google/wiki40b huggingface dataset:
Ekvatorija

Raida

Provincija (mudirija) buvo įsteigta Egipto chedivo Ismailio Pašos iniciatyva, šiam plečiant Egipto teritorijas į pietus, aukštyn Nilo upe. Netrukus po to, kai 1869 m. Bahr al Gazalio upės baseine buvo įkurta Bahr al Gazalio provincija, piečiau buvo įkurta Ekvatorija, dar žinoma Mongalla pavadinimu. Tuometinės provincijos ribos buvo neapibrėžtos, tačiau ji apėmė ir dalį šiaurinės Ugandos.
Iš karto po provincijos įkūrimo čia svarbų vaidmenį vaidino britai, kurie tarnavo Egipto chedivo dvare ir vykdė tyrinėjimus tuo metu visai nežinomame Afrikos krašte. Pirmuoju provincijos vietininku tapo britas Samuelis Beikeris, kurį vėliau pakeitė Čarlzas Gordonas, o nuo 1878 m. – vokietis Mehmetas Eminas (tikrasis vardas Eduard Schnitzer). Pirmieji du rezidavo Gondokoro vietovėje (netoli Džubos), o pastarasis – Lado gyvenvietėje. 1881 m. kilus Mahdi sukilimui, Ekvatorija liko atskirta nuo britų pajėgų šiaurėje.
1894 m. provincijos vakarinė dalis buvo perleista Belgijai, ir tapo žinoma kaip Lado enklavas. 1910 m. enklavas grįžo britams, ir padalintas tarp Ugandos ir Ekvatorijos, taip suformuojant pietinę Ekvatorijos sieną.
Sudanui tapus kondominiumu (1889–1947 m.), buvo panaikinta Bahr al Gazalio provincija, ir jos teritorijos prijungtos prie Ekvatorijos. Taigi, jos teritorija išaugo dvigubai. Tačiau provincijai buvo skiriamas mažas dėmesys, jos vystymasis paliktas nekontroliuojamas. Dėl britų propaguojamo krašto uždarumo Ekvatorija beveik nebendravo su likusiu pasauliu. Provincijoje šiek tiek veikė krikščionių misionieriai, kurie siekė atversti vietos gentis į krikščionybę, mokė anglų kalbos ir aritmetikos. Vienas iš žymesnių to meto Ekvatorijos gubernatorių buvo Martin Willoughby Parr (postą užėmė 1936-42).
1948 m., po Džubos konferencijos galutinai nusprendus Pietų Sudaną prijungti prie Sudano, buvo atkurta Bahr al Gazalio provincija, jos teritorijas atskiriant nuo Ekvatorijos. Nuo tada Ekvatorija sudarė vieną iš trijų Pietų Sudano provincijų ir vieną iš devynių Sudano provincijų.
Sudanui iškovojus nepriklausomybę 1955 m., Ekvatorijos gyventojai dalyvavo pilietiniuose karuose su šiaure, siekdami atsiskirti. Tarpe tarp dviejų pilietinių karų (1972-83 m.) Sudane vykdant administracines reformas, Ekvatorijos provincija buvo panaikinta (iš jos 1976 m. suformuotos dvi provincijos – Rytų ir Vakarų Ekvatorija).
Trumpam 1991–1994 m. laikotarpiui provincija (kaip Ekvatorijos vilaja) buvo atkurta (tuo metu atkurtos visos senosios 9 Sudano provincijos). Galutinai provincija panaikinta Sudane vykdant 1994 m. administracinę reformą, ir ją padalinant į Rytų, Centrinę ir Vakarų Ekvatoriją.
Keturi Kampai

Keturių kampų valstijos (angl. Four Corners) – tai Jungtinių Amerikos Valstijų regionas, kuriame viename taške susiduria keturių JAV valstijų - Jutos, Kolorado, Naujosios Meksikos ir Arizonos (žr. pav.) teritorijų kampai.
Susikirtimo vietoje yra paminklinė žymė.
Indulfas

Indulfas Аgresorius (škot. gėl. Ildulb mac Causantín, Ildulb An Ionsaighthigh, angl. Indulf the Aggressor; žuvo 962 m.) – Albos (Škotijos) karalius (954–962 m.), karaliaus Konstantino II sūnus. Motina Indulfa buvo norvegė, kas ir paaiškina gėlams nebūdingą vardą.

Biografija

Indulfas tapo Škotijos karaliumi 954 m., po Malkolmo I žūties. Savo valdymo metais jis kariavo su anglais ir prijungė prie savo valdų derlingas žemes Lodiane, į šiaurę nuo Pentlendso kartu su pilimi „Оpidumas Edenas“, kurią istorikai paprastai tapatina su Edinburgu, šiuolaikine Škotijos sostine. Indulfas taip pat kariavo ir su vikingais. Jis atmušė jų didelį įsiveržimą į Buchaną, bet atlaikant jų naują įsiveržimą 962 m. žuvo Bauds mūšyje (netoli Inverkuleno).
Indulfas, sekdamas tėvo pavyzdžiu, ruošėsi eiti tarnauti į vienuolyną, bet tai įgyvendinti sutrukdė ankstyva žūtis.
Tokijo imperatoriškieji rūmai

Tokijo imperatoriškieji rūmai (jap. 皇居 = Kōkyo) yra Japonijos imperatoriaus rezidencija Tokijo centre, Čijodos seniūnijoje. Jie buvo įkurti senosios Edo pilies vietoje, užima 3,41 km² plotą ir susideda iš centrinių rūmų, imperatoriškosios šeimos gyvenamųjų namų, archyvo, muziejaus, administracinių pastatų, parkų, sodų. Japonijos imperatorius į šią vietą persikėlė iš Kioto po Meidži revoliucijos, 1868 m.

Istorija

Tokijo imperatoriškųjų rūmų vietoje anksčiau stovėjo XV a. Edo pilis, Edo laikotarpiu naudojama kaip Tokugavos šiogūnato rezidencija. Po šiogūno atsistatydinimo ir Meidži revoliucijos į čia iš Kioto persikėlė imperatorius. 1873 m. pilį nuniokojus gaisrui, 1888 m. buvo pastatyti nauji rūmai, tačiau jie stipriai nukentėjo po 1945 m. gegužę įvykusių miesto bombardavimų. Dabartinių tradicinio stiliaus pastatų statyba buvo baigta 1968 m. Juos supa nuo Edo pilies laikų likusi aukšta gynybinė siena.
Riešės Šv. Vyskupo Stanislovo bažnyčia

Istorija

Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras Jogailaitis Riešės palivarką su bravoru 1500 m. atidavė Vilniaus kapitulai. Manoma, kad medinę koplyčią Riešėje XVI a. pradžioje pastatė kunigas Martynas iš Dušnikų. XVII a. pabaigoje koplyčią pastatė kapitula. Manoma, kad ji sunyko arba sudegė XVIII a. pradžioje (1744 m. neminima).
Kazimieras Pliateris Kalno Riešės dvare 1776 m. pastatė koplyčią. Pamaldų laikyti atvažiuodavo vienuoliai iš Verkių. Caro valdžia, tvirtindama koplyčių sąrašą, 1878 m. leido Verkių vikarui Riešėje kasdien laikyti pamaldas. Riešės Kalno Riešės dvaro savininkė 1903 m. prašė Vilniaus gubernatoriaus leidimo remontuoti koplyčią, kurioje jau 5 m. nelaikomos pamaldos. 1925 m. įsteigta parapija.
1938–1939 m. parapijiečių rūpesčiu pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su žemesne apside ir bokšteliu. Vidus 3 navų, bazilikinis. Šventorius apmūrytas.
Berunis

Istorija

Senovėje dabartinio miesto vietoje buvo Chorezmo miestas Katas (angl. Kath). Nuo 305 m. iki 995 m. buvo Afrigidų valstybės sostinė. Mieste 973 m. gimė žymus persų (chorezmų) mokslininkas Al Birunis. 997 ir 1681 m. miestas sugriautas Amudarjos potvynių, ir Chorezmo sostinė perkelta į Kunja Urgenčą. XIX a. miestas pusėje priklausė Chivos chanatui. Vadintas Šaich Abos Vali, vėliau – Šobozu. Beruniu vadinamas nuo 1958 m. Miesto teisės suteiktos 1962 m.
Kijosė

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – kalninė kamelija, medis – japoninis skirpstulas, paukštis – Cyanopica cyana.
Ernis (komiksai)

Biografija

James Howlett, antrasis John ir Elizabeth Howlett sūnus, gimė 1882 m. Albertoje, Kanadoje. Vaikas jis buvo bailus ir ligotas. Po to, kai James’o akivaizdoje nužudomas jo tėvas, jam pirmą kartą pasirodo nagai iš rankų ir jis nužudo savo tėvo žudiką. Po to įvykio nusižudo jo motina, o pats James’as su savo aukle Rose pabėga iš tos vietovės, kadangi buvo apkaltinti žmogžudyste. Jie pabėga į Britų Kolumbiją ir įsidarbina kasykloje. Ten, norint paslėpti pėdsakus, James’as pristatomas kaip Loganas. Bėgant laikui Loganas tampa vis stipresnis ir grubesnis, o jo mutanto gebėjimai vis ryškėja. Priverstas kovoti prieš savo seną priešą – „Šunį“ Loganą, jis netyčia nužudo Rose ir pabėga iš tos vietovės. 1988 m. išleisti jam dedikuoti komiksai, o vėliau jis tapo ir pagrindiniu veikėju X-Men kiekvienoje serijoje, televizijos serialuose, vaizdo žaidimuose, filmuose.
Suaugęs Loganas daug keliauja, dalyvauja abiejuose Pasauliniuose karuose. Antrajame pasauliniame kare jis vienu metu dirba su Kapitonu Amerika.
Vėliau prieš savo valią jam tenka dalyvauti projektuose „Komanda X“ ir „Ginklas X“, kurio metu metu jo skeletas padengiamas adamantu.
Galiausiai jis prisijungia prie X-Menų komandos.

Galios ir sugebėjimai

Ernis – James Howlett žinomas dar kaip Loganas, mutantas, turintis gyvūno jutimus, padidintas fizines jėgas, išlendančius kaulinius nagus, greita sugijimą, kuris leidžia greitai pagyti praktiškai po bet kokio sužalojimo, ligos ar toksino, tai jam taip pat leidžia ilgiau gyventi ir nesenti. Dėl greito gijimo savybės jis buvo panaudotas Ginklo X programoje (Weapon X), kur jo kaulai buvo pakeisti nesunaikinamu metalu adamantiumu. Jis yra taip pat artimos kovos ir karinių menų meistras. Pradžioje Ernis buvo nusiteikęs prieš teisėsaugą ir didvyrius, kurie atsirado Amerikos populiariojoje kultūroje po Vietnamo karo. Jis noriai naudodavo mirtiną jėgą ir prigimtį, todėl tapo vienu populiariausiu X-Men'ų serijos veikėju.
Neriungrio ulusas

Geografija

Uluso teritorija kalnuota, driekiasi Stano kalnagūbris, Aldano kalnynas. Teka Aldano baseino upės: Timptonas, Čulmanas, Chatymis, Gonamas, Sutamas, Algama, Mulamas, Ijengra ir kt. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra -30 °C, liepos mėnesio +16 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 500–600 mm.
Uluso teritorija eina Lenos plentas, Amūro–Jakutsko geležinkelis.
Assalam FC

Istorija

Klubas įkurtas 2008 m. 2019 m. žaidė aukščiausioje šalies lygoje.
Sobralis

Istorija

1726 m. prie Akarau upės įsikūrė Kaisaros ūkis (Fazenda Caiçara). 1773 m. susikūrė miestelis, o 1841 m. tapo Sobralio miestu. 1882 m. miestą pasiekė geležinkelis, vietovė pradėjo sparčiai augti. 1919 m. Sobralyje buvo atliekami svarbūs saulės užtemimo stebėjimai, kurie buvo susiję su reliatyvumo teorijos patvirtinimu.
Masteikiai

Istorija

Seniau ties Masteikiais upėje būta Raudonės rėvos, 1784 m. prie jos minimas Raudonės viensėdis (Rowdanie). Toje vietoje buvo ir brasta per Nerį.
Raymond Duchamp-Villon

Raimonas Diušanas-Vijonas (Diušampas-Vijonas, pranc. Raymond Duchamp-Villon, 1876–1918) – Prancūzijos XX a. pradžios skulptorius, vienas pirmųjų kubistinės skulptūros atstovų.

Biografija

Raimonas Diušanas-Vijonas (orig. Raimonas Diušanas) gimė 1876 m. lapkričio 5 d. Danvilio komunoje prie Ruano. Vienas jo brolių buvo vėliau vienu iš garsiausių XX a. avangardinių menininkų tapęs Marselis Diušanas. 1894−1898 m. jis mokėsi mediciną Paryžiaus universitete. Dėl ligos jam teko apleisti studijas ir jis nusprendė tapti skulptoriumi. 1902 m. pirmą kartą jo skulptūra buvo eksponuota Nacionalinės dailės draugijos salone. 1903 m. jo skulptūra buvo jame eksponuota antrą kartą ir skulptorius apsigyveno Neji prie Senos netoli Paryžiaus. 1905 m. įvyko R. Diušano-Vijono paroda Rudens salone ir bendra su broliu, tapytoju Žaku Vijonu, Legripo galerijoje. Kartu su broliu R. Diušanas-Vijonas 1907 m. apsigyveno Paryžiaus priemiestyje Piuto. Ankstyvoji R. Diušano-Vijono skulptūra buvo paveikta O. Rodeno, po 1910 m. jis pradėjo kurti supaprastintų formų kubistinius kūrinius. Jis 1907 m. buvo priimtas į Rudens salono vertinimo komisiją ir po 1910 m. daug prisidėjo prie kubizmo skulptorių propagavimo. R. Diušanas-Vijonas eksponavo kartu su kitais avangardistais Paryžiuje ir užsienyje: 1913 m. Arsenalo parodoje Niujorke, S. V. U. Mánes galerijoje Prahoje ir 1914 m. „Audros“ (Der Sturm) galerijoje Berlyne.
Pirmojo pasaulinio karo metu R. Diušanas-Vijonas tarnavo armijos medicinos tarnyboje. Jo dalinys stovėjo Šampanėje, kur 1916 m. skulptorius susirgo vidurių šiltine, nuo kurios mirė 1918 m. spalio 19 d. ligoninėje Kanuose. Garsiausia jo skulptūra minima „Arklys“ (1914).
Anabela

Biografija

Anabela Braz Pires gimė 1976 m. rugsėjo 22 d. Almadoje, Lisabonos regione. Dainuoti profesionaliai pradėjo nuo aštuonerių metų, dalyvaudama įvairiuose vaikų festivaliuose. 1989 metais, būdama 12-kos, laimėjo Grande Noite do Fado konkursą. Tais pačiais metais ji atstovavo Portugalijai UNICEF dainų šventėje Nyderlanduose, kur užėmė antrąją vietą ir pelnė Danny Kaye apdovanojimą už geriausią dainos interpretaciją.
1991 metais dalyvavo Tarptautiniame Sopoto dainų festivalyje, su daina „Brother“ atstovaudama Portugalijai. 1991 ir 1992 metais, atlikėja išleido albumus „Anabela“ ir „Encanto“.
1993 m. Anabela po pergalės Festival RTP da Canção konkurse išrinkta atstovauti Portugalijai 1993 m. Eurovizijoje, kuri vyko Milstrite, Airijoje. Konkurse atlikėja atliko dainą „A cidade (até ser dia)“. Iš kitų šalių gavusi 60 taškų, Anabela užėmė dešimtąją vietą. Eurovizinė daina buvo įtraukta į atlikėjos trečiąjį albumą „A cidade, até ser dia“, kuris išėjo 1993 metais.
Didžiosios Buenos Airės

Didžiosios Buenos Airės (isp. Gran Buenos Aires, GBA) – Argentinos sostinės Buenos Airių metropolinė teritorija. Sudaro Buenos Airių miestas (federalinė apygarda) ir jo priemiesčiai, išsidėstę Buenos Airių provincijoje. Aglomeracija driekiasi į visas puses nuo sostinės, išskyrus į šiaurę, kur ją riboja La Plata. Didžiosios Buenos Airės yra vienas didžiausių pasaulio megalopolių. Čia gyvena 15,35 mln. gyventojų (2016 m.).

Skirstymas

Tiksliai apibrėžti metropolijos riba sudėtinga, todėl teritorija skirstoma į kelis lygmenis.
Ruhnu

Ruhnu (est. Ruhnu, latv. Roņu sala, šved. Runö, liet. Ruonių sala) – Estijai priklausanti sala Rygos įlankoje, Baltijos jūroje. Dešimta pagal dydį šalies sala.

Geografija

Saloje gyvena maždaug 65 gyventojai, teritorija – 11,5 km². Plotis ir ilgis – apie 5,5 ir 3,5 km. Atstumas iki artimiausio gyvenamo Estijos taško – Kihnu salos – 54 km jūra, iki žemyninės Estijos dalies (Pernu) – 96 km, iki artimiausio kranto – Latvijos Kolkos kyšulio – 37 km. Apie trečdalį salos dengia miškai, likusi dalis pritaikyta ganykloms ir žemės ūkiui.

Istorija

Pirmieji žmonės saloje gyveno jau 5 200 m. pr. m. e. Saloje nuo XIII a. gyveno švedai. 1341 m. jiems Kuršo vyskupas suteikė teisę valdyti salą pagal Švedijos įstatymus. Po Pirmojo pasaulinio karo Švedija į salą vis dėlto nepretendavo, nes ji buvo toli nuo pačios Švedijos ir nereikšminga, tad kilo klausimas, ar ji turėtų priklausyti Latvijai, arčiau kurios krantų buvo, ar Estijai (pati sala reikšmės turėjo mažai, tačiau ekonominė zona ir žvejybos teisės aplink ją reiškė daugiau). Sala atiteko Estijai, tačiau iki pat 1945 m. joje faktiškai galiojo vietiniai švedų įstatymai, suteikti salai pagal anksčiau minėtą vyskupo nutarimą. Geriausiais laikais Ruhnu gyveno beveik 400 žmonių. Po Antrojo pasaulinio karo salą kartu su visa Estija okupavo Rusija. Vietinių švedų dalis pabėgo į tėvynę, likusius rusai ištrėmė į Sibirą. Sala buvo priskirta Estijos TSR, taigi į ją buvo atkelta estų, daugiausiai iš kitų salų, ypač Saremos ir Kihnu. Tais laikais joje gyveno daugiau nei 200 žmonių, tačiau XX a. 7-ojo dešimtmečio pab. didelė audra nusiaubė salą, tuomet daugumą jos žmonių Tarybų valdžia iškėlė, liko tik šiek tiek daugiau nei pusšimtis. Nuo to laiko gyventojų skaičius reikšmingai nebekito. Atgavus nepriklausomybę, imta grąžinti turtą ankstesnių šios salos gyventojų švedų palikuonims.
Veinflit Ol Seintsas

Istorija

1087 m. gyvenvietė paminėta Paskutiniojo teismo knygoje. 
1484 m. miestelyje atidaryta Magdalen koledžo mokykla. Mokyklos pastatas išlikęs iki šių dienų ir naudojamas kaip vietos muziejus bei įtrauktas į saugomų objektų registrą. 1899 m. pastatytas miestelio laikrodžio bokštas, kuris taip pat įtrauktas į architektūrinių paminklų sąrašą.

2019 m. potvynis

2019 m. birželį dėl didelio lietaus kiekio upės Stypingo dirbtinis kanalas prasiveržė iš savo vėžių ir užliejo Veinflit Ol Seintso gyvenvietę. Vanduo užliejo virš 100-o namų. Beveik 580 namų buvo evakuoti. Tarp birželio 14 d. ir birželio 16 d. gyvenvietėje fiksuotas 132 mm kritulių kiekis. JK karinės oro pajėgos pristatė 342 tonas smėlio maišų potvyniui sustabdyti. Birželio 19 d. JK aplinkosaugos agentūra atgabeno dvi didžiausias mobilias vandens pompas Europoje padėt kovot su potvynio vandeniu.
Jonas Grigaliūnas (1951)

Biografija

1977 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. VĮ Lazdijų ligoninės gydytojas radiologas.
Tvarka ir teisingumas (liberaldemokratai) Lazdijų rajono skyriaus narys. 2003–2007 m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narys.
Vaikai Kristina, Kęstutis.
Petras Pranciškus Potockis

Biografija

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Lvovo kašteliono Juozapo Potockio (1695–1764) ir Pelagijos Potockos (m. po 1794) ketvirtasis sūnus.
Baro konfederacijos metu Petras Pranciškus Potockis palaikė konfederatus, po sukilimo numalšinimo emigravo į Vokietiją, po to grįžo į tėvynę ir gavo karaliaus atleidimą.
Diplomatinis komisaras Vienoje ir Prešove. 1788 metais Petras Pranciškus Potockis išvažiavo į Stambulą, kur buvo paskirtas ATR pasiuntiniu. Tais pačiais 1788 metais buvo išrinktas nuo Belzo žemės į Ketverių metų seimą (1788–1792). [[Gegužės trečiosios
Konstitucija|1791 m. gegužės 3 d. konstitucijos]] šalininkas.
1790 metais tapo Baltojo erelio ir Švento Stanislovo ordinų kavalieriumi.
1792 metais dalyvavo ATR-Maskvos kare, kur gavo Karūnos armijos generolo-majoro laipsnį. 1788–1792 metais – Karūnos 7-tоjo pėstininkų pulko vadas. Armijoje niekada netarnavo. Buvo Tado Kosciuškos sukilimo dalyvis. Sukilimo metu buvo generolas-majoras. Petras Potockis valdė Liublino ir Voluinės vaivadijas, Kulmo žemę ir Krasnostavo pavietą. Po sukilimo numalšinimo išvažiavo į užsienį, kur palaikė Italijos nepriklausomybės judėjimą Venecijoje, Bolonijoje ir Bazelyje.
1796 metais po Rusijos imperatoriaus Pavelo I amnestijos paskelbimo Kosciuškos sukilimo dalyviams Petras Pranciškus Potockis grįžo į tėvynę. Nuo 1812 metų – Kijevo gubernijos bajorų maršalka.
Jüri Lossmann

Biografija

Losmanas prieš užsiimdamas lengvąja atletika buvo futbolininkas „Merkur“ klube. Buvo sužeistas Pirmajame pasauliniame kare, tačiau atsigavo ir 1916 m. laimėjo maratono bėgimą Taline ir Rusijos čempionatą 5000 m distancijoje. 1923 m. laimėjo tarptautinį bėgimą Geteborge.
Antanas Liuima

Antanas Liuima (1910 m. sausio 28 d. Ažudvariai, Utenos valsčius – 2000 m. liepos 26 d. Roma) – SJ, Lietuvos katalikų teologas, jėzuitas, teologijos daktaras.

Biografija

Gimė ir augo gausioje valstiečių Pranciškos ir Mikalojaus Liuimų šeimoje. Iš aštuonių vaikų trys tapo vienuoliais: Antanas ir Pranas – jėzuitais, Elena (1911–1987) – Seserų Švč. Jėzaus Širdies Tarnaičių kongregacijos narė. A.Liuima 1928 m. pradėjo studijas Kauno kunigų seminarijoje, nuo 1929 m. – jėzuitas. 1931–1934 m. Valkenburge (Olandija) studijavo filosofiją, 1934–1939 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakultete – lietuvių kalbą ir literatūrą bei pedagogiką, 1940–1943 m. Liono katalikų institute – teologiją, 1944–1947 m. Tulūzos katalikų institute – asketinę ir mistinę teologiją. 1942 m. įšventintas kunigu. 1950 m. teologijos daktaras.
1934–1938 m. Jėzuitų gimnazijoje Kaune dėstė lietuvių ir lotynų kalbas. 1947–1949 m. dirbo lietuvių katalikų misijoje Paryžiuje, 1948–1949 m. misijos direktorius. Nuo 1951 m. Grigaliaus universitete Romoje dėstė asketinę ir mistinę teologiją; 1962 m. profesorius, pirmasis profesorius lietuvis universitete. 1959 m. vienas Lietuvos katalikų mokslų akademijos atkūrimo išeivijoje iniciatorių, jos akademikas, 1959–1992 m. centro valdybos pirmininkas. 1989 m. kelis kartus buvo atvykęs į Lietuvą, rūpinosi Lietuvos katalikų mokslų akademijos atkūrimu. 1991 m. vadovavo pirmajam LKMA suvažiavimui Vilniuje. Jo iniciatyva Utenoje atkurta „Saulės“ gimnazija. 1992 m. Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaras.
Parašė straipsnių apie šv. Pranciškų Salezietį, šv. Petrą Kanizijų, asketinę ir mistinę teologiją. Bendradarbiavo laikraštyje „Žvaigždė“, žurnaluose „Laiškai lietuviams“, „Lux Christi“, Lietuvių enciklopedijoje, jėzuitų leidinyje „Archivum Historicum Societalis Iesu“ ir kituose leidiniuose.
Meno istorijos muziejus (Viena)

Meno istorijos muziejus (vok. Kunsthistorisches Museum) – vienas iš didžiausių meno muziejų Europoje, esantis Vienoje, Austrijoje.
Garsiausi muziejaus eksponatai: Piterio Breigelio Vyresniojo paveikslas „Babelio bokštas“ ir Benvenuto Čelinio juvelyrinė Pranciškaus I-ojo druskinė.

Istorija

Muziejus buvo pradėtas planuoti 1857 m. tam, kad viešajai publikai būtų prieinama Habsburgų meno kolekcija. Muziejus buvo pastatytas kartu su Gamtos istorijos muziejumi (vok. Naturhistorisches Museum) 1872–1891 m. pagal architektų Gottfried Semper ir Karl Freiherr von Hasenauer brėžinius (abu muziejai yra vienas priešais kitą).
Pieter Claesz

Piteris Klasas (ol. Pieter Claesz, 1596 ar 1597 m. – 1660 m. sausio 1 (?) d.) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, specializavosi natiurmorto žanre.

Biografija

Piteris Klasas gimė apie 1596 m., tikriausiai Berchemo miestelyje prie Antverpeno (senesniu manymu − Vokietijoje). Būdamas jaunu jis persikėlė į Harlemą, kur 1617 m. vedė. Jis ir Vilemas Klasas Heda buvo vienais reikšmingiausių XVII a. olandų tapytojų, kurie specializavosi natiurmortų žanre. Tapė taip vadinamus „pusryčių stalus“, pažymėtinus paprastų objektų ir šviesos žaismo tarp jų vaizdavimu. Piteris Klasas minimas palaidotas 1660 m. sausio 1 d. Jo sūnus Nikolas Pitersas Berchemas (g. 1620) tapo žymiu ir populiariu olandų XVII a. tapytoju peizažistu.
Verija

Istorija

Verija yra toje vietoje, kur senovėje stovėjo miestas Berėja Beroea (kai kuriuose Biblijos vertimuose vadinama Berea). Bulgarai, makedoniečiai ir serbai miestą vadina Бер (Ber).
1361 m. miestą užkariavo osmanai, kurie jį pavadino Kara Ferye. Graikijos dalimi miestas tapo 1912 m.
Émile Durkheim

Darbo pasidalijimas visuomenėje

Savo disertaciniame darbe „Darbo pasidalijimas visuomenėje“ Durkheimas iškėlė socialinio solidarumo paradigmą, plėtotą per visą vėlesnę karjerą. Jo teigimu sociumo vienybė nėra prievartinės, išorinės jėgos priežastis. Žmones kartu laiko vidiniai saitai. Šiame darbe jis nagrinėjo vidinės socialinio gyvenimo normas, kuriomis kuriamas solidarumas. Durkheimo teigimu, darbinė specializacija yra didesnio solidarumo priežastis. Darbo pasidalijimo nulemtą solidarumą jis pavadino organiniu solidarumu, o nepasiskirsčiusioje visuomenėje, kurioje saitai tarp individų apsiriboja giminystės ryšiais, dominuojantį – „mechaniniu solidarumu“.

Elementariosios religinio gyvenimo formos

Šiame antropologiniame veikale išanalizavo Australijos aborigenų ir Šiaurės Amerikos indėnų giminystės sistemas, toteminius tikėjimus ir ritualus. Tai jam padėjo prieiti išvados, kad žmonės suvokia pasaulį per socialiai išmoktas (ir sukurtas) klasifikacines sistemas. Visos klasifikacijos yra binarinės.
Jungfolkas

Jungfolkas (vok. Deutsches Jungvolk) – nacionalsocialistinė Vokietijos vaikų organizacija, jungusi 10-14 m. vaikus, Hitlerjugendo padalinys.

Istorija

Pagal 1936 m. gruodžio 1 d. įstatymą Vokietijoje buvo paskelbta 1927 m. gimusių vaikų šaukimas jungtis į Jungfolką.
Pagal įstatymą stojimas į Jungfolką buvo savanoriškas. Organizacijos nariai buvo auklėjami nacionalsocializmo dvasia, kad iš mažens išsiugdytų nacionalsocialistinį požiūrį į arijų idealus. Buvo visokeriopai pabrėžiama būtinybė būti ištikimais Hitleriui ir jo režimui, buvo propaguojamas fizinis pasirengimas, gyvybingumas ir militarizmas. Organizacijos ideologai manė, kad vaikų mokymas būti kietiems išlaisvins juos iš trūkumų. Jungfolko nariai buvo auklėjami antisemitizmo dvasia.
Liciškėnai

Istorija

Iki 1954 m. buvo Liciškėnų apylinkės centras. Seniau veikė kultūros namai.
Kresty

Kresty (rus. Кресты) – kalėjimas Rusijoje, Sankt Peterburgo Arsenalo krantinėje. Vienas didžiausių ir žinomiausių Rusijos kalėjimų, užima 4,5 ha teritoriją. Šiuo metu jame veikia tardymo izoliatorius.

Istorija

Veikia nuo 1892 m. Iki 1868 m. toje vietoje veikė „Vyno miestelis“. Kai kalinių nebesutalpino Petropavlovsko tvirtovė, pagal architekto V. Lvovo projektą vyno rūsių statiniai buvo pritaikyti trumpalaikio kalinių laikymo centrui. 1884 m. pagal architekto A. Tomiško projektą teritorijoje pastatytas naujas kalėjimas. Dviejuose 5 aukštų kryžiaus formos (iš čia kilo ir jo pavadinimas, rus. kryžius – Крест) korpusuose yra 960 kamerų, galinčių sutalpinti 1150 kalinių. Tačiau visada jų kalėjime buvo gerokai daugiau.
Iki 1905 m. čia buvo laikomi tiek kriminaliniai nusikaltėliai, tiek politiniai kaliniai. Po 1905 m. revoliucijos kalėjime ėmė vyrauti politiniai kaliniai. Po 1917 m. Spalio perversmo Kresty kalėjime kalinti sovietinės valdžios priešininkai, nuo 3 dešimtmečio pabaigos – ir prasidėjusių masinių represijų aukos. Nuo 1964 m. tardymo izoliatorius, turi ir muziejų . 2006 m. priimtas sprendimas kalėjimą iškelti, o pastatus parduoti. Nuo 2007 m. naujasis kalėjimas pradėtas statyti priemiestiniame Kolpine.

Žymiausi kaliniai

Kalėjime kalėjo lietuvių knygnešiai, 1916 m. – poetas Julius Janonis.
Rusijos politiniai veikėjai: Aleksandras Kerenskis, Petras Miliukovas, Levas Trockis, Anatolijus Lunačiarskis, Levas Kamenevas, būsimasis maršalas Konstantinas Rokosovskis, istorikas Levas Gumiliovas, aktorius Georgijus Žžonovas, poetas Nikolajus Zabolockis ir kiti.