google/wiki40b huggingface dataset:
Petras Pelešynas

Petras Pelešynas (1923 m. spalio 1 d. – 2011 m. gegužės 24 d. Spirakiuose, Panevėžio raj.) – Lietuvos vargonininkas, muzikos mokytojas, chorvedys.

Biografija

Pas vietos vargonininką J. Tamkevičių pramokęs muzikos, 1938–1944 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Kyburiuose (Pasvalio raj.). Prieš tai čia vargonininkavusio A. Gimžausko paskatintas nuvyko į Vilnių, kur 1944–1949 m. vargonininkavo Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje, vadovavo E. Karvelytės suorganizuo tam moterų chorui, baigė vakarinę vidurinę mokyklą, muzikos mokykloje pas Konradą Kavecką mokėsi vargonuoti, o pas Zigmą Aleksandravičių harmonijos.
1950 m. įstojo į Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą mokytis kompozicijos (dėst. Povilo Tamuliūno klasė), bet 1952 m. žiemą sovietų ištremtas į Sibirą – Tomsko srityje dirbo miškų ūkyje. Po Stalino mirties Asino rajono Baturino apylinkėje suorganizavo kaimo kapelą (solistė Onutė Surdokaitė) ir nemažai koncertavo – rajono meno mėgėjų apžiūroje pelnė pirmąją vietą.
Grįžęs į Lietuvą, 1956–1959 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. B. Šližys). 1963–1965 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Aniceto Armino klasė). Kurį laiką mokytojavo Kairių septynmetėje mokykloje (Šiaulių raj.) ir buvo kultūros namų meno vadovas. Suorganizavo mišrųjį chorą ir kaimo kapelą.
Nuo 1959 m. Ukmergės vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir akordeonų orkestro vadovas – parengė respublikinėms moksleivių dainų šventėms. Vadovavo Ukmergės rajkoopsąjungos moterų chorui, kurį paruošė 1970 m. respublikinei dainų šventei, Švietimo darbuotojų mišriajam chorui (1961–1975) m. parengė 1965, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Taip pat vadovavo Ukmergės avalynės fabriko, „Vienybės“ gamyklos ir kaimo vietovių mišriesiems chorams bei kaimo kapelai.
Nuo 1974 m. buvo Ukmergės mechanizacijos technikumo moksleivių kaimo kapelos vadovas – parengė 1975 m. ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms.
1984–1990 m. vargonininkavo ir vadovavo chorams Panoteriuose (Jonavos raj.) ir Šėtoje (Kėdainių raj.).
Nuo 1991 m. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios vargonininkas. 1993 m. kunigo E. Paulionio iniciatyva išleistas P. Pelešyno giesmynėlis „Atverk man lūpas“ (Lacrimos tekstai).

Visuomeninė veikla

P. Pelešynas buvo Ukmergės rajono dainų švenčių dirigentas, 1970 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Bronius Šablevičius

Biografija

1953–1960 m. mokėsi Dabužių (Anykščių r.) septynmetėje mokykloje, 1961–1966 m. Buivydiškių (Vilniaus r.) žemės ūkio technikume, įgijo sodininko ir daržininko specialybę.
Atlikęs privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje, 1970–1975 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, įgijo istoriko išsilavinimą.
1975–1977 m. dirbo Anykščių rajono Vykdomojo komiteto Kultūros skyriuje kultūros ir istorijos paminklų apsaugos metodininku.
Nuo 1977 m. iki šiol gyvena Ignalinoje ir dirba Aukštaitijos nacionalinio parko administracijoje. 1977–1999 m. jis buvo parko mokslinis bendradarbis, vyriausiasis mokslo darbuotojas.
1977–1993 m. buvo Aukštaitijos nacionalinio parko administracijos leisto laikraščio „Nuo Ledakalnio“, paskui „Ladakalnis“ redaktorius.
1977–1983 m. neakivaizdžiai baigė studijas Vilniaus pedagoginio instituto Biologijos fakultete, įgijo biologijos dėstytojo išsilavinimą.
1992–1993 m. Ekologijos institute ir Vilniaus universitete parengė ir 1993 m. apsigynė disertaciją „Erelio žuvininko veisimasis, ekologija, elgsena ir apsaugos Lietuvoje strategija“, yra biomedicinos mokslų daktaras.
1999–2009 m. buvo Aukštaitijos nacionalinio parko vyriausiasis ekologas, Gamtos skyriaus vedėjas. Po parkų reorganizacijos nuo 2010 m. iki šiol jis yra Aukštaitijos nacionalinio parko ir Labanoro regioninio parko Gamtos skyriaus vyriausiasis specialistas.
Jis taip pat yra Lietuvos ornitologų draugijos, Lietuvos entomologų draugijos, Lietuvos biologinės įvairovės draugijos narys.
Krynsas

Istorija

Minimas nuo 840 m.
Pontiac

Pradžia

Pontiac pradėjo pardavinėti automobilius su I6 varikliais. 1933 metais gamyba perėjo prie pigiausių automobilių su I8 varikliais. Tai buvo daroma naudojant daug komponentų nuo 6-cilindrų Chevrolet, tokių kaip kėbulas. 4-dešimtmečio pabaigoje, Pontiac naudojo taip vadinamą „Torpedo“ kėbulą nuo Buick, anksčiau viename iš savo modelių tokį kėbulą naudojo ir Chevrolet. Kėbulas pritraukė dėmesio.
Barenco jūra

Barenco jūra (Barentso jūra; rus. Баренцево море; norv. Barentshavet) – šelfinė jūra prie Norvegijos ir Rusijos krantų, tarp Naujosios Žemės, Prano Juozapo Žemės, Špicbergeno ir Lokių salos, Arkties vandenyne. Jūra užima 1 424 000  km², vidutinis gylis – 222 m, didžiausias – apie 600 m, druskingumas 32,5-35 ‰. Didžiausia sala – Kolgujevas, upės – Pečiora, Indiga. Dugne ledyninės ir terigeninės nuogulos – žvirgždas (ir rieduliai), smėlis, sleuritas, dumblas, yra naftos ir dujų telkinių. Ties Rusija krantai žemi, pelkėti, didelės įlankos (Motovo, Kolos, Pečioros, Čiošos), ties Norvegija nemažai fjordų (Varangerio, Porsangerio). Potvynis vyksta kas pusė paros, jo aukštis iki 6,1 m.
Žiemą šiaurines jūros dalis sukausto ledas, o iš šiaurės ištisus metus teka šalta srovė. Dėl susimaišančių šiltų ir šaltų srovių, taip pat paviršinio vandens tankio pokyčių per metus maistingas vanduo dažnai pakyla į viršų, pavasarį ir vasarą sukeldamas stiprų planktono „žydėjimą“. Planktonu minta didelės žuvų populiacijos, kurios reikalingos kitiems gyvūnams ir produktyviai žvejybos pramonei. Svarbiausi uostai – Murmanskas, Vardė.
Jūra pavadinta jūrininko Viljamo Barenco garbei.
Resident Evil 6

Siužetas

Veiksmas prasideda 2012 m. Džeikas Miuleris yra buvusio piktavalės korporacijos „Umbrella“ agento Alberto Veskerio (žuvęs žaidime „Resident Evil 5“) sūnus, kuris paveldėjo tėvo atsparumą virusinėms genetinėms mutacijoms. Šeri Birkin yra pasiunčiama nacionalinio saugumo patarėjo Dereko Klifordo Simonso, kad išvestų jį iš Edonijos miesto, kažkur fikcinėje Pietų slavų valstybėje, kurioje vyksta pilietinis karas ir naudojami bioteroristiniai ginklai. Mieste vienu metu kovoja antibioteroristinės organizacijos B.S.A.A. kovos grupė, vadovaujama Chriso Redfyldo. Kovos metu Šeri ir Džeikas yra pagrobiami bioteroristinės organizacijos, pasivadinusios „Neo Umbrella“, agentės Ados Vong, o Chriso grupė paverčiami mutantais, išskyrus patį Chrisą ir jo padėjėją Pirsą.
Veiksmas nusikelia į 2013 m., kai JAV prezidentas siekia pranešti pasauliui apie katastrofą Rakūno mieste („Resident Evil“ pirmųjų žaidimų įvykiai). Besirengiant pranešimui JAV fikciniame Tol Oukso mieste įvyksta C viruso proveržis. Juo apsikrečia prezidentas, kurį priverstas nušauti Leonas Skotas Kenedis, lydimas agentės Elenos Harper. Jie po to ieško nacionalinio saugumo patarėjo D. K. Simonso, kuris pagrobė Elenos seserį ir yra spėjamas bioteroristinio išpuolio organizatorius. Visi herojai, kovoje dėl savo siekių, susitinka Kinijos Lanšiano mieste, kur vėl turi sutrukdyti pragaištingo viruso paplitimui pasaulyje …
Panevėžio Aušros pagrindinė mokykla

Istorija

Panevėžio 4-oji vidurinė mokykla atidaryta 1966 m. Nuo 2003 m. „Aušros“ vidurinė mokykla. 2008 m. rugsėjo 1 d. prijungta Panevėžio Gabijos pagrindinė mokykla.
Asagas

Asagas – demonas Mesopotamijos mitologijoje, dangaus dievo Anu ir žemės deivės Ki sūnus. Apie jį pasakojama šumerų Lugal-e poemoje. Teigiama, kad buvęs itin atgrasios išvaizdos, turėjęs galią, dėl kurios žuvys gyvos išvirdavusios upėse.
Asagas apvaisinęs kalnus ir taip gimusios akmeninės būtybės, lydėdavusios jį mūšiuose. Asago kariuomenę nugalėjęs dievas Ninurta (Ningirsu), o pagal kitą versiją – Adadas (Iškuras). Šiame mite įžvelgiamas nuogąstavimas, kurį jautė Mesopotamijos žemumos gyventojai Zagroso kalnų gyventojų atžvilgiu.
Asago buveinė iš Lugal-e poemos nėra iki galo aiški. Gyvenęs požemio pasaulyje arba kalnuose. Kaip pasakojama Lugal-e poemoje, Ninurta užpuolė Asagą su savo ginklu (Šarur), tačiau nenurodoma, ar Asagas buvo užmuštas.
Asago išvaizda mituose nėra detaliau apibūdinama, tačiau kai kurie archeologiniai radiniai, kaip manoma, vaizduoja būtent Ninurtos pergalę prieš Asagą. Reljefinėse plokštėse, pastatytose karaliaus Ašurnasirpalo II laikais abipus įėjimo į Ninurtos šventyklą Kalhu (Nimrudo) mieste, pavaizduotas liūtas-slibinas, kurį žaibais tranko dievas. Be to, aptikta Asirijos imperijos laikotarpiu datuojamų antspaudų, kuriuose vaizduojama panaši scena.
Viktoras Engleris

Viktoras Engleris (1876 m. spalio 9 d. Slanimas – 1942 m. rugpjūčio 25 d. Sverdlovskas, dab. Jekaterinburgas) – Lietuvos karinis veikėjas, teisininkas, pulkininkas.

Biografija

1895 m. Viktoras Engleris baigė Pskovo kadetų mokyklą, 1897 m. – Pavlo karo mokyklą, 1905 m. – Aleksandro karo teisės akademiją Sankt Peterburge. Rusijos imperijos kariuomenės pulkininkas (1911 m.).
Nuo 1920 m. rugpjūčio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, Armijos teismo tardytojas. 1920 m. pulkininkas. Nuo 1922 m. vasario mėn. Kariuomenės teismo ypatingųjų bylų tardytojas, nuo 1923 m. spalio mėn. valstybės gynėjo padėjėjas. 1926 m. lapkričio mėn. – 1932 m. gruodžio mėn. Kariuomenės teismo nuolatinis narys. Nuo 1932 m. teisininkas Kaune. 1941 m. birželio 14 d. TSRS okupacinės valdžios suimtas, ištremtas į Sevurallagą (Gariu rajonas, Sverdlovsko sritis). Ypatingojo pasitarimo 1942 m. gegužės 27 d. nuosprendžiu sušaudytas.
Dukra Nina Englerytė-Gorodeckienė (1907 m. Kijevas, Ukraina - 1988 m. Maracay, Aragva, Venesuela).
Patėvis (filmas)

Turinys

Pagrindinio herojaus, ne itin sėkmingo pianisto Remi žmona žūna automobilio avarijoje ir vyras lieka vienas su žmonos dukterimi iš jos ankstesnių santykių, 14-mete Merion. Pradžioje merginą pasiima jos tikrasis tėvas Čarlis, sergantis priklausomybe nuo alkoholio. Merion palieka jį ir grįžta pas Remi. Po kurio laiko merginai diagnozuojama anemija ir ji su tėvu išvyksta į kalnus, tačiau grįžusi vėl susitinka remi. Tarp jų užsimezga intymus ryšys ir Merion persikrausto gyventi pas patėvį, tačiau kuomet jis susidomi pianiste Šarlote, Merion jį palieka ir grįžta pas tikrąjį tėvą...
Glitusis piengrybis

Išvaizda

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 5–8 (10) cm skersmens, gleivėta, nerievėta (retai tik ties pakraščiais viena dvi nežymios rievės), paplokščia, šiek tiek įdubusi, gelsvai pilkai rusva. Lakšteliai balti, greitai pagelsta, tankūs, pusiau nuaugintiniai, seni – violetiškai dėmėti. Kotas 5–10x 0,5–2 cm, glitus, gelsvas, rusvas, cilindro formos, jaunų grybų jis yra pilnaviduris, senų - tuščiaviduris. Trama balta, nekarti, perpjauta ar perlaužta greitai nusidažo violetine spalva. Pieniškos sultys baltos, ištryškusios netrukus tampa violetinės. Sporos elipsiškos, 8–10x7,5–8,5 μm dydžio.

Augavietė

Auga pavieniui, grupelėmis, lapuočių, mišriuosiuose, rečiau spygliuočių miškuose, mėgsta beržo, blindės kaimynystę.
Sezonas: rugpjūtis – spalis
Wonderful Life

Daina Wonderful Life

Albumo sudėtyje buvo garsiausias Black singlas Wonderful Life („nuostabus gyvenimas“). Tai melancholiška daina apie žmogaus vienišumą. Dainos vaizdo klipe vaizduojamas vokalistas Colin Vearncombe vaikštantis vienas pajūriu, o aplink jį - įvairūs žmonės. Dainos lyrinis veikėjas išgyvena skausmą dėl vienišumo ir trokšta draugo, tačiau nepaisant to, teigia jog gyvenimas nuostabus, ir neverta slėptis ar bėgti.
Po 1987 m. perleidimo daina Wonderful Life užėmė 1 vietą Austrijos, 2 vietą Vokietijos, Prancūzijos ir Šveicarijos, 8 vietą JK topuose. Dainą yra perdainavę TJ Davis, Ace of Base, Lara Fabian, Tina Cousins, Zucchero, Csézy. Daina naudota seriale Queer as Folk, Australijos, Prancūzijos televizijose.
Rudakaklis naras

Buveinė

Jūros pakrantės, pajūrio vandens telkiniai.

Paplitimas

Gyvena Šiaurės Amerikoje ir šiaurinėje Eurazijoje. Pietuose paplitęs iki miškų zonos vidurio. Žiemoja piečiau nuo perėjimo arealo esančiose vandenynų ir jūrų pakrentėse. Lietuvoje aptinkamas Baltijos jūros priekrantėje, Kuršių mariose. Veisimosi metu retas. Žiemą kai kuriais metais įprastas. Lietuvoje perint neaptikta. Žiemoja nedideliais būreliais po 3-5 paukščius.
Lietuvoje aptinkamas nominalinis rudakaklio naro porūšis Gavia stellata stellata.

Migracija

Artimas migrantas. Skrenda daugiausia dieną. Lietuvoje pasirodo kovo pradžioje, rudenį atkeliauja spalį. Migruoja negausiai, dažniausiai pavieniais individais. Dalis žiemoja toli nuo kranto jūroje.

Biologija

Veisiasi tundrose, ežeruose. Aktyvus dieną. Tuoktuvės prasideda pavasarį, dar žiemavietėse, paprastai naktį. Miega ant vandens. Skraido dažniausiai pavieniai paukščiai.
Panėrę po vandeniu gali išbūti 40-50 sekundžių. Paprastai žvejoja 2-9 m gelmėje. Nuo vandens pakyla sunkiai. Į vandenį nusileidžia ant krūtinės. Skrydis greitas, bet nevikrus.
Lytiškai subręsta 2-3 metų amžiaus. Poros būna pastovios. Lizdus įsirengia prie pat vandens. Kiaušinius deda gegužės mėn. viduryje. Dėtyje 2 (rečiau 1) žalsvai gelsvi, išmarginti retomis tamsiomis dėmelėmis kiaušiniai. Jų matmenys: 75x48 mm, masė 66,9-80 g. Peri ir patinas, ir patelė 24-29 dienas. Išsiritęs jauniklis sveria apie 65 g. Po kelių parų jaunikliai jau palieka lizdą ir sekiojo paskui suaugusius paukščius. Tėvai juos maitina ir saugo apie du mėnesius.

Mityba

Minta smulkiomis žuvimis, rečiau varliagyviais ir vėžiagyviais. Lesa nemažai plunksnų.

Balsas

Tuoktuvių balsas jausmingas "kuur, kuurii", girdimas tik veisimosi metu. Kildamas nuo vandens skleidžia ritmišką, žąsų gagenimą primenantį "ka ka kak"..
Santa Maria del Popolo

Švč. Marijos žmonių bazilika (it. Basilica di Santa Maria del Popolo) – XV a. augustiniečių bažnyčia Romoje. Garsi žymių Italijos menininkų kūriniais.

Istorija

Bažnyčios pradžia siejama su 1099 m. popiežiaus Paskalio II-ojo nurodymu pastatyta šioje vietoje koplyčia. Anot legendos, vietos gyventojai buvo išgąsdinti Romos imperatoriaus Nerono, kuris esą buvo palaidotas netoliese, vaiduoklio. 1231 m. popiežius Grigalius IX ją pašventino ir suteikė bažnyčios statusą. 1472 − 1477 m. Siksto IV-ojo iniciatyva bažnyčia buvo perstatyta. Ties bažnyčia dirbo daug žymių Italijos menininkų. Apie 1490 m. bažnyčioje freskas sukūrė Pinturicchio. 1502 m. Bramantė suprojektavo bažnyčios apsidę. Apsidėje yra kardinolų Girolamo Basso della Rovere (1507) ir Ascanio Sforza (1505) kapų monumentai, sukurti Andrea Sansovino.
1513 m. bažnyčioje dirbo Rafaelis, kuris suprojektavo Chigi koplyčią vienam turtingiausių to meto žmonių, bankininkui Agostino Chigi, kuris buvo joje palaidotas (1520). Altorinį paveikslą Chigi koplyčioje nutapė Sebastiano del Piombo, dekorą skulptūromis užbaigė po apie 100 metų Berninis. 1600 − 1601 m. Cerasi koplyčioje pagarsėjusius paveikslus „Šv. Petro nukryžiavimas“ ir „Šv. Pauliaus atsivertimas“ sukūrė Karavadžas. Kiek anksčiau centrinį paveikslą šioje koplyčioje sukūrė Anibalė Karačis. Karačio dizainui priklauso freskos bažnyčios lubose. 1655 − 1660 m. Berninis sukūrė baroko stiliaus bažnyčios fasadą. Melinių koplyčioje yra Alessandro Algardi kūrinių.
Kupiškėnų mintys

Kupiškėnų mintys – Kupiškio rajono laikraštis, einantis nuo 1946 m. spalio 22 d. Kupiškyje, Gedimino g. 34.

Istorija

Iki 1950 m. buvo Kupiškio apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Kupiškio rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys, nuo 1990 m. – laikraštis visuomenei. Steigėja ir leidėja UAB „Kupiškėnų mintys“.
Iki 1961 m. vadinosi „Stalino keliu“, nuo 1961 m. lapkričio – „Komunizmo keliu“, nuo 1989 m. Nr. 20 – „Kupiškėnų mintys“. 1947 m. ėjo kartą per savaitę, 1948–1950 m. – dukart-triskart, 1951–1961 m. – dukart, vėliau – triskart per savaitę, nuo 1990 m. ėjo du kartus per savaitę, o nuo 1998 m. – eina tris kartus per savaitę. Tiražas 1946 m. – 5000 egz., 1987 m. – 4100 egz., 1992 m. – 7800 egz., 1997 m. – 5800 egz. 
1946 m. rudenį išėjo tik keturi laikraščio numeriai. Paruošti jų daugiau trukdė įvairios aplinkybės: nebuvo tam darbui parengtų žmonių; spausdinti laikraštį reikėjo vežti į Panevėžio spaustuvę; ten dažniausiai iš rankraščių spaustuvininkai švino raidelėmis surinkdavo visą tekstą ir puslapius paruošdavo spausdinimui. Labai vargingas būdavo ir šio laikraščio kelias į Kupiškį. Su leidinio ryšulėliais redakcijos darbuotojai atgal važiuodavo traukiniu, o iš Subačiaus geležinkelio gyvenvietės Kupiškin – arkliu, pakeleivingu sunkvežimiu, neretai žingsniuodavo ir pėsčiomis. Tolimesnių vietovių skaitytojus laikraštis pasiekdavo tik po savaitės ir vėliau. Nors spaustuvė Kupiškyje buvo pradėta steigti dar 1946 m. rudenį, tam darbui atsiuntus iš Kauno poligrafininką Juozą Kasmauską, tačiau „Stalino keliu“ pirmasis tiražas vietoje išspausdintas tik 1947 m. gegužės 9 dieną. Tai buvo tais metais išleistas 12-asis šio laikraščio numeris. Spaustuvė su kambarėliu redakcijos darbuotojams buvo įsikūrusi tuometinės Turgaus aikštės (dabar Lauryno Stuokos-Gucevičiaus a.) 34 namuke. Jame spaustuvė veikė iki šio mūrinio pastatėlio, kliudžiusio Žemės ūkio banko statybai, nugriovimo.
Iki 1987 m. spausdintas laikraščio spaustuvėje. 1987 m. rajono laikraštis pradėtas spausdinti ofsetu Panevėžio „Varsos“ spaustuvėje. Iki 1993 m. jo tekstai buvo renkami ir puslapiai ruošiami Vytauto g. 33 Kupiškyje veikusioje spaustuvėje. Čia paruoštos celofano plėvelės pašto autobusu būdavo pristatomos į Panevėžio „Varsos“ spaustuvę. 
Redakcijoje dirbo Povilas Laužikas, Boleslovas Jugulys, Vytautas Lititauskas ir kiti.

Laikraščio priedai

Laikraštis buvo turėjęs šiuos priedus: „Aukštaitijos pienas“, „Kupkinukas“, „Šėlsmas“.
Utenos rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Utenos rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Utenos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 7 d. Utenos rajono savivaldybės meru 20 balsų išrinktas Alvydas Katinas. Mero pavaduotoju paskirtas Vidmantas Valinčius, Administracijos direktoriumi Jonas Slapšinskas.
Aras

Vertimai į kitus matavimo vienetus

Vienas aras yra lygus:
Apygardėlės mokykla

Apygardėlės mokykla, paapygardinė mokykla – XVIII a. pabaigos Abiejų Tautų respublikos šešiametė trijų klasių vidurinė mokykla.

Istorija

1783 m. vykdydama švietimo reformą Edukacinė komisija apygardėlės mokykla pavadino buvusias apskrities mokyklas. Buvo pavaldi apygardos mokyklai. XVIII a. pabaigos Lietuvos švietimo provincijoje, kuriai priklausė ir dabartinės Baltarusijos vakarinė dalis, veikė 22 apygardėlės mokyklos. Jas turėjo Kaunas, Kretinga, Merkinė, Panevėžys, Pastovys, Raseiniai, Ukmergė, Vilnius, Virbalis, nelegaliai - Barūnai, Dotnuva.
Mokslas kiekvienoje klasėje truko po 2 metus. Pamokos vyko lenkų kalba iš lenkiškų vadovėlių. Mokymo turiniu nesiskyrė nuo apskrities mokyklų. Po 1803–1804 m. Rusijos imperijos vykdytos švietimo reformos apygardėlės mokykla vėl pavadinta apskrities mokykla.
Sartininkų Šv. Jurgio bažnyčia

Istorija

Bažnyčiai 1786 m. paskirtas valakas žemės. 1787 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Buvo Vainuto, vėliau – Žygaičių parapijos filija. 1805 m. veikė parapinė mokykla. 1912 m. įkurta parapija.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su bokšteliu. Joje yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra medinė varpinė, Kryžiaus kelio stotys (10 skulptūrinių grupių), čia palaidotas Sartininkų klebonas Alfonsas Škikūnas (1911–1981 m.).
Antipopiežius

Antipopiežius – asmuo, besiskelbiantis Katalikų bažnyčios popiežiumi, kurio išrinkimas popiežiumi yra ginčytinas arba nepripažįstamas. Tam tikrais Katalikų bažnyčios istorijos periodais Kardinolų kolegijos vykdomi popiežiaus rinkimai būdavo atskirų grupuočių nepripažįstami. Šios grupuotės išrinkdavo savo kandidatą į popiežius, kuris ir vadintas antipopiežiumi.
Pirmasis antipopiežius buvo Hipolitas, kurį III-ame amžiuje išrinko schizmatikų grupė Romoje, kuri nepripažino popiežiaus Kaliksto išrinkimo. Savo gyvenimą Hipolitas baigė Sardinijos kasyklose susitaikęs su oficialiąja bažnyčia, po imperijos valdžios persekiojimo.
Daugiausia antipopiežių buvo popiežių ir Šventosios Romos imperijos imperatorių varžymosi laikotarpiu XI-XII a. XIV a. pb. – XV a. pradžioje, vadinamosios Didžiosios Vakarų Schizmos metu, taip pat nuolat buvo keliolika besivaržančių popiežių. Sumaištis, susijusi su keletu pasiskelbusių popiežių, prisidėjo prie poreikio reformuoti Katalikų bažnyčią ir atsirasti protestantiškajam Reformacijos judėjimui XVI a. pradžioje.
Po 1449 m. reikšmingų antipopiežių nebebuvo, nes schizmos buvo susijusios arba su popiežiaus autoriteto neigimu (protestantizmas, senkatalikiai) arba su pasaulietiniais valdovais, kurie nesiekė remti antipopiežių (anglikonai).
Serbijos karalystė (viduramžiai)

Istorija

Serbijos didysis kunigaikštis Stefanas Nemaničius sustiprino savo valstybę, ir pasinaudodamas Romos Popiežiaus interesais plėsti savo įtaką Balkanuose, priėmė iš jo karūną, tapdamas pirmuoju serbų karaliumi. Dėl to jis dar vadinamas „pirmuoju karūnuotuoju“ (Prvovenčani). Jo brolis Šventasis Sava tuo metu sugebėjo sustiprinti krikščionybę, ir gauti bažnytinę autonomiją nuo Bizantijos. Be to, jis išleido puikų tiems laikams teisinį sąvadą, kuris tapo pirmąja Serbijos konstitucija.
Trys Nemaničiaus sūnūs valdė iš eilės, ir visi jie buvo nuversti vardan kovų dėl valdžios. Valdant trečiajam sūnui, Stefanui Urošui I, Serbija pradėjo ekonominio klestėjimo laikotarpį, o kad užsitikrintų prekybą Adrijos jūrą, kariavo su Ragūzos respublika pajūryje. Taip pat Serbija vykdė karą šiaurėje su Vengrijos karalyste, iš kurios trumpam paveržė Mačvą su pagrindiniu miestu Belgrade. Taika su Vengrija buvo užtvirtinta apvesdinus Urošo I sūnų Dragutiną už Vengrijos princesės Kotrynos.
1276 m. nuvertęs tėvą, Dragutinas tapo karaliumi, tačiau 1282 m. dėl silpnos sveikatos atidavė Serbijos sostą savo broliui Milutinui. Vengrijos karalius davė savo žentui dideles teritorijas Mačvoje, Sirmijoje, kur Dragutinas įkūrė savo atskirą Sirmijos karalystę.
Milutinas valdė kaip gabus valdovas, sugebėjęs sustiprinti valdžią ir praplėsti teritorijas. Jis kovojo trimis skirtingais frontais – su totoriais šiaurėje, Bizantija pietuose ir Bulgarija rytuose. Serbija gavo Braničevo regioną šiaurėje ir šiaurinę Albaniją bei Makedoniją pietuose. Jo laikais sostinė buvo perkelta į naujai prijungtą Skopję, o vėliau – į Prizreną. Jo sūnus Urošas III išplėtė Serbiją iki Nišo rytuose ir toliau konsolidavo valdžią.
Paskutinis Serbijos karalius Stefanas Urošas IV, pasinaudodamas Bizantijos pilietiniu karu (1341–1347), įsiveržė į jos teritoriją ir nukariavo didelę dalį jos teritorijų Balkanuose. Po to, kai jis užėmė Seres, 1346 m. Serbijos patriarchas jį karūnavo Serbų ir graikų imperatoriumi, ir Serbija tapo imperija.