google/wiki40b huggingface dataset:
Vidurinės Indijos karalystės

Ankstyvųjų imperijų laikotarpis (230 m. pr. m. e. -199 m.)

Maurjų imperijos didžiausios ekspansijos taške, ji ėmė byrėti, ir iki 180 m. pr. m. e. jos teritoriją paveldėjo trys didelės imperijos, kurios ir vaidino pagrindinį vaidmenį šiuo laikotarpiu.

Šiaurės Vakarų regionas: Svetimšalių imperijos

Žlugus Maurjų imperijai, vakarinės jos sritys buvo užkariautos svetimšalių graikų (javanų), ir šis įvykis suformavo apytiksles regiono ribas. Skirtingai nei Vidurio Indijoje, šis regionas buvo labai nepastovus, o šis laikotarpis buvo pažymėtas visa eile invazijų iš Persijos ir Centrinės Azijos, dėl kurių buvo kuriamos vis naujos ir naujos dinastijas.
Visų jų politinis ir kultūrinis centras buvo Gandharos regionas ir jo svarbiausi miestai Taksila, Pešavaras. Svarbiausia šio regiono dinastija buvo Kušanų dinastija, valdžiusi 60–240 m. Tai buvo pati stipriausia ir ilgiausiai išsilaikiusi valstybė, kurioje ypatingai suklestėjo mahajanos budizmas, sukurta puikių meno kūrinių, kuriuose maišėsi vakarų, Indijos ir Vidurinės Azijos tradicijos.
Po Kušanų imperijos žlugimo, šiame regione įsigalėjo klajokliai heftalitai.

Šiaurės Rytų regionas: Vėlyvosios Magadhos dinastijos

Nors senųjų karalysčių laikotarpiu šio regiono valstybė Magadha buvo stipriausia Pietų Azijos jėga, po Maurjų dinastijos, valdant šungų ir kanvų dinastijoms, jos teritorijos stipriai susitraukė, ir šis regionas laikinai prarado savo reikšmę. Pirmaisiais mūsų eros amžiais jame įsigalėjo Satavahanai.

Vėlyvųjų imperijų laikotarpis (550-1279)

VI a. viduryje žlugus Guptų imperijai, Pietų Azija vėl pasidalino į atskirus vienetus, konkuruojančius tarpusavyje ir vėl ėmė formuotis naujos imperijos.
Tuskija

Tuskija (lot. Tuscia) - istorinis Italijos regionas, apėmęs pietines etruskų valdytas žemes. Pradžioje jis buvo didelis, apėmė visą dabartinį Toskanos regioną, didelę dalį Umbrijos ir šiaurines Lacijaus dalis. Vėliau sumažėjo ir ėmė sutapti su dabartine Viterbo provincija.
Janet Agren

Biografija

Agren karjera prasidėjo nuo modelio darbo, kuris ją atvedė į Romą. Čia ji ėmė studijuoti aktorystę Alessandro Ferseno dramos mokykloje ir debiutavo filme „Colpo di stato“. Po to sekė vaidmenys juostose „Bulvarinis skaitalas“ (1972) su Michael Caine ir „Avanti!“ (1972) su Jack Lemmon. Per savo karjerą iki 1991 m. Agren pasirodė beveik 60-yje kino filmų, tarp kurių žinomiausi „The Left Hand of the Law“ (1975), „City of the Living Dead“ (1980), „Eaten Alive!“ (1980), „Panic“ (1982) ir „Red Sonja“ (1985). 80-aisiais ji taip pat trumpai bandė save kaip dainininkė.
1975 m. ji ištekėjo už italo režisieriaus Carlo Maietto, tačiau vėliau išsiskyrė.
1986 m. susilaukė dukters.
Baigusi aktorinę karjerą, Agren 1994 m. persikėlė į JAV, kur šiuo metu ir gyvena bei dirba interjero dekoratore.
Nacionalinis Amerikos indėnų muziejus

Nacionalinis Amerikos indėnų muziejus – Smithsonian instituto muziejus, skirtas indėnų kultūrai, gyvenimo būdui, istorijai, kalboms, menui. Jis turi tris filialus: Vašingtone, Niujorke ir Merilande. Muziejų 1989 m. įkūrė George Gustav Heye savo indėniškų daiktų kolekcijos pagrindu. Smithsonian instituto dalimi jis tapo 1990 m.
Muziejaus kolekcijoje yra daugiau, nei 880 000 objektų ir maždaug 125 000 nuotraukų. Taip pat, muziejus leidžia keturis kartus per metus išeinantį žurnalą American Indian.
Austrazija

Geografija

Austrazijos regionas buvo dabartinės vakarų Vokietijos, šiaurės rytų Prancūzijos, Belgijos, Liuksemburgo ir pietryčių Nyderlandų teritorijoje. Ji apėmė frankų gyvenamas sritis aplink Reiną, Maasą ir Mozelį. Jos pirmoji sostinė buvo Reimsas, dėl ko karalystė dar vadinta Reimso karalyste. Vėliau sostinė perkelta į Mecą. Kiti žymiausi miestai buvo Kelnas ir Tryras. Aplink Austrazijos regioną buvo Fryzija (šiaurės vakaruose), Saksonija (šiaurės vakaruose), Neustrija (pietvakariuose) ir Švabija (pietryčiuose). Prie Austrazijos kartais priskiriama ir Šampanė.

Raida

Austrazijos teritorijų didžiąją dalį iki Frankų valstybės įkūrimo valdė Romos imperija (administruota kaip Belgika ir Žemutinė Germanija). Rytinėse Austrazijos dalyse savo valstybę konsolidavo frankai, kurie prisijungė šiauriausias Romos imperijos teritorijas. Tai buvo svarbiausia jų valstybės dalis.
Nuo Chlodvigo I mirties 511 m. iki Pipino Jaunesniojo Austrazija buvo praktiškai savarankiška frankų valstybės dalis. Karalystė valdė taip pat nugalėtų germanų genčių žemes: valdant pirmajam valdovui Toiderichui tik Alemanija, vėliau taip pat Tiuringija ir Bavarija.
Austrazijos vardas nustotas naudoti apie 843 m. Šioje teritorijoje vėliau išsivystė tokie istoriniai regionai kaip Reino kraštas, Reino Frankonija, Rytų Frankonija, Elzasas, Lotaringija, Žemutinės provincijos, Pfalcas, Liuksemburgas.
Miglė Kosinskaitė

Miglė Kosinskaitė (g. 1965 m. rugpjūčio 14 d. Vilniuje) – dailininkė, romantinio siurrealizmo atstovė.

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus 31-ąją vidurinę mokyklą. 1983-1989 m. studijavo Valstybiniame dailės institute, įgijo tapytojos-pedagogės specialybę. Nuo 1989 m. dalyvauja parodose. 2001 m. tapo dailininkų sąjungos nare.
Smederevas

Istorija

Manoma, kad Smederevas įsikūręs vietoje, kur buvo romėnų gyvenvietė Mons aureus. Smederevo įkūrėju laikomas serbų princas Đurađ Branković, 1430 čia pastatęs tvirtovę.
Antrojo pasaulinio karo metu miestą buvo okupavusios Vokietijos pajėgos, Smederevo tvirtovėje jos įkūrė arsenalą. 1941 m. birželio 5 m. sprogimas nuniokojo tvirtovę, per jį žuvo keli tūkstančiai miesto gyventojų.
Vincesis Mudrovas

Vincesis Mudrovas (brus. Вінцэсь Мудроў, 1953 m. rugsėjo 11 d. Polockas), baltarusių rašytojas ir žurnalistas.
Kova (Jelgava)

Kova – organizacijos „Draugas“ laikraštis, išėjęs 1905 m. vasario 2 d. Jelgavoje.

Istorija

Daugintas hektografu. Išėjo vienas numeris, skirtas Kruvinojo sekmadienio įvykiams Peterburge.
Redaktorius Vincas Kapsukas.
Lielionys

Istorija

Sovietmečiu buvo Lielionių apylinkės centras.
Remixes 81-04

Apie albumą

Albumas pasirodė 2004 m. Spalio 25 d. Albume 37 dainos. Buvo išleistas ir singlas, pristatęs albumą – Enjoy The Silence 04.
Visoms dainoms žodžius bei muziką sukūrė Martin'as Lee Gore'as, išskyrus Shout!, Just Can't Get Enough ir Photographic, kurias sukūrė Vince'as Clarke'as.
Manfredas Žymantas

Biografija

1988 m. su pagyrimu baigė Šiaulių medicinos mokyklą. 1992–1998 m. studijavo Kauno medicinos universitete ir įgijo gydytojo specialybę. 1998–2000 m. studijavo teisę Vilniaus universiteto Teisės fakultete. Mokydamasis Kauno medicinos universitete lankė vadybos ir ekonomikos fakultatyvus.
1985–1990 m. Šiauliuose dislokuoto tarybinės armijos karinio dalinio medicinos punkto sanitaras. 1990–1993 m. Šiaulių tuberkuliozės ligoninės medicinos darbuotojas. 1993–2001 m. Kauno infekcinės ligoninės medicinos darbuotojas. 1999–2001 m. atliko bendrosios praktikos gydytojo rezidentūrą Kauno medicinos universitete. 2001–2004 m. Zarasų pirminės sveikatos priežiūros centro bendrosios praktikos gydytojas, Zarasų rajono Turmanto ambulatorijos vadovas. 2004 m. kovo – lapkričio mėn. Šeimos centro prie Visagino greitosios medicinos pagalbos stoties bendrosios praktikos gydytojas.
Nuo 2003 m. Darbo partijos narys, šios partijos Zarasų skyriaus pirmininko pavaduotojas, Darbo partijos prezidiumo ir tarybos narys, Ignalinos skyriaus pirmininkas. 2004–2008 m. Seimo narys, išrinktas Zarasų-Visagino rinkimų apygardoje Nr. 52. Nuo 2009 m. Seimo nario padėjėjas, UAB „Širvintų sveikatos centras“ gydytojas.
2004 m., 2007 m. kovo – balandžio mėn. ir 2009 m. gegužės 6 d. – 2011 m. kovo 16 d. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys, bei nuo 2011 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Živilė, sūnūs Almantas ir Eligijus.
Mintuvai

Mintuvai – rankinis prietaisas linams minti (atskirti linų ar kanapių pluoštą nuo spalių). Mintuvų dalys: viršutinė judama dalis – keltuvė (peilis) ir apatinė nejudama dalis – korpusas. Mintuvus sudaro 120–180 cm ilgio rąstelis, kurio galuose įtaisomos kojos, dažniausiai iš dvišakio medžio. Rąstelio viršutinėje dalyje išpjaunama 6-8 cm pločio ir 100–140 cm ilgio anga, į kurią įleidžiamas medinis peilis su rankena. Mintuvų peilis laisvai skersiniu kaišteliu pritvirtinamas angos gale, o rankena guli ant kito mintuvų galo.
Kiek sudėtingesnės konstrukcijos yra mintuvai-laužtuvai, jie didesni ir masyvesni. Viršutinėje jų dalyje lygiagrečiai padaromos dvi išpjovos. Laužtuvų judamoji dalis taip pat su išilgine išpjova. Nuleidus laužtuvų rankeną žemyn, judamosios dalies išpjova sutampa su laužtuvų rąstelio išpjova. Mintuvų korpusas ir keltuvė daroma iš ąžuolo, beržo, uosio, kojos – iš alksnio, eglės, pušies.
Šunakojai

Istorija

1656 m. kaimas minimas Alantos metrikų knygoje.

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Šunakojis.
Povilas Kupstas

Povilas Kupstas (Kupstelis) (1860 m. Berezninkų kaime, (dab. Kalvarijos savivaldybė) – 1940 m. Radiškėje, dab. Kalvarijos savivaldybė) – knygnešys, daraktorius.

Biografija

Gimė mažažemių valstiečių šeimoje. Mirus tėvui, pradėjo bernauti pas svetimus. Tarnavo ir Punske pas kunigą Simoną Norkų, kuris išmokė jį rašyti, paskatino platinti lietuviškas maldaknyges. Gresiant persekiojimams dėl nelegalios spaudos platinimo ir artinantis tarnybai caro kariuomenei, išvyko į JAV. Dirbo anglies kasyklose, vėliau kunigo Antano Miluko spaustuvėje.
Apie 1898 m. grįžo į gimtinę ir Punske atidarė religinių reikmenų parduotuvėlę, įsteigė Blaivybės draugijos skyrių ir jam vadovavo. Kartu platino ir lietuviškas knygas, kurias parūpindavo vietos knygnešiai, tarp jų ir Agota Zigmantaitė. Po lietuviškos spaudos draudimo panaikinimo įsteigė knygyną, apie tūkstantį knygų padovanojo Marijampolės gimnazijai. Dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą ir jo metu kaimiečių vaikus slapta mokė rašyti ir skaityti. 1919 m. prisidėjo prie lietuviško Punsko valsčiaus įkūrimo.
Lenkų valdžios persekiojamas dėl lietuviškos veiklos buvo priverstas persikelti į Lietuvos Respubliką. Apsigyveno Sangrūdoje, vėliau – Radiškėje. Finansiškai rėmė Sangrūdos Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčios statybą, buvo palaidotas prie šios šventovės esančiose kapinėse.
Vincas Nacevičius

Vincas Nacevičius (1875 m. balandžio 24 d. Jurbarke – 1943 m. sausio 24 d. Kaune) – vargonininkas, chorvedys, visuomenininkas.

Biografija

1889 m. baigęs Raseinių mokyklą, 1890–1892 m. muzikos mokėsi pas Veliuonos vargonininką Joną Kumetį. 1892 m. Jurbarke suorganizavo nedidelį bažnytinį ir kartu pasaulietinį chorą, kuris 1893 m. dalyvavo „Birutės“ draugijos dainų šventėje Tilžėje.
1896–1900 m. mokėsi Juozo Naujalio vargonininkų kursuose Kaune, kuriuos baigęs, 1900–1903 m. vargonininkavo, vadovavo vyrų ir vaikų chorams Kauno Švč. Trejybės bažnyčioje. Platino lietuvišką spaudą, iš Vydūno gaudavo dainų, kurių mokė savo chorus, vaidino dramos spektakliuose. Už lietuviškų dainų mokymą ir lietuvybės skleidimą sulenkėjęs prelatas P. Barauskas atleido iš Kauno Švč. Trejybės bažnyčios vargonininko pareigų.
1903–1914 m. vargonininkavo ir vadovavo mišriajam chorui Kauno karmelitų bažnyčioje. 1899–1914 m. buvo „Dainos“ mišriojo choro (50 dalyvių) dirigentas, rengė solistus, ansamblius ir instrumentalistus, akompanavo koncertuose. Choras slaptai repetuodavo butuose ir Veršvų miške, dalyvaudavo kultūros renginiuose. Iki 1915 m. vadovavo dviem chorams – vyrų ir mišriajam (60 dalyvių), dirbo choro vadovu Kauno Šv. Juozapo darbininkų ir Moterų draugijose. Su gerai parengtais chorais koncertavo Kauno mieste.
Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukęs iš Lietuvos, 1915 m. nuvyko į Charkovą (Ukraina). Dirbo Lietuvių komiteto nukentėjusiems nuo karo šelpti sekretoriumi, vargonininkavo bažnyčioje. 1916–1918 m. gyveno Voroneže (Rusija) – buvo lietuvių karo pabėgėlių ir evakuotų gimnazijų bei mokytojų kursų muzikos ir dainavimo mokytojas, suorganizavo 120 moksleivių mišrųjį chorą, su kuriuo pasirodydavo reprezentaciniuose koncertuose.
Grįžęs į Lietuvą, 1918 m. apsigyveno Šeduvoje, kur per pusmetį subūrė nemažą chorą ir surengė keletą vakarų – koncertų su dainomis ir vaidinimais. 1918–1919 m. dėstė muziką Kauno „Saulės“ mokytojų seminarijoje. Su moksleivių choru buvo nuvykęs į Palangą, Klaipėdą ir Karaliaučių. 1919–1920 m. buvo Kauno miesto karo nuostoliams apskaičiuoti komisijos sekretorius, vėliau – Kauno miesto ir apskrities socialinės apsaugos inspektorius.
Nuo 1926 m. Kauno Švč. Trejybės bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. Kurį laiką vadovavo 80 dalyvių Šv. Zitos draugijos merginų chorui. Chorus parengdavo Lietuvos dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams. Surinko ir lietuvių liaudies dainų, kurių dalį harmonizavo. Įvairiais muzikos klausimais rašė spaudoje.
1932 m. apako ir muzikiniame gyvenime nebedalyvavo. 1933 m. paskirta 150 litų Lietuvos vyriausybės pensija, kuri 1936 m. padidinta iki 200 litų. Už ilgametę kultūrinę – muzikinę veiklą ir tautinės sąmonės ugdymą apdovanotas Gedimino III laipsnio ordinu.
Krikova

Istorija

Ši gyvenvietė pirmą kartą paminėta 1431 m. liepos 31 d., tada vadinosi Vadul-Pietrei ('Akmenuotosios kalvos'), vėliau atsirado pavadinimas Cricău, kuris tapo dabartiniu Cricova.
Zodiako šviesa

Zodiako šviesa – silpnas dangaus švytėjimas (platus kūgio formos šviesos puoštas nukreiptas į Žemę) ties horizontu vakaruose, užgesus vakaro prieblandai, ir rytuose prieš aušrą. Švytėjimas eina per Zodiako žvaigždynus ir platėja Saulės link. Saulei priešingoje ekliptikos dalyje matoma atošvaistė – difuziškai švytinti 10°x30° dydžio dėmė.
Zodiako šviesa kyla dėl Saulės spindulių sklaidos dulkėse, esančiose tarpplanetinėje erdvėje. Vidutinėse platumose ypač ryški sausio – kovo mėnesių vakarais, o rugsėjo – lapkričio mėnesių – rytais. Geriausiai Zodiako šviesa matoma netoli Žemės pusiaujo, nes ten ekliptika su horizontu sudaro didelį kampą.
Gaha Sattasai

Gaha Sattasai (prakr. Gāhā Sattasaī) arba Gathasaptašati (skr. गाथासप्तशती = Gāthāsaptaśatī – „Septyni šimtai giesmių“) – poezijos rinkinys (antologija), sukurtas maharaštri prakritu. Kūrinį sudaro 700 posmų, tačiau skirtingose redakcijose posmai skiriasi, todėl manoma, kad kūriniai buvo tyčia sudėliojami taip, kad sudarytų 700 posmų. Iš viso, per skirtingas redakcijas atsekama >950 kūrinių. Tikėtina, kad maharaštri poezijos žinovai dažnai cituodavo kitus maharaštri posmus arba patys juos įtraukdavo naujos redakcijos pabaigoje, o vėliau jie būdavo perrašomi kartu su originalu.
Minimi 278 Gaha Sattasai poetai, tačiau daugelio jų autentiškumas abejotinas. Kai kurie iš jų veikiausiai buvo Satavahanų dvaro poetai, kiti – kaimo poetai. Dažniau minimas tik poetas Pādalipta – jam priskiriama 12 posmų. Dauguma kūrinių parašyti arya metru. Lyrikos rinktinės turinys beveik išskirtinai atspindi šalies kaimų, išsidėsčiusių Godavari upės pakrantėse tarp deltos iki Vindhjos kalnų, gyvenimą. Šis gyvenimas traukė sostinės poetus ir mokslininkus rinkti folkloro lyriką ir ją pamėgdžioti.
Gaha Sattasai kildinamas iš Satavahanų dinastijos antologijos maharaštri kalba Sātavāhana (~II a.). Teigiama, kad valdant Satavahanų valdovui Halai buvo sudaryta 700-ų geriausių posmų rinktinė, vadinta Hāla, o vėliau – Gaha Sattasai.
Bodės muziejus

Bodės muziejus (vok. Bode-Museum, anksčiau Kaizerio Frydricho muziejus) − meno muziejus Berlyne, vienas iš Muziejų salos muziejų.
Bodės muziejus žinomas plačia Europos viduramžių ir ankstyvojo renesanso skulptūrų, Bizantijos meno ir numizmatikos kolekcija.

Istorija

Muziejaus ištakos kildinamos iš 1883 m. Prūsijos kronprincesės Viktorijos paskelbto jo koncepcijos memorandumo. Muziejaus idėjas realizuoti ėmėsi Vilhelmas fon Bodė. 1897 m. prasidėjo pastato statybos šiauriniame dabartinės Muziejų salos krašte. Pastato architektas − Eberhard von Ihne. Muziejus atidarytas 1904 m. ir pavadintas kaizerio Frydricho (mirusio 1888 m., kronprincesės Viktorijos vyro) vardu. Jis buvo skirtas renesanso menui, skulptūroms ir tapybai. Pastatas labai nukentėjo antrojo pasaulinio karo metu ir 1948−1986 m. laikotarpiu buvo kelis kartus restauruotas. 1956 m. jam suteiktas jo įkūrėjo ir pirmojo direktoriaus Vilhelmo fon Bodės vardas. Po Vokietijos suvienijimo 1990 m. muziejaus kolekcijos buvo prijungtos prie Valstybinių Berlyno muziejų institucijos kolekcijų. Po kapitalinių restauracijos darbų muziejus atidaytas 2006 m. iš naujo. Jo paskirtis pakeista į Skulptūrų ir Bizantijos meno muziejaus. Taip pat jame yra Münzkabinett − žmonijos istorijos numizmatikos kabineto − pagrindinė ekspozicija. Papildomai muziejus praturtintas 150 paveikslų iš renesanso laikotarpio, kai pagrindinė renesanso paveikslų kolekcija nuo 1998 m. eksponuojama Berlyno paveikslų galerijoje.
Bodės muziejaus garsiais eksponatais minimos Donatelo „Pacių Madonos“, Kanovos „Šokėjos“ skulptūros, bei jame yra kapitalinių vokiečių skulptorių T. Rymenšneiderio ir I. Giunterio skulptūros darbų. Muziejuje vyksta dedikuotos parodos.
Kantino planisfera

Kantino planisfera (portug. Planisfério de Cantino) arba Kantino pasaulio žemėlapis – seniausias (sukurtas 1502 m.) išlikęs žemėlapis, kuriame pažymėti portugalų geografiniai atradimai rytuose ir vakaruose bei Tordesiljo sutarties riba. 
Žemėlapio vakaruose yra pažymėta dalis tuo metu žinomos Brazilijos. Šios žemės krantuose pavaizduotos Portugalijos vėliavos, papūgos, vešlūs medžiai. Afrikos ir Indijos krantai pažymėti nepaprastai tiksliai, nors Vaskas da Gama vos prieš 5 metus tebuvo atradęs jūrų kelią į Indiją. Indija nupiešta kaip smailėjantis trikampis, o jos vakarinėje pakrantėje – nemažai miestų su išsamiais jų turtų aprašymais.

Pavadinimo kilmė

Portugalai planavo slėpti  svarbią naują geografinę informaciją, tačiau 1502 m. Feraros kunigaikščio Ercole I d'Este paskirtas diplomatinis patikėtinis Albertas Kantinas užsakė nežinomam portugalų kartografui ar dailininkui slaptai nukopijuoti žemėlapį ir jį nelegaliai išvežė iš Lisabonos į Italiją. Žemėlapio originalas dingo, o Alberto Kantino vardu pavadinta kopija yra iki šiol išlikęs egzempliorius.
Ternopilio sritis

Plotas

Srities plotas 13823 km², kas sudaro 2,29 % Ukrainos teritorijos.

Vandens telkiniai

Ternopilio sritimi teka 120 ilgesnių nei 10 km upių. Pagal priklausomybę baseinui pasiskirsto santykiu 4/5 – Dniestro, ir 1/5 – Pripetės. Ilgiausios upės – Zbručė (244 km), Seretas (218 km), Dniestras (215 km), Strypa (135 km), Zolota Lypa (85 km).
Zalyščykų rajone išsidėstęs Červonohorodsko krioklys (16 m).

Reljefas

Regionas išsidėstęs vakarinėje Podolės aukštumos dalyje. Aukščiausias srities taškas – Popelychos kalnas (443 m virš jūros lygio) Berežanų rajone. Žemiausias – Zbručės ir Dniestro santaka (116 m).
Srityje yra vienas ilgiausių pasaulyje Optimistinis urvas (ukr. Оптимістична печера).

Klimatas

Vidutinių platumų žemyninis klimatas. Sausio vidutinė temperatūra -5, liepos – 19 °C. Temperatūros rekordai – aukščiausia +38,8 °C užfiksuota Čortkive, žemiausia – 31,6°С – 1986–1987 m. Bilokrynycios kaime Kremenecio rajone. Per metus iškrinta 520–600 mm kritulių.

Augalija ir gyvūnija

Miškai užima apie 13.2% srities teritorijos. Didžiausi miškų masyvai regiono vakarinėje dalyje, Sereto, Zbručės, Strypos slėniuose. Miškus pagrinde sudaro ąžuolai (50%), skroblai (18%), pušys (8,8%), eglės (6,5%).

Istorija

Dabartinės srities teritorija priklauso trim istoriniams-kultūriniams regionams: didžiausios vakarinės ir vidurinės dalys – Haličui, rytinė (su Pidvoločysko, Borščivo, Husjatyno miestais) – Podolei, teritorijos į šiaurę nuo Horynės upės – Voluinei.
Po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų ukrainiečių apgyvendintos vakarinės žemės atiteko Austrijos imperijai. Šiose žemėse išskirtinai nuo rytinių, atitekusių Rusijos imperijai, buvo puoselėjamos ukrainiečių tradicijos. Po Pirmojo pasaulinio karo Haličo žemėse įkuriama Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika, trumpą laiką Respublikos vyriausybė posedžiavo Ternopilyje. Pralaimėjus nepriklausomybės kovas vakarinės ukrainiečių žemės atitenka lenkams, įkuriama Ternopilio vaivadija. Po Ribentropo-Molotovo pakto vakarines ukrainiečių žemės okupuoja Raudonoji armija.
Ternopilio sritis įkurta 1939 m. gruodžio 4 d. Ukrainos Tarybinės Socialistinės Respublikos sudėtyje. Antrojo pasaulinio karo metu 1941–1944 m. teritorija buvo okupuota Trečiojo Reicho kariuomenės. Karo ir pokario metu aktyviai vykdytas partizaninis pasipriešinimas.
1991-ųjų gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma, 98,67 %, pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš TSRS. Šiandien Ternopilio sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.

Turizmas

Ternopilio sritis turi išvystytą turizmo infrastruktūrą. Lankomi objektai: Počajivo lavros kompleksas, Podolės Skalos pilis, bažnyčia (kultūros paminklai XV–XVI a.), Skalato, Pidhaicių, Vyšneveco, Ternopilio miestai.
Podolės Melnycia („Zbručė“), Skomorochų, gyvenvietėse veikia turistinės bazės.
Gedikėnai

Istorija

Kaimas minimas vokiečių kronikose kaip Gedeghinnen 1348 m.
Kolišemaras

Kolišemaras (pranc. colichemarde) – rūmų špagos rūšis, paplitusi nuo XVII a. antros pusės iki XVIII a. vidurio.
Kolišemarai, manoma, atsirado iš „pereinamojo tipo rapyrų“, kurios buvo sukurtos perdirbant rapyras, siekiant sukurti lengvesnį kalaviją, labiau pritaikytą pariruoti.
Kolišemaro geležtės dalis, vadinama stipruma (forte), yra plati, dažnai turi kelis griovelius, o toliau smarkiai susiaurėja ir iki smaigalio yra siaura. Geležtės skerspjūvis yra šešiakampis ar rombinis. Tokios formos geležtė užtikrina tiek geras pariravimo savybes, tiek geras duriamąsias savybes. Dėl mažesnės masės ir puikaus balanso kolišemarai, palyginus su rapyromis, yra greičiau ir tiksliau valdomi, todėl kolišemaru ginkluotas fechtuotojas gali atakuoti tikslesniais dūriais.
Kamnikas

Istorija

Kamniko pavadinimas pirmą kartą paminėtas XI a. Kaip miestas pirmą kartą paminėtas 1267 m. Tuomet tai buvo vienas svarbiausių prekybos centrų Krainos kunigaikštystėje, per miestą ėjo Liublianos–Celės prekybos maršrutas. XVI a. pasikeitus prekybos srautams, miesto reikšmė sumenko.
1890 m. per miestą nutiesus geležinkelį, išaugo baldų, tekstilės, maisto ir kai kurių kitų pramonės šakų reikšmė.
Namtokfačaroeno nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 855,00 km² ir apima kalnuotas Mesoto (Mae Sot) ir Fopfra (Phop Phra) apylinkėse, Mianmaro pasienyje, 70 km į pietvakarius nuo Tako.

Flora ir fauna

Namtokfačaroeno nacionaliniame parke vyrauja lapuočių ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: didysis tikmedis (Tectona grandis), (Afzelia xylocarpa), shorea siamensis, sindora (Sindora siamensis), raudonasis indenis (Toona ciliata), paprastoji skėtra (Chukrasia tabularis)ir kt.
Parke gyvena: Indinis zambaras, Indokininis tigras, gaūras, Himalajinis lokys, Indijos muntjakas, palminis musangas, Malajinė civeta, makakos, baltarankis gibonas ir kt. Parke gyvena įvairių rūšių paukščiai: volungė (Oriolus chinensis), storasnapis žaliasis karvelis (Treron curvirostra), baltastrėnė šama (Copsychus malabaricus), (Macronus gularis), didysis kukalis (Centropus sinensis), (Cinnyris jugularis), didysis ūsys (Megalaima virens) ir kt.
Morio klanas

Morio klanas (毛利氏 Mōri-shi) buvo daimių šeima, kilusi iš Ōe no Hiromoto ir įsitvirtinusi Akio žemėje. Pavadinimas kilo nuo dvaro (šoen) Mori vietovėje, Aiko rajone, Sagamio žemėje.
Džōkyū karo, Mori tapo Akio žemės dvaro džito. Kamakura laikotarpiu Mori tapo viena iš žymiausių Gokenin šeimų dėl protėvio Hiromoto. Laikotarpio pabaigoje Mori klanas nutolo nuo šiogūnato ir rodė palankumą Ašikagai Takaudži.
Sengoku laikotarpiu Mōri Motonari užėmė visą Akio žemę ir keletą kitų. Tuo metu jie tapo daimiais, kilusiais iš Gokenin.
Po kovos su Tojotomi Hidejoši, Odos Nobunagos generolu, abi pusės susitaikė ir Mori klanas išlaikė penkias žemes Čiūgoku regione. 1600 m. Mōri Terumoto nominaliai vadovavo Vakarinei armijai Sekigaharos mūšyje. Po pralaimėjimo Mori klanas prarado tris rytines provincijas ir sostinę iš Hirošimos perkėlė į Hagį. Naujas Mori valdas sudarė tik Nagato ir Suo žemės.
Po Meidži restauracijos Mori gavo kunigaikščio titulą.