google/wiki40b huggingface dataset:
Šveicarijos, Vokietijos, Austrijos studijų centras

Šveicarijos, Vokietijos, Austrijos studijų centras (ŠVASC) - Šveicarijos, Vokietijos ir Austrijos studijų centras Lietuvoje. Steigėjas - Mykolo Romerio universitetas, veiklos partneriai - vokiškai kalbančių šalių aukštosios mokyklos, kultūros įstaigos.

Stovyklos, paskaitos, stažuotės

2005 m. rugpjūčio–spalio mėn. bendradarbiaujant su Vokietijos Briūlio aukštojo administravimo mokykla 10 viešojo administravimo studijų krypties studentų dalyvavo vasaros stovyklose Vokietijoje ir Lenkijoje.
2005 m. pavasario ir rudens semestrus Geberto Riufo fondo Swiss Baltic Net programa finansavo bendrą MRU ir Liucernos universiteto Teisės mokslų fakulteto projektą „Paskaitų kursai parinktų Šveicarijos teisės ir tarptautinės teisės šakų klausimais“. Įgyvendinant šį projektą MRU 8 dalių paskaitų kursus skaitė 9 profesoriai iš Liucernos, Bazelio ir Budapešto universitetų, su svečiais patirtimi dalijosi ir įvairių sričių teisės klausimais diskutavo 225 dalyviai (MRU studentai bei mokslininkai, kitų viešųjų institucijų bei privataus sektoriaus atstovai). Šis paskaitų ciklas buvo 80 akademinių valandų trukmės, už jį MRU studentams suteikiami 2 kreditai, kursų dalyviams išduodami sertifikatai.
2005 m. Swiss programos remiami 2 dėstytojai bei 7 doktorantai lankėsi įvairiose Šveicarijos aukštojo mokslo bei studijų institucijose (skirta 32 985 Lt).

Projektai

Centras vykdo įvairius tarptautinius projektus. Pvz., 2005 m. nuo kovo 28 d. iki balandžio 7 d. Mykolo Romerio universitete vyko trišalė Vokietijos, Lenkijos ir Lietuvos tarpuniversitetinė studentų programa tema „Jaunimo socialinės atskirties problemos ir jų sprendimo galimybės Vokietijoje, Lenkijoje ir Lietuvoje“. Partneriai - Mykolo Romerio universiteto Socialinės politikos falulteto Socialinio darbo katedra, Kelno aukštosios mokyklos taikomųjų socialinių mokslų fakultetas ir Varšuvos universiteto Socialinės politikos institutas. Joje dalyvavo prof. Helga Oberloskamp, prof. Carmen Kaminsky (Vokietija), dr. Emmilia Jaroszevska ir Jadwiga Nadolska (Lenkija), 17 studentų iš užsienio ir 12 studentų iš MRU (I–IV kurso socialinio darbo bakalaurų, atrinktų pagal gerą vokiečių kalbos žinių kriterijų).

Vadovybė

Vedėja - Daiva Astasevičiūtė. Pirmtakė - Daiva Gajauskaitė (2007 m.), Jūratė Kuodytė ir kt.
Los Kristianosas

Istorija

Vietovė ilgą laiką buvo praktiškai negyvenama dėl dažnų piratų antpuolių. Pirma gyvenvietė susikūrė apie 1860 m. Vystyta žvejyba, įkurtas uostas, distiliavimo gamykla. 1914 m. įrengtas drėkinimas leido pradėti žemdirbystę. XX a. vid. pradėtas vystyti turizmas. Pradžioje Los Kristianose lankėsi ligas besigydantys švedai. 1954 m. pradėjo veikti keltas į La Gomerą, palaipsniui išplėtota turistinė infrastruktūra.
Šiaurinis bangininis delfinas

Apibūdinamas

Kūno ilgis siekia 2,5 m. Riebalų pagalvė ant galvos žema, snapas siauras. Apatinis žandikaulis kiek labiau atsikišęs į priekį. Uodegos dalyje kūnas smailėjantis, neturi nugarinio peleko. Krūtinės pelekai pjautuvo formos. Dantys ploni ir smulkūs (3 mm skersmens), 42–37 poros viršutiniame žandikaulyje ir 49 poros apatiniame. Stuburą sudaro 82 slanksteliai.
Kūnas aksominės juodos spalvos, išskyrus baltą snapo galiuką ir siaurą baltą dėmę papilvėje, prasidedančią žemutinėje uodegos peleko pusėje ir užsibaigiančią rombiniu išplatėjimu tarp krūtinės pelekų.
Plaukioja dažniausiai nedideliais būreliais, po 3–10 delfinų, retai prisiartina prie krantų. Dažnai ir aukštai iššoka virš vandens. Nepalieka sužeistų savo būrio delfinų, ilgai prie jų laikosi. Laivus seka labai retai.
Vimana (šventykla)

Vimana (skr. विमान = Vimāna) – senovės indų šventyklų architektūrinis elementas. Pastatas sudarytas iš keturkampio plano laiptuotos piramidės pavidalo bokšto (sikaros) su kupolo formos viršūne, atviro portiko su kolonomis ir maldų salėmis (mantapamais). Kartais tarp portiko ir šventyklos būna į vestibiulį panaši patalpa.
Vimana statoma iš tašytų akmenų, tinkuojama, gausiai puošiama skulptūrinėmis kompozicijomis. Būdinga VI–VIII a. pietų Indijos architektūrai.
Tanga

Istorija

Tanga kolonijiniais metais iškilo kaip sizalio eksporto centras. 1889 m. čia įsikūrė Vokietijos Rytų Afrikos karinis garnizonas. 1914–1916 m. vyko britų ir vokiečių mūšiai dėl Tangos.
Šiaulių dailės mokykla

Istorija

Šiaulių vaikų dailės mokykla įkurta 1967 m. Pirmaisiais metais ji glaudėsi Šiaulių septintosios vidurinės mokyklos pusrūsyje, vėliau buvo įkurdinta P. Bugailiškio name Žemaitės gatvėje. 1977 m. mokykla perkelta į naują pastatą Gumbinės gatvėje.

Veikla

Šiaulių dailės mokykloje kasmet mokosi apie 520 mokinių. Mokykloje dirba 21 mokytojas, dauguma jų – profesionalūs dailininkai. Mokykloje vykdomos pradinio ir pagrindinio kursų neformaliojo dailės ugdymo programos. Į pradinį kursą priimami 10-11 metų mokiniai. Jiems dėstomas dailės pažinimas, skulptūra ir grafika – iš viso 8 pamokos per savaitę.
Į pagrindinį ugdymo kursą priimami 12 metų, penkias bendrojo lavinimo mokyklos klases baigę mokiniai. Mokomasi ketverius metus, 10 pamokų per savaitę. Dėstomi dalykai: piešimas, tapyba, skulptūra, kompozicija ir menotyra. Paskutiniaisiais – ketvirtaisiais mokymosi metais mokiniai turi galimybę pasirinkti dailės šaką ir atlikti baigiamąjį akvarelės, aliejinės tapybos, grafikos, medžio skulptūros, keramikos, tekstilės, odos plastikos kūrybinį darbą. Mokiniams, atlikusiems pagrindinio ugdymo kurso programines užduotis, išduodami neformaliojo vaikų švietimo pažymėjimai.
Mokinių vasaros kūrybinė praktika organizuojama stacionariose ir dienos stovyklose. Mokiniai dalyvauja miesto, šalies bei tarptautinėse parodose ir konkursuose, yra tarptautinių ir respublikinių vaikų piešinių konkursų laureatai.  Dalius Pocevičius – Karalienės Mortos premijos laureatas.

Dėstytojai

Mokykloje dėstė ar dėsto: Eduardas Juchnevičius, Birutė Kasperavičienė, Kazys Kasperavičius, Nijolė Ošurkovienė, Vladimiras Ošurkovas, Sigitas Prancuitis, Jonas Sidaravičius, Ligija Stalevičienė, Irena Šliuželienė, Raimondas Juozas Trušys, Antanas Visockis ir kiti.

Auklėtiniai

Mokyklą baigė: Nijolė Sitonytė
Rytis Juozapavičius

Rytis Juozapavičius (g. 1969 m. gegužės 25 d.) – žurnalistas, televizijos laidų vedėjas, visuomenės veikėjas, lektorius, viešojo kalbėjimo konsultantas.

Biografija

1991-1994 m. dirbo reporteriu Lietuvos radijuje, 1994 m. atliko praktiką WBAI Radio Niujorke, 1995 m. buvo dienraščio „Verslo žinios“ reporteris, Lietuvos televizijos pokalbių laidų „Paskutinė kryžkelė“, „Visuomenės interesas“, „Eurogrąža“ vedėjas, specialiųjų tiesioginių televizijos transliacijų rengėjas ir vedėjas.
2000–2003 m. drauge su televizijos prodiuseriu Sauliumi Jakutavičiumi rengė laidą „Tema“, skirtą Lietuvos energetikos sektoriaus bei IAE problemoms nagrinėti. 2002 m. parašė pramoninio filmo „Jėgos vardas – elektra” scenarijų.
1994–2005 m. buvo VU Žurnalistikos instituto lektorius. Vienas iš gzi.lt internetinio portalo, siekiančio aukštesnių žurnalistinės etikos standartų, draugijos narių.
Nuo 1999 m. yra laisvai samdomas bendravimo su žiniasklaida konsultantas, mokantis viešojo kalbėjimo. 2008 m. spalio – lapkričio mėn. dirbo bendrovėje UAB "Baltijos komunikacijos partneriai". Šiuo metu veda seminarus „7 efektyviai veikiančių žmonių įpročiai“, „Laiko planavimas: kaip siekti svarbiausių tikslų“, „Prezentacijos pranašumas“ verslo mokymų ir konsultavimo paslaugų bendrovėje „Franklin Covey Lietuva“.

Visuomeninė veikla

2004-2008 m. vadovavo „Transparency International“ Lietuvos skyriui (TILS). Žiniasklaidoje publikavo straipsnių apie politinį partijų finansavimą, interesų grupes ir politinę bei žiniasklaidos korupciją, skatino viešas diskusijas šiomis temomis.
2007 m. TILS žiniasklaidos korupcijos tyrime kaip neskaidriausius įvardijus nacionalinius dienraščius „Respublika“, „Vakaro žinios“ ir „Lietuvos rytas“, po to sekusiomis publikacijomis buvo bandoma menkinti R. Juozapavičiaus reputaciją . Tuomet R. Juozapavičius kreipėsi į Žurnalistų ir leidėjų etikos komisiją bei pats viešai analizavo prieš TILS ir jį kaip asmenį nukreiptas leidinių publikacijas ir jų autorių motyvus .
R. Juozapavičius taip pat yra nevyriausybinės pilietinės iniciatyvos Piliečių Santalka tarybos narys ir jos inicijuotų viešų pareiškimų signataras .
2007 m. Lietuvos Respublikos Ministro Pirmininko teikimu paskirtas Vyriausiosios tarnybinės etikos komisijos nariu.

Kita

Nuo 1992 m. R. Juozapavičius yra Vilniaus Zen centro narys.
Eurochart Hot 100 Singles

European Hot 100 Singles yra muzikos įrašų topas, kurį sukūrė žurnalas „Billboard“ ir „Music & Media“. Topas sukurtas 1984 m. Vietos tope paskirstomas pagal singlų pardavimus penkiolikoje Europos valstybių: Airijoje, Austrijoje, Belgijoje Danijoje, Italijoje, Jungtinėje Karalystėje, Ispanijoje, Nyderlanduose, Norvegijoje, Prancūzijoje, Suomijoje, Švedijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje ir Vengrijoje.

Istorija

Pirmasis Eurochart kaip „Europarade“ paskelbtas 1976 m. TROS radijo pastangomis Nyderlanduose. Topas tada susidarė tik iš šešių valstybių (JK, BEL, FRA, DEU, NL, ESP). 1979 m. prie topo prisidėjo ITA ir DK, o 1980 m. AUT bei CH. 1983 m. IRL tapo vienuoliktąja nare, prisijungusia prie topo.
1984 m. Amsterdame „Music & Media“ topą pavadino „The Eurochart Hot 100“. O 1986 m. topas tapo muzikos TV šou kanale Music Box. Vedėjas buvo Erik de Zwart.
1986 m. sausį Eurochart tapo populiaresniu ir jį imtas publikuoti žurnale „Billboard“.
Eurochart (TOP 40) ketvirtadieniais 18 val. yra grojamas per European Hit Radio ir antradieniais 17 val. per Play Radio
Viešintų valsčius

Viešintų valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Viešintos.
Grūšlaukės paminklas partizanams

Paminklas

Paminklą sudaro monumentalus kryžius ir paminklinis akmuo, stovintys šventoriaus vakariniame pakraštyje.

Kryžius

Kryžius medinis, monumentalus, kryžmiškas, dažytas rudai. Stiebas ir skersinis stačiakampio nusklembtomis briaunomis skerspjūvio. Viršūnės ir pečių galai gilės pavidalo. Šonus puošia stilizuoto augalinio motyvo kiauraraščiai ornamentai. Prie kryžmos prikalta lieto metalo Nukryžiuotojo skulptūra, kurią iš viršaus puslankiu juosia skardos stogelis. Prie pagrindo prikalta 11 x 28 cm dydžio horizontali metalinė lentelė, kurioje išgraviruotas Vyčio kryžius skydo fone ir memorialinis įrašas: „AMŽINOJI ŠVIESA TEŠVIEČIA „KARDO“ RINKTINĖS PARTIZANAMS, ŽUVUSIEMS UŽ LIETUVĄ.“
Kryžiaus aukštis – 5 m.

Paminklinis akmuo

Akmuo netaisyklingos formos, pilkai juodos spalvos, plokščias, pastatytas ant betoninio postamento. Priekinė plokštuma lygiai nušlifuota, joje iškaltas Vyčio kryžius ąžuolo lapo fone ir įrašas: „KAZIMIERAS KONTRIMAS 1912 – 1952 / ELENA KNIEŽAITĖ 1928 – 1951 / BARBORA KNIEŽAITĖ 1926 – 1952 / JUOZAS GALDIKAS 1917 – 1948 / VLADAS GALDIKAS 1922 – 1948 / STASYS LISAUSKAS 1927 – 1949 / ANTANAS ŠVERYS 1924-1948 /ALEKSAS JONKUS 1915 – 1946 / PRANAS KONČIUS 1913 – 1965 / TĖVYNE, ŽADĖJOM PAPUOŠTI TAVE VAINIKAIS NUO MŪSŲ JAUNYSTĖS VARTŲ NUIMTAIS“.
Paminklinės plokštės aukštis – 42 cm, plotis – 1,05 m, storis – 8 cm.
Lenkimų herbas

Aprašas

Žaliame lauke virš nuleistos auksinės gegnės suapvalintu viršumi auksinė sparnus demonstruojanti pelėda.

Istorija

Herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-695.
Nudegimas

Nudegimas (lot. combustio) – tai audinių pažeidimas, kurį sukelia vietinis šilumos, cheminių medžiagų, elektros srovės arba radiacijos poveikis.
Pažeidimo sunkumas priklauso nuo nudegimo laipsnio, nudegusio ploto ir vietos, jeigu nudega trečdalis ir daugiau kūno, toks nudegimas dažnai mirtinas. Stipriai nudegina liepsna, karšti skysti metalai, suslėgti garai gali nudeginti ertmes ir organus, susiliečiančius su atmosfera.
Čekijos futbolo varžybos 1986–1987 m.

1986–1987 m. pirmenybės

Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Sartininkai

Aplinkinės gyvenvietės

  ŽYGAIČIAI – 8 km TAURAGĖ – 22 km NATKIŠKIAI – 4 km 

Istorija

2011 m. patvirtintas Sartininkų herbas.

Pavadinimo kilmė

Sartininkai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo pro juos pratekančios Sartės upės.
KK230

Istorija

Tai senasis kelias, jungęs Kauną ir Marijampolę, dar vadintas Suvalkijos plentu. XIX a. pirmoje pusėje tai buvo Sankt Peterburgo–Varšuvos pašto kelio dalis. XX a. pabaigoje buvo greta nutiestas naujas kelias (per kurį dabar eina „Via Baltica“ magistralė), aplenkiantis gyvenamąsias vietoves, per kurias ėjo senasis kelias. Tai padėjo nukreipti vis didėjančius transporto srautus nuo šių gyvenviečių. Šis kelias neteko savo tranzitinės reikšmės ir tapo krašto keliu.
Policija (žurnalas)

Istorija

Leido Vidaus reikalų ministerijos Piliečių apsaugos departamentas, nuo 1935 m. Policijos klubas, 1943–1944 m. – Policijos departamentas. Išleistas vietoje laikraščio „Milicijos žinios“. Iki 1929 m. ėjo kartą per mėnesį, vėliau – dvisavaitis. Spausdino Narkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė, Švyturio spaustuvė bei Vilniaus spaustuvė Kaune.
1943–1944 m. buvo policijos, ugniagesybos ir priešlėktuvinės apsaugos organas. Leido ir redagavo Policijos departamento direktorius Vytautas Reivytis. Laikėsi provokiškos orientacijos. Leido priedą „Kriminalinės policijos žinios“.
Nuo 1997 m. vietoje laikraščio „Sargyba“ vėl leidžiamas žurnalas „Policija“.

Redakcija

Bendradarbiavo T. Aleknavičius, Vytautas Augustinas, A. Dilys, Bronius Kviklys, A. Kubilius, K. Laucius, A. Presas, Juozas Pronskus, A. Ramanauskas, D. Semaška, P. Šniukšta, J. Zukauskas ir kt.
Redagavo V. Bručkus, J. Budrys, Jonas Danauskas, Antanas Jakobas, Jonas Navakas, Antanas Staškevičius, K. Svilas, A. Žilinskas ir Kazys Antanas Bileišis.
Drapetomanija

Drapetomanija (gr. δραπέτης 'bėglys') buvo 1851 metais Luizianos gydytojo Samuelio A. Kartraito pasiūlyta psichiatrinė diagnozė, paaiškinanti juodaodžių vergų norą pabėgti į laisvę. Tuo metu vergvaldžiai, kurie elgdavosi su savo vergais sąlyginai gerai (tuometiniu supratimu), sunkiai galėdavo suprasti, kodėl šie vis tiek nori pabėgti.
Šis terminas pirmą kartą buvo paminėtas straipsnyje, išspausdintame New Orleans Medical and Surgical Journal (Naujojo Orleano medicinos ir chirurgijos žurnalas). Daktaras Cartwright'as rašė, kad negrų mėginimai pabėgti yra psichinės ligos pasekmė, ir gali būti sustabdyti pasitelkus tinkamą prevencinę praktiką. Tarp kitų prevencijos metodų, buvo nurodytas rimbo naudojimas ar net pirštų amputacija.
Drapetomanija yra svarbus istorinis mokslinio rasizmo pavyzdys.
Brūkšniuotosios keramikos kultūra

Geografija

Kultūra paplitusi Rytų Lietuvoje, į rytus ir į pietus nuo Šventosios vidurupio ir Neries žemupio (Juodonių piliakalnis), Vidurio ir Vakarų Baltarusijoje, Latvijos pietryčiuose. Lokalinės grupės yra Žemaitijoje ir Dauguvos žemupyje. Ji susiformavo kaip pamaina Narvos kultūrai.

Kultūra

Būdingos įtvirtintos bendruomeninės gyvenvietės – piliakalniai su antžeminiais stulpinės konstrukcijos pastatais, apšildomais atvirais židiniais, ir lipdyta brūkšniuotoji keramika. Skiriami trys kultūros laikotarpiai: ankstyvasis, brandusis ir vėlyvasis.
Ankstyvuoju laikotarpiu (1300–1100 m. iki m. e.) žmonės gyveno neįtvirtintose gyvenvietėse, naudojo daugiausia kaulo, rago ir akmens dirbinius. Nuo II–I tūkstantmečio iki m. e. sandūros Lietuvos šiaurės rytuose bei Padauguvyje (Latvija) pradedama įtvirtinti piliakalnius. Brandžiajame laikotarpyje (I tūkstantmetis iki m. e.) gyventa daugiausia įtvirtintuose piliakalniuose. Dievukalnio piliakalnis Latvijoje įtvirtintas 3 m aukščio pylimu. Nuo VIII a. iki m.e. plito bronzos liejimas. Vėlyvajame laikotarpyje (I a. – III a.) paplito metalo liejimas, pradėta nuo I a. iš pelkių rūdos lydyti geležį, piliakalnių papėdėse kurti gyvenvietes.
Gyventojų pagrindinis verslas – gyvulininkystė, iš dalies žemdirbystė, medžioklė, žvejyba. Laidojimo paminklų likę labai mažai, jų aptikta Vakarų Baltarusijoje (Lankiškės), Lietuvos Užnemunėje (Paveisininkai) ir Latvijoje. Mirusieji laidoti nedeginti, nuo pirmojo tūkstantmečio iki m. e. vidurio – sudeginti, kapinynuose, duobutėse, urnose arba apkrauti akmenų krūsnimis.
Daugumos tyrinėtojų (A. Mitrofanovas, V. Sedovas, A. Medvedevas, A. Jegoreičenko, Janis Grauduonis, Elena Grigalavičienė) nuomone, brūkšniuotosios keramikos kultūra yra tipiška rytų baltų archeologinė kultūra. Jos veikiamos susidarė Rytų Lietuvos pilkapių kultūra ir Bancerovo – Tušemlios kultūra. Brūkšniuotosios keramikos kultūra sunyko apie III a. veikiama vakarų baltų kultūrų.
Šaltyšius

Šaltyšius (sen. lenk. szoltys < vok. Schultheiss) – Prūsijos ir Lenkijos feodalinio laikotarpio kaimo steigėjas pagal vokiečių teisę vidinės kolonizacijos metu. Šaltyšiaus pareigybė buvo paveldima. Jis vadovavo valstiečių savivaldai ir teismui. Šaltyšius galėjo būti bajoras, miestietis ar valstietis. Gaudavo šeštadalį surinkto činšo, trečdalį baudų, 2–3 valakus (lanus) žemės.
Įsigalėjus baudžiavai (XVI-XVII a.), šaltyšius administravo dvaro valstiečius, juos varė į lažą, prižiūrėjo dirbančiuosius. Ekonomine, socialine padėtimi konkuravo su vidutiniais bajorais.
Šaltyšiaus pareigybės būta ir Mažojoje Lietuvoje. Prūsijoje šaltyšius kitaip buvo vadinamas šulcu.
Šaltyšiumi taip pat vadintas Lenkijos karalystės (ir jai priklausiusios Lietuvos Užnemunės), Lenkijos kaimo seniūnas (nuo 1864 m.).
Valentinas Mačiulis (1948)

Valentinas Mačiulis (g. 1948 m. birželio 8 d. Gulbinuose, Akmenės rajonas) – Lietuvos gydytojas psichiatras, Respublikinės Vilniaus psichiatrijos ligoninės vadovas.

Biografija

1955–1966 m. mokėsi Akmenės vidurinėje mokykloje, 1966–1972 m. studijavo Kauno medicinos institute. 1972–1973 m. Kauno psichiatrijos ligoninės gydytojas internas. 1973–1977 m. Ukmergės rajono centrinės ligoninės psichiatras. 1977–1982 m. Vilniaus psichoneurologinės ligoninės vyriausiojo gydytojo pavaduotojas. 1978–1985 m. Lietuvos SSR SAM vyriausiasis psichiatras narkologas. Nuo 1982 m. Vilniaus psichiatrijos klinikos direktorius.
1993 m. apgynė disertaciją „Maniakinės-depresinės psichozės katamnezės tyrimo duomenys“. 1993–1997 m. LR SAM vyriausiasis psichiatras, 2001–2006 m. LR SAM psichiatras konsultantas.
56 mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio mokslo leidiniuose psichiatrijos istorijos, nuotaikos sutrikimų, narkologijos ir psichiatrijos pagalbos organizavimo, neurobiologinių tyrimų ir kitais klausimais autorius ar bendraautoris. Knygos „Respublikinė Vilniaus psichiatrijos ligoninė 1903–2003“ autorius. „Psichiatrijos terminų žodyno“ (2000 m.), leidinių apie valgymo sutrikimus, aktyvią ambulatorinę psichikos sveikatos priežiūrą mokslinis redaktorius.
Žmona Nijolė (g. 1950 m.), gydytoja. Dukros Lina (g. 1971 m.), gydytoja akušerė ginekologė, Rūta (g. 1974 m.), biologė.
Gigliola Cinquetti

Gigliola Cinquetti (g. 1947 m. gruodžio 20 d. Veronoje) – italų dainininkė.
1964 m. su daina Non ho l'età Gigliola Cinquetti laimėjo San-Remo festivalyje ir greitai po to Eurovizijos dainų konkurse. 1966 m. ji vėl triumfavo San Reme su daina Dio come ti amo. 1974 m. Gigliola Cinquetti vėl dalyvauja Eurovizijos dainų konkurse. Šį sykį daina su Sì užima antrą vietą. Nugalėtojais tais metais tapo Švedijos atstovai – grupė ABBA su kūriniu „Waterloo“. 1991 m. atlikėja drauge su Toto Cutugno vedė Eurovizijos dainų konkursą, vykusį Romoje.
Vienbiskiai

Istorija

Kaimas panaikintas 2017 m.
Hamameto įlanka

Hamameto įlanka (arab. خليج الحمامات ) − įlanka Viduržemio jūroje, šiaurrytinėje Tuniso dalyje.
Hamameto įlanka iš šiaurės į pietus driekiasi nuo Bono kyšulio iki Monastyro miesto. Įlanka pavadinta Hamameto miesto garbei, esančio įlankos šiaurės vakarinėje dalyje. Palei Hamameto įlanką išsidėstę Hamameto, Sūso, Nabulo ir Monastyro miestai. Svarbiausios šio regiono pramonės šakos yra turizmas ir žvejyba.
Epigrama

Epigrama (sen. gr. ἐπίγραμμα „užrašas“) – trumpas, sąmojingas, kartais satyrinio pobūdžio eiliuotas kūrinys. Atsirado senovės Graikijoje iš eiliuotų įrašų antkapiuose, pastatuose, induose. Epigramos būna ne ilgesnės kaip 8–10 eilučių, paprastai dvinarės: pirmose 6–8 eilutėse nusakoma situacija, iškeliamos prielaidos, sukuriama emocinė įtampa, o paskutinėse eilutėse tarsi duodamas atsakymas, pasiekiama „iškrova“, intonacija krinta.
Lietuviškoji epigrama perimta iš antikinės tradicijos. Vienas ankstyviausių jos pavyzdžių – Žemaičių vyskupui Merkeliui Giedraičiui dedikuota Venclovo Daujoto-Labunauskio lotyniška epigrama Mikalojaus Daukšos „Postilėje“ (1599 m.). Daug lotyniškų epigramų yra sukūręs Motiejus Kazimieras Sarbievijus. Epigramas taip pat rašė lietuvių autoriai Adomas Šimelpenigis, Antanas Klementas, Dionizas Poška, jas rašo ir šiuolaikiniai lietuvių poetai Juozas Nekrošius, Aleksas Dabulskis, Juozas Erlickas.
Antanas Donėla

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, treneris-dėstytojas.
Skuodo savivaldybės kūno kultūros ir sporto centro treneris.
Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) Trakų rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys. 
Skuodo veteranų krepšinio komandos „Gintaro baldai“ žaidėjas. Žmona Ina, vaikai Tadas, Martynas.
Vietnamo vėliava

Vietnamo vėliava – stačiakampė, raudoname fone auksinė penkiakampė žvaigždė.
Vėliava yra vadinama "Rudoji vėliava su geltona žvaigžde".
Įteisinta 1955 m. lapkričio 30 d., autorius Nguyen Huu Tien (viet. Nguyễn Hữu Tiến).
Žvaigždė simbolizuoja Vietnamo komunistų partijos lyderiavimą, raudona spalva - revoliuciją.
Traukuliai

Traukuliai – nevalingi, nekontroliuojami, pasikartojantys raumenų susitraukimai. Jų metu būna įvairaus laipsnio sąmonės sutrikimo būsenų. Traukulių sindromai atsiranda staiga. Jie nespecifiški, būna po galvos smegenų pažeidimų, traumų, intoksikacijų, sergant epilepsija, patyrus insultą ir pan., mažiems vaikams traukuliai atsiranda, kai aukštai pakyla kūno temperatūra. Traukulių metu ligonis gali stipriai susižeisti ar net susižaloti. Dėl stiprių traukulių gali plyšti raumenys, sausgyslės. Užsitęsus traukulių priepuoliui, pabrinksta galvos smegenys, pažeidžiami svarbiausi gyvybiniai centrai, žmogus gali mirti.
Komarovo kultūra

Arealas

Komarovo kultūra XV a. pr. m. e. – VII a. pr. m. e. buvo paplitusi Priekarpatėje, Vakarų Podolėje, Voluinėje, abipus Bugo vidurupio ir Dniepro vidurupio dešiniajame krante. Susiklostė iš virvelinės keramikos kultūros ir Karpatų pietinio regiono vietinių kultūrų. Didesnėje teritorijos dalyje Komarovo kultūra gyvavo XV – XII a. pr. m. e., Priekarpatės vakarinėje dalyje – iki VII a. pr. m. e. pradžios.

Kultūra

Komarovo kultūros žmonės kūrė atviras gyvenvietes, gyveno žeminėse ir antžeminiuose būstuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Naudojo lipdytus indus (puodus, dubenis ir vazas), puoštus geometriniu, dažniausiai virvelių ornamentu, akmeninius, kaulinius ir raginius įrankius, bronzinius, dažniausiai įvežtinius ginklus.
Mirusiuosius laidojo pilkapiuose ir kapinynuose nedegintus – akmeninėse dėžėse, sudegintus – duobėse, su įkapėmis. Rasta keramikos, akmeninių, kaulinių ir raginių įrankių, žalvarinių ir auksinių papuošalų. Komarovo kultūra artima Tšinieco kultūrai, kartais laikoma jos vietine kultūra. Manoma, ją paliko protoslavai arba dakai-trakai.
Rasa Pakutkaitė

Rasa Pakutkaitė (g. 1986 m. sausio 12 d. Seinuose, Lenkija) – Lenkijos lietuvių poetė, filosofė.

Biografija

Seinuose mokėsi pagrindinėje mokykloje ir lietuviškoje gimnazijoje. 2005 m. baigusi Punsko Kovo 11-osios licėjų, studijavo filosofiją Vytauto Didžiojo universitete. Nuo mokyklinių laikų kuria eiles, kurias spausdino Lenkijos spaudoje: žurnaluose „Šaltinis“, „Aušra“, „Galdusys“. Dalyvavo Poezijos pavasarių renginiuose. 2009 m. kūryba skelbta Lenkijos lietuvių poezijos poezijos antologijoje Miejsce w sercu (liet. Vieta širdyje).
Šilagirio pušis

Šilagirio pušis – aukščiu ir kamieno storiu išsiskiriantis medis, esantis Kauno rajone, Zapyškio sen., Dubravos EMMU Šilagirio miško 37 kvartale. Kamieno skersmuo 85 cm, aukštis 30 m. (informacinis stendas prie pušies skelbia: skersmuo 92 cm, aukštis 38 m). Gamtos paminklu paskelbta 1960 m., vietinės reikšmės paminklu – 1987 m.
Pasiekiama (vienas iš variantų) kelyje  140  Kaunas–Zapyškis–Šakiai  ties Lekėčiais pasukus į pietvakarius pagal nuorodą į Novaraistį. Pavažiavus 5,4 km pasukama į kairę pagal rodyklę „Šlekynė“, toliau miško keliukais lieka 2,1 km. Medis iš toliau sunkiai pastebimas, yra supamas miško, priėjimo taką nuo proskynos (apie 50 m) stelbia žemesnė augmenija.