google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Martynas Laurinaitis

Biografija

1915 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, 1916 m. baigė Maskvos karo mokyklą. 1919-1920 m. mokėsi Aukštuosiuose lietuvių kalbos kursuose Kaune ir lankė Aukštųjų kursų Humanitarinių mokslų skyrių.
1917 m. Petrograde dislokuotų lietuvių karių suvažiavime išrinktas Lietuvių karių sąjungos Centro komiteto nariu. Jo iniciatyva gautas leidimas Smolenske kurti lietuvių pėstininkų batalioną. 1918 m. Voroneže Vyriausiosios lietuvių tarybos Rusijoje karinės komisijos pirmininkas. Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Lietuvių balsas“, „Santara“, „Vadas“.
1918 m. grįžo į Lietuvą. 1919 m. kovo mėn. – 1925 m. birželio mėn. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, Apsaugos ministerijos Rikiuotės skyriaus literatūros komisijos pirmininkas. 1919 m. – Karo aviacijos mokyklos viršininkas. 1920–1922 m. redagavo žurnalą „Kariškių žodis“, 1920-1923 m. – žurnalą „Atspindžiai“, 1921 m. – „Mūsų žinynas“.  1929 m. pulkininkas leitenantas. 1929 m. birželio mėn. – 1940 m. gruodžio mėn. vėl tarnavo Lietuvos kariuomenėje, kariuomenės Vyriausiojo štabo Spaudos ir švietimo skyriaus Spaudos poskyrio vedėjas, Krašto apsaugos ministerijos Terminologijos komisijos pirmininkas, karinių terminų tvarkytojas. 1941–1944 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Lietuvių kalbos institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945 m. Rebdorfo (Eichštatas) karo pabėgėlių stovyklos Lietuvių bendruomenės pirmininkas. 1949 m. išvyko į JAV.
Nepriklausomoje Lietuvoje buvo vienas iš Lietuvių žurnalistų ir rašytojų sąjungos, Lietuvių-latvių vienybės draugijos, Kariuomenės pirmūnų draugijos (karių, veikusių Rusijoje) steigėjų ir valdybos narių. Jo iniciatyva 1935 m. Kaune įkurta Lietuvių kalbos draugija, jos veikla 1946 m. atgaivinta tremtyje Vokietijoje. Parašė kalbos kultūros, terminologijos, lietuvių kariuomenės istorijos straipsnių. Bendradarbiavo lietuvių žiniasklaidoje. Parengė mokomąją knygą su žodynėliu „Lietuvių kalbos vadovas“ (bendraautoriai Stasys Barzdukas ir Pranas Skardžius, 1950 m. Bielefeldas). Išvertė T. Zeiferto „Trumpą Latvijos istoriją“ (1927 m.). Redagavo karių auklėjimo leidinius „Kareivis – Lietuvos gynėjas“, 1926 m.; „Laisvės kelias“, 1934 m.
Žudanti vasara

Žudanti vasara (pranc. L'Été meurtrier) – prancūzų kino filmas (drama), pastatytas 1983 metais. Režisierius Jean Becker. Filmas pastatytas pagal to paties pavadinimo Sébastien Japrisot romaną. Filmas gavo 4 cezario apdovanojimus.
Kalčiakių slėniai

Kalčiakių slėniai (isp. Valles Calchaquíes) – slėnis, besidriekiantis Šiaurės Vakarų Argentinoje, Saltos, Katamarkos ir Tukumano provincijose. Įsimenantis dėl savo itin kontrastingų spalvų ir geografinių kontrastų: nuo kalnų dykynių iki džiunglių.
Kalčiakių slėnis susidaro iš daugelio mažų slėnių, kurie ties skirtingais miestais ir upėmis vadinami skirtingai: ties Salta – Quebrada del Toro, Valle de Lerma, ties Eskoipės upe – Quebrada de Escoipe, toliau – Valle Encantado, Quebrada de las Conchas ir kt.
Slėnyje nuo seno gyveno indėnų gentys. Kilmeso indėnų statinių griūvėsiai randami netoli Tukumano. Kalčiaki indėnus užkariavo inkai, kuriuose vėliau iš čia išstūmė ispanai.
Ypač įspūdingas ir turistų lankomas slėnis ties Kafajate, kur įspūdį padidina vyuogynai. Slėnyje įsikūręs Los Cardones nacionalinis parkas ir Los Sosa provincijos parkas.
Proktitas

Proktitas (sen. gr. prōktos – išeinamoji anga) – tiesiosios žarnos uždegimas, kurį sukelia mikroorganizmai (dizenterijos, tuberkuliozės, vidurių šiltinės, gonorėjos, sifilio), patekę pro žarnyną arba išeinamąją angą. Kartais proktitas prasideda, sergant hemorojumi ir kitomis ligomis.
Sergant proktitu, ligoniui skauda tiesiojoje žarnoje, jis dažnai tuštinasi, išmatose būna gleivių, kartais kraujo.
Liga gydoma sulfanilamidais, antibiotikais bei kitais vaistais. Daromos gydomosios klizmos.
Kretingos Šv. Klaros seserų vienuolynas

Šv. Klaros seserų vienuolynas – Kretingoje įsikūręs kontempliatyvus moterų vienuolynas, pastatytas 2000 m., Mėguvos gatvėje.
Tai vienintelis seserų klarisių vienuolynas Lietuvoje ir Baltijos šalyse. Šiuo metu vienuolyne gyvena 8 amžinųjų įžadų seserys. Vienuolyno vyresnioji – italė ses. Margherita Pellizzari OSC.

Ordino istorija

Ordiną 1212 m. įkūrė Šv. Klara ir Šv. Pranciškus. Tai antrasis Šv. Pranciškaus įkurtas ordinas. Pirmosios Šv. Klaros pasekėjos buvo jos šeimos narės. Pradžioje Šv. Klara priėmė benediktinių regulą, tačiau visą gyvenimą stengėsi gyventi pagal pranciškoniškus idealus. 1253 m. popiežius Inocentas IV patvirtino Šv. Klaros parašytą klarisių ordino regulą, kurios kertiniai akmenys – neturtas, bendruomeninis gyvenimas, kontempliatyvi dvasia, gilus pamaldumas. Šv. Klara – pirmoji moteris Bažnyčios istorijoje, parašiusi ordino regulą.
Šv. Klaros ordinas sparčiai plėtėsi. Vien Ispanijoje iki 1300 m. įsikūrė 47 klarisių vienuolynai. Bendruomenių atsirado Belgijoje, Prancūzijoje.

Seserys klarisės Lietuvoje

1994 m. broliai pranciškonai surinko grupelę merginų, trokštančių susipažinti su Šv. Klaros dvasingumu, bei padėjo joms išvykti į seserų klarisių vienuolyną Italijoje, kur lietuvės davė pirmuosius įžadus. 1997 m. merginos grįžo į Lietuvą. Po metų Kretingoje pradėta vienuolyno statyba, kurią dosniai rėmė Italijos, Vokietijos, Austrijos pranciškonai. Kol vyko statybos, pirmos seserys gyveno broliams pranciškonams priklausančiame name.
2000 m., baigus statybas, vienuolynas buvo pašventintas, o 2003 m. gautas kanoniškas įteisinimas.
Varpotoji glaudenė

Paplitimas ir augavietės

Varpotoji glaudenė kilusi iš Vidurio Europos, vėliau išplito į Rytų Europą. Randama visoje Lietuvoje, retesnė šiauriniuose rajonuose.
Auga plačialapiuose ir mišriuose miškuose, lapuotynuose, krūmuose, pamiškėse, drėgnokuose, puveninguose dirvožemiuose.

Naudojimas

Lapus galima valgyti kaip salotas. Valgomos ir virtos šaknys. Raštuose minimas kaip afrodiziakas.
Mytiščiai

Istorija

Minimi nuo 1460 m.
Leonidas Leonidovas

Biografija

1895–1896 m. studijavo Maskvos teatro mokykloje. 1939 m. menotyros daktaras.
Nuo 1896 m. vaidino N. Solovcovo trupėje Odesoje ir Kijeve, 1901–1903 m. F. Koršo teatre Maskvoje, 1903–1915 m. ir 1920–1941 m. – Maskvos dailės teatre. Nuo 1935 m. dėstė A. Lunačiarskio teatro meno institute; nuo 1939 m. profesorius.
Laisvės valandos

Laisvės valandos – Veiverių mokytojų seminarijos rankraštinis laikraštėlis, ėjęs 1883 m. Veiveriuose.

Istorija

Leido ir redagavo Juozas Andziulaitis-Kalnėnas, Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis. Pasirodė apie 10 numerių.
Arūnas Klimavičius

Biografija

Tėvas Albertas Klimavičius ir brolis Linas Klimavičius taip pat futbolininkai.

Klubinė karjera

Ilgą laiką žaidė „Ekrano“ klube, su kuriuo tapo Lietuvos čempionu.
2008 m. lapkričio pabaigoje paliko Maskvos „Dinamo“ klubą. 2009 m. kovo viduryje pasirašė kontraktą su Jakaterinburgo „Ural“ komanda. 2009 m. gruodžio 17 d. pasirašė dvejų metų kontraktą su Novosibirsko „Sibir“ komanda. 
2017 m. gruodžio 12 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Jonavos klubu.2018 m. balandžio 16 d. oficialiai pranešta, kad sutartis nutraukta.  2018 m. birželio 4 d. pranešta, kad tapo FK Kauno Žalgiris nariu.

Nacionalinė rinktinė

Kviečiamas  į nacionalinę Lietuvos rinktinę. 
2008 m. kovo 26 dieną Vėtros stadione pelnė pergalingą įvartį draugiškose rungtynėse su Azerbaidžano rinktine.
Abchazijos herbas

Abchazijos herbas – Abchazijos simbolis, priimtas Abchazijos Aukščiausios Tarybos 1992 m. rugpjūčio 23 d., po to, kai Abchazija paskelbė atsiskirianti nuo Gruzijos.
Herbo skydas su auksiniu bordiūru, perskeltas, heraldiškai dešinysis laukas baltas, kairysis – žalias. Skydo galvoje – dvi auksinės aštuonkampės abchaziškos žvaigždės, papėdėje – viena tokia pati didelė žvaigždė. Skydo centre – stilizuotas legendinis raitelis Nartas Sasrykva, skriejantis ant pasakiško žirgo Arašo ir šaunantis vertikaliai į viršų (pagal legendą – į Šiaurinę žvaigždę). Raitelis, žirgas visos jų dalys auksiniai.
Herbo siužetas pagrįstas herojiniu Nartų epu.
Žalia spalva jaunystę ir gyvenimą, balta – dvasingumą. Didžioji žvaigždė – soliarinis atgimimo simbolis, o dvi mažesniosios žvaigždės viršuje – simbolizuoja dviejų kultūrinių pasaulių – Rytų ir Vakarų, – vieningumą.
Federico Barocci

Federikas Baročis (it. Federico Barocci, tikr. Federico Fiori, apie 1526-28 m. - 1612 m. rugsėjo 30 d.) – italų renesanso dailininkas iš Urbino. Buvo svarbi jungtis tarp Aukštojo renesanso dailės ir baroko.

Biografija

Federikas Fjoris gimė apie 1526-28 m. Urbine, menininkų šeimoje. Vėliau jis bus pramintas Barocci (liet. reikštų dviratį vežimėlį) pravarde nuo tėvo pravardės. Tėvas Ambrogio buvo skulptorius ir, tikriausiai, Federikas pirmuosius mokslus išėjo pas jį. Po to dailės mokinosi pas Battista Franco ir dėdę Bartolomeo Genga. Apie 1548 m. Baročis atvyko į Romą mokytis dailės. Baročio stiliaus susiformavimui įtakos turėjo Rafaelis, Andrea del Sartas, Koredžas. Ypač pastarojo dailės maniera pasireiškia Federiko darbuose. Po ketverių metų Romoje Baročis grįžo į Urbiną, tačiau beveik iš kart po to buvo pakviestas atgal popiežiaus Pijaus IV-ojo Belvederio rūmų dekoravimui. Bedirbdamas Romoje Baročis pradėjo sunkiai sirgti. Amžininkų liudijimu, jį bandė nunuodyti konkurentai. Bijodamas tolesnių buvimo Romoje pasekmių Baročis apie 1563 m. grįžo į Urbiną, kur praleido likusią gyvenimo dalį. Buvo remiamas vietos kunigaikščio Francesco Maria II della Rovere. Svarbiausi Baročio darbai buvo sukurti Urbine ir jo apylinkių miesteliuose.
Urbine susiformavo originalus Baročio stlius, kuriame jis derino Koredžo ir venecijiečių dailininkų įtakas. Tuo metu plačiai paplitęs manierizmas irgi turėjo poveikio jo darbams. Tačiau Baročis manieristinius bruožus naudojo saikingai, pabrėždamas tik detalėse. Tarp tuo metu dominavusio manieristinių darbų šaltumo Baročio darbai pasižymėjo švelniomis ir šiltomis spalvomis, piešiniai atlikti labai delikačiai (pvz., „Jaunos moters portretas“). Jo darbų scenos paprastos, pagrindiniam motyvui išryškinti dailininkas naudojo raiškų šviesotamsos (chiaroscuro) efektą ir vaiskias raudonas spalvas, kuo priartėjo labiau prie baroko dailės vėlesnių meistrų, Rubenso ir Berninio. Tikriausiai garsiausiu Baročio darbu įvardijamas paveikslas „Madonna del Popolo“ (Žmonių Madona). Jo darbuose jaučiamas svyravimas tarp manieristinio parodomojo stiliaus ir religinės egzaltacijos scenų. Federikas Baročis mirė 1612 m. rugsėjo 30 d. Gyvenimo gale, pasakojama, buvo pakrikusios sveikatos ir elgesio. Tai aiškinama praeities bandymo jį nunuodyti pasekmėmis. Palaidotas San Francesco (Šv. Pranciškaus) bažnyčioje Urbine.
Akmenės rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Akmenės rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Akmenės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Išsikėlusių kandidatų nebuvo.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru 23 balsais išrinktas Vitalijus Mitrofanovas. Mero pavaduotoja paskirta Julija Juškienė, administracijos direktoriumi – Apolinaras Nicius.
Bertua

Istorija

Bertua gyvenvietė įkurta 1927 m.
NagaWorld FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 2001 m., kai buvo įkurtas NagaCorp FC.
Daugkartiniai šalies čempionai (2018 m.).
Curtiss H-12

Curtiss H-12 buvo amerikiečių hidroplanas, naudotas Pirmajame pasauliniame kare. Pirmasis skrydis įvyko 1914 m. birželį. Šių lėktuvų buvo pagaminta apie 500 vienetų.
Sigitas Kaktys

Biografija

1974 m. baigė Viekšnių vidurinę mokyklą, 1980 m. – Kauno medicinos instituto Gydomosios medicinos fakultetą.
1981–1995 m. dirbo Mažeikių rajono centrinės ligoninės gydytoju traumatologu, 1984–1995 m. – vyriausiojo gydytojo pavaduotojas poliklinikos reikalams.
1996–2000 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys, 1999–2000 m. Valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras.2001–2004 m. UAB „Žemaitijos leidyba“ direktorius. 2004–2012 m. Mažeikių ligoninės gydytojas traumatologas – ortopedas. Nuo 2012 m. Regioninės Telšių ligoninės Traumatologijos skyriaus vedėjas.
1990–1995 m. Mažeikių rajono tarybos deputatas, tarybos pirmininko pavaduotojas. 1995–1997 m. ir 2011–2019 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1996 m. Mažeikių rajono savivaldybės meras.
Lietuvos Respublikos Vyriausybės vardu 1999 m. spalio 29 d. pasirašė Investicijų, Akcininkų bei Bendrųjų reikalų ir aiškinimo sutartis su JAV kompanija „Williams International Company“ dėl AB „Mažeikių nafta“ akcijų pardavimo. Dėl šios sutarties buvo iškelta baudžiamoji byla, kurioje S. Kakčiui pareikšti įtarimai dėl piktnaudžiavimo tarnybine padėtimi ir tarnybinių įgaliojimų viršijimo. Byla buvo nutraukta dėl senaties.
Iki 1989 m. TSKP narys, nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, 1993–2001 m. TSLK pirmininko pavaduotojas.
2018 m. lapkričio 15 d. Mažeikių rajone, netoli Balėnų, partrenkė ir mirtinai sužalojo 8 metų berniuką.
Žemaičių fondo steigėjas. Klaipėdos krašto ortopedų traumatologų draugijos narys. Žmona Vilija – stomatologė; sūnūs – Aurimas, Jotautas ir Tautvilas, dukros – Aušra ir Eglė.
Kergelenas

Kergelenas (pranc. Kerguelen), Kergeleno salos (Îles Kerguelen) – atoki salų grupė Indijos vandenyno pietuose; priklauso Prancūzijai, įeina į Prancūzijos Pietų sritis.

Geografija

Pagrindinė salyno sala – Gran Teras (Grande Terre) užimantis 6675 km². Ją supa ~300 salelių ir uolų. Gran Tero ilgis 150 km, plotis 120 km. Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta – Pik diu Gran Rozas (1850 m). Centrinėje dalyje plyti 550 km² užimantis Kuko ledynas. Krantai labai raižyti: gausu fjordų, įlankų, užutėkių, pusiasalių, uolų. Iš kitų salų paminėtinos: Fošas, Hovas, Sen Lan Gramonas, Diu Portas, De l’Oestas.

Ekonomika

Kergeleno salyne yra Port o Fransė gyvenvietė, kuri naudojama daugiausia kaip mokslinių tyrimų bazė. Auginamos avys, verčiamasi žemės ūkiu, renkami Kergeleno kopūstai (Pringlea antiscorbutica).

Istorija

Kergeleno salas 1772 m. atrado prancūzų jūrininkas Yves-Joseph de Kerguelen-Trémarec. Netrukus salos tapo banginių ir ruonių medžiotojų stotimi. Čia taip pat apsistodavo antarktinės jūrų ekspedicijos (pvz., Džeimso Kuko 1776 m.). 1874 m. salose lankėsi Vokietijos ekspedicija, kuri pirmą kartą aprašė vietos ausytuosius ruonius – Kergeleninius jūrų lokius. Nuo 1949 m. Kergeleno salos naudojamos moksliniais tikslais.
Aleksandras Katchė

Aleksandras Katchė (1895 m. kovo 26 d. Kaune – 1985 m. Toronte) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas, inžinierius.

Biografija

Tėvas – Emilis fon Katchė (1863–1946) – buvo Lietuvos vokiečių bendruomenės veikėjas, Kauno vokiečių realinės gimnazijos pirmasis direktorius. Jis buvo vedęs du kartus, šeimoje be Aleksandro dar augo Olga (g. 1896–?), Valentinas (1899–1990), Nina (1901–1969), Viktoras (1906–1979) ir iš pirmos santuokos Ana Miram (1893–1983). Giminėje buvo gerbiamos karinės tradicijos: Liudvigas Katchė ir Maksimas Katchė buvo aukštas pareigas pasiekę kariškiai.   
Aleksandras studijavo Kijevo politechnikos institute, 1929 m. baigė Lietuvos universitetą. Nuo 1913 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1914 m. Sankt Peterburge baigęs Michailo artilerijos mokyklą tarnavo artilerijos daliniuose, artilerijos inspekcijos valdyboje.
Grįžęs į Lietuvą 1922 m. vasario mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1922–1930 m. tarnavo artilerijos tiekimo skyriuje, 1930–1939 m. – Ginklavimo valdybos viršininko pavaduotojas, 1931 m. pulkininkas. 1932–1935 m. dar ir artilerijos dirbtuvių Techninės dalies vedėjas.
TSRS okupavus Lietuvą, 1941 m. kovo mėn. su šeima išvyko (repatrijavo) į Vokietiją. 1949 m. persikėlė gyventi į Kanadą. Mirė 1985 m. Toronte.
Kęstutis Gudynas

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1983 m. iki 1986 m. Šakių rajono prokuratūros stažuotojas, tardytojas, nuo 1986 m. iki 1989 m. Kauno miesto Požėlos r. prokuratūros tardytojas, nuo 1989 m. iki 1992 m. Nusikaltimo tyrimo departamento prie LR generalinės prokuratūros Kauno skyriaus tardytojas, nuo 1992 m. iki 1995 m. Prienų r. prokuratūros vyr. prokuroras, nuo 1995 m. iki 2000 m. Kauno m. prokuratūros vyr. prokuroro pavaduotojas, nuo 2000 m. Kauno miesto apylinkės teismo, nuo 2005 m. Kauno apygardos administracinis teismo teisėjas, nuo 2008 m. kovo mėn. teismo pirmininko pavaduotojas.
Moka lietuvių, rusų kalbas.
Paola del Medico

Paola Felix-del Medico (g. 1950 m. spalio 5 d. Sankt Galene) yra Šveicarijos dainininkė.
Du kartus atstovavo Šveicarijai „Eurovizijos“ dainų konkurse: 1969 metais su daina „Bonjour, Bonjour“ užėmė penktą vietą, o 1980 metais su kūriniu „Cinéma“ liko ketvirta.
1979 ir 1982 metais dalyvavo Vokietijos atrankoje į Euroviziją, tačiau nelaimėjo.
Punskas (kaimas)

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Minimas nuo 1559 m., dar vadinamas Senuoju Punsku . Per Antrąjį pasaulinį karą 78 gyventojai buvo išvaryti į Lietuvą, iš jų 50 grįžo atgal. LVKD skyrius (nuo 1976 m.). Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo šalia esančio Punios ežero, kurio pavadinimas tikėtina kilęs nuo lietuvių kalbos žodžio Pūna.
Nokatas

Istorija

Tarybiniais metais gyvenvietė buvo vadinama Iski Naukatu (Иски-Наукат). Miesto statusą gavo 2003 m. ir pervadinta į Nokatą.
Miškininkystės principai

Miškininkystės principai (kartais įvardinami ir pilnu oficialiu pavadinimu Teisiškai neįpareigojantys, autoritetingi visuotinai pripažįstamo visų miškų tipų tvarkymo, apsaugos ir subalansuotos plėtros principai) yra dokumentas, priimtas 1992 metais vykusioje Jungtinių Tautų Aplinkos ir plėtros konferencijoje. Tai rekomendacinio pobūdžio tekstas, kuriame pateikiama keletas pasiūlymų dėl darnios miškų priežiūros. Miškininkystės principai buvo pirmasis bandymas pasauliniu mastu susitarti dėl visų tipų miškų apsaugos ir ateityje gali tapti pagrindu kuriant išsamesnę, teisiškai įpareigojančią konvenciją.

Vertinimas ir įgyvendinimas

Miškininkystės principai buvo konferencijos metu nepavykusių derybų tarp išsivysčiusių ir besivystančių valstybių dėl visuotinės miškų apsaugos konvencijos išdava. Dokumentas vertinamas kaip nevientisas ir neišbaigtas, todėl turintis ribotą praktinę vertę.
Siekiant skatinti Miškininkystės principų ir kitų su miškų apsauga susijusių dokumentų įgyvendinimą, 1995 metais buvo įkurta Jungtinėms Tautoms priklausanti Tarpvyriausybinė miškų ekspertų grupė. Ji veikė iki 1997-tųjų, kada buvo pakeista Tarpvyriausybinio miškų forumo. Šios dvi institucijos išnagrinėjo platų miškininkystės problemų sąrašą ir pateikė daugiau nei 270 pasiūlymų dėl darnaus miškų panaudojimo. Galiausiai 2000 metais buvo įkurtas iki šiol veikiantis ir ankstesnių institucijų veiklą tęsiantis Jungtinių Tautų Miškų forumas.
Pašilės Šv. Barboros bažnyčia

Istorija

Vaitkuškio dvaro savininkas Mykolas Kosakovskis 1 km į šiaurės vakarus nuo dvaro, prie Pivonijos šilo, 1789 m. pastatė mūrinę bažnyčią. Ji 1791 m. pašventinta. Šia proga statytojo giminaičio, Vilniaus pavyskupio Jono Nepomuko Kosakovskio pasakytas pamokslas 1791 m. išleistas atskira knygele (lenkų kalba). Iš pradžių bažnyčia buvo dvaro koplyčia, vėliau – Pabaisko parapijos filija. Ilgainiui bažnyčia ir gyvenvietė imtos vadinti Pašile. Jos kunigas buvo Kosakovskių dvaro kapelionas ir gyveno dvare.
1857 m. minima apleista, kiauru stogu bažnyčia. 1926 m. įkurta parapija. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia uždaryta, nacionalizuota, joje įrengta šokių salė. 1964 m. ten įsikūrė kino teatras „Raketa“. 1966 m. Pašilė prijungta prie Ukmergės miesto. 1992 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems. Iki 1994 m. ji buvo rekonstruota, pritaikant vykdyti bažnytinę veiklą. 2012 m. bažnyčia atnaujinta.

Radinys Pašilės kapinėse

2015 m. spalio mėn. Pašilės kapinėse (Šilo/Pašilės g. kampe) vykdant archeologinius kasinėjimus grafo Stanislovo Kazimiero Kosakovskio (1837–1905) kapavietėje, aptiktas netikėtas radinys: po kapaviete atsivėrė 20 kvadratinių metrų ploto iš plytų sumūrytas rūsys su jame sukrautais beveik 12 karstų. Net neabejojama, kad dalis karstų su palaikais čia buvo perkelti 1962 arba 1964 m. iš Pašilės Šv. Barboros bažnyčios, kai joje buvo įrengtas sovietmečio kino teatras. Karstų su palaikais atgal į bažnyčią neketinama sugrąžinti, juos planuojama identifkuoti, tinkamai palaidoti bei pažymėti laidojimo vietą – prie grafo S. K. Kosakovskio kapavietės turėtų atsirasti akmeninė plokštė su visų ten palaidotų žmonių pavardėmis.

Architektūra

Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, bebokštė (prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo su bokšteliu). Statinys trišlaičiu stogu, priekiniu fasadu orientuotas į pietvakarius. Bažnyčia trijų navų su priebažnyčiu. Pastatą perimetru juosia antablementas, kurio frizas puoštas triglifais. Pastato kampuose pakartoti dorėniniai piliastrai, tolygiai skaidantys fasadus. Priekinio fasado frontoną puošia profiliuotas karnizas. Fasado frize buvęs įrašas „DIEVO APVEIZDOS“ dėl blogos būklės užtinkuotas, tematomi raidžių kontūrai. Didysis altorius su serlianos motyvo kompozicija, papuoštas Stanislovo Felikso Kosakovskio tapytu paveikslu „Nukryžiavimas“. Bažnyčios rūsiuose išlikęs autentiškos sienos fragmentas. 
Šventorius aptvertas metaline tvora su masyviais tinkuoto mūro stulpais.
Gvainijos departamentas

Geografija

Departamento šiaurinę dalį užima Los Llanos lygumos. Tuo tarpu pietinėje dalyje auga Amazonijos džiunglės, su iškilusiais Tepui plokštikalniais. Svarbiausios upės – Gvavjarė, Gvainija, Inirida ir Isana.

Ekonomika

Svarbiausia ekonomikos šaka – žemės ūkis. Taip pat užsiimama žvejyba, galvijų auginimu, miškininkyste Deimantų gavyba.
Reikalai Briugėje

Siužetas

Du samdomi žudikai Londone nešvariai atliko savo darbą ir išsiunčiami į Briugę pralaukti, kol viskas nenutils. Čia jie laiką leidžią pagal savo norus – Kenas naudojasi proga apžiūrėti miesto įžymybes, o Rėjus konfliktuoja su turistais, rezga pažintį su vietos gražuole ir linksminasi su amerikiečių liliputu, kuris Briugėje filmuoja siurrealistinį filmą. Paskui paaiškėja, kad jų šefas Haris nurodo Kenui pašalinti Rėjų. Haris supranta, kad bet kurį rimtesnį darbą teks atlikti jam pačiam, tuo labiau, kad Kenas ir Rėjus susidraugavo...
Graikijos vyrų futbolo rinktinė

Istorija

Rinktinė dalyvavo 1980 m. Europos ir 1994 m. pasaulio čempionatuose, bet reikšmingų laimėjimų nepasiekė. Ilgą laiką komanda buvo Europos vidutiniokė, tačiau 2001 m. prie komandos „vairo“ stojęs vokiečių treneris Otto Rehhagel sugebėjo įvesti komandoje drausmę ir pasiekti Europos čempionato triumfą. Jau atidarymo rungtynėse graikai visų nuostabai įveikė čempionato šeimininkus portugalus. Vėliau sužaidė lygiosiomis su Ispanija ir pralaimėjo Rusijai (tačiau tenkinančiu rezultatu). Atkrintamajame etape eliminavo tuometinius čempionus prancūzus, nugalėjo Čekijos rinktinę ir finale antrą kartą įveikė Portugaliją. Tačiau po šio triumfo sekė nesėkmė atrankoje į pasaulio čempionatą, kur Graikijos rinktinė užėmė grupėje tik 4 vietą.
2008 m. ir 2010 m. Oto Rehagelio auklėtiniai pateko į Europos ir pasaulio čempionatus, bet abiejuose neįveikė grupės etapo. Vėliau komandos treneriu tapo portugalas Fernando Santos. Jo vadovaujami graikai 2012 m. Europos čempionate pasiekė ketvirtfinalį, kuriame 4:2 pralaimėjo Vokietijai.
Imola

Istorija

Anksčiau miestas vadintas Forum Cornelii, kurį 82 m. pr. m. e. įkūrė Romos diktatorius Lucijus Kornelijus Sula. Greitai miestas tapo prekybos centru, žinomu savo keramikos dirbiniais.
Imolos vardu miestas žinomas nuo VII a., taip jį vadino germanų tauta lombardai.