google/wiki40b huggingface dataset:
Kalvadosas (departamentas)

Kalvadosas (14) (pranc. Le Calvados) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės vakaruose, Žemutinės Normandijos regione. Administracinis centras – Kanas (Caen). Generalinės tarybos pirmininkė Ana Dornano (Anne d’Ornano).
Departamente 4 apskritys, 49 kantonai, 37 municipaliniai susivienijimai ir 705 komunos. Plotas – 5548 km². 1999 m. – 648 385 gyventojų, 117 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, suskaidžius Normandijos provinciją.
Departamento pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos Calva dorsa – nuplikusi kalva.

Geografija

Kalvadoso departamentas ribojasi su Ero, Manšo bei Orno departamentais ir La Manšo pakrante.

Klimatas

Klimatas okeaninis, švelnus, didelė Atlanto įtaka. Todėl lietus gali staiga užeiti, staiga ir praeiti.
Posakis: „Normandijoje gali lyti ant tavo namo ir šviesti saulė tavo sode“.

Ekonomika

Žemės ūkis – pagrindinė ekonomikos šaka. Obuolys yra tapęs net departamento logotipu. Pagaminama daug pieno, sūrių, varškės.
1912–1993 m. departamentas garsėjo savo metalurgijos įmonėmis, tačiau SMN (Société Métallurgique de Normandie) jas perkėlė į Kiniją ir net nekonservavo istorinei atminčiai.
Veikia automobilių pramonės įmonės Renault Trucks ir PSA Peugeot Citroën. Pereinama ir prie intelektualiųjų technologijų bei tyrinėjimų Philips įmonėse. Kene veikia Nacionalinis sunkiųjų jonų greitintuvas GANIL.

Turizmas

Į departamentą veda autostrados A84 ir A88, veikia Keno-Karpiko (Caen – Carpiquet) oro uostas (IATA kodas CFR, ICAO kodas LFRK).
Populiariausia turistinė atrakcija – 1944 m. sąjungininkų išsilaipinimo Normandijoje vietų lankymas. Dovilyje kasmet vyksta amerikietiškų kono filmų festivalis.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Ambruazas Diuponas, Žanas Leonsas Diuponas ir Renė Garekas, Atstovų rūmuose – 6 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 59 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Nutukimas

Nutukimas – organizmo būsena, arba liga, kai žmogaus ar gyvūno kūne yra pernelyg didelis riebalinio audinio kiekis, imantis trukdyti normaliam organizmo funkcionavimui.
Didelis nutukimas gali sukelti ar sukelia pavojų sveikatai ar gyvybei. Tik 1-2 proc. žmonių nutunka dėl sutrikusios medžiagų apykaitos. Greitai nutunkama valgant daug riebaus bei saldaus maisto. Antsvorį dažniausiai turi tie, kurie mažai juda.

Nutukimas pasaulyje

Įvairiose šalyse yra skirtingas nutukusiųjų skaičius, daugiausiai nutukusiųjų yra turtingose Europos ir Šiaurės Amerikos valstybėse.
Labiausiai nutukusių žmonių šalis pasaulyje yra JAV, kur net 30,6 proc. gyventojų yra nutukę.

Tyrimai

Paaiškėjo, kad miego trūkumas – vienas iš veiksnių, skatinančių vaikų tukimą ir trukdančių suliesėti suaugusiems. Japonijos mokslininkai nustatė, kad keliomis valandomis sutrumpėjus nakties miegui, vaiko rizika nutukti padidėja keletą kartų. Palyginus vaikus, miegančius daugiau nei 10 valandų su miegančiais 9-10 valandų, pastebėta, kad pastarųjų rizika nutukti didesnė 1,49 karto, o miegantiems vos 8-9 valandas, ši rizika didesnė net 1,89 karto. Tie, kurie miegojo mažiau nei 8 valandas, 2,87 kartus dažniau buvo nutukę.
Michèle Torr

Biografija

1966 m. Michèle su daina „Ce soir je t’attendais“ (liet. Šiąnakt aš laukiau tavęs) buvo išrinkta Liuksemburgo atstove Eurovizijoje. „Ce soir je t’attendais“ yra labai šiuolaikiškai skambanti daina, tačiau tarptautiniame konkurse kūrinys užėmė dešimtą vietą tarp aštuoniolikos dalyvių.
Vienuolika metų vėliau, 1977 metais, Michèle vėl dalyvavo Eurovizijoje, šį kartą kaip Monako atstovė. Jame pasirodžiusi su daina „Une petite française“ (liet. Maža prancūzų mergaitė), atlikėja užėmė ketvirtą vietą.
Atlikėja dar 1970 metais bandė atstovauti Prancūzijai Eurovizijoje, tačiau neįveikė šalies nacionalinės atrankos.
Iki šių dienų atlikėja aktyviai dirba pramogų pasaulyje: yra išleidusi 2 knygas; 2008 m. pasirodė albumas „Ces années-là“. 2012 m. lapkričio 12 dieną Michèle išleido religinių dainų albumą „Chanter c’est Prier“.
Švedijos Livonija

Istorija

ATR-Švedijos karo metu iki 1621 m. Švedijai pavyko nukariauti dideles ATR šiaurines teritorijas – beveik visą Livonijos kunigaikštystę. Ši situacija buvo patvirtinta 1629 m. Altmarko paliaubomis, kuomet buvusios Pernu ir Dorpato vaivadijos bei dalis Vendeno vaivadijos atiteko Švedijai. Ši čia įsteigė administracinį vienetą, vieną iš savo dominijų (šved. besittningar). Dominijos centru tapo Ryga, antras didžiausias miestas imperijoje.
1645 m. pasibaigus Torstensono karui, Bromsebro sutartimi prie Livonijos prijungta ir Danijai priklausiusi Ozelio provincija.
Skirtingai nei šiauriau buvusioje Estijos kunigaikšystėje, kur išlaikytos tradicinės struktūros, Livonijoje buvo vykdomos pažangios reformos. Panaikinta baudžiava, valstiečiai gavo galimybę gauti išsilavinimą ir užimti valstybinius postus, feodalinės valdos atimtos iš diduomenės ir t. t.
1721 m., po Švedijai nesėkmingo Šiaurės karo, Švedijos Livonija perėjo Rusijos imperijai. Čia įsteigta Livonijos gubernija.
2011 m. teroro išpuoliai Norvegijoje

2011 m. teroro išpuoliai Norvegijoje yra du prieš civilius gyventojus, vyriausybę nukreipti teroro aktai, įvykdyti Norvegijos sostinėje Osle ir už 35 km nuo jos esančioje Utioja saloje 2011 metų liepos 22 dieną. Pirmiausiai, liepos 22 d. 15 val. 22 min. vietos laiku buvo susprogdinta bomba prie Norvegijos vyriausybės pastato. Sprogimo metu žuvo 7 žmonės. Antroji ataka įvyko po mažiau nei dviejų valandų nuo pirmosios atakos. Norvegijos darbo partijos organizuotoje jaunimo stovykloje Utioja saloje mažiausiai vienas policininku persirengęs ginkluotas užpuolikas pradėjo šaudyti į poilsiautojus. Šio išpuolio metu žuvo mažiausiai 86 žmonės, įskaitant artimus premjero Jenso Stoltenbergo draugus.
Norvegijos policija areštavo 32-iejų metų norvegą Andersą Beringą Breiviką, kuris iš pradžių buvo kaltinamas dėl atakos saloje, bet vėliau jam buvo pateikti įtarimai dėl abiejų nusikaltimų. Breivikas apibūdinamas kaip krikščionių fundamentalistas, radikaliųjų dešiniųjų sionistas ir aršus islamofobas.
Europos Sąjunga, NATO ir daugelis kitų pasaulio šalių išreiškė palaikymą Norvegijai bei pasmerkė atakas.
Žurnalistų akreditacija

Žurnalistų akreditacija (lot. accredere – išreikšti pasitikėjimą) - suteikimas teisės žiniasklaidos atstovui dalyvauti tam tikrame renginyje arba lankytis tam tikroje įstaigoje (parlamente, vyriausybėje). Ji gali pasireikšti kaip paprastas kortelės, bilieto dalyvauti renginyje išdavimas arba detali registracija, nurodant asmens duomenis, pateikiant rekomendacijas ir nuotraukas. Dažniausiai tiesiog išduodamas specialus pažymėjimas, kuriuo patvirtinama žurnalisto teisė dalyvauti renginiuose.

Literatūra

Tarptautinių žodžių žodynas. Alma littera, 2001, Vilnius 26 psl.
Ledo alus

Ledo alus (angl. Ice beer, vok. Eisbier) – šviesiojo alaus porūšis. Kilęs iš Vokietijos iš "eisbock" tipo alaus. XX a. pabaigoje masiškai pradėtas gaminti Kanadoje dviejų alaus gamyklų "Labatt" ir "Molson". Pasižymi labai šviesia spalva, silpnu itin švelniu skoniu, turi nedaug alkoholio. Gaminamas apatinės fermentacijos būdu po fermentacijos sušaldant alų ir pašalinant dalį ledo.
Trečiasis Reichas

Prieškarinis laikotarpis

Rinkimus laimėjusios Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos fiureris (vok. Führer – vadas) Adolfas Hitleris 1933 m. sausio 30 d. buvo paskirtas Vokietijos kancleriu. Dar prieš ateidamas į valdžią, A. Hitleris deklaravo Versalio sutarties panaikinimo, Vokietijos perginklavimo, antisemitizmo ir kitas idėjas. Šios idėjos to meto Vokietijos politinės ir, ypač, ekonominės situacijos kontekste padėjo A. Hitlerio partijai surinkti didelę dalį vietų Vokietijos reichstage (parlamente), kas vėliau ir lėmė jo paskyrimą Reicho kancleriu.
1934 m. po prezidento Pauliaus fon Hindenburgo mirties A. Hitleris įgijo dar ir Reicho prezidento pareigybes; tai sąlygojo vienos iš „vadovėlinių“ Europos diktatūrų – Trečiojo Reicho – genezę.
Trečiojo Reicho pradžia buvo daug žadanti ne tik Vokietijai, bet kėlė susižavėjimą ir visoje Europoje. Vokietijoje iki minimumo sumažėjo nedarbas, buvo įveikta ekonominė krizė, savotiškai denonsuota Versalio sutartis bei perginkluotas ir sustiprintas Vokietijos vermachtas (Vokietijos ginkluotosios pajėgos iki 1945 m.), o Adolfas Hitleris netgi tapo žurnalo „Time“ metų žmogumi. Tačiau kartu su šiais pozityviais veiksniais prasidėjo ir visuotinis žydų, politinių priešininkų persekiojimas („Krištolinė naktis“ (Kristallnacht), Niurnbergo įstatymai), koncentracijos stovyklų steigimas (pirmoji – Dachau).
Nuo 1936 m. Trečiasis Reichas pradėjo vykdyti agresyvią užsienio politiką. 1936 m. buvo užimta demilitarizuotoji Reino zona, 1938 m. kovo 12 d. įvykdytas Austrijos anšliusas, vėliau – 1938 m. rugsėjo 28 d. Miuncheno suokalbis nulėmė tai, kad buvo prijungtas Sudetų kraštas, 1939 m. kovo 14 d. užimta Čekoslovakija, 1939 m. kovo 22 d. – Klaipėdos kraštas, 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašytas Molotovo-Ribentropo paktas. A. Hitleris paskelbė ultimatumą Lenkijai dėl vadinamo Dancigo koridoriaus.
Istorizmas

Istorizmas (mene) – viena iš meno krypčių. Terminas susiformavo XIX a. devinto dešimtmečio Vokietijoje.
Istorizmui būdingas praeities meno stilių pakartojimas, pagrįstas moksliniais meno istorijos tyrinėjimais. Istorizmu grindžiamos neostilių ir eklektikos meno krypčių nuostatos. Istorizmą XIX a. pirmoje pusėje suformavo romantizmo idėjos, istorizmas yra paveikęs kūrinių, sukurtų iki XX a. pradžios, stilių. Labiausiai pasireiškė architektūroje kaip neobarokas, neorenesansas, neoromanika, neobizantika.
Ričardas Kazlauskas

Biografija

Abu tėvai baigė Vilniaus mokytojų seminariją, dirbo Druskininkų apylinkių lietuviškų pradžios mokyklų mokytojais, priklausė „Ryto“ draugijai. Sesuo iš mamos antrosios santuokos – aktorė Dalia Melėnaitė. 
Vaikystę praleido Latežerio kaime, nuo 1937 m. su tėvais gyveno Vilniuje. 1947 m. baigė Vilniaus 1-ąją berniukų gimnaziją, stojo į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, tačiau persigalvojo.  1952 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą, įgijo biologo-zoologo specialybę.
Nuo 1947 m. dirbo Vilniaus universiteto Gamtos fakulteto Zoologijos katedroje: iš pradžių vyr. laborantu, 1952–1955 m. aspirantu, nuo 1956 m. vyr. dėstytoju; nuo 1966 m. docentas, nuo 1992 m. profesorius.
1963 m. biologijos mokslų kandidatas, 1993 m. nostrifikuotas daktaru (gamtos mokslai). 1995 m. parengė habilituoto gamtos mokslų daktaro disertaciją „Lietuvos drugiai (Macrolepidoptera), upių vabzdžiai (Ephemeroptera, Plecoptera, Trichoptera) ir jų paplitimo dėsningumai“ (neginta).
Palaidotas Karveliškių kapinėse.
Taboga

Taboga (isp. Isla de Taboga) – sala Panamos įlankoje, 20 km į pietus nuo Panamos miesto. Priklauso Panamos provincijai (sudaro atskirą apygardą). Plotas – 12,1 km². Salos paviršius žemas, lygus. Šiaurės rytuose smėlio nerija jungiasi su maža El Moro sala, o už 270 m į pietryčius nuo Tabogos yra Urabos sala. Pakrantėse driekiasi minkšto smėlio paplūdimiai, o pati sala apaugusi mišku.
Tabogoje gyvena 1629 žmonių, visi jie gyvena Tabogos gyvenvietėje. Išvystytas turizmas. Sala pasiekiama keltu iš Panamos miesto.
Salą XVI a. atrado Vaskas Nunjesas de Balboa ir pavadino San Pedru. Vėliau prigijo indėniškas pavadinimas, reiškiantis „daug žuvies“. 1524 m. buvo įkurta San Pedro gyvenvietė. Miestelio bažnyčia laikoma antra pagal senumą visoje Amerikoje. 1887 m. salą aplankė prancūzų dailininkas Polis Gogenas.
Griaučių krantas

Griaučių krantas (angl. Skeleton Coast, portug. Costa dos Esqueletos) − Namibijos pakrantės dalis nuo Kunenės upės žiočių Angoloje iki Svakopmundo, pietinėje Namibo dykumos dalyje.
Senovėje portugalų jūreiviai šį Namibijos pajūrio ruožą vadino Pragaro krantu. Dabar jis vadinamas Griaučių krantu. Tai 500 km ilgio krantas − negailestingas, bet ir savotiškai gražus. Griaučių krantą nuo Atlanto iki atokesnių žvyro lygumų vagoja milijonas auksinių kopų, besidriekiančių į šiaurės rytus. Tarp kopų matomi miražai. Griaučių kranto paplūdimys nubarstytas granito, bazalto, smiltainio, agato, karneolio ir kvarco žvirgždu.
Smėlis čia labai karštas, o jūra šalta, nes palei šį krantą iš Antarktidos šiaurės kryptimi teka Bengelos srovė.
Nuo jūros pučia pietų vėjai. Namibijos sanai medžiotojai tuos vėjus pavadino Soo−oop−wa − tai vienas ypatingiausių dykumos gamtos reiškinių. Pučiant šiam vėjui, pavėjinis smėlio kopų šlaitas arba kita atvira jų dalis griūva sukeldama tokią smarkią byrančių kvarco smiltelių trintį, kad kopos tiesiog staugia.
Palei visą Griaučių krantą štorminiai vėjai sukelia klastingas skersines bangas. Šios bangos, slenkantis rūkas ir rifai padarė labai daug žalos laivams. Nuo vieno Griaučių kranto galo iki kito mėtosi okeaninių lainerių, vilkikų, kanonierių, tralerių ir kliperių nuolaužos.
1943 m. buvo rasta dvylika begalvių skeletų, drauge gulinčių paplūdimyje, o netoliese esančioje apleistoje trobelėje − vaiko griaučiai. Ant suskilusios lentelės buvo parašyta: „Aš keliauju link upės, esančios 60 mylių į šiaurę; jei kas nors ras šią žinią ir seks mane, tepadeda jam Dievas.“ Šis pranešimas parašytas 1860 m. Iki šiol neišaiškinta, kas buvo tos tragiškos aukos, kaip jie pateko į šį krantą ir kodėl rasti be galvų.
Griaučių krantas šį vardą gavo, kai šveicarų lakūnas Karlas Naueris (Carl Nauer) 1933 m. netoli to kranto patyrė avariją skrisdamas iš Keiptauno į Londoną. Vienas žurnalistas pasakė, kad galbūt vieną dieną jo kaulai bus rasti ant Griaučių kranto. Nauerio palaikai nebuvo rasti, tačiau toks pakrantės vardas prigijo.
Policija laikosi įstatymų

Turinys

Policijos vicekomisaras Belis po ilgų gaudynių sulaiko libanietį narkotikų platintoją, tačiau pastarasis netrukus žūna susprogdintas kartu su policijos automobiliu. Belis susitinka su Kafero, senamadišku gangsteriu, didžiąją laiko dalį praleidžiančiu savo sode, kuris patvirtina nuogąstavimus, jog tarp miesto nusikaltėlių grupuočių atsirado naujas žaidėjas. Kafero pats mėgina imtis globoti „naujokus“, tačiau paaiškėja, kad šie ir taip pakankamai stiprūs ir netgi perviliojo į savo pusę jo paties patikėtinį Riko.
Tiriant bylą, žūsta komisaras Skavino ir Belis užima jo vietą. Jam greitai pavyksta rasti žudiką, tačiau prasidėjęs gaujų karas atneša vis daugiau aukų, tarp jų – ir paties Belio artimuosius...
Taivano sąsiauris

Taivano sąsiauris (kin. 臺灣海峽, pinyin: Táiwān Hǎixiá) arba Formozos sąsiauris – 180 km pločio sąsiauris tarp Kinijos ir Taivano salos. Jis priklauso Pietų Kinijos jūrai ir jungia ją su Rytų Kinijos jūra šiaurės rytuose. Siauriausioje vietoje sąsiauris yra 130 km pločio.
2005 m. buvo pasiūlytas planas nutiesti tunelį po Taivano sąsiauriu sujungiant Taipėjų ir Fudžou. Jei šis tunelis bus iškastas, jis bus ilgiausias pasaulyje. Pekino inžinieriai teigia, kad tunelis įmanomas. Tačiau Taivanas nenori tiesioginės jungties, nes mano, kad taip pripažins Kinijos respublikos vienos Kinijos politiką.
Pikčiūnai (Raseiniai)

Aplinkinės gyvenvietės

Šimkaičiai – 1 km
Europa Universalis

Europa Universalis II: Asian Chapters

Priedas prie EUII dalies, apėmęs Azijos civilizacijas. Tačiau buvo suderinamumo ši dalis pasižymėjo įvairiais nesklandumais.

Europa Universalis: Crown of the North

EU pirmos dalies priedas, apėmęs Šimtametį karą.
Antanas Mickus

Biografija

Savamokslis, fotografuoti pradėjo apie 1925 m., fotografijos spausdintos Lietuvos periodinėje spaudoje. Apie 1928 m. atidarė fotoateljė Veliuonoje. 1951–1952 m. pogrindinės organizacijos „Lietuvos laisvės varpas“ narys. 1952–1955 m. politinis kalinys, kalintas Šilutės kalėjime, vėliau – Kurske.
Fotografavo Veliuonos krašto žmones, įvykius, šventes, darbus, apylinkes. Sukūrė fotografijas: „Gedimino paminklo atidengimas“, „Veliuona iš Nemuno salos“, „Baržų statykla“ (visos 1925 m.), „Vytauto paminklo atidengimas“ (1930 m.), „Veliuonos panorama nuo Gedimino kapo kalno“ (apie 1930 m.), „Nemuno potvynis“ (1932 m.), „Šventadienis“ (apie 1935 m.), „Keliaujantis muzikantas su savo šunimis“ (apie 1937 m.). Iš fotografijų išspausdinta atvirukų, Veliuonos vaizdų bukletas (1935 m.). Išliko apie 3000 jo sukurtų stiklo negatyvų. Jo fotografijas 2002 m. eksponavo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Vaizdo intarpas

Vaizdo intarpas – kompiuterinio žaidimo epizodas, kurio metu žaidėjo valdymas yra visiškai arba dalinai apribotas. Vaizdo intarpų paskirtis yra nutraukus žaidimo eigą paspartinti siužeto plėtojimąsi, sustiprinti pagrindinio veikėjo vystymą, pristatyti kitus veikėjus bei pateikti pagrindinę informaciją, esamą atmosferą, dialogus ir užuominas.
Vaizdo intarpai dažniausiai sugeneruojami panaudojant paties žaidimo grafiką skriptuotiems įvykiams sukurti. Vaizdo intarpai taip pat gali būti animuoti, vaidybiniai arba iš anksto sugeneruoti grafiniai vaizdo įrašai, rodomai tiesiai iš vaizdo rinkmenos. Kiti vaizdo intarpai gali būti paprasčiausi tekstiniai intarpai su šnekos balionais virš veikėjų veidų.
Kai kurie vaizdo intarpai gali būti interaktyvūs, t. y. jų metu žaidėjo veikėjo valdymą perima kompiuteris, bet tuo pačiu žaidėjui ekrane kartkartėmis šokteli mygtukų paspaudimo komandos, kurias jis turi atlikti, norėdamas tęsti rodomą intarpą ir sėkmingai jį užbaigti. Tokia žaidimo mechanika, dažnai vadinama angl. quick time event, pradėta taikyti interaktyvaus filmo tipo laserdisc video žaidimuose, tokiuose kaip „Dragon’s Lair“, „Road Blaster“ ir „Space Ace“.
Perdėtas vaizdo intarpų taikymas kompiuteriniuose žaidimuose neretai susilaukia kritikos, dažnai, žaidėjų, ypač vyresnių, tarpe jie yra apibūdinami kaip nepageidaujami ir įkyrūs.
Macgaliai

Aplinkinės gyvenvietės

Juodkaimiai – 2 km
JOSVAINIAI – 2,5 km
Pavikšrupys – 2 km
KUNIONIAI – 2 km
KUNIONIAI – 1 km
Gyeongnam FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 2006 m.
Kačaičių akmuo

Akmuo

Akmuo natūralus, balkšvas, netaisyklingos formos, pailgas rytų – vakarų kryptimi, 5,2 m ilgio ir 4 m pločio. Pietinis šonas status, 1,65 m aukščio, kiti nuolaidesni, šiaurės rytinė dalis nuskelta. Paviršius žemėja į vakarų pusę, viršuje yra negilus 1,6 × 1,2 m dydžio įdubimas. Akmuo apkerpėjęs ir apsamanojęs, aplinka apaugusi medžiais.
Teritorijos plotas – 0,025 ha.
Kultūros vertybių registre neregistruotas.

Istorija

Vietos gyventojų akmuo laikomas ypatingu, kadangi daugiau tokio dydžio akmenų apylinkėje nėra. Dėl to jis vadinamas Didžiuoju, Ypatinguoju kūliu (akmeniu). Kaip kultūros paveldo objektą jį 1935 m. išaiškino Kartenos pradinės mokyklos vedėjas Antanas Dibisteris.
1958 m. ūkininkas Pranas Balsevičius akmens pašonėje iškasė duobę ir nustatė, kad akmens apačia yra 1,80 m gylyje nuo žemės paviršiaus.
1972 – 1986 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas.
Andrius Kuprevičius

Biografija

Motina Marija Kuprevičienė – pedagogė pianistė, baigusi Maskvos valstybinę konservatoriją, nuo 1921 m. gyveno Kaune ir įsteigė muzikos studiją. Todėl ir Andrius pirmąsias muzikos žinias gavo iš motinos – mokėsi griežti smuiku ir skambinti fortepijonu. Vėliau mokėsi Kauno „Aušros“ gimnazijoje, o 1933–1939 m. – Kauno konservatorijoje pas prof Lidiją Dauguvietytę-Malko ir prof. Vladimirą Ružickį studijavo fortepijoną.
Baigęs studijas, kaip solistas ir su simfoniniu orkestru koncertavo Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje. 1940 m. pradėjo dėstyti fortepijoną Vilniaus muzikos mokykloje, 1941–1942 m. buvo Kauno radiofono muzikos skyriaus redaktorius.
Gavęs stipendiją, 1942 m. pabaigoje išvyko studijuoti į Berlyną pas prof. W. Horbowskj, paskui studijas tęsė Čekoslovakijoje ir Austrijoje, kur koncertavo drauge su M. K. Čiurlionio meno ansambliu. Grįžęs į Lietuvą, vėl daug koncertavo Kaune, Vilniuje ir kitur. 1944 m. pasitraukė į Vakarus.
1946 m. dalyvavo tarptautiniame konkurse Ženevoje – iš 150 geriausiųjų Europos pianistų pateko į dešimtuką ir pelnė garbės diplomą. 1946–1948 m. koncertavo Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje – vienas ir su simfoniniais orkestrais.
1948 m. atvykęs į Argentiną, aktyviai įsitraukė į muzikinę veiklą: įkūrė savo muzikos studiją, mokytojavo ir koncertavo Pietų Amerikos miestuose, dalyvavo Lietuvių bendruomenės kultūriniame gyvenime. 1951–1953 m. vadovavo Buenos Airių „Dainos“ chorui, su kuriuo nemažai koncertavo lietuvių kolonijose, su daina ir tautiniais šokiais supažindindamas ir argentiniečius.
Atvykęs į JAV, 1954 m. pradėjo dėstyti fortepijoną Music School Settlement Klyvlende, buvo fortepijono fakulteto dekanas (1968–1978 m.). Nuo 1971 m. – Cleveland State University Muzikos fakulteto Assistant Professor, nuo 1975 m. – Associate Professor, nuo 1978 m. – tikrasis profesorius, o vėliau – profesorius emeritas. Vadovavo ir fortepijono katedrai.
Be pedagoginio darbo, daug koncertavo JAV, Kanadoje ir Pietų Amerikoje. Be daugelio pasaulio kompozitorių kūrinių, nuolat populiarino ir lietuvių kompozitorių muziką. Kanadoje su seserimi Elena Kuprevičiūte-Bergen, garsia smuikininke virtuoze, į plokštelę įgrojo Broniaus Budriūno „Raudą“, o 1980 m. išleido savo įgrotų kūrinių plokštelę.
A. Kuprevičius, šalia tiesioginių pareigų, dirbo daug kitokių darbų, rengė fortepijono meistriškumo kursus, dalyvavo konkursų žiuri darbe, skaitė paskaitas, domėjosi menais, medicina, sportu, gamta ir politika. Buvo apdovanotas JAV Lietuvių bendruomenės Kultūros premija. Minimas Vokietijos enciklopedijoje „Riemann Musik“ ir kituose žinynuose.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Daito salos

Administracija

Salos priklauso Šimadžirio apskričiai Okinavos prefektūroje. Salose yra Kitadaito ir Minamidaito savivaldybės. Negyvenama Oki Daito sala priklauso Kitadaitui, nors yra arčiau Minami Daito salos.
Lietuvos laikinoji Vyriausybė

Veiklos pradžia

Pirmasis posėdis įvyko 1941 m. birželio 24 d. Kaune, Donelaičio g. esančioje „Žaibo“ spaustuvėje.

Veiklos pabaiga

1941 m. rugpjūčio 5 d. Vyriausybė sustabdė savo veiklą prieš savo ir tautos valią.
Violeta Valiukaitė

Biografija

1998 m. AB „Lietuvos elektrinė“ skyriaus viršininkė, inžinierė agronomė. 2004 m. UAB „Schetelig LIT“ Elektrėnų šiltnamių agronomė.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Elektrėnų skyriaus narė, skyriaus tarybos narė, skyriaus iždininkė.
Lietuvos floristų asociacijos narė. Sūnus Virginijus.
Benjaminas Viluckis

Sportinė karjera

Aktyviai sportavo 23-ejus metus. 1980 m. įvykdė sporto meistro normą, 1984 m.- tarptautinės klasės sporto meistro. Tapo Lietuvos, Baltijos šalių, Sovietų Sąjungos čempionu ir prizininku. 10 kartų gerino Lietuvos kūjo metimo rekordą. 1986 m. rugpjūčio 20 d. jo mestas kūjis Klaipėdoje nuskriejo 82 m 24 cm. 2016 m. duomenimis, šis rezultatas dar nebuvo pagerintas. Pirmą rekordą pasiekė 1980 m. – 69 m 84 cm., paskutinį pasiekė 1986 m. – 82 m 24 cm.
1992 m. Barselonos olimpinėse žaidynėse užėmė 21 vietą (70 m 54 cm).
Grigiškės

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas – asmenvardinis, nuo Grigiškių popieriaus fabriko įkūrėjo Grigo Kureco vardo.

Sportas

Grigiškėse buvo įkurtas vienas pirmųjų sporto klubų pokario Lietuvoje – sporto klubas „Grigiškės“. Per ilgalaikę sporto klubo istoriją jo nariais buvo žymūs TSRS ir Lietuvos sunkiaatlečiai bei jų treneriai, dviratininkai, veikė kitų sporto šakų (krepšinio, tinklinio, lengvosios atletikos, bokso, futbolo, stalo teniso ir kt.) sekcijos, kurių nariai yra pasiekę žymių laimėjimų Lietuvoje ir TSRS vykusiose varžybose. Sporto klubas nuolat organizuodavo sporto varžybas bei renginius Grigiškėse. Šiuo metu klubas nebeegzistuoja.
Smolensko vyskupija

Smolensko vyskupija – LDK vyskupija.

Vyskupijos istorija

Vyskupija įsteigta 1611 m.
Viliaka

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo XIII a. Iki 1917 m. vadinta Marienhauzenu. Miesto teisės nuo 1945 m.