google/wiki40b huggingface dataset:
Ikaznė

Istorija

Pirmą kartą Ikaznė paminėta 1499 m., kai ją nusipirko Jonas Sapiega. 1504 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras suteikė Sapiegoms privilegiją Ikaznėje statyti pilį ir kurti miestelį. XVI a. pradžioje pastatyta mūrinė Ikaznės pilis (sunyko XVIII a., išlikę griuvėsiai) buvo svarbi per XVI a. – XVII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos karus su Maskva. 1561 m. čia buvo įkurdinta gausi algininkų įgula. 1509 m. pastatyta cerkvė, 1515 m. ji sudegė.
Ikaznė nukentėjo per XVI a. karus su Maskva ir 1700–1721 m. Šiaurės karą. XVI a. viduryje valdant Strabovskiams Ikaznėje buvusios cerkvės vietoje veikė kalvinų bažnyčia. Nuo 1589 m. iki XVIII a. Ikaznę vėl valdė Sapiegos. 1593 m. Leonas Sapiega pastatydino katalikų bažnyčią, prie jos veikė parapinė mokykla, ligoninė. 1627 m. Sapiegos fundavo unitų bažnyčios statybą.
Po 1793 m. Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo Ikaznė priklausė Rusijos imperijos Minsko gubernijai, vėliau Vilniaus gubernijai. 1812 m. miestelį sudegino prancūzų kariuomenė. Nuo 1921 m. priklausė Lenkijai, nuo 1939 m. – Baltarusijos TSR. 1940–1970 m. apylinkės, kolūkio centras.

Lietuviai

XVI a. Ikaznė buvo lietuvių kalbos areale, tolimiausia LDK lietuviškai kalbančiųjų parapija. 1596 m. Leonas Sapiega pageidavo, kad Ikaznės klebonas ar vikaras mokėtų lietuvių kalbą. Dar iki Antrojo pasaulinio karo lietuvių gyveno gretimuose kaimuose. XX a. pabaigoje į vakarus nuo Ikaznės buvo išlikusi lietuvių kalbos sala palei Druveto ežerą, į šiaurės rytus nuo Pelekų ir Apso.
Francišekas Ksaveras Dmochovskis

Biografija

Kilęs iš kunigaikščių Dmochovskių giminės. 1778-1794 m. pijoras. 1789-1791 m. mokytojavo pijorų mokyklose, dėstė lotynų kalbą, retoriką. Sekdamas Nikolasu Bualo (pranc. Nicolas Boileau) knyga „Poezijos menas“ (L'Art poétique) parašė eiliuotą veikalą „Eiliavimo menas“ (Sztuka rymotwórcza, 1788 m., lietuvių kalba 1820 m. Vilniuje), kuriame pateikė lenkų poezijos vertinimų.
Ketverių metų seimo laikotarpiu su kitais rengė švietimo ir politinių reformų programą, nuo 1791 m. H. Kolontajaus sekretorius. Dalyvavo 1794 m. sukilime, redagavo sukilėlių dokumentus ir spaudą. Sukilimą nuslopinus iki 1799 m. gyveno Prancūzijoje. Vienas Varšuvos mokslo bičiulių draugijos kūrėjų, 1801-1805 m. leido žurnalą „Nowy Pamiętnik Warszawski“.
Parašė publicistinių straipsnių, satyrinių eilėraščių, išvertė į lenkų kalbą Homero „Iliadą“, „Odisėjos“ fragmentų, Vergilijaus „Eneidą“, anglų poetų kūrinių.
Vladas Gefenas

Biografija

1978 metais baigė chemijos studijas Vilniaus universiteto Chemijos fakultete, chemikas-dėstytojas. 1987 m. Kauno politechnikos institute baigė aspirantūrą, chemijos mokslų kandidatas. Gamtos mokslų daktaras (nostrifikacija 1993 m.). 
1978–1982 m. VU Chemijos fakulteto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1982–1991 metais VU Fizikos fakulteto mokslinis bendradarbis. 1991–1998 metais VU Chemijos fakulteto mokslo darbuotojas. 1998–2011 m. VPU GMF Chemijos katedros docentas. 2005-2010 m. VPU GMF Chemijos katedros vedėjas. Nuo 2012 metų LEU Chemijos ir technologinio ugdymo katedros docentas.  Nuo 2013 m. LEU Fizikos ir chemijos katedros docentas.   Dėstomieji dalykai: Organinė chemija,  Organinė sintezė,  Organinių junginių analizė,  Heterocikliniai junginiai,  Kvantinė chemija,  Biologiškai aktyvūs organinai junginiai.
Mokslinių tyrimų sritys (kryptys): heterociklinių junginių sintezė ir tyrimas;  organinių reakcijų mechanizmai.

Šachmatai

Vl. Gefenas šachmatais pradėjo žaisti būdamas 7 metų. 1981 m. apgynė sporto meistro atskyrį. 1985 m. dalyvavo zoniniuose turnyruose Prahoje. Nuo 1973 metų žaidė korespondenciniais šachmatais. Dalyvavo pirmenybėse ir įvairiuose turnyruose. 1982 metais tapo Europos jaunių čempionu (+8,=2,-0). 1984 metais užėmė pirmą vietą Baltijos šalių vyrų turnyre. 1987 metais tapo Europos čempionu XXV Europos korespondencinių šachmatų čempionate. 1987 m. XIV Pasaulio korespondencinių šachmatų čempionate (3/4 finalo) užėmė antrąją vietą ir pateko į XV Pasaulio korespondencinių šachmatų čempionato finalą. Žaisdamas finale (1996/2002), pasidalino 14-15 vietomis.
1981 m. SSRS šachmatų sporto meistras. 1985 m. tarptautinis korespondencinių šachmatų meistras (ICCM). Nuo 2001 m. vyresnysis tarptautinis meistras (SIM). Titulus suteikė Tarptautinė korespondencinių šachmatų federacija.

Šeima

Žmona Audronė Mozerytė-Gefenienė, fizinių mokslų daktarė, VPU Gamtos mokslų fakulteto Chemijos katedros docentė.
Sūnus Gediminas (g. 1988 m.). Dukra Viltė (g. 1984 m.).
Heliotropas (mineralas)

Pavadinimai

Pavadinimas „heliotrope“ kilęs iš graikiško žodžio ήλιος, helios 'saulė' + τρέπειν, trepein 'sukti'. Toks pavadinimas aiškinamas dar senoviniais aprašymais, kaip mineralas atspindi šviesą. Tai aprašyta, pvz., Plinijaus Vyresniojo „Gamtos istorijoje“ (Nat. Hist.; 37.165).
Raudonos inkliuzijos lyg primena kraują, todėl heliotropai dar vadinami 'kraujo akmenys' (angl. bloodstone). Panašiai vadinamas ir hematitas, tad šiuos du mineralus pagal panašius pavadinimus galima supainioti.
Vakarų Europoje heliotropas anksčiau kartais vadintas Stepono akmeniu ar šv. Stepono akmeniu. Kai kuriuose istoriniuose šaltiniuose dar vadintas rytų jaspiu.

Savybės

Spalva neatspari šviesai. Druskos rūgštyje netirpsta. Neturi magnetinių savybių, nepasižymi pleochroizmu ar iridizacija.
Savo fizikinėmis ir cheminėmis savybėmis panašus į chrizoprazą.

Panaudojimas

Vertingas juvelyrinis ir smulkių dirbinių akmuo. Šlifuoti plokštelės ar kabošono pavidalu heliotropai naudojami vyriškų žiedų akims. Naudojamas kamėjoms gaminti. Vertinami kolekcininkų.
Viduramžiais manyta, kad heliotropas turi mistinių savybių, raudonos jo dėmelės laikytos Kristaus krauju. Heliotropus naudojo bažnytinių reikmenų ir dvasininkų aprangos puošyboje.

Radavietės

Pagrindinis heliotropų šaltinis yra Indija. Jie taip pat randami Brazilijoje, Kinijoje, Australijoje, JAV. Heliotropas taip pat aptinkamas Ramo saloje (Škotija).
Gorčicė

Istorija

Kaimas Gramatcken vardu žinomas nuo 1484 metų. 1874 m. tapo naujai įkurto Gorčitceno prūsiško valsčiaus centru. Iki 1905 m. jis priklausė Rytprūsių Gumbinės apygardos (vėliau iki 1945 m. Alnaįtyno apygardos) Luko apskričiai.
1910 m. kaime suskaičiuoti 143 gyventojai. Sutinkamai su Versalio sutarties nutarimais krašte buvo vykdomas visuotinis plebiscitas – 80 gorčiciečių pasisakė už priklausymą Rytprūsiams, už perėjimą į Lenkijos administravimą nebalsavo niekas. 1928 m. buvo pakeistas kaimo pavadinimas į Deumenrode. 1933 m. jame gyveno 205, o 1939 m. – 186 kaimiečiai.
Po Antrojo pasaulinio karo kartu su visa pietine Rytprūsių dalimi perduotas Lenkijai ir iki 1998 m. priklausė Palenkės vaivadijai, vėliau įėjo į Varmijos Mozūrų vaivadijos sudėtį.

Piliakalnis

Į pietus nuo Dlugochvalų ežero, upės Ržanicos (Luko intakas) iškilusi neaukšta kalva. Tai – buvęs jotvingių piliakalnis. Vienas pirmųjų jį paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas. Viršutinė aikštelė (35–40 m x 30 m) yra ovalo formos ir iš visų pusių apsupta apsauginiu pylimu, patekti į ją buvo galima iš pietų pusės. Be piliavietės kalvos teritorijoje buvo ir papilio gyvenvietė. Antrojo pasaulinio karo metu objekto paviršiuje buvo iškasti apkasai.
Piliakalnis dar vadinamas Totorių apkasu (lenk. Tatarski Szaniec), šį vardą, matyt, įgavo po 1565 m. kraštą nusiaubusio totorių antpuolio.
Utenos mėsa

Istorija

Utenos mėsos kombinatas pradėtas statyti 1972 m. Pagrindiniai pajėgumai paleisti 1975 m. gruodžio mėn.
1997 m. įmonėje dirbo 900 žmonių, o 2003-iais buvo likę tik 300 darbuotojų. Po metų čia jau darbavosi 700, o 2005-iais – truputį per tūkstantį. 2003 m. bendrovės apyvarta buvo 39 mln. Lt, o 2005-iais – daugiau nei 190 mln. Lt. 2006 m. pagaminta apie 19 tūkst. tonų produkcijos.
Nuo 2004 m. „Utenos mėsa“ priklauso UAB „Biovela Group“.
Minerva (fabrikas)

Istorija

1862 m. įkurtas pirmasis metalo fabrikas „Minerva“. Tų metų spalio mėnesį bajoras Geidukevičius buvo gavęs Kauno gubernijos valdžios leidimą atidaryti ketaus liejimo įmonę. Jis fabriką valdė vos pora metų. Jau 1864 m. iš Geidukevičiaus fabriką nupirko Mikalojus Pranciškus Rekošas (Mikołaj Franciszek Rekosz, 1832–1911). 1864 m. pradėjo veikti panašaus profilio P. Cimermano įmonė Vilniuje.
Pirmaisiais gyvavimo metais „Minervos“ fabrike buvo 160 darbuotojų, 1864 m. buvo likę 60 (po 1863 m. sukilimo įvykių). Liejykla turėjo pasistačiusi reikiamus gamybinius ir administracinius pastatus, buvo įsigijusi garo mašiną lokomobilį, kasmet sunaudodavo apie 70–100 pūdų metalo. Taikantis prie ekonominių ir gyventojų poreikių, buvo liejami žemės ūkio, buities ir kiti reikmenys, įvairios mechaninės detalės, kryžiai, kapų tvorelės. Kaune dar veikė kitos ketaus liejyklos – G. Abramavičiaus fabrikas „Marsas“ (nuo 1869 m), Šmito fabrikas (nuo 1892 m.). 1900 m. pradėjus veikti Kauno centrinei elektrinei, jos veikloje aktyviai dalyvavo du stambiausieji Kauno mašinų gamybos ir metalo apdirbimo pramonės fabrikantai – M. Rekošas ir R. Tilmansas.
„Minervos“ produkcija pelnė medalius 1865, 1866, 1875, 1876, 1879 m. parodose Rietave, Panevėžyje, Šiauliuose, garbės raštą Žemutiniame Naugarde (Rusija).
Pagal savininko M. Rekošo testamentą po jo mirties 1911 m. fabriką paveldėjo jo vyriausiasis sūnus Mikalojus Rekošas (bendravardis). Keičiantis valdžioms ir Lietuvai 1918 m. atkūrus nepriklausomybę, fabrikas ilgainiui nustojo veikęs. Rekošų šeimos medinis namas su mezoninu stovėjo dab. Vytauto pr. 28,30, 32 vietoje. Jo jau nebebuvo 1936 m. sklypo plane. Jaunesnysis M. Rekošas Kaune gyveno maždaug iki 1940 m.
Sponsonas

Sponsonas – kyšulio pavidalo laivo, orlaivio ar tanko borto dalis, kurioje dažniausiai įtaisyta tam tikra įranga (pvz., patrankos ar kulkosvaidžiai ir kt.). Ties vaterlinija esantys sponsonai didina laivo plūdrumą, hidrociklų ir kanojų sponsonai mažina galimybę apsiversti.

Laivai

Sponsonai buvo būdingi ikidrednoutiniams šarvuotlaiviams. XX a. sponsonai būdavo įrengiami lėktuvnešiuose, o sponsonuose įrengiamos zenitinės patrankos.
Stabilizavimo sponsonai laivuose reti, naudojami rečiau negu autrigeriai ar dvifubi korpusai (katamaranuose), nes jų stabilizuojanti geba gerokai prastesnė. Tačiau stabilizavimo sponsonus kartais įrengia modifikuojant senus laivus.

Tankai

Sponsonai buvo būdingi ankstyviesiems tankams. Tankų sponsonuose būdavo įtaisomos tanko patrankos ir/ar kulkosvaidžiai. Tokius sponsonus turėjo britų tankai Mk. I – Mk. VIII ir amerikiečių М3 Lee.

Sraigtasparniai

Sponsonai dažni stambiuose sraigtasparniuose, nes sponsono vidinis tūris gali būti panaudojamas įrengti degalų bakams ar važiuoklei, kurie tuomet neužima vietos fiuzeliažo viduje. Tokie yra sraigtasparniai Sikorsky S-92 ir Bell 222.

Skraidančios valtys ir hidrociklai

Sponsonus dažnai turi skraidančios valtys ir hidrociklai (vandens motociklai). Jų sponsonai stabdo skersinį užpakalinės hidrociklo (ar lėktuvo) dalies skersinį slydimą (užnešimą) posūkio metu. Šie sponsonai yra plastiko, stiklaplastikio ir metalo plokštės (kiliai), kurios judant tiesiai būna virš vandens, bet sukantis, kai hidrociklas pasvyra, plokštė panyra į vandenį ir ima stabdyti skersinį slydimą. Sponsono dydis priklauso nuo laivo dydžio. Aukštis dažniausiai būna 10 cm, o vidutinis ilgis – 40–50 cm. Dažnai sponsono konstrukcija leidžia jį reguliuoti (keisti aukštį ir horizontalią padėtį). Keičiant aukštį paderinama stabdančioji sponsono geba darant posūkį, o horizontalusis derinimas leidžia keisti vietą, kur veikia stabdančioji jėga. Gerai suderintas sponsonas leidžia žymiai pagerinti hidrociklo judėjimą posūkiuose.
Kazimieras Jokantas

Biografija

Nuo 1894 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje, priklausė Kūdikio draugijai. 1896 m. kartu su kitais lietuviais iš jos pašalintas už atsisakymą prieš pamokas melstis rusų kalba. 1899–1902 m. mokėsi Talino II gimnazijoje. 1908 m. baigė mediciną Tartu universitete.
1909 m. vertėsi gydytojo praktika Šakiuose, Seinuose. 1909–1918 m. Šv. Jurgio ligoninės gydytojas Suvalkų Kalvarijoje. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis ir organizacinio komiteto narys. 1918–1920 m. „Žiburio“ gimnazijos direktorius Marijampolėje. Įsitraukė į Lietuvos ūkininkų sąjungos veiklą.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. Antrojo Seimo pirmininko pavaduotojas.
1925 m. vasario 4 d. – 1925 m. rugsėjo 25 d. XI Vytauto Petrulio ministrų kabinete, 1925 m. rugsėjo 25 d. – 1926 m. birželio 15 d. XII Leono Bistro ministrų kabinete ir 1939 m. lapkričio 21 d. – 1940 m. birželio 17 d. XXI Antano Merkio ministrų kabinete – švietimo ministras. 
1922–1925 m. ir 1926–1927 m. oficiozo „Lietuva“ vyr. redaktorius. 1927–1939 m. „Aušros“ mergaičių gimnazijos Kaune (dab. Maironio universitetinė gimnazija) direktorius. 1941 m. birželio 14 d. TSRS valdžios suimtas, ištremtas į Sverdlovsko sritį ir Altajaus kraštą. 1942 m. birželio 27 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas mirti, sušaudytas.
Bendradarbiavo leidiniuose „Varpas“, „Vilniaus žinios“, „Viltis“, „Šaltinis“, „Laisvė“, „Lietuva“, „Lietuvos aidas“, „Ūkininkas“, „Lietuvos mokykla“.
Išvertė D. Kotopčevskio „Urvinį žmogų“ (1905 m.), J. Vagnerio „Iš gyvulių gyvenimo“ (1911 m.) ir kitų kūrinių.
Monika Ražanauskienė

Biografija

1977 m. Vilniaus pedagoginiame institute įgijo biologijos – žemės ūkio pagrindų mokytojos specialybę. Alytaus rajono Kančėnų pradinės mokyklos mokytoja metodininkė. 2004–2007 m. Alytaus rajono savivaldybės merė.
1995 m. Tėvynės sąjungos narė, Alytaus skyriaus pirmininko pavaduotoja. 2010 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narė, Alytaus skyriaus pirmininko pavaduotoja. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narė. 
Vyras Jonas, vaikai Rasa, Jūratė ir Andrius. Kančėnų bendruomenės „Dėmesio centras“ pirmininkė.
Getautės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Viešvės kairiajame krante esančios ilgos siauros kalvos viršūnėje. Piliakalnio šlaitai statūs, iki 28 m aukščio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 33 m ilgio, 28 m pločio, 1 m iškiliu viduriu. Pietiniame aikštelės krašte supiltas 0,4 m aukščio, 10 m pločio pylimas, kurio išorinis 4,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3 m pločio, 0,3 m gylio griovį, už kurio yra antras 0,3 m aukščio nuo griovio, 5 m pločio pylimas. Jo 3 m aukščio išorinis šlaitas pereina į kalvos šlaitą. Aikštelės šiauriniame gale supiltas 1,5 m aukščio, 10 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3-5 m pločio terasą. Žemiau jos, 6 m žemiau aikštelės, iškastas 50 m ilgio, 0,9 m gylio, 10 m pločio griovys, už kurio įrengtas priešpilis. Jo aikštelė orientuota šiaurės – pietų kryptimi, 20 m ilgio, 75 m pločio, į šiaurę nuolaidėjanti per 2,5 m. Priešpilio šiauriniame šlaite, 3-4 m žemiau aikštelės yra 7-15 m pločio terasa, šiaurės vakarų dalyje virstanti 20 m pločio, 2 m gylio grioviu.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs kiek praretintais lapuočiais.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1948 m. ir 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 2002 m. – Žemaičių muziejus Alka (vadovas Stasys Kasparavičius). Aikštelėje rasta grublėtos keramikos, apvali žalvarinė ir gerai išsilaikiusi žalvarinė pasaginė segė, papuošta gyvulinės kilmės galais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
Rytinėje – šiaurės rytų papėdėse, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 200 m į pietryčius, už slėnio yra aukštuma, vadinama Gojumi, greičiausiai senojo kulto vieta.

Aplinkiniai piliakalniai

Džiuginėnų piliakalnis 11 km
Kalnėnų piliakalnis 9 kmDaubarių piliakalnis 42 km
Skurvydiškės piliakalnis 10 kmPapilės piliakalnis 40 km
Buišų piliakalnis 15 kmGandingos piliakalnis 33 km
Lauko Sodos piliakalnis 5 kmBiržuvėnų piliakalnis 9 km
Šatrija 15 kmPaplienijos piliakalnis 11 km
Lopaičių piliakalnis 17 kmVembūtų piliakalnis 16 km
Burbiškių piliakalnis 27 kmSėbų piliakalnis 8 km
Sprūdės piliakalnis 16 km
Girgždūtė 23 km
Kžečkovo Nove Bienkai

Istorija

Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Dmochi Glinkų valsčiui, Rosochate Košcelnės parapijai. 1827 m. kaime buvo 50 namų ir 346 gyventojai. XIX a. pabaigoje buvo 15 namų ir 132 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 21 namai ir 124 gyventojai, iš kurių 64 vyrai ir 60 moterys
Medicina ir dar kai kas visiems

Medicina ir dar kai kas visiems – dvisavaitis laikraštis, einantis nuo 1995 m. kovo 1 d. Kaune.

Istorija

Steigėja ir leidėja G. Ligeikienės įmonė „Prologo“ leidykla, vėliau UAB „Medicina visiems“. Tiražas 1995 m. – 11 600 egz., 1997 m. – 20 500 egz.
Redaktorė Gailina Kavaliauskienė-Ligeikienė.
Šventoji Dvasia

Dovanos

Katalikai ir stačiatikiai tiki, jog Šventosios Dvasios dovanų gaunama priėmus Sutvirtinimo sakramentą. Tai išmintis, supratimas, patarimas, tvirtumas, žinojimas, maldingumas, Dievo baimė.
Ofidiofobija

Ofidiofobija – tai patologinė gyvačių baimė, viena iš specifinių fobijų. Žodis kilęs iš graikų kalbos žodžių „ophis“ (ὄφις – „gyvatė“) ir „phobia“ (φοβία – „baimė“).
Ofidiofobija siejama su herpetofobija – roplių ir (arba) varliagyvių baime.
Tikslinga atskirti žmones, kurie tiesiog nemėgsta gyvačių, bijo jų nuodingo įgėlimo ar būti jų uždusinti. Asmuo, kuriam nustatyta ofidiofobija, jaus baimę ne tik pamatęs gyvatę realiame gyvenime, bet ir mąstydamas apie jas, matydamas televizijoje arba žiūrėdamas nuotraukas.
Patologinę gyvačių baimę turi maždaug trečdalis žmonijos, dėl to ši fobija laikoma viena iš labiausiai paplitusių. Pagal vienus šaltinius, tai labiausiai paplitusi fobija, pagal kitus – antra pagal paplitimą.
Naujausi tyrimai kelia hipotezę, kad ofidiofobija gali būti įgimta. Skubi reakcija į grėsmę, kurią kelia gyvatė, buvo gyvybiškai svarbi ir leido žmonijai išlikti.
Paspieška (Vilnius)

Paspieška (lenk. Pospiezska arba Pospiezska Oginskiego) – vietovardis Vilniuje, naudotas šiaurinei Antakalnio daliai įvardinti. Vietovardis paminėtas Adomo Honorio Kirkoro „Pasivaikščiojimuose po Vilnių“, naudotas 1933–1935 m. lenkiškuose žemėlapiuose. 1940 m. A. Jakšto ir J. Puišės sudarytame Vilniaus miesto plane atitinkamoje vietoje naudojamas vietovardis Oginskių smėlynė.
Tarpukariu buvo suplanuotas arklinio tramvajaus maršrutas Katedros aikštė–Paspieška, atkarpai įveikti numatyta 10 min.
Venancijus Ališas

Biografija

1931 m. baigė Vilkaviškio kunigų seminariją. 1937 m. emigravo į Braziliją. Kunigavo įvairiose lietuvių ir brazilų parapijose, redagavo žurnalą „Šviesa“.

Kūryba

Lietuvoje 1938 m. išleistas eilėraščių rinkinys „Sao Bento varpai“, emigracijoje – rinkiniai „Pietų Kryžius“ (1948 m.), „Cascata Cristalina“ (1953 m.), rinktinė „Anapus marių“ (1984 m.), liko parengtas rinkinys „Saulės kalvarijos“. Poezijoje nostalgiški išgyvenimai susipynę su egzotiškais Pietų Amerikos gamtos vaizdais, minties racionalumas derinamas su emocine įtampa, filosofinė religinė refleksija. Ryškus simbolizmo estetikos poveikis. Eilėraščiai pasižymi klasikine forma, sukūrė sonetų.
Brolis kun. Albinas Arminas (1919–2008) – ilgametis Lugano miesto Moncucco klinikos kapelionas Šveicarijoje.

Atminimo įamžinimas

Poetas ir kun. Aleksandras Arminas (slp. Venancijus Ališas) Maua mieste įkūrė kolegiją, dabar vadinamą „Colégio Monsenhor Alexandre Venâncio Arminas“ . Prie kolegijos 2005 m. atidengtas įkūrėjo biustas, o viena iš miesto aikščių, prie kurios stovi ši mokykla, pavadinta A. V. Arminas vardu.
Pranas Eimutis

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metu drauge su pabėgėliais pasitraukė į Rusiją, tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1917 m. baigė automobilininkų mokyklą Maskvoje. 1918 m. grįžo į Lietuvą.
Nuo 1919 m. sausio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo Kauno komendantūros mokomojoje komandoje. 1919 m. kovo 18 d. saugojo „Metropolio“ viešbutyje apsistojusią JAV maitinimo komisiją, kurios atvykimas sukėlė vokiečių Kauno įgulos kareivių neramumus. Vokiečių kareiviai jį nukovė. Vienas pirmųjų per Nepriklausomybės karą žuvusių savanorių.  Palaidotas Eigulių kapinėse.
Klaipėdos Fortūna

Istorija

Klaipėdos miesto krepšinio klubas „Fortūna“ įkurtas 1999 metais. Nuo 2003 m. klubas pavadinimu „Lemminkainen“ pradėjo žaisti aukščiausio lygio varžybose. Šiuo pavadinimu klubo komanda žaidė devynerius metus Lietuvos moterų krepšinio lygoje. Nuo 2012 m., pasitraukus generaliniam rėmėjui UAB “Lemminkainen Lietuva”, klubas toliau žaidžia pavadinimu – “Fortūna”. 2008-2011 ir 2014 m. dalyvavo Europos taurės varžybose. 2009 ir 2010 m. komanda Europos taurės varžybose iškovojo kelialapį į kitą etapą.
Luksnėnų ežeras

Geografija

Ežeras rininės kilmės. Krantai aukšti, daug kur ardomi, šiaurinis rytų krantas – žemas, pelkėtas. Yra dvi įlankos. Paviršiaus altitudė 99,7 m. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Į ežerą įteka Pruda, iš šiaurinio galo į Pluvijos ežerą išteka Vardžius. Ežeras priklauso Nemuno vidurupio baseinui. Ežero pratakumas 28%. Atabradas siauras. Šiaurrytinėje pakrantėje įsikūręs Luksnėnų kaimas, kolektyvinių sodų bendrija, vakarinėje pakrantėje - Kurnėnų, o pietinėje - Mančiūnų, kaimai.

Hidrologija

Plotas 657 ha. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 2,22 km, didžiausias plotis 0,5 km. Didžiausias gylis 7,4 m, vidutinis gylis 4,2 m. Baseino plotas 3,8 km².
FK Sloboda Užice

Istorija

Klubo ištakos siekia 1925 m. 2010 m. susijungė su FK Sevojno. Pradėjo naudoti FK Sloboda Point Sevojno pavadinimą. 2011 m. spalio 11 d. vėl grįžo prie Sloboda pavadinimo.
Airbus Beluga

Pavadinimas

Pagal fiuzeliažo formą primena baltąjį delfiną. Anglų kalba šis delfinas - Beluga.

Istorija

Airbus kompanijos įmonės yra keliose Europos valstybėse. Norint pristatyti iš įmonės Hamburge (Vokietija) į įmonę Tulūzoje lėktuvo Airbus A310 kabiną sumontavimui, kompanija nusprendė jog anksčiau tokioms operacijoms nebeužtenka naudojamo transporto lėktuvo Aero Spacelines Super Guppy. Buvo nutarta sukuri ir pagaminti didesnės talpos tokio tipo lėktuvą Airbus A300 lainerio bazėje.
Iš viso buvo pagaminti tik 5 vienetai, kuriuos naudojo Airbus dukterinė kompanija Airbus Transport International. Taip pat šiuos lėktuvus nuomojo Vokietijos karinės pajėgos, NASA (JAV).
Šiuo metu Airbus kompanija toliau kuria panašų į Airbus Beluga lėktuvą. Pasirinkta Airbus A340 lainerio bazė. Naujesniu tokio tipo lėktuvu numatyta transportuoti didžiausio pasaulyje keleivinio lainerio Airbus A380 sparnus ir fiuzeliažo dalis iš pagaminimo vietos Hamburge į surinkimo įmonę Tulūzoje. Toks tranportavimo būdas yra ekonomiškesnis ir greitesnis palyginus su transportavimu jūra ar sausumos keliais.

Įdomybės

Airbus Beluga niekada nebuvo aktyviai pristatomas pasaulinei rinkai. Įmonės darbuotojai kalba, jog šį lėktuvą bandė įsigyti JAV transporto bendrovė FedEx, tačiau jai buvo atsakyta. Baimintasi, kad šis transpoto lėktuvas papuls į konkuruojančios įmonės Boeing rankas. Boeing iki šiol lėktuvų dalis transportuoja geležinkeliais.