Laringalų teorija

Laringalų teorija – indoeuropeistikos teorija, teigianti, kad indoeuropiečių prokalbėje buvo vartojama keletas sąlygiškai laringalais vadinamų priebalsinių garsų. Rekonstruojamose pirminėse formose šie garsai paprastai žymimi arba *h₁, *h₂, *h₃, arba *H₁, *H₂, *H₃ (apibendrintai – *H), arba *ǝ₁, *ǝ₂, *ǝ₃.

Atradimas

Darbe „Pirminės indoeuropiečių kalbų balsių sistemos tyrimas“ (pranc. Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes) laringalų teoriją 1879 m. pateikė F. de Sosiūras (pranc. F. de Saussure). Jo manymu, indoeuropiečių prokalbėje vartotos dvi ypatingos fonemos, „sonantiniai koeficientai“, kuriuos jis žymėjo raidėmis A ir O. Išnykdami šie „koeficientai“ pailgino gretimą balsį: tokiu būdu visi indoeuropiečių prokalbės ilgieji balsiai ir ilgieji skiemeniniai sonantai (balsingieji priebalsiai, pusbalsiai) yra kilę iš trumpojo balsio arba trumpojo skiemeninio sonanto ir „sonantinio koeficiento“ junginių. Be to, jei atsidurdavo tarp balsių, A ir O galėjo sudaryti skiemenį.
1880 m. danas H. Mioleris (dan. H. Møller) pateikė trečiąjį „koeficientą“ E: nykstamajame laipsnyje jam atstovavo *e, o pamatiniame laipsnyje dėl šio „koeficiento“ *e pailgėdavo. Be to, H. Mioleris išsakė požiūrį, kad „koeficientai“ iš tikrųjų turėję būti laringaliniai (gerkliniai) garsai kaip semitų kalbose. Tiesą sakant, pagal semitų kalbų analogiją pavadinimą „laringalai“ H. Mioleris įvedė 1911 m.
1912. A. Kiuni (pranc. A. Cuny) įrodė, kad „sonantiniai koeficientai“ turėję būti priebalsiai.
1927 m. J. Kurylovičius (lenk. J. Kuryłowicz) F. de Sosiūro „sonantinius koeficientus“ susiejo su tuo metu neseniai iššifruotos hetitų kalbos fonema ḫ. J. Kurylovičius indoeuropiečių prokalbei teikė tris tokias fonemas ir jas žymėjo ǝ₁, ǝ₂, ǝ₃ (vėliau pridėjo ir ə₄), kai ǝ₁ – gretimam balsiui teikiantis e atspalvį garsas, neišlikęs hetitų kalboje; ǝ₂ ir ǝ₃ – gretimiems balsiams a ir o atspalvius teikiantys garsai, hetitų kalboje sutapę į vieną ḫ. Kad paaiškintų atvejus, kai kitų indoeuropiečių kalbų [а] atitinka hetitų [а], o ne [ḫa], J. Kurylovičius teigė buvus ə₄ – hetitų kalboje išnykusį garsą, gretimą balsį paverčiantį balsiu a.
Laringalų teorija – vienas iš tų atvejų, kai kalbotyros teoriją patvirtina vėliau rasti duomenys.
XX a. 7-ajame – 8-ame dešimtmečiuose laringalų teorija buvo visuotinai pripažinta. Ilgainiui laringalų teorija sukėlė nemaža spėlionių, tad skirtingi mokslininkai rekonstruoja nuo vieno (O. Semerenis, veng. O. Szemerényi) iki dešimt (A. Martinė, pranc. A. Martinet) labai įvairios kokybės laringalų.

Hetitų kalba

Anatolų kalboms priklausančioje hetitų kalboje paliudyti bent du laringalai. Vienas jų fiksuojamas rašte ir tikriausiai žymi liežuvio užpakalinį pučiamąjį priebalsį [x] (perrašoje – ḫ). Kai hetitų kalba imta rašyti, tam tikrais atvejais laringalai buvo išnykę, tačiau iš netiesioginių duomenų jų buvimą numanyti galima: kai kurių veiksmažodžių esamojo laiko II asmens galūnėje -ti (pavyzdžiui, sakti 'žinai') priebalsis [t] nepatyrė asibiliacijos, t. y. nevirto pučiamuoju priebalsiu, skirtingai nuo esamojo laiko III asmens galūnės -zi (< *-ti, pavyzdžiui, kwenzi '(jis) muša'). Taip atsitiko būtent dėl to, kad, veikiant asibiliacijos taisyklei *ti > zi, šioje galūnėje po [t] ėjo laringalas – *-tHi (plg. su šia perfekto II asmens galūne sanskrite -tha ir graikų kalboje -θα < ide. *-th₂e). Anatolų kalbose šie garsai siejami su indoeuropiečių prokalbės laringalu *h₂ (F. de Sosiūro (pranc. F. de Saussure) žymėta kaip A): paḫḫur < ide. *peh₂wṛ 'ugnis'. Laringalo *h₁ pėdsakų neaptinkama, o ar kai kuriais atvejais buvo išlaikytas laringalas *h₃ (F. de Sosiūro žymėta kaip O), diskutuojama. Hetitų kalbos rašybos skirtumą -ḫ- ir -ḫḫ- V. Ivanovas laikė rašte skiriamais alofonais: po e pasitaiko -ḫ-, o po a ir u – -ḫḫ-.

Indoiranėnų kalbos

Skiemeniniai laringalų variantai vedų sanskrite atspindimi kaip i: *dʰh₁tos > hitáḥ, *sth₂tos > sthitáḥ.
Sanskrite ir Avestos kalboje laringalų pėdsakus rodo metrika. Tokiu būdu Vedų himnuose dviskiemenis žodis vāta- 'vėjas' traktuojamas kaip triskiemenis, o tai atspindi tris jo pirminės formos skiemenis – *h₂weh₁ṇt-.

Išorinės rekonstrukcijos duomenys

Nostratinei kalbai V. Illič-Svityčius rekonstruoja du laringalinius ir du faringalinius garsus. Iš tiesų – tai į nostratinę terpę perkeltos semitų-chamitų prokalbės ypatybės (א , ה , ע, ח). Vis dėlto pastaruoju metu mokslininkai linkę manyti, kad semitų-chamitų kalbų makrošeima yra ne nostratinės kalbos „duktė“, o „sesuo“, tai yra jos priklauso daugmaž panašiam laikotarpiui ir jų giminingumas tolimesnis nei manė V. Illič-Svityčius. Jei iš V. Illič-Svityčiaus rekonstrukcijos pašalintume semitų-chamitų duomenis, dingtų priežastys nostratinei kalbai rekonstruoti laringalus ir faringalus: dravidų, Uralo ir Altajaus prokalbėse jų nebuvo, kyla didelių abejonių dėl jų vartojimo indoeuropiečių prokalbėje, kartvelų kalbų duomenys taip pat neremia šių garsų rekonstrukcijos.

Skolinių duomenys

Indeuropiečių prokalbės skoliniai iš šiaurės vakarų Kaukazo prokalbės irgi nerodo, kad indoeuropiečių prokalbėje būtų buvę vartojamos laringalinės ir faringalinės fonemos.