Bruderšaftas

Bruderšaftas (vok. Bruderschaft, 'brolybė') – draugystės užmezgimo, užtvirtinimo paprotys užstalėje: du žmonės kartu pakelia taures su gėrimais, sukryžiavę rankas per alkūnes vienu metu išgeria, po to vienas į kitą kreipiasi „tu“ ar panašiai. Šį veiksmą paprastai atlieka geri bičiuliai, jį gali lydėti tiesioginis dalyvių akių kontaktas, bučinys, be to, atliekamas ir mišriose porose.
Šis paprotys buvo žinomas jau viduramžių Europoje. Vokišką posakį Brüderschafttrinken (gerti bruderšaftą), vartojamą Vokietijoje, Austrijoje, perėmė rusų kalba, o Prancūzijoje jis žinomas kaip helvetizmas „faire schmolitz“.

Istorija

Ritualinio užstalės „broliško“ gėrimo tradicija nėra aiški. Vokiečų istorikas lLutz Röhrich  daro prielaidą, kad šio papročio ištakos susijusios su magiškomis apeigomis, siekiant įtvirtinti artimesnius ryšius, broliavimąsi. Tokie ritualai kaip abipusis kraujo gėrimas ar rankos panardinimas į gyvūno kraują tvirtino sielų ryšį, skatino dalyvius siekti tų pačių tikslų ir idealų ir taip formuoti brolystę. Rudolf Schultze šio papročio atsiradimą priskiria vėlyviesiems viduramžiams. Ypač tai pasakytina, jei užstalėje dalyvauja kariškiai, kuriems savitarpio ryšys ir pagalba yra tiesiog būtini. Kiekviename šio ritualo veiksme buvo paslėpta prasmė: sukryžiuoti rankas reiškė brolišką palaikymą vienas kitam, išgerti taurę iki dugno - visišką palaikymą, o bučiniu vainikuoti priesaikos užtvirtinimą. Be to, pastarajame buvo ir kita reikšmė: netikri draugai į taurę galėjo įdėti nuodų o jei tai padaręs asmuo atsisako užbaigti ritualą bučiniu, bijodamas pats apsinuodyti, taip jis save demaskuoja. Ypatingais atvejais ritualo metu į vyną būdavo įlašinama pačių sugėrovų kraujo, ir tai jau buvo laikoma kraujo priesaika, už kurios pažeidimą išdaviko laukė gėdinga mirtis.
Dokumentiniai tokios ceremonijos įrodymai egzistuoja XVII a. vokiečių literatūroje. Pavyzdžiui, satyrikas Johann Michael Moscherosch (1601–1669) kūrinyje „Wunderlichen und wahrhaftigen Gesichten Philanders von Sittete“ tai mini aprašydamas studentišką puotą. Tiesa, XVII–XVIII a. Vokietijoje buvo vartojamas kitas posakis - „auf den Dutz trinken“ (gerti tau), kuris liko vokiškai kalbančioje Šveicarijos dalyje. Iš tikrųjų tais laikais bruderšaftą gėrė dažniausiai studentų brolijos. Šie linksmuoliai keldavo alaus bokalą ar šnapso taurę siekdami suartėjimo ir draugystės patvirtimo. Šis veiksmas studentų korporacijų leksikone buvo įvardijamas kaip „Schmollis“, įsitvirtinęs XVIII a. pabaigoje, beje, tebenaudojamas prancūzų kalboje. Jo kilmė sietina su lotynišku „sis mihi mollis amicus“, reiškiantį „būk man artimas draugas!“ arba „daryk su manimi!“. Broliai Grimai savo Vokiečių kalbos žodyne sąvoką kildina iš olandų „smullen“ (ūžti, liksmintis). Į „Schmollis!“ buvo linksmai atsakoma „Fiducit!“ (nuo lotyniško „fiducia“ – sutartis).
Pagal Majerso konversacinį leksikoną (1888 m.) „bruderšaftas“ yra „... visų pirma dviejų asmenų sutikimas laikyti save broliais, dažnai kreipiantis vienas į kitą „tu“... Bruderšafto gėrimo paprotys tikriausiai kyla iš to, kad mėgavimasis tuo pačiu gėrimu buvo laikomas tvirtos sąjungos simboliu“. Spalvingi užstalės ritualai įkvėpė rašytojus ir poetus tai paminėti savo kūryboje. Pavyzdžiui, vokiškoje literatūroje bruderšafto gėrimo paprotys paminėtas Hagedorno poezijoje, Gėtės „Egmonte“, Šilerio „Plėšikuose“. Šį žodį „pasiskolino“ ir kitakalbiai kūrėjai. Rusų kalboje vienas pirmųjų jį panaudojo Levas Tolstojus apysakoje „Jaunystė“ (1857), vėliau sutinkamas Michailo Bulgakovo romane „Meistras ir Margarita“ ir kt.