google/wiki40b huggingface dataset:
FK Tuzla City

Istorija

Klubas įkurtas 1955 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose. 
Tuzlos „Sloga Simin Han“ pateko į elito divizioną ir 2018 vasarą pasikeitė pavadinimą.
Pareiga

Pareiga – subjektyvi asmens jaučiama būtinybė pasielgti, imtis veiksmų, paskatinti kitus veikti arba susilaikyti bei sulaikyti nuo to kitus.
Galimos paskatos – socialinės normos,  motyvacija, siekiai, strateginiai tikslai ir kt. Galima socialinė, pilietinė, teisinė, moralinė, profesinė ir kt. pareigos; taip pat šeimos pareigos, kurios paprastai asocijuojamos su rūpinimusi.
Vokiečių kalboje sąvoka „pareiga“ (vok. Pflicht) kilusi iš žodžio 'rūpintis'.
Basilės kalnas

Basilės kalnas (isp. Pico Basilé), seniau vadintas Santa Isabelės kalnu (Pico de Santa Isabel) – aukščiausias Bioko salos, priklausančios Pusiaujo Gvinėjai, kalnas. Aukštis sieja 3 011 m. Tai yra viršūnė didžiausio ir aukščiausio iš trijų persiklojančių bazaltinių ugnikalnių skydų, kurie formuoja salą. Viršukalnė stūkso šalia Malabo miesto. Bioko sala susiformavo palei Kamerūno liniją, einančią į šiaurės rytus palei pagrindinį geologinį lūžį, kuris tęsiasi nuo Atlanto vandenyno į Kamerūną. Ši linija apima kitas salas, tokias kaip Anobonas, Prinsipė ir San Tomė, esančias greta masyvaus stratovulkaninio Kamerūno ugnikalnio.
Devintasis pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vytenio pulkas

Devintasis pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vytenio pulkas, Devintasis pėstininkų pulkas – 1919–1940 m. Lietuvos Respublikos kariuomenės karinis dalinys.

Istorija

Pulko pradžia – Atskiras partizanų batalionas, nuo 1919 m. balandžio mėn. Joniškėlio apylinkėse kovojęs su Raudonąja armija. Vadas Antanas Stapulionis. Dalis bataliono kartu su Panevėžio grupės daliniais su bolševikais kovėsi prie Vabalninko, Pušaloto, Saločių, Dauguvos. Tais pačiais metais performuotas į Joniškėlio batalioną, vadu paskirtas Aleksandras Jakaitis.
1919 m. gruodžio 10 d., kai susidarė 3 batalionai, Joniškėlio batalionas pertvarkytas į pulką. 1920 m. vasario 16 d. gavo oficialų Lietuvos kunigaikščio Vytenio vardą. 1920 m. sausio – lapkričio mėn. kovėsi su Lenkijos kariuomenės daliniais prie Turmanto, Molėtų, Širvintų, Giedraičių, gynė Vilnių. Per kautynes žuvo 24 kareiviai. Pulko dalis liko Svetėje prie Daugpilio. Iki 1923 m. nuo Lenkijos karių saugojo demarkacinę liniją prie Žaslių.
1927 m. nustatyta pulko metinė šventė – rugpjūčio 26 d. 1929 m. rugsėjo 22 d. pulkui įteikta vėliava su įrašu: „Amžiais už Vilnių dės galvą lietuvis“. Taikos metu nuo 1924 m. nuolatinė dislokacijos vieta buvo Marijampolė ir Vilkaviškis. Pulko karių skiriamasis ženklas buvo skaičius „9“ antpečiuose, eilinių karių – atspaustas dažais per trafaretą, puskarininkių ir jaunesniųjų karininkų – masyvus, geltono metalo, karininkų – nedidelis, dažniausiai išsiuvinėtas.
TSRS okupuojant Lietuvą, 1940 m. birželio 15 d. pulkas pakluso krašto apsaugos ministro K. Musteikio žodiniam paliepimui ir bandė pasitraukti į Vokietiją, tačiau buvo grąžintas į Marijampolę. Pulko vadu paskirtas K. Dabulevičius, kurį, tęsiantis neramumams pulke, pakeitė V. Strimavičius. 1940 m. liepos 25 d. panaikintas pulko oficialus vardas, paliktas tik Devintasis pėstininkų pulkas. Lietuvos liaudies kariuomenę inkorporavus į Raudonąją armiją pulkas išformuotas, daugelis jo karininkų ir kareivių represuoti.
Aidas Marčėnas

Biografija

Gimė Kaune, tačiau nuo 1964 m. gyvena Vilniuje. Jaunystę praleido „gorkyne“ (taip vadinta M. Gorkio, dabartinė Pilies ir Didžioji g. Vilniuje), kur būriuodavosi vadinamasis „alternatyvus“ jaunimas, ieškąs visuotinai nepriimtų saviraiškos galimybių.
Baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą, vėliau kurį laiką studijavo Vilniaus konservatorijoje.
Jaunystėje yra dirbęs įvairiausių darbų: nuo apšvietėjo Akademiniame operos ir baleto teatre iki Azijon karves gabenančių prekinių traukinių palydovo.
Spaudoje debiutavo 1985 m. eilėraščių publikacija žurnale „Pergalė“. Kiek vėliau, 1988 m., išleido pirmąją savo knygą – eilėraščių rinkinį pavadinimu „Šulinys“. Ji buvo apdovanotas Zigmo Gėlės premija, skiriama už metų geriausią pirmąją poezijos knygą. 1993 m. tapo Lietuvos rašytojų sąjungos nariu. A. Marčėno kūryba taip pat yra spausdinta „Poezijos pavasario“, „Poetinio Druskininkų rudens“ ir kituose almanachuose.
2005 m. poetas apdovanotas Nacionaline premija „už klasikinių vertybių ir šiuolaikiškumo dermę poezijos knygose“.

Kūrybos bruožai

Poetas labai daug dėmesio skiria eilėraščio formai, skambesiui, rimui, ritmui. Ir turinys dėl to nė kiek nenukenčia.
Pirmųjų eilėraščių rinkinių lyrika skaidri ir muzikali, vėlesniuose rinkiniuose greta silabotonikos atsiranda verlibrai. Kūryboje matyti ryški ir subtili stilizacija.
A. Marčėno lyrika meditacinė. Gyvenimo prasmė – pats buvimas, gebėjimas išgyventi momentą. Klausimas apie prasmę eilėraščiuose dažnai yra beprasmis. Ar verta vargintis ieškant į jį atsakymo? Galima eiti dar toliau ir ginčyti tokio klausimo kėlimą apskritai. Tą darė dzenbudistai. Poetui mąstytojui eilėraštyje klausimo neatsakomumas nesukelia nei liūdesio, nei beprasmybės jausmo. Susidūrus su siena galima beviltiškai daužyti į ją galvą, bet galima paprasčiausiai į ją atsiremti ir toliau jaukiai medituoti. Ramiai tenkintis tuo, kas duota, pastebint prasmės prisodrintą kiekvieną gyvenimo akimirką.
Iš kitų labiau išsiskirianti A. Marčėno knyga yra „Ištrupėjusios erdvės“, pasižyminti itin plačiu lietuvių literatūros kontekstų sluoksniu. Tai vien iš rytietiškų eilėraščių – tankų – sudarytas rinkinys. Beveik dviejuose šimtuose griežtos struktūros lakoniškų eilėraščių skleidžiasi kasdien patiriami išgyvenimai, dabartinio pasaulio ir žmogaus būsenos, aktualūs apmąstymai. Knygoje ryškiausias „sankalbų“ ciklas, tęsiantis poeto pokalbį su mirusiais meno žmonėmis.
Kovo 31

Vardadieniai

Benjaminas – Gina – Ginas – Ginius – Ginutis – Kornelija
Krovininis laivas

Krovininis laivas – laivas, skirtas kroviniams gabenti vandens keliais.
Milda Ignatavičiūtė

Milda Irena Ignatavičiūtė (g. 1930 m. birželio 15 d. Raseiniuose) – Lietuvos botanikė mikologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1954 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. biologijos mokslų daktarė. 1959–2000 m. dirbo Botanikos institute.
Mokslinio darbo sritis – parazitinių grybų (kūliečiai, rūdiečiai, acervuliečiai) biologija ir paplitimas Pabaltijo regione.
Žvilgsnis į žmogžudystę

Muzika

Pagrindinę dainą filmui įrašė grupė Duran Duran, padedama kompozitoriaus Johno Barry. Ji pasiekė 2-ą poziciją Britanijos ir 1-ą JAV topuose, tapdama aukščiausiai pakilusia Bondo filmų serijos daina.  Viso yra trys skirtingos dainos versijos, 2008 metais ją įrašė ir grupė Northern Kings.
Plejadės

Kilmė

Dėl Plejadžių vardo dar ir dabar kyla nesutarimų. Anksčiau manyta, kad jų vardas kilo iš motinos vardo Plejonė. Nors labiausiai tikėtina yra versija, pagal kurią jų vardas kilo iš graikų žodžio πλει̂ν („išplaukti“), kadangi Plejadžių žvaigždžių grupė yra matoma viduržemio jūros regione, vasaros laikotarpiu, o kaip tik nuo gegužės vidurio iki lapkričio pradžios būdavo tinkamiausias laikas žvejybai. Šią versiją patvirtina ir Vergilijus.
Klabiniai

Istorija

Kaimas užrašytas 1598 metų Alantos dvaro valsčių ir kaimų sąraše (Paąžuoliai arba Klabiniai). Klabinių dvaras minimas 1736 m. Skiemonių santuokų metrikuose.
Kudžas (filmas)

Trumpa santrauka

Kudžas yra didelis senbernaras, gyvenantis automobilių mechaniko Joe Cambero šeimoje. Kartą šiam įkanda šikšnosparnis ir šuo suserga pasiutlige. Ligai vis labiau naikinant smegenis, šuo ima puldinėti žmones.
Tuo metu remontuoti mašinos pas mechaniką atvažiuoja jauna moteris Donna Trenton su mažamečiu sūnumi. Šuo, iki to laiko nužudęs šeimininką ir jo kaimyną, užpuola atvykėlius, kurie priversti slėptis mašinoje. Donna bando išvažiuoti, tačiau nepavyksta užvesti variklio ir jie lieka įkalinti viduje, kaitinant saulei ir aplink slampinėjant pasiutusiam šuniui. Vieno nepavykusio mėginimo pasiekti namą ir telefoną metu šuo įkanda Donnai ir ši vėl priversta slėptis mašinoje, negalėdama išsikvieti pagalbos. Po to, kai šuo užpuola į kiemą užsukusį policininką ir jį nužudo, o dėl karščio ir dehidratacijos sūnui darosi vis blogiau,  Donna supranta, kad pagalba greitai neatvyks ir Kudžą jai teks įveikti vienai.
Kvyklių koplyčia

Istorija

Tuštėjant kaimui ir mažėjant jaunimo, palaipsniui kultūros namai Kvykliuose prarado savo buvusią reikšmę. Kuktiškių parapijos monsinjoras J. Čeberiokas, pastebėjęs vietos moterėles renkantis melstis pas Daratą (Daračiūtę) Vanagienę, nusprendė kultūros namuose įrengti maldos namus. Vietiniams gyventojams atkakliai kibus į darbus, pagelbėjus žemės ūkio bendrovei „Agrofirma Krašuona", Kvyklių koplyčia buvo įrengta. Ji atidaryta 1995 m. rugpjūčio 25 d. Pašventinta kaip Švč. Jėzaus Širdies koplyčia. Šv. Mišias šia proga koncelebravo Kaišiadorių vyskupas Juozapas Matulaitis, generalvikaras prelatas Jonas Jonys, Tauragnų parapijos klebonas Bronius Šlapelis. Per pamokslą vyskupas pabrėžė blaivaus ir doro krikščioniško gyvenimo būtinybę, ragino gilinti ir branginti tikėjimą, liudyti jį krikščionišku gyvenimu. Pašventinimo iškilmėse dalyvavo per pusantro tūkstančio žmonių, giedojo Kuktiškių parapijos choras. Po pamaldų vyskupas J. Matulaitis pašventino kryžių žuvusiems Lietuvos partizanams Kvyklių kaimo kapinėse. 
Priešais koplyčią 2010 m. spalio 24 d. buvo pastatytas medinis Kvyklių kaimo kryžius, kurį sukūrė kraštietis tautodailininkas Adolfas Kviklys (g. 1944 m.). Jo pagaminti stovi koplyčioje dievo stalas, suolai.
Vytautas Put­vins­kis-Pūt­vis

Vytautas Put­vins­kis-Pūt­vis (1901 m. gruodžio 8 d. Šilo Pavėžupyje, Šiaulėnų valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. lapkričio 5 d. Kansko lageris, Komija, TSRS) – Lietuvos ūkininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Gimė žinomo Lietuvos visuomenės, kultūros veikėjo Vlado Putvinskio ir Emilijos Putvinskienės – Moterų šaulių garbės vadės – šeimoje. Kartu augę broliai ir seserys vėliau tapo žinomais šalies žmonėmis: Stasys – agronomu ir valstybės veikėju, Ona – pedagoge ir visuomenės veikėja, Sofija – visuomenės veikėja, Emilija – pedagogė ir visuomenininkė. Dar viena sesuo (Julytė) mirė kūdikystėje.
Vytauto krikšto tėvais buvo vi­suo­me­nės vei­kė­jas Povilas Višinskis ir tėvo se­suo Ma­ri­ja. Bai­gęs vie­tos pra­džios mo­kyk­lą ir Lie­po­jos gim­na­zi­ją, jis 1915–1917 m. toliau mokėsi Mask­vos ko­mer­ci­nė­je mo­kyk­lo­je. Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje grįžo į Šilo Pavėžupį. Nuo 1919 m. mokėsi Dot­nu­vos že­mės ūkio technikume, įgijo agronomo profesiją. Gilino iš tėvo perimtas žuvininkystės žinias Strasbūre (Prancūzija), vėliau studijavo Vytauto Didžiojo universitete Kaune. Nep­rik­lau­so­my­bės kovų ir Klai­pė­dos sukilimo da­ly­vis. Po tėvo mirties perėmė 173 hek­ta­rų buvusio Grau­ži­kų dva­ro ūkį. Pavyzdingai ūkininkavo, be laukininkystės vertėsi ir žuvų auginimu. Pats organizuodavo pažangaus ūkininkavimo kursus ir vadovavo Graužikų jaunųjų ūkininkų rateliui. 
Dar besimokindamas Že­mės ūkio technikume įsijungė į visuomeninę veiklą. Kai 1919 m. Dotnuvoje buvo įsteigtas Šaulių sąjungos skyrius, V. Put­vins­kis-Pūt­vis iš­rink­tas šio padalinio iž­di­nin­ku, vė­liau – pir­mi­nin­ku. 1927–1934 m. buvo Šaulių sąjungos Kelmės būrio pirmininkas, kartu su bendraminčiais įkūrė Kelmės muziejų.
1940 m. į Lietuvą buvo įvesti Raudonosios armijos daliniai, valdytas dvaras buvo nacionalizuotas, o V. Put­vins­kis-Pūt­vis priimtas dirbti žuvininko pareigose Grau­ži­kų ta­ry­bi­nia­me ūky­je. 1941 m. bir­že­lio 14 d. Pūt­vių šei­mą suėmė ir ištrėmė  į Si­bi­rą. Motina Emilija Pūtvinskienė („Šaulių močiutė“) mirė Syktyvkaro kalėjime prieš pat  nuosprendžio paskelbimą. Žmona Elena Urbonavičiūtė-Pūtvienė su keturiais mažamečiais vaikais apgyvendinta Ust Lokčimo gyvenvietėje Komijoje. 1944 m. ji ir du jauniausi vaikai mirė. Našlaičiais likusiems Algiui ir Giedrei 1945 m. leista grįžti į Lietuvos TSR, kur juos priglaudė giminės.
Šeimos galva Vytautas Put­vins­kis-Pūt­vis buvo įkalintas lageryje Kanske, kur po metų sušaudytas.
Kreivėnai (Seinų apskritis)

Apšakalnis

Kaimo vakarinėje dalyje, tarp kelio Punskas-Senieji Alksnėnai ir Kreivėnų girios plyti moreninė kalva Apšakalnis. 181,2 m virš jūros lygio. Gubrio formos, pasak senesnių kaimo gyventojų seniau buvusi aukštesnė, bet, Pirmojo pasaulinio karo metais iškasus apkasus, viršūnė nugriuvo. Dalis kalvos apžėlusi mišku. Legenda byloja, kad Apšakalnyje yra nugrimzdusi bažnyčia ir jos varpai skamba kaimui svarbiu metu.

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas pirmąkart minimas 1596 m. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų padaliniai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 197 žmonės, iš kurių 37 lenkai, 12 vokiečių ir 148 lietuviai.
1944 m. išleistu įsaku kai kurioms lietuvių šeimoms buvo draudžiama gyventi Kreivėnuose. 1958 m. sausio 4 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, atgaivinta saviveikla: suvaidinta Žemaitės Apsiriko ir Piršlybos; Juozo Grušo Herku Mantas; Antano Vilkutaičio-Keturakio Amerika pirtyje, Kazio Binkio Atžálynas. Į Kreivėnų sudėtį įjungtas buvęs Alksnėnų kaimelis. Kaimo teritorijoje ilgą laiką gulėjo ženklintas Kreivėnų-Alksnėnų akmuo, prieškaryje perkeltas į Lietuvos Respubliką. Sutinkamai su Europos Sąjungos finansuojamu projektu 2005/201  Kreivėnai sujungti asfaltuotu keliu su Radiškės kaimu (Kalvarijos savivaldybė). 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Literatūra

Kreivėnai (Seinų apskritis). Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006, 758 psl.
Jono Žemaičio-Vytauto vyriausioji vadavietė

Istorija

Šioje vietoje 1951 m. buvo įkurtas Lietuvos partizanų generolo Jono Žemaičio-Vytauto bunkeris ir partizanų vyriausioji vadavietė. Generolas J. Žemaitis 1951-1953 m. gegužės 30 d. bunkeryje slėpėsi, dirbo, vadovavo Lietuvos partizanų sąjūdžiui. Išdavus vadavietę, generolas J. Žemaitis šiame bunkeryje buvo paimtas gyvas (panaudojus migdančiąsias dujas), išvežtas tardymui į Maskvą. Vėliau, 1954 m. lapkričio 26, Butyrkų kalėjime jam įvykdytas mirties nuosprendis. 
Vadavietė, bunkerio vieta 1995 m. atstatyta. Bunkerį ilgus metus prižiūrėjo už 11 kilometrų nuo jo gyvenantis buvęs partizanų ryšininkas Antanas Puišys. Šį atstumą įveikdavo dviračiu. Jis iš bunkerio išsemdavo susikaupusį vandenį, vėdindavo. Vėliau iniciatyvos ėmėsi Eržvilko kultūros centras, taip pat čia organizuojantis atminimo renginius.

Vadavietė

Atstatyto bunkerio aukštis 1,8 m, plotas 2x3 m. Jo atstatymui panaudota mediena: lentos, stulpeliai ir kt. Bunkerio anga 72x72 cm. Virš jos įrengtas skardinis stogelis: aukštis 0,85 cm, dydis 1,0x0,72 m. Vadavietės teritorijoje yra pastatytas paminklinis akmuo. Jo aukštis 1 m, plotis 1 m, storis 0,18 m. Atidengtas 1998 m. gegužės 24 d. Jo pietinėje pusėje iškalti žodžiai „Lietuvos kovos sąjūdžio pirmininko – generolo Jono Žemaičio vyriausioji vadavietė 1951-1953.“

Pažintinis takas

2018 m. buvo aptariama vyriausiosios vadavietės sutvarkymo koncepcija, galimybė Šimkaičių girioje įrengti pažintinį taką iki slėptuvės. Takas galėtų apimti ir kitus apylinkėse esančius partizanų bunkerius, kurie istoriškai yra ne ką mažiau svarbūs. Viename iš bunkerių, kuris nuo vadavietės nutolęs apie 400–500 m,  Šv. Kalėdas praleido Adolfas Ramanauskas-Vanagas ir Aleksandras Grybinas-Faustas. Kitas bunkeris buvo atsarginė generolo J. Žemaičio slėptuvė.
Vaikų literatūros premija

Premijos laureatai

Jos laureatais yra tapę rašytojai Lina Žutautė, Martynas Vainilaitis, Vytautas V. Landsbergis, Vytautė Žilinskaitė, Ramutė Skučaitė, Gintarė Adomaitytė, Kęstutis Kasparavičius, Gendrutis Morkūnas, Vytautas Račickas, Violeta Palčinskaitė, Vilė Vėl, Kristina Gudonytė, literatūrologai Kęstutis Urba, Vincas Auryla, Gražina Skabeikytė-Kazlauskienė, Asta Gustaitienė, Šiaulių apskrities Povilo Višinskio viešosios bibliotekos Vaikų literatūros skyriaus vedėja Aldona Šiaulienė, Nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos Vaikų literatūros centro Informacijos skyriaus vedėjai Roma Kišūnaitė, Vilniaus apskrities A. Mickevičiaus viešosios bibliotekos Vaikų skyriaus vyriausioji bibliotekininkė Marta Rudytė, žurnalas „Rubinaitis“.
Vištienos salotos

Vištienos salotos – salotos, kurių pagrindą sudaro vištiena. Kitos įprastos sudedamosios dalys gali būti majonezas, kietai virti kiaušiniai, salierai, svogūnai, pipirai, marinuoti agurkai ar kitos daržovės, garstyčios. Patiekiamos kaip atskiras užkandis ar kaip garnyras prie kitų patiekalų.
Europoje ir Azijoje salotos gali būti papildytos bet kokiu padažu ar be jokių padažų, o salotų sudedamosios dalys gali skirtis nuo tradicinių žalumynų ir daržovių iki makaronų, kuskuso ar ryžių.
JAV vištienos salotomis laikomos bet kokios salotos su vištiena arba mišrios salotos, kurios pagamintos daugiausiai iš supjaustytos viščiuko mėsos ir garnyro, pavyzdžiui, majonezo ar salotų padažo. Kaip ir tunų ar kiaušinių salotos, taip ir vištienos salotos gali būti patiekiamos ant žalių salotų lapų, pomidorų, avokadų ar jų derinio. Jos taip pat tinka gaminti sumuštiniams. Paprastai jie paruošiami iš likusio salotų užkandžio arba naudojant konservuotą vištieną.
Krikščiai

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 13 km 
Beržiniai (Biržai) – 1,3 km
Neciūnai – 3,6 km
Anglininkai – 3,2 km
Galintiškis – 2,4 km
Mieleišiai – 1,3 km
Kemėnai – 4 km
Bubių herbas (Šiauliai)

Aprašas

Auksiniame herbinio skydo lauke juodas kurtinys su raudona kakta.

Istorija

Pirmą kartą Bubių vardas rašytiniuose šaltiniuose minimas 1566 m., nors šalia esantis piliakalnis rodo, jog čia gyventa ir anksčiau.
Į pietvakarius nuo Bubių yra didelis Bubių-Padubysio miškų masyvas, kuriame gausu žvėrių ir paukščių. Pagal vieną legendą, senovėje Bubių gyvenvietę supo didžiuliai miškai su daugybe kurtinių, nuo kurių nuolatinio bubėjimo ir kilęs miestelio vardas. Kita legenda pasakoja, jog vardas kilęs iš miškuose gyvenusių ir žmones gąsdinusių baubų.
Bubiai istorinio herbo neturėjo, todėl nutarta jame pavaizduoti kurtinį. Taip norėta susieti vietovės vardą su legendomis. Bubių herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 2000 m. kovo 23 d. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Mokas

Istorija

Toteminis ir mitologinis akmuo Mokas yra vienas didžiausių riedulių Lietuvoje. Jis yra valstybės saugomas geologinis gamtos paminklas (2000 m.) ir archeologijos paminklas. Spėjama, kad šioje vietoje yra buvusi senovės lietuvių alkavietė, atnašautos aukos.

Aprašas

Mokas yra ant stataus šlaito, kairiajame Šventosios upės krante, apaugusiame mišriu mišku. Akmens ilgis – 8,5 m, plotis – 6,26 m, aukštis – 3,45 m, perimetras 23,12 m. Akmenį sudaranti uoliena – biotitinis plagiogranitogneisas, pilkai šviesiai rusvai ir juosvai margas, vidutingrūdis. Akmuo įdomios formos, nuskilinėjęs ir laiptuotas. Akmens paviršius iš dalies padengtas samanomis, kurių  2008 m. išvalius gretimą mišką trumpam sumažėjo.
Šalia akmens yra stambi jo nuoskala – „Moko sūnus“ bei keletas smulkesnių nuoskalų. Į rytus nuo Moko, apie 0,7 km į Šventosios aukštupio pusę, yra kitas geologijos paminklas – Šaltupės akmuo. Greta akmens iki 2008 m. buvo įrengta poilsio aikštelė su mediniais suolais ir stalu, laužavietė ir šiukšliadėžė.

Vardas

Mokas yra Rytų Lietuvoje gana paplitęs riedulių pavadinimas, kurio etimologija nėra iki galo išaiškinta. To paties pavadinimo akmenų yra Aukštaitijos nacionaliniame parke ir kitur. Akmuo Mokas apipintas legendomis ir padavimais.
Albertas Zalatorius

Biografija

1956 m. Vilniaus universitete baigė lituanistikos studijas. 1956–1961 m. mokytojavo Varniuose. 1961–1992 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1975–1982 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas.  Nuo 1991 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, vadovavo VPU Lituanistikos fakulteto Lietuvių literatūros katedrai.
Sąjūdžio Vilniaus tarybos ir atkuriamojo Seimo tarybos narys. 1994 m. su bendraminčiais įsteigė Pasaulio lituanistikos bendriją ir jai vadovavo. Organizavo Vinco Krėvės ir jo žmonos palaikų perkėlimą iš JAV į Lietuvą, rūpinosi jų perlaidojimu Subartonyse.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Rašyti pradėjo „Literatūros ir meno“ savaitraštyje XX a. septinto dešimtmečio viduryje. Literatūros kritikoje dalyvavo nuo 1966 m. Atmetė socialistinio realizmo normatyvines sąvokas. Yra vienas Lietuvių literatūros istorijos „Lithuanian Literature“ (1997 m.) autorių.
Modernizavo lietuvių literatūros tyrinėjimo metodologiją, remdamasis R. Bartheso, J. Lotmano, A. J. Greimo idėjomis. Teigė, kad pagrindinis interpretacijos uždavinys – „ne paaiškinti, kodėl kūrinys yra toks, o atsakyti į klausimą, ką jis žmogui reiškia“.
Martynas Budraitis

Martynas Budraitis (g. 1969 m. rugpjūčio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.
Tėvas - Juozas Budraitis.
Senelis - Justas Paleckis.

Biografija

1998–2010 m. buvo Oskaro Koršunovo teatro direktorius. Nuo 2010 m. – Lietuvos nacionalinio dramos teatro direktorius.

Tarptautinio teatrų festivalio „Sirenos“ direktorius.
Nosinė (diakritinis ženklas)

Ženklo kilmė

Ženklas kilo iš viduramžių lotyniškos æ raidės kompaktiškesnio užrašymo kaip ę. Vėliau, lenkų kalboje ženklas buvo pritaikytas nosiniam balsiui žymėti. Dar vėliau, šiuolaikinėje lietuvių rašyboje nosinės ženklas buvo pritaikytas žymėti ilgiesiems balsiams.
Senuosiuose lietuviškuose raštuose nosinės ženklas nosinio garso nežymi, juose nosinis garsas (pilnas n ir balsio ilgumas) žymimas mažu balsės perbraukimu (dabartinės nosinės vietoje).
Zachary Taylor

Biografija

Zakarijus Teiloras tarnavo JAV kariuomenėje 40 metų. Išgarsėjo JAV-Meksikos kare, kurio metu jo vadovaujamos JAV pajėgos pasiekė keletą svarbių pergalių. Politika nesidomėjęs Zakarijus buvo priimtas į Vigų partiją ir 1848 metais iškeltas kandidatu į prezidentus. Prezidento rinkimuose jis nugalėjo demokratų partijos kandidatą Lewis Cass’ą. Zakarijus Teiloras tapo paskutiniuoju (iki Vudrau Vilsono) prezidentu iš pietinių valstijų.
Teiloras mirė nuo ūmaus gastroenterito. Prezidento pareigas jis ėjo tik 16 mėnesių. Po jo mirties prezidento pareigos pagal JAV konstituciją perėjo viceprezidentui Milardui Filmorui.
Eks le Benas

Istorija

Miestas žinomas nuo romėnų laikų, tuomet vadintas Akve Graciane (lot. Aquae Gratianae), netoliese mirusio imperatoriaus Graciano garbei. 1967 m. Eks le Bene mirė ir buvo palaidotas Lietuvos valstybės veikėjas Ernestas Galvanauskas.
Juozas Kapočius

Biografija

Mokėsi Ukmergės gimnazijoje ir Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1927 m. išvyko į Urugvajų. 1930 m. Montevidėjuje baigė spaustuvininkų mokyklą.1933 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Klaipėdos „Ryto“ bendrovės spaustuvės techniniu vedėju, pirmą kartą Lietuvoje pritaikė monotipą. Nuo 1935 m. Šiauliuose, vėliau Kaune „Vilties spaustuvės“ vedėjas, kūrė spaustuvės techninę bazę. Pirmąkart Lietuvoje panaudojo reljefinę spaudą, pritaikė rotacinę ir renkamąją mašinas. 1937 m. Kaune įsteigė cinkografiją „Vaizdas“, 1939 m. – spaustuvę, ją netrukus perkėlė į Vilnių, leido lenkų kalba laikraščius „Nowe slowo“ ir „Nowe slowo rolnicze“. 1941–1944 m. Vilniaus spaustuvių įgaliotinis, 1940 m. nacionalizuotos savo „Vaizdo“ spaustuvės direktorius. 1943 m. spaustuvę atgavo.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Karo pabėgėlių stovykloje Detmolde leido žurnalą „Skautų aidas“. 1949 m. persikėlė į JAV. 1951–1953 m. Brukline Pranciškonų spaustuvės techninis vedėjas. 1953 m. Bostone įsteigė Lietuvių enciklopedijos spaustuvę ir leidyklą. Joje leistos „Lietuvių enciklopedija“ (37 t.), „Enciklopedia Lituanica“ (6 t.). Jo veikla leido techniškai ir finansiškai įgyvendinti šį lietuvių intelektualų projektą. Leidykloje savo knygas spausdinosi Faustas Kirša, Stasys Santvaras ir kiti rašytojai. JAV lietuvių bendruomenės veikėjas, 1967–1969 m. Tarybos prezidiumo pirmininkas.
Vincas Adomėnas

Biografija

Mokėsi Vilniaus ir Kauno gimnazijose, baigė Salų žemės ūkio mokyklą ir kontrolasistentų kursus Gruzdžiuose. VDU 1935–1940 m. studijavo prancūzų kalbą ir filosofiją, lankė Teatro seminarą, vaidybos studiją.
Gyveno Joniškyje, Kelmėje, dirbo Žemės ūkio rūmuose Kaune. Nuo 1940 m. dirbo Kauno, Vilniaus kultūrinėse įstaigose, 1941–1944 m. buvo Lietuvos liaudies kultūros centro direktoriumi, 1942–1947 m. buvo Kauno dramos teatro aktoriumi. Mokytojavo Skriaudžiuose.
1952 m. suimtas, nuteistas 25 m. lagerių ir 5 m. tremties. Kalintas Intoje. 1956 grįžo į Lietuvą, gyveno Naugardiškėje, dirbo tinkuotoju, mechaniku.