google/wiki40b huggingface dataset:
Michailas Pervuchinas

Biografija

1922–1929 m. mokėsi Maskvos liaudies ūkio instituto elektros pramonės fakulete. 1930–1933 m. Stalingrado gamyklos "Barikados" cecho viršininkas, vyriausias mechanikas. 1933–1938 m. – Kaširsko elektrinės inžinierius, cecho viršininkas, direktorius, Maskvos energetikos valdybos vyr. inžinierius, valdytojo pavaduotojas, viršininkas.
Dėl 1937 m. prasidėjusių represijų prieš vadovaujančius darbuotojus atsilaisvinant postams, sparčiai kilo karjeros laiptais: 1938 m. dirbo TSRS sunkiosios pramonės valdybos viršininku, ministro pavaduotoju, pirmuoju pavaduotoju. 1939–1942 m. bei 1953–1955 m. – TSRS Elektrinių ir elektros pramonės liaudies komisaras. 1942–1950 m. – TSRS Chemijos pramonės liaudies komisaras (ministras). 1957–1958 m. – vidutinių mašinų gamybos pramonės ministras, TSRS Ministrų Tarybos valstybinio užsienio ekonominių ryšių komiteto pirmininkas.
1940–1944 ir 1950–1955 m. (su pertraukomis) buvo TSRS Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, 1955–1957 m. – pirmasis pavaduotojas. Karo pradžioje buvo atsakingas už pramonės evakuaciją į TSRS gilumą. 1942–1945 m. buvo aukščiausias TSRS pareigūnas, atsakingas už atominio ginklo sukūrimą, buvo Valstybės gynybos komiteto (VGK) Specialiojo komiteto narys, VGK inžinierinės – techninės tarybos pirmininkas. Daug nusipelnė aprūpinant atominę pramonę sunkiuoju vandeniu, urano heksafloridu ir kitais būtinais cheminiais reagentais. 1949 m. vadovavo valstybinei komisijai, rengiančiai tarybinės atominės bombos išbandymą Semipalatinsko poligone.
1939–1961 m. – TSKP CK narys. 1952–1957 m. – TSKP CK Politinio biuro narys, 1957–1961 m. – kandidatas į Politinio biuro narius. M. Pervuchinas 1957 m. buvo Molotovo-Malenkovo-Kaganovičiaus "antipartinės grupuotės", bandžiusios nušalinti nuo valdžios N,Chruščiovą, sudėtyje. Kadangi buvo mažiausiai radikalus grupuotėje, be to kuravo besikuriančią TSRS atominę pramonę, iš pradžių nukentėjo nežymiai, tik buvo pervestas iš Politinio biuro narių į kandidato statusą. Faktiškai iki pat atleidimo iš Politinio biuro narių, šio partinio organo veikloje ir posėdžiuose nedalyvavo. Vėliau pareigose sparčiai krito.
1958–1963 m. – TSRS ambasadorius Vokietijos Demokratinėje Respublikoje. Nuo 1963 m. dirbo TSRS Liaudies ūkio tarybos energetikos ir elektrifikavimo valdybos viršininkas, vėliau – antraeilėse skyriaus vedėjo pareigose TSRS Valstybiniame Plano komitete.
Generolas leitenantas (1944). Socialistinio darbo didvyris (1949). TSRS Aukščiausiosios Tarybos 2-4 šaukimų deputatas. Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
FK Pietų IV Vilnius

Istorija

Komanda suformuota iš Vilniaus „Žalgirio“ aistruolių. Pastovesnė komandos veikla ėmė vystytis po Nepriklausomybės atkūrimo, kai Pietų IV narių iniciatyva buvo pradėti rengti Lietuvos futbolo klubų gerbėjų turnyrai. 2005 m. „Pietų IV“ buvo viena iš komandų, prisidėjusių prie SFL įkūrimo Vilniuje.  Klubo komanda 2009 m. sezone buvo laikinai pasitraukusi iš SFL.
Kunigaikštis

Kilmė

Titulas atsirado VIII-IX a. Kijevo Rusioje. Pradžioje kunigaikštis buvo genties vadas, vadovavęs karo metu. Ankstyvasis kunigaikščio vaidmuo atsispindi rusiškoje vestuvių leksikoje, kur naujavedžiai (sąlyginai, naujos giminės pradininkai), vadinami „kunigaikščiu ir kunigaikštiene“. XII-XV a. titulą turėjo Kijevo, vėliau Vladimiro, Maskvos kunigaikščiai, taip dažnai tituluodavosi Tverės, Riazanės ir kai kurių kitų kunigaikštyčių valdovai. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje taip vadinosi tik Maskvos kunigaikščiai. Vėliau buvo Rusijos caro, o nuo XVIII a. ir imperatoriaus titulo sudedamoji dalis.

Etimologija

Žodis liet. kunigaikštis kildinamas iš liet. kunigas 'kunigaikštis, ponas' (prasmė 'dvasininkas, kunigas' antrinė), o šis kildinami iš sen.vok.aukšt. kuni(n)g 'karalius'. Slaviškas kunigaikščio pavadinimas (praslav. *kъnęzь, rus. князь, lenk. kniaź) irgi kilę iš to paties germaniškojo pirmtako.

Titulas Lietuvoje

Lietuvoje kunigaikščio titulas perimtas iš Rusios, naudotas jau nuo Mindaugo laikų. XIV a. kunigaikščiu titulavosi ne tik Lietuvos valstybės vadovas, bet ir kai kurių didesnių sričių kunigaikštyčių (Trakų, Polocko, Voluinės) valdytojai. Lietuvoje didžiojo kunigaikščio titulas įsigalėjo Vytauto valdymo metais, oficialiai patvirtintas 1401 m. Vilniaus – Rodomo sutartimi. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje Vilniaus katedroje vykdavo naujojo didžiojo kunigaikščio inauguracijos, tais laikais tai buvo vadinama pakėlimu. Žygimantui Augustui 1564 m. atsisakius Lietuvos sosto paveldėjimo teisės ir 1569 m. sudarius Liublino uniją su Lenkija, buvo atsisakyta insignijų ir atskiros inauguracijos. Didžiojo kunigaikščio titulas buvo naudojamas greta Lenkijos karaliaus titulo. Lietuvos – Lenkijos literatūroje jis buvo minimas iki valstybės žlugimo 1795 m.

Titulo reikšmės Vakarų Europoje

Vakarų Europoje kunigaikščio titulas tapatinamas su romanų titulu princas (lot. princeps). Egzistavo ir tikrosios kunigaikštystės (angl. principality), kurios su karalių įpėdiniais neturėjo nieko bendro. Iki dabar Europoje likusios tokios kunigaikštystės kaip Lichtenšteinas, Monakas, Andora.
Iš šios princo sampratos išsivystė ir karališkųjų šeimų titulas princas, paprastai žymėjęs šeimos narius, turėjusius sosto paveldėjimo teisę.
Viduramžių Vokietijoje (Frankų imeprijoje ir Šventojoje Romos imperijoje) kunigaikštis (vok. Fürst)buvo aukščiausios imperinės valdžios atstovas, turėjęs ypatingas privilegijas. Šį titulą nešiojo ir aukščiausios dvasininkijos atstovai („bažnyčios kunigaikščiai“, turėję ir politinės valdžios imperijoje). Šalia titulo „Fürst“ buvo ir princo titulas.
Kunigaikščio – vyskupo titulą nešioja ir Romos popiežius.
Verslo angelai

Asmenys

Verslo angelais tampa neformalūs investuotojai, sėkmingi verslininkai arba anksčiau užėmę stambių įmonių vadovų postus ir norintys investuoti savo sukauptą kapitalą ir žinias. Jų motyvacija gali būti labai įvairi. Dažniausiai jie investuoja į tuos sektorius, kuriuose turi didelę darbo patirtį. Fizinis asmuo arba fizinių asmenų grupė į steigiamas arba veikiančias įmones gali investuoti nuosavą turtą, skirtą verslo pradžiai ar inovatyvaus verslo plėtrai finansuoti, taip pat teikti šioms įmonėms patarimus dėl verslo plėtros bei valdymo, konsultavimo ir mokymo paslaugas.

Ypatumai

Taip pat jie taiko mažesnius reikalavimus augimui nei rizikos kapitalo įmonės, tačiau jiems labai svarbu verslininko asmeninės savybės. Neformalūs investuotojai laikosi „tiesioginės kontrolės“ nuostatos, t. y. pasitelkdami patirtį jie seka savo investicijas. Dažniausiai jie tampa įmonės akcininkais.

Paramos teikimas

„Verslo angelų“ finansavimas gali būti teikiamas visose pradinėse inovacinės veiklos stadijose, kol prasideda intensyvi inovacijos eksploatacija.
Darius Vilimas

Biografija

1984 m. baigė Kauno 23-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1984–1987 m. atliko privalomąją karinę tarnybą SSRS karinėse pajėgose (Karinis jūrų laivynas). 1992 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, nuo 1993 m. dirbo Lietuvos istorijos institute vyresniuoju laborantu, LII ir Vytauto Didžiojo universiteto doktorantūros doktorantas (1994–1999), jaunesnysis mokslo darbuotojas, mokslo darbuotojas. 2003 m. apgynė daktaro disertaciją „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemės teismo sistemos formavimasis (1564–1588)“, humanitarinių mokslų srities istorijos krypties (05 H) daktaras.
Tyrinėja XVI a. pabaigos – XVII a. pradžios LDK pavietų žemės teismų sistemos formavimąsi.
Everton L.F.C.

Istorija

Klubas buvo įkurtas 1983 m. kaip „Hoylake WFC“. 1987–88 m. buvo laimėta Šiaurės vakarų lyga ir pasiektas moterų FA taurės finalas, kuriame pralaimėta „Doncaster Belles“ 1–3.
1995 m. pavadinimas buvo pakeistas į „Everton LFC“. 1997 m. pasiektas Premier lygos taurės finalas, o po metų laimėtas ir lygos turnyras, kuris iki šiol yra didžiausia klubo pergalė. 1999 m. komanda pasiekė Lygos taurės finalą, o 2005 m. – FA taurės finalą, tačiau abu kartus pralaimėjo.
2007–08 m. sezone klubas dalyvavo UEFA Women‘s Cup varžybose., o pirmajame susitikime 4–0 įveikė „Gintros-Universiteto“ komandą. 2010 m. buvo laimėta FA taurė, o 2011 m. UEFA Čempionų lygos turnyre pasiektas ketvirtfinalis.
Naubertas Jasinskas

Naubertas Jasinskas (1940 m. kovo 10 d. Šiauliuose – 1977 m. vasario 20 d. ten pat) – Šiaulių dramos teatro aktorius, režisierius, dramaturgas.

Biografija

1958 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą, 1965 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių filologijos studijas. Nuo 1966 m. Šiaulių dramos teatro aktorius.
Teatre sukūrė 20 vaidmenų. 1967 m. režisavo Džeromo Deivido Selindžerio pjesę „Rugiuose prie bedugnės“. Parašė spektaklio „Kaip žydėjimas vyšnios…“, pagal Salomėjos Nėries eilėraščius pastatyto Šiaulių dramos teatre 1974 m. scenarijų.
Piotras Zborovskis

Biografija

Martyno Zborovskio sūnus. 
Pasirašė Varšuvos konfederaciją 1573 metais. 1573 metais patvirtino Henriko Valua elekciją į Lenkijos karaliaus sostą. 1575 metais laisvos elekcijos metu balsavo už karalaitį Maksimilijoną Habsburgą. 
Išpažino kalvinizmą.
Palaidotas Olesnicoje.
Miežonys (Molėtai)

Istorija

Minimas 1544 m. Vilniaus tijūnystės inventoriuje, priklausė Dubingių kunigaikštystei.
Paprastasis pankolis

Paplitimas ir tradicijos

Paplito iš Viduržemio jūros regiono. Jau Viduramžiais auginti vienuolynų žolynuose.

Kulinarija

Pankolio vaisiai - nuo seno naudojamas Viduržemio jūros regiono prieskonis. Jis jau prieš 3 tūkstančius metų buvo žinomas graikams. Bėgant laikui pasklido tiek į šiaurę, tiek į rytus, todėl dabar žinomas ir šiaurės Europos ir rytų Azijos virtuvėse. 
Auginamas kaip vaistinis ir prieskoninis augalas dėl eterinių aliejų, kurių gausu vaisiuose. 
Vartojami vaisiai, dar vadinami pankolio sėklomis. Skirtingai nuo kitų prieskonių, pankolis ir džiovintas išlaiko žalią spalvą. Kuo intensyvesnė spalva – tuo geresnė kokybė. Italijoje dar naudojamos ir pankolio žiedadulkės – labai brangus „angelų prieskonis“.
Itališkieji arba Florencijos pankoliai vartojami ir kaip daržovė. Kvapas ir skonis saldūs ir aromatingi, primenantys anyžių, bet subtilesni.
Pankolis – neatskiriamas nuo kinų virtuvės, tai pagrindinė tradicinio penkių prieskonių mišinio (Wu xiang fen) dalis. Jis beveik nenaudojamas vienas. Svarbi vieta pankoliui tenka ir Indijos virtuvėje, pvz., Kašmyre tradiciškai kepa antį su paskrudintomis pankolio „sėklomis“. Pankolis suteikia rafinuotumo ir aštriems Šri Lankos troškiniams. Mėgstamas Irano, arabų šalių virtuvėse. 
Viduržemio jūros regione pankoliu gardinama mėsa ir paukštiena, o dar dažniau – žuvis ir jūros gėrybės. Italų virėjai jį naudoja mažais kiekiais. Pankolio yra itališkose dešrose, padažuose makaronams, kartu su kitomis žolelėmis – alyvų aliejaus pagrindu paruoštuose marinatuose daržovėms ar jūros gėrybėms, patiekiamose kaip užkandžiai (antipasti). 
Vidurio Europoje pirmiausiai naudojamas kaip duonos prieskonis, puikiai derantis prie „įžeminto“ ruginių miltų skonio. Be to, gerai tinka daržovių konservavimui arba actui aromatizuoti.
Pikantiški valgiai gardinami tik mažu pankolio žiupsneliu. Paskrudinus pankolio vaisius ne tik suintensyvėja aromatas – jie tampa pikantiškesni ir praranda salsvumą. Naudojamas absento gamyboje, yra vienas iš trijų sudedamųjų dalių.

Grožis

Kretos salos moterys stiprią pankolio vaisių arbatą maišydavo su jogurtu ir medumi. Tokia kaukė skirta veido odai gražinti ir išlyginti.
Jau nuo Hipokrato laikų Viduržemio jūros kraštuose pankolis laikomas geriausiu „maisto papildu“ krūtimi maitinančioms moterims.
Estevanas

Istorija

Vieni pirmųjų gyventojų čia kūrėsi 1892 m. 1906 m. suteiktas miestelio, o 1957 m. – miesto statusas.
Vladas Česiūnas

Biografija

1980 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1979–2003 m. dirbo treneriu.
1979 m. pasaulio baidarių ir kanojų irklavimo čempionate Duisburge pasiprašė politinio prieglobsčio, tačiau netrukus KGB agentai jį pagrobė ir grąžino į TSRS.
NK Korotan Prevalje

Istorija

Nuo 1994 m. žaidė aukščiausioje lygoje.
2002-2003 m. sezono pradžioje dėl dviejų neatvykimų į rungtynes prarado lygos licenciją. Išformuotas ir likviduotas.
KK180

Maršrutas

Kelias prasideda Druskininkuose, Veisiejų gatvėje. Eina per Druskininkų savivaldybę ir Lazdijų rajoną. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Leipalingis, Mažonys, Barčiūnai, Cibūliai. Baigiasi Seirijuose, trišalėje sankryžoje su  132  Alytus–Seirijai–Lazdijai . Druskininkuose kelias kerta Nemuną, eina į šiaurės rytus nuo Seirijo ežero.
Laisvasis turinys

Laisvasis turinys (angl. Open Content - „atvirasis turinys“) – medžiaga (garsinė, vaizdinė, nuotraukos ir kt.), kurios laisvo platinimo galimybė yra preziumuojama. 
Dažnai yra įtraukiama sąlyga, kad kūrinio pakeitimai yra leidžiami. Laisvojo turinio koncepcija – priešingybė intelektinės nuosavybės teorijai, kuriai priklauso gina autorių teisė, gretutinė teisė, nustatanti griežtas kūrinio naudojimo ir platinimo sąlygas.

Idėja

Laisvojo turinio kūriniai remiasi idėja, kad kūrinio platinimo ribojimas nesuderinamas su kūrybos prigimtimi, kuriai būdinga laisvė, nevaržomumas, be to bet koks draudimas apriboja kartu ir idėjų, žinių ir kitų intelektinių, dvasinių vertybių mainus bei įsitvirtinimą.
Terminas Open Content paplito David Wiley „Atvirojo turinio iniciatyvos“ (angl. Open-Content-Initiative) dėka, jos metu buvo pristatytos 1998 m. „Open Content“ licencija, 1999 m. „Open Publication“ licencija.
Meno savaitė

Meno savaitė – savaitraštis, ėjęs 1992 m. rugsėjo – gruodžio mėnesiais Vilniuje.

Istorija

Leido Lietuvos teatro sąjunga ir galerija (bendrovė) „Langas“. Tiražas 7000 egz. Išėjo 14 numerių. Rašė teatro, kino, dailės ir kitais meno klausimais.
Redagavo Ramunė Marcinkevičiūtė.
Vilkaviškio spaustuvė

Vilkaviškio spaustuvė – spaustuvės, veikusios Vilkaviškyje.

Istorija

Pirmąją spaustuvę 1898 m. įkūrė I. Šerševskis. Ji veikė iki 1914 m. Gamino kvietimus, blankus, vizitines korteles, turėjo nedidelę spausdinimo mašiną. 1908–1910 m. dirbo L. Asinovskio spaustuvė, 1913–1914 m. – L. Skebelskio įmonė.
1928 m. J. Zilberis įkūrė spaustuvę, kuri 1932 m. buvo pavadinta „Olimpija“. Joje spausdintos kanceliarinės knygos, blankai, kvitai, kai kurios knygos. 1940 m. spaustuvė buvo nacionalizuota. 1930–1940 m. veikė J. Neulerio spaustuvė „Progres“. Spausdino brošiūras, knygas, blankus, kanceliarines knygas. 1939–1940 m. dirbo J. Šneibergo spaustuvė.
1945 m. pradėtą leisti Vilkaviškio apskrities laikraštį „Pergalė“ spausdino Marijampolės spaustuvė „Šešupė“. Kadangi per karą Vilkaviškis buvo labai sugriautas, spaustuvę imta kurti Kybartuose. Ten 1946–1948 m. spausdintas Vilkaviškio apskrities laikraštis „Pergalė“. 1950 m. Kybartams ir Vilkaviškiui tapus rajonų centrais, Kybartų spaustuvė ėmė spausdinti Kybartų rajono laikraštį „Leninietis“.
1950 m. įsteigta Vilkaviškio spaustuvė Vilniaus g. 26 nuo 1951 m. spausdino Vilkaviškio rajono laikraštį „Pergalė“. 1951–1953 m. joje taip pat buvo spausdinami MTS laikraščiai: Alvito „Komunizmo švyturys“, Gižų „Pirmyn į komunizmą“. 1960 m. birželio mėn. prie Vilkaviškio spaustuvės prijungtos Kazlų Rūdos ir Šakių spaustuvės. 1972 m. gautas ofsetas. 1976 m. Vilkaviškio spaustuvė tapo Kauno „Raidės“ spaustuvės skyriumi. Nuo 1980 m. Vilkaviškio spaustuvėje imta spausdinti Šakių rajono laikraštį „Draugas“ (buvo renkamas vietoje). Joje toliau buvo spausdinamas ir Vilkaviškio rajono laikraštis, nuo 1990 m. einantis pavadinimu „Santaka“.
„Raidės“ spaustuvės Vilkaviškio skyrius 1988 m. turėjo 2 linotipus, dvispalvę ofsetinės spaudos mašiną, vienspalvę ofsetinę mašiną, dvi plokščios spaudos mašinas. 1990 m. Vilkaviškio spaustuvė tapo savarankiška ir buvo pavadinta „Olimpija“, nuo 1995 m. vadinasi UAB „Olimpija spaustuvė“, spausdina laikraščius, brošiūras, blankus, afišas, turi leidybines teises.
Vilniaus detektyvinis romanas (detektyvas)

„Vilniaus detektyvinis romanas“ (lenk. Wileńska powieść kryminalna) – lenkų rašytojo ir publicisto Juzefo Mackievičiaus kartu su bendraautoriais 1933 m. parašyta knyga.

Istorija

Felicijos Romanovskos (lenk. Felicji Romanowskiej) slapyvardžiu pasirašė keli autoriai: J. Mackievičius, Jerzy Wyszomirski, Stanisław Mackiewicz ir Walerian Charkiewicz. Juos vienijo darbas toje pačioje „Žodžio“ (lenk. Słowo) spaustuvėje Vilniuje.
Detektyvo veiksmas vyksta Vilniuje, vietovės gerai atpažįstamos, išlaikyti vietovardžiai. Atpažįstamos to meto Vilniaus garsenybės (pvz., fotografas J. Bulhakas, geologas ir artistas M. Limanovskis, universiteto rektorius A. Parčevskis, meno istorikas S. Lorencas, dailininkas M. Sloneckis, meno istorikas M. Morelovskis, karininkas K. Kovalskis, dailininkai J. Hopenas ir K. Kvietkovskis bei kt.)
Ši knyga yra vertingas šaltinis tarpukario Vilniui, jo literatūriniam gyvenimui pažinti. Ji parodo, kad to meto „kultūrinis pasaulis“ neapsiribojo vien poetiniu „Žagarų“ ratu. Knygoje atspindėta progresyvioji „akademinė kairė“, kurios įvaizdis vėliau buvo falsifikuojamas LLR laikais.
UAB A grupė

UAB A grupė - Lietuvos lengvosios pramonės įmonė, lietuviško kapitalo namų tekstilės bendrovė Jonavos rajone, viena didžiausių Jonavos įmonių; audimo fabrikas, lino tekstilės pramonės įmonė.
Buveinės adresas: Ruklos g. 14, LT-55198, Jonava.

Veikla

Audžia lininius, puslininius audinius, gamina produkciją voniai ir pirčiai, namų tekstilės gaminius. Bene vienintelė Europoje audžia aukštos kokybės lininį kilpinį audinį, iš kurio siuvami šiurkštūs ir švelnūs gaminiai voniai ir saunai: chalatai, rankšluosčiai, saunos prijuostės, vonios kilimėliai, šlepetės ir kiti pirties aksesuarai. Audinių apdailos paslaugos: lininių ir puslininių audinių cheminis ir optinis balinimas, cheminis audinių minkštinimas.
Eksportuoja į užsienį (Švedija, Norvegija, Suomija, Danija, Rusija, Vokietija, Prancūzija, Japonija ir kt.). Dalyvauja nacionalinėse ir tarptautinėse parodose-mugėse „Šventė 2009“ (Litexpo parodų centras), „Heimtextil“ (Frankfurtas prie Maino, Vokietija), MAISON&OBJET (Paryžius, Prancūzija) ir kt.
Visuomeniniais pagrindais leidžia laikraštį „Jonavos kraštas“ (platinamas nemokamai).
Julijonas Talko-Grincevičius

Biografija

Gimė 1850 m. rugpjūčio 12 d. Riukšionių palivarke, kuris priklausė Ilguvos dvarui. Su seserimi augo senelių bute Kaune, Rotušės aikštėje, daktaro Kovalskio name. Čia gavo pirmąsias skaitymo bei rašymo pamokas. 1861 m. pradėjo mokytis Kauno gimnazijoje, įsikūrusioje toje pačioje Rotušės aikštėje. Gimnazistas Kaune gavo ir pirmas žmogaus anatomijos bei fiziologijos žinias. Julijonas gimnazijoje bendravo su Kazimieru Jauniumi ir Motiejumi Valančiumi. 1869 m. baigė Sankt Peterburgo gimnaziją, vėliau studijavo mediciną Sankt Peterburge ir Kijeve.
1876 m. baigęs Kijevo universitetą, 1876–1891 m. gydytojavo Ukrainoje (1876-1877 m. tobulinosi Vienoje ir Paryžiuje), o 1892-1908 m. - Rytų Sibire. Nuo pat savarankiško darbo pradžios jis nesiribojo medicina, dėmesys vis krypo į antropologiją, o 1908 m. buvo pakviestas į ką tik įkurtą Krokuvos Jogailos universiteto Filosofijos fakulteto Fizinės antropologijos katedrą, kurioje su neilgomis pertraukomis dirbo iki 1930 metų.
Kasinėjo Ukrainos pilkapius (1884-1887 m.), Krokuvos mokslų akademijos Antropologinės komisijos pavestas, 1891 m. tyrė buvusios Abiejų Tautų respublikos rytinės pusės gyventojus, 1892-1908 m. gydytojaudamas Sibire surinko buriatų, tunguzų ir kitų vietos gyventojų antropologinius duomenis, iškasinėjo apie 500 pilkapių, surengė ekspediciją į Mongoliją. Nuo 1908 m. iki 1931 m. profesoriaudamas Krokuvos Jogailos universiteto Filosofijos fakulteto Antropologijos katedroje iškasinėjo keletą Lenkijos senosios sostinės kapinių, pirmasis moderniai ėmė tirti Krokuvos jaunimo augimą ir plėtrą, apibūdino guralius (kalnėnus), kašubus ir kitas lenkų etnografines grupes, 1914 m. dalyvavo antropologinėje ekspedicijoje į Suomiją. Už mokslo nuopelnus jis buvo išrinktas daugelio Lenkijos ir kitų kraštų mokslo draugijų nariu, apdovanotas medaliais ir kitais garbės ženklais.
Dviejų amžių sandūros periodikoje J. Talko-Grincevičius paskelbė 200 iškastinių kaukolių duomenis. Seniausi jo aprašyti radiniai - I tūkstantmečio kaukolės iš Kauno apylinkių ir Šiaulių apskrities: II-IV a. 4 vyrų ir 2 moterų iš Lauksvydų kapinyno, 2 vyrų ir 1 moters iš Visdergių ir 3 vyrų bei 1 moters iš mišrios datuotės (III-IV a. ir IX-XII a.) Titvydiškių senkapio. J. Talko-Grincevičius kaukoles matavo Kauno muziejuje, 1908 m. vasarą, jam jas davė archeologas Tadas Daugirdas. Antrojo tūkstantme­čio viduriu ir antrąja puse datuojamos pačiam antropologui dalyvaujant iškastos kaukolės Arijonų kalne prie Virbalio (2 vyrų ir 3 moterų), Lankiškėse prie Nočios (104 asmenų), Lydos apylinkėse (16 žmonių), Vilniaus Gedimino kalne (5 vyrų ir 3 moterų) ir Vilniaus šv. Onos bažnyčios rūsiuose (16 žmonių). 1920 m. įkūrė Vilniaus universiteto Antropologijos ir priešistorės katedrą, kurios archeologinė dalis atiteko dabartiniam Lietuvos nacionaliniam muziejui. Mirė 1936 m. balandžio 26 d. Krokuvoje, palaidotas Rakovicų kapinėse.
Augustavo sinagoga

Augustavo sinagoga (lenk. Synagoga w Augustowie) – nuo 1840 m. iki II pasaulinio karo, Augustavo mieste egzistavusi sinagoga. 1839 m. buvo priimtas sprendimas pastatyti didžiąją žydų sinagogą (Beit ha-Kneset ha-Gadol). Sinagogos statybos kainavo apie 52,000 zlotų. Statybų vadovas buvo Józef Foks. Sinagogos statybos prasidėjo 1840 m. vasario mėnesį. Statybos užbaigtos 1843 metais. Bažnyčios ilgis buvo 63,5 m., plotis 36,5 m. ir aukštis 10 metrų. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo sugriauta. Po karo nebuvo atstatyta, jos vietoje XX a. 5 dešimtmetyje buvo pastatyta pieninė.
Berberai

Berberai – lingvistiškai giminingų Šiaurės Afrikos tautų grupė. Išvaizda berberai priklauso europidų rasei, nors dėl aktyvių kontaktų su šiaurės Užsachario Afrikos tautomis tarp piečiau gyvenančių tuaregų pasitaiko ir negridams būdingų veido ir odos bruožų. Iš viso priskaičiuojama apie 45 mln. žmonių. Gyvena Maroke, Alžyre, Tunise, Libijoje ir Egipte, kalnuotose ir dykumų vietovėse. Kalba įvairiomis afroazijietiškomis kalbomis. Daugiausia berberų yra Maroke (apie 24 mln.) ir Alžyre (18-19 mln.). Beveik visi berberai yra musulmonai.

Istorija

Visi berberai yra senųjų šiaurės Afrikos gyventojų garamantų palikuonys. VII a. Šiaurės Afrikos gyventojus užkariavo arabai, kurie vietinius gyventojus atvertė į islamą. Nuo tada šios tautos vadinamos berberais.