google/wiki40b huggingface dataset:
Gobinis rudasis lokys

Biologija

Pagal negausius stebėjimus, gobinis lokys yra smulkesnis už kitus ruduosius lokius. Kūnas apie 1,5 m ilgio, sveria 90-120 kg. Jo kailis gelsvarudis ar raudonrudis. Kojos ilgesnės negu kitų lokių. Greitai bėgioja, vikriai lipa į kalnų šlaitus. Labai atsargus, todėl sunkiai aptinkamas.
Gobio lokiai visaėdžiai, bet dažnai minta šaknimis (ypač mėgsta rabarbarų, kurie dažni šiuose kalnuose, šaknis), išrausia skruzdėlynus. Dažniausiai maisto ieško oazėse, kur augalijos įvairovė didžiausia.

Lokės atsiveda vieną lokiuką.

Paplitimas

Porūšis įtrauktas į Mongolijos Raudonąją knygą kaip labai retas. Gali būti, kad tai nykstantis porūšis, nes jo gausumas labai mažas, todėl jis lengvai pažeidžiamas. Dž. Šaleris paskaičiavo, kad populiaciją sudaro tik apie 30 individų. Gobinių lokių išsaugojimui ketinama Gobio rezervate sukurti visiškos ramybės zonas, kur bus draudžiama įvažiuoti automobiliams.
Gobiniai lokiai gyvena Cagaan-Bogd-Uulo kalnų masyve (tai labiausiai į rytus nutolusi Tian Šanio kalnų atšaka). Arealo ilgis 50-60 km, o plotas – ne didesnis kaip 10-15 tūkstančių km².

Stebėjimai

Pirmieji gamtininkai, matę gyvą gobinį lokį, (1943 m. rugpjūtis) buvo geografas E. Murzajevas (Э.М. Мурзаев) ir botanikas A. Junatovas (А.А. Юнатов).

1966 m. kariškiai buvo sugavę lokiuką, kuris kurį laiką gyveno pasienio užkardoje, paskui buvo perduotas į cirką, kur žuvo nuo ligos. Jo iškamša yra Ulan Batoro Istorijos ir gamtos muziejuje.

Viena pirmųjų gobinio lokio nuotraukų buvo paskelbta tik 1998 m.
Filme „Mountains of the Snow Leopard“ rodoma lokė su lokiuku, kasantys rabarbarų šaknis.
San Marino futbolo varžybos 1998–1999 m.

1998–1999 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 14–asis San Marino futbolo čempionatas.
Bharavis

Bharavis (skr. भारवि = Bhāravi) – spėjamai ~VI a. indų poetas, žinomas kaip epinės poemos „Kiratardžunyja“ autorius.
Apie šį poetą žinoma tik iš netiesioginių užuominų. 634 m. Čalukjų įraše jis minimas greta Kalidasos kaip žymus rašytojas. Įrašas tiesiog mini, jog Bharavis Čalukjų imperijoje buvo laikomas iškilių poetu, galėjusiu gyventi bet kada, iki šio įrašo užrašymo. Bharavis taip pat minimas gangėjų karaliaus Durvinitos epigrafe, kuriame karalius pažymi parašęs komentarą 15-ajai Bharavio „Kiratardžunyjos“ giesmei. Kartais spėjama, kad Bharavis gyveno Durvinitos dvare Talavanapuroje. Kitas žymus indų kūrėjas Dandinas mini Bharavį kaip savo senelio Damodaros draugą.
Bharavio kūryba aukštinama už puikų sanskrito subtilybių, žodžio žaismų, palyginimų taikymą, išraiškingumą.
Sergejus Šoigu

Biografija

1977 m. Krasnojarsko politechnikos institute įgijęs inžinieriaus-statybininko specialybę, dirbo statybos įmonėse. 1985–1988 m. vadovavo statybos trestui Abakane, vėliau buvo TSKP funkcionierius.
1990–1991 m. buvo RSFSR architektūros ir statybos reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas. 1991 m. pradėjo kurti Rusijos nepaprastųjų situacijų ir gelbėjimo sistemą: buvo Rusijos gelbėtojų korpuso vadovas, vėliau – Valstybinio nepaprastųjų situacijų, civilinės gynybos ir stichinių nelaimių pasekmių likvidavimo komiteto pirmininkas, 1994–2012 m. – Rusijos Federacijos nepaprastųjų situacijų ministras (2000 m. sausio-gegužės mėn. kartu buvo ir vicepremjeras).
2012 m. gegužės 11 d. išrinktas Maskvos srities gubernatoriumi. 2012 m. lapkričio mėn. paskirtas Rusijos Federacijos gynybos ministru.
S.Šoigu vienintelis ministras, dirbęs visose Rusijos vyriausybėse.
Eduard David

Biografija

1886–1890 m. studijavo istoriją ir literatūrą. Dirbo mokytoju, tapęs Vokietijos socialdemokratų partijos nariu, redagavo jų laikraščius.
Nuo 1903 m. – Reichstago narys, vienas iš Vokietijos socialdemokratų partijos frakcijos lyderių. I pasaulinio karo metu daug kartų Reichstage gynė Lietuvos reikalus, kritikavo Oberosto karinę administraciją. Buvo Lietuvos – Vokietijos draugijos narys.
1918 m. Vokietijos kaizeriui pripažinus Lietuvos nepriklausomybę, pirmasis pasveikino Lietuvos Tarybą.
1919 m. – Vokietijos Steigiamojo susirinkimo pirmininkas, 1919–1920 m. – Filipo Šeidemano, Gustavo Bauerio ir Hermano Miulerio kabinetuose – Reicho ministras, ministras be portfelio.
Daugelio istorinių darbų autorius.
Sisteminė desensibilizacija

Sisteminė desensibilizacija (čia de + lot. sensibilis, 'jautrus') – žmogaus organizmo jautrumo kokiai nors medžiagai, konkretaus objekto ar situacijos poveikio palaipsninis mažinimas. Ši metodika, taikoma elgesio terapijoje, yra viena iš pagrindinių baimės ir nerimo įveikimo psichologinių priemonių, neskaitant klinikinio pokalbio ir modeliavimo treniruotės. Psichoterapeutai naudoja kognityvinės elgesio terapijos metodiką, pasitelkdami poveikio hierarchiją kaip desensibilizuojančią priemonę pacientų baimės dirgikliams mažinti.

Taikymas

Sisteminės disensibilizacijos (laipsniško nujaudinimo) metodas pasirenkamas, kai bandoma nuslopinti baimės ir nerimo reakciją. Metodas grindžiamas elgesio terapijos metodų kūrėjo Jozefo Volpės antagonistinių reakcijų slopinimo principu. T. y. nerimas arba baimė negali būti kartu su šiomis reakcijomis: atsipalaidavimo, maitinimosi, seksualine. Taikant šį metodą, pirmiausia registruojamos visos situacijos, kurios kelia nerimą (nuo mažiausios iki didžiausios). Pvz., padidėjęs prakaitavimas, sutrikęs kvėpavimas, varžovų pasirodymas, tėvų ar šeimos narių pretenzijos, reikšmingų sporto varžybų pradžia. Po to siūloma įsivaizduoti situacijas iš eilės ir po vieną. Siūloma atsipalaiduoti, palaipsniui artėjant nuo mažesnės baimės iki didžiausios. Gydymui pasiruošęs pacientas mokosi įvairių atsipalaidavimo būdų. Specifinės fobijos yra vienos klasės psichikos ligos, dažniausiai įveikiamos laipsniško nujaudinimo būdu. Ligonio vaizduotė yra stimuliuojama konkrečią fobiją sukeliančiu objektu ar reiškiniu (voru, gyvate, aukščiu) tol, kol pradeda tai toleruoti, ir jo baimės bei nerimas palaipsniui užgęsta.
Kaip viena iš priemonių, sisteminė desensibilizacija gali būti taikoma, pvz., miego sutrikimaui – nemigai gydyti. Šiuo atveju atsigulimo laikas daž­nai yra nesusijęs su užmigimu. Stengiamasi šią asociaciją pakeisti teigiama – atsigulimas turi prilygti atsipalaidavimui, o ne tvyrančiai baimės ir nerimo būsenai
Purpurinė gauja

Purpurinė gauja (angl. The Purple Gang, taip pat žinoma kaip Sugar House Gang) – organizuotų nusikaltėlių gauja, 1910−1932 m. veikusi Detroite JAV. Gaują daugiausiai sudarė žydų kilmės asmenys.

Istorija

Kaip ir daugumoje Amerikos didžiųjų miestų XX a. pradžioje, Detroite klestėjo skurdas, jis tapo nusikaltimų ir smurto gimtine. Miesto kaimynystė su Kanada, kurioje nebuvo įvestas sausasis įstatymas, skatino kurtis nusikalstamoms grupuotėms ir verstis alkoholio kontrabanda. Gaujų nariai buvo vaikai imigrantų iš Rytų Europos, visų pirma Rusijos ir Lenkijos, atvykusių su didžiąja imigracijos banga į JAV 1881–1914 m. laikotarpyje.

Gaujos veikla

Jaunuolių nusikalstamai grupuotei pradėjo vadovauti keturi broliai Abe, Joe, Raymond ir (Isadore) Izzy Bernsteinas, kurie buvo persikėlę į Detroitą iš Niujorko. Pradėję nuo smulkių vagysčių ir sukčiavimo, netrukus jie tapo daug išradingesni, pradėdami vykdyti pelningesnius nusikaltimus – ginkluotus apiplėšimus, turto prievartavimą, nelegalaus alkoholio krovinių grobimus, – prižiūrimi vyresniųjų gangsterių (Charles Leiter ir Henry Shorr). Neilgai trukus „purpuriniai“ pradėjo priimti į savo tarpą nusikaltėlius iš kitų miestų kaip „raumenų jėgą“, liūdnai pagarsėjo savo brutalumu ir operacijomis prieš seniau pradėjusias veikti gaujas, žmonės pradėjo bijoti jų vykdomo teroro. Mafijos bosas čikagietis Al Kaponė nebuvo nusiteikęs plėsti verslininkų reketo Detroite, o kad išvengti kruvino konflikto su „purpuriniais“, pradėjo bendrą veiklą. Pastarieji keletą metų pelningai tiekė Kanados viskį Kaponės Čikagos grupuotei (Chicago Outfit). Be to, gauja ėmė įkaitais priešiškų grupuočių gangsterius, tuomet ši veika buvo ypač paplitusi.
1920-ųjų metų pabaigoje Purpurinė gauja turėjo didelę įtaką viso Detroito kriminaliniam pogrindžiui. Abe Bernsteinas bičiuliavosi su Meyer Lansky ir Joe Adonis. Gauja buvo siejama su daugeliu rezonansinių laikmečio bylų: garsaus aviatoriaus Charles Lindbergh vaiko pagrobimu, Švento Valentino dienos skerdynėmis, žmogžudystėmis tarp Detroito italų, airių ir žydų butlegerių.
Keletą metų „purpuriniai“ praktiškai veikė nebaudžiami, nors žudė priešininkus tiesiog gatvėje. Įbauginti nukentėjusieji ir liudininkai nedavė parodymų. Gaujos nariai darėsi vis arogantiškesni, išsiskyrė apranga, turėjo gražius namus, tapo žinomi miesto visuomenei, naktinių klubų publikai, iš kitų gaujų išsiskyrė romantiška aura. Apie penkerius metus detroitiečiai kentė „purpurinių“ terorą. Ilgainiui policija ėmėsi „purpurinių“, be to, su jais galutinai suvesti sąskaitas nutarė ir konkuruojanti siciliečių grupuotė. Policija areštavo kelis gaujos aukšto rango nusikaltėlius po policininko, žinomo radijo laidų vedėjo ir kelių gangsterių žmogžudysčių. Įtakingi „purpuriniai“ gavo įvairias bausmes. Kiti gaujos nariai arba paliko Detroitą, arba buvo nužudyti saviškių ar priešininkų.
Tverės srities herbas

Tverės srities herbas - oficialus Rusijos Federacijos Tverės srities simbolis, priimtas 1996 m. lapkričio 28 d.

Herbo aprašas

Herbo skydas prancūziškas/rusiškas. Raudoname lauke auksinis kunigaikščio sostas be ranktūrių aukštu raižytu atlošu, ant sosto - žalia pagalvė su auksiniais kutais ir kitais papuošimais, ant kurios padėta Monomacho kepurė. Sostas stovi ant auksinio dviejų pakopų pjedestalo.

Herbo kilmė

Herbas sukurtas pagal senąjį Tverės gubernijos herbą.
Graužikai (Kelmė)

Geografija

Gyvenvietė išsidėsčiusi rajono centre, ją patogiausiai pasiekti krašto kelyje  158  Kelmė–Užventis  ties Aukštmiškiu arba Apelkyje pasukus vietiniais keliais į šiaurę. Graužikų vakaruose teka upė Ramočia, rytuose dunkso 184 m aukščio kalva, vadinama Žvėryno kalnu (spėjama, kad viduramžiais, ant šios kalvos uždegę laužus, vietos gyventojai taip signalizuodavo netolimos Šatrijos kalno pilies gynėjams apie besiartinančius kryžiuočius).

Istorija

Graužikų dvaras buvo žemaičių bajorų Putvinskių tėvonija (išsaugotas 1863 m. sukilėlių ąžuolas, po kuriuo rinkosi Rapolo Putvinskio suburti sukilėliai). Jį XIX a. pab. valdė R. Putvinskio sūnus Vladas su žmona Emilija. Tai buvo vienas iš draudžiamos lietuviškos spaudos platinimo centrų Žemaitijoje. Veikė slapta lietuviška mokykla, kurioje mokė dvare šeimininke tarnavusi rašytoja Žemaitė. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą 218 hektarų ūkis garsėjo pažangiomis darbo technologijomis ir demokratiškais darbo santykiais. Nepriklausomos Lietuvos laikais, 1923–1928 m. Graužikų dvaras tapo pavyzdiniu. Nuo 1920 m. ant Žvėryno kalno per Jonines Šaulių sąjungos nariai organizuodavo šventes, per kurias į iškilusį aukurą svečiai įmūrydavo akmenis iš jų gimtųjų vietų. Į vieną iš švenčių buvo atvykęs ir Lietuvos Respublikos Prezidentas Antanas Smetona.  
Kai 1929 m. šeimininkas Vladas Putvinskis–Pūtvis mirė, valdas perėmė jo sūnus Vytautas. Tuo metu dvare veikė klubas–skaitykla ir muziejus, į susirinkimus rinkdavosi apylinkės žmonės. Ant Žvėryno kalno ketinta pastatyti Vlado Putvinskio–Pūtvio atminimo bokštą. 
Raudonajai armijai įžengus į Lietuvos Respubliką, Putvinskiai pajuto pavojų ir šeimos vertybes paslėpė užkasdami. 1941 m. birželio viduryje jie buvo suimti ir ištremti į Sibirą. 
Po Antrojo pasaulinio karo nacionalizuotos dvaro valdos buvo įjungtos į vietinį kolūkį. Lietuvoje atkūrus Nepriklausomybę, dvaro valdos grąžintos Vlado Putvinskio–Pūtvio provaikaičiams. Atkastas Putvinskių šeimos archyvas, jis perduotas Šiaulių Aušros muziejui.  Išliko dvaro sodyba ir senojo parko su liepų alėja fragmentai. Tebeauga ąžuolas, kuris buvo pasodintas 1929 m. mirus Vl. Putvinskiui–Pūtviui. Dabartiniu metu kaime gyventojų sumažėjo, 1994 m. buvo uždaryta pradinė mokykla. 
2012 m. lokalinės ekspedicijos metu Graužikų istoriją tyrė Ramutė Masiulienė.
Vaitkabalių valsčius

Istorija

Valsčius įkurtas XIX a. amžiuje. Nuo 1867 m. iki 1914 m. priklausė Lenkijos Kongreso karalystės, Suvalkų gubernijos, Vilkaviškio apskričiai.
Stolinas

Istorija

Vietovėje žmonių gyvenama nuo XII a. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Stolinas paminėtas 1555 m.
Bukitingis

Istorija

1825 m. gyvenvietę Fort de Koko (ol. Fort de Kock) pavadinimu įkūrė olandai. Tai buvo viena pirmųjų olandų gyvenviečių saloje. 1856 m. pastatytas koledžas, 1891–1894 m. nutiestas geležinkelis. 1949 m., Indonezijos revoliucijos metu, Bukitingyje veikė laikinoji vyriausybė.
Lietuvininkų aikštė

Lietuvininkų aikštė – centrinė Klaipėdos miesto aikštė. Joje pastatytas paminklas Martynui Mažvydui.
Istoriniai aikštės pavadinimai − Liepojos, Kanto, Lenino, Pergalės.

Istorija

Po 1854 m. gaisro aikštės vietoje buvo pasodinta medžių, o ji pati užstatyta tik XX a. pradžioje. Vienu aikštės pakraščiu ėjo vedantys į geležinkelio stotį tramvajaus bėgiai.
1945 m. gegužės 27 d. buvo atidengtas paminklas pergalei prieš hitlerinę Vokietiją pažymėti − nukreipta į vakarų pusę patranka. Pati aikštė pavadinta Lenino vardu.
1976 m. aikštė pervadinta į Pergalės aikštę ir čia buvo pastatytas aukštas postamentas ant kurio buvo užkeltas prieštankinis pabūklas simbolizuojantis pergalę prieš hitlerinę Vokietiją.
1990 m. atgavus nepriklausomybę aikštė buvo pervadinta lietuvininkų garbei ir nugriautas (apie metus prieš tai tanketėmis BTR sovietų armijos saugotas) buvęs postamentas su stovėjusiu pabūklu.
1997 m. rugsėjo mėnesį minint „Katekizmo“ išleidimo 450-ąsias metines aikštėje pastatytas paminklas jo autoriui Martynui Mažvydui su Martyno Mažvydo skulptūra ir kvadratiniais granitiniais suoliukais, simbolizuojančiais mokyklos suolus ir Mažvydo mokinius.
Natūrinė renta

Natūrinė renta – duoklė, viena žemės rentos formų.

Istorija

Natūrinė renta didžiausią ekonominė reikšmę turėjo ankstyvaisiais viduramžiais kaip svarbiausia baudžiauninkų prievolių feodalui forma. Buvo mokama žemės nuomininkų jos savininkams natūra – žemės ūkio produktais. XIV a. – XVI a. plėtojantis piniginiams santykiams naturinę rentą pamažu pakeitė piniginė renta.
Venantas Butkus

Biografija

1964 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.
Darbą spaudoje pradėjo 1957 m. Sedos rajono laikraščio „Raudonoji žvaigždė“ redakcijoje. 1964–1970 m. laikraščio „Lietuvos žvejys“ redaktoriaus pavaduotojas bei redaktorius, 1970–1988 m. laikraščio „Sovetskaja Litva“ korespondentas Klaipėdos zonai, 1989–1990 m. – žurnalo „Pasaulis“ skyriaus vedėjas, laikraščių „Vakarinis Kaunas“ ir „Kauno kraštas“ redaktoriaus pavaduotojas, 1991–1996 m. dienraščio „Diena“ Kauno skyriaus vedėjas. Rašė Lietuvos jūreivystės istorijos, žvejybos ir laivybos klausimais.
1990 m. įkūrė žurnalistų buriuotojų klubą „Marinus“, jo prezidentas.
XVIII pasaulio futbolo čempionato atranka

Azija

Mianmarui neleista žaisti dėl to, kad XVII pirmenybių atrankoje atsisakė vykti į rungtynes Teherane.

Europa

Teisę dalyvauti čempionate iškovojusios komandos paaiškėjo 2005 metų rugsėjį–lapkritį. Paryškintos komandos iškovojo teisę dalyvauti 2006 metų čempionate, kursyvu pažymėtos komandos, žaidusios atkrintamąsias rungtynes. Į pirmenybes iškart pateko 8 grupių nugalėtojai ir 2 geriausios antros komandos, o likusios 6 žaidė papildomas rungtynes dar dėl 3 kelialapių.
Rakai

Istorija

1919–1939 m. kaimas priklausė Antrosios Lenkijos Respublikos, Naugarduko vaivadijos, Lydos apskrities, Užubalio valsčiui. Nuo 1940 m. sausio 15 d. iki 1940 m. rugpjūčio 3 d. priklausė Baltarusijos TSR, Baranovičių srities, Rodūnios rajonui. 1940 m. rugpjūčio 3 d. kaimas prijungtas prie Lietuvos TSR, Alytaus apskrities. Nuo 1941 m. vasario 17 d. tapo naujai sukurto Rudnios valsčiaus dalimi. 1946 m. balandžio 24 d. prijungtas prie Varėnos apskrities. 1950 m. birželio 20 d. tapo Varėnos rajono dalimi.
Kvapioji akacija

Augalų morfologija

Dekoratyvinis 2-4 metrų aukščio medis.
Šakos apaugusios iki 3 cm ilgio spygliais.
Lapai nedideli, padengti stora vaškine kutikula.
Žydi geltonai, balandžio-gegužės mėnesiais.
Bžostovskių rūmai

Istorija

Namą 1667 m. įsigijo Lietuvos referentas Kiprijonas Povilas Bžostovskis. Dabartinį vaizdą rūmai įgavo po 1748 m. gaisro, kai nukentėję rūmai buvo išplėsti, fasadas išpuoštas klasicistiniais elementais.
1772 m. rūmus įsigijo Jokūbas Ignotas Nagurskis.
1957 m. ir 1982 m. rūmai buvo rekonstruoti, sutvirtintos konstrukcijos, pritaikyti butams. Šiuo metu čia veikia vaistinė, įrengti butai.
Ganytojas (Kaunas)

Ganytojas – Žemaičių ir Seinų vyskupijų oficialus organas, ėjęs 1919–1924 m. Kaune.

Istorija

Leido Šv. Kazimiero draugija du kartus per mėnesį, nuo 1920 m. kas mėnesį. 1922 m. buvo sujungtas su „Žemaičių vyskupijos kronika“ ir tapo oficialiu vyskupijos leidiniu. Spausdino Šviesos spaustuvė Kaune. Tiražas – 700 egz. (1919 m.). Nuo 1925 m. vietoj „Ganytojo“ leistas „Tiesos kelias“.
Spausdino Apaštalų sosto aktus, Lietuvos dvasininkijos dokumentus (kai kurie spausdinti lotynų kalba), aiškino kanonų teisę, rašė apie įvairius katalikiškojo gyvenimo aspektus, krikščionybės raidą Lietuvoje, asmens dorovinį auklėjimą.
Bendradarbiavo Antanas Alekna, Pranas Dovydaitis, Pranas Kuraitis, A. Ragaišis, Kazimieras Prapuolenis, Kazimieras Steponas Šaulys, Jonas Totoraitis ir kt.
Redagavo Adomas Dambrauskas-Jakštas, Mykolas Vaitkus (nuo 1923 m.).
Zygmunt Komorowski

Biografija

Gimė 1925 m. balandžio 11 d. Kavoliškyje, dvarininkų Juliaus Komorovskio ir Magdalenos Gurskytės šeimoje. Baigė Poznanės universitete. 1943 m. įstojo į Armiją Krajovą, vėliau tapo Lenkijos Liaudies Respublikos kariuomenės karininku. Po karo dirbo Varšuvos universitete specializavosi Afrikos kultūros sociologijoje ir antropologijoje. 1991-1992 m. buvo Lenkijos ambasadoriumi Bukarešte. Mirė 1992 m. rugsėjo 27 d. Varšuvoje. 1995 m. gegužės 29 d. Kavoliškyje jo atminimui pastatytas koplytstulpis.
Numas (moneta)

Numas (lot. nummus) – Romos moneta, leista nuo 294 m., kai pinigų reformos metu buvo įvestos kelios naujos monetos.
Apie 10 g masės ir 30 mm skersmens sidabruotos šios monetos atrodė įspūdingai, palyginus su ankstesnėmis monetomis, kurias keitė. Nėra žinoma, kaip tos monetos tada buvo vadinamos. Vieni žinomiausių tų monetų pavadinimų yra folis (follis) ir numas (nummus). Kolekcionieriai plačiai naudojo pavadinimą folis, tačiau jis labiau tinka vėlesnėms Bizantijos monetoms su 40 numų nominalu.
Kiti rašytojai žodį nummus vartoja kaip žodžio moneta sinonimą.
Vykstant infliacijai monetos mažėjo, todėl tuo pačiu pavadinimu vadinamos skirtingų dydžių monetos. Net tų pačių metų leidimo monetų skersmuo buvo nevienodas, nes jis priklausė nuo monetų kaldinimo technikos. Tuo metu monetų kaldinimo štampai neturėjo apvado, todėl stipriau smogus moneta išeidavo plonesnė, bet didesnio skersmens.
Diafragma (kontracepcija)

Diafragma – viena iš barjerinių kontracepcijos priemonių. Išrasta Nyderlanduose 1882 metais. Tai yra guminis gaubtukas su lanksčiu apvadėliu, kuris yra visada naudojamas su spermicidiniu (sėklą žudančiu) geliu (nors pati diafragma kaip kontracepcija yra saugesnė už spermicidus). Prieš lytinius santykius diafragma įdedama į makštį taip, kad uždengtų gimdos kaklelį (viršutinėje makšties dalyje) ir tokiu būdu taptu užtvara tolimesniam spermatozoidų judėjimui. Ji apsaugo nuo nėštumo ir nuo kai kurių lytiniu keliu plintančių ligų, tačiau ne nuo visų. Nėra patvirtinta, kad apsaugotų nuo ŽIV infekcijos.
Siekiant, kad diafragma būtų efektyvi, ji turi glaudžiai užsidėti ir nenusimauti, tačiau taip, kad moteris jos nejaustų. Dėl šios priežasties diafragmos gaminamos kelių dydžių. Diafragmą galima užsidėti 6 valandos iki lytinių santykių, ir nenuimti reikia bent 6 valandas po jų. Be kita ko, diafragma šiek tiek padidina cistito riziką.
Viena iš diafragmos modifikacijų – gimdos kaklelio gaubtuvėlis (jis yra mažesnis ir maunamas tiesiog ant gimdos kaklelio).
Ainars Bagatskis

Ainaras Bagatskis (Ainārs Bagatskis, g. 1967 m. kovo 29 d. Rygoje) – latvių krepšininkas ir treneris, buvęs Latvijos nacionalinės krepšinio rinktinės narys.
Ūgis – 197 cm.
Pasižymėjo rezultatyvumu ir taikliais tritaškiais. 2004 m. pradėjęs žaisti Kauno „Žalgirio“ komandoje Eurolygos varžybose per rungtynes pelnydavo 9,5 taško, po krepšiais atkovodavo 2,8 kamuolio, o tritaškius metimus realizuodavo 40,4 proc. taiklumu.
Kaip treneris debiutavo Rygos „Barons“ komandoje. 2006 m. gegužės mėn. paliko Rygos „Barons“ komandą ir perėjo į Kauno „Žalgirį“, su kuriuo pasirašė trejų metų kontraktą. Tačiau dėl vadovaujamo klubo nesėkmių Eurolygoje ir LKL 2006 m. gruodžio 3 d. atsistatydino.
2010 m. vasario 2 d. buvo paskirtas Latvijos vyrų krepšinio rinktinės vyr. treneriu.
Azorai

Istorija

Salas pirmieji atrado finikiečiai, vėliau jas lankė normanai ir arabai, tačiau ilgainiui jos buvo užmirštos.
1431 m. iš naujo atrado portugalai. Gyventojų čia jie nerado ir patys kolonizavo salas. Čia apsigyveno daugiausia Pirėnų pusiasalio gyventojai. Vėliau atvyko ir kolonistų iš kitų Europos dalių – šiaurės Prancūzijos ir Flamandijos.
1580–1640 m. priklausė Ispanijai. Valdant ispanams čia atsikėlė daug maurų iš Ispanijos, kurie prisidėjo prie ekonominio salų pakilimo. 1640 m. grįžo Portugalijos valdžion. Nuo 1831 m. Portugalijos užjūrio teritorija. 1931 04 04–1931 05 02 Madeiros karinės chuntos kontrolė (vadinama Atlantidos Respublika). Po Antrojo pasaulinio karo čia įsikūrė amerikiečių oro ir jūrų pajėgų bazės. Nuo 1976 m. saloms suteikta dalinė autonomija, kuri 1979 m. buvo praplėsta.

Ekonomika

Salų ekonomika didžiaja dalimi remiasi turizmu, taip pat žemės ūkiu (vynuogių, citrusinių vaisių, kukurūzų, kviečių, cukrašvendrių auginimas, gyvulininkystė) ir žvejyba. Anksčiau taip pat verstasi banginių medžiokle.
Santa Marija, San Migelio ir Terseiros salose yra tarptautiniai oro uostai, kuriuos aptarnauja vietinė aviakompanija SATA. Tarp rytinės ir centrinės dalies salų yra vandens susisiekimas.

Kita

Fantastinėje literatūroje kartais nurodoma, kad Azorų salos yra legendinės Atlantidos likučiai.
Valstiečių laikraštis

Laikraščio priedai

„Ūkininkų žinios“, „Sodyba“, „Šeštoji pavara“, „Šeštadienis“, „Bičių avilys“, „Sveikata“, „Tėviškės šviesa“, „ES parama“, „Gimtasis kraštas“.

Buvę laikraščio priedai ir skyreliai

„Giria žalioji“, „Sietuva“, „Sodietė“, „Sodinukas“, „Jaunimo muzikos klubas“, „Norite tikėkite, norite - ne“.

Laikraščio dailininkai

Zita Stonienė, Rimantas Dovydėnas.
Gepro FC

Istorija

Klubas įkurtas 2012 m. Premier Lygos pirmenybėse dalyvavo 2018 m. sezone. Užėmė dešimtą vietą ir iškrito į Pirmą lygą.
FK Inkaras Kaunas

Istorija

Klubas įkurtas XX a. 1-ojoje pusėje prie „Inkaro“ gumos fabriko (įkurtas 1933 metais prie Kauno buvusiuose Veršvuose). 1965 m. penktąkart laimėjo „Tiesos“ taurę ir ji atiteko „Inkarui“ visiems laikams. XX a. pabaigoje „Inkaras“ buvo viena iš nedaugelio Lietuvos TSR komandų, žaidusių TSRS futbolo sistemoje, o ne tik LTSR pirmenybėse (tokios buvo Atlantas Klaipėda, Banga Kaunas ir Žalgiris Vilnius).
Atgavus nepriklausomybę klubas buvo vienas stipriausių Kauno ir visos Lietuvos komandų, dukart laimėjo šalies pirmenybes. Buvo prisijungęs Vytis Kaunas ir Atletas Kaunas klubas, kurie vėliau vėl atsiskyrė. Tačiau vėliau „Inkaras“ nusilpo, o 2003 m. pasitraukė iš visų varžybų. 2009 m. buvusio žaidėjo Artūro Ruževskio iniciatyva atkurtas ir gruodžio 20 d. KAFF (Kauno apskrities futbolo federacijos) žiemos pirmenybių D grupėje žaidė pirmąsias rungtynes, kuriose 4:1 įveikė Nevėžis-2 Kėdainiai komandą.
Širvintų rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Vytas Šimonėlis, jo pavaduotoju Jonas Purvaneckas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Antanas Stanevičius.