Zahumljė

Geografija

Pagrindinės Zahumljės teritorijos apėmė Adrijos pajūrio ruožą nuo Neretvos upės šiaurėje iki Dubrovniko pietuose. Šiauriau buvo Paganija, o piečiau – Travunija. Zahumljei priklausė ir Pelješaco pusiasalis. Zahumljė taip pat apėmė kalnuotas teritorijas giliau žemyne, atsiremdama į Pogoriją (už jos buvo Bosnija).
Svarbiausios gyvenvietės regione buvo Stonas (gr. το Σταγνον), Mokriskikas (gr. το Μοκρισκικ), Joslis (gr. το Ιοσλε), Galumainikas (gr. το Γαλυμαενικ), Dobriskikas (gr. το Δοβρισκικ) ir kt. Kunigaikštystė buvo dalinami į 9 dalis (župas): Stono, Popovo, Dubravos, Lukos, Dabaro, Žapskos, Goričko, Večeniko

Duklios, Raškos ir Bosnijos įtakoje

Nuo XI a. Zahumljė pateko į kitos serbų župos – Duklios valdžią, o apie 1091 m. hegemonija perėjo Serbijos didžiajai kunigaikštystei. Zahumljė ir toliau buvo traktuojama kaip atskira feodalinė valda, ir joje valdė atskiri županai. 1166 m. į Zahumljės sostą pasodintas Raškos valdovo brolis Miroslavas Didysis (1166–1190), kuris pripažino brolio Stefano Nemanios viršenybę. Nuo tada Zahumljos kunigaikštystė buvo valdoma kaip atskiras vienetas Raškos sudėtyje, ir čia daugiausia valdė Miroslavo palikuonys. Jai reikėjo laviruoti tarp Serbijos, Bizantijos ir Vengrijos įtakos.
Tuo pat metu Zahumlje nuo jūros atskyrė Venecijos respublika, vėliau čia viešpatavo Ragūzos respublika.

Bosnijos ir Osmanų įtakoje

1254 m. Zahumljė pripažino Vengrijos karalystės hegemoniją, nors tuo pačiu į ją pretendavo ir Serbija, kurios karaliai kartais titulavosi "Visos Serbijos ir Pakrantės karaliais". Vengrijos įtaka lėmė katalikybės sustiprėjimą krašte o kartu vėl įtraukė Zahulmję į Kroatijos politinę orbitą. Tuometinis Kroatijos banas Povilas I Šubičius (1275–1312) užėmė kunigaikštystę, o 1312 m. paliko ją savo sūnui Mladenui II, kuris buvo kartu ir Bosnijos banas. Maždaug tuo metu kunigaikštystė neteko savo svarbiausio pajūrio miesto Stono ir pusiasalio, kurie buvo parduoti Ragūzos respublikai.
Po to, kai Bosnijoje įvyko pilietinis karas tarp Šubičių ir Kotromaničių, 1322-1326 m. valdžią Zahumljėje paėmė pastarieji, galutinai paversdami Zahumlję Bosnijos banato dalimi. 1377 m. jis liko Bosnijos karalystės dalimi. Karalystės sudėtyje Humo kunigaikštystė 1388 m. buvo atiduota karvedžiui Vlatko Vuković Kosača. Tai leido įsigalėti Kosača giminei. Po Vlatko mirties kunigaikštystę paveldėjo jo sūnėnas Sandaljis Chraničius, kuris buvo vis labiau nepriklausomas nuo Bosnijos karaliaus. Vietoj to, įsivėlęs į karus su įtakinga vietos didikų gimine Pavlovičiais, 1415 m. jis sudarė sąjungą su Osmanų imperija, kas įtraukė Humo kunigaikštystę į Osmanų politinę orbitą. Sandaljo žemės apėmė teritorijas ne tik pačioje Zahumlėje, bet ir piečiau, t. y. Travunijoje.
1435 m. Humo kunigaikštystę paveldėjo Sandaljo sūnėnas Stefanas Vukčičius. Pradėjęs karą su Zeta, jis nukariavo jos vidines sritis iki pat Skodros ežero. Jis toliau palaikė santykius su Osmanais, tačiau 1444 m. sudarė sutartį su Aragonu, kad galėtų apsiginti nuo Bosnijos karaliaus. 1449 m. jis perkrikštijo savo valstybėlę Šventojo Savos kunigaikštyste ir gavo vakarietišką "Hercogo" titulą. 1451 m. jis užpuolė Ragūzos respubliką pajūryje.
1463 m. Osmanų imperija nukariavo Bosnijos karalystę ir įsiveržė į Zahumlję. Apgulus Blagajaus miestą, Stefanas turėjo vėl pripažinti Osmanų siuzerenitetą, atiduoti žemes į šiaurę nuo Blagajaus ir nusiųsti savo jauniausią sūnų į Stambulą kaip įkaitą. Ten pastarasis priėmė islamą ir vėliau tapo imperijos viziriu.
1466 m. Stefanui mirus, kunigaikštystę paveldėjo jos paskutinis kunigaikštis Vladislovas Hercegovičius. 1482 m. jis susidūrė mūšyje su savo broliu musulmonu, kuriam pralaimėjo. Šventojo Savos kunigaikštystė buvo įjungta į Osmanų imperiją ir paversta Hercegovinos sandžaku.