Darfūras

Geografija

Darfūro centre yra Maraho kalnai, kur yra tinkamiausios gyvenimui ir žemdirbystei vietos. Čia yra pakankamai vandens, ir žemė derlinga. Į vakarus plyti kieta akmenuota žemė, netinkama žemdirbystei, tačiau auga retmiškiai, tinkami maitintis tam tikriems gyvūnams. Toliau į vakarus yra Vadajus. Šiaurėje plyti Libijos dykuma, o rytuose – smėlingos kalvotos lygumos gozas, kuris skiria Darfūrą nuo kito istorinio regiono – Kordofano. Pietinė sąlyginė regiono riba sutampa su Bahr al Arabo upe, už kurios yra sudaninė savana, gyvenama dinkų.

Demografija

Regionas yra labai tautiškai mišrus. Čia priskaičiuojama nuo 40 iki 90 tautų, kalbančių įvairiomis kalbomis. Didžiausios tautos yra furai ir arabų gentis bagarai, kurie čia kėlėsi nuo XIV a. Nors šiuo metu yra didžiulis susipriešinimas tarp „arabų“ ir „afrikiečių“, iki XX a. ribos tarp jų buvo labai neaiškios, buvo nuolat propaguojamos tarpetninės vedybos, todėl tautybę dažniau nulemdavo ne kilmė, bet užsiėmimas. Pvz., gyvulių turintis „afrikietis“ per keletą kartų galėjo tapti „arabu“.

Priešistorė

Darfūras yra svarbus regionas priešistorinėje Afrikoje. Spėjama, kad jame galėjo būti dalis senosios protėvynės, iš kur kilo gausi tautų grupė, kalbanti semitų-chamitų kalbomis. Civilizacijos ir aukštesnės kultūros vystymasis buvo įmanomas tik nedidelėje Darfūro dalyje, t. y. aukštumose. Regionas senovėje tikriausiai turėjo prekybinius santykius su Egiptu.

Dadžiu valstybė

Pirmoji Darfūro valstybė buvo sukurta dadžiu tautos, kalbančios Rytų Sudano kalbų pošeimės kalba, tačiau beveik nieko nežinoma nei apie jos istoriją, nei apie chronologines ribas. Dadžiu tradicija išlaikė tik ilgus valdovų sąrašus. Valstybės centras buvo Njala, kur iki šiol aptinkama daug dadžiu. Jų valstybėje buvo išpažįstama vietinė afrikietiška religija.

Tundžurai (XIV–XVI a.)

Valdant paskutiniajam Dadžiu valdovui Kasi Furogé, apie XIV a. dadžiu išstūmė nauja tauta – tundžurai. Manoma, kad jie buvo giminingi furams. Jie greitai perėmė Islamą, arabizavosi, statė didingus miestus kalnuose. Paskutinis Tundžurų valdovas buvo Shau Dorshid, kuris rezidavo Ain Faraho pilyje.

Egipto ir britų valdymas (1875–1956)

1875 m. nusilpusi karalystė buvo užimta Egipto pajėgų, prisidėjus žymiam vergų prekybininkui Sebehr Rahma, kuris į pietus nuo Darfūro (Bahr al Gazalyje) sukūrė tikrą savo imperiją. Taip pirmą kartą buvo suformuotos apytikrės Sudano sienos, ir Darfūras neteko nepriklausomybės. Tais metais buvo įkurta Egipto chedivatui priklausanti Darfūro provincija (mudirija).
Nuo pat užkariavimo Darfūras nuolat sukildavo prieš valdžią. Todėl vėliau, t. y. 1883 m. jis prisidėjo prie musulmonų Mahdi sukilimo, kuris siekė Sudano nepriklausomybės. Numalšinus sukilimą ir sugrįžus britams, Darfūro tautos toliau maištavo. Todėl 1899 m. nominaliai buvo atgaivintas Darfūro sultonatas ir Keiros dinastijos sultonų institucija (kaip Sudano kondominiumo dalis). Vis dėlto britų valdžia regione buvo nominali, Darfūras mokėjo duoklę ir viduje tvarkėsi savarankiškai.
1916 m. britams baiminantis, kad Darfūras pereis į Osmanų pusę, sultonatas buvo galutinai panaikintas, vėl atkurta Darfūro provincija, šalis inkorporuota į Sudano sudėtį. Tačiau Darfūro modernizacija neprasidėjo. Darfūro gyventojai Sudane buvo įvardijami niekinančiu pavadinimu awlad al-gharb („vakarų vaikai“), o Nubijos (Nilo pakrančių) gyventojai vadinti awlad al-beled („šalies vaikai“). Egzistavo ir rasistiniai įvardijimai, kaip kad zurga (juodieji). Darfūras gavo tik 5–6 % visų Sudano investicijų, nors jame gyventojų buvo daugiau nei centrinėse Sudano srityse.

Bibliografija

R. S. O’Fahey (2008) The Darfur Sultanate: A History. Columbia University Press. ISBN 978-0-231-70038-2