Vengrijos istorija

Vengrijos nuosmukis

Po Matijo mirties silpnas karalius Vladislovas II iš Jogailaičių dinastijos valdė Matijo užkariautas teritorijas, išskyrus Austriją, tačiau tikroji valdžia buvo didikų rankose. 1514 m., likus dviem metams iki Vladislovo mirties, kilo didelis valstiečių maištas (Dózsa maištas arba Vengrijos valstiečių karas) Panonijos lygumose ir Transilvanijoje, kurį žiauriai nuslopino kilmingieji. Nusilpus karaliaus valdžiai atsirado proga Osmanų imperijai. 1521 buvo užimtas Nándorfehérváras (šiandien Belgradas), o 1526 m. Mohačo mūšyje buvo sunaikinta Vengrijos armija.

Ankstyvieji šiuolaikiniai laikai (1526–1718 m.)

Po Mohačo mūšio kelis dešimtmečius Vengrijoje buvo politinis chaosas. Susiskaldę šalies didikai tuo pat metu išrinko du karalius: Joną Zapolją (Szapolyai János; 1526–1540 m.) ir Ferdinandą Habsburgą (1527–1540), kurių ginkluotas konfliktas dar labiau nualino šalį. 1541 m. turkams užėmus Budą Vengrija pasidalino į tris dalis: didžiąją dalį valstybės, centrinę Vengriją ir sostinę Budą, aneksavo osmanai, trečdalį (šių laikų Slovakija, Burgenlandas, vakarinė Kroatija ir dalis šiaurės rytų Vengrijos) ėmė valdyti Habsburgai, nors ši dalis formaliai buvo nepriklausoma, buvo valdoma kaip Habsburgų imperijos provincija, o jie buvo karūnuojami Vengrijos karaliais; iš rytinių žemių buvo sudaryta vasalinė osmanų Transilvanijos kunigaikštystė. Turkijos valdomos žemės buvo nuniokotos nuolatinių karų, mažesnės gyvenvietės išnyko. Kaimiečiai galėjo išgyventi tik didesnėse gyvenvietėse, kurios priklausė Sultonui ir buvo vadinamos Khaz miestais. Turkams buvo nesvarbu, kokią krikščionybės formą išpažįsta jų pavaldiniai, tad šių žemių nepasiekė Habsburgų kontrreformacija. Dauguma gyventojų tapo kalvinistais. s. 1699 m. Karlovicų sutartis oficialiai tai pripažino, o 1718 m. iš turkų atimta ir likusi dalis.
1658 m. Šventosios imperijos imperatoriumi tapo Leopoldas I (1658–1705 m.), kuriam valdant vyko didžiausi Austrijos karai su turkais. Spausdamas vengrų protestantus Leopoldas I dukart išprovokavo vengrų sukilimus, kurie susilaukė turkų paramos. Reformacija Vengrijoje pradėjo plisti XVI a. 3-ame dešimtmetyje, daugiausia tarp stambiosios bajorijos, siekusios bažnytinių žemių sekuliarizacijos. Nors kontrreformacija Vengrijoje buvo gana sėkminga, tačiau didelė dalis stambiosios bajorijos tebebuvo protestantiška, ypač Transilvanijoje. Vengrų bajorija nuolat kovojo dėl savo teisių, remdamasi tai turkais, tai austrais, bei siekė atstatyti Vengrijos karalystės nepriklausomybę. Habsburgai su turkais susidūrė dar XVI a., kai 1526 m. turkai užkariavo Vengriją, o 1529 m. apgulė Vieną. Vėliau kovos aprimo, o Habsburgai sutiko mokėti Turkijos sultonui mokestį už Austrijai priklausančias Vengrijos žemes. Pozsony (Presburgas, šiandien Bratislava) tapo naująja sostine (1536–1784 m.), karūnavimo miestu (1563–1830 m.), Vengrijos parlamento vieta (1536–1848 m.). Trnava tapo religiniu centru 1541 m.
Vėlesni Habsburgų karai su Osmanų imperija neturėjo didesnių pasekmių iki 1683 m., kai pagalbos vengrams pretekstu į Austriją įsiveržė ir Vieną apgulė stipri turkų kariuomenė. Bendromis Vokietijos, Habsburgų ir J. Sobieskio pajėgoms pavyko turkus sumušti ir išvyti iš Austrijos. Tolimesnis karas su turkais buvo Habsburgams sėkmingas. 1686 m. Austrijos vadovaujami Eugenijaus iš Savojos vadovaujama kariuomenė atgavo Budą ir per kelerius metus turkai neteko visos Vengrijos, išskyrus Timişoaros apylinke. 1699 m. Karlovicų sutartimi Habsburgai gavo visą Vengriją ir Transilvaniją, o 1717 m. ir Banatą bei kuriam laikui Sebijos ir Valakijos dalį.
1604–1711 m. vyko keletas antiaustriškų ir antikatalikiškų sukilimų (reikalauta religinės laisvės) sukilimų, kurie, išskyrus paskutinį, vyko Karališkojoje Vengrijoje, o tiksliau – šiuolaikinės Slovakijos teritorijoje. Sukilimai paprastai būdavo organizuojami Transilvanijoje. Paskutiniajam maištui vadovavo Pranciškus II Rákóczi, kuris žmonių buvo išrinktas būsimu karaliumi. Kai austrai numalšino sukilimą 1711 m., Rákóczi buvo Lenkijoje. Jis išvyko į Prancūziją, vėliau Turkiją ir iki gyvenimo pabaigos (1735 m.) gyveno prie Rodosto. Kad padarytų ginkluotus sukilimus neįmanomus, austrai susprogdino keletą pilių (dauguma pilių stovėjo prie anksčiau osmanų užimtos teritorijos ir Karališkosios Vengrijos sienos) ir leido valstiečiams naudoti akmenis iš kitų pilių.

1718–1780 m.

Šiuo laikotarpiu buvo atstatoma šalis. Habsburgai nuniokotas teritorijas apgyvendino imigrantais iš dabartinės Austrijos ir Vokietijos, šiaurinės ir rytinės Vengrijos karalystės dalių (Rumunija, Slovakija) ir Serbijos.

1848 m. revoliucija (1848–1849 m.)

1848 m. kovo 15 d. masinės demonstracijos Budoje ir Pešte leido vengrų reformistams pateikti 12 reikalavimų. Esant revoliucijai Vienoje Habsburgai pirmiausiai nusprendė patenkinti vengrų reikalavimus. Vėliau gubernatorius Lajos Kossuth ir pirmas ministras pirmininkas Lajos Batthyány nuvertė Habsburgus ir bandė įkurti pirmąją Vengrijos respubliką. Nuslopinus Austrijos revoliuciją Francas Jozefas tapo imperatoriumi vietoj protiškai atsilikusio dėdės Ferdinando. Habsburgai ir jų patarėjai manipuliavo kroatų, rumunų ir serbų valstiečiais, pasinaudodami kunigais ir ištikimais pareigūnais, ir įtikino juos maištauti prieš vengrų valdžią. Vengrus rėmė dauguma slovakų, vokiečių, rusų, visi karalystės žydai, daugybė lenkų, austrų ir italų savanorių. Kai kurie tautinių mažumų atstovai užėmė aukštus postus Vengrijos armijoje, pvz.: generolas János Damjanich, serbų kilmės vengrų nacionalinis didvyris, vadovavęs Trečiam Vengrijos armijos korpusui.
Iš pradžių Vengrijos pajėgos (Honvédség) nugalėjo austrus. Kovoti su revoliucine Vengrijos armija Francas Jozefas kreipėsi pagalbos į „Europos žandarą“ carą Nikolajų I, kurio armija įsiveržė į Vengriją. Didelė Rusijos imperijos armija ir Habsburgų pajėgų likučiai buvo per daug galingi Vengrijos armijai ir generolas Artúr Görgey pasidavė 1849 m. rugpjūtį. Julius Freiherr von Haynau, Austrijos armijos vadas, tapo Vengrijos gubernatoriumi keliems mėnesiams ir spalio 6 d. liepė nužudyti 13 Vengrijos armijos vadų ir ministrą pirmininką Batthyány. Lajos Kossuth pabėgo į užsienį.

Po revoliucijos (1849–1867 m.)

Po karo visa šalis „pasyviai priešinosi“. Kunigaikštis Albrecht von Habsburg buvo paskirtas Vengrijos karalystės gubernatoriumi ir šalyje prasidėjo germanizacija su čekų pareigūnų parama.

Raudonieji ir Baltieji (1918–1919 m.)

1918 m., po Pirmojo pasaulinio karo, žlugo Austrijos-Vengrijos monarchija. 1918 m. spalio 31 d. po sėkmingos Asterio revoliucijos Budapešte liberalus grafas Mihály Károlyi tapo ministru pirmininku. Naujoji vyriausybė paskelbė nepriklausomą Vengrijos Demokratinę Respubliką lapkričio 16 d. pasibaigus karui. Lapkričio 22 d. rumunų iš Transilvanijos Centrinė Rumunijos Taryba paskelbė Vengrijos vyriausybei, kad ji valdo Transilvaniją. Gruodžio 1 d. Alba Julijos (Gyulafehérvár) susirinkimas paskelbė, kad Transilvanija prisijungia prie Rumunijos.
1919 m. vasarį vyriausybė prarado populiarumą dėl nesėkmių kare ir vidaus politikoje. Kovo 21 d., kai Antantės karinis atstovas pareikalavo iš Vengrijos dar daugiau teritorinių nuolaidų, Károlyi atsistatydino. Béla Kun vadovaujama Vengrijos komunistų partija užėmė valdžią ir paskelbė Vengijos Tarybų Respubliką.
Komunistai, „raudonieji“, atėjo į valdžią dėl to, kad buvo vienintelė politinė jėga, turėjusi kovinių dalinių ir žadėjo, kad vengrai atgaus prarastas teritorijas (tikriausiai su sovietų Raudonosios Armijos pagalba). Be to, komunistai žadėjo lygybę ir socialinį teisingumą. Iš pradžių Kuno režimas pasiekė įspūdingų laimėjimų: Vengrijos Raudonoji Armija, vadovaujama genialaus stratego pulkininko Aurél Stromfeld išvijo Čekoslovakijos karius iš ginčytinos teritorijos ir paskelbė trumpalaikę Slovakų Tarybų Respubliką, planavo žygiuoti prieš Rumunijos karius Transilvanijoje. Vidaus politikoje komunistai nacionalizavo pramonės ir komercines įmones, suvisuomenino transportą, mediciną, bankus, kultūros institucijas ir žemės valdas, didesnes nei 400 tūkst. kvadratinių metrų.
Tačiau didelė parama komunistams buvo trumpalaikė. Po nesėkmingo perversmo vyriausybė ėmėsi represijų (vadinamasis Raudonasis teroras), kurį vykdė pusiau reguliarūs pusiau militarizuoti daliniai (pvz.: „Lenino berniukai“). 590 žmonių buvo nužudyta be teismo, o tai supykdė daugumą gyventojų. Žemės reforma atėmė žemę iš kilmingųjų, bet jos efektyviai nepadalino valstiečiams. Sovietų Raudonoji Armija taip ir nesugebėjo padėti Vengrijos respublikai. Nors nepralaimėjusi nė vieno mūšio, Vengrijos Raudonoji Armija prarado žemių spaudžiama Antantės. Esant nepasitenkinimui šalyje ir žygiuojant Rumunijos pajėgoms, Béla Kun ir dauguma jo bendražygių pabėgo į Austriją, o Budapeštas buvo užimtas rugpjūčio 6 d. Šie įvykiai ir ypač paskutinis karinis pralaimėjimas sukėlė didelę antipatiją Tarybų Sąjungai (kuri netesėjo pažado atsiųsti karinę pagalbą) ir žydams (nes daugelis Kuno vyriausybės narių buvo žydai, tad buvo lengva juos kaltinti dėl vyriausybės nesėkmių).
Nauja kovinė jėga Vengrijoje buvo konservatyvūs kontrrevoliucionieriai – „Baltieji“. Tie, kurie telkėsi Vienoje ir įkūrė antirevoliucinę vyriausybę Szeged mieste, užėmė valdžią, vadovaujami Transilvanijos aristokrato István Bethlen ir Miklós Horthy, buvusio Austrijos-Vengrijos laivyno vado. Prasidėjęs Vakarų Vengrijoje ir paplitęs po šalį siautėjo Baltasis teroras, kurį vykdė pusiau reguliarūs pusiau militarizuoti daliniai (sutriuškinus policiją šalyje neliko reguliarių pajėgų) ir buvo nužudyta daugybė komunistų ir kitų kairiųjų. Radikalūs baltieji vykdė žydų pogromus, juos kaltino dėl visų šalies sunkumų. Atsitraukdama Rumunijos armija nusiaubė šalį: apskaičiuoti nuostoliai buvo tokie dideli, kad taikos konferencija 1919 m. nereikalavo iš Vengrijos sumokėti nuostolių atlyginimo už Pirmąjį pasaulinį karą Rumunijai. Lapkričio 16 d. su Rumunijos pajėgų pritarimu, Horčio armija įžengė į Budapeštą. Jo vyriausybė palaipsniui užtikrino saugumą, nutraukė terorą, bet tūkstančiai Károlyi ir Kuno režimo rėmėjų buvo įkalinti. Radikalūs politiniai judėjimai buvo nuslopinti.

Regentystė (1920–1944 m.)

1920 m. sausį Vengrijoje pirmąkart vyko rinkimai. Balsavimas nebuvo visai demokratiškas, nes kairio sparno politikai boikotavo rinkimus arba buvo nuo jų nušalinti. Tad vienų rūmų asamblėjoje daugumą sudarė dešinieji. Kovo mėnesį parlamentas anuliavo 1867 m. kompromisą, buvo atkurta monarchija, bet atidėti karaliaus rinkimai, kol šalyje įsivyraus tvarka. Bet Miklos Horthy buvo išrinktas regentu ir jam buvo suteikta galia skirti Vengrijos ministrą pirmininką, vetuoti įstatymus, šaukti ir paleisti parlamentą, vadovauti karinėms pajėgoms.
Vengrija pasirašė Trianono sutartį 1920 m. birželio 4 d. Pagal taikos sutartį Vengrija neteko daugiau nei dviejų trečdalių prieškario teritorijos. Apie trečdalis iš 10 mln. vengrų atsidūrė už Vengrijos ribų. Pačioj Vengrijoje buvo 90 % vengrų, 6 % vokiečių, o likę – slovakai, kroatai, rumunai, žydai ir čigonai.
Naujos sienos atskyrė Vengrijos žemės ūkį ir pramonę nuo jos žaliavų šaltinių ir rinkų. Vengrija neteko 84 % medienos šaltinių, 43 % ariamos žemės ir 83 % geležies rūdos. Kadangi prieš karą dauguma pramonės buvo sutelkta prie Budapešto, Vengrija išlaikė 51 % darbininkų, 56 % pramonės, 82 % sunkiosios pramonės ir 70 % bankų.
Hortis paskyrė grafą Pál Teleki ministru pirmininku 1920 m. liepą. Jo dešinių pažiūrų vyriausybė įvedė numerus clausus įstatymą, ribojantį „politiškai nesaugių elementų“ (dažnai žydų) priėmimą į universitetus, ir nuraminti neramumus kaime pradėjo vykdyti žemės reformos pažadą padalinti 3850 km² žemės valstiečiams. Tačiau Telekio vyriausybė atsistatydino, kai buvęs imperatorius Karolis IV nesėkmingai bandė atgauti Vengrijos sostą 1921 m. kovą. Imperatoriaus sugrįžimas suskaldė konservatorius į tuos, kurie norėjo Habsburgų restauracijos, ir nacionalistus radikalus, norėjusius karaliaus vengro. Grafas István Bethlen, nepartinis dešinių pažiūrų parlamento narys, pasinaudodamas padėtimi įkūrė Vienybės partiją. Hortis paskyrė Betleną ministru pirmininku. Karolis IV mirė praėjus nedaug laiko po nesėkmingo antro mėginimo atgauti sostą 1921 m. spalį.
Būdamas ministru pirmininku Betlenas dominavo Vengrijos politikoje 1921–1931 m. Jis taisė rinkimų įstatymus, dalino postus savo rėmėjams besiplečiančiame biurokratiniame aparate, manipuliavo rinkimais kaimo vietovėse. Betlenas įvedė tvarką mokėdamas išmokas radikaliems antirevoliucionieriams ir suteikdamas jiems darbus vyriausybėje, su sąlyga, kad jie nutrauks žydų ir kairiųjų terorą. 1921 m. jis sudarė sandėrį su socialdemokratais ir prekybos sąjungomis, pagal kurį legalizuojama jų veikla ir paleidžiami politiniai kaliniai. Už tai jie neskleis antivengriškos propagandos, streikų ir nekiršins valstiečių. 1922 m. Vengrija buvo priimta į Tautų lygą, o 1927 m. pasirašė draugystės sutartį su Italija taip užbaigdama tarptautinę izoliaciją. Trianono sutarties peržiūrėjimas tapo svarbiausiu Vengrijos politikos darbotvarkės klausimu ir Betlenas ėmėsi užduoties stiprindamas ekonomiką ir užmegzdamas santykius su stipresnėmis tautomis. Trianono sutartis Vengrijoje tapo tokia svarbi, kad Betlenas iš dalies ja naudojosi kaip pasiteisinimu į jo ekonominę ir socialinę politiką.
Didžioji depresija sukėlė pragyvenimo standartų kritimą ir politinės nuotaikos dar labiau pakrypo į dešinę. 1932 m. Hortis paskyrė naują ministrą pirmininką Gyula Gömbös, pradėjo artimiau bendradarbiauti su Vokietija ir bandė suvengrinti kitų tautų likučius Vengrijoje. Gömbös pasirašė prekybos sutartį su Vokietija taip išvesdamas šalies ekonomiką iš depresijos, bet Vengrija tapo priklausoma nuo Vokietijos žaliavų ir rinkų.
Adolfas Hitleris žadėjo gražinti prarastas teritorijas, grasino karine intervencija ir ekonominiu spaudimu privertė Vengriją tapti nacių remėja, taip pat ir žydų klausimu. 1935 m. buvo įkurta Vengrijos svarbiausia fašistinė partija Strėlės Kryžius, vadovaujama Ferenc Szálasi. Gömbös įpėdinis Kálmán Darányi bandė nuraminti nacius ir vengrų antisemitus išleisdamas Pirmąjį žydų įstatymą, kuris nurodė 20 % kvotas žydams kai kurioms profesijoms užimti. Įstatymas nepatenkino antisemitų ir Darányi atsistatydino 1938 m. kovą, Béla Imrédy tapo ministru pirmininku.
Imrédy bandymai pagerinti Vengrijos ir Anglijos santykius padarė jį nepopuliariu Vokietijoje ir Italijoje. Žinodamas apie Vokietijos ir Austrijos anšliusą kovo mėnesį, jis suprato, kad negali pykdyti Vokietijos ir 1938 rudenį jo politika tapo labiau provokiška ir proitališka. Norėdamas sukaupti politinę galią dešinių politikų rankose Imrédy pradėjo persekioti politinius priešus, tad vis daugiau įtakos įgaunanti Strėlės Kryžiaus partija buvo uždrausta. Imrédy politika krypo vis labiau į dešinę ir jis siūlė reorganizuoti šalį pagal totalitarinį modelį ir sukūrė griežtesnį Antrąjį žydų įstatymą. Nauja Pál Teleki vyriausybė tą įstatymą patvirtino. Žydų įdarbinimas buvo apribotas, jie buvo apibūdinami ne pagal religiją, o rasę. Tai apsunkino tų žydų padėtį, kurie anksčiau buvo iš judaistų tapę krikščionimis.

Perėjimas į komunizmą (1944–1949 m.)

Tarybų Sąjungos armija okupavo Vengriją tarp 1944 m. rugsėjo ir 1945 m. balandžio. Prireikė beveik 2 mėnesių užimti Budapeštą ir beveik visas miestas buvo sugriautas.
Pasirašydama Paryžiaus sutartį Vengrija neteko 1938–1941 m. įgytų teritorijų. Nei vakarų sąjungininkai, nei Tarybų Sąjunga nepalaikė Vengrijos noro tas žemes išlaikyti.
Pusė vokiečių mažumos Vengrijoje (240 000 žmonių) buvo deportuota į Vokietiją 1946-48 ir vyko priverstinis „apsikeitimas gyventojais“ tarp Čekoslovakijos ir Vengrijos.
Sovietai buvo įkūrę alternatyvią vyriausybę Debrecene 1944 m. gruodžio 21 d., bet neužėmė Budapešto iki 1945 m. sausio 18 d. Po to Zoltán Tildy tapo laikinuoju ministru pirmininku.
1945 m. lapkričio rinkimuose Nepriklausoma Smulkių Žemės Savininkų partija (FKFPP,Független Kisgazda, Földmunkás és Polgári Párt) laimėjo 57 % balsų. Vengrijos Komunistų Partija, vadovaujama Mátyás Rákosi ir Ernő Gerő, surinko tik 17 %. Sovietų armijos vadas Vengrijoje maršalas Klimentas Vorošilovas neleido FKFPP suformuoti vyriausybės. Vietoj to jis suformavo koalicija ir komunistams atiteko keletas svarbių postų vyriausybėje. 1946 m. vasario 1 d. Vengrija paskelbta respublika, Zoltán Tildy, FKFPP lyderis, tapo prezidentu, Ferenc Nagy išrinktas ministru pirmininku, o Mátyás Rákosi jo padėjėju.
László Rajk tapo Vidaus reikalų ministru ir įkūrė slaptąją policiją (ÁVH). 1947 m. vasarį policija pradėjo suiminėti FKFPP ir Nacionalinės Valstiečių Partijos lyderius. Kai kurie iš jų spėjo pabėgti į užsienį. Vėliau Mátyás Rákosi gyrėsi, jog su vyriausybės partneriais susidorojo po vieną, „pjaudamas juos kaip saliamio gabaliukus“.
Vengrijos Darbininkų Partija (suformuota iš komunistų ir socialdemokratų partijų) ir buvo didžiausia partija 1947 m. rinkimuose ir sudarė Liaudies Nepriklausomo Fronto koaliciją. Komunistai greitai perėmė vyriausybės kontrolę ir 1948 m. Socialdemokratų Partija nustojo egzistuoti kaip nepriklausoma organizacija. Jos lyderis Béla Kovács buvo suimtas ir išsiųstas į Sibirą. Kiti opozicijos lyderiai (Anna Kéthly, Ferenc Nagy ir István Szabó) buvo įkalinti ar ištremti.
1949 m. rugpjūčio 18 d. parlamentas priėmė naują Vengrijos konstituciją (1949/XX.), sukurtą pagal 1936 m. Tarybų Sąjungos konstitucijos modelį. Vengrija tapo Vengrijos Liaudies Respublika, „darbininkų ir valstiečių šalimi“, kur „visa valdžia priklauso dirbantiems žmonėms“. Socializmas buvo paskelbtas pagrindiniu tautos tikslu. Buvo patvirtintas naujas herbas su komunistiniais simboliais: raudonomis žvaigždėmis, kūju ir pjautuvu.

Stalinistinis laikotarpis (1949–1956 m.)

Mátyás Rákosi, naujas Vengrijos lyderis, reikalavo visiško paklusnumo iš savo partijos narių. Jo svarbiausias politinis priešas buvo László Rajk, tada buvęs užsienio reikalų sekretoriumi. Rajkas buvo suimtas ir savo teisme 1949 m. rugsėjį jis priverstinai prisipažino buvęs Horčio, Levo Trockio, Josip Broz Tito ir vakarų imperializmo agentu. Rajkas buvo pripažintas kaltu ir jam įvykdyta mirties bausmė. Nepaisant pagalbos atsikratant Rajku, Janošas Kadaras ir kiti disidentai buvo išvyti iš partijos.
Po to Mátyás Rákosi bandė įvesti Vengrijoje autoritarinį režimą. Apskaičiuota, kad 2 000 žmonių nužudyta, daugiau nei 100 000 įkalinta. Tam priešinosi kai kurie partijos nariai ir 200 000 jų buvo pašalinta iš partijos.
Rákosi greitai plėtė švietimo sistemą Vengrijoje. Tai buvo bandymas praeities išsilavinusią klasę pakeisti, pagal Rákosi žodžius, „dirbančia inteligentija“. Be geresnio švietimo vargšams, daugiau galimybių darbininkų vaikams ir padidėjusio bendro raštingumo, vyko ir komunizmo ideologijos skleidimas mokyklose ir universitetuose. Kaip bandymų atskirti bažnyčią nuo valstybės dalis, religinės institucijos buvo paskelbtos propogandinėmis ir pašalintos iš mokyklų.
Ironiška, jog kardinolas József Mindszenty, drąsiai priešinęsis Vokietijos naciams ir vengrų fašistams Antrajame pasauliniame kare, buvo suimtas 1948 m. gruodį ir apkaltintas išdavyste. Po penkių savaičių arešto (ir galimo kankinimo), jis prisipažino kaltu ir buvo įkalintas iki gyvos galvos. Protestantų bažnyčių lyderiai irgi buvo persekiojami ir pakeisti su valstybe bendradarbiauti linkusiais dvasininkais.
Naujoji Vengrijos armija skubotai rengė viešus surežisuotus teismus, atsikratyti „nacių likučiais ir imperialistais sabotuotojais“. Keliems pareigūnams įvykdytos mirties bausmės 1951 m., įskaitant Lajos Toth, garsiam lakūnui, kuris savo noru grįžo iš JAV nelaisvės, kad atkurtų Vengrijos aviaciją. Po komunizmo žlugimo aukos buvo išteisintos.
Rákosi sunkiai tvarkėsi su ekonomika ir krito Vengrijos pragyvenimo standartai. Vyriausybė darėsi vis nepopuliaresnė ir kai Josifas Stalinas mirė 1953 m., vietoj jo ministru pirmininku tapo Imrė Nadis, tačiau jis išliko partijos generaliniu sekretoriumi ir kitus trejus metus jie kovojo dėl valdžios.
Naujas Vengrijos lyderis Imrė Nadis pašalino žiniasklaidos kontrolę ir paskatino visuomenės diskusijas dėl politinių ir ekonominių reformų. Jis taip pat pažadėjo padidinti vartojimo prekių gamybą ir pardavimą. Imrė Nadis paleido iš kalėjimų politinius kalinius, kalbėjo apie laisvus rinkimus ir pasitraukimą iš Varšuvos pakto.
Mátyás Rákosi puolė  Nadį. 1955 m. kovo 9 d. Vengrijos Darbininkų Partijos Centrinis Komitetas pasmerkė  Nadį už „dešiniuosius nukrypimus“. Vengrijos laikraščiai prisidėjo prie puolimo, Imrė Nadis buvo apkaltintas dėl ekonominių problemų ir vieningu balsavimu Nacionalinėje Asamblėjoje balandžio 18 d. pašalintas iš posto. Rákosi vėl tapo šalies lyderiu.
Rákosi valdžiai pakenkė Nikita Chruščiovo 1956 m. vasarį pasakyta kalba, kurioje jis pasmerkė Stalino ir jo pasekėjų Rytų Europoje politiką. Jis taip pat teigė, kad László Rajk teismas buvo „teisingumo nesėkmė“. 1956 m. liepos 18 d. atėjus įsakymui iš Tarybų Sąjungos, Rákosi buvo nuverstas nuo valdžios, tačiau jis užsitikrino, kad jo artimas draugas Ernő Gerő taptu įpėdiniu.
1956 m. spalio 3 d. Vengrijos Darbininkų Partijos Centrinis Komitetas paskelbė, kad László Rajk, György Pálffy, Tibor Szőnyi ir András Szalai buvo neteisingai apkaltinti išdavyste 1949 m. Tuo pat metu paskelbta, jog Imrė Nadis vėl tapo partijos nariu.

Porevoliucinis laikotarpis (1956–1989 m.)

Gavęs valdžią János Kádár pradėjo persekioti revoliucionierius. 21 600 kitaminčių (demokratų, liberalų, reformų komunistų) buvo įkalinta, 13 000 internuota ir 400 nužudyta. Bet kitam dešimtmety jis paskelbė apie naują politiką, kurios moto „Kas ne prieš mus, tas už mus“. Kádár suteikė amnestiją, sutramdė slaptąją policiją, vykdė gan liberalią kultūros ir ekonomikos politiką, kad numalšintų jam ir jo režimui po revoliucijos jaučiamą priešiškumą. 1966 m. Centrinis Komitetas patvirtino „Naują ekonomikos mechanizmą“, kuris turėjo atstatyti ekonomiką, padidinti produktyvumą, padaryti Vengriją konkurencingesne pasaulio rinkose, sukurti klestėjimą ir užtikrinti politinį stabilumą. Kitus du dešimtmečius esant santykinei ramybei János Kádár paeiliui atmušinėjo mažų ekonominių ir politinių reformų šalininkų ir jų priešininkų spaudimą. Po 1980 m. Vengrijoje buvo įvykdyta keletas ekonominių reformų, buvo ribotas politinis liberalizmas ir vyko prekyba su vakarais. Tačiau Naujas ekonomikos mechanizmas didino valstybės įsiskolinimą, nes buvo remiamos nepelningos įmonės (Plačiau apie tai žiūrėkite Guliašo komunizmas).
Vengrijos perėjimas į demokratiją buvo vienas sklandžiausių Rytų Europoje. 1988 m. pabaigoje aktyvistai partijoje ir biurokratijoje bei Budapešto intelektualai vis labiau reikalavo permainų. Kai kurie iš jų tapo reformų socialistais, o kiti pradėjo judėjimus, kurie pavirto partijomis. Jaunieji liberalai įkūrė Jaunųjų Demokratų Federaciją (Fidesz), o demokratinės opozicijos branduolys – Laisvųjų Demokratų Aliansą (SZDSZ). Nacionalistai įkūrė Vengrijos Demokratinį Forumą (MDF). Pilietinis aktyvumas pasiekė 1956 m. revoliucijos lygį.
1988 m. vietoj Kádár generaliniu sekretoriumi tapo reformų komunistų lyderis Imre Pozsgay. 1989 m. parlamentas priėmė „Demokratijos paketą“, kuriam priklausė prekybos sąjungų pliuralizmas, susirinkimų ir spaudos laisvė, naujas rinkimų įstatymas ir 1989 m. spalio radikali konstitucijos peržiūra. Nuo tada Vengrija bandė reformuoti ekonomiką, sustiprinti ryšius su Vakarais, tikėdamasi kiek galima greičiau tapti Europos Sąjungos nare. Centrinio Komiteto plenumas 1989 m. vasarį patvirtino daugiapartinę sistemą ir 1956 m. revoliuciją, Pozsgay žodžiais, pavadino „liaudies sukilimu“. Reformų šalininkų jėgos stiprėjo, o Komunistų partijos narių skaičius drastiškai mažėjo. Kádáro politiniai priešai susivienijo, kad įvestų Vengrijoje demokratiją. Tarybų Sąjunga nustojo kištis pasirašydama sutartį 1989 m. balandį išvesti savo karius iki 1991 m. birželio.
Nacionalinė vienybė pasiekė viršūnę 1989 m. birželį, kai šalis perlaidojo Imre Nagy, jo kolegas ir simboliškai kitas 1956 m. revoliucijos aukas. 1989 m. vasaros pabaigoje prie apvalaus stalo susirinko komunistų, naujų ir atkurtų partijų atstovai aptarti Vengrijos konstitucijos pataisas ir pasiruošti laisviems rinkimams.
1989 m. spalį komunistai susirinko į paskutinį suvažiavimą ir įkūrė Vengrijos Socialistų Partiją (MSZP). Istorinėje spalio 16-spalio 20 d. sesijoje parlamentas patvirtino daugiapartinius ir tiesioginius prezidento rinkimus. Vengrijos Liaudies Respublika tapo Vengrijos respublika, garantuojančia žmogaus ir pilietines teises, valdžių atskyrimą. Spalio 23 d., per 1956 m. revoliucijos metines, laikinasis prezidentas Mátyás Szűrös tai oficialiai paskelbė.

Laisvieji rinkimai ir demokratinė Vengrija po 1989 m

1990 m. gegužės mėnesį Vengrijoje įvyko pirmieji laisvi parlamento rinkimai. Reformuoti komunistai pasirodė prastai, nors turėjo daug pranašumų prieš kitas partijas. Sėkmė šypsojosi populistams, centro dešiniesiems ir liberalams. MDF surinko 43 %, o SZDSZ – 24 % balsų. Ministras pirmininkas József Antall suformavo centro dešiniųjų koaliciją, kurią sudarė MDF, FKFPP ir Krikščoinių Demokratų Liaudies Partija (KDNP). Koalicija turėjo 60 % vietų parlamente. Opozicijai priklausė SZDSZ, MSZP ir Fidesz. Péter Boross tapo premjeru po Antall mirties 1993 m. gruodį. Antall/Boross pasiekė, kad Vengrija taptu gerai funkcionuojančia demokratija ir padėjo pagrindus laisvos rinkos ekonomikai, tačiau pragyvenimo lygio smukimas dėl reformų smarkiai sumažino rinkėjų paramą.
1994 m. gegužę socialistai laimėjo 54 % parlamento vietų po kampanijos, nukreiptos į ekonomikos problemas ir nuo 1990 m. blogėjantį pragyvenimo lygį. Rinkėjai nusigręžė nuo centro dešiniųjų, bet nekreipė dėmesio į dešiniuosius ir kairiuosius ekstremistus. Po nesėkmingų rinkimų Fidesz pakeitė savo politinę poziciją ir tapo konservatyvia partija. Péter Molnár paliko partiją, o Gábor Fodor ir Klára Ungár perėjo į SZDSZ.
1998 m. gegužės mėnesio rinkimuose į valdžią grįžo dešinieji. Fidesz laimėjo daugiausiai balsų ir sudarė koaliciją su FKFPP ir MDF. Naujas ministras pirmininkas Viktor Orbán pažadėjo stimuliuoti ekonomikos augimą, sutramdyti infliaciją ir sumažinti mokesčius. Nors Orbán vyriausybė tęsė užsienio politiką ir jos prioritetas buvo Euroatlantinė integracija, ji labiau nei kitos gynė vengrų mažumos teises kaimyninėse valstybėse. 1999 m. Vengrija įstojo į NATO, o 2002 m. nuspręsta, jog Vengrija su kitomis 9 šalimis 2004 m. sausio 1 d. taps Europos Sąjungos nare. Tačiau gyventojai buvo nepatenkinti kaip vyriausybė gaivina ekonomiką, didėjančiu nusikalstamumu, bandymais atnaujinti nepopuliarų Dunojaus užtvankos planą ir vyriausybės korupcijos bylomis.
Fidesz pralaimėjo 2002 m. balandžio rinkimus, kuriuose MSZP ir SzDSz surinko 51 %, o Fidesz su MDF surinko tik 48 % balsų. Fidesz populiarumas kilo dėl paplitusios korupcijos, dalies gyventojų manymu – arogantiškos laikysenos, bendradarbiavimo tarp vyriausybės ir kitų partijų trūkumo ir ryšių su dešiniaisiais ekstremistais per rinkiminę kampaniją.
2003 m. balandžio 12 d. Vengrija balsavo dėl prisijungimo prie ES ir 83 % balsavo „už“ (45 % gyventojų balsavo). Keturios didžiausios partijos (MSZP, Fidesz, SZDSZ ir MDF) susitarė, jog bendradarbiaus, kad prisijungimas padarytų mažiausią žalą ekonomikai ir žmonėms bei atneštų didžiausią naudą. 2004 m. gegužės 1 d. Vengrija tapo ES nare.
2006 m. balandžio rinkimuose vyriausybė išliko valdžioje pirmąkart nuo 1989 m. Kairieji sustiprino pozicijas, kai MSZP ir SZDSZ surinko 54 % balsų ir gavo 210 vietų parlamente vietoj 198. Rinkimu staigmena buvo didesnė rinkėjų parama mažoms partijoms SZDSZ ir MDF, o Fidesz (rinkimuose dalyvavę su krikščionimis demokratais) laimėjo tik 164 iš visų 386 parlamento vietų, nors apklausos rodė, kad vyks arši kova. Dauguma analitikų teigia, kad Fidesz negatyvi politinė kampanija, jos konfliktai su MDF (kuri atsisakė kartu dalyvauti rinkimuose dėl skirtingų politinių principų ir šantažo incidentų), kai kurių partijos kandidatų viešų kalbų turinys (pvz.: kandidatas į premjero pavaduotojo postą István Mikola jaunus vengrus, dalyvaujančius Budapešto parade pavadino „ordomis, sudarytomis iš vienišų žmonių“) lėmė populiarumo kritimą, ypač antrame balsavimo ture, kai pagal Tárki institutą, Fidesz neteko iki dešimt procentų rėmėjų. Naujas parlamentas susirinko 2006 m. gegužę, o nauja vyriausybė suformuota birželį.