google/wiki40b huggingface dataset:
Karolis Bžostovskis

Biografija

Anksti tapo našlaičiu ir ilgokai gyvendavo savo senelio Karolio Chreptavičiaus dvare Štabine, Augustavo vaivadijoje. Mokėsi Vilniuje ir Prancūzijoje, mokykloje pasireiškė jo gabumai tiksliesiems mokslams. Mirdamas tėvas paliko valdyti Vilnijos dvarus Mikališkes, Čekus ir Morkūnus. Pagal motinos paliktą testamentą tapo Štabino dvaro ir rūmų Varšuvoje savininku. Šeima buvo įklimpusi į skolas, todėl Karolis pasiliko tik senelio dvarą Štabine, o kitas valdas pardavė. Buvo pašauktas į Lenkijos kariuomenę ir tarnavo generolo Rožnickio adjutantu, buvo atsakingas už karinės inžinerijos reikalus. Pasibaigus tarnybai, grįžo į gimtasias vietas. Įkūrė vadinamąją Štabino respubliką – dvarą, kuriame itin intensyviai buvo plėtojama pramonė ir žemės ūkis. Respublika apėmė 770 valakų žemės (iš kurių du trečdalius sudarė miškai) ir 2400 baudžiauninkų. Nepaisydamas grafo titulo ir tąkart visuomenėje vyravusių nuostatų, pats ėmėsi valdyti dvarą pagal savo sugalvotą sistemą, skatindamas pavaldinius veikti savarankiškai.
Prasidėjęs 1831 m. sukilimas įtraukia į savo sukurį ir grafą Bžostovskį. Sukilimo pradžioje jis saugojo ginklų sandėlį Suvalkuose, vėliau dalyvavo kovose su Rusijos caro kariuomene prie Ostrolenkos, kur buvo sužeistas ir apdovanotas Virtuti Militari ordinu. Sukilimą numalšinus, pasitraukė į savo valdas. Didesnių caro valdžios represijų pavyko išvengti ir jis visą savo veiklą toliau skyrė Štabino respublikai. Su aštuonių kaimų valstiečiais sudarė žemės nuomos sutartis, pagal kurias kiekviena baudžiauninkų šeima gavo vieno margo dirbamos žemės, kurioje turėjo ūkininkauti. Privalėjo taikyti sejomainą – kasmet viename iš keturių laukų auginti vis kitą kultūrą. Nuomą už žemę ėmė bulvėmis, todėl vienas iš laukų būdavo apsodintas šia daržove.
K. Bžostovskis dideles viltis siejo su kaimo pramone. Netoli gretimo Ciso palivarko įrengė didžiausią Lenkijoje stiklo gamybos cechą, kuris gamino butelius ir kitą stiklinę tarą visai gubernijai. Specialistai buvo pakviesti iš gretimų Rytprūsių, o darbininkais dirbo buvę baudžiauninkai. Stiklo fabriko administraciją su cechu jungė pirmoji Lenkijoje telegrafo linija. Netrukus buvo įrengtas ir metalo liejimo fabrikas. Produkcija – namų apyvokos reikmenys, padargai, varpai ir net nesudėtingos žemės ūkio mašinos – buvo paklausi ne tik gubenijoje. Krašte statomam Augustavo kanalui reikalingas metalines konstrukcijas taip pat liejo Bžostovskio liejykla. Iš centrinio sandelio Štabine produkcija kinkiniais buvo tiekiama į Suvalkus, Gardiną ir Kauną. Gamybai buvo reikalingi kvalifikuoti darbininkai ir Karolis Bžostovskis įkūrė mokyklą, kurioje kai kuriuos dalykus dėstė pats. Nuo 1853 m. jo pavaldiniai tapo žemės savininkais, vietoj baudžiavos prievolės mokėdami činšą.
Susirgęs grafas išvyko į Paryžių, kur ir mirė. Palaidotas Monmoransi kapinėse. Po jo mirties Štabino dvaras kartu su kaimo pramonės įmonėmis gavo valsčiaus teises. Palikti valdytojai verslininkauti nesugebėjo ir po aštuonerių metų dvaro skolos du kartus viršijo turto vertę. Buvo paskelbtas bankrotas.
Kalabrijos Redžo provincija

Ekonomika

Regioną garsina Bergamo apelsinai. Nors jie auginami daugiausiai Jonijos jūros pakrantėje, laikomi viso regiono simboliu. Šie apelsinai auginami ir kitose šalyse (Argentina, Brazilija), bet aukščiausios kokybės apelsinai yra iš Kalabrijos Redžo provincijos dėl čia dirvoje randamo argilito, klinčių, aliuvio. Panašios kokybės yra tik Antalijoje, Turkijoje, užauginami Bergamo apelsinai.
Jonavos kraštas

Jonavos kraštas - laikraštis Jonavoje, „dešiniosios minties“ mėnraštis (Masinės informacijos priemonės steigimo liudijimas Nr. 799). Apimtis - 8 puslapiai. Leidėjas - UAB „A grupė". Spaudėjas - AB „Raidė“ (Kaunas). Tiražas - nuo 9000 iki 10 000 egzempliorių. Laikraštis leidžiamas visuomeniniais pagrindais. Platinamas nemokamai. Remia Liberalų centro sąjunga, Tėvynės sąjunga - Lietuvos konservatoriai.

Redakcija

Redaktorė - Giedrė Ramanauskaitė.
Redakcinė kolegija - Gintautas Brukas, Gintas Jasiulionis, Edmundas Simanaitis, Vytautas Venckūnas, Virginijus Vizbaras.
Adresas - Vasario 16-osios g. 1, Jonava.
Kampilanas

Kampilanas – garsus ilgas Filipinų kalavijas, iki šiol dar naudojamas Filipinų musulmonų, ypač mėgstamas Maranao ir Maguindanao morų. Šis pavadinimas pačiai naudojamas visame salyne, patys kampilanai gana įvairios konstrukcijos.
Kampilanai būna vienašmeniai, 85–100 cm ilgio. Rankena paprastai gana ilga, kad atsvertų ilgą geležtę. Rankena dažnai iš tvirtos medienos. Gana būdinga rankenos forma – gardos skersinis ir buoželė primena pražiotus žvėries (krokodilo ar kitokio plėšrūno) nasrus. Kai kurių kampilanų rankenos turi kutus iš ožio plaukų.
Geležtė ties pamatu paprastai stora ir siaura, link galo platėja ir plonėja. Galas neretai dvišakas arba nugarėlė prie smaigalio turi priekin nukreiptą smaigalį. Dalis senovinių kampilanų turi sluoksninės sandaros geležtę – geležtės centrinis sluoksnis plieninis. Kai kurių senų kampilanų geležtės yra raštuotos, raštas susidaręs kalant geležtę. Gerai nukalta geležtė yra universali – ji lengvai nukerta galūnę, ja galima kapoti lianas ir krūmus džiunglėse.
Vilja Hajesas

Istorija

Gyvenvietė pavadinimu Amanasijo Kuė (Amancio Cué) įkurta 1786 m. ir veikė kaip jėzuitų misija. Vėliau pervadinta į Reducción Melodía. Valdant Carlos Antonio López, 1885 m. toje vietoje įkurta kolonija Villa Occidental, ten perkelta 120 šeimų. Trigubo Aljanso karo metu argentiniečiams okupavus miestą jis vadintas Villa Argentina. Po karo nustačius sienas, miestas grąžintas Paragvajui ir pavadintas JAV prezidento Rutherford Hayes, padėjusio atgauti dalį prarastų žemių, garbei.
Anatolijus Timofejevas

Anatolijus Timofejevas (g. 1950 m. balandį) – buvęs Lietuvos futbolininkas, nusipelnęs Lietuvos treneris.

Biografija

Būdamas gabus jaunuolis buvo kviečiamas į įvairaus amžiaus Lietuvos rinktines. Pirmas svarus laimėjimas pasiektas 1967 m., kuomet TSRS „Vilties“ taurės varžybose su Lietuvos jaunių U-17 rinktine buvo iškovoti sidabro medaliai. 1970 m. A. Timofejevas su Kauno „Atleto“ ekipa tapo Lietuvos čempionu, vėliau 1971-1972 m. žaidė Vilniaus „Žalgirio“ meistrų komandoje. 1973 m. tarnybą armijoje atliko rungtyniaudamas Lvovo SKA (Ukraina) komandoje, kuri tuomet rungtyniavo TSRS II lygos pirmenybėse.
Grįžęs iš Ukrainos 1974-1979 m. gynė Klaipėdos „Atlanto“ spalvas. 1980 m. rungtyniavo Klaipėdos „Granito“ komandoje, kurios sudėtyje antrą kartą tapo Lietuvos čempionu. Tais pačiais metais pradėjo trenerio karjerą Klaipėdos futbolo mokykloje. Jau kitais metais buvo pakviestas dirbti trenerio asistentu į „Atlanto“ meistrų komandą. 1985 m. pabaigoje „Atlantas“ iškovojo teisę rungtyniauti TSRS I lygoje. Už šį pasiekimą strategams Č. Urbonavičiui ir A. Timofejevui buvo suteikti Lietuvos nusipelniusių trenerių vardai.
1987 m. sugrįžo į Klaipėdos futbolo mokyklą, joje darbuojasi iki šiol. Su savo komandomis A. Timofejevas yra ne kartą tapęs įvairaus amžiaus grupių Respublikos pirmenybių čempionais ir prizininkais, taip pat du kartus iškovojo Lietuvos jaunių ir jaunimo žaidynių titulus.
Lietuvos kurčiųjų ir neprigirdinčiųjų ugdymo centras

Istorija

Centras įsteigtas 1833 m. gegužės 2 d. kaip Kurčių – nebylių mokykla ir veikė iki 1843 m. 1925–1942 m. – kurčiųjų mokykla. Nuo 1945 m. – Vilniaus kurčių – nebylių mokykla, vėliau, 1960 m. – Vilniaus kurčiųjų mokykla – internatas. Nuo 1995 m. – Vilniaus kurčiųjų internatinė mokykla. Nuo 2005 m. – Lietuvos kurčiųjų ir neprigirdinčiųjų ugdymo centras.
Epipaleolitas

Epipaleolitas (gr. Επι 'ant, virš' + paleolitas) – holoceno pereinamasis laikotarpis iš paleolito į neolitą; paleolito baigiamasis laikotarpis. Šis terminas vartojamas kalbant apie pasaulio regionus, kurie mažai arba visiškai nebuvo paveikti ledynmečio; ledynmečio įtakotuose regionuose išskiriamas mezolito laikotarpis. Epipaleolitas prasidėjo prieš maždaug 20 000 metų ir baigėsi po maždaug 10 000 metų su tam tikrais regioniniais skirtumais. Sąvoka daugiausia taikoma Artimiesiems Rytams, Anatolijai ir Kiprui, taip pat Šiaurės Afrikai bei regionams, kuriuose labai anksti prasidėjo neolito revoliucija ir poledynmečio klimato pasikeitimas turėjo nedidelės įtakos.
Epipleolito medžiotojai ir rinkėjai naudojo titnago ir obsidiano įrankius ir ginklus, kurie vadinami mikrolitais. Gyvenimo būdas daugiausia klajokliškas, nors šiuo laikotarpiu atsirado ir pirmosios nuolatinės gyvenvietės.

Europos epipaleolitas

Ši sąvoka Rytų Europoje taip pat naudojama apibūdinti pereinamosioms iš paleolitą į mezolitą kultūroms. Šiuo atveju periodizacija skiriasi - epipaleolito terminas vartojamas aprašant 10 000 – 7000 m. pr. m. e. (kalibruotos datos 12 000–8500 m. pr. m. e.) laikotarpį arba archeologinių kultūrų, kurioms būdingi vėlyvojo paleolito bruožai ir kurios gyvavo pereinamuoju laikotarpiu iš paleolito į mezolitą grupę. Tai preborealinio klimato laikotarpis, datuojamas 8-7 tūkstantmečiu pr. m. e.
Europoje epipaleolito kultūros turėjo daugumą paleolito bruožų; Vidurio Europoje kartais epipaleolitui buvo priskiriama Azilio kultūra, kurios dirbiniai nuo paleolitinių skyrėsi tobulesne apdirbimo technologija ir buvo šiek tiek puošti, tačiau dar nebuvo naudojami mikrolitai, būdingi mezolitinėms kultūroms. Šiaurės Afrikoje ir Artimuosiuose Rytuose epipaleolitas reiškia paleolito baigiamąjį laikotarpį arba skiriamas kaip savarankiškas laikotarpis, kurio paminkluose gausu mikrolitinių dirbinių, Europoje tai atitinka mezolitą. Egipte ir Žemutinėje Nubijoje epipaleolitas apima laikotarpį tarp vėlyvojo paleolito ir neolito (10 000–5500 m. pr. m. e.); šiam laikotarpiui priskiriama Fajumo kultūra.

Lietuvoje

Lietuvoje XX a. antroje pusėje buvo skiriamos epipaleolitinės kultūros, kurios pasižymėjo įvairių paleolito kultūrų samplaika (išskyrė Rimutė Rimantienė). Manoma, kultūros, vadinamos epipaleolitinėmis, per kelis šimtus metų tapo mezolitinėmis.
Giedrė Beinoriūtė

Giedrė Beinoriūtė (g. 1976 m. rugpjūčio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos kino režisierė.

Biografija

2001 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Teatro ir kino fakultete įgijo kino ir TV režisūros specialybės magistro laipsnį.
2001–2007 m. dirbo „Vaikų linijos” savanore konsultante ir konsultavimo internetu programos koordinatore.
Nuo 2004 m. Lietuvos kinematografininkų sąjungos narė.
2006 m. kartu su Antanu Gluskinu ir Jurga Gluskiniene įsteigė studiją „Monoklis”.
Nuo 2007 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje TV režisūros studentams dėsto scenarijaus rašymo pagrindus.
Giedrė Beinoriūtė dirbo asistente režisieriaus Šarūno Barto filme „Septyni nematomi žmonės“ (2005 m.) ir režisieriaus Arūno Matelio filme „Prieš parskrendant į žemę“ (2005 m.).
Su aktoriumi G. Storpirščiu išleido eilėraščių knygutę „Laiškai Karaliui“.
Zenonas Baubonis

Zenonas Baubonis (g. 1966 m. vasario 14 d. Mergalaukis, Alytaus raj.) – Lietuvos archeologas.

Biografija

1984 m. baigė Alytaus 4-ąją vidurinę mokyklą. 1984–1991 m. mokėsi Vilniaus universitete ir įgijo archeologo, istoriko, istorijos dėstytojo specialybes.
1984–1986 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1986–1990 m. Paminklų restauravimo instituto kartografo asistentas. 1990–1991 m. Lietuvos Respublikos kultūros paveldo inspekcijos Vilniaus apygardos viršininko pavaduotojas, 1991–1997 m. Paminklotvarkos departamento prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės vyr. specialistas – archeologas. 1997–2006 m. Kultūros paveldo centro Archeologijos paveldo instituto vyriausiasis archeologas.
2006–2010 m. dirbo VĮ „Lietuvos paminklai“. Nuo 2011 m. VšĮ „Kultūros paveldo išsaugojimo pajėgos“ direktoriu.
Nuo 1996 m. Lietuvos archeologijos draugijos narys, 2005–2012 m. draugijos Tarybos pirmininkas.
Liberalų ir centro sąjungos narys. Žmona Danguolė, vaikai Monika, Vincentas, Patricija.
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Afrika

Straipsnyje pateikiami atrankos į 2014 m. pasaulio futbolo čempionatą Afrikos zonos rezultatai.

Tvarka

Atranką sudaro trys etapai. Pirmame etape tarpusavyje susitinka silpniausios žemyno komandos. Porų nugalėtojai patenka į antrą etapą, kuriame visos komandos suskirstomos į 10 grupių. Šių grupių nugalėtojai patenka į trečią etapą, kur susikauna tarpusavyje dėl 5 kelialapių į pasaulio čempionatą.
Rūjienos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Valmieros rajono dalies.
Vaibašika

Vaibašika – ankstyvojo budizmo hinajanos krypties mokykla, kuriai būdingas naivusis materializmas, dialektikos elementai, sensualistinė pažinimo samprata. Susiformavo III–II a. pr. m. e. Svarbiausi šaltiniai: Katjajaniputros „Džnianaprastana“ (III a. pr. m. e.), jos komentarai „Mahavibaša“ ir „Vibaša“ (II a.), Vasubandaus „Abidarmakoša“ (V a.). Buvo plėtojama dharmos teoriją. Visi reiškiniai esą nepaliaujamai kintantis dharmų srautas, nurimstantis nirvanoje. Priešingai vedantai, teigė, jog žmogus neturi jokios dvasinės substancijos, o yra vien dharmų kombinacija.
Jan Olszewski

Biografija

1953 m. baigė Varšuvos universiteto Teisės fakultetą, dirbo LLR Teisingumo ministerijoje bei Mokslų akademijoje, bendradarbiavo spaudoje. Kaip advokatas pagarsėjo teismo procesuose gindamas tuometinės opozicijos narius. Buvo Apskritojo stalo derybų tarp valdančiosios komunistinės valdžios ir „Solidarumo“ organizacijos, dalyvis.
1991 m. gruodžio 23 d. tapo penkių partijų dešiniojo centro koalicinės vyriausybės vadovu. J.Olševskio vyriausybei nesisekė rasti bendros kalbos su tuometiniu šalies prezidentu Lechu Valensa. Žinomiausias šios vyriausybės pasiekimas – Liustracijos įstatymas, kuris vėliau buvo pripažintas nekonstituciniu.
1992 m. birželio 5 d. Lenkijos Seimas paskelbė nepasitikėjimą Ministro pirmininko J.Olševskio vyriausybe.
2001–2005 m. J.Olševskis buvo Lenkijos Seimo narys.
Palašas

Palašas (vengr. pallos, rus. палаш, angl. backsword) – vienašmenių kertamųjų – duriamųjų kalavijų tiesia geležte tipas. Ankstyvieji palašai turėjo dviašmenes geležtes (iki XVIII a. vidurio), vėliau (XIX a.) geležtės tapo vienašmenėmis, nors dažnai buvo ir pusantrinės. Vienašmenių palašų geležčių storiausia ir tvirčiausia dalis – bukoji nugarėlė (pentis).
Geležtės ilgis – iki 85 cm.
Atsirado XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje kartu su reguliariais kavalerijos daliniais. Palašų geležtė turėjo būti pakankamai sunki, kad ją būtų galima perkirsti kirasą, kurias dėvėdavo kavaleristai.

Palašo efesas sudarytas iš rankenos su galvute ir garda. Gardą dažnai sudarydavo skersinis ir lankelių sistema. Turkiški ir Kaukazo palašai dažnai lankelių neturėdavo. Vakarų Europos palašų efesai neretai būdavo asimetriški, su sudėtinga lankelių sistema (iki pintinės). Vakarų Europoje palašus naudojo daugiausia dragūnai ir kirasirai.
Angliškas palašo pavadinimas backsword. Viena iš hipotezių teigia, kad backsword reiškia 'nugarinis kalavijas', nes kavaleristai palašus, atseit, nešiodavo makštyse ant nugaros, kad jojant nesidaužytų į arklio šoną. Tačiau anglų kalboje žodis back reiškia ir geležtės nugarėlę (bukąjį beašmenį kraštą) . Todėl labiau pagrįsta teigti, kad backsword – tai „kalavijas su nugarėle“.
Petras Vaitkus

Biografija

Mokėsi Žalpių septynmetėje mokykloje. Šiaulių 4-oji profesinės technikos mokyklos, vėliau 1-osios statybininkų mokyklos direktorius, Šiaulių apskrities profesinio mokymo tarybos pirmininkas.
1993 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas. Daugiabučio namo bendrijos pirmininkas. Žmona Birutė, vaikai Romeo, Džiuljeta.
Seradzo kunigaikštystė

Istorija

Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m. Seradzo miestas kartu su didelėmis teritorijomis aplink jį perėjo Senjorato provincijai. Pirmasis, vėl išskyręs teritoriją kaip atskirą valdą, 1231 m. buvo Mazovijos kunigaikštis Konradas I Mazovietis, kuris tuo metu buvo ir Krokuvos kunigaikščiu. Nors iš karto po to Krokuvoje valdžią paėmė Henrikas I Barzdotasis, Konradas perėmė dideles Lenčicos ir Seradzo žemes į Mazovijos Piastų rankas.
Dar valdydamas Konradas Seradzą trumpam patikėjo savo sūnui Boleslovui, tačiau po mirties kunigaikštystę perėmė kitas sūnus – Kazimieras I Kujavietis, tuo metu jau valdęs Kujaviją, kuris turėjo dėl valdžios kovoti su jaunesniuoju broliu Zemovitu. Įsitvirtinęs Seradze 1261 m. valdžią čia jis atidavė sūnui Lešekui Juodajam.
Po Lešeko mirties 1288 m. Seradzo kunigaikščiu tapo jo brolis Vladislovas I Lokietka, įjungęs jį į vienijamą Lenkijos karalystę. Nuo tada Seradzas ėmė prarasti savo kaip kunigaikštystės statusą, ir buvo vis dažniau įvardijamas kaip Seradzo žemė.
Po to, kai 1327 m. Vokiečių ordinas laikinai okupavo Kujavijos kunigaikštystes, Seradzą perėmė išvytas Inovroclavo kunigaikštis Pšemislas Kujavietis. Kadangi jis nepaliko įpėdinių, Seradzą perėmė jo giminaitis Lenkijos karalius Kazimieras III ir įjungė į Lenkijos karalystę. Seradzo žemėje suformuota atskira Seradzo vaivadija.
Ginklakalys

Ginklakalys (angl. weaponsmith) – specializuotas kalvis, gaminantis šaltuosius ginklus (kalavijus, durklus, kovos kirvius, ietigalius ir pan.)
Viduramžiais ginklakaliai neretai specializuodavosi kalti tik tam tikrus ginklus, dažniausiai kalavijus, kartais – kitus ginklus. Ginklakaliai paprastai žymėdavo savo nukaltus ginklus (pvz., kalavijus ir kardus ant geležtės prie pat gardos) asmeniniais ženklais ar tiesiog pavarde (pvz., kardo Zolingeno geležtė su ginklakalio pavarde )
Šiais laikais ginklakaliai kala ginklus kolekcionieriams, šaltųjų ginklų mėgėjams ir muziejams.
Mūsų mintys

Mūsų mintys – nepriklausomas Jurbarko ir Raseinių krašto savaitraštis, leistas 1990–1994 m. Jurbarke.

Istorija

Iki 1991 m. Nr. 43 ėjo kaip nepriklausomas Jurbarko krašto laikraštis. Tiražas 1990 m. – 3300 egz., 1994 m. – 1000 egz.
Rūdiškių miškai

Rūdiškių miškai (Inkleriškių−Rūdiškių miškai) − tai maždaug tryliktas pagal plotą Lietuvos miškų masyvas Trakų ir Varėnos rajonuose, 6 km į šiaurę nuo Valkininkų, Merkio dešiniajame krante, Lietuvos pietryčiuose. Masyvo plotas ~195 km². Didžiausias jo miestas Rūdiškės, supamos Rūdiškių miško. Priklauso Trakų (Rūdiškių, Strėvos, Madžiūnų, Žeronių girininkijos) ir Valkininkų (Tiltų girininkija) miškų urėdijoms.

Geografija

Masyvą sudaro Rūdiškių, Inklėriškių, Eglonių, Strėvos, Pamerkių, Tiltų, Jogėlonių, Žvingeliškių, Pagraužupio, Varniškių, Šklėrių, Spindžiaus ir kiti miškai.
Reljefas šiaurėje kalvotas, pietuose − lygus. Dirvožemiai jauriniai, velėniniai jauriniai mažai sujaurėję smėliai, vietomis velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai ir žemapelkiniai durpžemiai. Pietinė masyvo dalis priklauso Merkio baseinui: teks Graužupis, Cirvija, o masyvo rytiniu pakraščiu − Lukna; šiaurėje teka Nemuno intakas Strėva. Miške (ypač šiaurės vakaruose) gausu ežerų (~18): Drabužis, Drabužaitis, Spindžius, Spindžiukas, Ungurys, Unguraitis, Stanka, Aukšlinis, Bygaudas, Žiežulis, Skričiukas, Trakiškis, Bobis ir kt.

Ekologija

Yra briedžių, stirnų, šernų, barsukų, lapių, kiškių, voverių, Merkyje − bebrų. Rūdiškių miškuose gausu vaistažolių, uogų, grybų.
Šiaurės vakarinė miškų dalis patenka į Aukštadvario regioninį parką. Yra Inklėriškių kraštovaizdžio draustinis.

Erdvė

Rūdiškių miško 66 kvartale yra senosios Rūdiškių kapinės, Strėvos miško 11, 23 kvartaluose, Spindžiaus miško 25 ir 27 kvartaluose – pilkapiai, o Spindžiaus miško 7 kvartale stūkso Strėvos piliakalnis.
Miškus kerta Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis, keliai  220  Trakai–Rūdiškės–Pivašiūnai–Alytus ,  A16  Vilnius–Prienai–Marijampolė . Didesnės gyvenvietės miškuose: Rūdiškės, Šklėriai, Inklėriškės, Klepočiai, Tiltai, Vaitakarčmis, Žėronys, Vaikšteniai, Strėva, Drabužininkai, Kozelkiškės, Madžiūnai.
Ipolitas Labanauskas

Ipolitas Labanauskas (m. 1831 m. balandžio 9 d. Šnipiškėse) – Vilniaus krašto teisėjas, 1831 m. sukilimo dalyvis.
Labaunauskas 1831 m. balandžio 5 d. organizavo pasalą carinės armijos Ukmergės įgulai. Sukilėlių pasala buvo sėkminga, ir rusų pajėgos, vadovaujamos generolo Bezobrazovo pasidavė. Labanauskas sutiko su rusų kapituliacija ir pasigailėjo savo pažįstamo generolo. Su tokiu sprendimu nesutiko dalis sukilėlių, o vienas sukilėlių Kondratavičius apkaltino vadą išdavyste, todėl buvo nušautas vietoje. Tokie Labanausko veiksmai padidino nepasitikėjimą juo ir kainavo gyvybę. Kuomet rusai iškeliavo iš sukilėlių kontroliuojamos teritorijos, jie suėmė Labanauską, kurio sukilėliams nepavyko apginti. Jis buvo nugabentas į Vilnių, nuteistas ir sušaudytas Šnipiškėse.

Šaltiniai

E. Callier, Bitwy i potyczki stoczone przez wojsko polskie w roku 1831, Drukarnia Dziennika Poznańskiego, Poznań 1887, ss. 60–61 Internete
Tamsus buržuazijos portretas

Turinys

Į Veneciją mokytis atvykęs Matijas susipažįsta su Renatu Richteriu ir jo motina Karla. Anksčiau Richteriai buvo pasiturintys, tačiau dabar ne visada išgali laiku sumokėti nuomą, nors ir stengiasi elgtis aristokratiškai. Karla dirba muzikos mokytoja ir Matijui itin keistas familiarus motinos ir sūnaus elgesys bei jų visiškas vienas kito nesivaržymas. Karla atvirai ima rodyti sūnaus draugui savo jausmus, o Renatas to tarsi nepastebi. Netrukus Matijas ir Karla tampa meilužiais, bet po kurio laiko Renatas ima pavyduliauti santykiai kuriam laikui nutrūksta.
Po kurio laiko Matijas užsuka pas Richterius į svečius, kur susipažįsta su seserimi ir broliu Elena ir Paolo Mazariniais, priklausančiais visame mieste gerbiamai ir turtingai giminei, bendraujančiai su pačiais aukščiausiais šalies vadovais. Karla slapta tikisi, kad Elena, kurią ji moko skambinti pianinu, ištekės už Renato, tačiau mergina įsimyli Matiją.
Karla visaip mėgina pervilioti Matiją atgal pas save, paveikti Eleną per jos brolį, tačiau viskas veltui – Mazariniai priima Matiją į savo šeimą ir neprieštarauja būsimoms jo tuoktuvėms su Elena. Galiausiai Karla parašo anoniminį laišką Mazariniams, tačiau Matijas sugeba juos įtikinti, kad jis tiesiog šmeižiamas, o laiško autorė yra Karla. Mazariniai ją atleidžia iš darbo.
Tuomet Karla griebiasi paskutinio šanso ir pakviečia į savo namus pokalbio Eleną. Čia ji merginą sugundo, o vėliau pareiškia, kad jei ji nenutrauks santykių su Matijumi, paskleis apie judvi gandus. Įpykusi Elena trenkia Karlai į galvą sunkia statulėle ir ją nužudo.
Kitą dieną Mazarinius aplanko jų pažįstamas policijos inspektorius, tiriantis Karlos nužudymą. Matijas prisipažįsta buvęs jos meilužiu, tačiau žmogžudystei neturi alibi, nes tuo metu buvo vienas savo namuose. Policininkai ketina jį suimti, bet Elena pareiškia, kad tuo metu jie buvo kartu ir gali tai patvirtinti priesaika. Inspektoriui tokio paaiškinimo pakanka, Mazarinis dar pažada padėti jo sūnui surasti darbą ir policija palieka namus.
Filmas baigiasi Karlos laidotuvėmis ir Matijo bei Elenos vestuvėmis.
Sinbėjus

Istorija

2010 m. gruodžio 25 d. buvusi Taipėjaus apskritis pertvarkyta į naujai sukurtą Sinbėjaus miestą. Dėl to miesto statuso neteko Bančiao, Ludžou, Sančongas, Šulinas, Tučengas, Sidži, Sindianas, Sindžuangas, Jonghė ir Džonghė, jie tapo naujaisiais miesto rajonais.

Geografija

Miestas išsidėstęs šalies šiaurėje ir aprėpia nemažą dalį salos šiaurinės pakrantės (viso 120 km) bei supa Taipėjaus baseiną, kuriame įsikūrusi šalies sostinė Taipėjus. Šiaurės rytuose ribojasi su Dzilongu, pietryčiuose su Jilano apskritimi ir pietvakariuose su Taojuanu. Miesto šiaurėje driekiasi Jangmingšano kalnų grandinė, palei pietrytinį pakraštį – Suešano kalnagūbris. Aukščiausia viršukalnė mieste yra Džudzi kalnas (1094 m v.j.l.), stūksantis Sandži rajone. Miesto teritorija teka Tamsujus (su intakais – Kilungu ir Sindianu), taip pat Dahanas. Šių upių parkai formuoja natūralų miesto išplanavimą.
Kadangi Sinbėjus susikūrė iš buvusios Taipėjaus apskrities, jame nėra tikrojo miesto centro. Tankiausiai apgyvendinti rajonai, kurie ribojasi su Taipėjumi, tuo tarpu kiti rajonai daugiau pasižymi kaimišku kraštovaizdžiu.