google/wiki40b huggingface dataset:
Antanas Šeškevičius

Biografija

Gimė 1914 m. balandžio 4 d. Sindriūnų k. Pasvalio r. Mokėsi Pasvalio gimnazijoje, 1934 m. baigė Biržų gimnaziją ir rugpjūčio 20 d. įstojo į Jėzaus draugiją (Pagrįžuvio vienuolyno noviciatas).

Studijos

Studijavo filosofiją Insbruko universitete (Austrija), Galaratėje prie Milano (Italija). 1939 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1941 m. sovietams okupavus Lietuvą, slapta perėjo sieną, tęsė teologijos studijas Vienoje. Čia 1943 m. įšventintas į kunigus.

Pastoracija ir disidentinė veikla

1944 m. grįžo į Lietuvą, dirbo sielovados darbą. Šiauliuose įsteigė Jėzaus širdies Sargybos sąjūdį, į kurį sutelkė virš 1000 jaunuolių. Už tai 1946 m. nuteistas 25 metams nelaisvės ir išvežtas į Vorkutą. 1956 m. paleistas į laisvę, tačiau savo noru liko Altajaus krašte. Stargorode įkūrė bažnyčią ir dvejus metus dirbo pastoracinį darbą. Valdžiai uždraudus dirbti Stargorode kunigu, jis persikėlė į Kirgiziją, prie Frunzės, čia įkūrė bažnyčią ir viešai dirbo trejus metus, kol sovietų valdžia vėl nuteisė penkeriems metams pataisos darbų Ošo mieste. Dirbo gamykloje, o laisvu laiku aptarnavo tikinčiuosius. 1963 m. tarybinis saugumas vėl jį suėmė ir nuteisė septyneriems metams laisvės atėmimo. Kalėjo Pravieniškėse, kol už kalinių sielovadą buvo išvežtas į lagerį Permės srityje. 1969 m. grįžo iš lagerio ir dirbo vikaru Molėtuose. Čia 1971 m. buvo vėl suimtas ir nuteistas vieneriems metams kalėti Alytaus griežtojo režimo kalėjime. Apie jo gynimosi kalbą šiame teisme rašė Amerikos lietuvių laikraštis „Draugas“: Kunigas A. Šeškevičius, būdamas neeilinio išsilavinimo, labai nuosekliai atrėmė visus kaltinimus, kad, rengdamas vaikus sakramentams, nenusikalto nei konstitucijai, nei įstatymams, nei Lenino mokymui, bei bažnyčios taisyklėms. Šis teismas buvo kankinio ir budelio susitikimas. 1972 m. išėjęs į laisvę, dirbo vikaru Šilalėje, Gargžduose, Naujojoje Akmenėje, dėstė Telšių kunigų seminarijoje, dirbo sielovadinį darbą Klaipėdos šv. Juozapo darbininko parapijoje.
Mirė 2002 m. sausio 25 d. Palaidotas Kaune.

Kūryba

Kunigas A. Šeškevičius visą gyvenimą rašė savo apmąstymus, kurie sugulė į kelias knygas (neišleistas): „Apmąstymai“, „Tikrai yra Dievas“, „Šv. mišios“, „Penktasis Dievo įsakymas“.
Lageryje pradėjo rašyti dienoraštį. 2009 m. jo dienoraštį parengė ir savo lėšomis išleido rašytoja Rožė Poškienė.

Literatūra

Antanas Šeškevičius. Dienoraščiai [sudarytoja Rožė Poškienė]. – Vilnius, UAB Ciklonas, 2009 m.
Pirio Žemė

Pirio Žemė – Grenlandijos pusiasalis, skalaujamas Arkties vandenyno. Šiame pusiasalyje yra šiauriausias Grenlandijos taškas – Moriso Džezupo kyšulys.

Geografinė padėtis

Pirio Žemę vakaruose nuo Grenlandijos atskiria Viktorijos fjordas, o pietuose ir pietryčiuose – Nepriklausomybės fjordas. Šiaurėje pusiasalį skalauja Arkties vandenynui priklausančios Linkolno ir Vandelio jūros. Frederiko E. Hydo fjordas, įsirėžęs į rytinę pusiasalio dalį 150 km, dalina Pirio Žemę į dvi dalis – šiaurinę ir pietinę. Pusiasalio pakrantės gausiai išraižytos fjordų.
Pirio Žemė nepriklauso jokiai Grenlandijos savivaldybei, ji įeina į Šiaurės Rytų Grenlandijos nacionalinio parko sudėtį. Pusiasalio plotas yra apie 57 000 km², ilgis iš rytų į vakarus apie 375 km, o iš šiaurės į pietus – apie 200 km. Jo šiauriausias taškas (Moriso Džezupo kyšulys) nutolęs nuo Šiaurės ašigalio 711,8 km. Vietovė kalnuota, Ruzvelto kalnuose ir mažai ištirtuose H. H. Benedikto kalnuose viršūnių aukštis siekia 1 950 m.
Pusiasalis nėra padengtas ledu. Jis laikomas šiauriausiu žemės tašku, kurio nekausto amžinasis įšalas, ypač pietinė Pirio Žemės dalis (pvz., Melvilio Žemė kiek šiauriau Nepriklausomybės kyšulio). Kritulių kiekis čia toks mažas (tik 25 – 200 mm sniego per metus), kad pusiasalis kartais vadinamas arktine dykuma. Ledu jis nebuvo padengtas nuo tada, kai baigėsi paskutinis ledynmetis. Visgi vakarinėje pusiasalio dalyje yra Hanso Tauseno apledėjimas – ten ledo storis yra apie 344 m.
Anksčiau Pirio Žemė buvo laikoma sala. Manyta, kad ją nuo Grenlandijos skiria Pirio kanalas, jungiantis Viktorijos ir Nepriklausomybės fjordus. Visgi ši teorija vėliau buvo paneigta.

Gyvūnija ir augmenija

Pusiasalyje gyvena avijaučiai, poliarinės lapės, baltieji lokiai ir arktiniai kiškiai. Augmenija labai skurdi, ji dengia vos 5 % pusiasalio. Iš viso Pirio Žemėje auga 33 rūšys augalų.
Prieš porą milijonų metų klimatas Žemėje buvo šiltesnis, todėl čia net ir šiaurinėje dalyje augo maumedžiai, juodosios eglės, beržai, kukmedžiai ir tujos.

Tyrimų stotys

Pietinėje pusiasalio dalyje esančiame Jorgeno Bronlundo fjorde yra įsikūrusios dvi arktinės tyrimų stotys – Bronlundhuso (pastatyta 1948 m.) ir Kapitono Haraldo Moltkės (įkurta 1972 m.) Abi stotys pastatytos danų tyrinėtojo Eigilio Knuto iniciatyva ir tapo daugybės pusiasalyje atliekamų tyrimų centrais.
Abi stotys yra nutolusios 10 km viena nuo kitos. Bronlundhuso stotis yra fjordo vakaruose, o Kapitono Haraldo Moltkės – rytuose. Susisiekimas tarp jų įmanomas tik vasarą, plaukiant valtimi.
Vytautas Aidukas

Biografija

SP UAB „Ignalinos vanduo“ Dūkšto padalinio vadovas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys. 1990–1995 m. Ignalinos rajono tarybos deputatas, 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Valerija, vaikai Andrius, Agnė.
Audronė Zupkauskienė-Steponavičiūtė

Audronė Zupkauskienė-Steponavičiūtė (g. 1957 m. liepos 1 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija

1964–1975 m. mokėsi Vilniaus 35-ojoje vidurinėje mokykloje ir iki 1977 m. dainavo mergaičių chore „Liepaitės" (vadovai L. Palinauskaitė ir P. Vailionis), mokėsi griežti akordeonu (mokyt. L. Jaseliūnaitė) ir skambinti fortepijonu (mokyt. L. Jariomina). 1975–1980 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).
1979–1980 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa“ chormeisterė. 1983–1984 m. šio instituto merginų choro chormeisterė. 1978–1993 m. Vilniaus choro studijos „Liepaitės“ chormeisterė ir dirigentė. V–VII klasių mergaites paruošė koncertams, konkursams, dainų šventėms, festivaliams ir kitiems kultūros renginiams. Dirigavo „Liepaičių" jubiliejiniuose koncertuose, tradiciniuose koncertuose Vilniuje, Kaune, gastrolėse Latvijoje, Prancūzijoje ir kitur.
Nuo 1993 m. Vilniaus chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės“ pirmųjų klasių mergaičių choro vadovė. Mergaitės pasirodo koncertuose, dalyvauja jaunučių chorų festivaliuose „Vilniaus vieversėliai" ir kituose renginiuose. 1994 m. dirigentei suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.
Nuo 1992 m. A. Zupkauskienė Vilniaus profesinių sąjungų kultūros rūmų merginų choro „Liepaitės“, nuo 1994 m. moterų choro „Liepos“ meno vadovė ir dirigentė. Choras 1992 m. IX ir 1995 m. X tarptautinių Stasio Šimkaus chorų konkursų Klaipėdoje laureatas (pirmoji ir trečioji vietos), dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės chorų konkurse Vilniuje, 1997 m. tarptautiniame chorų konkurse Lenkijoje (Międzyzdra) pelnė sidabro medalį. „Liepos“ kasmet surengia po 20 ir daugiau sakralinės ir pasaulietinės muzikos koncertų. Ne kartą giedojo Vilniaus ir Kauno Arkikatedrose Bazilikose, šių ir kitų miestų bažnyčiose, koncertavo geriausiose Lietuvos didžiųjų miestų koncertų salėse. Dažnai koncertavo su Kauno „Varpelio“ ir Vilniaus „Ąžuoliuko“ chorais, orkestrais ir solistais. 1994 m. „Liepų“ choras gastroliavo Prancūzijoje, o 1996 m. Norvegijoje, 1995 m. dalyvavo tradiciniame moterų chorų festivalyje „Aš atdarysiu dainų skrynelę“ Kretingoje ir Palangoje, daugelyje kitų kultūros renginių. „Liepos“ parengtos ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švantei Vilniuje. Choras padarė daug fondinių įrašų Lietuvos radijui, yra išmokęs sudėtingų kūrinių: G. F. Händelio „Aleliuja“, W. A. Mozarto „Regina coeli“. G. P. Palestrinos „Magnificat“ ir „Regina coeli“, O. di Lasso „Stabat Mater“, G. Verdi „Stabat Mater“, F. Schuberto „Missa E-dur“, J. Brahmso „Ave Maria“, G. Mahlerio Trečiąją simfoniją, J. Tamulionio Mišias, F. Kairio-Bajoro Mišias, A. Jasiulionio „Missa-Pastoral“, Ch. Gounod „Missa Nr. 7“ ir kt. Daugumą šių ir kitų kūrinių moterų ir vaikų chorui aranžavo pati dirigentė. 1997 m. ji išleido tris sąsiuvinius aranžuotų ir originalių kūrinių moterų ir vaikų chorui „Ave Maria". Dirigentė yra Lietuvos chorų sąjungos narė.
Eritropoetinas

Eritropoetinas (sutrumpintai EPO) yra hormonas, kuris aktyvina eritrocitų gamybą. Jį išskiria inkstai, kurie reaguoja į deguonies parcialinio slėgio organizme mažėjimą. Per dieną pagaminama apie 200 milijardų eritrocitų.
Eritropoetiną išgauti iš žmogaus šlapimo pavyko XX a. 8-ame dešimtmečio pradžioje. 1983 m. atskleista aminorūgščių seka. 1989 m. rinkoje pasirodė pirmasis eritropoetino preparatas. Eritropoetinas vartojamas anemijai gydyti.

Dopingas

Kuo daugiau žmogaus kraujo apytakoje yra kraujo kūnelių, tuo geriau dirba visas organizmas, nes ląstelės gauna daug deguonies. Dėl to jau nuo XX a. devintojo dešimtmečio pabaigos eritropoetinas naudojamas kaip dopingas sporte. Dažniausiai jis naudojamas ypatingos ištvermės reikalaujančiose sporto šakose. Eritropoetinas įtrauktas į tarptautinės Antidopingo organizacijos WADA dopingo sąrašą, jo naudojimas draudžiamas.
Taškuotė

Priežiūra

Šviesos poreikis šiai orchidėjai panašus į falenopsį ir klumpelę. Apie 12 val. vasaros metu ir 10 val. žiemos metu. Jeigu oro temperatūra siekia 23-26°C vasarą dienos metu, 18-20°C nakties metu, bei 20-22°C žiemą dienos metu ir 16-17°C nakties metu- augalų pakaks 75% oro drėgmės. Tačiau jei vasarą dienos metu oro temperatūra siekia 20-23°C ir 16°C nakties metu, bei 17-18°C žiemą dienos metu ir 15°C naktį- tuomet augalui užteks 60% drėgmės. 
Tobuliausia oro drėgmė šiaip orchidėjai yra apie 80% jei auginama ant medžio žievės lentelės ir 60% užteks jei auginama vazonėlyje, bet tik tokiu atveju jei oro temperatūra nėra aukštesnė nei 23°C. 
Esant didelei oro drėgmei tobuliausia šias orchidėjas auginti ant medžio žievės lentelių padengtų storu samanų ar kiminų sluoksniu. Jei oro drėgmė žemesnė nei 80%- šias orchidėjas geriau auginti vazonėliuose, nes šios gėlės ypač jautrios drėgmės trūkumui. Auginant vazonėlyje geriausia naudoti tokios sudėties substratą: kiminai ir perlitas (2:1) arba medžio žievė ir kiminai (1:1). 
Taškuotės šaknims negalima leisti išdžiūti. Vanduo turi būti minkštas, nes šios orchidėjos šaknys ypač jautrios ir gali nudegti nuo druskų. Jei šios gėlės auginamos ant medžio žievės lentelių- jas laistyti reikia kiekvieną rytą (jokių būdu ne vakare). 
Tręšiama kas trečią laistymą, naudojant tik 1/3 trąšų pagal nustatytą normą ant trąšų pakuotės. Prieš tręšiant būtina palaistyti.
Darius Pliskauskas

Biografija

Gimė 1981 m. rugpjūčio 8 d. Elektrėnuose. 2002 m. ir 2004 m. Pasaulio II diviziono čempionato aukso medalio laimėtojas.
Aušra Fridrikas

Karjera

A. Fridrikas, kurią rankiniu sudomino treneris Albinas Arbačiauskas, rungtyniauti į užsienį išvyko 1990 metais. Po pusantrų metų, praleistų Ispanijoje, ji atsidūrė garsiajame Vienos „Hypo Niederosterreich“ klube, su kuriuo iškovojo daug svarių pergalių. Kiek vėliau Aušra su kita Lietuvos rankininke Rima Sypkus tapo Austrijos pilietėmis ir užsivilko šios šalies rinktinės marškinėlius. Lietuvės su Austrijos rinktine 1996 m. pelnė Europos, 1999 m. – pasaulio pirmenybių bronzos medalius, o Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse (2000 m.) užėmė penktąją vietą.
2000 m. A. Fridrikas iš Vienos klubo perėjo į Norvegijos Oslo „Baekkelagets“ komandą. 2002–2003 m. sezono pradžioje išvyko žaisti į Danijos Slagelsės „Slagelse FH“ komandą. Karjerą Austrijos rinktinėje Aušra baigė po 2003 m. pasaulio čempionato Kroatijoje. 2011 m. spalio mėnesį pradėjo treniruoti Austrijos jaunimo rinktinių komandas.
Vitas Antanas Kelevišius

Vitas Antanas Kelevišius (g. 1944 m. lapkričio 1 d. Vijeikiai, Utenos valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

1965 m. Įsrutyje (Kaliningrado sritis) baigė atsargos karininkų kursus. 1963–1966 m. ir 1968–1970 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose. 1972–1980 m. Utenos politechnikumo karinio rengimo vadovas. 1980 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė geografiją. 1980–1990 m. Utenos raj. liaudies švietimo skyriaus mokyklų inspektorius. Nuo 1990 m. rugpjūčio mėn. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos departamento tarnautojas Utenoje, nuo 1993 m. vasario mėn. Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos Utenos apskrities teritorinio gynybos štabo viršininkas, 1993–2004 m. rinktinės vadas. 1997 m. baigė Strateginių tyrimų ir gynybos ekonomikos koledžą Džordžo Maršalo centre (Garmišas-Partenkirchenas, Vokietija). 1999 m. pulkininkas. 1999 m. spalio mėn. – 2002 m. rugsėjo mėn. Gynybos štabo viršininko pavaduotojas personalui. Nuo 2002 m. rugsėjo mėn. Krizių valdymo centro prie Krašto apsaugos ministerijos Administracinio skyriaus viršininkas.
Ilja Kabakovas

Ilja Kabakovas (rus. Илья Иосифович Кабаков, g. 1933 m. rugsėjo 30 d. Dniepropetrovskas) – rusų ir JAV grafikas, tapytojas konceptualistas, instaliacijų kūrėjas.

Biografija

1957 m. baigė V. Surikovo dailės institutą Maskvoje. Dirbo knygų, vaikiškų žurnalų iliustratoriumi, nuo aštuntojo dešimtmečio įsitraukė į avangardinį „socarto“ judėjimą, kuriam būdinga sovietinės dailės stereotipinių vaizdinių parodijavimas. 1965 m. jo darbai buvo eksponuoti Italijos komunistų partijos lyderio surengtoje parodoje Akiloje, Abrucai. Bet tada baigėsi ir chruščiovinis „atšilimas“. Jis tapo nepageidaitinas tarybinėje visuomenėje. 1988 m. emigravo iš TSRS, nuo 1992 m. gyvena Niujorke. Nuo devintojo dešimtmečio pradžios daugiausia kuria instaliacijas, jose reprezentuojama sovietinė gyvenimo realybė, gausu autobiografinių nuorodų („Raudonasis paviljonas“, „Įvykis muziejuje, arba Vandens muzika“, abi su V. Tarasovu, 1993 m.). Kūriniams būdinga ironija, yra poparto elementų. Iki 1989 m. dirbo su žmona Emilija. 1992 m. dalyvavo parodoje „Documenta 9“, 1988 ir 1993 m. – Venecijos bienalėje.
Asta Plechavičiūtė

Asta Plechavičiūtė (g. 1977 m. Vilniuje) – rašytoja, eseistė.
2001 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių filologijos studijas, magistrė.

Kūryba

Kūriniai, eseistika publikuota savaitraščiuose „Literatūra ir menas“, „Nemunas“. Recenzijos spausdintos leidiniuose „Rubinaitis“, „Literatūra ir menas“, internetiniame portale „Bernardinai“.
Skaudviliai

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas kilęs nuo pavardės Skaudvilis.

Aplinkinės gyvenvietės

BUBIAIKurtuvėnai
Karolis I (Austrija)

Gyvenimas

Karolis gimė 1887 m. rugpjūčio 17 d. Perzenboigo pilyje Žemutinėje Austrijoje. Jo tėvai buvo erhercogas Otonas Pranciškus, o motina princesė Marija Žozefa Vetin (1867–1944). Jo dėdė Pranciškus Juozapas I tuo metu valdė Austrijos – Vengrijos imperiją, o kitas dėdė Pranciškus Ferdinandas prieš dviejus metus buvo paskelbtas sosto įpėdiniu.
Būdamas vaikas, Karolis karštai praktikavo katalikybę. Ankstyviausius metus leido ten, kur stovėjo tėvo pulkas. Vėliau gyveno Vienoje ir Reichenau an der Rax. Mokytas privačiai, tačiau priešindamasis valdančios šeimos papročiams, įstojo į valstybinę gimnaziją dėl mokomųjų dalykų pomėgio. Baigęs gimnaziją įstojo į armiją, kur nuo 1906 m. iki 1908 m., kaip vyriausiasis karininkas, praleido Prahoje. Ten studijavo teisę ir politikos mokslus, kartu su karo teorijos bei praktikos dalykais.
1907 m. paskelbtas pilnamečiu ir princas Zdenko Lobkovitzas paskirtas jo kamerdineriu. Per kitus kelerius metus atliko karinę prievolę įvairiose Bohemijos miestuose. Karolio ryšiai su dėde imperatoriumi nebuvo itin glaudūs. Tokie patys santykiai buvo ir su sosto įpėdiniu. Dėl to Karolis Pranciškaus Ferdinando nužudymo metu neturėjo jokios įtakos valstybės valdymo reikaluose ir leido gyvenimą princo, kuriam nenumatyta aukšta politinė pozicija.
Žmona Zita iš Parmos Burbonų (1892–1989). Vaikai: Otonas (1912–2011), Adelheida (1914–1971), Robertas (1915–1996), Karolis Liudvikas (1918–2007), Rudolfas (g. 1919 m.), Šarlota (1921–1989), Elžbieta (1922–1993)
Tapo įpėdiniu po 1914 m. birželio 28 d. pasikėsinimo į dėdę erchercogą Pranciškų Ferdinandą, kurio vaikai dėl tėvų morganatinės santuokos neturėjo sosto paveldėjimo teisių.
Valdymo pradžioje pradėjo slaptas derybas su Prancūzija dėl Austrijos-Vengrijos pasitraukimo iš Pirmojo pasaulinio karo, kurios žlugo dėl jo nenoro atsisakyti Italijos reikalaujamų teritorijų. Deryboms išaiškėjus jas neigė, kol Prancūzijos spauda nepaskelbė jo pasirašytų laiškų. Dėl nacionalinių judėjimų Austrijos-Vengrijos dualistinei monarchijai ėmus irti, 1918 m. lapkričio 11 d. atsisakė dalyvavimo valstybės valdyme, bet ne sosto. 1919 m. kovo mėn. emigravo į Šveicariją. Vengrų monarchistų skatinamas 1921 m. du kartus nesėkmingai mėgino atgauti Vengrijos sostą.
Mirė nuo plaučių uždegimo. 2004 m. Bažnyčios paskelbtas palaimintuoju.
Juodoji geltonausė kakadu

Išvaizda

Kūnas 56-66 cm ilgio. Vyraujanti plunksnų dangos spalva – tamsiai ruda, plunksnų galai balti. Ausies srityje yra geltona dėmė. Uodega ir pauodegis su išilgine geltona juosta.

Paplitimas

Paplitusi Rytų ir Pietryčių Australijoje.
Mykolas Čapskis

Biografija

Lenkijos bajorų Čapskių giminės atstovas, herbo „Leliva“ savininkas. Pamario vėliavininko Petro Čapskio ir Kristinos Dorpovskos sūnus, Peremyšlio ir Kujavijos vyskupo Valentijaus Aleksandro Čapskio giminaitis.
1756 metais Mykolas Čapskis gavo Malborko vaivados pareigybę. 1758 m. rugpjūčio 3 d. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Politikoje buvo Saksų Vetinų dinastijos šalininkas ir Čartoriskių partijos priešininkas. 1765–1766 metais jis reikalavo muitų ties Prūsijos karalystės siena panaikinimo.
Pasisakė prieš Rusijos pasiuntinį, kunigaikštį Nikolajų Vasiljevičių Repniną, ir palaikė Baro konfederaciją. 1772 metais, po pirmo ATR padalijimo, Mykolas persikėlė į savo dvarą.

Šeima

Buvo vedęs tris kartus. Per santuokas buvo susijęs su Ledochovskiais, Pšebendovskiais ir Dzialinskiais.
Luciana Paluzzi

Biografija

Lučiana, gimusi Romoje, armijos karininko šeimoje, kine debiutavo 1953 m. epizodiniu vaidmeniu komedijoje „Sua altezza ha detto: no!“ Didžiąją karjeros dalį ji praleido gimtinėje, kur ir sukūrė daugelį vaidmenų. Garsiausiu jos pasirodymu tapo filmas „Kamuolinis žaibas“ apie agentą 007 Džimsą Bondą, kuriame ji suvaidino piktadarę Fioną Vople. Pagal pradinį sumanymą, Lučiana turėjo atlikti pagrindinės Bondo merginos Dominettos „Domino“ Palazzi vaidmenį, tačiau vėliau prodiuseriai nusprendė, kad šis turi atitekti buvusiai „Mis Prancūzija“ Claudine Auger. Veikėjos vardas buvo pervadintas į Dominique Derval, o Lučiana atliko kitą vaidmenį. Vėliau ji prisipažino tikėjusi, kad vaidmuo šiame filme pakels jos, kaip aktorės, žinomumą, tačiau rezultatas išėjo priešingas ir Italijoje jos aktoriniai sugebėjimai buvo pradėti prasčiau vertinti. 
Lučiana sukūrė daug vaidmenų ne tik kine, bet ir televizijoje. Paskutinis jos vaidmuo buvo 1978 m. kriminaliniame filme „Komisaras Veracano“.
Spurga

Spurga – maisto produktas iš aliejuje virtos tešlos. Dažniausiai būna saldi, su saldžiais įdarais, pudrom ar glaistais, žiedo arba plokščio apskritimo formos. Rečiau pasitaiko ir kitokių formų, taip pat nebūtinai saldžių (pavyzdžiui, su mėsos įdaru). Kartais spurgos vietoje virimo aliejuje tiesiog kepamos orkaitėje. Spurgos paplitusios visame pasaulyje.
Spurgų kilmės istorija nėra tvirtai žinoma.
Skaidiškės

Istorija

Kaime rastas Skaidiškių lobis.
Naktys Rodantėje (filmas)

Siužetas

Negalinti susigaudyti savo jausmuose Adriana atvyksta į mažą pajūrio miestelį Rodantę Šiaurės Karolinoje, tikėdamasi praleisti tik sau skirtą savaitgalį prabangioje pajūrio viloje, kuri priklauso gerai bičiulei Džen. Šioje ramybės oazėje ji tikisi nusiraminti ir rasti būdus gyventi toliau – konfliktų ir nesusipratimų aplink ją susikaupė tiek daugiau, kad tos kelios dienos jai atrodo kaip vienintelis išsigelbėjimas, kaip vienintelė galimybė pabėgti nuo nepastovaus ir nepatikimo vyro, kuris nesutinka su skyrybomis, nuo paauglės dukters, kuri priešinasi ir atmeta bet kokius mamos žodžius.
Beveik tuo pačiu metu, kai Rodantę pasiekia Adriana, visos žinių tarnybos informuoja apie artėjančią audrą. Tokiu nepalankiu metu į pajūrio vilą atvyksta ir gydytojas Polas Flaneris. Viloje jis - vienintelis svečias, atvykęs, priešingai nei Adriana, ne gydyti žaizdų ir išspręsti šeimynines bėdas, o išlipti iš sąžinę kamuojančios vidinės krizės po nesėkmingos chirurginės operacijos darbe.
Dabar, artėjant audrai, du žmonės, jaučiantys skausmą ir nesuprantantys, kodėl gyvenimas juos taip bando, susitinka mažame kurortiniame miestelyje, izoliuotame audros, ir atranda savyje seniai pamirštus jausmus. Kartu jie patiria stebuklingą savaitgalį – kelias nepamirštamas dienas, kurios, galbūt, pakeis jų gyvenimus …
Stambulo universitetas

Stambulo universitetas (turk. İstanbul Üniversitesi) – didžiausias bei žymiausias Turkijos universitetas. Jame studijuoja 70 000 studentų, dirba 6 000 mokslo darbuotojų. Rektorius – Mesut Parlak.

Istorija

Stambulo universiteto pradžia – mokymo įstaigos veikla 1453 m. XIX a. studijų procesas vyko vienoje Istambulo aukštųjų mokyklų. 1933 m. Mustafa Kemal Atatiurkas visas mokslines įstaigas apvienijo bei įkūrė po vienu stogu. Taip atsirado šiuolaikinis Istambulo universitetas. Jame – 16 fakultetų.
Skolinamasis kapitalas

Skolinamasis kapitalas (angl. loan capital, debt capital) - įmonėje naudojami pinigai, buvę pasiskolinti iš išorinių šaltinių nustatytam laikui. Tai piniginis kapitalas, kurio savininkas jį suteikia kitiems asmenims nustatytam laikui su sąlyga grąžinti jį ir užmokėti už tai tam tikras palūkanas.
Maksvelo demonas

Maksvelo demonas yra mintinis eksperimentas, kurį sukūrė Džeimsas Maksvelas, „kad parodytų, jog antrasis termodinamikos dėsnis turi tik statistinį tikslumą“.
Eksperimentas demonstruoja tokį procesą: yra konteineris, kuris siena yra padalintas į dvi dalis, sienoje yra durys, kurios yra atidaromos Maksvelo demono. Demonas atidaro duris ir leidžia tik „karštoms“ dujų molekulėms praeiti į kitą kambarį, tai iš karto sukelia viename kambaryje temperatūros padidėjimą, o kitame sumažėjimą, mažinama entropija.

Taikymai

Realaus gyvenimo Maksvelo demonų versijos pasirodo, tačiau visi tokie „realūs demonai“ turi entropijos mažinimo efektus, tinkamai suderintus su entropijos didėjimu kažkur kitur. Molekulinio dydžio mechanizmai daugiau neberandami biologijoje; jie yra nanotechnologijų tyrimo objektas. Pavienių atomų spąstai, naudojami dalelių fizikų, leidžia eksperimentatoriui kontroliuoti individualaus kvanto būseną panašiu būdu, kaip Maksvelo demonas.
Sedos apskritis

Sedos apskritis buvo Lietuvos šiaurės vakaruose, į pietvakarius nuo Mažeikių. Plotas 2015 km², 65.702 gyv. (1917 m.). Centras – Seda.

Istorija

Apskritis sudaryta 1915 m. rugsėjo 23 d. vokiečių okupacinės valdžios iš Telšių apskrities dalies. Iki 1918 m. ji priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1919 m. Lietuvos valdžia apskritį panaikino, vietoje jos įkurta Mažeikių apskritis (prijungiant ir Akmenės apskritį).