google/wiki40b huggingface dataset:
Vigvamas

Vigvamas arba vikiupas – sausų vietovių pusiau klajoklinių indėnų genčių būstas. Vikiupo terminas naudojamas Amerikos pietvakarių ir vakarų indėnų genčių gyvenamiesiems būstams įvardinti. Tuo tarpu vigvamu vadinami Amerikos šiaurės rytuose indėnų naudoti būstai. Ne etininiai amerikiečiai šiuos terminus naudoja pasirinktinai ir gali jais vadinti daugelį etininių amerikiečių gyvenamųjų būstų, kurie skirtinguose regionuose ir kultūrose yra nevienodi. Nereikia vigvamo maišyti su lygumų indėnų tipi, kuri yra kitokios konstrukcijos, struktūros ir skirtingo naudojimo.

Struktūra

Kupolo formos, apvalios pastogės naudotos daugelyje etnininių Amerikos kultūrų. Išlento paviršiaus dėka tokios pastogės puikiai saugojo įvairiomis oro sąlygomis. Karkasas formuojamas iš lenktų medinių karčių, kurios uždengiamos kokia nors medžiaga. Statybos medžiaga priklausydavo nuo konkrečios vietoje prieinamos medžiagos ir statančiųjų kultūros. Dangai buvo naudojama žolė, krūmai, žievė, velėna, kailiai ir audeklas.

Šiaurės rytų vigvamas

Vigvamai yra įprasti sezoniai būstai tarp indėnų genčių. Jiems pastatyti paprastai reikia daugiau laiko nei tipi ir jų rėmai dažniausiai nėra skirti transportavimui.
Tipiško šiaurės rytų Amerikos vigvamo išlenktas paviršiaus apsaugo nuo blogo oro. Šeimos vyrai būdavo atsakingi už vigvamo rėmus. Jam statyti nukirsdavo apie 3-4,5 m aukščio jaunus dar žalius medelius. Medžio rūšis nebuvo svarbu. Šie medeliai buvo sulenkiami, tada juos ratu subesdavo į žemę. Rato skersmuo variuoja nuo 3 iki 5 metrų. Sulenkti medeliai suformuoja arkas, tada kiti medialiai naudojami išilgai jiems sutvirtinti. Sutvirtinus karkasą dengiamas stogas ir šonai. Vigvavo šonams dažniausiai buvo naudojama nuo medžių nulupta žievė.
Marija Rovlandson (Mary Rowlandson), vigvamo terminą savo knygoje, kur aprašė savo vienuolikos savaičių ir penkių dienų gyvenimą tarp indėnų 1675 metais, naudojo apibūdinant visus etininių amerikiečių būstus. Vigvamo terminas bendrinėje anglų kalboje yra sinonimas visiems „indėnų namams“, tačiau tai nėra teisinga, nes indėnų bendruomenėse egzistuoja aiškūs skirtumai tarp vigvamo ir tipi.
Mozūrai (Kaunas)

Istorija

1959 m. kaimo šiaurinė dalis užsemta Kauno marių, ten buvo XVI–XVIII a. plokštinis griautinis kapinynas. Kaimas per XX žemės reformas vienkiemiais nebuvo išskirstytas.
Dalis kaimo šiuo metu yra Samylų teritorijoje, o 1961 m. vienas neapsemtas pietinis kiemas buvo priskirtas Šlienavai.

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs ne iš tautybės mozūrai, bet iš jo kilusios pavardės Mozūras.
Julius Baniulis

Julius Baniulis (1880 m. spalio 27 d. Ryga – 1943 m. kovo 10 d. Niujorkas) – JAV lietuvių kultūros veikėjas, literatas, vertėjas.

Biografija

1902 m. atvyko į JAV. Dirbo anglies kasyklose, lentpjūvėse, spaustuvėse. Nuo 1903 m. bendradarbiavo leidinyje „Vienybė lietuvninkų“. 1908–1909 m. laikraščio „Pirmyn“, 1914 m. „Ateitis“, 1920–1921 m. „Amerikos lietuvis“ redaktorius. Dalyvavo „Susivienijimo lietuvių Amerikoje“ ir lietuvių socialistų federacijos veikloje.
Išvertė anglų, japonų, kinų, persų, arabų poezijos ir prozos.
Adolfas Laimutis Telksnys

Biografija

Gimė mokytojų Onos ir Adolfo Telksnių šeimoje. Augo kartu su dviem jaunesniais broliais – jie Lietuvos visuomenei irgi yra gerai žinomi: vyresnysis Vygandas buvo kompozitorius, jaunesnysis Gintautas yra architektas. Žmona Jūra (1937–1997).
1953 m. tuometiniame Kauno politechnikos institute (dabar KTU) įgijo inžinieriaus elektrotechniko specialybę. Aspirantūroje mokėsi pas akademiką V. S. Pugačiovą, Maskvoje, TSRS Mokslų akademijos Automatikos ir telemechanikos institute, kuriame ir įgijo technikos mokslų kandidato laipsnį.

Darbinė veikla

Savo darbinę veiklą pradėjo 1953 m. kaip Lietuvos valstybinio projektavimo instituto inžinierius. Sparčiai kilo karjeros laiptais – vyresn. inžinierius, vėliau – Elektrotechnikos sektoriaus vadovas. Baigęs aspirantūrą ir grįžęs į Lietuvą, 1960 m. tapo Skaičiavimo mašinų spec. konstravimo biuro prie Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos vyriausiuoju inžinieriumi. Nuo 1965 m. – Matematikos ir informatikos instituto Atpažinimo procesų skyriaus vadovas, o nuo 1994 m. – ir UNESCO katedros „Informatika humanitarams“ vadovas.
A. Telksnys sukūrė originalią teoriją ir konstruktyvius metodus atsitiktinių procesų savybėms atpažinti, tyrinėjo ir sukonstravo specializuotas skaičiavimo mašinas atsitiktinių signalų analizei ir rašto ženklams atpažinti. Mokslinius tyrimus tęsia nagrinėdamas atsitiktinių procesų, lietuvių k. garsų, savaime besiformuojančių puslaidininkinių struktūrų analizės ir atpažinimo problemas, spręsdamas multimedijos sistemų kūrimo bei kompiuterių tinklų plėtros ir panaudojimo klausimus. Paskelbė 162 mokslinius straipsnių bei padarė 6 išradimus. Skaito procesų analizės ir atpažinimo, informacijos perdavimo ir apdorojimo paskaitų kursus VDU ir KTU studentams. Mokslinių žurnalų Informatica, Informacinės technologijos ir valdymas, Elektronika ir elektrotechnika, Tamkang Journal of Science and Engineering redakcinių kolegijų narys.
Motiejus Radziukynas

Motiejus Radziukynas (1837 m. lapkričio 14 d. Žagariuose – 1912 m. liepos 16 d. Krosnoje) – kunigas, knygnešys.

Biografija

Baigė Seinų kunigų seminariją ir 1860 m. įšventintas į kunigus.
Prasidėjus 1863 m. sukilimui vikaravo Garliavoje. Ragino žmones prisidėti prie sukilimo ir padėti sukilėliams, laidojo juos. Už paramą sukilimo dalyviams buvo suimtas ir ištremtas į Išimo mst. (Vakarų Sibiras). Tremtyje praleido 12 metų.
1877 m. grįžęs kunigavo Prienuose, 1879–1880 m. buvo Lazdijų vikaras. Iš čia perkeltas į Keturvalakius. Vikaraudamas platino lietuvišką spaudą, tarp jų ir Motiejaus Valančiaus knygeles. Buvo rusų administracijos tardytas. Nuo 1886 m. paskirtas Krosnos klebonu. Palaidotas Krosnos kapinėse.
Brolis Juozapas Radziukynas buvo varpininkas, knygnešių rėmėjas.
Taragonesas

Taragonesas (isp. ir kat. Tarragonés) – Katalonijos komarka Taragonos provincijoje (Ispanija). Plotas – 312 km², 189 296 gyventojai (2009 m.). Administracinis centras yra Taragonoje, kur gyvena beveik du trečdaliai gyventojų. Sudaryta 1936 m. administracinės teritorinės reformos metu, kai iš Kamp de Taragonos buvo sukurtos trys naujos komarkos, tarp jų ir Taragonesas.
Komarka yra Katalonijos pietuose. Vakaruose ji ribojasi su Baš Kampu, šiaurėje su Alt Kampu, rytuose su Baš Penedesu, o pietuose yra 45 km Viduržemio jūros pakrantės.
Proskripcijos

Proskripcijos (lot. proscriptio) – oficialus asmens paskelbimas valstybės priešu. Į proskripcijų sąrašus įtraukti asmenys paprastai yra ištremiami arba nužudomi, o jų turtas konfiskuojamas. Dažniausiai šis terminas naudojamas apibūdinti masiniams susidorojimams su politiniais priešais ir siejamas su revoliucijomis. Žinomiausios proskripcijos buvo būtent po perversmų: po Prancūzijos revoliucijos buvo masiškai žudomi rojalistai, po Chuano Perono pasitraukimo iš Argentinos buvo susidorojama su jo šalininkais. Tačiau dvi žymiausios ir pirmosios proskripcijos buvo senovės Romoje, iš kur ir kilo šis terminas.

Senovės Roma

Pirmasis oficialiai proskripcijų sąrašus 82 m. pr. m. e. sudarė valdžią užėmęs Lucijus Kornelijus Sula. Valstybės priešų sąrašai buvo atnešti į Romos forumą. Visiems žmonėms, kurių pavardės buvo tuose sąrašuose, buvo atimta Romos pilietybė ir turtas, jų nebesaugojo įstatymai, o juos užmušusiems skiriamas atlygis – galėdavo pasilikti dalį nužudytojo turto. Likęs atitekdavo valstybei (de facto – Sulai).
Atimtus turtus Sula naudojo pilietinio karo metu ištuštėjusio Romos iždo pripildymui, atsiskaitymui su kareiviais ir šalininkais. Beveik visi, įtraukti į sąrašus, buvo jo priešai ir Marijaus šalininkai.
Kitos proskripcijos buvo 43 m. pr. m. e. organizuotos antrojo triumvirato, labiausiai – Oktaviano ir Antonijaus. Jos taip pat naudotos susidoroti su politiniais priešais bei pripildyti iždą. Žinomiausi į šias proskripcijas įtraukti ir žuvę asmenys buvo Markas Tulijus Ciceronas ir jo jaunesnysis brolis, buvęs Cezario legatas Kvintas Tulijus Ciceronas.
Martas Kristianas Kalninš

Martas Kristianas Kalninš (latv. Marts Kristiāns Kalniņš, g. 1980 m. kovo 16 d., Rygoje) – roko grupės Autobuss Debesīs solistas ir lyderis.
Latvijoje gerai žinomas jo tėvas kompozitorius Imantas Kalninš bei sesuo aktorė Rezija Kalninia.
Grupėje Autobuss Debesīs yra nuo 1998 m., taip tapdamas vienu iš garsiausių ir mėgiamiausių Latvijos dainininkų. Ir kaip solistas, ir kartu su grupe yra dalyvavęs daugelyje renginių, pavyzdžiui, Imantdienas, 2001 m. koncerte Rygai 800.
Kartu su grupe Melo-M dalyvavo 2006 m. Eurovizijos Latvijos nacionalinėje atrankoje su daina Say It Is ir užėmė II vietą.
Jo ir grupės Autobuss Debesīs garsiausios dainos: Sitiet bungas, Ir tikai tveice, Ar straumēm uz jūru.
Universal Plug and Play

Universal Plug and Play (UPnP) - kompiuterinių tinklų protokolas, kurį išplėtojo UPnP Forumas. UPnP paskirtis leisti kitiems įrenginiams tiesiogiai prisijungti prie kitų įrenginių ir supaprastinti tinklo įdiegimą namuose. Dažniausiai UPnP namų tinkle naudojama duomenų apsikeitimui, komunikavimui ir pramogoms bei kitose tarpusavyje susijose aplinkose. UPnP paplito, kadangi atvirai apibrėžė ir paviešino UPnP įrenginio kontrolės protokolus internete.
UPnP terminas kildinamas iš Plug-and-play, technologija teikia galimybę dinamiškai ir tiesiogiai prijungti kitus įrenginius prie kompiuterio.
FK Sluck

Istorija

Klubas įkurtas 1998 m. Slucke. Nuo 2008 m. tapo profesionaliu futbolo klubu ir pradėjo žaisti II-oje šalies lygoje.
Nuo 2011 m. dalyvavo I-os lygos pirmenybėse.
2014 m. debiutavo Aukščiausioje šalies futbolo lygoje. Debiutiniame sezone užėmė 9 vietą.
Klaipėdos Ernesto Galvanausko profesinio mokymo centras

Klaipėdos statybininkų mokykla

1969 m. įsteigta Klaipėdos 41-oji vidurinė profesinė technikos mokykla. 1988 m. mokyklai suteiktas pavadinimas – Klaipėdos 5-oji profesinė technikos mokykla. 1990 m. mokykla pavadinta Klaipėdos statybininkų mokykla.
Mokyklos vadovai: Vaclovas Normantas (1969–1982), Stanislovas Jonušis (1982–1984), Klausas Peteris Grudzinskas (1984–2007), Steponas Rimkus (2007–2016).

Klaipėdos profesinio mokymo ir reabilitacijos centras

Suaugusiųjų profesinis mokymas Klaipėdoje profesinio mokymo ir reabilitacijos centre pradėtas 1972 m. vasario 1 d. Ši data žymi Vilniaus autotransporto mokymo kombinato Klaipėdos filialo pertvarkymą į savarankišką Klaipėdos automokyklą. Prie autotransporto mokymo kombinato buvo prijungtas prekybos darbuotojų mokymo centras. 1993 m. buvęs autotransporto mokymo kombinatas reorganizuotas į Darbo rinkos mokymo centrą. 2011 m. įkurtas Neįgaliųjų profesinės reabilitacijos skyrius. Naujai pastatytame neįgaliųjų profesinės reabilitacijos centre buvo vykdoma neįgaliųjų reabilitacija. 2012 m. pradėtos teikti pirminio profesinio mokymo paslaugos pagal masažuotojo, viešbučio darbuotojo, floristo profesinio mokymo programas.
Nuo įstaigos įkūrimo iki 2013 m. jos pavadinimas buvo keistas septynis kartus. Nuo 2013 m. centras pavadintas Viešąja įstaiga „Klaipėdos profesinio mokymo ir reabilitacijos centras“.
Mokyklos vadovai: Stanislovas Kekys (1972–1991), Birutė Dirmotienė (1991–2016)
Administracinė teisėtyra

Administracinė teisėtyra − mokslas apie administracinės teisės normas; teisėtyros šaka, tirianti administracinę teisę. Artima viešojo administravimo mokslams. Administracinės teisės mokslas nagrinėja ir analizuoja svarbiausius administracinės teisės institutus (administracinės teisės samprata, administracinės teisės principai, teisės dalykas, metodas, teisės sistema, administracinės teisės normos ir administraciniai teisiniai santykiai). Siekiant išryškinti teorijos ir praktikos glaudžias tarpusavio sąsajas, doktrininės nuostatos iliustruojamos Konstitucinio Teismo ir administracinių teismų jurisprudencija.
Vitalijus Hajdučikas

Karjera

Žaidė gimtinėje FK Dinamo Brest ir FK BATÈ Borisov klubuose. Buvo išvykęs į Graikiją.
2018 m. FK Sūduva Marijampolė narys.
Jūratė Elena Norvaišienė

Biografija

1954 m. baigė Kauno 3-ąją mergaičių gimnaziją, 1960 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja terapeutė, nuo 1972 m. medicinos mokslų kandidatė. 
1960–1992 m. Kauno medicinos instituto dėstytoja, nuo 1988 m. docentė. Parašė metodinių mokomųjų priemonių, vadovėlių socialinės higienos, sveikatos apsaugos organizavimo temomis, straipsnių socialinės higienos, Lietuvos medicinos istorijos ir kitomis temomis.

Sportinė veikla

Nuo 1960 m. kartu su Česlovu Norvaiša pradėjo lankyti Kauno profsąjungų kultūros rūmų pramoginių šokių Vido Kamačio kursus. 1963–1985 m. su Č. Norvaiša Kauno profsąjungų kultūros rūmų pramoginių šokių ansamblio šokėjai. Kurį laiką Lietuvos estradinio orkestro dainininkė. 1965 m. kartu su vyru – Tarptautinio pramoginių šokių konkurso „Gintarinė pora“ iniciatorė. 1967–1974 m. pasaulio ir Europos pramoginių šokių čempionatų dalyvė. 1964–1974 m. Lietuvos sportinių šokių čempionė, 1972 m. I-ojo SSRS balinių šokių konkurso Maskvoje nugalėtoja, pelnė apdovanojimų tarptautiniuose sportinių šokių konkursuose. Nuo 1974 m. kartu su Č. Norvaiša – Kauno profsąjungų kultūros rūmų ansamblio „Sūkurys“ vadovė ir trenerė, 1975–1989 m. Lietuvos, SSRS, Bulgarijos, Kazachijos pramoginių šokių rinktinių trenerė. Kartu su Č. Norvaiša sukūrė choreografijos dramos spektakliams.

Politinė veikla

Nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė nuo koalicijos „Vieningas Kaunas“.
Kubiliai (Biržai)

Istorija

Šiandien Kubilių kaimą sudaro keli vienkiemiai.
Didžioji dalis Kubilių ir aplinkinių kaimų gyventojų, vykstant kolektyvizacijai ir melioracijai, persikėlė į Papilio miestelį.
Vokiškame 1921 metais išleistame Lietuvos žemėlapyje Kubilių kaimas pavaizduotas su 26 sodybomis. Vokiški žemėlapiai buvo sudaryti pagal 1899-1900 m. carinės Rusijos žemėlapius, todėl sodybų skaičius irgi atspindi 1900 metų vaizdą. Šalia kaimo buvo vandens malūnas, senoji akmeninė Rovėjos upės užtvanka. Tarpukariu pastačius vėjo malūną, kitoje Rovėjos pusėje, vandens malūnas užsidarė. 1892 m. Kubilių k. gyventojai bendru kaimo indėliu pasistatė akmeninę grūdų saugyklą, kur buvo saugomi kaimo grūdai, kad nederliaus metais kaimas turėtų atsargų iki metų. Saugykla išlikusi iki šiol.
Prasidėjus žemės reformai, tarpukariu, dalis Kubilių kaimo išėjo į vienkiemius. XX a. 5-6 dešimtmetyje, vykstant kolektyvizacijai, beveik visi gyventojai persikėlė į Papilio miestelį ir kaimo beveik neliko.
Dabartinė Papilio užtvanka, baigta 8-am dešimtmetyje, eina kitu keliu nei senoji užtvanka, dėl to senasis kelias, matomas senuose žemėlapyje, šiais laikais nebenaudojamas.

Geografija

Šalia Kubilių kaimo, kitoje Rovėjos pusėje, yra Kubilių ir Garšvių evangelikų reformatų kapinės. Kapines sudaro dvi senosios Garšvių kapinės ir naujos Kubilių kapinės, įkurtos XX a. pradžioje.
Pro Kubilių kaimą teka Kubilių upelis, kairysis Rovėjos intakas.
Juknaičių seniūnija

Žymūs žmonės

Juknaičiuose gimė Mažosios Lietuvos lietuvių visuomenės veikėjas Edvardas Simaitis, Okslindžiuose – ilgametis Šilutės apskrities viršininkas Karolis Augustas Ozelis, Pašyšiuose – surinkimininkų sakytojai Kristupas Butkeraitis, Skrandys, Šermonas, kunigas Ramutis Janšauskas, Tarvyduose – finansininkas, Pamario krašto kultūros ir sporto rėmėjas Horstas Herbertas Kubutaitis.
Bargestas

Bargestas – Anglijos Jorkširo folklore baisus juodas šuo, turintis milžiniškus dantis ir nagus. Šuo pasirodo naktimis. Žmonės tikėjo, kad tas, kuris jį pamatys tikrai mirs. Velse buvo analogiškas raudonakis Tamsos šuo, Gvilgis (Gwyllgi). Plačiau žr. Juodieji šunys.
Zigmas Levickis

Zigmas Levickis (g. 1949 m. balandžio 10 d. Šilalės rajone) – teisininkas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Civilinių bylų skyriaus teisėjas, buvęs LR KT teisėjas.

Biografija

1975 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1976–1980 m. Kaišiadorių rajono teismo, 1980–1993 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo, 1993–2002 m. Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo, nuo 2002 m. spalio mėn. LAT teisėjas.
Religija Japonijoje

Svarbiausios religijos Japonijoje yra budizmas ir šintoizmas (神道, „dievų kelias“). Daugelis japonų nepriskiria savęs vienai konkrečiai religijai, bet teigia išpažįstantys jas abi. Sinkretizmas - labai dažnas reiškinys Japonijoje - tas pats žmogus gali susituokti pagal krikščioniškąsias tradicijas, bet būti palaidotas budistų šventykloje, o Japonijos gatvės šventiškai pasipuošia ir per Tanabatą, ir Bon festivalį, ir per Kalėdas.

Šintoizmas

Šintoizmas yra viena plačiausiai praktikuojamų religijų Japonijoje, taip pat ir vietinė religija, visiškai susiformavusi ir paplitusi tik Japonijoje. Šintoizmo, religijos, kurioje išreiškiama ypatinga pagarba gamtai, ištakos siekia priešistorinius laikus.

Budizmas

Budizmas Japonijai buvo pristatytas VI a. Bekdže karaliui atsiuntus Japonijos imperatoriui Budos paveikslą ir sutras. Japonijos aristokratai pastatė daug budistų statulų ir šventyklų tuometinėje sostinėje Naroje.
Pagal budistines apeigas atliekama didžioji dalis japoniškų laidotuvių.

Naujosios religijos

Iš dviejų tradicinių religijų išsivystė daugybė religinių judėjimų, bendrai vadinamų Shinshūkyō, kurie, kartu sudėjus, išplito labiau nei krikščionybė.

Krikščionybė

Krikščionybė į Japoniją atkeliavo XVI a. su Fransisku Ksaveru ir išplito platinama misionierių. Tačiau ji netrukus buvo uždrausta, o jos išpažinėjai buvo persekiojami ir žudomi iki Meidži eros. Dabar Japonijoje gyvena nuo 1 iki 3 milijonų krikščionių.

Hinduizmas

Hinduizmas į Japoniją išplito per Kiniją ir Korėją VI a.

Judaizmas

Judaizmas praktikuojamas maždaug 600 Japonijoje gyvenančių amerikiečių ir europiečių. Japonijoje yra sinagogų Tokijuje ir Kobėje. Be to, ši religija yra praktikuojama keliose Japonijoje įkurtose JAV karinėsė bazėse. Japonijoje įsikūrusi ir krikščioniška - judaistinė sekta Makuya, kurios nariai save kildina iš dingusių Izraelio genčių (Dan ir Zebulum).

Riūkiū religija

Riūkiū religiją išpažįsta senieji Okinavos ir kitų Riūkiū salų gyventojai.

Sikhizmas

Kobėje ir Tokijuje taip pat veikia labai maža sikhų bendruomenė. Šią religiją išpažįsta imigrantai iš Indijos ar indų kilmės asmenys.

Religija ir įstatymai

Tikėjimo laisvę Japonijoje įteisina 20-as Japonijos konstitucijos straipsnis teigia „Garantuojama tikėjimo laisvė. Valstybė nesuteikia privilegijų jokioms religinėms organizacijoms.“
Frans Floris

Fransas Florisas (ol. Frans Floris, apie 1516−1520 m., Antverpenas – 1570 m. spalio 1 d., ten pat) – XVI a. flamandų renesanso tapytojas, piešėjas, grafikas.

Biografija

Fransas Florisas, dar vadinamas „vyresniuoju“, gimė Antverpene, menininkų šeimoje. Spėjami gimimo metai yra apie 1516 − 1520 m. Jo vyresnis brolis Kornelis Florisas tapo garsiu skulptoriumi. Fransas Florisas 1539-40 m. buvo registruotas Antverpeno Šv. Luko gildijoje. Apie 1541-42 m. jis keliavo į Italiją, lankėsi Romoje. Italijoje piešė antikinių architektūros liekanų eskizus, buvo įtakotas Mikelandželo freskų Siksto koplyčioje ir Rafaelio Vatikano lodžijos dekoro. Fransas Florisas grįžo į Antverpeną 1547 m. pabaigoje ir įkūrė savo dirbtuves. Ankstyviausias žinomas jo darbas datuojamas 1547 m. Fransas Florisas tapo populiariu Antverpeno dailininku. Jis kūrė religinius, mitologinius, alegorinius paveikslus, ženkliai įtakotus itališko stiliaus. Nuo maždaug 1560 m. jo kūryba tapo labiau manieristine. Franso Floriso dirbtuvėje mokėsi daug būsimų Flandrijos dailininkų. Pasak Karel van Mander, jų buvo iki 120. Fransas Florisas su mokiniais daug prisidėjo išpopuliarinant italų renesanso stilių Flandrijoje. Fransas Florisas mirė 1570 m. spalio 1 d. Antverpene. Daug jo religinių darbų pražuvo 1566 m. protestantų suorganizuotose religinių kūrinių naikinimo akcijose. Franso Floriso žymesniais mokiniais buvo Marten de Vos, Lucas de Heere, Frans Pourbus.
Vytautas Šerys

Biografija

Baigė Panevėžio I-ąją berniukų gimnaziją (dab. Panevėžio Juozo Balčikonio gimnazija). 1950 – 1956 m. studijavo Lietuvos valstybiniame dailės institute (dab. Vilniaus dailės akademija), įgijo tapybos ir skultūros išsilavinimą. 1957 – 1965 m. dirbo „Dailės“ kombinate įsikūrusiose Vilniaus mokslinėse restauravimo dirbtuvėse. Vėliau iki 1994 m. mokytojavo Vilniaus Justino Vienožinskio vaikų dailės mokykloje, be to, iki 2001 m. dėstė skulptūrą Vilniaus dailės akademijoje.
Su žmona Judita Jadvyga Zaveckytė 1969 m. susilaukė dukters Saulės Šerytės.
1995 m. apdovanotas Lietuvos nacionaline kultūros ir meno premija.

Kūryba

Parodose dalyvauti ėmė 1957 m. Iš viso surengė 25 asmenines parodas ne tik Lietuvoje, bet ir Austrijoje, Šveicarijoje, Danijoje, o jo darbai buvo eksponuojami daugiau nei 100 grupinių dailės parodų. 1967 m. tapo LTSR dailininkų sąjungos (dab. Lietuvos dailininkų sąjunga) nariu. Nuo 1989 m. dalyvavo grupės „24“ veikloje.
V. Šerys išgarsėjo kaip medinių skulptūrų meistras, o tapyti ėmė tik vėliau. Kūrė portretus, dekoratyvines skulptūrėles, paminklus, antkapius, monotipijas, rašė eilėraščius.
V. Šerio portretams būdingas lakoniškumas, intriguojantis tikroviško charakterio ir siurrealistinio vaizdinio derinys, abstrakčioms kompozicijoms – trapumas, netikėta vaizdo slinktis, asociacijos su gamtos, materialinės liaudies kultūros objektais. Dailininko piešiniuose vyravo tradicinė lietuvių ekspresionistinės tapybos spalvų gama – nuo prislopintos rudos bei mėlynos iki švelniai žalios ir pilkos.
Darius Liutikas

Bibliografija

Piligrimystė. Vertybių ir tapatumo išraiškos kelionėse. 2009. Vilnius: Lietuvos piligrimų bendrija.
Skautai. Dievui, Tėvynei, Artimui! Skautybė pašto ženkluose. 2011. Vilnius: Lietuvos piligrimų bendrija.
Piligrimų keliai Lietuvoje. Žemėlapių rinkinys. 2014. Vilnius: Lietuvos piligrimų bendrija.
Pilgrim routes in Lithuania. Map guide. 2014. Vilnius: Community of Lithuanian Pilgrims.
Scouting in The Baltic Countries. A History in philately. 2018. Vilnius: Community of Lithuanian Pilgrims.

Šaltiniai

1. https://www.ateitis.net/lt/autoriai/75/
2. https://minfo.lt/posts/viceministras-darius-liutikas-visi-savo-mintyse-rasome-savo-gyvenimo-knyga
3. http://www.piligrimai.lt/darius-liutikas-2/
4. http://www.skautai.lt/index/article/id/2721
5. https://zum.lrv.lt/lt/struktura-ir-kontaktai/vadovybe/darius-liutikas
6. http://demografija.academia.edu/DariusLiutikas
Miškų revizija

Miškų revizija – Lietuvos Didžiosios kunigaikštytės valstybinių miškų (girių) patikrinimas ir aprašymas, darytas 1559 m. per Valakų reformą.

Istorija

1558 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas paliepė Mscibogavo (dab. Mscibava, Valkavisko rajonas) seniūnui Grigaliui Valavičiui revizuoti Lietuvos Didžiosios kunigaikštytės valstybinius miškus, nustatyti jų ir privačių miškų ribas, sutvarkyti valstybės miškų apsaugą, galimybę juose kurti miestus, miestelius, kaimus ir surašyti jau esančius, parinkti vietas apsistoti per medžioklę didžiajam kunigaikščiui, nustatyti žvėrių perėjas; visa tai pažymėti žemėlapyje. 
Miškų revizijos vadovas Grigalius Valavičius atliko Dniepro ir Nemuno baseinų reviziją: aprašė Pietų Ukrainos, Pietų ir Vakarų Baltarusijos, Pietų Lietuvos (Gardinas, Alytus, Merkinė, Prienai, Birštonas, Darsūniškis, Rumšiškės, Kaunas, Veliuona, Skirsnemunė ir Jurbarkas) miškus. Ją ribas pažymėjo žemėlapyje (XIX a. antroje pusėje jo jau nerasta), nurodė atstumus iki artimesnių vietovių, surašė įsikūrusiuosius miškuose, kad būtų galima sužinoti, kuo remdamiesi savininkai valdo žemes, kiek tokių yra ir kokios jų prievolės. Jo atliktą miškų reviziją, kaip labai svarbų to laikotarpio dokumentą, 1867 m. (1873 m. – su minimų vietovių, pavardžių abėcėline rodykle) publikavo Vilniaus archeografijos komisija pavadinimu „Ревизия пущ и переходов звериных в бывшем Великом Княжестве Литовском“.