google/wiki40b huggingface dataset:
Ingeborgos Bachman premija

Ingeborgos Bachman premija (vok. Ingeborg-Bachmann-Preis) – svarbiausia Ingeborgos Bachman konkurso literatūrinė premija, skiriama kiekvienais metais, nuo 1977 m. Klagenfurte (Austrija). Ingeborgos Bachman konkurse iš literatūros kritikų, germanistų ir rašytojų susidedančios žiuri nominuoti autoriai privalo viešai, prieš televizijos kamerą perskaityti savo dar nepublikuotą tekstą ir galų gale atlaikyti spontanišką žiuri narių kritiką. Šalia 200 000 šilingų įvertintos Ingeborgos Bachman premijos, konkurso vardu dar įteikiama Kerteno žemės premija, Ernsto Vilnerio premija, Bertelsmano literatūrinė premija ir 3-sat stipendija. Finansiškai konkursą remia Klagenfurto miestas ir Austrijos radijas (ORF).
Ypatingoji Ingeborgos Bachman konkurso forma nėra neginčijama, tačiau šis keturias dienas besitęsiantis renginys, vykstantis vasaros pradžioje, pristato naujausias literatūros kryptis ir atskleidžia naujus talentus literatūriniame pasaulyje. Tuo pat metu tai – pokalbių tribūna leidėjams, jauniems autoriams, redaktoriams ir žurnalistams.
Dumont d'Urville stotis

Dumont d'Urville stotis (pranc. Base Dumont d'Urville) – prancūzų mokslinė stotis Antarktidoje. Bazė pavadinta prancūzų keliautojo Dumont d'Urvillio vardu.
Stoties personalas kinta nuo 30 žmonių žiemą iki 120 vasarą.
Luiziana

Istorija

Luizianoje indėnai gyveno daugybę tūkstantmečių iki atsikraustant europiečiams XVI a. Čia buvo pastatyta viena seniausių Amerikoje pilkapių sistemų, Vatson Breikas netoli Monro. Vėlau buvo pastatyta žinomiausia ir didžiausia pilkapių vieta, Poverty Pointas netoli Epso. Ši kultūra pasiekė piką apie 1500 m. pr. m. e. ir buvo viena pirmųjų sudėtingų gentinių kultūrų Šiaurės Amerikoje. Ji gyvavo iki 700 pr. m. e.
Pirmieji europiečiai atvyko 1528 m., kai ispanas Pánfilo de Narváez aptiko Misisipės žiotis. 1542 m. Hernando de Soto ekspedicija vyko į šiaurę ir vakarus nuo Luizianos, o 1543 m. Misisipe grįžo į Meksikos įlanką. Ispanai šiomis žemėmis labai nesidomėjo. XVII a. pabaigoje prie Misisipės žiočių apsigyveno prancūzų kolonistai. Prancūrai reiškė pretenzijas į visas žemes tarp Luizianos ir Kanados.
1682 m. tyrinėtojas René-Robert Cavelier pavadino regioną Luiziana pagerbdamas Prancūzijos karalių Liudviką XIV. 1699 m. prancūzų kareivis iš Kanados Pierre Le Moyne d'Iberville įkūrė pirmą nuolatinę gyvenvietę Maurepaso fortą (dabar Okean Springsas prie Biloksio). Tuo metu prancūzai įkūrė ir mažą tvirtovę Misisipės žiotyse La Balize. Iki 1721 m. jie buvo pastatę 19 m aukščio medinį švyturį, skirtą Misisipės navigacijai.

Ekonomika

Luizianos klimatas padeda valstijai išlikti viena iš šalies lyderių saldžiųjų bulvių, ryžių, cukranendrių srityse. Taip pat auginamos sojų pupelės, medvilnė, žemuogės, kukurūzai, pekanų riešutai. Žvejyba taip pat yra svarbi. Pagrindiniai žvejybos produktai – krevetės ir austrės.
Valstija turi gausius mineralinius išteklius. Ji pirmauja šalyje pagal druskos ir sieros gavybą, taip pat yra viena iš lyderių žaliavinės naftos, gamtinių dujų gavyboje. 6-ajame, 7-ajame dešimtmetyje Luizianoje stipriai išaugus pramonei, įkurta nemažai naftos perdirbimo, cheminių naftos produktų, medžio apdirbimo gamyklų. 4 iš 10 svarbiausių JAV jūrų uostų yra būtent šioje valstijoje, čia klesti turizmas.
Jazdgerdas III

Jazdgerdas III (Yazdegerd ar Yazdiger, persų kalba: یزدگرد سوم, "sukurtas Dievo" m. 651 m. Merve) – dvidešimt devintas ir paskutinis Sasanidų dinastijos valdovas, Khosrau II (590–628 m.), kurį nužudė jo sūnus Kavadas II 628 m., anūkas. Jo tėvas buvo Šarijaras (Shahryar), kurio motina buvo Miriam, Bizantijos imperatoriaus Mauricijaus dukra. Jazdgerdas III užėmė sostą 632 m. birželio 16 d. po pilietinių karų.
Jazdgerdas III buvo per jaunas valdyti, už jį tai darė patarėjai. Pirmais jo valdymo metais į Persiją įsiveržė arabai ir 636 m. jiems pralaimėtas Kadisijos mūšis nulėmė Sasanidų imperijos likimą. Kad gautų paramos iš seno Sasanidų priešo Bizantijos, jis vedė Bizantijos imperatoriaus Heraklijaus jauną anūkę Manijaną (Manyanh), Konstantino III ir princesės Gregorijos dukrą. Jie susilaukė vaiko.
Arabams užėmus Ktesifoną, jaunasis karalius pabėgo į Mediją. Po to jis bėgo vis toliau, kol 651 Merve jį nužudė malūnininkas.
Likusieji persų didikai labai prisidėjo prie persų kultūros ir kalbos paplitimo Centrinėje Azijoje ir Samanidų dinastijos, siekusios atgaivinti Sasanidų tradicijas, įkūrimo.
Zoroastrizmo kalendoriuje, naudojamame ir dabar, metai skaičiuojami nuo Jazdgerdo III karūnacijos 632 m.
Jazdgerdo III sūnus Piroozas pabėgo į Kiniją.
Manoma, kad jo dukra Šar Banu buvo Huseino ibn Ali žmona.
Požėlos rajonas

Požėlos rajonas (arba Poželos rajonas) – LTSR administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto rajonas sovietmečiu.

Istorija

Įkurtas 1941 m. kovo 21 d., tuomet jam priklausė pietinė Kauno dalis. Toks rajonas panaikintas 1955 m. rugsėjo 8 d. Vėl sudarytas 1962 m. gruodžio 10 d., tačiau jau be pietrytinės dalies. Tuo metu apibrėžtos rajono ribos: miesto vakarinė ir šiaurinė riba, Neries upė, Kapsų g., Rokiškio g., Žemaičių g., Raudonosios Armijos prospektas, Laisvės alėja, Majakovskio g., Nemuno upė, Kauno geležinkelio tiltas, Suvalkiečių g., Z. Angariečio g. iki miesto vakarinės ribos.
Lepelio rajonas

Geografija

Rajono plotas – 1800 km². 43 % rajono ploto dengia miškai. Vitebsko srityje ribojasi su Dokšicos, Ušačių, Čašnikų ir Bešenkovičių rajonais, Minsko srityje su Borisovo rajonu.
Pagrindinės upės: Esa ir Ūla. Telkšo – Lepelio ežeras. Iš viso rajone yra apie 140 ežerų.
Kurapka

Žodžio kilmė

Kurapkos vardas yra slaviškos kilmės, plg. rus. кура - „višta“ + потка – „paukštis“, mat kurapka yra paukštis, panašus į vištą tuo, kad neskraidžioja.  Kitas pavadinimas – čerekšlė – turbūt atsirado mėgdžiojant šio paukščio skleidžiamą garsą.
Eduardas Balsys

Biografija

Gimė Ukrainoje, ten susipažino jo tėvai – Kostas Balsys ir pavolgio vokietė Barbora Renner. Kai šeima su trimis sūnumis grįžo į Lietuvą ir apsistojo Skuode, Eduardui buvo dveji metai. Čia E. Balsys pradėjo mokytis muzikos ir žaisti futbolą. 1928 m. su šeima persikėlė į Klaipėdą, 1939 m. į Kretingą, vėliau – į Palangą.
Iki 1939 m. lankė Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnaziją, dainavo chore, grojo pučiamųjų orkestre altu ir tūba. Gimnazijoje garsėjo kaip puikus gimnastas, futbolininkas, krepšininkas. 1937 m. su KSS Klaipėda komanda tapo Lietuvos futbolo čempionu, 1938 m. žaidė Lietuvos rinktinėje. 
1940 m. įstojo ir leitenanto laipsniu baigė Kauno karo mokyklą. Čia jis pradėjo kurti muziką, žygio dainas. 1941–1945 m. Kretingos gimnazijos mokytojas. 1948 m. rugpjūčio 14 d. susituokė su Adele Jasinskaite. 1948–1950 m. studijavo LSSR konservatorijoje (Antano Račiūno klasė), dėstė teorines disciplinas Juozo Gruodžio muzikos mokykloje. 1953 m. Leningrado konservatorijoje baigė aspirantūrą.
Nuo 1953 m. dėstė LSSR konservatorijoje, 1960–1984 m. Kompozicijos katedros vedėjas, 1969 m. profesorius. Žymiausi mokiniai – Julius Andrejevas, Vidmantas Bartulis, Algimantas Bražinskas, Jonas Domarkas, Benjaminas Gorbulskis, Giedrius Kuprevičius, Faustas Latėnas, Tomas Leiburas, Vakaris Laurynas Lopas, Algirdas Martinaitis, Vaclovas Paketūras, Rimvydas Racevičius, Gintaras Samsonas, Anatolijus Šenderovas, Juozas Širvinskas, Jonas Tamulionis, Audronė Žigaitytė ir kt. 
1954–1962 m. LSSR kompozitorių sąjungos valdybos atsakingasis sekretorius, 1962–1971 m. pirmininkas. 1963–1974 m. LSSR AT deputatas.
Algirdas Kaušpėdas

Algirdas Kaušpėdas (g. 1953 m. rugpjūčio 12 d. Vilniuje) – architektas, buvęs grupės „Antis“ lyderis ir dainininkas, dabar grupės „KAnDIs“ narys, vienas Lietuvos Sąjūdžio iniciatorių.

Biografija

Tėvas – Vytautas Kaušpėdas taip pat architektas, kilęs iš Paandrioniškio.
1960–1971 m. mokėsi Vilniaus 23-iojoje vidurinėje mokykloje, 1968–1971 m. Vilniaus vaikų dailės mokykloje. 1971–1976 m. studijavo VISI Architektūros fakultete.
1976–1984 m. Kauno Miestų statybos projektavimo instituto architektas, 1984–1990 m. Kauno architektų sąjungos atsakingasis sekretorius. 1990–1992 m. LTV direktorius.
Nuo 1993 m. UAB „Jungtinės pajėgos“ direktorius. Pastatė gyvenamųjų namų Lietuvoje, Vokietijoje, Danijoje, Norvegijoje. Sukūrė kartotinių gyvenamųjų namų projektų pardavimo sistemą „Jungtinių pajėgų namai“. Išleido keletą kartotinių gyvenamųjų namų projektų katalogų. Įkūrė modulinių namų projektavimo ir statybos įmonę UAB „JP Haus“.
1988–1990 m. aktyviai dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje. Iniciatyvinės grupės narys, Sąjūdžio tarybos narys, Kauno iniciatyvinės grupės narys, tarybos narys. Dalyvavo Rolando Pakso rinkiminėje kampanijoje, 2004 m. rėmė kandidatą į prezidentus Petrą Auštrevičių.
Žmona Vilija Kaušpėdienė, architektė. Vaikai iš pirmos santuokos: Monika (g. 1979), Algė (1987–2012).

Kūryba

Sukūrė kelias roko grupes, iš kurių žymiausia – „Antis“ (1985–1990 m., atnaujino veiklą 2007 m.). Daugumos tekstų ir kai kurių kūrinių muzikos autorius. Išleido plokšteles „Antis“ (1987 m.), „Anties dovanėlė“, „Ančių dainos“ (2007 m.), „Zuikis Pleibojus“ (2009 m.), „Baisiai džiugu!“ (2013 m.). Sukurtas videofilmas „Kažkas atsitiko“ (1987 m.), „Gyva antis“ (2005 m.), koncertiniai DVD „Rugpjūčio 33“ (2008 m.), „2xANTIS“ (2013 m.) ir „Zombiai atrida atidunda!“ (2015 m.), muzikinė utopija „Zuikis Pleibojus“ (2009 m.). Koncertavo Lietuvoje ir užsienyje – Rusijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Austrijoje, JAV.
2011 m. Algirdas Kaušpėdas su roko grupe aktyviai prisijungė prie varškės revoliucijos memo – dalyvavo prijaučiančiųjų susibūrime, sukūrė eilėraštį apie grūdėtą varškę. Grupė „Antis“ savo koncertinę veiklą nutraukė 2016 m. vasarą, po atsisveikinimo koncertų Trakų ir Raudondvario pilyse.
2018 m. kartu su Viktoru Diawara įkūrė muzikos grupę „KAnDIs“ ir 2019 m. išleido albumą „Už poliarinio rato“.

Įvertinimas

2012 m. A. Kaušpėdui suteiktas Vilniaus miesto garbės piliečio vardas už jo veiklą Sąjūdžio laikais ir patriotizmo skatinimą tarp jaunimo. Jis tapo dešimtuoju šio miesto garbės piliečiu.
2014 m. A. Kaušpėdui ir grupei „Antis“ įteiktas 2013 m. Muzikos asociacijos metų apdovanojimas už nuopelnus lietuviškai muzikai, taip pat metų roko grupės apdovanojimas.
Pelėda (Čikaga)

Istorija

Leido knygų leidykla „Nemunas“ su 1954 m. balandžio – spalio mėn. pertrauka. Iliustruodavo B. Vešota. 1953 m. išėjo „Pelėdos“ kalendorius.
Redagavo Albinas Valentinas (iki 1952 m. balandžio mėn.), Adomas Vilainis-Šidlauskas.
Mykolas Itomlenskis

Mykolas Itomlenskis (1883 m. spalio 14 d. Bachmatai, Zarasų apskr. – 1960 m. kovo 5 d. Kaunas) – Lietuvos pedagogas, sodininkas.

Biografija

1902 m. mokytojas Martyniškių mokykloje. 1905 m. baigė Nikitos (Krymas) sodininkystės ir vynuogininkystės mokyklą. 1921–1940 m. mokytojavo Kaune, Fredos aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės mokykloje (iki 1925 ir 1935–1940 m. veikė kitais pavadinimais). Čia įveisė kolekcinį pomologinį ir žemaūgių vaismedžių sodus, atliko dekoratyvinės sodininkystės eksperimentų. Po Antrojo pasaulinio karo Amalių medelyne prie Kauno bandė atvirame lauke auginti vynmedžius.
Aukštelkės Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

Apie 1764 m. Aukštelkės dvare pastatyta koplyčia. Antano Radavičiaus rūpesčiu 1885 m. pastatyta mūrinė koplyčia. priklausė Šiaulių parapijai, ją aptarnavo Šiaulių kunigai. Audra 1903 m. nuplėšė koplyčios stogą, 1905 m. ji suremontuota, sutvirtinti pamatai. 1915 m. Pirmojo pasaulinio karo mūšiuose sugriauta.
Visuomenės veikėjas kunigas Vincentas Jarulaitis (1859–1939 m., palaidotas Aukštelkėje) 1932 m. koplyčią atstatė. Jai 1935 m. dovanota 19 ha žemės. Po Antrojo pasaulinio karo koplyčią imta vadinti bažnyčia. 1967 m. ji suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia neobarokinė, turi neoklasicizmo architektūros bruožų, stačiakampio plano, bebokštė, su trisiene apside, vienanavė.
Šventoriuje palaidotas iš Aukštelkės parapijos kilęs kunigas Vaclovas Tamoševičius (1912–1991 m.), karo ir pokario metais kalintas.
Sankt Peterburgo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Sankt Peterburgo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (rus. Собор Успения Пресвятой Девы Марии в Санкт-Петербурге) – Romos katalikų šventovė Rusijos Sankt Peterburgo mieste, 1-oje Krasnoarmejskaja g., 11. 1873–1926 m. buvo Mogiliovo arkivyskupijos katedra, šiandien administraciškai priklauso Maskvos Dievo Motinos arkivyskupijai. Saugomas, kaip RF tautų kultūrinio paveldo regioninės reikšmės objektas.

Istorija

Šventovės atsiradimas siejamas su Rusijos katalikų metropolito įsikūrimu Sankt Peterburge ir sparčiai augusia katalikų bendruomene mieste. Bažnyčios projektą paruošė architektai Evgrafijus Vorotilovas ir Vasilijus Sobolščikovas, o 1873 m. balandžio 13 d. pašventino arkivyskupas Antonijus Fialkovskis.
Bažnyčią nuo gatvės užstoja Katalikų kolegijos pastatas. Plane – lotyniško kryžiaus formos. Vienanavė patalpa perdengta medinėmis konstrukcijomis, iš rytų pusės pristatyta zakristija. Kiekvienoje šoninėje pusėje – po penkis langus, tarplangiai papuošti dvigubomis kolonomis. Erdvūs rūsiai buvo numatyti choristams ir kanceliarijos tarnautojams apgyvendinti. Prie bažnyčios iš šiaurės pusės pasodintas nedidelis parkas, peterburgiečių vadinamas Lenkų sodu. Bažnyčia kelis kartus plėsta, pristatant papildomas patalpas.
1900 m. iš greta stovinčio namo išsikėlė Katalikų kolegija, tame pastate įsikūrė Kunigų seminarija. Nuo to laiko seminaristai tapo nuolatiniai bažnyčios lankytojai. 1917 m. parapija jungė 15–20 tūkst. katalikų. Po Spalio perversmo seminarija buvo uždaryta, bažnyčios veiklai buvo trukdoma, kol 1930 m. ją uždarė. Pokaryje patalpose veikė konstruktorių biuras. 1995 m. grąžinta katalikų bendruomenei, tais pačiais metais į senąjį seminarijos pastatą iš Maskvos atsikėlė Aukštoji katalikų seminarija Marija – Apaštalų karalienė. 1998 m. arkivyskupas Tadeušas Kondrusevičius Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčią atšventino.
XIX a. pab. – XX a. pr. tarp parapijiečių buvo nemažai lietuvių, šventovėje sakomi lietuviški pamokslai. Šiais laikais vienintelėje miesto bažnyčioje kartą per mėnesį aukojamos lietuviškos Šv. Mišios. 2017 m. lapkričio 25 d. buvo pašventinta atminimo lenta, skirta lietuvių literatūros klasiko, Sankt Peterburgo Dvasinės akademijos profesoriaus Jono Mačiulio–Maironio atminimui. 2018 m. balandžio mėn. bažnyčioje atidaryta T. Matulionio koplyčia, kurioje kabo lietuvių bendruomenės rūpesčiu nutapytas palaimintojo portretas.
Dūburaitis

Geografija

Plotas 53,2 ha. Ilgis iš šiaurės į pietus rytinės ežero dalies 1,3 km, ilgis vakarinės ežero dalies iš šiaurės į pietus 0,92 km, didžiausias plotis 0,92 km. Paviršiaus altitudė - 118,9 m. Didžiausias gylis 12,3 m, vidutinis gylis 4,0 m. Baseino plotas 10,9 km². Ežeras susidaręs dviejuose lygiagrečiai iš šiaurės į pietus nutįsusiose rinose. Ežero forma panaši į U raidę. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 5,9 km. Krantai aukšti, beveik ištisai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. 
Iš šiaurės į pietus ežerą prateka Rūra (Duburė) į Duburio ežerą (Zalvės upės baseinas). Atabrade iki 1 m gylio smėlis, įlankose molingas dumblas, kitur sapropelingas molis. Pratakumas 130 %. Prie ežero įsikūrę Bakučių ir Šniukštų kaimai.
Gerviškėnai

Lietuviai

Iki 1709–1711 m. maro bei bado ir XVIII a. pirmosios pusės didžiosios vokiečių kolonizacijos iki 97 % Gerviškėnų ir apylinkių gyventojų buvo lietuvininkai. Vėliau apsigyveno vokiečių valstiečių. Dėl asimiliacijos ir prievartinės germanizacijos XIX a. viduryje lietuviškai kalbančiųjų liko tik Gerviškėnuose ir kai kuriose parapijos gyvenvietėse, XIX a. pabaigoje – tik pavieniai senoliai. Apie 1746 m. įkurtoje Gerviškėnų pradžios mokykloje dėstyta ir lietuvių kalba.
Gerviškėnuose ir apylinkėse po Antrojo pasaulinio karo apsigyveno iš Lietuvos atsikėlusių lietuvių, daugiausia – kuriems nebuvo leista iš tremties grįžti į Lietuvą.

Žymūs žmonės

1746–1748 m. kunigavo lietuvių raštijos darbuotojas Kristijonas Frydrichas Štimeris. Kunigo padėjėju (adjunktu) ir precentoriumi 1794–1806 m. dirbęs Johanas Hohlfeldtas pasidarė K. Donelaičio „Metų“ rankraščių nuorašus. XIX a. pradžioje juos paskelbė Liudvikas Rėza.
Aržuolupiai

Istorija

Pirmą kartą paminėti 1687 m. 1866 ir 1944 m. kaimas sudegė.
Liudvikas Kickis

Biografija

Ketverių metų seimo deputato Onufrijaus Kickio (1750–1818) ir Juzefos Šidlovskos (apie 1750–1833) sūnus.
1807 metais įstojo į Varšuvos kunigaikštystės armijos tarnybą. Dalyvavo kare su Austrija, išsiskyrė Rašino mūšyje. Pervestas į pulkininkus, 1811 metais tapo Juzefo Poniatovskio adjutantu. Dalyvavo žygyje į Rusiją, vėl išsiskyrė prie Vinkovų Berezinos mūšyje. Tarnavo Lenkijos kunigaikštystės armijoje kaip kunigaikščio Konstantino Pavlovičiaus adjutantas. Išėjo į atsargą 1820 m. spalio 18 d., bet išėjimas buvo patvirtintas tik tai 1821 m. kovo 16 d.
Po 1831 metų sukilimo pradžios į stojo į Lenkijos armiją raitelių šaulių pulkininko laipsnyje, 1831 metų vasarį buvo pervestas į divizijos generolus. Vadovavo kavalerijos brigadai, kovėsi mūšiuose prie Bialolenkos, Grochovo Vavero, Didžiojo Dembio, Domanicio, Igonių, kur žuvo vadovaudamas atakai.
Palaidotas miške netoli Kriukų kaimo.
David Woodard

Išsilavinimas

Woodard įgijo išsilavinimą The New School for Social Research ir Kalifornijos universitete, Santa Barbaroje.

Nueva Chermanija

2003 m. Woodard buvo išrinktas Kalifornijos Juniper Hills (Los Andželo apygarda) tarybos nariu. Tokiu būdu jis pasiūlė miestų partnerystę su Naujaja Vokietija, Paragvajuje. Siekdamas įgyvendinti savo planą, Woodard nuvyko į buvusią vegetarių ir feminisčių utopiją bei susitiko su savivaldybės vadovybe. Po pirminio vizito jis nusprendė neplėtoti santykių, bet bendruomenėje surado studijų objektą vėlesniems rašiniams. Jį ypač domina spekuliacinio planuotojo Ričardo Vagnerio ir Elisabeth Förster-Nietzsche, kuri kartu su vyru Bernhard Förster įkūrė ir gyveno kolonijoje nuo 1886 iki 1889 m., proto-transhumanistinės idėjos.
Nuo 2004 m. iki 2006 m. Woodard vedė daug ekspedicijų į Nueva Chermanija ir šitaip laimėjo paramą iš JAV viceprezidento Ričardo Briuso Čeinio. 2011 m. Woodard Šveicarijos rašytojui Christian Kracht suteikė leidimą paskelbti jų didelę asmeninę korespondenciją, daugiausia susijusią su Nueva Chermanija, dviem tomais su Hanoverio universiteto „Wehrhahn Verlag“ leidimo duomenimis. Frankfurter Allgemeine Zeitung sako: „[Autoriai] panaikina ribą tarp gyvenimo ir meno.“ Der Spiegel teigia, kad pirmasis leidinys Five Years (Penki metai), t. 1, yra „dvasinis parengiamasis darbas“ Kracht vėlesniam romanui Imperium.
Pasak Andrew McCann, Woodard pradėjo „kelionę į tai, kas liko iš vietos, kur pirminių gyvenviečių palikuonys gyvena drastiškai prastesnėmis aplinkybėmis“ ir buvo perkelta, kad „padidinti bendruomenės kultūrinį profilio skatinimą ir pradėti miniatiūrinės Bayreuth operos teatro statybas, ten, kur anksčiau stovėjo Elisabeth Förster-Nietzsche šeimos namai.“ Pastaraisiais metais Naujoji Vokietija tapo linksmesniu kelionių tikslu, su nakvynėmis ir pusryčiais bei laikinu muziejumi.

Sapnų mašina

Nuo 1989 iki 2007 metų Woodard kūrė Sapnų mašinos replikas. Sapnų mašina – stroboskopinis prietaisas, išrastas Brion Gysin ir Ian Sommerville. Ji susideda iš skylėto cilindro, besisukančio aplink elektrinę lempą. Mašiną stebint pro užmerktas akis ši gali sukelti psichines aberacijas, panašias į narkotikų poveikį arba sapnavimą. Sapnų mašiną William S. Burroughs padovanojo 1996 metų vizualinei retrospektyvai, pavadinimu Ports of Entry (Atvykimo taškai), vykusiai Los Andželo apygardos meno muziejuje, o tuomet Woodard susidraugavo su autoriumi ir padovanojo jam „bohemišką“ Sapnų mašinos modelį (iš popieriaus) 83-ojo ir paskutinio gimtadienio proga. Sotheby’s pardavė ankščiau minėtąją Sapnų mašiną aukcione privačiam kolekcionieriui 2002 metais, o pastaroji šiuo metu stovi Spencer meno muziejuje, ilgam laikui paskolinta Burroughs giminės.
Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas

Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas buvo įkurtas 1993 m. tam, kad skleistų UNICEF vertybes bei užtikrintų kiekvieno vaiko teises. 1998 – 2005 m. UNICEF, viena po kitos vykdydamas keturias daugiašales programas, rėmė vaikus ir jaunimą Lietuvoje. Prioritetinės šios programos sritys buvo Vaiko teisių apsauga, Vaiko vystymasis ankstyvoje vaikystėje, Jaunimo sveikata ir vystymasis. Bendradarbiaudamas su Vyriausybe ir kitais nacionalinis partneriais šalyje.
Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas kaupia lėšas įgyvendindamas įvairias lėšų kaupimo akcijas, partnerystes su verslu ir pardavinėdamas originalius UNICEF atvirukus bei dovanas.
Lietuva JT Vaiko teisių konvenciją ratifikavo 1995 m. liepos 3 d.
Grosadmirolas

Grosadmirolas (vok. Großadmiral), didysis admirolas – aukščiausias istorinis kai kurių šalių karinio laivyno laipsnis. Žinomiausi yra Vokietijos grosadmirolai.

Austrija-Vengrija

Austrijos-Vengrijos karinio laivyno vadui Antonui Hausui grosadmirolo titulas buvo suteiktas 1916 m.
Šis laipsnis dar buvo suteiktas imperatoriaus šeimos nariams ir Maksimilianui Njegovanui, kuris vadodavo kariniam Austrijos-Vengrijos laivynui po Hauso ir šį laipsnį gavo 1918 m. išeidamas į atsargą.

Italija

Italijoje didžiojo admirolo (it. grande ammiraglio) laipsnį įvedė B. Musolinis 1924 m. Laipsnis buvo sukurtas pagerbti Paolo Thaon di Revel, kuris vadovavo Italijos karališkajam laivynui Pirmojo pasaulinio karo metais. Kitiems žmonėms šis laipsnis nebuvo suteiktas.
Italijos didysis admirolas atitinka armijos Italijos maršalą.

Peru

Didžiojo Peru admirolo laipsnį (isp. Gran Almirante del Perú) įkūrė Peru kongresas 1967 m. Jį po mirties suteikė Miguel Grau Seminario, kuris buvo garsus Peru laivyno vadas ir Angamoso mūšio Ramiojo vandenyno kare (1879–1884) dalyvis.

Prancūzija

Prancūzijoje Burbonų restauracijos laikais didysis admirolas buvo garbės laipsnis, ekvivalentiškas armijos maršalui.
Adobe Premiere Pro

Istorija

„Premiere Pro“, tai perprojektuotas „Adobe Premiere“ tęsinys, išleistas 2003 m. „Premiere Pro“ priskiriamos 2003 m. ir vėlesniais metais išleistos versijos, o „Premiere“ – ankstesnės. „Premiere“ buvo viena pirmųjų kompiuterių NLE (nelinijinė montažo sistema) sistemų, pirmąkart „Mac“ kompiuteriams išleista 1991 m.
Viešvėnų valsčius

Viešvėnų valsčius buvo Žemaitijoje. Centras – Viešvėnai.
Žvaigždė (laikraštis)

Istorija

Pradėtas leisti Bostone, 1949 m. perkeltas į Čikagą.
Redaktoriai: A. Mėšlys, Bronius Krištanavičius, Algimantas Kezys.