google/wiki40b huggingface dataset:
Stroganovai

Stroganovai (rus. Строгановы,Строгоновы, pranc. Stroganoffs) – rusų pirkliai ir pramonininkai, vėliau baronai ir grafai, stambūs žemvaldžiai ir valstybės veikėjai XVI–XX a.

Giminės istorija

Giminė kilusi iš praturtėjusių pomorų valstiečių. Jos pradininkas Fiodoras Lukičius Stroganovas gyveno Solvyčegodske (dab. Archangelsko sritis) XV a. pabaigoje. Čia jo sūnus Anikejus Fiodorovičius Stroganovas (1488–1570 m.) išvystė druskos gavybos verslą. 1558 m. caras Ivanas Rūstusis A. Stroganovą ir jo vaikus apdalijo žemėmis tuometinės Rusijos rytiniame pakraštyje palei Kamos ir Čiusovajos upes. Pačių Stroganovų prašymu jų žemės buvo įtrauktos į opričiną, kurioje buvo taikomas tiesioginis paties caro valdymas. Tokiu būdu giminė galėjo lengviau plėstis į naujas žemes Urale ir Sibire, vystydama žemdirbystę, medžioklę, žvejybą, druskos, rūdų gavybą. Jie turėjo teisę statyti tvirtoves ir miestus, malšinti vietinių gyventojų pasipriešinimą savo sukurtomis družinomis. A. Stroganovo sūnus Semionas, anūkai Maksimas ir Nikita finansavo Jermako 1581 m. kampaniją į Sibirą. 1620 m. Stroganovai buvo valdžios pamaloninti nusipelniusių žmonių titulais už humanitarinę ir finansinę pagalbą lenkų intervencijos laikotarpiu.
XVII a. Stroganovai daug investavo į druskos verslą Solikamske. Vienijant plačiai pasklidusias giminės žemes, buvo nusavintos druskų verslovės, priklausiusios Šustovų ir Filatjevų giminėms. XVIII a. Stroganovai pastatė Urale eilę geležies ir vario lydymo gamyklų. Po Šiaurės karo (1700–1721 m.), kada Stroganovai ženkliai parėmė Petro I vyriausybę, jiems buvo suteikti baronų ir grafų titulai, jie tapo neatsiejama šalies aristokratijos dalimi, užėmė įtakingus valstybės postus.
Po Rusijos revoliucijos 1917 m. Stroganovai pasitraukė su baltųjų judėjimu į užsienį. Jų visas likęs nekilnojamas turtas, kitos vertybės buvo nacionalizuotos.

Palikimas

Stroganovų giminė visais laikais rodė išskirtinį dėmesį menui, literatūrai, istorijai, archeologijai. Jie sukaupė turtingas bibliotekas, meno kūrinių, medalių, monetų ir kt. kolekcijas, statė įspūdingus rūmus, kulto pastatus.

Stroganovų mokykla

Nuo XVI a. žinoma Stroganovų ikonų tapybos meistrų mokykla, įvedusi į šią sritį siauros specializacijos sampratą bei pirmą kartą pradėjusi naudoti ikonose spalvingus gamtos motyvus, vaizdingus fono peizažus. Geriausi darbai XVII a. bažnytinio meninio audinių siuvinėjimo srityje (церковное лицевое шитьё) taip pat priklauso giminės mokyklai. Be to, yra pripažįstama Stroganovų arcitektūrinio stiliaus kryptis Maskvos baroke.
Su garsios giminės vardu siejamas populiarus rusų virtuvės patiekalas befstrogenas (pranc. Boeuf Stroganoff, 'jautiena pagal Stroganovą').

Stroganovų fondas

1992 m. JAV įkurtas Stroganovų fondas, skirtas atkurti ir išlaikyti giminės palikimą Rusijoje. Fondo įkvėpėja – baronienė Helene de Ludinghausen, gyvenanti Paryžiuje, kurios motina – princesė Ksenija Aleksandrovna Ščerbatova, dar gimusi Stroganovų rūmuose.
Tumanas

Tumanas − mažiausias Uzbekijos administracinis teritorinis vienetas. Atitinka Rusijos, Ukrainos, Baltarusijos, Lietuvos rajoną.
Algirdas Mošinskis

Biografija

Tėvas prof. Vytautas Mošinskis. 1926–1928 m. Paryžiuje Sorbonoje studijavo archeologiją. 1933 m. Berlyne baigė Šarlotenburgo aukštąją technikos mokyklą.
1933–1939 m. dirbo Lietuvos susisiekimo ministerijoje. 1939–1941 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus ligoninės vyr. inžinierius. 1941–1943 m. Kauno taikomosios dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas. 1944 m. pasitraukė į Austriją. Nuo 1947 m. gyveno Brazilijoje, San Paule; iki 1971 m. dirbo inžinieriumi.
Pagal jo projektus pastatyta gyvenamųjų namų, geležinkelio stočių, pašto įstaigų. Sudarė Lietuvos Raudonojo Kryžiaus ligoninės Kaune rekonstrukcijos (1939 m.), Andrioniškio tuberkuliozės sanatorijos, Biržų ligoninės (neįgyvendintas), Kauno universiteto akių ir ausų klinikos (visi iki 1941 m.) projektus, suprojektavo ir pastatė privačių gyvenamųjų namų. Sukaupė XVI a. – XVII a. Lietuvos žemėlapių, XVII a. – XIX a. lituanistinių spaudinių kolekciją, ją saugo Kauno technologijos universiteto biblioteka. Jo surinktą rankraščių, inkunabulų ir retų knygų apie Lietuvos kultūros praeitį kolekciją saugo Vytauto Didžiojo universiteto biblioteka.
Viatskije Polianai

Istorija

Iki XVI a. dabartinio miesto vietoje buvo udmurtų kaimas. Viatskije Polianai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1595 m., kaip Viatkos vienuolyno valda. 1914 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1938 m. tapo miesto tipo gyvenviete, o 1942 m. į Viatskije Polianus evakuota Zagorsko ginklų gamykla, tuo pačiu suteiktas miesto statusas.
Apysaka

Apysaka – meninis literatūrinis kūrinys. Aprašomi įvairios trukmės įvykiai. Turinyje gali būti atspindimi tiek vieno, tiek ir daugelio herojų įvykiai. Apysakoje aprašomi įvairiapusiai žmonių santykiai, istoriniai motyvai.
Apysaka yra mažesnio turinio ir sudėtingumo nei romanas. Skirtumas tarp šių kūrinių yra labiau kiekybinis, ne kokybinis. Dėl to tą patį veikalą vieni vadina romanu, o kiti – apysaka.
Marė

Marė (pranc. Maré) – sala Okeanijoje, Naujojoje Kaledonijoje, Ištikimybės salų grupėje. Plotas 641,7 km². Sala netaisyklingos formos, ilgis 42 km, plotis tarp 16 ir 33 km. Marė sala yra susidariusi atolo vietoje. Paviršius plokščias (aukštis iki 138 m), apaugęs džiunglėmis. Aplink salą driekiasi koralų rifai. Krantai skardingi, saloje gausu urvų, ertmių.
Marė saloje 2004 m. gyveno 7401 žmogus. Beveik 98 % gyventojų yra kanakai. Verčiamasi turizmu, kopros apdirbimu, vanilės, cukranendrių auginimu, kaučiuko surinkimu. Marė sala sudaro komuną. Pagrindinės gyvenvietės – Tadinas, La Rošė.
Loro parkas

Loro parkas (isp. Loro Parque – „papūgos parkas“) – zoologijos sodas Kanaruose, Tenerifės šiaurėje, šalia Puerto de la Kruso. Užima 13,5 ha plotą.
Dabartiniu metu parkas turi apie 3500 gyvūnų, priklausančių apie 300 rūšių ir porūšių, taip pat rūšimis gausią papūgų kolekciją. Taip pat yra įvairių beždžionių, tigrų, jaguarų, aligatorių, iguanų, vėžlių. Didelė vandens gyvūnijos įvairovė: pingvinai, piranijos, egzotiškos žuvys, rykliai, rengiami pasirodymai su delfinais, orkomis, jūrų liūtais. Yra orchidėjų sodas, įvairių kitų tropinių augalų želdynai. Įrengtas tailandietiškas kaimelis.
Loro parkui priklauso Siamo parkas (vandens pramogų) Tenerifės pietuose.
XX a. aštuntajame dešimtmetyje parką įkūrė iš Kelno kilęs Wolfgang Kiessling ir jo tėvas. Oficialiai parkas atidarytas 1972 m. gruodžio 17 d. maždaug 13000 m² plote ir tuo metu turėjo 150 papūgų.

Papūgos

Loro parkas labiausiai žinomas didžiausia pasaulyje papūgų kolekcija. Iš pasaulyje esančių 800 papūgų rūšių ir porūšių Loro parke yra apie 350 rūšių. Daugelių šių rūšių gresia išnykimas, kai kurios laisvėje nebegyvena. Iš viso papūgų veisimo stotyje yra daugiau nei 3000 papūgų. Voljerai, kuriuose laikomi šie paukščiai yra specialiai paruošti: kiekvienas voljeras stovi atskirai, apsuptas augmenijos, kuri voljerus skiria vieną nuo kito. Kai kurias iš papūgų galima stebėti lankytojams rengiamame "Loro Show".

Akvariumas su povandeniniu tuneliu

Akvariume be koralinio rifo ir egzotinių žuvų rūšių yra permatomas povandeninis tunelis, iš kurio galima stebėti akvariumą ir keletą jame esančių ryklių.

Delfinų ir jūrų liūtų pasirodymai

Loro parke populiarūs delfinų ir jūrų liūtų pasirodymai, čia gyvūnai turi plačius baseinus, kurių dalis yra turistų nepasiekiama, dėl to gyvūnai gali pasitraukti ir leisti laiką netrukdomi lankytojų. Tai, kad šie gyvūnai nuolat susilaukia palikuonių rodo, kad pasirinkta koncepcija pasiteisina ir gyvūnai jaučiasi gerai.

Katandra Treetops

Ši 2010 m. naujai atidaryta atrakcija yra didelis voljeras su daugybe tropinių paukščių rūšių, daugiausia papūgų, tačiau ir tokių paukščių kaip Australijos neskraidantis paukštis Emu. Specialiais takais lankytojai gali vaikščioti po voljerą ir pakilti iki pat medžių lapijos.
Žemaičių Kalvarijos herbas

Aprašas

Herbo sidabriniame lauke ant žalio trikalnio su sidabrine banguota juostele raudona koplyčia, iš šonų lydima dviejų raudonų lotyniškų kryžių.

Istorija

2003 m. kovo 12 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 14. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Lietuvos liaudies buities muziejus

Lietuvos liaudies buities muziejus – muziejus po atviru dangumi, atidarytas 1974 m. Rumšiškėse, prie Pravienos upelio žiočių, Kauno marių pakrantėje. Tai didžiausias ir žymiausias tokio pobūdžio muziejus Lietuvoje, vienas didžiausių pagal užimamą plotą (195 ha), eksponuojamų nekilnojamųjų pastatų skaičių (149) ir daugiausiai eksponatų (91420) turintis muziejus Europoje po atviru dangumi.

Istorija

Muziejaus įkūrimo idėją puoselėjo menotyrininkai Vacys Milius ir Klemensas Čerbulėnas, etnografas Izidorius Butkevičius, architektai Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, Juozas Baršauskas. 1965 m. LSSR vyriausybė priėmė nutarimą dėl muziejaus steigimo. Muziejus įkurtas 1966 m. Pievelių kaimo vietoje. Tuomet čia gyveno 18 šeimų. 1966 m. parengtas detalusis planas.
1967 m. prasidėjo muziejaus statybos. Zonavimo ir ekspozicijos išdėstymo projektą parengė architektas Romanas Jaloveckas, projektą detalizavo architektės Birutė Kugevičienė, Diana Volungevičiūtė-Pikšrienė.
Visi bendradarbiai vykdavo į ekspedicijas ieškoti eksponatų, atrinkti pastatų. Lygiagrečiai buvo renkama ir aprašomoji bei ikonografinė medžiaga. Pirmosios ekspedicijos vyko dviračiais, vėliau įsigytas sunkvežimis. Statybos darbus vykdė tuometės Kauno restauracinės dirbtuvės.
1969 m. jau stovėjo žemaičių XVIII a. svirnas, numas ir t. t., iš viso 8 pastatai. Po metų beveik sukomplektuota dzūkų sodyba, pastatyta Josvainių karčema ir daug kitų. Perkėlus daugiau pastatų reikėjo sustiprinti priešgaisrinę sistemą, todėl buvo įsigyta gaisrinė mašina, o dirbti su ja buvo rengiamos priešgaisrinės pratybos, kuriose dalyvaudavo visi jaunesni muziejaus darbuotojai. Turint savo priešgaisrinę apsaugą, pavyko išvengti didesnių gaisrų, skirtingai nei Estijos ar Latvijos liaudies buities muziejuose. 
1974 m. atidarytos pirmosios ekspozicijos įrengimui vadovavo Klemensas Čerbulėnas, Stasys Daunys, Vytautas Stanikūnas. Pirmieji eksponatai – Šiluvos malūnas, namas iš Plungės rajono, dviaukštis svirnas iš Dzūkijos. Muziejus atidarytas 1974 m. birželio 21 d., jame buvo 52 pastatai. Tačiau statybos vyko toliau: suformuotas aukštaičių rėžinis kaimo fragmentas, dzūkų bendrė, išplėsta žemaičių kaimo struktūrinė dalis. Suvalkijos sektoriuje pastatyta vargana miškų darbininko sodyba ir malūnininko sodyba.
Po nepriklausomybės atgavimo muziejaus finansavimas sumažėjo. Daugiausia pajamų gaunama per kalendorines šventes – Užgavėnes, Velykas, Jurgines, Sekmines, Žolines. Muziejuje galima pajodinėti ar važnyčioti arklius, visą muziejaus ekspoziciją aplankyti važiuojant brička. Per metus muziejų aplanko daugiau nei 100 000 lankytojų.

Incidentai

2017 m. rugpjūčio 5–6 d. naktį sudegė iki pamatų 2 ekspoziciniai mediniai pastatai: gyvenamasis namas ir rąstinis ūkinis pastatas, kuriame buvo eksponuojama paroda „Mažoji Lietuva“. Vienas pastatas buvo karkasinis, o kitas medinių rąstų, stogas uždengtas nendrėmis. Įvykio metu kaimynystėje vyko muzikos festivalis „Granatos live“.
Rūta Laurinonienė

Biografija

1959–1970 m. mokėsi Skaudvilės vidurinėje mokykloje, 1972–1977 m. studijavo Vilniaus universiteto teisės fakultete.
1970–1972 m. Skaudvilės vaistinės formuotoja, 1977–1981 m. Tauragės rajono Vykdomojo komiteto instruktorė, 1981–1998 m. advokatė Tauragėje, 1998–1999 m. Šilalės rajono apylinkės teismo teisėja, nuo 1999 ir nuo 2004 m. Šilalės rajono apylinkės teismo pirmininkė.
1990–1998 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, narė.
1995 m. kovo – gegužės mėn. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
FKS Stal Mielec

Istorija

Klubo ištakos siekia 1939 m.
XV amžiaus 7-asis dešimtmetis

XV amžiaus septintasis dešimtmetis prasidėjo 1461 m. ir baigėsi 1470 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XIV amžius – XV amžius – XVI amžius
Dešimtmečiai: 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as - 7-as - 8-as 9-as 10-as 1-as 2-as
Metai: 1461 1462 1463 1464 1465 1466 1467 1468 1469 1470
Gvinėjos srovė

Gvinėjos srovė – šiltoji paviršinė srovė, srūvanti Atlanto vandenyne, Gvinėjos įlankoje (iš vakarų į rytus). Temperatūra 23–28 °C, greitis žiemą 10–75 cm/s, vasarą – virš 75 cm/s. Vasarą Gvinėjos srovė tampa Tarppasatinės (Pusiaujinės) priešsrovės tąsa, o žiemą – Kanarų srovės atšaka.
Šilalės senovės žemdirbystės vieta

Apibūdinimas

Šakalės kairiojo kranto terasoje išliko keletas akmenų krūsnių ir tarpusavyje besijungiančių pylimų, ženklinančių laukų sklypus. Pagrindinis pylimas eina beveik šiaurės - pietų kryptimi, 205 m ilgio, 2–3 m pločio, 0,5–0,7 m aukščio. Nuo jo į rytus atsišakoja keli nedideli, 20–37 m ilgio pylimai, o pietinėje dalyje – 110 m ilgio pylimas. Šiaurės vakarinėje dalyje išliko 3 apardytos krūsnys, greta kurių matosi 7–8 suardytų krūsnių liekanos. Jos apie 2–3 m skersmens ir 0,2 m aukščio, išsidėsčiusios netoli viena kitos.
Vakarinėje terasos dalyje yra apeiginis akmuo su plokščiadugniu dubeniu, vad. Aukuru, ir Didysis kūlis, o pietvakariniame pakraštyje – akmuo su dubeniu.
Teritorijos plotas – 12,7 ha.

Tyrimai

2001 m. išaiškino Vilniaus (VU) ir Tartu (TU) universitetų ir Kretingos muziejaus (KM) archeologai Valteris Langas, Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė ir Julius Kanarskas. 2002–2004 m. žvalgė ir apmatavimus atliko VU ir KM žvalgomoji ekspedicija.
Senovės žemdirbystės laukai datuotini II tūkstantmečio I puse – XIX a.
Stanislav Akanovič

Biografija

1951 m. baigęs Ja­šiū­nų septynmetę mokyklą įstojo į Tra­kų mokytojų seminariją, kurią baigė 1955 m. 1967 m. baigė Vil­niaus aukštąją partinę mokyklą.
1955 m. Šalčininkų rajone dirbo kom­jau­ni­mo komitete, kultūros ir švietimo įstaigose. 1955–1957 m. atliko karinę tarnybą, grįžęs iš armijos dirbo Šalčininkų rajono mokyklose, 1960–1963 m. Ei­šiš­kių Kultūros skyriaus vedėjas. Nuo 1960 m. organizavo dainų ir šokių šventes bei kitus kultūrinius renginius rajone. 1966 m. spalio mėn. paskirtas Tra­kų ra­jo­no Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotoju. 1982–1990 m. Vilniaus rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. Jam vadovaujant rajono kolektyvai gausiai dalyvavo respublikinėse dainų ir šokių šventėse bei kituose renginiuose.
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas. Balsuojant dėl Lietuvos Nepriklausomos Valstybės atstatymo susilaikė.
Vladas Dutkevičius

Vladas Dutkevičius (1889 m. kovo 23 d. Baisogaloje, Radviliškio raj. – 1945 m. sausio 8 d. Šiauliuose) – mokytojas, knygnešys, vargonininkas, chorvedys.

Biografija

1901 m. Radviliškyje baigęs liaudies mokyklą, lankė Šiaulių gimnaziją, o 1911–1913 m. mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje, 1919, 1920 ir 1921 m. lankė Švietimo ministerijos organizuojamus mokytojams aukštesniuosius kursus Kaune ir įgijo pradžios mokyklos mokytojo cenzą.
1920–1923 m. tobulinosi Juozo Naujalio vargonininkų kursuose, 1931–1932 m. vargonuoti ir diriguoti mokėsi Kauno muzikos mokykloje.
Išmokęs skaityti ir rašyti, pradėjo daraktoriauti kaimo mokyklose, o įgijęs muzikos žinių, ėmė vargonininkauti ir vadovauti chorams. 1909–1913 m. vadovavo Šiaulių Šv. Juozapo katalikų darbininkų draugijos ir „Varpo“ draugijos chorams, organizavo vakarus – vaidinimus su dainomis.
Nuvykęs į Radviliškį, 1913 m. sausio 13 d. vietos klube pastatė Miko Petrausko operetę „Kaminkrėtys ir malūnininkas". 1914–1917 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Viekšniuose (Akmenės raj.), 1918–1919 m. mokytojavo Paežerių (Radviliškio raj.) pradžios mokykloje. Suorganizavo Paežerių ir Užuožerių kaimų jaunimo chorą, surengė vakarų – koncertų. Metus kitus mokytojavo ir vargonininkavo Mažeikiuose, Kaltinėnuose (Šilalės raj.), Aukštelkiuose (Radviliškio raj.), Subačiuje (Kupiškio raj.), Surdegyje (Anykščių raj.).
1923–1929 m. dirbo Spirakiuose (Panevėžio raj.) – pavasarininkų chorą parengė 1928 m. visos Lietuvos dainų šventei Kaune. 1929–1932 m. dirbo Panevėžyje: mokytojavo lenkų gimnazijoje ir vargonininkavo Kristaus Karaliaus katedroje. Katedros chorą parengė 1930 m. visos Lietuvos dainų šventei Kaune.
1932–1938 m. vargonininkavo ir vadovavo chorams Kretingoje. 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje parengė du didelius chorus – Šaulių kuopos (57 dalyviai) ir jaunalietuvių (58 dalyviai). Nuo 1938 m. rudens iki mirties gyveno ir dirbo Šiauliuose.
V. Dutkevičius statė ir režisavo muzikinius bei dramos veikalus. Turėjo gražų tenoro balsą, Miko Petrausko bei Vlado Paulausko operetėse atlikdavo solo partijas. Buvo laikraščių „Vargonininkas“ ir „Viltis“ korespondentas, platino draudžiamą spaudą. 1928 m. prezidento Antano Smetonos apdovanotas Lietuvos Nepriklausomybės dešimtmečio medaliu.
Išaugino 4 dukteris, iš kurių Danutė Dutkevičiūtė-Kuzinienė ir Laima Dutkevičiūtė-Burkšaitienė yra žinomos muzikologės.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Slimaniškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Nemunėlio Radviliškis – 13 km
Strelniekai – 1 km
Gerkiai – 0,7 km
Ėrbergė – 4,8 km
Pardambiai – 2,1 km
BIRŽAI – 21 km
Brukos – 1,2 km
Upės Sėta – 1 km
Abdel Fattah el-Sisi

Biografija

Po Egipto revoliucijos 2011 m. ir Mohamedo Morsio išrinkimo 2012 m. prezidento rinkimuose, Sisi buvo paskirtas Egipto gynybos ministru.
Būdamas Egipto gynybos ministru ir kariniu pajėgų vadu, Sisi dalyvavo kariniame perversme, kuris 2013 m. liepos 3 d. po protestų iš valdžios pašalino prezidentą Morsį. Pastarąjį pakeitė laikinasis prezidentas Adli Mansuras, kuris paskyrė naują ministrų kabinetą. Per sekančius mėnesius, laikinoji vyriausybė padidino represijas prieš islamistinę Musulmonų broliją, mirties bausme nubausdama jos vadus ir 2013 m. rugpjūtį nužudydama šimtus ją palaikančių protestuotojų.
2014 m. kovo 26 d. Sisi baigė karinę karjerą ir pranešė planuojantis dalyvauti 2014 m. Egipto prezidento rinkimuose. Rinkimuose, kuriuose be Sisi dalyvavo tik dar vienas kandidatas, Sisi gavo daugiau negu 97 % balsų iš 47 % balsavusiųjų. Po inauguracijos į prezidentus 2014 m. birželio 8 d., Sisi vyriausybė stipriai išplėtė kariuomenės galias, todėl Sisi dažnai būna lyginamas su ankstesniais Egipto diktatoriais.
Sisi buvo pagrindinis kandidatas 2018 m. kovo 26−28 d. prezidento rinkimuose, visiems jo oponentams pasitraukus po šantažo, suėmimo ar rinkimų komiteto sukeliamų sunkumų siekiant juose dalyvauti. Sisi laimėjo šiuos rinkimus surinkęs 97 % balsų (dalyvavus 41,5 % rinkėjų).
Lietuvos žemės ūkis

Lietuvos žemės ūkis – Lietuvos ūkio šaka. Žemės ūkis Lietuvoje turi gilias tradicijas. 1923 m. dėl grūdų pertekliaus pradėtas grūdų eksportas. 1926 m. Lietuvoje veikė 209 dešrų ir konservų gamyklos.
Progresyvusis raumenų atpalaidavimas

Pasiruošimas

Svarbu pašalinti visus trikdžius. Atsipalaidavimo technika praktikuojama gulint arba sėdint, esant normaliai kambario temperatūrai, atmerktom arba užmerktom akimis. Būtina susikoncentruoti, nevarginti savęs problemų sprendimu, reikia galvoti tik apie technikos įvaldymą ir jos tinkamą atlikimą.
Sutrumpinti pratimai trunka 3–4 minutes, pilno ciklo atveju – 17 pagrindinių pratimų, apie 20–30 min.

Technika

Viena po kitos įtempiamos ir atpalaiduojamos šios raumenų grupės:
dešinė ranka – dešinys dilbis – dešinys žastas – kairė ranka – kairės dilbis – kairės žastas – kakta – akių raumenys – nosis – burna/apatinis žandikaulis – sprandas – pečiai – nugara – pilvas – dešinė pėda – dešinė blauzda – dešinė šlaunis – kairė koja – kairė blauzda – kairė šlaunis.
Įtempiama 5–7 sekundes. Vengti raumenų pertempimo. Atpalaidavus raumenis palaukiama bent 10-20 sek., kad atpalaidavimo poveikis būtų gerai juntamas. Reaguoti į pojūčius: neigiamus stengtis pašalinti, o teigiamus vizualizuoti.
Jei raumenis skauda, jų įtempti negalima. Nebent įsivaizduojama, kad jie įtempiami (pvz., dabar įtempiu kairę kairę šlaunį… ir atpalaiduoju)

Pabaiga

Būtinos kelios minutės poilsio, pabaigus pratimus. Atliekant tempimo, atpalaidavimo pratimus, gali būti savęs klausiama „ar aš tikrai atpalaidavau šiuos raumenis ?“

Taikymas

PR taikymo sritys plačios: Elgesio terapija, hipertonija, galvos skausmai, nemiga, stresas, įtampa, nerimas.

Poveikis

Sąmoningo raumenų įtempimo ir atpalaidavimo pagalba geriau įvaldomas kūnas, be to ryškiau jaučiamas raumenų atsipalaidavimo momentas, gerinama kraujotaka.
Huailaso alėja

Huailaso alėja (isp. Callejón de Huaylas) – Andų tarpukalnių slėnis Peru, Ankašo regione. Prasideda 3945 m aukštyje, kur telkšo Konokočios lagūna. Toliau slėnio dugnu teka Santos upė. Callejón de Huaylas skiria Baltąją (rytuose) ir Juodąją (vakaruose) Kordiljeras. Iš pietų slėnį riboja Huaihuašo Kordiljera.
Klimatas slėnyje subtropinis, sausas. Drėgnasis sezonas tęsiasi nuo spalio iki balandžio. Vidutinė dienos temperatūra 16,6 °C. Slėnyje gyvena daugiausia indėnai kečujai ir metisai. Svarbiausi miestai: Huarasas, Jungajus, Karuasas, Karasas.
Turizmas. Vystomas alpinizmas ir kelionės po kalnus.

Ikikolumbinė istorija

Slėnis – vienas iš penkių svarbiausių ikikolumbinės Peru kalnų slėnių, pasižymėjęs derlingomis žemėmis. Jame vyrauja kečua klimatinė zona. Į rytus nuo jo yra Kachamarkos slėnis, į pietus, už Huaihuašo kordiljeros – Mantaro slėnis.
Slėnyje susiformavo viena seniausių Peru žemdirbių kultūrų – Čavino kultūra, klestėjusi X–III a. pr. m. e. įtakoje. Čia išlikęs archeologinis miestas Chavín de Huantar. Kultūros klestėjimas sutapo su Ankstyvuoju istorijos akiračiu, o jos įtaka siekė gerokai toliau už slėnio ribų – apėmė ir didelę dalį Kostos regiono.
II a. pr. m. e. slėnyje Čavino kultūrą pakeitė lokali Rekuajaus kultūra, egzistavusi iki VII a. Prasidėjus Viduriniajam akiračiui, slėnį pajungė Vario kultūra, kilusi iš Apurimako slėnio. Pastarosios atstovai vykdė kultūrinę, ir tikriausiai karinę, ekspansiją į kitus Andų kalnų ir Kostos žemumų slėnius, sukurdami pirmąją Peru istorijoje kultūrinę „imperiją“, apėmusią visą Centrinių Andų regioną.
IX a. pabaigoje Vario kultūrai nusilpus, slėnyje stipresnė vietinė nesusiformavo: jis atiteko Čimu kultūros valstybei Čimorui. XV a. slėnis buvo įtrauktas į Inkų imperiją.
Tadaravos tiltas

Konstrukcija

Tilto projekto autorius nežinomas. Statinio aukštis virš vasaros vandens lygio 10,3 m, ilgis 72 m, važiavimo juostos plotis 6,5 m. Tiltas penkių tarpatramių, sijinis–rėminis, su Gerberio sistemos gembėmis. Tarpatramių ilgiai: 18+20+18 m, su dviem gembėmis galuose po 8 m. Tilto galuose esančių gembinių rėmų atramos – stačiakampės kolonos, tarpinės atramos – masyvūs aptakūs monolitiniai taurai, platėjantys į apačią. Priekrantės šlaitų kūgiai sutvirtinti lauko akmenimis.
1954 m. tiltas atstatytas pagal pirminį projektą, nes 1944 m. traukiantis vokiečiams viena anga buvo susprogdinta.
Jonas Martinaitis

Jonas Martinaitis (1898 m. birželio 26 d. Pavartyčiai – 1947 m. lapkričio 29 d. Šeduva) – Lietuvos tapytojas, karikatūristas. Laikomas lietuviškų komiksų pradininku.

Biografija

Sūnus Antanas Martinaitis. 1915 m. studijavo Peterburgo dailės akademijoje, 1922–1926 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, mokytojas Kajetonas Sklėrius. Nuo 1927 m. dirbo leidinių „Ūkininko patarėjas“, „Trimitas“, „Vapsva“ redakcijose (iliustratorius, rašė tekstus), 1940–1941 m. bendradarbiavo leidžiant žurnalą „Šluota“.

Kūryba

Kūrė daugiausia karikatūras („Gyvulių ir paukščių protestas“ 1936 m., „Moteris su sapnininku“ 1938 m., „Šalna“, ketvirtasis dešimtmetis), akvareles („Pamiškėje“ 1937 m., „Gluosniai prie Vandžiogalos“ 1939 m., „Kauno apylinkės“, „Valstiečio sodyba“, abu 1940 m.). Kūrybai būdinga realistinė raiška, nesudėtinga kompozicija, santūrus koloritas. Jo satyriniai piešiniai – socialinius visuomeninius įvykius atspindinčios kompozicijos, dažniausiai su eiliuotais tekstais.
Nuo 1930 m. dalyvavo Nepriklausomųjų dailininkų draugijos veikloje, parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos 1940 m. Kaune, 1968 m. Vilniuje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.
FK Plačkovica

Istorija

Šio klubo ištakos siekia 1942 m. Žaisdavo trečioje pakopoje.
Čedi Cholio kožunas

Geografija

Svarbiausia upė – Elegestas. Paviršius kalnuotas, aukščiausia kožuno vieta – 2606 m.

Ūkis

Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste. Pagal laikomų gyvulių skaičių kožunas užima 2-ą vietą respublikoje.