google/wiki40b huggingface dataset:
Kalniečiai

Istorija

XIX a. viduryje nutiesus plentą Kaunas-Ukmergė, abipus jo buvo pradėti statyti gyvenamieji pastatai, vietovė vadinta Kalnytė. XX a. pradžioje pastatytas VII Kauno fortas.
1954 m. įkurta biblioteka, vėliau darželis-mokykla, 3 lopšeliai-darželiai, silpnaregių mokykla internatas, vaikų globos namai, neprigirdinčiųjų internatinė mokykla. 
1980 m. pastatytas prekybos centras „Vitebskas“ (architektai V. Juršys, V. Paipalas; dabartinis IKI), 1986 m. – „Kalniečiai“ (architektas E. Miliūnas).

Architektūra

Vyrauja vadinamosios Kauno serijos 5, 9 ir 12 aukštų surenkamieji stambiaplokščiai gyvenamieji namai. Reikšmingiausia tuometinė naujovė – kompozicinis namų sutelkimas aplink pėsčiųjų gatves – kiemus. Jos veda į prekyvietes, autobusų ir troleibusų stoteles, mokyklas, vaikų darželius. Namai kiemo fasadais priartinti vienas prie kito. Savitų bruožų Kalniečiams suteikia namų numeracija ir gatvių pavadinimų užrašai: namų numeriai dideli (3×4 m), kiekvienoje gatvėje skirtingos spalvos.
Pagal tipinius projektus pastatytos 3 vidurinės mokyklos, 7 vaikų lopšeliai ir darželiai, pagal individualų projektą pastatytas prekybos centras „Vitebskas“ (1980 m., architektai V. Juršys, V. Paipalas), parduotuvė „Šiaurinė“, vienas didžiausių tuo metu prekybos centrų Baltijos šalyse „Kalniečiai“ (1981–1988 m., architektas E. Miliūnas). 1984 m. rajono centro vietai pabrėžti, jo erdvinei ir tūrinei struktūrai paįvairinti prie „Vitebsko“ prekybos centro pagal individualų projektą pastatyti trys 16 aukštų 90 butų gyvenamieji namai (architektas E. Andrašius). 1985 m. įrengta 5 ha aikštė su skveru, baseinu ir naktį apšviečiamais fontanais (architektas V. Juozaitis).
1983 m. Kalniečių gyvenamojo rajono kūrėjams paskirta TSRS Ministrų Tarybos premija už geriausią projektą ir jo įgyvendinimą.
Bernardinės

Bernardinės, Šv. Pranciškaus Asyžiečio trečiojo reguliariojo ordino seserų (bernardinių) vienuolija (lot. Moniales Tertii Ordinis Regularis Sancti Francisci Assisiensis - Bernardinae, OSF-B) – katalikių moterų ordinas, pranciškonų ordino šaka.
Popiežiaus teisių ordinas, jas 1395 m. patvirtino popiežius Bonifacas IX. Laikosi Šv. Pranciškaus trečiojo ordino (tretininkų) regulos. Dėvi rudą abitą, sujuostą balta virvele, škaplierius, baltą bindą (juostelę) ir antkrūtinį, juodą nuometą (novicijos – baltą). Prie virvelės segi pranciškonų septynių paslapčių rožinį. Bernardinės duodavo klusnumo ir skaistybės įžadus, neturėjo bažnyčių, nesilaikė griežtos klauzūros.

Istorija

Belgijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje bernardinėmis buvo vadinamos ir cistersės. Lenkijoje ir Lietuvoje bernardinės veikė kaip savarankiški vienuolynai, kurie įsikūrė prie mažesniųjų brolių bernardinų, (iš čia kilo ir jų pavadinimas) vienuolynų.
LDK bernardinių vienuolynų buvo Vilniuje (2 vienuolynai), Kaune, Gardine, Minske ir Slanime.
Apie 1468 m. bernardinės įsikūrė Kaune. 1625–1634 m. A. Masalskio lėšomis pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. Bernardinės siuvo liturginius rūbus, mokė miestiečių bei bajorų dukteris.
1495 m. bernardinės įsikūrė Vilniuje, Užupyje. Reformuotos tretininkų regulos vienuolėms 1594 m. pastatyta Šv. Mykolo bažnyčia, 1627 m. L. Sapiegos lėšomis – vienuolynas.
Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje 1566 m. popiežius Pijus V įvedė bernardinių klauzūrą ir iškilmingus įžadus.

Po 1863 m. sukilimo Rusijos valdžia vienuolynus ėmė uždarinėti. Vilniuje ordino veikla atkurta 1921–1949 m.

Veikla

Bernardinės globojo ir mokė mergaites, apie 50 jų nuolat išlaikė. Ordinas turėjo noviciatą, novicijos dirbo vaikų darželyje, pradžios mokykloje, turėjo audyklą. Sovietinės okupacijos metais nuo 1949 m. bernardinės veikė pogrindyje. 1989 m. buvo 22 bernardinės. Jos kepė kalėdaičius ir komunikantus Vilniaus miesto ir krašto parapijoms. Siuvo neturtingoms šeimoms, siuvinėjo liturginius drabužius. Katekizavo vaikus, lankė mirštančiuosius. 1966–1989 m. bernardinės aprūpindavo liturginiais reikmenimis bažnyčias Ukrainoje, Baltarusijoje, Kazachstane.
1995 m. ordinas atgaivino veiklą ir bendrą gyvenimą, įsikūrė Rudaminoje prie Vilniaus. Laikosi naujai suredaguotos ir popiežiaus Jono Pauliaus II patvirtintos regulos ir konstitucijos – nuolatinis Dievo garbinimas, kentėjimų apaštalavimas. Vienuolija kontempliatyvi. Yra 12 amžinųjų ir 3 laikinųjų įžadų seserys (2001 m.).
Šiuo metu Lietuvoje gyvena 8 amžinųjų įžadų seserys bernardinės (2011 m.).
Kęstutis Kviecinskas

Biografija

1971 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius – ekonomistas. 1995–2000 m. Alytaus rajono savivaldybės administratorius. 2000 m. TŪB „Kaliforma“ inžinierius – konstruktorius.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. 1995 m. ir 1997 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Orientavimosi sporto klubo „Dainava“ narys. Sutuoktinė Nijolė, vaikai Nerijus, Nijolė.
Pranciškus Porutis

Biografija

1941-1956 m. gyveno tremtyje Altajaus krašte ir Jakutijoje, Turuchtos kaime ant Lenos kranto. 1950 m. baigė Jakutsko dailės technikumą. Nuo 1950 m. dailės mokytojas Muchtujos vidurinėje mokykloje, Jakutijoje, 1956-1965 m. Raseinių vidurinėje mokykloje, Kaune. 1965-1985 m. M.K.Čiurlionio dailės muziejaus mokslo bendradarbis.  Kartu su lietuvių dailės klasiku Antanu Žmuidzinavičiumi sutvarkė ir atvėrė visuomenei A. Žmuidzinavičiaus memorialinį dailės muziejų, parengė pirmąją Velnių muziejaus ekspoziciją.
Nuo 1961 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba

Nuo 1947 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Latvija, Rusija, Jakutija, Brazilija ir kt), surengė per 40 personalinių parodų. Nutapė teminių kompozicijų „Prie marių“ (1972 m.), „Prieš startą“ (1975 m.), peizažų „Seni laivai“ (1982 m.), „M.K.Čiurlionio keliais“ (1984 m.), natiurmortų, daug akvarelių, ciklus „Vilniaus apylinkės“ (1965-1966 m.), „Kauno senamiestis“ (1972 m.) ir kt.
Harijai

Harijai (lot. Harii) – senovės germanų gentis, minima romėnų istoriko Tacito veikale „Germanija“. Tacitas juos priskiria svebų grupei lugijams, kurie gyvena Vyslos baseine. Rašo, kad jie žvėriški, žiaurūs iš prigimties, labai stiprūs ir klastingi. Naudoja juodus skydus, išsidažo kūnus ir rengia kautynes tamsiomis naktimis, Tacitas harijų kariauną lygina su laidotuvių eisena ir sako, kad ši priešams sukelia didelį siaubą. Harijai siejami su skandinavų mitologijos laukine medžiokle bei einherijais.
Eugenijus Manstavičius

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1969 m. VU Matematikos ir informatikos fakulteto dėstytojas, nuo 1980 m. docentas, 1992–2005 m. Tikimybių teorijos ir skaičių teorijos katedros vedėjas; nuo 1995 m. profesorius. 1989–1990 m. dėstė Paderborno ir kituose užsienio universitetuose. 1994 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.  1996–1999 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 2004 m Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, nuo 2011 tikrasis narys. Nuo 2006 m. dar Matematikos ir informatikos instituto vyr. mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla

Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys: tikimybinė skaičių teorija ir tikimybių teorija, tikimybinė kombinatorika, jos tyrimų pradininkas Lietuvoje. Ištyrė multiplikatyviųjų aritmetinių funkcijų vidurkių asimptotikas, aritmetinių funkcijų asimptotinius skirstinius, sukūrė atsitiktinių procesų su nepriklausomais prieaugiais aritmetinių ir kombinatorinių modelių. Nagrinėja atsitiktines kombinatorines struktūras. 1993 m. dirbo mokslinį darbą Bordo I universitete, 1995 m. – Vitvatersrando universitete Johanesburge, 1989–1990 m. Paderborno universitete ir kituose mokslo centruose, 1999–2000 m. dalyvavo atliekant JAV nacionalinės mokslinių tyrimų tarybos (NRC) „Twinning“ programos projekto darbus. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.
Iziaslavas Jaroslavičius

Biografija

Vyriausiasis Jaroslavo Išmintingojo sūnus.

Valdymas

Ilgai kovojo su broliais Sviatoslavu ir Vsevolodu, norinčiais paveržti iš jo sostą. 1068 ir 1073 m. nuverstas, bet padedamas Lenkijos karaliaus Boleslovo II Drąsiojo įstengė sostą susigrąžinti (1069 ir 1077). Žuvo kovodamas su brolėnu Olegu. Dalyvavo sudarant Rusų Tiesos antrąją dalį (vad. Jaroslavičių tiesa).Iziaslavui valdant Kijevo Rusia pradėjo skilti į dalines kunigaikštystes.
Sitnica

Istorija

XIV a., valdant karaliui Milutinui, buvo iškastas kanalas, jungiantis Sazlijos tvenkinį ir Nerodimkos upę. Tai paskatino dirbtinės bifurkacijos susikūrimą, kadangi Nerodimka pietuose įteka į Lepanacą, taip priklausydama Egėjo jūros baseinui, o Sitnica šiaurėje – į Ibarą ir priklauso Juodosios jūros baseinui. Po Antrojo pasaulinio karo kanalas vėl buvo užkastas.
Ernestas Galvanauskas

Biografija

1902 m. baigė Mintaujos gimnaziją, 1902–1904 m. ir 1906–1908 m. studijavo Peterburgo kalnakasybos institute. 1912 m. Belgijoje įsigijo kalnų inžinieriaus specialybę, 1913 m. ten pat – elektros inžinieriaus diplomą.
1905 m. dalyvavo revoliuciniuose įvykiuose Lietuvoje, Lietuvos valstiečių sąjungos steigėjas. Dalyvavo Didžiajame Vilniaus Seime. 1906 m. gyveno Suomijoje. Bendradarbiavo „Lietuvos ūkininke“, „Vilniaus žiniose“ ir kt. leidiniuose. 1910 m. drauge su kitai lietuviais organizavo informacijos biurą Paryžiuje.
1919 m. paskirtas Lietuvos vyriausybės delegacijos Taikos konferencijoje Paryžiuje nariu. Nuo 1919 m. spalio mėn. iki 1920 m. birželio mėn. – Lietuvos Ministras Pirmininkas, kartu – finansų, prekybos ir pramonės ministras; ministro pareigose iki 1922 m. 1921 m. atstovavo Lietuvai Tautų Sąjungoje. Jo politinio ir diplomatinio talento dėka Lietuvos valstybei pavyko įsitvirtinti tarp kitų Europos valstybių.
Nuo 1922 m. vasario mėn. iki 1924 m. birželio mėn. – vėl Ministras Pirmininkas ir užsienio reikalų ministras. E. Galvanausko ryžto dėka jo vadovaujamas Ministrų kabinetas nutarė 1922 m. vasario 16 d. Kaune atidaryti Lietuvos universitetą.
Vienas iš 1923 m. Klaipėdos sukilimo svarbiausių organizatorių ir rėmėjų, jo vadovaujama Lietuvos vyriausybė parengė krašto prijungimo prie Lietuvos dirvą viduje ir tarptautinėje plotmėje. Atstovavo Lietuvai 1923 m. kovo 24 d. Paryžiuje prasidėjusiose derybose dėl Klaipėdos krašto konvencijos. 1924–1927 m. Lietuvos atstovas Londone. Po valstybės perversmo pasitraukęs iš šių pareigų, atvyko į Klaipėdą ir atsidėjo visuomeninei bei švietimo veiklai.
1927–1928 m. Klaipėdos uosto valdybos pirmininkas, Klaipėdos mokytojų draugijos pirmininkas, 1934–1939 m. – jo pastangomis įkurto Prekybos instituto rektorius. Jo rūpesčiu pertvarkyta Klaipėdos medžio pramonė, įkurta Statybos bendrovė aprūpinti butais lietuvių darbininkus. Įkūrė Klaipėdos amatų mokyklą. Buvo „Ryto“ spaustuvės ir leidyklos valdybos narys, pirmasis Klaipėdos dienraščio „Vakarai“ redaktorius. 
1939–1940 m. Lietuvos finansų ministras. Bolševikams okupavus Lietuvą, įėjo į „Liaudies vyriausybę“. Perpratęs bolševikų užmačias, pabėgo į Klaipėdą. 1941 m. nacių ištremtas į Reicho gilumą.
1946 m. pabaigoje Vokietijoje ėmė vadovauti VLIK’o Vykdomajai tarybai. 1947 m. išvyko į Madagaskarą. Čia įsteigė prekybos ir pramonės kursus, juose dėstė, vertėsi amatais. 1963 m. apsigyveno Prancūzijoje.
Kočabamba

Istorija

Kočabambos slėnyje nuo seno gyveno vietiniai indėnai. Čia vyravo Tihuanako, Omerekės, Mochokojos, Tupurajos, inkų kultūros. 1542 m. regione pradėjo kurtis ispanai. Miestas oficialiai įkurtas Villa de Oropesa pavadinimu 1571 m. Gyvavo kaip žemdirbystės centras, aprūpinantis kaimyninius kasyklų miestus.

Turizmas

Kočabamba – svarbus Bolivijos turistinis centras. Čia yra didžiausias Pietų Amerikoje atviras turgus La Cancha. Ant San Pedro kalvos stovi 33 m aukščio Cristo de la Concordia Kristaus statula. Kiti lankytini objektai: eklektinio stiliaus Palacio Portales dvaras, Mariscal Santa Cruz parkas, keletas katalikų bažnyčių. Netolimame Vilja Tunario miestelyje yra Inti Wara Yassi gamtos draugija.
Antanas Mockus Šivickas

Biografija

Antanas Mockus yra lietuvių imigrantų Nijolės ir Alfonso, atvykusių į Kolumbiją po Antrojo pasaulinio karo, sūnus. 1969 m. su pagyrimu baigė prancūzišką mokyklą Liceo Francés Louis Pasteur de Bogotá. Gavęs stipendiją nuo 1969 m. rugsėjo iki 1979 m. studijavo matematiką Dižone, Prancūzijoje ir Kolumbijos nacionaliniame universitete. 1974 m. buvo atvykęs į Lietuvą, Vilnių. 1988 m. tapo filosofijos magistru tame pačiame Kolumbijos nacionaliniame universitete, kur buvo tapęs topologijos profesoriumi.
2006 m. vasarį dalyvavo Kolumbijos prezidento rinkimuose remiamas „Indėnų judėjimo“, bet liko ketvirtas.
2006 m. viešėjo Lietuvoje.
2016 m. taip pat viešėjo Lietuvoje. 2016.08.10-11 kartu su mama lankėsi Anykščiuose.

2010 m. Kolumbijos prezidento rinkimai

2010 m. dalyvavo Kolumbijos prezidento rinkimuose kaip Žaliųjų partijos kandidatas. Jam pavyko patekti į antrą turą, tačiau surinkęs 27,52% balsų pralaimėjo varžovui Chuanui Manueliui Santosui. 
Rinkimų kampanijos nuotraukos:
Farno salos

Farno salos (angl. Farne Islands) – salų grupė netoli Nortamberlando grafystės pakarantės, Anglijoje. Čia yra 15 – 20 ar net daugiau salų, kuriose vyksta potvyniai ir atoslūgiai. Salos yra apie 2,5–7,5 km nuo valstybės, padalytos į dvi grupes: Vidinę ir Išorinę. Svarbiausios salos Vidinėje grupėje yra Vidinis Farnas, Knoko Rifas, Rytų bei Vakarų Videopensas ir Megstaunas; svarbiausios salos Išorinėje grupėje yra Steiplo sala, Braunsmanas, Šiaurės ir Pietų Veimsas, Didysis Harkaras ir Longstaunas.

Grace Darling

Viena iš mėgstamų Farno salų atrakcijų yra istorija apie Grace Darling ir Forfaršyro sudužimą. Grace Darling buvo Longstauno švyturio sargo Viljamo Darlingo dukra. Grace ir jos tėvas, 1838 m. rugsėjo 7 dieną kai merginai buvo vos 22 – eji metai, išgelbėjo devynis žmones, nors jiems labai trukdė stiprus vėjas ir tirštas rūkas, iš skęstančio Forfaršyro, kuris užplaukė ant Harkerio uolos. Istorija sulaukė nepaprasto visos Britanijos dėmesio ir Grace Darling tapo heroje, kuri įėjo į britų liaudies istoriją.
Archigram

Archigram – avangardinė, architektūrinė grupė, susikūrusi 1960 m. Grupės susikūrimas sietinas su Londono Architektūros Asociacija, kurioje mokėsi pagrindiniai grupės nariai – Peter Cook, Warren Chalk, Ron Herron, Dennis Crompton ir Michael Webb. Grupės projektai buvo paremti, tuo metu radikaliomis, futurizmo, antiheroizmo ir prokonsiumerizmo idėjomis. Architektūrinė, urbanistinė ir gyvenimo būdo vizija buvo piešiama, kaip technologijomis paremta nauja realybė. 1961 m. idėjų platinimui, grupė išleido bukletą Archigram I. Pastarasis mirgėjęs, didžiajai britų visuomenei, naujomis sąvokomis, kaip 'high tech', 'light weight', 'infra - structural', demonstravo, hipotetinius, modulinių technologijų eksperimentus, naują požiūrį į mobilumą ir visų naujovių centre esantį masinį vartotoją.
Archigram darbai, sėmęsi inspiracijų iš tokių kūrėjų, kaip Antonio Sant'Elia ir Buckminster Fuller, tapo atspirties tašku daugeliui vėlesnės kartos architektų – Gianfranco Franchini, Future Systems ir Richard Rogers su Renzo Piano, 1971 m. laimėjusių Centre Georges Pompidou konkursą.
Jonėnų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Didžiokų piliakalnis 12 kmMalkėsto piliakalnis 23 kmPavandenės piliakalnis 14 km
Bendžiukų piliakalnis 7 kmLaužiškio piliakalnis 25 kmBaluošos piliakalnis 2,5 kmGaukeliškių piliakalnis 8 kmSužionių piliakalnis 5 kmDanilavos piliakalnis 7 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Virgilijus Leketas

Biografija

1979 m. baigė Kaišiadorių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1985 m. baigė Kauno medicinos institutą, įgijo gydytojo specialybę.
1985–1987 m. Kauno medicinos instituto traumatologijos ir ortopedijos katedros klinikinis ordinatorius. Nuo 1987 m. Alytaus apskrities S. Kudirkos ligoninės traumatologas ortopedas, nuo 2002 m. chirurgijos ir traumatologijos ortopedijos tarnybos vadovas.
Nuo 2002 m. Lietuvos krikščionių demokratų narys, Alytaus skyriaus valdybos narys. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2003–2007 m. Etikos, procedūrų bei ryšių su visuomene ir kitomis savivaldybėmis komiteto pirmininkas.
Alytaus Lions klubo, muzikos ansamblio „Alytaus retro“ narys. Žmona Jūratė, vaikai Marijus, Mantas.
Kraitkubilis

Kraitkubilis (dar kraičkubilis, vožtuvis) – medinis kubilas su dangčiu kraitiniams drabužiams, audiniams laikyti. Buvo gaminamas iš eglės medienos šulų, kuriuos keliomis eilėms aplenkdavo lazdyno lankais.
XIX a. pr. kraitkubilis buvo naudojamas visoje Lietuvoje. Žemaitijoje ir Užnemunėje iš apyvartos išėjo XIX a. pab., ilgiausiai naudotas rytų Dzūkijoje – iki XX a. Vėliau kraitkubilius išstūmė skrynios ir kuparai, jie imti naudoti miltų, grūdų laikymui.
Bulakavo dvaras

Istorija

Dvaras paminėtas dar XVI a., kai priklausė Bulhakams, nuo kurių pavardės kilo vietos pavadinimas. Klasicistinius rūmus XIX a. pabaigoje pastatė Karengos. 1960 m. rūmai iš esmės remontuoti ir pakeisti, kiek geriau išsilaikė tik klėtis.
Konstantinas Norkus

Biografija

Mokėsi Kalvarijos dviklasėje mokykloje, nuo 1910 m. – Maskvoje buhalterijos ir komercijos kursuose, vėliau Šaniavskio universitete studijavo politinę ekonomiją ir žurnalistiką.
1915 m. išvyko į JAV. 1917 m. dirbo laikraščio „Naujienos“ redakcijoje, leidinio „Lietuva“ vyriausiojo redaktoriaus padėjėjas, 1918 m. savaitraščio „Ateitis“, 1918–1920 m. savaitraščio „Sandara“ redaktorius. 1928 m. išvyko į Argentiną. 1928–1973 m. redagavo laikraščius „Argentinos naujienos“, „Argentinos lietuvių balsas“, „Laikas“. Argentinoje buvo Argentinos lietuvių organizacijų bei spaudos tarybos valdybos pirmininkas.
Jacob van Ruisdael

Jakobas van Reisdalis (ol. Jacob van Ruisdael ar Ruysdael, 1628(29) m. Harlemas, Nyderlandai – 1682 m. kovo 14 d., palaidotas Harleme) – vienas žymiausių XVII a. Nyderlandų baroko epochos tapytojų−peizažistų. Lietuvos dailės muziejaus rinkiniuose yra jo paveikslas „Krioklys“ (nuolatinėje ekspozicijoje Radvilų rūmuose).

Biografija

Jakobas Isaksonas van Reisdalis gimė 1628 arba 1629 m. Harlemo mieste menininkų šeimoje. Jo tėvas Izakas buvo tapytojas ir paveikslų rėmintojas. Jakobas tikriausiai gimė iš antrosios jo santuokos su Maycken Cornelisdr. Pirmuosius mokslus Jakobas tikriausiai išėjo pas dėdę, peizažistą Salomoną van Reisdalį. 1646 m. datuojami pirmieji Van Reisdalio darbai. Po to jis keliavo po Nyderlandus ir Vokietiją. 1648 m. tapo Harlemo dailininkų gildijos nariu. Po 1650 m. Reisdalis keliavo į Vestfaliją su Nicolaes Berchem (1620–1683), kuris minimas geru jo draugu. Apie 1656 m. jis apsistojo Amsterdame. 1657 m. Reisdalis dokumentuotas priimtas į menonitų religinę bendruomenę. 1659 m. jam buvo suteiktos Amsterdamo piliečio teisės. Van Reisdalis Amsterdame sukūrė seriją Norvegijos peizažų su kriokliais. Įkvėpimo sėmėsi iš Alarto van Everdingeno paveikslų, kuris pabuvojo Skandinavijoje.
Gyvenimo pabaigoje, apie 1676 m. Van Reisdalis įgijo medicinos daktaro laipsnį Prancūzijos Kano mieste. Šis faktas nėra užtikrintai patvirtintas, bet labai tikėtinas. Spėjama, kad Van Reisdalis uždirbdavo nemažai iš gydytojo amato. Dailininkas palaidotas 1682 m. kovo 14 d. Šv. Onos kapinėse gimtajame Harleme. Gali būti, kad mirė Amsterdame, kur minimas paskutinį kartą. Jakobas van Reisdalis dažnai vertinamas reikšmingiausiu XVII a. Nyderlandų dailės peizažistu. Jo darbai pažymėtini didingais debesų ir medžių vaizdais. Viso Jakobas van Reisdalis paliko apie 700 paveikslų ir 100 piešinių. Gyvenimo metu dar kūrė ofortus. Jo mokiniu buvo Meindertas Hobema. Reisdalis įtakojo Jan van Kessel (vyresniojo) kūrybą.
Ausanas

Geografija

Ausano kultūrinis ir politinis centras buvo kalnuotose vietovėse ties vadi Markha, kur koncentravosi pagrindiniai miestai, tarp jų ir Hagar Yahirr (dabar išlikusi tik kalva). Didžiausio klestėjimo laikais Ausanas kontroliavo daugumą Jemeno pietinio pajūrio miestų, įskaitant ir Adeną.

Istorija

Kaip ir kitos Senovės Jemeno tautos, Ausanas konsolidavo valdžią tikriausiai I tūkst. pr. m. e. pradžioje. Tuo metu tai buvo viena stipriausių Pietinės Arabijos valstybių, kontroliavusi svarbiausius jūrinius uostus pietinėje pakrantėje, tarp kurių didžiausias buvo Adenas. Tuo metu Ausanas jau kontroliavo pelningus smilkalų prekybos kelius ir konkuravo su Hadramautu rytuose ir Saaba toliau šiaurėje. Jo sostinė buvo vienas didžiausių Senovės Jemeno miestų. Ausano pirkliai buvo vieni pirmųjų Senovės Jemene, kurie kūrė savo kolonijas Afrikos pakrantėje, t. y. dab. Etiopijos teritorijoje.
Augant Ausano galybei ir stiprėjant konkurencijai, VII a. pr. m. e. Saaba pradėjo karą prieš Ausaną, gaudama gretimų valstybų – Katabano ir Hadramauto paramą. Ausanui pralaimėjus karą, Adenas atiteko Saabai, ir valstybė prarado ekonominės galios svertą. Vėliau Ausanas nebesivystė kaip atskira valstybė, o buvo kultūriškai ir politiškai absorbuotas šiaurinio kaimyno Katabano. Dėl to regionas vėliau nebeatskiriamas nuo Katabano.
Uršulietės

Istorija

Regula buvo išspausdinta tik po steigėjos mirties. Kongregacijos pirmosios narės dėvėjo tokius pat drabužius, kaip eilinės kaimo merginos. Pradžioje uršulietės nepriklausė vienuolėms, nors jos save buvo pašventusios dievui. Vietoje vienuolių įžadų jos iškilmingai pasižadėdavo gyventi skurde ir išmintyje. Jų veikla susidomėjo kardinolas Carlo Borromeo, kuris padėjo jų veiklai išplisti Apeninuose. Jis įtakojo uršuliečių įstatų pakeitimą pagal Šv. Augustino, augustinų vienuolių ordino globėjo, taisykles. Įstatus 1572 m. patvirtino popiežius Grigalius XIII, ir uršulietės tapo vienuolių ordinu. Pagrindine jo veikla liko katalikiškas švietimas.
XVII–XVIII a. ordinas veiklą plėtojo Italijoje ir Prancūzijoje. Prancūzų uršulietės organizavo misiją tarp Kvebeko indėnų. Iki Didžiosios Prancūzijos revoliucijos uršulietėms Prancūzijoje priklausė 250 vienuolynų (iš jų Paryžiuje – 14) ir 10 tūkst. vienuolių. Revoliucijos metais ordino veikla Prancūzijoje buvo nutraukta, vienuolynai uždaryti. 32 vienuolės buvo nubaustos mirtimi giljotinoje (vėliau visos beatifikuotos). Ordinas atsikūrė prie Napoleono, tačiau nebe taip plačiai, kaip anksčiau. XIX–XX a. ordinas smarkiai plito Šiaurės Amerikoje. JAV ir Kanadoje atsidarė koledžai ir akademijos, priklausančios uršulietėms.
1900 m. ordinas reorganizuotas į kongregaciją „Šv. Uršulės ordino Romos sąjunga“.
2009 m. buvo 2074 uršuliečių vienuolės ir 241 vienuolynas.
Eimantas Skrabulis

Biografija

1984 – 1991 m. Lietuvos lengvosios atletikos rinktinės narys, 17 kartų šalies sprinto čempionas, daugkartinis rekordininkas 60 m ir 100 m bėgimo rungtyse. Sporto meistras (1985 m.), tarptautinės klasės sporto meistras (1989 m.).
1990 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate tapo nacionaliniu 100 m ir 200 m bėgimo čempionu.
1999 – 2000 m. Lietuvos lengvosios atletikos federacijos viceprezidentas, nuo 2000 m. gruodžio 15 d. iki šiol LLAF prezidentas. Nuo 2009 metų Lietuvos tautinio olimpinio komiteto vykdomojo komiteto narys. 2004 – 2008 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos tarybos narys. VŠĮ "Tarptautinis maratonas" steigėjas. Europos lengvosios atletikos jaunimo čempionato (2005 m.) ir Europos iki 23 metų čempionato (2009 m.) organizacinių komitetų vicepirmininkas. Už nuopelnus Lietuvos sportui 2004 m. apdovanotas olimpine žvaigžde, 2005 m. – Sporto garbės Komandoro ženklu.
2001 m. inicijavo ir finansavo knygos "Lietuvos lengvoji atletika. XX amžius (1918 - 2000 m.)", o 2009 m. fotografijų albumo "Lietuvos lengvoji atletika 1921-2008" leidimą. Asmeniškai ir per vadovaujamas firmas didžiausias LLAF rėmėjas nuo 2000 metų. Žurnalo "Lengvoji atletika" redaktorius ir rėmėjas. Vardinių stipendijų LKKA studentams steigėjas.
2010 m. tapo Lietuvos kūno kultūros akademijos garbės daktaru.
Vokietijos bendrovės Cosma Holding GmbH valdytojas.
Bydermansdorfas

Istorija

Pirmosios gyvenvietės šioje vietoje buvo jau apie 7000 m. pr. m. e., iš maždaug 5000 m. pr. m. e. randami archeologiniai gyvenviečių įrodymai. Senovės Romos laikotarpiu Bydermansdorfas priklausė Vindobonos apskričiai. 
Vietovė pirmą kartą minima 1170-80 m. 1275 m. minimas Pidermannsdorff.
Port Harkortas

Istorija

Miestas – Rivers valstijos sostinė, įkurtas 1913 m. kaip uostas, per kurį buvo eksportuojama anglis. Apie 1920 m. tapo antruoju pagal dydį Nigerijos uostu. Miestas labai išsiplėtė, 1956 m. Nigerio rytinėje deltoje atradus naftos telkinius ir pradėjus per Port Harkortą eksportuoti naftą.
Mansaniljas (Meksika)

Istorija

Jau XVI a. ispanai dabartinio Mansaniljo apylinkėse buvo įsiteigę uostus. Šiuolaikinis uostas pastatytas 1825 m. ir pavadintas pagal čia gausiai augusius Hippomane mancinella (isp. manzanillo) medžius. 1873 m. Mansaniljui suteiktas miesto statusas. 1889 m. miestą pasiekė geležinkelis.