google/wiki40b huggingface dataset:
Jacob Obrecht

Jakobas Obrechtas (ol. Jacob Obrecht; apie 1457-58 − 1505 m. rugpjūčio 1 d.) – prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) muzikos mokyklos, renesanso kompozitorius. Buvo vienu pirmaujančių Europos kompozitorių XV a. pabaigoje, šlove nusileido tik Žoskenui Deprė

Biografija

Jokobas Obrechtas gimė tikriausiai Gente apie 1457 metus. Tai sprendžiama iš užrašo ant jo išlikusio portreto, priskiriamo Hansui Memlingui. Motete Mille quingentis jis mini, kad yra Guillermus Hobrecht sūnus. Tėvas identifikuotas su trimitininku, kuris dirbo gente nuo 1452 m. iki mirties 1488 m., buvo susijęs su Burgundijos hercogo dvaru. Spėjama, kad Jakobas buvo vienintelis vaikas iš tėvo pirmosios santuokos su Lijsbette Gheeraerts, kuri mirė 1460 m. Nieko nežinoma apie Obrechto mokslus. gali būti, kad jis mokėsi tapti trimitinku, kaip jo tėvas. Tikriausiai galėjo turėti ryšiu su kompozitoriumi Antoine Busnoys, kurio muzika tikriausiai paveikė Obrechto ankstyvuosius kūrinius.
1480-84 m. Obrechtas dirbo kapelmeisteriu Bergene prie Zomo Šv. Gertrūdos bažnyčioje. Šiam laikotarpiui priskiriamos pirmosios jo kompozicijos. 1484 m. jis Tinktorio jau minimas vienu žymiausių kompozitorių, lyginamas su John Dunstable, Guillaume Dufay ir žymiais kitais kompozitoriais. 1484 m. Obrechtas tapo Kambrė katedros berniukų choro vadovu. Tačiau po keliolikos mėnesių laimėjo vietą Briugės Šv. Donato bažnyčioje ir paliko Kambrė. 1486-87 m. jis sukūrė mišias „De Sancto Martino“ ir „De Sancto Donatiano“, ir, tikriausiai, „Salve diva parens“. 1487 m. jam buvo leista išvykti į Ferarą hercogo Erkolė I d’Este kvietimu. Į Briugę jis grįžo beveik po metų. Dėl nežinomų priežasčių jis buvo pašalintas iš savo posto ir 1492 m. dirbo kapelmeisteriu Dievo Motinos bažnyčioje Antverpene. Versija, kad Obrechtas esą dirbo Utrechte ir mokė giedojimo Erazmą Roterdamietį, tikriausiai yra tik legenda.
1497 m. Obrechtas buvo grįžęs į Bergeną prie Zomo. Kitais metais vėl grįžo dirbti į Šv. Donato bažnyčią Briugėje. 1500 m. dėl ligos paliko postą. Bažnyčia jį apdovanojo trimis beneficijomis. 1501-03 m. Obrechtas vėl dirbo Antverpeno Dievo Motinos bažnyčioje. 1503 m. minimas Insbruke imperatoriaus Maksimilijono I-ojo tarnystėje. 1504 m. jis buvo pasamdytas Feraros hercogo Erkolės I d’Este, kuris buvo didelis Obrechto talento gerbėjas. Feraroje Obrechtas užėmė prieš tai čia dirbusio Žoskeno Deprė vietą, kuris pabėgo iš miesto dėl maro. Obrechtas taip pat ieškojo darbo kitur − Mantujoje, tačiau mirė nuo maro 1505 m. vidurvasarį Feraroje.
Išliko Obrechto portretas, dėl aukšto meninio atlikimo lygio priskiriamas Hansui Memlingui, tapytas 1496 m. jo paties užsakymu. Nepastovų Obrechto gyvenimą, nepaisant jo kompozitoriaus sugebėjimų įvertinimo, tikriausiai lėmė jo prastas balsas, nes tais laikais visų pirma kompozitorius ne tik kūrė muziką, bet ir dainavo. Paskutiniais XV a. dešimtmečiais Obrechtas buvo vienu garsiausiu kompozitoriumi Europoje. Gyvenimo metu buvo įvardijamas „antru po Žoskeno“. Obrechtas paliko apie 26 mišias, virš 30 motetų, apie 30 pasaulietinių kūrinių. Svarbiausiais jo kūriniais vertinamos mišios. Vienu geriausių įvardijamos mišios „Missa Maria zart“.
Andoros transportas

Andoros transporto sistemą didžiąja dalimi sudaro sausumos transportas, nes šalis neturi priėjimo prie jūros.

Geležinkeliai

Andoroje yra tik dvi traukinių stotys. Šalį kerta Prancūzijos traukinių linija iš Latour-de-Carol į Tulūzą.

Sausumos transportas

Šalies sostinę Andorą su Prancūzija jungia autobusų linija.
Sausumos keliai šalyje sudaro 269 km tinklą. Iš jų 198 km yra dengti kieta danga. Vienas pagrindinių šalies kelių eina į šiaurę (link Prancūzijos) per Envalira perėją ir pasiekia 2 409 m aukštį. Taip pat šia kryptimi yra ir tunelis. CG-1 kelias veda link Ispanijos. Žiemos metu keliai nuvalomi ir lieka naudojami, tačiau kelias CG-2 link Prancūzijos valomas rečiau ir kartais dėl lavinų būna uždaromas.

Oro transportas

Andoroje nėra oro uosto, galinčio priimti lėktuvus, tačiau šalis turi kelis sraigtasparnių oro uostus. Artimiausias oro uostas yra 12 km nuo šalies sienos Ispanijoje La Seu d'Urgell mieste. Nuo 2015 m. šiame oro uoste savo bazes turi Air Andorra ir Andorra Airlines avialinijos.
Artimiausias tarptautinis oro uostas yra 156 km nuo Andoros Perpinjano mieste Prancūzijoje.
Joseph Henri Boex

Žozefas Anri Beksas (pranc. Joseph Henri Boex, 1856 m. vasario 17 d. – 1940 m. vasario 15 d.) – prancūzų rašytojas.

Karjera

Gimė Briuselyje 1856 m. Kai kada pasirašinėjo Roni (Rosny), Vyresniojo pseudonimu. Iki 1909 m. rašė daugiausia kartu su broliu Fransua, o vėliau pasirašinėdavo pseudonimais kiekvienas atskirai – R. Vyresnis – Žozefas Anri ir R. Jaunesnysis – Fransua Anri. Aprašomų įvykių vaizdavimui naudojo tuo laiku paplitusį literatūrinį-natūralistinį modernaus rašytojo E. Zolia vaizdavimo stilių. Beksas Žozefas Anri mirė Paryžiuje 1940 m. vasario mėn. 15 d.

Kūryba

Kūriniuose aprašė Prancūzijos skurdžių gyvenimą – „Nelas Gori iš gelbėtojų kariuomenės“ (1886), nusigyvenusių valstiečių likimą – „Auka“ (1887), literatūrinės bohemos gyvenimą – „Termitas“ (1890), gydytojų darbą – „Nesutramdomoji“ (1895), „Po našta“ (1906), „Škvalai“ (1912). kūriniuose, kurie atspindi žemesniųjų, nuskurdusiųjų žmonių gyvenimą, galima aiškiai pajusti rašytojų užuojautą ir simpatijas tiems žmonėms, tačiau gerovė, jų manymu, turinti ateitį be revoliucinių pertvarkymų, tik naudojant taikių reformų būdą. Tokie kūriniai yra „Dvipusis“ (1887), „Paliepiamasis gerumas“ (1894), „Žuvusios sielos“ (1899). Labiausiai skaitomi brolių parašyti romanai buvo tie, kuriuose vaizdavo pirmykščių žmonių gyvenimą: „Vamirek“ (1892), „Grobuonis – gigantas“ (1920), „Kova dėl ugnies“ (1911) ir kiti.
Lietuvos vyrų golbolo rinktinė

Lietuvos vyrų golbolo rinktinė – Lietuvai tarptautinėse golbolo (aklųjų riedulio) varžybose atstovaujanti nacionalinė šalies rinktinė. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos aklųjų sporto federacija. Rinktinės sportininkus, trenerius bei prie jos veiklos prisidedančius asmenis vienija Nacionalinė golbolo asociacija.
Pranas Kvedaras

Pranas Kvedaras (1889 m. vasario 3 d. Žagarė – 1935 m. vasario 3 d. Kaunas) – veterinarijos gydytojas, Lietuvos visuomenės ir karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

1914 m. baigęs Varšuvos veterinarijos institutą iki 1920 m. dirbo Tobolsko gubernijoje Rusijoje. Grįžęs į Lietuvą 1920 m. gruodžio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, Antrojo raitelių pulko, vėliau – Veterinarijos inspekcijos veterinarijos gydytojas. Nuo 1921 m. Kariuomenės centrinės veterinarinės ligoninės, nuo 1922 m. Karo veterinarinės ligoninės vyr. gydytojas. 1926–1935 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo karo veterinarijos inspektorius. 1930 m. pulkininkas. Ilgametis Aukštųjų karininkų kursų dėstytojas.

Įvertinimas

1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
Esparsa

Istorija

1879–1974 m. gyvenvietė vadinta Esparta.
Eividas Šernas

Biografija

1981 m. baigė Kauno medicinos institutą, farmacininkas.
UAB „Modus vaistinė“ direktorius.
Lietuvos centro partijos narys. Nuo 2011 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys (2011 m. rugpjūčio 13 d. atsistatydino).  Mero patarėjas.
Išsituokęs. Sūnūs Edmundas (g. 1984 m.) ir Vytautas (g. 1988 m.), "Omnitel" vadybininkas.
Varnių regioninis parkas

Gamtos vertybės

Įspūdingas Žemaičių aukštumos kraštovaizdis su Medvėgalio (234 m), Aukštagirės, Gaudkalnio, Moteraičio, Sprūdės kalnais, raiškiais plokščiakalvių kompleksais. Didžiausiame Žemaitijos natūraliame ežere Lūksto ežere randama gintaro, o netoli telkšo Debesnų pelkė, su kurios vertybėmis galima susipažinti botaniniame take. Varnių duburyje tyvuliuojantys Paršežerio, Biržulio ir Stervo ežerai bei pelkynai yra vienos vertingiausių teritorijų paukščiams Lietuvoje.
Parkas pasižymi kalkingomis žemapelkėmis su labai retomis augalų rūšimis ir jų bendrijomis. Nereti juodieji apolonai, spalvingi machaonai randami natūraliose pievose.

Kultūros paveldas

Pabiržulio archeologiniame draustinyje saugomas akmens amžiaus stovyklaviečių kompleksas, Alkakalnio ir Donkalnio alkavietės. Daug kovų su kryžiuočiais mena Vembūtų, Burbiškių, Bilionių, Moteraičio, Sprūdės, Medvėgalio kalnai ir piliakalniai, Kūjainių medgrinda, Sietuvos, Lūksto ir Medvėgalio kūlgrindos. Vertingi parke esantys senosios architektūros paminklai – daug koplytėlių, kapinynai, Požerės miestelio medinė bažnyčia. Varniuose yra seniausia Žemaitijoje bažnyčia, kunigų seminarijos rūmai, M. Valančiaus gyvenimo ir kūrybos vietos. Pavandenės miestelyje stovi puiki Šv. Onos bažnyčia. Ant Gludo ežero kranto yra įdomi Sakelių kapavietė – mauzoliejus.

Laisvalaikis ir pramogos

Parke yra puikios sąlygos žvejybai, prie Lūksto ir Paršežerio įrengtos stovyklavietės, apsistoti galima ir „Lūkstas Rest Park“ poilsiavietėje. Parengti maršrutai pėstiesiems, dviratininkams ir vandens turistams. Vasarą Lūksto pakrantėse gausu pramoginių renginių.
Galima keliauti nuo vienos prie kitos didžiosios kalvos ar piliakalnio: Bilionių, Medvėgalio, Burbiškių, Moteraičio, Sprūdės, Šatrijos. Nuo jų atsiveria puikus žemaičių kalvyno kraštovaizdis su miškais, pelkėmis ir ežerais bei žvilgančiais bažnyčių bokštais. Parkas garsėja plačiu Lūksto ežeru, kuriame galima buriuoti.
Švenčiamos Užgavėnės, vyksta „Bliuzo naktys“, „Laužų sąšauka ant piliakalnių“.
Policijos diena

Policijos diena, Angelų sargų diena – Lietuvos policijos profesinė šventė, švenčiama spalio 2 d.

Istorija ne Lietuvoje

Angelų sargų šventė atsirado XVII a. Ispanijoje ir Prancūzijoje, ji buvo minima pirmąjį rugsėjo sekmadienį. XVII a. pabaigoje ją visos katalikų bažnyčios švente padarė popiežius Klemensas X, bet perkėlė į spalio 2 d.
Angelai sargai suvokiami kaip savotiškas policininkų analogas. nes šių pareigūnų misija - rūpintis visuomenės ramybe, siekti susitaikymo, taikos, užtikrinti žmogaus saugumą.

Istorija Lietuvoje

Lietuvos policijos tradicijos ėmė formuotis 1918-1924 m., kai Lietuvoje įkurta milicijos organizacija, dirbo milicininkai savanoriai. 1924 m. sausio 1 d. milicija oficialiai pervardyta į policiją. Jos veiklą reglamentavo to meto įstatymai ir statutai. Pagrindiniai jų: 1920 m. gegužės 14 d. Milicijos įstatymas, 1935 m. gegužės 19 d. Valstybinio saugumo departamento statutas, Policijos aplinkraščių Sąvados ir Instrukcija policijos tarnautojams.
Nuo 1924 m. policijos organizacija ne kartą keitėsi. Iš pradžių policijos reikalus tvarkė Vidaus reikalų ministerijos Piliečių apsaugos departamentas. Vėliau jis buvo reorganizuotas ir 1935 m. sausio 1 d. įkurtas Policijos departamentas, kuriam priklausė viešoji arba tvarkos, geležinkelio, pasienio, privatinė ir vandens kelių policija. Kriminalinė policija veikė kaip atskira Valstybės saugumo departamento dalis.
Pirmoji policijos šventė Lietuvoje švęsta 1921 m. spalio 2 d.
Atkuriant nepriklausomą Lietuvos valstybę 1990 m. gruodžio 11 d. priimtas Lietuvos Respublikos policijos įstatymas. Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje pašventinta policijos vėliava su devizu „Įstatymas ir teisėtumas“, atkurta Policijos diena – spalio 2-oji. Policijos darbuotojams rengti pirmaisiais nepriklausomybės metais Lietuvoje duris atvėrė Vilniaus policijos akademija, jos filialas Kaune, Klaipėdos aukštesnioji policijos mokykla.

Šventės eiga

Profesinės šventės dieną visi policijos pareigūnai, tarp jų ir budintys gatvėse, vilki šventines uniformas. Policijos dienos šventiniuose renginiuose dalyvauja aukščiausieji šalies pareigūnai, vyksta iškilminga apdovanojimų ceremonija. Vilniaus Arkikatedros aikštėje rikiuojasi policijos būriai, Arkikatedroje bazilikoje aukojamos Šv. Mišios. Panašūs renginiai vyksta ir kituose šalies miestuose, rajonų centruose, visose Lietuvos teritorinėse policijos įstaigose. Kasmet pasirodo kinologų, raitosios policijos, antiteroristinių operacijų rinktinės „Aras“ kovotojų, ugniagesių-gelbėtojų atstovai. Vaikams organizuojamos lazerinio šaudymo varžybos, sporto aikštelėse vyksta vyrų gatvės krepšinio turnyrai, šventiniai koncertai.
Septyni Karaliaučiaus tiltai

Septynių Karaliaučiaus tiltų uždavinys – vienas iš pirmųjų grafų teorijos uždavinių, kilęs iš realios situacijos. Uždavinio formuluotė – ar įmanoma apeiti septynis Karaliaučiaus tiltus per Priegliaus upę (pav.) kiekvieną tiltą pereinant tik vieną kartą ir grįžtant į pradinį tašką.
Pirmasis šį uždavinį 1736 m. išsprendė L. Oileris. Jis įrodė, kad sprendimas neįmanomas – nėra tokio maršruto, kad pereinant kiekvieną tiltą po kartą grįžtum į pradinį tašką. Problemos sprendimui L. Oileris panaudojo grafą (pav.), atitinkantį Karaliaučiaus tiltus.
L. Oileris įrodė, kad norimas grafo apėjimas galimas tik tada, jei nėra nei vienos viršūnės, besiliečiančios su nelyginiu briaunų skaičiumi. Toks kelias vadinamas Oilerio ciklu. Karaliaučiaus tiltų uždavinyje visos keturios grafo viršūnės liečiasi su nelyginiu briaunų skaičium, taigi netenkina sąlygos.
Taip pat yra ir kitas panašus uždavinys – kai reikia apeiti visas briaunas nebūtinai grįžtant į tą patį tašką (Oilerio kelias). Tai yra įmanoma, jei grafas neturi ne daugiau kaip dvi viršūnes su nelyginiais laipsniais.
Šešėlyje auginta kava

Šešėlyje auginta kava yra kava, gaunama iš kavamedžių, kurie auga kitų medžių apsuptyje, dengiami jų lajos. Tai senasis kavos auginimo būdas, kuris daugelyje šalių sunyko išvedus derlingesnes kavamedžių veislės, galinčias augti atviroje saulėje didelėse monokultūrinėse platancijose.
Laukai, kuriuose auginama šešėlyje brestanti kava, panašūs į mišką. Kavamedžiai yra sodinami jau tarp anksčiau augusių įvairių rūšių medžių, krūmų, žolių, arba visi augalai sodinami kartu. Siekiant intensyvesnės gamybos, kavamedžiai ir šešėlį metantys medžiai sodinami tvarkingomis eilėmis.
Šešėlyje auginama kava sulaukia dėmesio dėl mažesnio neigiamo poveikio aplinkai, nes jos gavyba nereikalauja plynai iškirsti miškų, išlaiko didesnę vietovės biologinę įvairovę, išsaugo dirvos struktūrą, reikalauja (jeigu kava ne ekologiška) mažesnio pesticidų, trąšų naudojimo. Nepaisant to, norint tokiu būdų auginti kavą vis tiek reikia mišką retinti, jame, lyginant su žmogaus veiklos nepaliestu miškų, gerokai sumažėja augalų ir gyvūnų rūšių skaičius. Kadangi šešėlyje augantys kavamedžiai reikalauja daugiau rankų darbo ir duoda mažesnį derlių nei augantys saulėje, tokia kava paprastai yra brangesnė.
Tai, kad kava buvo auginta šešėlyje, galima suprasti iš ant pakuotės esančių užrašų. Vienintelis specialus tokios kavos sertifikatas yra organizacijos Smithsonian Migratory Bird Center administruojama „Bird-Friendly“ programa.
Jonas Čėsna

Biografija

Kilęs iš pasiturinčių valstiečių šeimos, bet anksti mirė tėvas, todėl motina norėjo, kad taptų kunigu. Brolis Stanislovas Čėsna tapo žinomu kunigu, Sasnavos klebonu ir publicistu, Vilniaus konferencijos dalyviu.
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, bet 1884 m. už bandymą nelegaliai keliauti Vokietijoje iš gimnazijos buvo pašalintas. Per Vokietiją norėjo išvykti į Ameriką, kuria susižavėjo, skaitydamas tuo metu labai populiarius romanus apie indėnus. Gimnazijos baigiamiesiems egzaminams rengėsi privačiai, bet, jų nelaikęs, 1886 m. pusiau legaliai išvyko į JAV, kur iki 1890 m. dirbo lietuvių parapinės mokyklos mokytoju. 1893 m. grįžęs į Lietuvą tapo knygnešiu, gabeno draudžiamą spaudą lietuviškais rašmenimis iš Mažosios Lietuvos į Marijampolę ir Kauną. 1894 m. su broliais Antanu ir Stanislovu, bei knygnešiais Vincu Bielskumi, V. Šlekiu, Juozu Kačergiumi ir Motiejum Baltūsiu įkūrė „Sietyno“ draugiją. Jos steigiamasis susirinkimas 1894 m. birželio 21 d. per Jonines vyko Čėsnų namuose.
Jono Meškučio slapyvardžiu rašė į varpininkų spaudą. 1894–1896 m. iš brolių gavęs palikimo dalį, gyveno Irkutske. Iš ten rašė į laikraščius „Ūkininkas“, „Varpas“, „Vienybė lietuvninkų“, platino šiuos laikraščius tarp Sibiro lietuvių tremtinių. 1896 m. grįžęs į Marijampolę vadovavo F. Vitkausko krautuvei, bet bankrutavo ir pusmečiui vėl buvo priverstas išvykti į Irkutską.
Nuo jo laiško, rasto pas Andrių Matulaitį, prasidėjo „Sietyno“ byla. Policijai atlikus kratą, jo namuose rasta draudžiamos literatūros. 1897 m. birželio 29 d. suimtas, laikytas Kalvarijos kalėjime, 1899 m. vasario 3 d. caro aktu 3 metams ištremtas į Viatkos guberniją, Slobodską, bet, dėl pablogėjusios sveikatos, 1901 m. balandžio mėn. perkeltas į Astrachanę. 1902 m. išvyko į Irkutską, bet, po policijos kratos, kai buvo rasta daug spaudos lietuvių ir anglų kalbomis, jam teko bėgti į Lietuvą. 1904 m., panaikinus spaudos draudimą, buvo sustabdytos ir baudžiamosios bylos.
1904–1906 m. dirbo Petro Vileišio knygyne Vilniuje. 1906 m. vėl išvyko į JAV. Apsistojęs Mainersvilyje, kur šachtose dirbo keli tūkstančiai lietuvių emigrantų, mokė jų vaikus.
Radiatorius (elektronika)

Radiatorius (elektronikoje) – didelį paviršiaus plotą turinti metalinė konstrukcija šilumą išskiriančiam prietaisui (tranzistoriui, stabilitronui, kompiuterio procesoriui) ir pan. aušinti. Radiatorius reikalingas, kai paties prietaiso paviršiaus plotas pernelyg mažas visai šilumai išsklaidyti.
Radiatorius gaminamas iš gerai šilumą praleidžiančio metalo (vario arba aliuminio). Varis brangesnis, tačiau tokie radiatoriai yra geresnės kokybės.
Paprasčiausias radiatorius – tiesiog metalinė plokštelė. Norint padidinti plotą neužimant daug vietos, naudojamas keleto plokštelių paketas, paliekant tarp jų kelių milimetrų tarpus. Efektyviausiai šilumą išsklaido daugelis su prietaiso korpusu sujungtų strypų ir adatų, tačiau tokius radiatorius sunku pagaminti. Jei šilumos išskiriama labai daug, metalo šiluminio laidumo gali nepakakti. Tuomet naudojami šilumos vamzdeliai (angl. heat pipe), kuriais šiluma greičiau pasiekia tolimesnes radiatoriaus dalis.
Radiatorius gali būti daug mažesnis, jei prietaisas papildomai aušinamas ventiliatoriumi. Dažnai keli prietaisai aušinami bendru radiatoriumi, prireikus elektriškai juos nuo radiatoriaus izoliuojant žėručio plokštelėmis ar kitais būdais. Vietoj radiatoriaus gali būti naudojamas ir išorinis prietaiso korpusas ar jo galinė sienelė, jei šios dalys yra metalinės ir detalei tenkanti įtampa nėra aukšta.
Algirdas Titus Antanaitis

Biografija

1944 m. pasitraukė iš Lietuvos. Nuo 1949 m. gyveno Čikagoje. 1957 m. baigė De Paulo universitetą Čikagoje. 1968–1991 m. vadovavo Čikagos lietuvių sceninio humoro ir satyros grupei „Antras kaimas“. 1971–1988 m. vedė lietuvių radijo valandėles. 1994–1997 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete, Klaipėdos universitete.

Kūryba

Paskelbė eilėraščių, pjesių, straipsnių apie poezijos ir prozos knygas, teatrą, recenzijų. Slapyvardžiais Titas Guopis, Titas Alga, T.A.T, Kęstas Reikalas, Irena Trakelytė lietuvių išeivių periodiniuose leidiniuose „Draugas“, „Naujienos“, „Aidai“, „Varpas“, „Akiračiai“, „Margutis“ skelbė metines išeivijoje leidžiamų knygų apžvalgas, recenzijas.
Flavors of Entanglement

Skaitmeninis leidimas

12. „It’s a Bitch to Grow Up“ (4:03)

Japonijos leidimas

12. „20/20“ (4:17)
OMX Riga

OMX Riga – visų akcijų indeksas, kurį sudaro visos Rygos vertybinių popierių biržos Oficialiajame ir Papildomajame sąraše kotiruojamos bendrovės, išskyrus bendroves, kuriose vienas akcininkas valdo 90 proc. ir daugiau išleistų akcijų. Indeksu siekiama atspindėti Rygos VP rinkos einamąją padėtį ir jos pokyčius.
Rinkmena

Rinkmena, failas, byla, tvarkmena (angl. file) – bitų seka, saugoma kompiuteryje kaip vienas vienetas. Viena svarbiausių operacinės sistemos užduočių yra tvarkyti rinkmenas pagal naudojamas rinkmenų sistemas. Senesnėse sistemose rinkmena užima vientisą atminties sritį, tačiau daugumoje naujesnių jos turinys gali būti paskirstytas po įrašymo metu laisvas atminties nešiklio vietas ar net po skirtingus informacijos nešiklius.
Duomenų struktūra rinkmenos viduje gali būti įvairi ir priklauso nuo ją sukūrusios programos. Ši struktūra vadinama rinkmenos formatu. Rinkmena beveik visada turi vardą, pagal kurį ją galima surasti sistemoje. Neretai ji turi ir sutartinę priesagą, pagal kurią galima spėti apie jos turinį. Su byla neretai būna susieta ir daugiau informacijos (kas sukūrė, kada keista, kas turi teisę ją keisti ar skaityti ir pan). Rinkmenos paprastai telkiamos į aplankus (direktorijas), kuriuose gali būti ne tik rinkmenos, bet ir kiti aplankai.
Kai kuriose sistemose (Unix, Linux) panaudojant nuorodų sistemą galima suteikti tam pačiam rinkmenai keletą vardų ir prireikus patalpinti jį skirtingose direktorijose. Yra operacinių sistemų, saugančių ankstesnes rinkmenos versijas (OpenVMS).
Uodega

Uodega – stuburo tęsinys, susidedantis iš stuburo slankstelių. Skirtingų gyvūnų uodegos skiriasi dydžiu, forma, paskirtimi. Ją turi dauguma stuburinių.
Uodegą turi ne visi gyvūnai. Pavyzdžiui, jos neturi žmogus. Evoliucinė mūsų uodegos liekana yra nedidelis keturių ar penkių susiliejusių slankstelių gumbas stuburo apačioje.

Paskirtis

Uodegos paskirčių yra be galo daug. Bebrams tai – vairas plaukiant ir perspėjamasis ženklas. Sunerimęs bebras pliaukšteli uodega į vandens paviršių, kad perspėtų kitus bebrus. Uodega gali būti ginklas (pvz., skorpionai), nuotaikos perteikimo ir bendravimo būdas (laimingas šuo vizgina uodegą, nusižeminęs – pabruka (uodegos kalba)), priešų atbaidymo įrankis (Katinis lemūras priešus atbaido smarve), ženklas ieškant partnerio (povas).
Kanopiniai karštą dieną nuo musių, sparvų, gylių ir kitų įkyrių vabzdžių ginasi plakdami šonus uodega. Kitiems ji reikalinga ne tik apsiginti, bet ir pulti (krokodilai, rykliai, varanai)Drambliai, eidami vorele kartais straubliu apkabina priešais einančiojo uodegą. Plėšriųjų žinduolių jaunikliai žaisdami su suaugusiojo uodega mokosi pulti. Kengūroms uodega – atrama stovint. Paukščiai skrisdami (arba žuvys plaukdamos) vairuoja uodega. Daugumai žinduolių uodega padeda išlaikyti pusiausvyrą. Uodeguotosioms beždžionėms patogiau laipioti medžiais turint kabią uodegą. Rudoji lapė turi puikią šiltą antklodę ir regimąjį ženklą kitiems šeimyninės grupės nariams. Voverei skraiduolei plokščia uodega sklendžiant atstoja vairą ir stabdį.
Lilongvė

Istorija

Miestas įkurtas 1947 metais, 1964 m. ji buvo paskirta būsimąja šalies sostine, o 1968 m. buvo pradėtos vyriausybės pastatų statybos ir įrengimas. 1975 m. sausio 1 d. Lilongvė oficialiai tapo Malavio sostine, perkeliant ją iš Zombos. Iki 1980 metų visi vyriausybės padaliniai buvo perkelti iš Zombos ir Blantairo į Lilongvę.
Grašis

Grašis (lenk. grosz, vok. Groschen, iš lot. grossus 'storas') – kai kurių Europos valstybių XII a.- XIX a. naudotų sidabrinių, vėliau varinių monetų bendras pavadinimas. Šiuo metu grašis kaip piniginis vienetas oficialiai naudojamas tik Lenkijoje, kaip zloto sudėtinė dalis.

Grašiai XX a

Nuo 1921 m. grašis – Lenkijos piniginio vieneto zloto 1/100 dalis.
Grašis 1925–2002 m. buvo ir Austrijos piniginio vieneto šilingo 1/100 dalis.
Pistoja

Istorija

Pistoja (lotyniškai galbūt Pistorium ar Pistoriae) buvo galų, ligūrų ir etruskų gyvenviečių centru, kol tapo Romos kolonija VI a. pr. m. e. šalia svarbaus Via Cassia kelio. Netoli buvo nužudytas demagogas Katilina ir jo sąmokslininkai. V. a. miestas buvo vyskupystės centras, o valdant lombardams - karaliaus miestu su keleta privilegijų. Pistojos klestėjimas prasidėjo 1177 m., kai ji pasiskelbė nepriklausomu miestu, pastatė sienas, daug religinių ir administracinių pastatų.
1254 m. Pistojos gibelinus (Šventosios Romos imperatoriaus šalininkus) nuvertė Florencijos gvelfai (popiežiaus šalininkai), kurie skilo į Baltuosius ir Juoduosius. Florencija valdė Pistoją visą XIV a. išskyrus trumpą laikotarpį, kai Castruccio Castracani ją užėmė Lukai, oficialiai aneksuota Florencijos ji buvo 1530 m.
1786 m. Pistojoje vyko svarbus jansenistų susirinkimas.
Dantė mini Pistoją Dieviškojoje komedijoje kaip Vanio Fuči, kurį sutiko Pragare gyvačių raizgalynėje keikiantį Dievą, gimtinė. Mikelandželas pistojiečius vadino Dangaus priešais.
Manoma, kad nuo Pistojos kilo pistoletų, kurie čia buvo gaminami nuo XVI a., pavadinimas. Dabar miestas žinomas ir dėl aplink esančių daigynų. Be to ji žinoma dėl gėlių turgų.
Vajomingas

Ekonomika

Dauguma valstijos gyventojų dirba statybos srityje. Pastaraisiais metais gamtinių dujų gavyba šoktelėjo.
Daugiausia žmonių dirba sveikatos priežiūros srityje. (14,900 (2006 m.)). Per pastaruosius 16 m. ji paaugo 71 %.
Mikytų kraštovaizdžio draustinis

Mikytų kraštovaizdžio draustinis yra Plungės rajone, Platelių seniūnijoje, Žemaitijos nacionalinio parko teritorijoje. Draustinyje yra Mikytų alkakalnis. Į draustinio teritoriją įeina Barstyčių miško plotai.