google/wiki40b huggingface dataset:
Šiaurės Sibiro žemuma

Šiaurės Sibiro žemuma (rus. Северо-Сибирская низменность) arba Taimyro žemuma – žemumų sritis Rusijoje, šiauriniame Sibire. Driekiasi rytų-vakarų kryptimi ~1400 km tarp Jenisiejaus ir Olenioko upių žemupių. Plotis iki 600 km. Pietuose remiasi į Vidurinio Sibiro plokščiakalnį, šiaurėje – į Byrangos kalnus ir Laptevų jūrą. Vyrauja pailgų skliautagūbrių reljefas (aukštis iki 300 m) su visur išplitusiais soliflikciniais amžinojo įšalo dariniais. Daugybė ežerų (ypač termokrastinių) ir pelkių. Didžiausias ežeras – Taimyras. Žemumą kerta Piasinos, Chatangos, Anabaro, Chetos, Taimyros ir kt. upės. Tundra ir miškatundrė mainosi su maumedžių retmiškiais. Naftos, gamtinių dujų, akmens anglies telkiniai.
XVI amžiaus 2-as dešimtmetis

XVI amžiaus antrasis dešimtmetis prasidėjo 1511 metais ir baigėsi 1520 metais
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XV amžius – XVI amžius – XVII amžius
Dešimtmečiai:
7-as8-as9-as10-as1-as
- 2-as -
3-as4-as5-as6-as7-as
Metai:  1511 1512 1513 1514 1515 1516 1517 1518 1519 1520
Algimantas Čekuolis

Biografija

Gimė kaimo mokytojų šeimoje. Tėvai dirbo Kielių kaime (Širvintų valsčius), vėliau – Širvintose, Ukmergėje. 1948 m. baigė Vilniaus suaugusiųjų gimnaziją. 1953 m. baigė Maskvos Maksimo Gorkio literatūros institutą.
1953–1964 m. dirbo žvejybos laivuose jūreiviu, tapo vidutiniojo tralerio bocmanu. Per tą laiką rašė apsakymus ir knygas (iš kurių 8 išleistos). Nuo 1959 m. SSKP narys. 1966 m. baigė vakarinę John Reed kalbų mokyklą Havanoje (Kuba). 1964–1967 m. vertėjas SSRS žuvies pramonės ministerijos atstovybėje Havanoje.
1968 m. pakviestas dirbti spaudos agentūroje „Novosti“ Maskvoje, 1969–1973 m. agentūros korespondentas Kanadoje, lankė prancūzų kalbos kursus. 1975–1979 m. vadovavo SSRS spaudos agentūros „Novosti“ (APN) biurui Lisabonoje (Portugalija). 1981–1986 m. APN biuro vedėjas Madride.
Dirbo KGB užsienio žvalgybai.  
1986 m. rugsėjo 1 d. – 1992 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ vyr. redaktorius. 1988 m. išrinktas Sąjūdžio iniciatyvinės grupės nariu. Vėliau buvo renkamas Sąjūdžio seimo ir jo vadovybės nariu. 1989 m. išrinktas SSRS liaudies deputatų suvažiavimo deputatu, juo buvo iki Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo.
1989–1995 m. valstybinės Ispanijos spaudos agentūros EFE korespondentas Baltijos šalims. 1992 m. Vilniaus universiteto (VU) Komunikacijos fakultete pradėjo dirbti dėstytoju, dėstė derybų ir bendravimo meną. 1994 m. su sunkumais susidūrusio „Apus“ banko Stebėtojų tarybos pirmininkas; mėgino rasti investuotojų Ispanijoje, tačiau pastangos išgelbėti „Apus“ banką buvo nesėkmingos. Nuo 1995 m. Lietuvos televizijoje veda laidą „Popietė su Algimantu Čekuoliu“.
Moka anglų, ispanų, portugalų, lenkų, rusų, italų, prancūzų, ir, žinoma, lietuvių kalbas.

Šeima

1992 m. išsiskyrė su Birute Čekuoliene. Jie turi 2 suaugusius vaikus: Ieva Čekuolytė ir Justinas Čekuolis.
1996 m. vedė Editą Sirvidytę (psichologė, VU dėstytoja).
Pomėgiai – grybavimas, kalnų slidinėjimas, skaitymas, važinėjimas dviračiu, žūklė.
Linas Žukauskas

Linas Žukauskas (g. 1966 m. Joniškyje) – teisininkas, teisėjas.

Biografija

1984 m. baigė Joniškio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1991 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1991 m. iki 1995 m. LR generalinės prokuratūros tardytojas, nuo 1995 m. iki 2001 m. Vilniaus m. 3-iojo apylinkės teismo, nuo 2001 m. iki 2004 m. Vilniaus apygardos administracinio teismo teisėjas, nuo 2004 m. kovo Vilniaus apygardos teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus, nuo 2009 m. birželio Lietuvos apeliacinio teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas.
Kalbos anglų, rusų kalbas.
Juozas Bergeris

Biografija

1901 m. baigęs Žitomiro gimnaziją, įstojo į Charkovo technologijos institutą (1902–1906 m.). Vėliau mokėsi Kijeve: 1907–1908 m. – politechnikos institute, 1908–1913 – Kijevo universiteto Medicinos fakultete, kuriame gavo gydytojo diplomą. Per Pirmąjį pasaulinį karą gyveno Rusijoje, vertėsi medicinos praktika.
1918 m. grįžo į Lietuvą. 1918–1920 m. ėjo Vilniaus žydų bendruomenės mokyklų skyriaus vedėjo pareigas. 1921 m. buvo paskirtas Kauno miesto valdybos medicinos skyriaus direktoriumi. Iki 1923 m. taip pat dirbo Žydų reikalų ministerijoje, kur užėmė kanceliarijos švietimo skyriaus viršininko pareigas.
Buvo įsitraukęs į Lietuvos žydų visuomeninių organizacijų veiklą, tame tarpe į švietimo ir kultūros organizaciją „Tarbut“. 1920 m. buvo vienas iš šios organizacijos steigėjų. 1923–1924 m. buvo „Tarbut“ mokytojų kursų direktorius. 1924–1934 m. vadovavo žydų gimnazijai Šiauliuose.
Buvo išrinktas į Pirmąjį Seimą pagal sionistų sąrašą „Už tautos autonomiją“ (II Kauno rinkimų apygardoje). Buvo žydų tautinių mažumų atstovas, o nuo 1923 m. vasario mėnesio įregistravus žydų frakciją – žydų frakcijos narys. 1923 m. mandato negavo, į Antrąjį Seimą pateko vėliau vietoje Simono Rozenbaumo, kuris paliko Seimą. Šio Seimo nariu tapo 1925 m. kovo 24 d.
1934 m. paliko Lietuvą, išvyko į Palestiną. Tolesnis likimas nežinomas.
Alfonsas Vaišvila

Alfonsas Vaišvila (g. 1942 m. spalio 1 d. Šiluvos valsčius, Raseinių apskritis) – teisininkas, teisės filosofas ir teoretikas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius, buvęs Teisės filosofijos katedros vedėjas, habilituotas daktaras.

Biografija

1961 m. baigė Šiluvos vidurinę mokyklą, 1970 m. – vientisąsias teisės studijas VU TF, 1976 metais baigė aspirantūrą. 1977 m. apgynė filosofijos kandidato disertaciją (1993 m. nostrifikuota į humanitarinių mokslo daktaro laipsnį). 2001 metų birželio 28 d. Lietuvos teisės institute apgynė teisės krypties habilitaciją tema „Teisinės valstybės koncepcija Lietuvoje“.
1970-1973 m. VU Filosofijos fakulteto Filosofijos istorijos ir logikos katedros asistentas, 1977-1983 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto mokslinis bendradarbis. 1983–1993 m. Mokytojų kvalifikacijos instituto docentas, Kultūrologijos katedros vedėjas. Nuo 1985 m. docentas. Nuo 1993 m. Lietuvos teisės universiteto Teisės fakulteto (TF) Konstitucinės teisės katedros docentas, kartu ir Teisės instituto (nuo 1996 m.) vyresnysis mokslinis bendradarbis. Nuo 2002 metų vadovavo MRU TF Teisės filosofijos katedrai. Nuo 2001 m. profesorius.
Diukeris

Diukeris (nuo ol. duiker 'naras') – inžinerinis sprendimas, skirtas pravesti vamzdį po upe, kanalu ar kitu objektu. Gali būti skirtas dujoms, geriamam vandeniui, nuotekoms ar kitiems skysčiams ir dujoms transportuoti.

Veikimo principas

Diukeris veikia be siurblio pagalbos. Diukeris yra savitakinio tekėjimo. Veikia sujungtų vamzdžių principu. Vandens tekėjimo kryptimi aukščių skirtumas tarp įbėgimo ir išbėgimo tūri būti bent 1,5 metro (išbėgimas žemiau). Tai daroma dėl hidraulinių nuostolių vamzdyne ir siekiant, kad nuosėdos nesikauptų diukerio dugne. Aukščio skirtumas gali būti ir didesnis, taip nusprendžiama pagal skaičiavimus. Diukeriuose sumontuojamos ištuštinimo bei atjungimo sklendės. Vandens tekėjimo greitis diukeriuose turi būti ne mažesnis nei 1 metras per sekundę ir ne didesnis nei 4 metrai per sekundę. Jei greitis per didelis, reikia mažinti nuolydį. Tai svarbu, nes nuo greičio priklauso nuotakyno valumas (savaiminis išsivalymas).

Statybos būdai

Iškasama tranšėja upės/kanalo dugne, vamzdynas atplukdomas į jo vietą, guldomas į tranšėją, inkaruojamas ir užkasamas. Taip pat naudojamas horizontalaus gręžimo metodas, kai viename gręžiamas tunelis ir juo pratempiamas vamzdis. Šis metodas plačiai naudojamas šiuolaikinėje statyboje vamzdynui kloti. Kitas būdas – sustabdyti vandens tėkmę arba nukreipti statybų metu, pakloti vamzdyną į tranšėją, inkaruoti, užkasti ir atstatyti tėkmę.

Nuosėdų susidarymas

Diukeriai, skirti nuotekoms, dažniausiai būna sumažinto skersmens. Diukerio dalis, kuri yra po kliūtimi, yra 10–20 procentų mažesnio skersmens nei likęs vamzdynas. Taip yra didinamas nuotekų tekėjimo greitis iki maždaug 2 metrų per sekundę. Dėl to sumažėja arba išvis nesusidaro nuosėdų sluoksnis, galintis užkišti diukerį. Problema atsiranda, kai staigiai padidėja nuotekų kiekis dėl lietaus ar kitų priežasčių. Dėl to dažnai yra klojamos kelios vamzdyno linijos lygiagrečiai. Kadangi sistema nėra pilnai reguliuojama, užsikišus diukeriui, jį tenka valyti – kas yra sudėtinga ir brangu.
Zomiai

Pavadinimai

Nepaisant to, kad juos vienija bendras gyvenamas regionas ir giminingos kalbos-dialektai (vartoja kukių kalbas, priklausančias tibetiečių-mjanmų kalbų grupei), zomiai neturi bendros tapatybės, ir skirstosi į daugybę genčių. Aplinkinių lygumų tautų jie vadinami skirtingais apibendrinančiais egzonimais. Vakariniai kaimynai bengalai juos vadina mizo, kukiais, ar lušajais, o rytiniai kaimynai bamarai – činais, ar hkjangais mrt. ချင်း  = hkyang. Dėl to jie Britų Indijos laikais buvo bendrai įvardijami kaip činai-kukiai-mizo, ir pan.
Kadangi visi ankstesnieji apibendrinantys pavadinimai turėjo vienokį ar kitokį diskriminacinį arba politinį atspalvį, buvo sukurtas mokslinis zomių (zomi) pavadinimas. Jis sudarytas sudedant žodį mi, daugumoje kukių kalbų reiškiantį „žmogus“, su žodžiu zo kuris apytikriai reiškia „aukštumos“.

Istorija

Kadangi Arakano kalnynas buvo ilgą laiką izoliuotas nuo likusio pasaulio, o zomiai neturėjo rašto sistemos, jų istorija yra nežinoma ir paremta tik žodine tradicija. Yra žinomas guite genties kunigaikštis Gokhothangas, kuris minimas Manipuro šaltiniuose kaip XIX a. viduryje sukūręs nemažą gentinę valstybę. Kita žymi asmenybė buvo panašiu metu gyvenęs pranašas Pau Cin Hau, kuris tedimų genčiai sukūrė rašto sistemas ir išplotojo naują religinę sistemą – Laipan.
XIX a. II pusėje į zomių kraštus ėmė veržtis britai. Zomių gentys priešinosi kolonizacijai, ir žymiausias jų lyderis buvo Khai Kam, bet XX a. pradžioje britai kraštą okupavo, kuomet paskutinis sukilimas numalšintas 1919 m. Kartu su kolonizatoriais atvyko ir krikščionių misionieriai, kurie ėmė steigti misijas. Galiausiai dauguma genčių priėmė krikščionybę, atsisakydami senųjų animistinių tikėjimų.
Britų administracijos laikais zomių žemės buvo administraciškai padalintos: dalis jų priskirtos Britų Indijai, o kitos – Britų Birmai. Pastarojoje zomių teritorija traktuota kaip atskira valda Činų kalvos. Po to, kai 1947 m. Indija ir Mianmaras gavo nepriklausomybę, zomiai buvo padalinti tarp dviejų valstybių.
Indijoje zomių žemių dauguma iš pradžių buvo priskirta Asamo valstijai. Tačiau vėliau etninis judėjimas ir netgi karinis pasipriešinimas 1972 m. leido įkurti Mizoramo valstiją, kuriai priklausančios gentys save apibendrintai vadina mizo. Likusieji zomiai, išsimėtę Manipure, Asame ir Meghalajoje, save vadina kukiais, ir turi nemažai organizacijų, kurios gina jų teises Indijoje.
Mianmaro zomiai po nepriklausomybės buvo inkorporuoti į Mianmaro valstybę kaip viena iš pagrindinių rasių – činai, ir buvo pripažintos 53 jų gentys. Tačiau po karinio perversmo prieš juos buvo pradėta taikyti diskriminacinė politika, pirmiausia nulemta krikščioniškos kultūros budistinės daugumos valstybėje. Situacija dar labiau komplikavosi po 1988 m., kuomet persekiojimas prieš činus įgavo pagreitį ir inspiravo jų sukarintos organizacijos Činų nacionalinės armijos įkūrimą. Žudymai, prievartavimai, persekiojimas, o taip pat terorizmas iš pačių činų pusės lėmė sparčias činų migracijas į Indiją bei Bangladešą.
Barysių apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku  prijungiant prie Mekių apylinkės.
Spišo pilis

Spišo pilis (slov. Spišský Hrad) – senovinis pilių kompleksas pastatytas XI-XII a. sandūroje, didžiausias tokio tipo pilių kompleksas Vidurio Europoje. Pilis yra šalia Spišské Podhradie miestelio Spišo regione, šiaurės rytų Slovakijoje.

Istorija

Vietovė apgyvendinta vėliausiai neolite, vėliau buvo keltų centru, tačiau II a. pabaigoje vietovė apleista persikeliant į aplinkines kalvas.
XII a. šioje vietoje, kur buvo įsikūrusi įtvirtinta slovakų gyvenvietė, pastatyta pilis. Ji buvo politinis, administracinis, ekonominis bei kultūrinis Spiš grfystės, priklausančios Vengrijos karalystei, centras. Iki 1464 metų priklausė eilei Vengrijos valdovų (karalių), vėliau (iki 1528 metų) Jonas Zápolja (Zápoljų šeima), Thurzo šeima (1531-1635), Csáky'ių šeima (1638-1945), ir nuo 1945 metų ji priklauso valstybei (Čekoslovakijai, nuo 1993 metų Slovakijai).
Antroje XIII amžiaus pusėje buvo pastatyta pradinė romaninio stiliaus akmeninė pilis su fortifikacijomis, dviejų aukštų romaninio stiliaus rūmai ir trijų navų romaninio-gotikinio stiliaus bazilika.  Antra priepilio gyvenvietė buvo pastatyta XIV amžiuje, taip pilies plotas padvigubėjo. Pilis buvo pilnai perstatyta XV amžiuje; pilies sienos paaukštintos ir trečiasis priepilis pastatytas. Vėlyvosios gotikos koplyčia buvo pastatyta apie 1470 metus. Zápolya'jų šeima viską atnaujino pgala vėlyvosios gotikos stilių, kas pavertė aukštutinę pilį į patogią šeimos rezidenciją, tipinę XVI - XVII amžiaus vėlyvojo renesanso rezidenciją. Paskutiniai Spišo pilies šeimininkai Csáky'ių šeima apleido pilį XVIII amžiuje, kadangi manė, kad pilis nėra patogi gyventi.  Jie persikėlė į naujai pastatyto kaimo pilį/rūmus Hodkovce ir Spišský Hrhov'e. 1780 metais pilis sudegė, ir nuo tada likę tik jos griuvėsiai. Dalį pilies rekonstravo antroje XX amžiaus pusėje, buvo pradėti intensyvūs archeologiniai tyrinėjimai toje vietovėje. Rekonstruotoje pilies dalyje dabar įsikūręs Spišo muziejus.
8 tūkstantmetis pr. m. e.

Aštuntasis tūkstantmetis prieš mūsų erą prasidėjo 8000-aisiais pr. m. e. ir baigėsi 7001-aisiais metais pr. m. e.

Kiti laikotarpiai

Tūkstantmečiai: 9 tūkstantmetis pr. m. e. – 8 tūkstantmetis pr. m. e. – 7 tūkstantmetis pr. m. e.
Peter Molyneux

Piteris Molino (angl. Peter Molyneux; g. 1959 m. gegužės 5 d. Gildfordas, Surėjus, JK) – britų kompiuterinių žaidimų dizaineris ir programuotojas. Jis sukūrė tokius žaidimus kaip „Populous“, „Dungeon Keeper“ ir „Black & White“, taip pat „Theme Park“ ir „Fable“.
Jo naujoji studija „22Cans“ šiuo metu dirba prie projekto „Godus“.

Biografija

P. Molino karjerą pradėjo 1982 m. „Atari“ ir „Commodore 64“ skirtų videožaidimų diskelių pardavimais. Karjeros aušroje jis sukūrė „The Entrepreneur“, tekstinį simuliacinį žaidimą apie naujai įsteigtos kompanijos valdymą. 2007 m. tinklalapio „GameSpy“ apžvalgininkas prilygino „Fable II“ naudojamą ekonomikos žaidimo mechaniką pastarajam P. Molino žaidimui. Vėliau P. Molino dirbo prie programinės įrangos kūrimo.
Už iš programinės įrangos kūrimo gautus pinigus P. Molino kartu su Lesu Edgaru 1987 m. įsteigė bendrovę „Bullfrog Productions“. Šioje studijoje buvo sukurtas dievo žaidimo žanro žaidimas „Populous“, kurio kopijų buvo parduota per 4 milijonai. Paskutinis Molino projektas šioje studijoje buvo „Dungeon Keeper“. 2004 m. šią studiją įsigijo „Electronic Arts“ ir prijungė prie savo padalinio „EA UK“.
Kiek vėliau, 1996 m., Molino įkūrė naują studiją „Lionhead Studios“, kurioje jau kitais metais buvo pradėta kurti žaidimą „Black & White“. Vėliau šioje studijoje buvo sukurtas „Fable“. Abu žaidimus išleisti pasisiūlė „Microsoft“, kuri vėliau įsigijo ir pačią studiją ir pavertė ją vienu iš savo studijos „Microsoft Game Studios“ padalinių.
Willem Kalf

Vilemas Kalfas (ol. Willem Kalf, 1619 m. lapkričio 3 d.(?), Roterdamas, Nyderlandai – 1693 m. liepos 31 d., Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, dirbęs natiurmorto žanre.

Biografija

Vilemas Kalfas gimė Roterdame, pakrikštytas 1619 m. lapkričio 3 d. Jo tėvas Jan Jansz Calff (Kalf), buvo pasiturinčiu audinių prekybininku ir miesto tarybos nariu. Tėvas mirė 1625 m. Po motinos Machtelt Gerrits mirties, 1638 m. Vilemas Kalfas persikėlė į Paryžių, kuriame tapė iki 1646 m., kai grįžo į Roterdamą. 1651 m. spalio 22 d. Horno mieste registruotos jo vedybos su Cornelia Pluvier van Vollenhove. Po vedybų Vilemas Kalfas paminėtas esantis Amsterdamo tapytojų gildijos nariu. Vilemas Kalfas gyveno gana pasiturinčiai. Jis apie 1680 m. nustojo tapyti ir atsidėjo meno kūrinių prekiautojo verslui. Dailininkas mirė 1693 m. liepos 31 d. ir buvo palaidotas rugpjūčio 3 d. Amsterdamo Zuiderkerk bažnyčioje.
Vilemas Kalfas laikomas vienu žymiausių XVII a olandų natiurmorto žanro tapytojų. Pasak vėlesnio olandų dailininkų kronininko Houbraken, Vilemas Kalfas mokėsi pas Hendrik Gerritsz Pot (apie 1585–1657). Galbūt mokėsi pas Cornelis Saftleven (apie 1607–1681). Pagal stilistinius panašumus galima spėti, kad Kalfą įtakojo Roterdamo dailininkas Frans Rijckhals (apie 1600–1647). Pirmieji Kalfo natiurmortai priskiriami jo Paryžiaus kūrybos laikotarpiui. Brandaus menininko stilių Vilemas Kalfas išvystė Amsterdame maždaug nuo 1650 m. Geriausiuose Kalfo natiurmortuose vaizduojami keletas prabangių objektų: sidabro indai, Venecijos stiklas, kiniškas porcelianas − ant stalo išdėstyti tamsiame fone. Ypač detaliai vaizduojamas šių objektų paviršių spindesys šviesoje. Vilemo Kalfo sėkmingiausiu pasekėju buvo Jurriaen van Streek (1632–1687).
Veiherovo apskritis

Istorija

Veiherovo apskritis įkurta 1999 m. sausio 1 d., po Lenkijos vietos savivaldos reformos, priimtos 1998 m.
Aldosteronas

Aldosteronas – antinksčių žievės išskiriamas hormonas, mineralkortikoidas. Reguliuoja mineralinių medžiagų, tokių kaip natrio bei kalio jonai, koncentraciją kraujyje, kraujospūdį, keisdamas inkstų nefronų sienelių pralaidumą atitinkamiems jonams. Aldosteronui patekus į kraują, padidėja distalinio vingiuotojo nefrono kanalėlio sienelių pralaidumas Na+ jonams. Tuomet iš pirminio šlapimo į kraują aktyviai įsiurbiama daugiau natrio jonų, paskui kuriuos difuzijos būdu pagal koncentracijos gradientą juda ir vanduo. Dėl to padidėja kraujospūdis. Priešingai aldosteronui veikia prieširdžių natriuretinis hormonas. 
Aldosterono išskyrimą į kraują reguliuoja vadinamoji renino - angiotenzino sistema. Sumažėjus kraujospūdžiui, aparatas, esantis aferentinės arteriolės ir distalinio vingiuotojo kanalėlio sąlyčio vietoje išskiria reniną. Reninas skatina kepenyse gaminamo baltymo angiotenzinogeno vertimą angiotenzinu I, kuris veikiamas plaučiuose gaminamo fermento virsta angiotenzinu II. Angiotenzinas II savo ruožtu skatina antinksčių žievę išskirti aldosteroną, padidinantį kraujo spaudimą. Tai vienas iš pavyzdžių, kai organizmo funkcijos reguliuojamos neigiamu grįžtamuoju ryšiu – sumažėjus kraujospūdžiui, jis nedelsiant padidinamas.
Koloristas

Koloristai dailėje

Nuo seno spalva buvo viena iš menininkų naudojamų išraiškos priemonių. Europos dailėje spalvinę išraišką reikšmingai pradėjo naudoti Italijos Renesanso Venecijos dailės mokykla, pradedant Džovaniu Beliniu. Kiti žymūs Europos koloristai - Ticianas, Paolas Veronezė, Rubensas, Rembrantas, Fransua Bušė, Eženas Delakrua. Beveik visi impresionistai, kaip Ogiustas Renuaras, Klodas Monė, Kamilis Pisaro, Žoržas Sera atidavė pirmenybę spalvinei meno išraiškai. Postimpresionistai Vincentas van Gogas, Polis Gogenas ir kt. vėliau reikšmingai įtakojo XX amžiaus modernistines dailės kryptis, kurių išraiška buvo paremta spalvomis: fovizmą (Anri Matisas), ekspresionizmą (Edvardas Munkas) ir abstrakcionizmą (Vasilijus Kandinskis).
Jack Laugher

Biografija

2010 m. tapo pasaulio ir Europos jaunimo čempionu. 2011 m. pirmą kartą tapo Jungtinės Karalystės nacionaliniu čempionu. Tais pačiais metais debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 7-ą vietą šuoliuose nuo 3 m tramplino. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse užimta 27-a vieta. 2014 m. tapo Sandraugos žaidynių čempionu. 2015 m. pasaulio čempionato bronzos medalininkas individualioje ir sinchroninėje rungtyse. 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionas 3 m tramplino sinchroninėje rungtyje ir vicečempionas individualioje 3 m tramplino rungtyje. 2018 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu.
Jaluvka (Dambravos valsčius)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas XVII a. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai. Kaime yra moderni mūrinė Šv. Jėzaus širdies bažnyčia, pašventinta 1986 metais. Bažnyčia pastatyta ant XIX a. anksčiau pastatytos bažnyčios pamatų. Šalia kaimo yra nemažai vandens šaltinių.
Integruojantis daugiklis

Integruojantis daugiklis – funkcija, iš kurios padauginus diferencialinę lygtį lengviau randamas jos sprendinys.
Pranciškus Gradovskis

Biografija

Kilęs iš smulkiųjų bajorų, XVI a. pr. atsikėlusių iš Mažosios Lenkijos į Žemaitiją ir Kauno apylinkes. Nuo 1565 m. studijavo Vitenbergo universitete. Buvo Lietuvos didžiųjų kunigaikščių Stepono Batoro ir Zigmanto Vazos sekretorius, nuo 1588 m. – Lietuvos dvaro maršalka. Vedęs LDK raštininko Elijo Pilgrimovijaus seserį Esterą, su kuria turėjo sūnų Joną, suartėjo su gimine, iš kurios kilę žymūs XVI a. LDK raštijos darbuotojai Venclovas Mikalojaitis, Venclovas Agripa ir Elijas Pilgrimovijus.
Poemoje „Šviesiausiojo kunigaikščio pono Kristupo Radvilos žygis į Maskvą“ (Hodoeporicon Moschicum illustrissimi principis ac domini, domini Christophori Radiwilonis; du leidimai 1582 m. Vilniuje) apdainavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės pergalę 1564 m. Ūlos mūšyje, bei pagarsėjusį LDK lauko etmono Kristupo Radvilos Perkūno 1581 m. žygį į Rusijos sostinę. Šį kūrinį po 10 m. savo „Radviliadoje“ panaudojo Jonas Radvanas.
Bhagavanas

Bhagavanas (skr. भगवान् = Bhagavān „laimingas, palaimingas“), hinduizme – aukščiausiųjų dievybių epitetas. Apibūdinimas taikytas Višnui ir Krišnai, vėliau Šivai, Višnaus avataroms ir kitoms dievybėms. Dabar titulas suteikiamas religijų pradininkams, šventiesiems. Gali būti vartojamas kaip pagarbus kreipinys.
Pats žodis kaip dievų epitetas sutinkamas jau „Rigvedoje“. Jo pirminė reikšmė „dalingasis, turįs gerą dalią“ (panašiai kaip Bhaga – „dalia“), ir yra tos pačios kilmės kaip slavų dievavardis bog.
Alovės herbas

Apie herbą

Istorinio herbo Alovė neturėjo. Bendruomenės pageidavimu herbe nuspręsta įamžinti Dievo globos simbolį - dieviškąją akį, taip pat miestelio turtingumą bylojančius lobius. Alovė - viena seniausių gyvenviečių. Pilkapyje archeologai rado Vytauto laikais kaldintus denarus. 1955 m. moliniame inde buvo rastas lobis - X1V-XV a. sidabro lydiniai ir 56 Prahos valdovo Vaclovo IV (1378-1419) grašiai. Alovės apylinkės žmonės aktyviai dalyvavo nacionalinio išsivadavimo, o pokario metais - partizaniniame judėjime.
Herbas patvirtintas Lietuvos Respublikos Prezidento 2008 m. birželio 28 d. dekretu Nr. 1K-1420. Herbo etalono autorius dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Göteborgs-Posten

„Göteborgs-Posten“ – dienraštis, leidžiamas Geteborge, Švedijoje. Laikraščio savininkas – „Stampen“ AB.

Istorija

Laikraštis įsteigtas 1813 m., bet jau 1822 m. jo leidyba buvo nutraukta. Laikraštį vėl leisti pradėta 1850 m. Septynis kartus per savaitę leisti pradėta 1939 m.
2004 m. spalio 5 d. laikraštis nuo broadsheet formato perėjo prie compact.

Tiražas

1998 m. laikraščio tiražas siekė 258 000 egz. darbo dienomis ir 286 000 egz. sekmadieniais. 2005 m. tiražas siekė 245 900 egz. 2010 m. – 227 200 egz. 2012 m. – 189 400 egz. 2013 m. – 173 700 egz.