnių gyventojus, pabrėžiamos socialinės nelygybės, atskirties, išnaudojimo temos.
XIX a. realistams Prancūzijoje atstovavo Gustavas Kurbė, Kamilis Koro ir Barbizono mokyklos tapytojai, bruožų yra E. Manė ir O. Domjė kūryboje. Rusijoje realistinės krypties dailininkai vienijosi į peredvižnikų draugiją, kuriai priklausė Ilja Repinas, Ivanas Šiškinas, Ivanas Kramskojus, Vasilijus Perovas ir kiti. JAV kūrė realistai Vinslou Homeris ir Tomas Ikinsas, Vokietijoje − Adolfas Mencelis. Realistinės dailės tradicijos išliko gyvos XX a. dailėje: realistine maniera kūrė Edvardas Hoperis (JAV), Liusjenas Froidas (Anglija), Endriu Vajetas (JAV). Realizmui priskiriamas oficialus, dažnai politinės propagandos tikslų SSSR  ir kitų komunistinių šalių socialistinis realizmas. XX a. antroje pusėje atsirado fotografinio tikslumo realizmo srovė fotorealizmas (ar superrealizmas, hiperrealizmas).
Švėkšnos apskritis

Švėkšnos apskritis buvo į šiaurės rytus nuo Šilutės. Centras – Švėkšna.

Istorija

Apskritis sudaryta 1915 m. rugsėjo 23 d. vokiečių okupacinės valdžios. Priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1915 m. lapkričio 15 d. panaikinta dėl nepatogaus susisiekimo, priskiriant Vėžaičių apskričiai.
Stipendija

Stipendija (lot. stipendium) - finansinė parama, kurią gauna studentas, mokinys, menininkas, mokslininkas, kultūrininkas (toks gavėjas yra stipendininkas, stipendiatas). Stipendija gali būti tiek viešųjų subjektų (valstybės, savivaldybės, valdžios pareigūnų, pvz., valstybės ar vyriausybės vadovo, ministro), tiek ir privačių asmenų (įmonių, fizinių asmenų), tiek organizacijų, tiek ir pavienių asmenų parama (pvz., vardinės stipendijos). Meno, kultūros srityje privataus asmens (mecenato) skiriama stipendija gali būti mecenatystės forma.
Jiesios piliakalnis

Istorija

Piliakalnis datuojamas I tūkst. Tai natūrali kalva, pritaikyta gynybai. Pietinėje ir šiaurinėje papėdėse buvo senovės gyvenvietė, joje rasta grublėtosios ir žiestos keramikos, XIV–XVII a. kultūrinis sluoksnis.
Nuo XIX a. dar vadinamas Napoleono kalnu – spėjama, kad nuo šios kalvos imperatorius 1812 m. birželio 24 d. stebėjo Prancūzijos kariuomenės persikėlimą per Nemuną į Rusijos imperiją. 
Pasak amžininkų atsiminimų, 1812 m. birželio 23 d. Napoleonas Bonapartas atvyko prie Nemuno, šalia Panemunės, kur stovėjo Juozapo Niemojevskio brigados 6-asis lenkų kavalerijos pulkas. Apsivilkęs pulkininko Mykolo Pongovskio surdutą ir užsidėjęs jo skrybėlę, karvedys išžvalgė upę nuo Panemunės iki Aleksoto. Didžiosios armijos tiltų statybos daliniui vadovavo generolas Žanas Baptistas Eble. Jam buvo įsakyta pastatyti tris tiltus per Nemuną, 300 metrų vieną nuo kito. Iš jų du turėjo būti pastatyti tarp Panemunės ir Jiesios upės, o vienas - į kairę nuo šios upės, priešais kalną, nuo kurio imperatorius pasirinko vadovauti perkėlai. 22 val.  vakaro prasidėjo perkėlos per Nemuną operacija.

Įamžinimas

1913 m. Napoleono žygio 100 metų sukakties proga čia lankėsi Rusijos caras Nikolajus II ir ketino pastatyti šiam įvykiui pažymėti paminklą, tačiau dėl istorinių aplinkybių tai padaryta nebuvo.
Piliakalnis priklauso 1960 m. įsteigtam Jiesios kraštovaizdžio draustiniui. Ant kalno švenčiamos senovinės baltų šventės. 1997 m. gruodžio 31 d. Jiesios piliakalnis įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašą. 2019 m. kovo 19 d. Prancūzijos ambasadorė Lietuvoje Claire Lignières-Counathe bei Kauno miesto meras Visvaldas Matijošaitis oficialiai atidengė informacinį stendą piliakalnio viršutinėje, apžvalgos aikštelėje, bylojantį apie vieną sėkmingiausių Prancūzijos armijos persikėlimo operacijų per upę karybos istorijoje. Be to, sumontuoti nauji 127 m. ilgio laiptai į kalno viršūnę. Atvykusius prie piliakalnio lankytojus pasitinka didžiulė 6 metrų pločio ir 3 metrų aukščio garsaus paveikslo reprodukcija. Dailininkų Ignaz Sebastian Klauber ir Giuseppe Pietro Bagetti kūrinio "Imperatorius Napoleonas stebintis per Nemuną persikeliančia Didžiąją Armiją, 1812 m. birželio 12 (24) d." (1814 m.) kopija.
Fimbra

Fimbra – plona juostelė aprėminanti figūrą.
Tikslas – figūros paryškinimas, išskyrimas. Terminas dažniausiai sutinkamas veksilologijoje, rečiau heraldikoje.
Figūros aprėminimas, su tikslu paryškinti ar išskirti (atskirti), vadinamas fimbravimu.
Rūta Kudžmaitė

Rūta Kudžmaitė-Daraškevičienė (g. 1972 m. vasario 8 d. Vilniuje) – Lietuvos baleto artistė.

Biografija

Tėvas baleto artistas Vytautas Kudžma, motina balerina Sigita Vabalevičiūtė. 1982–1990 m. mokėsi Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1990 m. šoka Lietuvos operos ir baleto teatre. Reikšmingų vaidmenų sukūrė choreografo J. Smorigino baletuose. Su Lietuvos operos ir baleto teatro gastroliavo Vokietijoje, Olandijoje, Italijoje, Graikijoje, Egipte, JAV, Prancūzijoje, Ispanijoje, Danijoje, Didžiojoje Britanijoje ir kitur.
2007 m. už vaidmenį Maddam Hortens spektaklyje „Graikas Zorba“ buvo įvertinta asmenine J. Žalkausko premija.
Kenkėjas

Kenkėjas (kenksmingas organizmas) – organizmas, kurį žmonės laiko žalingu ar nepageidaujamu.
Dažniausiai kenkėjais organizmai vadinami dėl žalos žemės ūkio kultūroms, pvz., bulvių derliui pražūtingas kolorado vabalas, bastutinių šeimos daržovėms – daržinis pelėdgalvis. Tai žemės ūkio augalų (vaismedžių, javų, kt) ir pasėlių kenkėjai, kovai su kuriais taikomos agrarinės priemonės (pvz.,sėjomaina), fitosanitarinė kontrolė ir apribojimai, biologinės apsaugos priemonės (pvz., boružių veisimas, kenkėjams nepalankių augalų įterpimas, purškimas augaliniais ekstraktais), cheminės apsaugos piemonės (pesticidai), planinė medžioklė ir kt.
Grūdų sandėlių kenkėjai kelia pavojų nuimto derlio išsaugojimui.
Kiti kenkėjais vadinami gyvūnai gadina žmogaus būstą, elektros instaliaciją, baldus, rūbus, užteršia ir kitaip gadina maisto produktus, kelia kitus nepatogumus. Jie vadinami buitiniais kenkėjais. Dalis tokių įnamių kelia pavojų žmogaus ir jo laikomų gyvūnų sveikatai, nes perneša pavojingas ligas. Pvz., maliarinis uodas yra maliarijos patogeno vektorius, žiurkės ir žmoginės blusos perneša maro sukėlėją, šuninės ir katininės blusos perneša šunims pavojingą kaspinuotį Dipylidium caninum ir t. t. Todėl buitinių kenkėjų naikinimo kokybė rūpi ne tik namų savininkams, profilaktinės dezinfekcijos stotims, bet ir užkrečiamų ligų profilaktikos ir kontrolės centrams, higienistams, visuomenės sveikatos specialistams, veterinarijos gydytojams.
Taip pat kenkėjais gali būti vadinami gyvūnai, kurie pažeidžia gamtines ekosistemas, nors kitomis sąlygomis jie yra netgi naudingi, vertinami laukiniai ar naminiai gyvūnai. Pvz., triušiai, kaip invazinė rūšis, padarė žalą Australijos gamtai. Jų plitimą gali paskatinti kenksmingi antropogeniniai, biotiniai ir abiotiniai veiksniai, pvz., klimato pakitimas, teršalų patekimas į vandenį.
Miškininkystėje naudojamas terminas miškų kenkėjai – organizmai (mikroorganizmai, bestuburiai ir stuburiniai), kurie kenkia medžiams, trikdo miško atsinaujinimą, taip pat blogina žmogaus naudojamuose miškuose gaunamos medienos kokybę, pvz., mažasis kirpikas (Tomicus minor). Prieš juos taikomos miško sanitarinės apsaugos priemonės, tokios kaip sanitarinis kritimas, vabzdžiagaudžiai medžiai, biologiniai preparatai, insekticidai ir pan.
Teisinis ginčas

Teisinis ginčas – ginčas dėl teisės; socialinis konfliktas.

Sprendimas

Ginčas gali būti sprendžiamas teismo proceso tvarka bendrosios kompetencijos arba specializuotuose teismuose (t. y. nagrinėjant bylą).
Civiliniai ginčai gali būti sprendžiami teismo (pagal LR CPK) arba ne teismo tvarka – taikinamasis tarpininkavimas (mediacija), derybos ir kt. (kai naudojami alternatyvūs ginčų sprendimo būdai, angl. ADR).
Ukrainos teisinė sistema

Istorija

Tarybiniais metais veikė sovietiniai įstatymai. Buvo įvesti kodeksai (pvz., Ukrainos Tarybų Socialistinės Respublikos civilinis kodeksas).
Didkiemio Šv. angelų Sargų bažnyčia

Istorija

Medinę bažnyčią 1796 m. pastatė Ignas Daujotas. 1896 m. jai pakeisti sienojai. Iki 1933 m. įkurta parapija. 1950 m. klebonas Matusevičius apkaltintas ryšiais su partizanų būriu „Šalna" ir nuteistas. Atlikęs bausmę grįžo į Didkiemį. 1962 m. persekiotas neva už antitarybinę veiklą.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su bokšteliu. Įrengti 2 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su arkiniais vartais. Jame yra kapinės.
Ožkabaliai II

Istorija

Iki 1950 m. priklausė Bartninkų valsčiui. Pagal pirmąjį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Ožkabalių kaime buvo 48 ūkiai ir 354 gyventojai.
Nemėžio seniūnija

Gamta

Būdingas lygus ar banguotas paviršius. Dauguma kraštovaizdžių sukultūrinta, smarkiai urbanizuota, išvagota plentų. Pagrindinė upė – Nemėža, ant jos sudarytas Nemėžių tvenkinys.

Paveldas

Iš senovės paminklų yra išlikusi ir sena Nemėžio totorių mečetė, o Skaidiškėse senoji koplyčia, kuri prieš pora metų buvo atstatyta ir pavadinta Šv. Faustinos koplyčia. Nemėžyje pastatyta nauja Šv. Rapolo Kalinausko bažnyčia, kurios norėjo vietos katalikai, išlikęs Nemėžio dvaras. Paliepiukuose yra Struvės dienovidinio lanko geodezinis punktas.
Čiriki lagūna

Čiriki lagūna (isp. Laguna de Chiriquí) – Karibų jūrai priklausanti lagūna, įsiterpianti į šiaurės vakarinius Panamos krantus. Apsupta Bokas del Toro provincijos ir Ngobė Buglės komarkos. Nuo jūros lagūną skiria Valientės pusiasalis ir Bokas del Toro salynas. Kranto linija labai raižyta, gausu įlankų ir užutėkių (didžiausia – Almirantės įlanka šiaurės vakaruose). Pietuose įteka Krikamolos upė.
XV a. Čiriki lagūnos pakrantėse gyvavo Čiriki kultūra, rasta jų keramikos, kaimanų skulptūrų.
Lionginas Virbalas

Lionginas Virbalas SJ (g. 1961 m. liepos 6 d. Biržuose) – Kauno arkivyskupas (2015–2019 m.), buvęs penktasis Panevėžio vyskupas ordinaras, skaičiuojant nuo Kazimiero Paltaroko (1926-1957), ir penktasis naujai paskirtas Lietuvos vyskupas (nuo 2010 m.). Vienuolis Jėzuitas. Buvęs Kauno ir Vilniaus kunigų seminarijų dėstytojas.

Biografija

1979 m. baigė  Biržų 2-ąją vidurinę mokyklą, dvejus metus studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute.
1981-1983 m. atliko karinę tarnybą sovietinėje armijoje. 1983 m. stojo į Kauno kunigų seminariją, bet dėl sovietinės valdžios trukdymo nepriimtas. Daugiau kaip dvejus metus Linkmenyse (Ignalinos rajonas) dirbo zakristijonu, pogrindinėje kunigų seminarijoje studijavo filosofiją bei teologiją.
1986 m. buvo priimtas į Kunigų seminariją; 1989 m. įstojo į Jėzaus Draugiją. 1991 m. gegužės 30 d.  įšventintas kunigu, išvyko Romą studijuoti dvasingumo teologijos.  1994 m. baigė teologijos licenciato studijas, dirbo jėzuitų naujokų vadovo padėjėju Austrijoje.
1995-1997 m. Kauno jėzuitų namų vyresnysis ir Kauno šv. Pranciškaus Ksavero bažnyčios rektorius; dėstė Kauno kunigų seminarijoje. Nuo 1997 m.  Salamankoje (Ispanija) atliko baigiamąją jėzuitų ugdymo programą. 2003 m. davė galutinius įžadus Jėzaus Draugijoje.
1998-2005 ir 2008-2010 m. Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčios rektorius. 1998-2005 m. Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarijoje dėstė dvasingumo teologiją. 2005-2008 m.  Lietuvos vyskupų konferencijos generalinio sekretoriaus padėjėjas. Leidinio "Bažnyčios žinios" redakcinės komisijos, Vilniaus arkivyskupijos kunigų tarybos ir Visuotinės lietuvių enciklopedijos mokslinės redakcinės tarybos narys. Nuo 2010 m.  Popiežiškosios rusų kolegijos Romoje rektorius.

2013 m. birželio 6 dieną Jo šventenybė popiežius Pranciškus priėmė vyskupo Jono Kaunecko atsistatydinimą iš Panevėžio vyskupo ordinaro pareigų ir šioms pareigoms paskyrė tėvą Lionginą Virbalą.
Vyskupo nominato Liongino Virbalo šventimai vyko 2013 m. rugpjūčio 8 d.Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedroje. Šventimams vadovavo kardinolas Audrys Juozas Bačkis, koncelebravo visi Lietuvos vyskupai.
2015 m. birželio 11 d. Popiežius Pranciškus paskyrė L. Virbalą Kauno arkivyskupu. Arkivyskupo Liongino Virbalo ingresas  į Kauno arkikatedrą vyko 2015 m. liepos 11 d.
2019 m. kovo 1 d. atsistatydino iš Kauno arkivyskupo pareigų dėl sveikatos problemų.
Be gimtosios lietuvių dar moka italų, ispanų, rusų ir vokiečių kalbas.
Paliūnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 35x23 m dydžio, iki 1,5 m aukštesniu vakariniu galu. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, dirvonuoja, pietiniame šlaite auga beržai.
Pietinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos, šlako.

Aplinkiniai piliakalniai

Prelomčiškės piliakalnis 13 kmPapėčių piliakalnis 12 kmZaramciškių piliakalnis 11 kmMikyčių piliakalnis 7 kmPaserninkų piliakalnis 3,5 kmButeliūnų piliakalnis 3 kmMėčiūnų piliakalnis 14 kmVainiūnų piliakalnis 8 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Vytautas Aukščiūnas

Biografija

Šokio mokėsi Valstybės teatro Kaune baleto studijoje pas P. Petrovą. 1926–1944 m. šio teatro, 1944–1949 m. LTSR Operos ir baleto teatro solistas. 1934–1935 m. su baleto trupe gastroliavo Londone, Monte Karle. 1939–1945 m. dėstė klasikinį šokį baleto studijoje Kaune.
Prievačka

Istorija

Prievačka (Prewaysike), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokota kryžiuočių.
Naryno sritis

Istorija

Sukurta 1939 m. kaip Tianšanio sritis. 1962 m. išformuota, bet 1970 m. atkurta Naryno srities pavadinimu. 1988–1990 m. buvo prijungta prie Isyk Kulio srities.

Geografija

Sritis išsidėsčiusi vidinėje Tianšanio kalnų sistemos dalyje. Aukščiausia vieta – 5982 m (Kokšaltau kalnagūbryje, Kinijos pasienyje). Vakarinį pakraštį sudaro Ferganos kalnagūbris. Klimatas ryškiai žemyninis; vidutinė sausio temperatūra nuo -10 °C šiaurėje iki -27 °C pietuose, liepą atitinkamai nuo +21 °C iki +9 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – ~250 mm. Svarbiausios upės – Narynas, Ču, Aksajus. Telkšo Songkiolio, Čatyrkiolio ežerai. Būdinga kalnų stepių ir pusdykumių augalija.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia ganykline gyvulininkyste, ypač avių auginimu. Slėniuose – drėkinamoji žemdirbystė (grūdinės, pašarinės kultūros). Veikia Atbašo HE.
Tibro sala

Tibro sala (it Isola Tiberina) yra vienintelė sala Romoje, Tibro upėje. Sala yra pailgos formos, 270 m ilgio ir 67 m pločio. Nuo antikos laikų sala sujungta su abiem upės pusėmis tiltais. 
Saloje yra Bonifratrų valdoma 1585 m. įkurta Fatebenefratelio ligoninė ir X a. pastatyta Apaštalo Baltramiejaus bazilika.
Salą jungia du tiltai – Fabricijaus ir Čestijaus tiltai. Fabricijaus tiltas yra vienintelis ir seniausias Romoje originaliai išlikęs tiltas. Jis pastatytas 62 m. p. m. e. Iš rytinės pusės tiltas jungia Marso lauką su sala. Čestijaus tiltas pastatytas apie 62-27 m. p. m. e. Tačiau iki šiol išliko tik keletas originalių dalių po to, kai jis buvo sugriautas XIX a.
Pasak legendos, po visų nekenčiamo senovės Romos karaliaus Lucijaus Tarkvinijaus Išdidžiojo valdymo romėnai jo kūną įmetė į Tibrą. Jo kūnas nusėdo dugne, o aplink jį pradėjo kauptis purvas. Tokiu būdu susidarė sala.
Antikos laikais sala buvo apleista ir čia rinkosi tik neigiamos reputacijos ir sergantys asmenys. Viskas pasikeitė saloje pastačius baziliką. III a. p. m. e. čia buvo  pastatyta Asklepijaus, medicinos ir gydymo dievo, šventykla.
Šiais laikais vasaros metu saloje vyksta kino festivalis.
Romaldas Gadeikis

Biografija

1964–1972 m. mokėsi Notėnų aštuonmetėje, 1972–1975 m. Klaipėdos 1 – oje vidurinėje mokyklose, 1975–1980 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute.
1980–1982 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1982–1983 m. Joniškio Melioracijos statybos valdybos baro mechanikas, 1983–1990 m. vyr. mechanikas, 1990 m. LKP Joniškio rajono komiteto pirmasis sekretorius. 1990–1995 m. Joniškio meras, 1995–2000 m. UADB „Hermis draudimas“ Joniškio skyriaus viršininkas, 2000–2003 m. ADB „Preventa“, 2003–2007 m. „Ergo – Lietuva“ Joniškio atstovybės vadovas. 2007–2011 m. Joniškio rajono savivaldybės meras.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Joniškio rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše) ir nuo 2007 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. valdybos narys.
Joniškio šokių klubo „Senjorai“ narys, šokių klubo „Jievaras“ prezidentas.
Diurenas

Istorija

Dabartinio miesto teritorijoje apsigyveno keltai. Gyvenvietė buvo žinoma kaip Durum, kas reiškia 'pilis'. Prieš teritoriją užkariaujant Romos imperijai, po keltų gyveno kitos germanų gentys. Romėnai valdė maždaug 400 m. Žlugus Romos imperijai, V a., gyvenvietėje apsigyveno frankai. Pirmą kartą frankų analuose „villa duria“ paminėta 747 m. XIII a. pr. suteiktos miesto teisės. Apie 1200 m. pradėta gynybinė miesto sienos, turėjusios 12 bokštų ir 5 vartus, statyba. Išlikę sienų fragmentai.
Vytautas Gontis

Vytautas Gontis (1913 m. Šiauliai – 1971 m. Rusija) – Lietuvos karininkas, lengvaatletis, pedagogas.

Biografija

1933 m. baigęs Karo mokyklą tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1938 m. Lietuvių pirmosios tautinės olimpiados trišuolio čempionas (13,52 m). Per nacių okupaciją tarnavo lietuvių kariniame dalinyje Ukmergėje, mokytojavo Leipalingyje. Vengdamas mobilizacijos į TSRS kariuomenę 1944 m. išėjo pas partizanus; vadovavo būriui Dzūkijoje. Nuo 1945 m. pradžios Dainavos apygardos Šarūno rinktinės vadas. 1945 m. liepos mėn. rinktinę prijungus prie Dzūkų grupės, 1945 m. spalio mėn. iš partizanų pasitraukė. Trumpai dirbo mokytoju Gruzdžiuose, kur gyveno tėvai. NKVD suimtas, nuteistas. Kalėjo Dubravlage, Mordovijoje, po 10 m. paleistas be teisės grįžti į Lietuvą.
Kaštaunalių kapinynas

Tyrimai

Kasant bulviarūsius buvo randama žmonių griaučių, žalvarinių apyrankių, geležinių ietigalių, tie radiniai neišliko. 1974 m. Kultūros paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijos Šilutės skyrius (tyrimų vadovas V. Statkevičius) ištyrė 30 m² plotą, rado 4 kapus. 1975 m. Istorijos instituto archeologai (vadovė Laima Vaitkunskienė) ištyrė 220 m² plotą. Rasti 36 kapai, datuojami VII a. – VIII a., kuriuose mirusieji vyrai laidoti galvomis į šiaurės rytus, moterys – į pietvakarius mediniuose karstuose su įkapėmis. Per tyrimus surinkta apie 140 įkapių: darbo įrankių, ginklų, gintarinių karoliukų (manoma, amuletai), žalvariu kaustytų geriamųjų ragų, apgalvių audeklo liekanų, žalvariu puoštų diržų. Laidojant diduomenės vyrus, aukoti žirgai, jų nukirstų galvų kaukolių rasta šalia mirusiojo palaikų. Kapinyne išliko ir vėlesnių kapų: rasta atsitiktinių IX a. – XI a. dirbinių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.