google/wiki40b huggingface dataset:
Peleniškiai (Parovėja)

Aplinkinės gyvenvietės

Olšynė – 1,7 km
Latveliai (Biržai) – 2,9 km
Kraniškis – 4 km
Daukniškiai (Biržai) – 2,5 km
BIRŽAI – 12 km 
Medeikiai – 2,5 km
Parovėja – 3,4 km
Mažutiškiai – 1,5 km 
Spalviškiai (Parovėja) – 5,3 km
Elvyra Justina Jašmontaitė

Biografija

1970 m. baigė Klaipėdos medicinos mokyklą, akušerė.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos Klaipėdos rajono skyriaus narė. 1970–1990 ir 1990–1995 m. Priekulės miesto tarybos deputatė, 2003–2007 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narė.
Orošhaza

Istorija

Orošhaza istoriniuose šaltiniuose minima nuo 1466 m.
Gulsčiasis karklas

Paplitimas

Paplitęs Vakarų, Vidurio ir Šiaurės Europoje bei Baltijos pajūrio (Kaliningrado sritis, Lietuva, Latvija, Estija) smėlynuose.
Lietuvoje retas augalas, radavietės susitelkusios Vakarų Lietuvos pajūryje.

Biologija

Krūmas – 0,5-1 m aukščio. Stiebas šliaužiantis, lengvai įsišaknijantis ir kartais sudarantis nemažo ploto krūmynus.  Ūgliai  geltoni ar rausvai žali, plaukuoti. Laja išsidraikiusi, netaisyklinga, šliaužianti. Šakelės plonos, tiesios, beveik plikos, geltonos ar rusvai gelsvos. Pumpurai švelniai plaukuoti. Lapai trumpakočiai, iki 6,5 cm ilgio ir 2 cm pločio ovališki, pailgai elipsiški ar lancetiški su maža, atgal atsilenkusia viršūne; jauni lapai būna plaukuoti.  Žirginiai išauga kartu su lapais arba anksčiau.  Kuokeliai 2, dulkinės iš pradžių rausvos, vėliau geltonos, peržydėjusios – juosvos.
Žydi balandžio-gegužės mėn. Vaisiai prinoksta gegužės-birželio mėn. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai – iš šakniastiebio išaugančiais ūgliais. Kryžminasi su žilvičiu (S. viminalis), purpuriniu (S. purpurea),  pajūriniu (S. daphnoides) bei pelkiniu (S. rosmarinifolia) karklais.
Polimorfiška rūšis, turinti daug variantų.

Apsauga

Lietuvoje rūšis saugoma nuo 1981 m. Augavietėms pajūryje kenkia poilsiautojai.
Senegalo socialistų partija

Istorija

Įkurta 1958 m. Leopoldo Sedaro Sengoro iniciatyva, tęsė 1948–1956 m. veikusio Senegalo demokratinio bloko darbus. Iki 1976 m. vadinosi Senegalo pažangos sąjunga.
1960 m. rugpjūčio 20 d. iširus Malio federacijai ir Senegalui pasiskelbus nepriklausoma respublika, šalies prezidentu iki 1981 m. buvo partijos steigėjas ir lyderis Leopoldas Sengoras. 1964 m. beveik visa dirbama žemė buvo nacionalizuota ir perduota kooperatyvams. 1972 m. įvesta bendruomenių, vietos ir regionų savivalda, 1976 m. – daugiapartinė sistema, nuo 1978 m. – proporcinė rinkimų sistema.
1968 ir 1973 m. parlamento rinkimuose visas vietas šalies parlamente užėmė PSS nariai. 1978 m. 100 vietų parlamente jau 17 narių turėjo ir Senegalo demokratų partija (PDS).
1981 m. Senegalo prezidentu išrinktas Abdu Diufas. Jis pratęsė šalies demokratizavimo procesą. Šalyje sustiprėjo ir kitos politinės srovės. 1983 m. rinkimuose 120 vietų parlamente 1 vietą laimėjo Nacionalinis demokratinis judėjimas. Tiesa, Demokratų sumažėjo iki 8. 1993 m. parlamente jau buvo atstovaujamos 6 partijos, o 1998 m., parlamentą išplėtus iki 140 narių, jame jau buvo 11 partijų atstovai.
2000 m., siekdamas suteikti galimybę dalyvauti šalies valdyme ir kitoms partijoms, Abdu Diufas nebekėlė savo kandidatūros. Prezidentu buvo išrinktas liberalios Senegalo demokratinės partijos kandidatas Abdulaja Vadas. 2001 m. socialistai, laimėję tik 10 vietų iš 120, liberalams užleido daugumą ir šalies parlamente.

Struktūra

Partijoje 1990 m. buvo 500 000, 2004 m. – 1,2 mln narių. PSS glaudžiai susijusi su Nacionaline dirbančiųjų federacija. Veikia moterų ir jaunimo organizacijos, turi aukštąją partinę mokyklą ir 8 regioninius skyrius. 1996 m. restruktūrizavus partiją įkurti 10 regininių Centro komitetų. Aukščiausias organas – suvažiavimas, renkantis Nacionalinę tarybą, Politinį biurą ir Sekretoriatą.
Oficialus spaudos organas – laikraštis „Unité africaine“ (Afrikos vienybė). Partijos ideologinis kredo – afrikietiškas socializmas. 1981 m. viena iš Afrikos socialdemokratų internacionalo steigėjų. Socialistų Internacionalo narė nuo 1976 m.
Administracinių teismų praktika

Administracinių teismų praktika – oficialus teisinis biuletenis Lietuvoje. Leidžia Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.

Publikacijos

Biuletenyje periodiškai skelbiama Teismų įstatymo 31 straipsnio 2 dalies 1 punkte ir 3 dalyje numatyti sprendimai, nutarimai, nutartys ir rekomendacijos; teismų praktikos taikant įstatymus ir kitus teisės aktus atskirų kategorijų bylose apibendrinimo apžvalgos ir rekomendaciniai išaiškinimai, taip pat kita medžiaga, kurios paskelbimui pritarė dauguma šio teismo teisėjų.

Finansavimas

Vyriausiojo administracinio teismo biuletenio leidyba finansuojama iš valstybės biudžeto ir iš pardavus biuletenį gautų lėšų. Lietuvos Respublikos teismai ir teisėjai biuletenį gauna nemokamai.
Airiška virtuvė

Tradicinė airių virtuvė

Airiai dažniausiai maitinasi sočiais pusryčiais, verda košes, kepa bekonieną, kiaušinius, žuvį, desertui pasiskrudina duonos, pasitepa ją marmeladu ir sušveičia užsigerdami kava arba arbata. Pusiaudieno valgymas, vadinamieji pietūs, svarbiausias dienos stiprinamasis. Vakare airiams patiekiama lengvai virškinama vakarienė.
Airijos virtuvės istoriją gana stipriai pakreipė bulvės, kurias, kaip manoma, XVI a. pabaigoje atvežė Anglijos kolonistai. Bulvės airių šaliai, kurią nuolatos persekiojo bado pavojus, buvo tikra dovana, pasodintos nederlingose dirvose, palyginus su grūdinėmis kultūromis, bulvės duodavo šešeriopą derlių. Žmonėms ir galvijams bulvės tapo pagrindiniu maisto produktu. 1845 m. airių bulves apniko amaras, derlius žlugo, badavo ištisos šeimos.
Iš bulvių airiai ruošia daug tradicinių valgių, pavyzdžiui, iškeptus keptuvėje bulvinius pyragėlius iš trintų bulvių su sviestu ir tuščialaiškiais česnakais. Taip pat bulvė – pagrindinė sriubų, troškinių ir tešlų sudedamoji dalis. Be jos neįsivaizduojamas airiškasis troškinys, tradiciškai gaminamas iš avies ar ėriuko kaklo, svogūnų ir bulvių. Juoda duona, kurios tešla maišoma su pasukomis ir išpurenama geriamąja soda, kepama bet kuriame Airijos kampelyje. Arių – žvejų kaimeliuose ir pakrantės miestuose gausiai gaminami patiekalai iš gardžiausių jūros produktų, pavyzdžiui, rūkytos skumbrės, sūdytos lašišos. Iš įvairiems Airijos rajonams būdingų valgių, minėtini: keptos Korko miesto kiaulės kojos ir Dublinietiškasis troškinys su kiaulienos dešrelėmis bei bulvėmis.
Airija taip pat garsi savo stipriu juodu porteriu, kurį 1759 m. pasauliui pristatė Artūras Ginesas. Airių porterį mėgstama gerti aludėse (angl. pub), tačiau dera ir virtuvėje, kur šio alaus pilama į jautienos troškinį ir riebų pyragą su vaisiais, šis pagardas suteikia patiekalui šiek tiek kartoką prieskonį.
Kitas nemažiau populiarus airių gėrimas – airiškasis viskis, daromas iš miežių salyklo, kviečių arba avižų ir brandinamas septynerius metus. Airiai viskį, kurį vadina usigne breatha (liet. „pašventintasis vanduo“) ėmė gaminti pirmieji.
Skadi

Skandinavų mitologijoje Skadi – kalnų milžinė-deivė, vanų dievo Njordo žmona. Ji buvo medžiotoja ir slidininkė, jotuno (milžino) Tjacio duktė. Su Njordu susilaukė dievų Freiro ir Frėjos. Gali būti, kad Skandi yra senesnis deivės Nertos vardas. Kartais minima, kaip Skandinavijos eponimas. Dažnas Skadi epitetas – „Slidinėjimo deivė“.
Zbignevas Ibelgauptas

Biografija

1984 m. baigė Lietuvos konservatorijos K. Grybausko klasę, 1988 m. jos stažuotę. Nuo 1988 m. Lietuvos konservatorijos (dab Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, nuo 1999 m. docentas. Nuo 2011 m. Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademijos profesorius, Fortepiono katedros vedėjas. Tarptautinių pianistų konkursų (S. Vainiūno, Čiurlionio, Fortepijoninių duetų) žiuri narys.
1988 m. su Rūta Ibelgauptiene subūrė fortepijoninį duetą, koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje (dažniausi partneriai Lietuvos valstybinis simfoninis orkestras, Lietuvos kamerinis orkestras ir Kauno kamerinis orkestras, Lenkijos radijo orkestras), dalyvauja tarptautiniuose festivaliuose. Duetas pirmasis Lietuvoje atliko kūrinius, kuriuos parašė Alfredas Šnitkė, Vytautas Barkauskas, Vidmantas Bartulis, Vytautas Germanavičius, Remigijus Merkelis, Gintaras Sodeika.
2011 m. išrinktas Lietuvos muzikos ir teatro akademijos rektoriumi.
Afotinė zona

Afotinė zona (angl. aphotic zone; iš gr. ἀ- 'be' + gr. φῶς 'šviesa') – ežero ar vandenyno dalis, kurios nepasiekia Saulės šviesa, todėl joje nevyksta fotosintezė. Formali apibrėžtis - zona, į kurią patenka mažiau kaip 1% Saulės spinduliuotės iš vandens paviršiaus. Šioje zonoje praktiškai vienintelė aptinkama šviesa atsiranda dėl bioliuminescencijos. Maisto medžiagos gaunamos iš grimztančių negyvų organizmų ir jų liekanų.
Virš afotinės zonos yra fotinė zona, kurią tiesiogiai veikia Saulės šviesa. Gylis, kuriame prasideda afotinė zona, priklauso nuo vandens drumstumo ir metų laiko. Afotines zonas turi ne tik vandenynai, bet ir gilūs ežerai, pvz., Baikalas.

Vandenynas

Afotinė zona neturi vieningo apibrėžimo, tad jos viršutinė riba yra nuo maždaug 200 m iki 1000 m gylio, o apatinė – vandenyno dugnas. Temperatūra šioje zonoje kinta nuo 0°C iki 6°C.

Afotinės zonos ekosistemos

Zonoje gyvena gyvūnų rūšių, pasižyminčių specifine kūno sandara. pvz., pelikanžuvės (Saccopharyngiformes), gigantiškieji kalmarai (Architeuthis), velniažuvės (Lophiiformes), vampyriniai kalmarai (Vampyromorphida). Jie geba išgyventi visiškoje tamsoje. Biologinė įvairovė afotinėje zonoje skurdi, biomasės mažai.
Gyvūnai – plėšrūnai ir detritofagai. Pastarieji minta vadinamuoju „lavonų lietumi“ – iš aukštesnių pelagialės sluoksnių grimztančiais organizmų kūnais ir kitokiais likučiais, Išimtis yra ypatingos giliavandenės ekologinės zonos hidrotermalės, susijusios su juodaisiais rūkaliais. Tai savotiškos ekologinės giliavandenės oazės, kurių mitybinės grandinės pagrįstos chemoautotrofinėmis bakterijomis, išgaunančiomis energiją iš hidroterminių šaltinių sulfidinių junginių.
Richard Dawkins

Klintonas Ričardas Dokinsas (Clinton Richard Dawkins, plačiau žinomas tiesiog kaip Ričardas Dokinsas, g. 1941 m. kovo 26 d. Kenijoje) – profesorius, britų biologas (etologas), humanistas bei ateistas, išgarsėjęs savo mokslą populiarinančiomis knygomis.
Dokinsas tapo žinomas 1976 m., parašęs knygą „Savanaudis genas“, kuri išpopuliarino genocentrišką požiūrį į evoliuciją bei įvedė terminą „memas“, padėdamas pamatus memetikai. Kita Dokinso knyga, 1982 m. „Išplėstas fenotipas“, tapo viena labiausiai cituojamų knygų evoliucijos moksle. Dokinsas taip pat parašė keletą kitų bestselerių ir pasirodydavo (bei iki šiol pasirodo) daugybėje televizijos ir radijo programų, susijusių su evoliucine biologija, kreacionizmu bei religija.
Dokinsas yra tiesmukas ateistas, pasaulietinis humanistas bei skeptikas. Dokinso aistringas evoliucijos teorijos gynimas uždirbo jam „Darvino rotveilerio“ pravardę.

Kritika

Ričardas Dokinsas susilaukė daug kritikos tiek iš teologų, tiek iš biologų, tiek iš filosofų. Jis kritikuojamas už, kritikų nuomone, pažodinį ir siaurą religinių tekstų interpretavimą, fundamentalistišką ir dogmatišką požiūrį (nors būtent pats kritikuoja tikinčiųjų dogmatizmą), priešpriešos tarp religijos ir mokslo skatinimą, aroganciją, kitaminčių įžeidinėjimą (Dokinsas kreacionistus yra pavadinęs pamišėliais ir kvailiais), mokslo ribotumo nesupratimą, socialinės ir psichologinės tikėjimo naudos neigimą, istorinį revizionizmą vertinant ateistinių diktatūrų nusikaltimus, atsisakymu dalyvauti debatuose su teologais, kreacionistais.
Smalininkų technologijų ir verslo mokykla

Istorija

1954 m. miestelio centre įkurtas Žemės ūkio mechanizacijos technikumas. Anksčiau šioje vietoje veikė vandens ūkio mechanizacijos mokykla. Technikume mokėsi 2 grupės po 30 moksleivių, baigusių 7 klases ir viena grupė iš 27 moksleivių, baigusių vidurinę mokyklą. 1957 m. įteikti diplomai pirmajai technikumą baigusių technikų-mechanikų laidai. 1958 m. technikume pradėjo veikti neakivaizdinis skyrius. Tais pačiais metais įkurti pirmieji kabinetai ir laboratorijos.
1965 m. šalia miestelio pastatytas naujas žemės ūkio technikumo korpusas, moksleivių bendrabučiai, gyvenamieji namai dėstytojams ir darbuotojams, mokomosios-gamybinės dirbtuvės, stadionas, sporto aikštynas, pasodintas didelis parkas. Pradėti ruošti agronomai, o vėliau – technikai elektromechanikai. 1975 m. Smalininkų žemės ūkio mechanizacijos technikumas reorganizuotas į tarybinį ūkį-technikumą. Tuo metu moksleivių skaičius buvo išaugęs iki 1000. 1990 m. tarybinis ūkis-technikumas pertvarkytas į aukštesniąją žemės ūkio mokyklą. Mokykloje veikė aukštesniųjų studijų ir profesinio mokymo skyrius. Pagrindinės specialybės – žemės ūkio mechanizacija ir buhalterinė apskaita. 2000 m. prie mokyklos prijungta Viešvilės žemės ūkio mokykla.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, mokykla kūrė naujas mokymo programas, atsižvelgdama į pastoviai besikeičiančią darbo rinką. Vykdytas mokymas pagal 14 programų, kurių dauguma ne žemdirbiškos. Mokykloje mokėsi apie 650 moksleivių ir studentų.
2006 m. Smalininkų aukštesnioji žemės ūkio mokykla pervadinta Smalininkų technologijų ir verslo mokykla. 2008 m. joje akredituota vidurinio ugdymo programa, įsteigtas gimnazijos skyrius. 2011 m. prijungta Smalininkų specialioji mokykla. Ji tapo Smalininkų technologijų ir verslo mokyklos specialiojo ugdymo skyriumi, skirtu mokiniams, kurie dėl intelekto sutrikimo turi specialiųjų ugdymosi poreikių.

Profesinis mokymas

Mokykla turi licenciją vykdyti 52 profesinio mokymo programoms. 2016–2017 m. m. mokykloje buvo vykdoma 11 pirminio profesinio mokymo programų. Mokykloje galima buvo rinktis tęstinį mokymąsi iš 31 formaliojo ir 5 neformaliojo profesinio mokymo programų, iš kurių 18 tęstinio profesinio mokymo programų užregistruotos Lietuvos darbo biržoje bedarbių mokymui. Mokykloje veikia vairavimo mokykla. Sudaroma galimybė įsigyti vairuotojo pažymėjimą ir tiems mokiniams, kuriems nėra tai numatyta pagal mokymo programą.
Smeigtukas

Smeigtukas (angl. pin; rus. булавка) – įtaisas objektams susegti, sudarytas iš ilgo smailaus plieninio (ar geležinio, žalvarinio, varinio ir pan.) strypelio (adatos) su galvute viename gale. Smeigtuko galvutė gali būti plastikinė (įprastas šių laikų variantas), iš to paties metalo sustorėjimo, praplatėjimo ar susukto disko arba panašios figūros.
Smailusis smeigtuko galas praduria laikomą objektą, o galvutė dažniausiai laiko jį prispaustą prie antrojo, pamatinio objekto. Smeigtukai dažniausiai gaminami ištempiant ploną vielą, sukarpant ją į reikiamo ilgio atkarpas, vieną galą nusmailinant, o kitame suformuojant galvutę. Primena vinį, bet vinys stambesnės ir įkalamos, o smeigtukai tiesiog įbedami.
Žodis angl. pin taip pat reiškia 'kaištis', 'smeigė', 'smaigas', 'kojelė (mikroschemos)'.
Alfredas Bumblauskas

Biografija

1974 m. baigė Telšių Žemaitės vidurinę mokyklą. Vaidino Telšių Žemaitės vaikų teatro studijoje. Rolando Pakso suolo draugas.  1974–1979 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete (VU IF).
1979–1989 m. VU IF Lietuvos istorijos katedros asistentas. 1987 m. apgynė daktaro disertaciją tema „Reformacijos genezė LDK“.  1990–2002 m. VU IF dekanas, nuo 2002 m. prodekanas, nuo 1993 m. Istorijos teorijos ir kultūros istorijos katedros vedėjas, nuo 2002 m. šios katedros profesorius.  Buvę A. Bumblausko studentai: Vilma Čereškienė, Audrė Kudabienė, Gintaras Kudaba, Andrius Matonis, Aleksandras Matonis, Edita Mildažytė, Rimvydas Paleckis, Vytaras Radzevičius, Audrius Siaurusevičius, Lolita Sutkaitienė, Darius Tarasevičius ir kt.

Visuomeninė veikla

TV laidų ciklų „Lietuvos istorija“ (1988–1990 m. per 60 laidų), „Būtovės slėpiniai“ (1993–2004 m. 125 laidos), „Amžių šešėliuose” (2005–2009 m. 115 laidų), „Tūkstantmečio pokalbiai“ (2009 m. 16 laidų) kūrėjas ir vedėjas. 2008–2010 m. internetinio projekto „Virtualus istorinis Vilnius“, rengto programai „Vilnius – 2009 m. Europos kultūros sostinė“, idėjos autorius ir darbo grupės vadovas.  2015 m. nusifilmavo komedijoje „Tarp mūsų, berniukų…“.  2015–2016 m. nacionalinės ekspedicijos „Nemunu per Lietuvą“ vadovas.
Nuo 2013 m. VU IF leidinio „Lietuvos istorijos studijos“ vyriausiasis redaktorius. 
1990–1992 m. Lietuvos Sąjūdžio Seimo tarybos narys, vicepirmininkas. 1998–1999 m. Lietuvos kultūros ir meno tarybos pirmininkas. 2002 m. Liberalų demokratų partijos sąraše ketino dalyvauti rinkimuose į Vilniaus miesto savivaldybės tarybą.  2003 m. išrinktojo LR prezidento Rolando Pakso įgaliotinis, inauguracinės komisijos narys.  2004 m. laikinojo LR prezidento Artūro Paulausko visuomeninis konsultantas.  Lietuvos istorijos draugijos, Žemaičių draugijos narys.
Išsiskyręs; buvusi žmona Milda, sūnus Mangirdas (g. 1978), dukra Jogailė (g. 1983).
Votjė

Votjė (marš. Wōjjā) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra tarp Maloelapo pietryčiuose, Ailuko šiaurėje ir Likiepo šiaurės vakaruose; tuoj į pietus nuo Votjė yra Erikuibo atolas.
Atolas netaisyklingos formos, išsitęsęs iš rytų į vakarus 45 km, plotis siekia 18 km. Rifas pietuose ir vakaruose turi pertrūkių. Įvairiose atolo žiedo vietose yra 75 salelės, iš kurių didžiausios yra Votjė, Ormedas, Anelidžikas, Ožkų sala ir kt. Atolo sausumos plotas 8,18 km², lagūnos plotas 624 km². Tai vienas didžiausių (pagal bendrą plotą) Maršalo Salų atolų.
Atolą 1542 m. pastebėjo Rui Lopeso de Viljaloboso ekspedicija. Ispanų šaliniuose jis minimas kaip Los Corales („Koralų salos“) arba San Esteban. XIX a. veikė vokiečių prekybinis postas. XX a. vid. čia buvo svarbus karinis aerodromas, veikė japonų karinė bazė.
2006 m. Votjė atole gyveno 880 gyventojų. Jie susitelkę Votjė salelėje, kurioje yra lėktuvų nusileidimo takas, prieplauka, aukštoji mokykla, 4 bažnyčios, keletas parduotuvių, restoranas. Taip pat gyvenama Vedmedžo salelė. Kitos negyvenamos, naudojamos kopros rinkimui.
Rosbio bangos

Sausumos bangos

Daugiausia Rosbis dirbo su šiomis bangomis Žemės atmosferoje. Pagrindinis Rosbio bangų atpažinimo ženklas - jų fazių pagreitis (kur banga iškyla) visada iškilimas nukreiptas į vakarus. Tačiau bangų grupės pagreitis (susijęs su energijos nuolatiniu kitimu) gali būti nukreiptas į bet kurią pusę. Pagrinde: trumpesnės bangos turi rytų pagreitį, ilgesnės bangos vakarų krypties pagreitį.
Terminai „barotropinės“ ir „baroklinikinės” Rosbio bangos yra naudojami, kad atskirti jų vertikalią struktūrą. Barotropinės Rosbio bangos nesikeičia vertikalėje, ir turi greitesnį sklidimo greitį. Baroklinikinės bangos yra lėtesnės, kurių greitis yra tik keletas centimetrų per sekundę arba mažiau.

Vandenyno bangos

Galima teigti, kad Rosbio vandenyno bangos perduoda klimatinius pakeitimus priklausomai nuo jėgų pasikeitimo, tokių jėgų kaip vėjas ir kilimo tendencija. Kaip barotropinės taip ir baroklinikinės bangos sukelia pasikeitimus jūros paviršiaus lygyje, taip pat bangos ilgis trukdo jas nustatyti, kol nebuvo atrastas palydovinis altimetras/ ilgio matuoklis. NASA/CNES TOPEX/Poseidon palydoviniais stebėjimais patvirtino vandenyno Rosbio bangų egzistavimą.
12 balandžio. Pranešimas JPL. Nauji rezultatai amerikiečių-prancūzų palydovo „Topex/Poseidon“ prieštarauja pagrindinėms okeanografijos nuostatoms.
Rosbio bangos yra pagrindinė dalis masinės vandenyno cirkuliacijos. Jie saugo „atmintį“ apie orų sąlygas, kurie turėjo vietą tolimuose vandenyno rajonuose. Dėl nedidelės Rosbio bangų amplitudės labai sunku jas stebėti, ypač toliau nuo pusiaujo.
Vis dėlto aukščio matuoklis KA „TOPEX/Poseidon” sėkmingai išskiria atitinkamą vandenyno nuokrypio lygį, leidžiantį gauti „momentalius“ Rosbio bangų vaizdus.
Dėl labai ilgų Rosbio bangų ilgių, judant į vakarus, kerta vandenyną per dešimtis metų. Skaitėsi, kad Los Andželo (34°) plotumoje, joms reikia daugiau kaip 10 metų, kad perkirsti Ramųjį vandenyną, o Portlando (46°) platumoje – daugiau kaip 30 metų. Ne daugiau trejų metų stebėjimo iš palydovo dr. Dudley Chelton šiandieniniame žurnalo leidinyje „Science“, paskelbė, kad vidurinėse platumose Rosbio bangos juda 2-3 kartus greičiau. Taigi, vandenynas prisitaiko greičiau, negu mąstė mokslininkai. Reikalas tame, kad Rosbio bangos keičia vandenynų tėkmės vaizdą ir paskirsto temperatūrą, bei paveikia šilumos perdavimo mechanizmą nuo vandenyno iki atmosferos ir dėl to veikia orus globaliniu mastu.
Prewise

Prewise, UAB - interaktyvaus turinio kūrimo įmonė, besispecializuojanti elektroninių mokymų ir edukacinių žaidimų srityje.
Įmonė įsikūrė 2000 metais, 2004 metais tapo tarptautinės grupės Prewise nare. Helsinkyje įsikūrusi Prewise grupės centrinė būstinė plėtoja verslą Šiaurės Europoje. Įmonės UAB Prewise Vilniuje ir Prewise Thailand Bankoke yra atsakingi už verslo plėtrą vietinėse rinkose. 2011 metais Prewise pristatė gamybos stebėsenos ir efektyvumo skaičiavimo sistemą Eylean board. 2011 metais sukurtas žaidimas „Iššūkis“, kuriame panaudoti žaidybos (angl. gamification) sprendimai, siekiant sudominti mokinius ir paskatinti juos grįžti į mokyklą .
Marija Rudzinskaitė-Arcimavičienė

Marija Rudzinskaitė-Arcimavičienė (1885 m. liepos 16 d. – 1941 m. gegužės 8 d.) – mokslininkė, profesionaliosios egiptologijos pradininkė Lietuvoje.

Biografija

1900 m. baigė mergaičių gimanaziją. Visą gyvenimą paskyrė Egipto istorinio palikimo tyrimui. Egiptologija susidomėjo studijuodama Maskvoje pas garsų rusų orientalistą Borisą Turajevą (1868–1920). Keletą kartų (1910, 1924, 1934 m.) su ekspedicijomis lankėsi Egipte, kasinėjo Gizoje. Dalyvavo žymaus amerikiečių egiptologo Dž. Raisnerio atliktuose kasinėjimuose, iš kurių parsivežė nemažai eksponatų savo kolekcijai. Lankėsi pasauliniuose orientalistų kongresuose.
1922–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Visuotinės istorijos katedros docentė. 1922 m. jos iniciatyva universitete pradėtas skaityti Egipto istorijos kursas, paskaitose studentus supažindino su meno bei raštijos paminklais.
1932 m. išleido žodynėlį „Egipto hieroglifai“. Jame paaiškinta simbolinė bei fonetinė svarbiausių hieroglifų reikšmė. Išvertė keletą himnų, apysaką. Parašė ir 1936 m. išleido Egipto istorijos vadovėlį. Didžioji dalis surinktos kolekcijos saugoma Mykolo Žilinsko galerijoje Kaune.
Antanas Gustaitis (1951)

Biografija

1958–1966 m. mokėsi Siponių aštuonmetėje mokykloje, 1967–1970 m. Kauno miškų ūkio technikume ir įgijo miškininko specialybę. 1986 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo miškų inžinieriaus specialybę.
1971 m. Dubravos miškų tyrimo stoties Pajiesio girininkijos girininko padėjėjas. 1973–1980 m. Prienų rajono Žemės ūkio valdybos vyresnysis inžinierius miškininkas. 1980–1986 m. Kauno meno gaminių įmonės vyriausiojo inžinieriaus pavaduotojas. 1986–1994 m. Prienų siuvimo fabriko „Sūduva" direktorius. 1994–2000 m. UAB „Almedija“ direktorius.
2000–2007 m. Prienų rajono savivaldybės meras, Kauno apskrities regiono tarybos narys, 2003–2007 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos viceprezidentas, 2004–2007 m. Europos Sąjungos regionų komiteto narys. DnB bankas Prienų skyriaus vadovas.
2000–2015 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
1998 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, 2002 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Prienų skyriaus pirmininkas, 2008 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys.
Kauno apskrities aviacijos sporto klubo prezidentas. Žmona Irena, dukros Lina ir Edita.