google/wiki40b huggingface dataset:
Miniatiūrinė keramika

Miniatiūrinė keramika – archeologinių tyrimų metu randami smulkūs nuo 3–4 iki 8–12 cm aukščio ir nuo 3 iki 10–12 cm skersmens moliniai indeliai.

Arealas

Miniatiūrinės keramikos randama daugelyje Šiaurės, Šiaurės vakarų Europos bronzos ir geležies amžiaus laidojimo paminklų, rečiau senovės gyvenvietėse arba piliakalniuose. Gerai išdegtų indelių sienelės stačios, cilindro, kibiro formos arba profiliuotos, dažniausiai plonos. Pasitaiko ir prasčiau padarytų, storomis sienelėmis indų. Miniatiūrinės keramikos paviršius lygus, gludintas arba kiek grublėtas, dažniausiai neornamentuotas, tik nedidelės dalies puoštas smulkiomis duobutėmis, įkartėlėmis, linijomis. Manoma, ji galėjo būti naudojama buityje arba kaip įkapės.
Rytų Baltijos regione miniatiūrinė keramika būdinga I a.– VII a. Vakarų Lietuvos kapinynams su akmenų vainikais, taip pat V a. – XI a. kuršių kapinynams, rečiau aptinkama prūsų Sembos pusiasalio, Vidurio Lietuvos kapinynuose ir Rytų Lietuvos pilkapiuose. Miniatiūrinė keramika rasta ir kai kuriuose piliakalniuose (Nemenčinės piliakalnis, Kunigiškių piliakalnis, Petrešiūnų piliakalnis). Birutės kalno papėdės gyvenvietėje miniatiūrinė keramika, 8–14 cm aukščio puodeliai, sudarė apie pusę visos lipdytos keramikos.

Technika

Pagal formą skiriami 4 miniatiūrinių puodelių tipai. Indelius lipdė iš juostų; mažesnių puodelių tarpus užspaudydavo pirštais, todėl jie ne tokie dailūs, su įspaudais dugneliuose. Sujungę didesnių indų juostas, šonus glaistydavo iš viršaus žemyn. Lipdytų puodų sienelės buvo apie 1 cm storio, o molyje pasitaikė iki 5 mm dydžio granito priemaišų. Kur kas rečiau moliui liesinti naudotas smėlis. Ornamentas miniatiūriniams puodeliams nebūdingas, tik keletas jų turėjo įkartas briaunų viršuje.
Daugelio puodų žiedimo žymės labai neryškios. Lipdytus su žiedimo žymėmis puodus nuo lipdytų skiria tik dailesnė ir taisyklingesnė forma, kartais rievelės šonuose, charakteringai įlenkta dugno kojelė. Jie plonesnėmis sienelėmis ir didesni, geriau išdegti, molis taip pat liesintas grūstu granitu, rečiau – smėliu. Pagal indų pavidalą, proporcijas bei briaunų formas lipdytą ir su žiedimo žymėmis keramiką galima suskirstyti į 14 tipų.
Lubuntu

Nomenklatūra

Lubuntu pavadinimas sudarytas iš LXDE ir Ubuntu žodžių. LXDE – Lightweight X11 Desktop Environment žodžių santrumpa, tuo tarpu Ubuntu zulų ir kosų kalbose reiškia „žmogiškumas kitiems“ (angl. „humanity towards others“).

Istorija

Pradedant nuo 8.10 „Intrepid Ibex“ leidimo, LXDE darbalaukis yra prieinamas kaip papildomas paketas, kurį naudotojas gali įdiegti į esamą Ubuntu sistemą.
2009 m. vasarį Mark Shuttleworth iniciatyva LXDE projektas tapo Ubuntu bendruomenės savarankiškai išlaikomu projektu, kurio tikslas – sukurti naują oficialią Ubuntu versiją, pavadinimu Lubuntu.
2009 m. vasarį Mario Behling Launchpad'e pradėjo Lubuntu projektą. Buvo įtrauktas pradinis projekto logotipas ir įkurtas oficialus projekto puslapis Ubuntu wiki sistemoje, kur pateikiami programinės įrangos sąrašai, paketai ir komponentai.
2009 m. rugpjūtį pirmasis testuoti skirtas ISO buvo išleistas kaip Live CD, be įdiegimo galimybės.
Pirmoji „Alpha 1“ demonstracinė ISO versija Lubuntu 10.04 Lucid Lynx buvo išleista testuoti 2009 m. gruodžio 30 d., o 2010 m. sausio 24 d. išleista „Alpha 2“.
Kyzylas

Istorija

Miestas įkurtas 1914 m. Belocarsko (Белоцарск) pavadinimu. 1918 m. pervadintas į Chem Beldyrą (Хем-Белдыр), o 1936 m. – į Kyzylą (tuvių k. – „raudonas“). 1921–1944 m. buvo Tuvos Liaudies Respublikos sostine. Jai prisijungus prie Rusijos tapo administraciniu centru.

Lankytini objektai

Kyzylas laikomas Azijos geografiniu centru. Prie Jenisiejų santakos (Jenisiejaus pradžia) pastatytas centrą žymintis obeliskas. Yra krašto muziejus, kuriame saugomi Tuvoje rasti archeologiniai radiniai. Yra dar keli muziejai. Dramos teatras, filharmonija. Budistų šventyklos: Cečenlingas, Tuvdan Čojchorlingas. Svarbiausia švietimo institucija – Tuvos valstybinis universitetas.

Ekonomika

Mašinų, maisto, lengvoji, medienos apdirbimo pramonė. Netoliese išgaunamos akmens anglys. Keliai į Abakaną ir Ak Dovuraką. Oro uostas.
Jonas Augustaitis

Jonas Augustaitis (1897 m. vasario 5 d. Mažučiai, Vilkaviškio valsčius – 1978 m. gruodžio 18 d. Miunchenas) – lietuvių inžinierius statybininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Brolis Pranas Augustaitis. 1925 m. baigė Berlyno aukštąją technikos mokyklą. Dirbo Geležinkelių valdyboje, 1926–1927 m., 1930–1940 m., nuo 1935 m. direktoriaus padėjėjas. 1927–1930 m. dirbo Susisiekimo, Krašto apsaugos ministerijose. Nuo 1940 m. ir 1941–1942 m. geležinkelių vyr. direktorius. 1940 m. liepos mėn. pasitraukė į Vokietiją. 1941 m. po Birželio sukilimo, grįžo į Lietuvą, dirbo Lietuvos laikinosios vyriausybės Susisiekimo ministerijoje. Persekiotas gestapo. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, gyveno Miunchene.
Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijai, 1926 m. perėjo į Lietuvių tautininkų sąjungą, 1927 m. išrinktas jos CK nariu, 1928 m. iš jos išstojo. Bendradarbiavo spaudoje, 1927 m. įsteigė ir iki 1928 m. redagavo susisiekimo darbuotojų mėnraštį „Sąsieka“. 1931 m. su kitais įkūrė Lietuvos diplomuotų inžinierių ir architektų draugiją, 1931–1936 m. jos valdybos pirmininkas.
Salų jūra

Salų jūra (lot. Mare Insularus, 7° š. pl. 31° v. ilg.) – Mėnulio jūra, esanti centrinėje matomosios Mėnulio pusės dalyje.
Salų jūra išskirta 1970-aisiais pagal topografinius požymius. Anksčiau ji buvo laikoma Debesų jūros dalimi. Pavadinimas kilęs nuo lavoje paskendusių kalnų grandinės, kuri iš kosmoso atrodo tarsi salos. Gali būti, kad ji slepia tikėtiną smūginį baseiną. Jūros medžiaga yra iš vėlyvojo Imbrio periodo (>3,2 mlrd. metų senumo), be to, ji padengta iš netoliese susidariusių Koperniko ir Eratosteno kraterių išmuštos medžiagos.
Salų jūra yra beveik Mėnulio matomosios pusės centre, šiek tiek į šiaurę ir į vakarus. Skersmuo 513 km. Jos ribos nėra konkrečiai nustatytos. Nuo Audrų vandenyno vakaruose ją skiria Keplerio krateris (1, žr. schemą), nuo Lietų jūros šiaurėje − Koperniko krateris (2). Pietuose Salų jūrą riboja Ripėjo kalnai (3, Montes Riphaeus) ir Fra Mauro struktūra (4, Fra Mauro). Rytuose jūra susisiekia su Kaitros įlanka (5, Sinus Aestuum) ir Centrine įlanka (10, Sinus Medit). Netoli Salų jūros, Fra Mauro struktūroje 1971 m. vasarį buvo nusileidę „Apollo 14“ misijos astronautai.
Antanas Milinis

Biografija

Baigė Naujamiesčio vidurinę mokyklą. 1960–1964 m. tarnavo Kuboje savanoriu. 1968 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, dramos aktorius ir režisierius. 1974–1977 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete.
1968–1976 m. Šilutės liaudies teatro vadovas ir režisierius, 1977 m. pakviestas dirbti į naujai susikūrusius Valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetus dėstyti teatro meno, režisūros ir aktorinio meistriškumo. 1980–1991 m. Telšių Žemaitės teatro režisierius.
Nuo 1991 m. Klaipėdos Universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Teatro pedagogikos katedros dėstytojas. 1991 m. Klaipėdos „Aušros“ vaikų ir jaunimo teatro steigėjas, direktorius ir režisierius, VŠĮ "A. Milinio teatras" steigėjas. Festivalių „Vėjo malūnėlis“, „Pavasario rampa“ sumanytojas ir vadovas. Yra pastatęs apie šešiasdešimt spektaklių.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys. LSDP Klaipėdos skyriaus tarybos narys, LSDP Klaipėdos skyriaus švietimo-kultūros darbuotojų grupės „Santarvė“ pirmininkas.
Arkties vandenynas

Arkties vandenynas – mažiausias žemės vandenynas. Plyti aplink Šiaurės ašigalį, į šiaurę nuo Eurazijos ir Šiaurės Amerikos. Jungiasi su Ramiuoju vandenynu Beringo sąsiauriu, su Atlanto vandenynu tarp Grenlandijos ir Skandinavijos.
Arkties vandenynas apima didelius plotus aplink šiaurės ašigalį ir pasižymi atšiauriomis klimato sąlygomis, ledų gausumu ir palyginti nedideliu gyliu. Su jūromis užima 14,75 mln. km². Vidutinis gylis – 1 225 m, giliausia vieta – Grenlandijos jūroje riftiniame lūžyje tarp Grenlandijos ir Amundseno dubumų (5 527 m).
Dėl gausybės plaukiojančių lyčių, ledkalnių, didžiulių ledo plotų, šis vandenynas buvo pavadintas „Šiaurės ledinuotasis vandenynas“. Vėliau pervadintas Arkties vardu (gr. arktos – lokys, „Didžiojo Lokio žvaigždynas“), nes plyti po „Didžiojo Lokio žvaigždynu“, t. y. tolimoje šiaurėje.
Klimato ypatybes Arkties vandenyne nulemia poliarinė vandenyno padėtis. Virš jo vyrauja arktinės oro masės. Vidutinė oro temperatūra svyruoja nuo -20 iki -40 °C, o vasarą artima 0 °C. Vasarą dažni rūkai. Arkties vandenyną gerokai sušildo šiltesni Atlanto ir Ramiojo vandenyno vandenys. Būdingiausia vandenyno ypatybė – ledynai, kurie čia susidaro dėl žemos temperatūros ir palyginti nedidelio paviršinio vandens druskingumo, nes vandenį nugėlina iš žemynų sutekančios vandeningos upės. Pastarąjį dešimtmetį ledas labai suplonėjo ir, jei klimatas ir toliau šiltės, vasarą gali visai ištirpti.
Vandenyno pakrantės daugiausia žemos ir tik vietomis kalnuotos. Gausu salų – Naujojo Sibiro, Špicbergeno salynas, Naujosios Žemės ir kt. Dėl atšiaurių klimato sąlygų pakrantės ir salos mažai apgyvendintos.
Arkties vandenyno šelfe atrasta įvairių naudingųjų iškasenų: naftos ir gamtinių dujų telkinių, gausu įvairių rūdų ir kt., tačiau biologiniai turtai nėra gausūs. Paatlantės rajone žvejojama, renkami dumbliai, medžiojami ruoniai, tačiau griežtai draudžiama banginių medžioklė.
Kęstutis Vitkus

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. medicinos mokslų daktaras.
1976–2013 m. dirbo Vilniaus respublikinėje klinikinėje ligoninėje, 1982–1985 m. mikrochirurgijos skyriaus vedėjas. Nuo 1985 m. dėsto Vilniaus universiteto Medicinos fakultete. 1988 m. dirbo sporto medicinos gydytoju „Trail Blazer“ krepšinio komandoje, o 1992 m. – Pietų Ilinojaus universitete. Nuo 1990 m. rekonstrukcinės ir plastinės mikrochirurgijos katedros klinikos vedėjas. Nuo 2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Plastinės rekonstrukcinės chirurgijos centro direktorius.
Ă

Ă (majuskulas) arba ă (minuskulas), paprastai vadinamas A su lankeliu, yra raidė, kuri yra naudojama rumunų ir vietnamiečių kalbų ortografijose. Rumunų kalboje naudojama atstoti vidurio centrinį nesuapvalintą balsį, tuo tarpu vietnamiečių kalboje atstoja a trumposios garsą. Tai antra raidė abėcėlėje po A abiejose kalbose.
Ă/ă taip pat naudojama transliteracijoje bulgarų raidės Ъ/ъ slovakų, čekų, rumunų, estų, švedų ir suomių kalbose.
Markomanų karai

Markomanų karai – serija Dunojaus srities germanų karų prieš Romos imperiją maždaug 166–180 m. e. metais. Aktyviausiai dalyvavusios tautos buvo markomanai bei kvadai. Nuo 101 m. pr. m. e., kai Gajus Marijus įveikė kimbrus ir teutonus, tai pirmasis atvejis, kai romėnų priešai įsiveržia į Italiją.
Romą tuo metu valdė imperatorius Markas Aurelijus. Imperija ir jos kariuomenė buvo ypač susilpnėjusi po maro epidemijos, kai kuriais paskaičiavimais nusinešusios iki 5 milijonų gyvybių – trečdalio populiacijos. Maras į Romą atėjo iš Partijos kartu su po sėkmingo karo grįžtančiais Ovidijaus Kasijaus legionais.
Tolimiausias germanų pasiektas taškas buvo Akvilėja. Vėliau romėnų pajėgos juos sugebėjo išstumti iš Italijos bei sukiršinti tarpusavyje, o paskui paeiliui nukariauti atskiras gentis. Mirus Markui Aurelijui, jo įpėdinis, sūnus Komodas, karo nebetęsė. Išsekinti germanai taip pat nebeturėjo jėgų vėl pulti. Tolimiausi taškai, kur buvo įžengusi romėnų armija – šių dienų Slovakija, Čekija ir Vengrija. Tačiau ten buvo įsteigtos tik laikinos stovyklos, ir teritorijos netapo Romos provincijomis.
Mūris

Mūris – įrenginys maistui virti senuosiuose žemaičių būstuose. Dažniausiai buvo sumūrytas iš akmenų, rečiau – iš plytų. Aukštis 0,6 – 0,8 m, plotis 0,45 – 0,6 m, kubo pavidalo, iš šono įrengiama pakura, o viršuje – anga įstatyti katilui. Virš mūrio įrengtas gaubtas garams surinkti vadintas garvilkiu arba dūmėlakiu.
Mūriai statyti XVII a. – XIX a. pab. gyvenamoje patalpoje arba priemenės kamine. Vėliau juose pakeitė krosnys.
Sirijos dykuma

Sirijos dykuma (arab. بادية الشام = bādiyat ash-shām) – dykuma Artimuosiuose Rytuose, Sirijos, Jordanijos, Irako ir Saudo Arabijos teritorijose. Užima ~1 mln. km² plotą. Plyti 500–800 m aukštyje, tačiau atskiri kalnų masyvai iškyla iki 1100 m. Paviršius leidžiasi rytų kryptimi, link Eufrato upės ir Mesopotamijos žemumos. Būdinga klintinė plynaukštė ir lavos laukai, įdubos užpildytos druskos lygumomis ir takyrais. Yra smėlio ir akmenų dykumų ruožų.
Vyrauja efemerinė, krūminė augalija, vadžių slėniuose – eglūnų sąžalynai. Dykumoje gyvena daugiausia beduinai, besiverčiantys klajokline gyvulininkyste.
Didžiasalis

Aplinkinės gyvenvietės

Tverečius – 5 km
Navikai – 6 km
ADUTIŠKIS – 23 km
Dž. Edgaras

Turinys

Filme Edgaras Huveris pasakoja savo biografui agentui Smitui apie savo ilgametę karjerą FTB vadovo poste, prisimindamas garsiausias bylas ir sunkumus, kuriuos jam teko įveikti kovojant su politikais, siekiančiais priversti FTB dirbti jiems.
Kadangi realiame gyvenime Huveris niekada nebuvo vedęs, filme pateikiama prielaida apie artimus jo santykius su savo ilgamečiu pavaduotoju Klaidu Tolsonu.
Šveicarijos Alpės

Geografija

Alpės apima 65% viso Šveicarijos paviršiaus ploto. Nepaisant to, kad Šveicarija apima tik 14% visos Alpių teritorijos, dauguma Alpių viršūnių, kurios perkopė 4000 m (48 iš 82) yra Šveicarijos Alpėse, o likusios kelios yra apie 20 km ir mažiau nuo šalies pasienio.
Šveicarijos Alpių ledynai apima 1230 km² plotą (3% Šveicarijos teritorijos) ir tai yra 44% visų Alpių ledynų užimamas plotas.
Šveicarijos Alpės yra Šveicarijos plynaukštės pietuose. Riba tarp Alpių ir plynaukštės driekiasi nuo Vevės Ženevos ežero pakrantėje iki Roršacho Bodeno ežero pakrantėje. Pakeliui ji apima Tuno ir Liucernos miestus.
Šalys su kuriomis Šveicarija dalinasi Alpių kalnų masyvus yra (iš vakarų į rytus): Prancūzija, Italija, Austrija ir Lichtenšteinas.
Piktybinė galvijų sloga

Piktybinė galvijų sloga – infekcinė enzootinė atrajotojų liga, kurią sukelia arbovirusų grupės virusai. Ja gali sirgti galvijai, avys, ožkos, laukiniai atrajojantys gyvūnai.
Ligos eiga ūminė arba poūmė. Pasireiškia šie simptomai: gleivinių, dažniausiai galvos srities, uždegimas, centrinės nervų sistemos sutrikimai. Sergantiems gyvuliams pakyla kūno temperatūra, drimba seilės, jie ašaroja, galvijai baubia, griežia dantimis, kosti. Snukio gleivinė išopėja, būna, kad gyvuliai apanka.
Liga trunka 2–3 savaites; daugelis gyvulių gaišta.
Gydoma antibiotikais, dažniausiai streptomicinu. Pažeistos gleivinės plaunamos dezinfekciniais tirpalais.
Butlegeris

Butlegeris (angl. bootleg 'bato aulas') – JAV sausojo įstatymo laikais (1910–1930 m.) prekiautojas alkoholiniais gėrimais.
Butelius su alkoholiu slėpė batų auluose, iš čia ir kilo toks pavadinimas.

Žinomiausias butlegeris

Kapitonas Viljamas MakKojus iki sausojo įstatymo (1920) buvo iškylų laivo kapitonas Floridoje. Įsigaliojus sausajam įstatymui ėmė laivu gabenti kontrabandinį romą, viskį ir kitus alkoholinius gėrimus. Jis garsėjo tuo, kad neskiedė gabenamų gėrimų ir ant pigių markių gėrimų butelių neklijavo etikečių su brangių markių pavadinimais. Dėl to atsirado pasakymas „tikras MakKojus“ (The Real McCoy), reiškiantis „tikras, nesuklastotas daiktas“.

Butlegeriai dabar

Pasibaigus JAV sausojo įstatymo veikimui, žodis butlegeris ėmė reikšti prekiautojus visokiomis kontrabandinėmis prekėmis, dažniausiai pilstuku ar naudotais automobiliais.
Bognor Ridžisas

Istorija

Bucgan ora minimas šaltiniuose nuo 680 m. Iki XVIII a. pab. buvo mažas žvejų ir kontrabandininkų kaimas. Valdininkas Richard Hotham čia įsteigė kurortą. 1929 m. Bognore gyveno sergantis karalius Jurgis V. Tuo metu prie pavadinimo pridėtas žodis Regis (iš lotynų k. „karališkasis“).
Birutė Pūkelevičiūtė

Birutė Pūkelevičiūtė (1923 m. rugpjūčio 12 d. Kaune – 2007 m. rugsėjo 21 d.) poetė, romanistė, aktorė.

Biografija

1941 m. Kaune baigė gimnaziją, debiutavo kaip aktorė. Nuo 1941 studijavo VDU žurnalistiką ir germanistiką. 1944 m., gresiant sovietų okupacijai, kaip ir nemaža dalis lietuvių intelektualų, rašytojų bei menininkų, pasitraukė į Vokietiją, o karui pasibaigus emigravo į Kanadą. Monrealyje subūrė lietuvių teatro trupę ir parašė pirmąją poezijos knygą. 1965 m. persikėlė į JAV ir įsitvirtino kaip romanistė, tačiau teatrinės veiklos nenutraukė. 1998-aisiais grįžo į Lietuvą. Kūryba apdovanota ne viena premija išeivijoje ir versta į įvairias kalbas. Nuo 1998 m. B.Pūkelevičiūtė buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narė.

Kūryba

1957 m. scenai pritaikė ir režisavo K. Borutos „Baltaragio malūną“, 1958 m. pastatė B. Sruogos „Milžino paunksmę“, paruošė ir režisavo pirmąsias lietuviškų vaidinimų plokšteles. 
B.Pūkelevičiūtė debiutavo eilėraščių knyga „Metūgės“ (1952). Rašytoja išleido romanus „Aštuoni lapai“ (1956), „Rugsėjo šeštadienis“ (1970), „Naujųjų metų istorija“ (1974), „Devintas lapas“ (1982), apsakymų bei apybraižų rinkinį „Marco Polo Lietuvoje“ (1982), poemų knygą „Atradimo ruduo“ (1990).  
Rašytoja parašė eiliuotų pasakų vaikams: „Daržovių gegužinė“ (1973), „Kalėdų dovana“ (1973), „Peliukai ir plaštakės“ (1973), „Klementina ir Valentina“ (1974), „Skraidantis paršiukas“ (1974), straipsnių apie išeivijos teatrą bei literatūros klausimais.
Paruošė ir režisavo pirmąsias lietuviškų vaidinimų plokšteles. 1962 m. Čikagoje pastatė ir režisavo pirmąjį išeivijoje spalvotą garsinį filmą („Aukso žąsis“, 1965). 
Nuo pat pirmojo eilėraščių rinkinio („Metūgės“, 1952) pasirodymo B. Pūkelevičiūtė ryškiai išsiskyrė savo originalumu, laisvamaniškumu ir feministinėmis tendencijomis. „Metūgės“ įtvirtino autorę kaip vieną savičiausių išeivijos poezijos autorių.

Įvertinimas

Rašytoja apdovanota įvairiais apdovanojimais, vienas iš jų Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinas.
Stočeko žydų kapinės

Stočeko žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Stoczku) – žydų kapinės Stočeko kaime. Nėra žinoma kada kapinės buvo įkurtos. Kapinių plotas 0,93 ha. 1984 m. pastatytas paminklas per II pasaulinį karą nužudytiems žydams.
Žvirblinės papūgėlės

Išvaizda

Tai labai mažos papūgos, kurių kūnas nuo 12 iki 14,5 cm ilgio. Uodega trumpa. Snapas storas. Patelės blankesnių spalvų.

Paplitimas

Paplitusios Pietų Amerikos šiaurės vakarinėje dalyje ir Centrinėje Amerikoje.
Divonis

Kovos

1260 m. su bartų sukilėliais apgulė Vaistotpilio pilį. Kryžiuočiai ją patys sudegino ir slapčia pasitraukė. 1260 m. vadovavo jungtinei bartų, sūduvių ir pagudėnų kariuomenei, kuri prie Angrapės upės įveikė Valevonos (vok. Wiesenburg) pilies kryžiuočius, žuvo 20 riterių. Vėliau sukilėliai su apgulos pabūklais puolė Valevonos pilį, kol kryžiuočiai slapčia pasitraukė Mazovijos link. Divonis mūšyje buvo sunkiai sužeistas.
Manoma, kad 1264 m. sukilėliai buvo užėmę Pagudę. Po to Divonio ir pagudėnų vado Linkaus didelė kariuomenė įsiveržė į Kulmo žemę. Didžiausios kovos vyko dėl gerai įtvirtintos Christburgo pilies, kurią ginti padėjo kitų kryžiuočių pilių įgulos. 1271 m. kautynėse netoli Christburgo, prie Zirgūnos upės, ties Pagansčių kaimu, žuvo 12 riterių ir apie 500 ordino karių. Įsiveržę į Christburgo miestą Divonio sukilėliai jį nusiaubė, bet pilies neužėmė ir su dideliu grobiu bei belaisviais pasitraukė.
1272 m. Divonis su apie 800 bartų karių puolė Šionzėjės pilį į rytus nuo Kulmo ežero. Divoniui žuvus, bartai pasitraukė.
Natūralios kalbos apdorojimas

Statistinis natūralios kalbos apdorojimas

Statistinis natūralios kalbos apdorojimas naudoja stochastinį, tikimybinį ir statistinį metodus sprendžiant aukščiau aprašytas problemas, ypač tas, kurios kyla apdorojant ilgus nevienareikšmiškus sakinius dėl ko apdorojimo kelių gali būti šimtai ar tūkstančiai. Tinkamiausiai reikšmei nusatyti dažnai naudojami rinkinių (corpora) ir Markovo modelai.
Statistinio natūralios kalbos apdorojimo technologija iš esmės išplaukia iš sistemos mokymosi ir duomenų išgavimo (data mining), kurios abi yra dirbtinio intelekto sritys tiriančios mokymąsi.
Anglininkai (Kaišiadorys)

Istorija

Pirmą kartą paminėti XVIII a. pr. Po 1708–1710 m. maro kaime neliko gyventojų.
Mažosios Lietuvos taryba

Mažosios Lietuvos taryba – Mažosios Lietuvos lietuvininkų išeivių visuomeninė organizacija, veikusi 1946–1972 m. Vokietijoje (nuo 1949 m. – VFR).

Veikla

Įkurta 1946 m. lapkričio 6 d. Fuldoje netoli Frankfurto prie Maino. Tęsė Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, veikusios 1918–1924 m. darbą. Rūpinosi Mažosios Lietuvos reikalais, telkė po Antrojo pasaulinio karo Vokietijoje apsigyvenusius tautiečius. Dar 1945 m. Šlėzvigo-Holšteino žemėje įsisteigė daugiau kaip 50 lietuvininkų pasipriešinimo organizacijų, kurios įėjo į tarybą. Mažosios Lietuvos taryba skatino juos išlaikyti lietuvybę, dalyvauti kultūros gyvenime, siekė visų lietuvių etninių žemių susivienijimo į vieną valstybę. Narius į tarybą priimdavo visuotinis susirinkimas prezidiumo, kurio nuolatinis pirmininkas buvo Erdmonas Simonaitis, siūlymu.
1946 ir 1947 Mažosios Lietuvos taryba paskelbė du Fuldos aktus – dėl Mažosios Lietuvos TSRS okupacijos ir gyventojų genocido, krašto kolonizavimo, kad Karaliaučiaus kraštą iki susijungimo su išlaisvinta Lietuvos Respublika valdytų Jungtinių Tautų komisija. 1950 m. Mažosios Lietuvos tarybos skyrių, kurių buvo apie 70, pirmininkų suvažiavime Švabiš Gmiunde priimtoje rezoliucijoje skelbiama, kad Mažosios Lietuvos taryba yra visos Mažosios Lietuvos gyventojų valios reiškėją, 1953 m. Mažosios Lietuvos tarybos narių suvažiavime (dalyvavo apie 30 narių) Liubeke pareikštas protestas dėl Karaliaučiaus krašto okupacijos, ryžtas kovoti dėl Lietuvos išlaisvinimo, tos viltys siejamos su JAV pagalba Baltijos šalims.
Mažosios Lietuvos taryba glaudžiai bendradarbiavo su Vyriausiuoju Lietuvos išlaisvinimo komitetu, tarybos atstovas Martynas Brakas, vėliau iki 1956 m. Martynas Gelžinis buvo VLIK vykdomosios tarybos narys. Tarybos pirmininkas E. Simonaitis atstovaudavo Mažajai Lietuvai Vokietijos institucijose, skaitė pranešimus, palaikė ryšius su kitomis lietuvininkų karo pabėgėlių organizacijomis, lankė Vokietijos lietuvininkus, informavo pasaulio visuomenę apie Mažosios Lietuvos tarybos veiklą. Vicepirmininkas M. Brakas rengė teisinius dokumentus, atstovavo tarybai tarptautinėse konferencijose, konsultavo VFR institucijas aktualiais Rytų Europos klausimais, padėjo leisti tarybos mėnraštį „Keleivis“, ėjusį 1950–1968 m. Hanoveryje. Prie Mažosios Lietuvos tarybos veikė Spaudos komisija, išleidusi keletą Vydūno knygų, 1948 m. – almanachą „Krivūlė“, leido periodiką.
Mažosios Lietuvos tarybos narių sumažėjo 1948 m. prasidėjus lietuvių emigracijai į Ameriką ir Australiją. 1969 m. mirus E. Simonaičiui tarybos veikla pamažu nutrūko. Dalis tarybos narių veikė Mažosios Lietuvos rezistenciniame sąjūdyje, įkurtame 1953 m.