Pedofilija

Termino analizė

Žodis pedofilija graikiškos kilmės: gr. παιδοφιλία (paidophilía), kur gr. παῖς (paîs) 'vaikas' + gr. φιλία (philía) 'meilė, draugiškumas'. Senovės Graikijoje lytiniai santykiais su vaikais, nesulaukusiais brendimo amžiaus, buvo draudžiami ir už to draudimo pažeidimą grėsė labai žiaurios bausmės. Tačiau buvo paplitę vyrų lytiniai santykiai su pubertetinio amžiaus jaunuoliais – pederastija (gr. παιδεραστία (paiderastia), kur gr. παιδεσ (paides) 'vaikai' + gr. έραστής (erastês) 'meilužis'), šis žodis iki mūsų dienų atkeliavo iš Platono „Puotos“, kur aprašomi senovės Graikijoje paplitę homoseksualūs santykiai ir homoerotizmas.
Nors grakiškas žodis paîs reiškia ir vyriškos, ir moteriškos lyties vaiką, tačiau dėl konotacijų su vyriška vaiko gimine, atsiradusių dėl žodžio pederastija, psichiatrai ir psichologai kartais pedofilija vadina potraukį prepubertetinio ir ankstyvojo pubertetinio amžiaus berniukams, o potraukį tokio pat amžiaus mergaitėms vadina lolofilija arba nimfofilija.
Nors TLK- 10 apibrėžia pedofiliją kaip seksualinį potraukį prepubertetinio ir ankstyvojo pubertetinio amžiaus vaikams, tačiau iš tiesų turima mintyje bet kokio amžiaus vaikai iki ankstyvojo pubertetinio amžiaus imtinai, nes smulkesnio skirstymo nepateikta.
Užsienio literatūroje dar išskiriama infantofilija arba nepiofilija – potraukis 0-3 metų vaikams.
Hebefilija – potraukis ankstyvojo pubertetinio amžiaus vaikams (paprastai 11-14 m., pagal TLK-10 šis potraukis įtrauktas į pedofilijos apibrėžimą).
Efebofilija – potraukis vėlyvojo pubertetinio amžiaus vaikams (15-19 m.) – nėra pedofilija. Efebofilija šiaip jau nelaikoma sutrikimu, nes šio amžiaus vaikai turi subrendusio žmogaus lytinio patrauklumo, tačiau įvairiose šalyse už suaugusiojo seksualinius santykius su šio amžiaus tarpsnio asmenimis dažnai baudžiama pagal BK, nes žmonių tarpusavio santykius reguliuoja ne tik biologiniai poreikiai ar požymiai, bet ir socialinės normos, kuriomis atsižvelgiama į socialinę asmens brandą. Tas pat taikytina ir korofilijai – moterų lesbiečių potraukiui pubertetinio ir vyresnio amžiaus mergaitėms.
Kartais su pedofilija gali būti siejama partenofilija – lytinis potraukis niekada lytinių santykių neturėjusiems asmenims („nekaltoms mergaitėms“), nes lytinės iniciacijos nepraėję asmenys dažniausiai būna dar nesubrendę ar ankstyvojo pubertetinio amžiaus.

Ričardo fon Kraft-Ebingo nuomonė

Pirmasis šį sutrikimą, pavadinęs jį paedophilia erotica, 1886 m. aprašė Vienos psichiatras Richard von Krafft-Ebing savo knygoje „Psychopathia Sexualis“. Tai teismo psichiatrijos knyga, kurioje kalbama apie įvairius lytinius nusikaltimus ir nusikaltėlių pakaltinamumo problemas bei priemones, kurių reikia imtis, siekiant užkirsti kelią tokiems nusikaltimams.
Apie lytinius nusikaltimus vaikų atžvilgiu rašoma skyriuje „Asmenų, kuriems nėra 14 metų, prievartavimas“. Autorius vartoja žodį „prievartavimas“ paaiškindamas, kad tai – ne žaginimas. Psichiatras nurodo, kad prievartautojai gali būti asmenys, kuriems nebūdinga jokia psichopatologija, ir asmenys, kuriems ši patologija būdinga. Taip pat jis nurodo, kad jo minimas nusikalstamas veikas dažnai atlieka apskritai sutrikusio intelekto asmenys, pavyzdžiui, imbecilai arba sergantys senatvine silpnaprotyste. Didelės reikšmės turi ir alkoholio poveikis.
Tačiau autorius aprašo ir 4 jo praktikoje pasitaikiusius atvejus, kai asmenų intelektas buvo normalus, bet jie jautė lytinį potraukį būtent vaikams, neturintiems lytiškai subrendusio asmens požymių. Tokį potraukį jautė vyrai. Richard von Krafft-Ebing aprašo ir vieną moterį pedofilę, bet šis atvejis paimtas iš kito psichiatro paskelbto darbo. Visus šiuos lytinio potraukio vaikams atvejus autorius vadina lytiniu iškrypimu paedophilia erotica.
Autorius manė, kad asmenims, kuriems pastebėtas šis sutrikimas, būdinga kažkokia įgimta yda, jų potraukio objektai pirmiausia yra vaikai, o ne suaugę, ir šie asmenys paprastai ne atlieka lytinį aktą, o savo objektą netinkamai liečia arba verčia vaiką juos glamonėti, atitinkamai manipuliuoja vaiko ranka ir pan. Taip pat šis psichiatras manė, kad homoseksualūs vyrai, jei seksualiai išnaudoja berniukus, tai vyresnius, beveik subrendusius, pubertetinio amžiaus.
Psichiatras taip pat skiria pedofiliją nuo pseudopedofilijos, kuri, jo nuomone, pasitaiko daug dažniau. Pseudopedofilija – atvejai, kai suaugęs siekia lytinio pasitenkinimo su vaiku, nes dėl masturbacijos prarado savo lytinį potraukį suaugusiems.
Įdomu pastebėti, kad kalbėdamas apie nepsichopatologinius vaikų seksualinio išnaudojimo atvejus Richard von Krafft-Ebing labai atkreipia dėmesį į, jo nuomone, pasileidusias tarnaites, guvernantes ir kitas vaikus prižiūrinčias moteris, kurios, kaip teigia autorius, dažnai seksualiai išnaudoja mažus berniukus, ypač juo maudydamos. Taip pat psichiatras manė, kad vaikų mušimas, ypač ranka arba rykšte per užpakalį, neretai yra pasileidėliškas būdas lytiškai pasitenkinti, todėl, pavyzdžiui, guvernantes ir aukles, dėl kiekvieno nieko dažnai lupančias savo auklėtinius, reikėtų ištirti šiuo požiūriu.
Richard von Krafft-Ebing taip pat teigė, kad asmenys, kurių valios nepaveikė kokia nors patologinė būklė, gali valdyti savo pedofilinius potraukius.

Kitų autorių nuomonės

2008 m. šveicarų neuroanatomas ir seksologas August Forel taip pat aprašė seksualinį potraukį vaikams pederoziją. A. Forel manė, kad pederozija yra paveldima, pabrėždamas, kad nesutinka su R. von Kraff-Ebing’u, kuris tokiu įgimtu potraukiu netikėjo, siejo šį potraukį su moralinių varžtų nebuvimu ar praradimu.
Seksualinių sutrikimų, įskaitant pedofiliją, mechanizmų aiškinimui daug įtakos turėjo Z. Froido teorija ir darbai. Jis manė, kad visą žmogaus gyvenimą valdo lytinis potraukis ir mirties potraukis, kad vaikas nuo pat gimimo yra seksuali būtybė, tik jo seksualiniams dirginimams jautrios zonos nėra pakankamai diferencijuotos, ir visą vaiko psichoseksualinį vystymąsi suskirstė į etapus.
Kiekvienu psichoseksualinio vystymosi etapu gali įvykti kokia nors netikusi fiksacija ir dėl to suaugęs žmogus turės asmenybės ar seksualinio elgesio sutrikimų.
Vėliau Z. Froido teorija buvo labai kritikuota, ypač dėl to, kad kurta remiantis sergančių žmonių tyrimų rezultatais, o išvados apibendrintos kaip atspindinčios sveikų žmonių asmenybės vystymąsi ir to vystymosi mechanizmus. Vis dėlto daugelis jo teorinių teiginių ir šiandien aktualūs, o sąvokos (pavyzdžiui, regreso, t. y. asmenybės grįžimo į ankstesnę psichoseksualinio vystymosi stadiją) ir dabar plačiai vartojamos.
Šiuo metu yra daug psichologinių teorijų, kuriomis remiantis to paties reiškinio priežastys ir mechanizmai gali būti interpretuojami labai skirtingai.

Istorija

Kaip reiškinys egzistavo nuo senovės, bet požiūris į ją keitėsi. Rytų kultūrose lytiniai santykiai su mergaitėmis nebuvo smerkiami ir kai kur buvo net įprasti. Europoje vertinta įvairiai: Prancūzijoje tik nuo XIX a. antrosios pusės mergaitės vedybinis amžius buvo padidintas nuo 11 iki 13 metų, o Anglijoje tik 1929 m. uždraustas paprotys tekinti 12 metų mergaites.
Šiandien daugelyje šalių nustatyta, kad suaugusieji negali turėti lytinių santykių su vaikais iki 13-16 metų (Lietuvoje – 16 metų), nors amžių riboja ne tik teisinės, bet ir moralinės normos.