google/wiki40b huggingface dataset:
Taleris

Talerių apyvarta

Pirmieji taleriai Lenkijoje pradėti kaldinti 1533 m. pagal tuo metu Europoje kursavusį Bohemijos joachimstalerį (šio sidabro kiekis buvo 27,2 g). LDK taleriai pradėti kaldinti 1547 m. Reguliari talerių kalyba Abiejų Tautų Respublikoje prasidėjo po Stepono Batoro piniginių reformų. XVIII a. viduryje taleris ATR buvo viena iš pagrindinių atsiskaitymo monetų. Taleris 1814 m. pradėtas kaldinti Varšuvos kunigaikštystėje.
Rusijos imperijoje XVII a. pasirodė Europos taleriai, kurie vadinti jefimkomis (nuo iškraipyto Joachimo vardo).
Vokietijoje ir Austrijoje taleris prilygo apie 60 (XVI a.), 90 (1623 m.), 120 (1766 m.) kreicerių, 24 sidabriniams grašiams (1766 m., Prūsija). Prekybai su Šiaurės Afrikos ir Vakarų Azijos valstybėmis Austrija ir kitos šalys kaldino Marijos Teresės talerius. Vokietijoje iš apyvartos galutinai išimti 1907 m. 1 taleris prilygintas trims aukso markėms.
Čekijoje taleris prilygo 90 (1618 m.), 675 (1623 m.) kreiceriams.
Livonijoje (užimtoje Švedijos) 1628–1672 m. su pertraukomis kaldintos vieno ir dviejų talerių vertės monetos.
Arkinis tiltas

Arkinis tiltas – vieni iš seniausiai žinomų tiltų konstrukcijų tipų. Dėl savo veiksmingumo arkos dažnai naudojamos ir šiuolaikiniuose tiltuose.
Seniausias žinomas arkinis tiltas pastatytas Graikijoje apie 1300 m. pr. m. e.

Konstrukcija

Racionali apybrėžos forma (dažniausiai kvadratinė parabolė) lemia šių konstrukcijų racionalų įrąžų pasiskirstymą. Veikiančios simetrinės apkrovos arkoje sukelia tik gniuždymą. Nedidelis lenkiamasis momentas atsiranda tik dėl asimetrinių apkrovų poveikio. Dėl tokios elgsenos ypatumo arkoms sunaudojama santykinai mažai plieno, nors yra perdengiami gana dideli tarpatramiai.

Trūkumai

Pagrindiniu arkinių konstrukcijų trūkumu galima laikyti jos formos nesuderinamumą su funkcine tilto paskirtimi. Todėl arkiniuose tiltuose projektuojamos papildomos horizontaliosios konstrukcijos, ant kurių įrengiamas paklotas. Arkose, kaip ir rėminėse konstrukcijose, atsiranda santykinai didelės skėtimo jėgos, kurioms perimti turi būti projektuojami masyvūs pamatai.

Medžiagos

Dažniausiai naudotos ir naudojamos medžiagos arkiniams tiltams yra mūras, betonas, kalta geležis, ketus, mediena, statybinis plienas.

Ryšys su kito tipo tiltais

Arkinio tilto konstrukcija išvystyta iš šerdinio tilto konstrukcijos. Progresuojant tiltų statybai arkiniai tiltai davė pamatą kitų tipų tiltų atsiradimui: santvarinis arkinis tiltas, mėnulio tiltas.

Panaudojimas

Arkiniai tiltai gali būti panaudoti itin plačiai. Jie tinka tiek pėstiesiems, tiek visų tipų autotransporto priemonėms, geležinkeliams tiesti. Taip pat panaudojami kaip vandentiekio elementas.
Svarainis

Augalų morfologija

Dažnai dygliuoti krūmai.
Lapai išsidėstę pražangiai, paprasti, su gana dideliais prielapiais.
Žiedai sukrauti kekėse ir išsiskleidžia anksčiau už lapus.
Vaisius - obuolys su daug sėklų.
Paramuširas

Paramuširas (rus. Парамушир, jap. 幌筵島 = Paramushiru-tō, ain. パラムシㇼ = Para-mu-sir) – Rusijai priklausanti sala Kurilų salyno šiaurėje, Didžiajame Kurilų gūbryje. Yra tarp Ochotsko jūros ir atviro Ramiojo vandenyno, į pietvakarius nuo Kamčiatkos pusiasalio pietinio galo, apsupta Šumšu, Atlasovo, Anciferovo, Makanrušio ir Onekotano salų. Plotas – 2053 km².
Salos ilgis 120 km, plotis iki 30 km. Aukščiausia vieta – Čikuračkio ugnikalnis (1816 m). Paramuširas – vulkaninės kilmės, jame gausu veikiančių ugnikalnių: be Čikuračkio tokie yra dar ir Fuso, Karpinskio, Ebeko, Tatarinovo. Vyrauja žemųjų pušų sąžalynai, alksnių, bruknių, katuogių, vaivorų tyrai. Telkšo vulkaninis ežeras Zerkalnojė.
2018 m. Paramušire gyveno 2507 gyventojai. Visi jie gyvena Severo Kurilsko gyvenvietėje. Sala administraciškai priklauso Sachalino sričiai, Šiaurės Kurilų rajonui. Verčiamasi daugiausia žvejyba ir žuvies perdirbimu. Veikia cunamių stebėjimo centras. Susisiekiama sraigtasparniais (skrydžiai tik į Kamčiatką).
Saloje nuo seno gyveno ainai. 1711–1713 m. Kamčiatkos kazokai privertė ainus mokėti duoklę, o 1736 m. atvertė į krikščionybę. 1875 m. Paramuširas su kitomis Kurilų salomis atiduotas Japonijai mainais už Sachaliną. XIX a. pab. japonai pradėjo salą kolonizuoti, steigti žvejybos uostus ir karines bazes. 1945 m. Paramuširą užėmė TSRS armija. 1952 m. salą nuniokojo cunamis, buvo sunaikintas Severo Kurilskas.
Beržinės pelkė

Beržinės pelkė – labiausiai į šiaurės rytus nutolusi, maždaug 35 ha Žuvinto biosferos rezervato teritorijos užimanti pelkė, plytinti tarp Riečių (Marijampolės sav.) ir Liepakojų Alytaus raj.) kaimų, į vakarus nuo kelio  181  Seirijai–Simnas–Igliauka .
Beržinės pelkė ir aplinkiniai laukai atsiveria nuo aukščiausios Žuvinto pelkių masyvo kalvos – Riečių piliakalnio.
Ilgus šimtmečius vietos gyventojai čia šienavo viksvinę žolę, kuri tiko arkliams, o kartais ir karvėms šerti, taip pat gyvulių paklotui, mat tokio šieno maistinė vertė yra nedidelė. Pastaraisiais dešimtmečiais nesinaudojant šiais žolynais, šlapiose pievose ėmė sparčiai kauptis durpės, formuotis žemapelkinė augalija, pieva apaugo krūmais, juodalksniais ir beržais.
Rezervato teritorija garsėja kaip saugomų pelkių paukščių – didžiojo baublio, gervės, tetervino, didžiosios kuolingos – ir saugomų tilvikinių paukščių perimvietės. Tai viena iš vos keleto vietų Lietuvoje, kurioje peri pasaulyje nykstančioji meldinė nendrinukė.
Pelkės teritorijoje išskiriami keli pelkinių buveinių tipai: tarpinės pelkės ir liūnai, šarmingos žemapelkės, o pakraščiuose – aliuvinės (užliejamas) pievos. Čia sutinkamos žemaūgės viksvos, vešli žaliųjų samanų ir turtinga rūšių žolių danga. Žemesniuose žolynuose vis dar auga retos ir saugomos rūšys – raudonoji gegūnė, dvilapis purvuolis, aptinkamas apyretis pelkinis skiautalūpis. Kasmet čia įsikuria ir peri saugomi paukščiai – paprastieji griciukai, raudonkojai tulikai, švygždos, griežlės.
Beržinio pelkė tarpukariu buvo sausinta, dėl to dabar nukritęs vandens lygis ir pelkė smarkiai nusausėjusi, plynės apauga sumedėjusia augalija, o į būdingus pelkinius miškus, kuriuose vyrauja pušis, sparčiai skverbiasi lapuočiai medžiai.

Gamtotvarkos darbai

Yra parengtas pelkės hidrologinio režimo atgaivinimo techninis projektas, kuriame numatyta blokuoti sausinimo sistemą ir stabdyti vandens nuotėkį iš pelkės.
Beržinės pelkės turtai negali išlikti be aplinkai palankios ūkinės veiklos. Siekiant išsaugoti šį kraštovaizdį bei buveines rūšims, besirenkančioms atviras pievas ir šlapynes, rezervate pradėti ganyti herefordų veislės mėsiniai galvijai ir imti tvarkyti užkrūmiję plotai. Aplinkai palankiu būdu tvarkomi plotai užima 9,6 ha.
Damlato urvas

Damlato urvas (turk. Damlataş) yra Alanijos miesto centre, vakarinėje pusiasalio dalyje, Turkijoje.
Oro temperatūra urve nuolat laikosi +22 – +23˚C, oro drėgnumas – 90 %. Urve yra gana didelis kiekis anglies su nedideliu radioaktyvumu.
50 m ilgio siauras praėjimas veda į cilindro formos ertmę, kurioje atsiveria įvairiaspalvis stalaktitų ir stalagmitų darinių vaizdas, kurių amžius apie 15 000 metų. Didžiausia jų sankaupa yra 13-14 m pločio ir 15 m aukščio. Iš pagrindinio urvo salės galima patekti į mažesnę kelių metrų aukščio šalia esančią ertmę.
Urvas buvo atrastas 1948 m. statant uostą. Urve rekomenduojama būti sergantiems astma. Urvo oro analizė parodė, kad čia yra 10-12 kartų daugiau anglies dioksido. Gydomosiomis savybėmis yra ir nedidelis radioaktyvumas bei oro jonizacija.
Įėjimas į Damlato urvą yra mokamas ir kainuoja 4,5 liros (9 Lt). Šalia įėjimo į urvą yra paplūdimys ir parkas.
Makinskas

Istorija

Makinskas susikūrė 1929 m., nutiesus geležinkelį. Miesto statusas suteiktas 1945 m.
Salma Hayek

Biografija

Gimė 1966 m. rugsėjo 2 d. Verakruso valstijoje, Meksikoje. Tikrasis vardas – Salma Hayek-Jimenez. Salmos Hayek tėvas (libanietis) buvo valstybinės naftos kompanijos vadovas, o mama (ispanė) – operos dainininkė.

Karjeros pradžia

Vaidino teatre, vėliau – televizijos reklamose, o dar vėliau – populiariame televizijos seriale „Nuevo Amanecar“. Salma Hayek taip pat tapo populiarios Meksikoje muilo operos „Theresa“ žvaigžde.

Pradžia Holivude

1991 m. Salma Hayek persikėlė gyventi į Holivudą. Pripažinimo aktorė sulaukė nusifilmavusi filme “Desperado”.

Asmeninis gyvenimas

2007 kovo mėn. Salma Hayek ir verslininkas Francois-Henri Pinault pranešė, kad jiedu laukiasi pirmojo vaiko bei paskelbė sužadėtuves. 2007 m. rugsėjo mėnesį jiedu susilaukė dukrelės, kurią pavadinino Valentina Paloma Pinault.
Francois-Henri Pinault vadovauja „PPR“ konglomeratui, kuriam priklauso tokie garsūs mados vardai kaip „Gucci“ ir „Yves Saint Laurent“. Aktorės ir verslininko pora savaitraščio „In Touch“ sudarytame turtingiausių „Holivudo“ porų sąraše užėmė pirmąją vietą dėl bendros jų abiejų turto vertės.
Bartkiškė (Raseiniai)

Istorija

Kaimas minimas 1568 m.
Kultūros paminklai

Kultūros paminklai – tęstinis leidinys, nuo 1994 m. leidžiamas Vilniuje.

Leidinys

Leidžia Kultūros paveldo centras (iki 1995 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras). Išeina kartą per metus. Iliustruotas.
„Kultūros paminklai“ – mokslinių straipsnių rinkinys. Spausdinama archeologijos, istorijos, architektūros ir dailės objektų tyrimų medžiaga, straipsniai apie Lietuvos kultūros paveldo apskaitą, apsaugą ir tvarkymą. Pateikiamos santraukos anglų kalba.
Redakcinės kolegijos pirmininkas Vitas Karčiauskas – 1994–2005 m.
Kulonas (papuošalas)

Kulonas (rus. кулон) - papuošalas, sudarytas iš grandinėlės, virvutės ar juostelės, ant kurio pakabintas pakabukas iš metalo, porceliano ar kitokios keraminės medžiagos, gintaro, rago, stiklo, plastiko ir pan. Pakabukai ar pati grandinėlė gali būti įvairiai papuošti emale, brangakmeniais ar pusbrangiais akmenimis, inkrustacijomis ir pan.
Pakabukai gali būti gemos (kamėjos ar intalijos).
Duonkubilis

Duonkubilis (diečka, rėčka) – tradicinis buities rakandas, apvalus žemais kraštais medinis kubilas paruošti jame tešlą duonos kepimui. Daugelio tautų laikomas gerovės, klestėjimo, sveikatos simboliu. Rū­gi­mo pro­ce­sas, įkvepian­tis teš­lai gy­vy­bę, se­no­vė­je bū­da­vo mis­ti­fi­kuo­ja­mas – neva jį val­dan­ti die­vy­bė, va­di­na­ma Rū­gu­čiu.

Aprašymas

Duonkubilis yra ilgaamžis rakandas, todėl gaminamas iš tvirtos, atsparios puvimui medienos. Dažniausiai būna ąžuolinis, uosinis, klevinis ar iš dalies ąžuolinis, kai tik dalis šoninių lentelių (šulelių) ir dugnas būna iš ąžuolo, kita dalis įmaišoma iš kitokios medienos. Duonkubilio sienelės lygios arba į viršų kiek platėja, kartais turi porą rankenų ir lentinį ar pintą šiaudinį dangtį. Lentelės suveržtos mediniais arba metaliniais lankais, kurie gali būti cinkuoti, nerūdijančio plieno, kaltinio žalvario. Duonkubilio dydis priklauso nuo šeimynos dydžio. Kad ne­rei­kė­tų minkyti tešlos pasilenkus, duonkubilį pakelia ant tri­ko­jo. Kad tešla greičiau rūgtų, duonkubilis statomas prie krosnies ir apdengiamas kailiais, pagalve ar storesne antklode. Iškepus duoną, paprastai nėra plaunamas, bet tik išgramdomas, kad pasiliktų raugo.
Prieš maišant tešlą naujame duonkubilyje, jį būtina paruošti. Pradžioje – išplauti šiltu vandeniu, ištrinti svogūnu ir druska. Palikti valandą pastovėti, tada įpilti 3 l vandens, 2 litrinius puodelius ruginių miltų ir palikti, kad įrūgtų (galima imti mažesnį vandens ir miltų kiekį). Rūgsta 2–3 dienas, skleidžia nemalonų kapą. Viską išpilti (neplauti), kepti tas raugas netinka. Vėl kartoti tą patį, mažiausiai tris kartus, tik be svogūno ir druskos, kol nustos „smirdėti“.
Tranzistorius

Tranzistorius – puslaidininkinis įtaisas, paprastai naudojamas elektroniniams signalams sustiprinti ar nukreipti. Tranzistorius yra fundamentali kompiuterių ir kitų modernių elektroninių prietaisų detalė. Išrastas 1948 m.
Už tranzistoriaus išradimą JAV fizikai Džonas Bardynas, Volteris Bratenas ir Viljamas Soklis 1956 m. apdovanoti Nobelio fizikos premija.

Dvipolis tranzistorius

Tranzistorius susideda iš puslaidininkio, kuriame yra trys skirtingo pralaidumo sritys. Pralaidumo sritys gali būti n (neigiamo) arba p (teigiamo) tipo. N tipo laidumo puslaidininkiai turi laisvųjų elektronų, kurie gali laisvai judėti, tuo tarpu p tipo turi vadinamąsias skyles, t. y. vietas, kurios turėtų būti išpildytos elektronais, tačiau nėra. Verta pažymėti, jog patys puslaidininkiai, nepriklausomai nuo tipo, yra neutralūs. Tranzistorius gali būti sudarytas iš dviejų n ir vieno p tipo (npn) arba iš dviejų p ir vieno n (pnp), tačiau abiejų tipų tranzistoriuose visada bus dvi np sandūros. Puslaidininkio galuose yra kolektorius ir emiteris, o viduryje esanti puslaidininkio dalis yra prijungta prie bazės, kuri nulemia ar srovė tarp kolektoriaus ir emiterio tekės.

Veikimas

Ties np sandūromis pertekliniai elektronai užpildo vadinamąsias skyles taip sukurdami  teigiamą ir neigiamą sritis. Sritis aplink np sandūra su užpildytomis sritimis yra įelektrinta neigiamai, o sritis netekusi elektronų - teigiamai. Dėl šio įelektrinimo elektronai nebegali toliau keliauti ir užpildyti likusių skylių. Natūralioje būsenoje, dėl esančio barjero, tranzistorius nepraleidžia ar praleidžia tik dalį elektros srovės. Tačiau jeigu prijungsime NPN tipo tranzistoriaus bazę prie mažo galingumo šaltinio teigiamo kontakto, pertekliniai elektronai bus pajėgūs įveikti barjerą ne tik dėl to, kad pats barjeras susitrauks ir dėl papildomos traukos (teigiamas krūvis pagreitins elektronus).
Revue Baltique

Istorija

Leidžia Lietuvos mokslininkų sąjunga. 1990 m. buvo perspausdintas 1940 m. išleistas Nr. 1, 1991 m. – iš atrastų atspaudų išleistas Nr. 2 ir visiškai originalus Nr. 3, 1994 m. – Nr. 4, 1995 m. – Nr. 5, 1996 m. – Nr. 6-7. Tiražas 1990 m. – 3000 egz., 1994 m. – 1500 egz., 1996 m. – 500 egz.
Rašo apie Lietuvos, Latvijos ir Estijos mokslininkų bendradarbiavimą, analizuoja šių valstybių ekonomikos, kultūros, istorijos problemas.
Jurgis Vasaitis

Jurgis Vasaitis (1922 m. lapkričio 22 d. Kaune – 1972 m. sausio 13 d. Šiauliuose, palaidotas Donelaičio kapinėse) – gydytojas, medicinos mokslų kandidatas (daktaras), Šiaulių miesto visuomenės veikėjas.
Franz Paula von Schrank

Franz Paula von Schrank (1747 m. rugpjūčio 21 d. – 1835 m. gruodžio 22 d.) – vokiečių botanikas ir entomologas. Jėzuitų ordino narys. Pirmasis Miuncheno botanikos sodų direktorius (1809–1832 m.).
Afadžato kalnas

Afadžatas – aukščiausia Ganos viršukalnė. Kalno pavadinimas eve kalba reiškia „kova su krūmais (mišku)“, nes kai kurie augalai gali sukelti dirginimą ir odos ligas.
Kalno aukštis virš jūros lygio – 885 m. Afadžatas stūkso Voltos tvenkinio rytuose, netoli sienos su Togu. Netoli yra Liati-Vote ir Gbledi kaimai. Administraciniu požiūriu teritorija priklauso Voltos rajonui.
Kalnas priklauso Atakoros kalnų grandinei. Afadžato šlaite yra krioklių, kurie yra viena iš turistų lankomų vietų.
Generolas adjutantas

Generolas adjutantas – generolas vyriausias administratorius.

Didžioji Britanija

D. Britanijoje yra pareigos pajėgų generolas adjutantas (angl. Adjutant-General to the Forces). Pajėgų generolas adjutantas yra D. Britanijos armijos infrastruktūros ir administracijos viršininkas, antras pagal padėtį D. Britanijos armijos generolas, už kurį aukštesnis yra tik Generalinio štabo viršininkas.

Generolas adjutantas paprastai būna generolas arba generolas leitenantas.
Analogiškos pareigos žemesniuose kariuomenės dariniuose yra Deputy Adjutant-General (DAG), Assistant Adjutant-General (AAG) arba Deputy Assistant Adjutant-General (DAAG). Konkretus pavadinimas priklauso nuo darinio dydžio.
Generolo adjutanto korpusas užsiima personalo vadyba, finansų vadyba, bendruoju administravimu, kariniu švietimu, teisiniu kariuomenės veiklos užtikrinimu ir vadovavimu karinei policijai bei kariniams kalėjimams.

Nyderlandai

Nyderlanduose generolas adjutantas yra karalienės svitos karinis viršininkas. Nyderlandų generolas adjutantas paprastai būna generolas leitenantas arba viceadmirolas. Jis vadovauja adjutantų (aides – de – camp) štabui, kuris ruošia karališkosios šeimos viešus pasirodymus, padeda organizuojant įvairius renginius.
Adjutantai (aides – de – camp) yra ginkluotųjų pajėgų ar karinės policijos karininkai, paprastai turintys pulkininko leitenanto laipsnį. Nyderlandų ginkluotųjų pajėgų dalys trejiems metams skiria savo karininkus šioms pareigoms. Karalienė gali jau baigusius savo kadenciją adjutantus paskirti nepaprastaisiais adjutantais. Taip buvę adjutantai prireikus gali būti vėl pašaukti laikinai tarnybai.
Generolo adjutanto ir adjutantų uniforma turi auksines pečiajuostes (akselbantus), dėvimas ant dešiniojo peties. Atvartai turi raidę B (karalienės Beatričės inicialas) ir karūną.

Jėzuitai

Jėzuitų ordine generolas adjutantas yra atsakingas mažiausiai už vieną provinciją (šalių grupę). Generolai adjutantai reziduoja Romoje, jiems vadovauja ordino generolas.
Elmininkai I

Istorija

1598 m. Alantos dvaro inventoriuje minimi Elmininkai kaip valsčiaus centrinis kaimas ir dvaras. XVIII a. Elmininkai (Elminiki, Eliminiki) minimi Ukmergės apskrities seniūnijų 1765 m. inventoriuose. Priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui ir Anykščių dvarui. Po baudžiavos panaikinimo 1861 m. Elmininkų valstiečiai gavo teisę per 49 metus išsipirkti žemę. Tuo metu kaime gyveno 77 suaugę žmonės.
1922 m. kaimas buvo išskirstytas į vienkiemius, tuomet 526,94 ha žemės padalinta 36 savininkams. 1923 m. kaime buvo 30 sodybų – 180 gyventojų. 1923 m. taip pat minimi Elmininkų IV vienkiemiai – 6 sodybos, 32 gyventojai.
1949 m. liepos 16 d. kaime buvo sukurtas „Darbo didvyrio“ kolūkis. 1952 m. jį sujungus su kitais mažais ūkiais, kaimas priklausė „Bolševiko“ kolūkiui, o 1976 m. buvo įjungtas į Elmininkų bandymų stoties eksperimentinį ūkį ir jam priklausė iki 1992 m., kol šis ūkis buvo likviduotas. Nuo 1949 m. liepos iki 1976 m. kovo 5 d. Elmininkai buvo „Darbo didvyrio“ ir „Bolševiko“ kolūkių centrinė gyvenvietė. 1968–1976 m. „Bolševiko“ kolūkiui vadovavo paskutinis šio ūkio pirmininkas Jonas Cilcius.
1953 m. į kaimą iš Bikūnų buvo nutiesta pirmoji elektros linija, kaime buvo pradėti naudoti elektros prietaisai. 1970 m. žvyrkelis į kaimą nuo Vosgėlių buvo padengtas asfaltu. 1973 m. užtvenkus Elmės upelį, kaime buvo įrengtas 9,9 hektaro ploto tvenkinys, įžuvintas lydekomis, naudojamas mėgėjiškai žūklei.
Nuo 1992 m. kaime veikia žemės ūkio bendrovė „Elma“, priklausanti „Jaros“ įmonių grupei, jos ūkininkavimo kryptis – augalininkystė, gyvulininkystė. Šiai bendrovei priklauso ir Naujųjų Elmininkų kaimo gamybinių pastatų kompleksai.
Nuo XX a. vidurio kaime veikė pradinė mokykla. 2004 m. ji buvo pertvarkyta į Anykščių A. Baranausko vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrių, bet 2009 m., kai neliko vaikų, ir šis buvo uždarytas.
2007 m. kaime susibūrė Elmininkų bendruomenė.
Priklauso Anykščių parapijai. Senos kapinaitės buvo išlikę kairėje tvenkinio pusėje prie pat buvusios suomiškos pirties. Kas palaidota žinių neišlikę.
Senais laikais per kaimą ėjo akmenų grįstas dviejų metrų pločio kelias. Kažkada buvusi kalvė. Prie kelio randama Jono Kazimiero, Švedijos karalienės Kristinos Rygos šilingų, Stanislovo Poniatovskio šilingų, taip pat carinių monetų.
Boforto jūra

Boforto jūra (angl. Beaufort sea pranc. Mer de Beaufort) yra jūra, skalaujanti Kanados (Šiaurės Vakarų teritorija, Jukonas), JAV (Aliaska) ir Princo Patriko salos krantus. Jūra priklauso Arkties vandenynui. Jūros plotas maždaug 450 000 km². Gylis siekia 3749 m. Į jūrą įteka Makenzis ir daug kitų mažų upių. Manoma, kad jūros dugne yra naftos, todėl tarp JAV ir Kanados vyksta teritoriniai ginčai. Jūrą beveik ištisus metus būna sukaustę ledynai.
Jūra pavadinta anglų admirolo F. Boforto garbei.
Rėmimas

Rėmėjas

Rėmėjas – asmuo, materialiai remiantis kokią nors veiklą. Skirtingai nuo filantropo, kuris teikia labdarą, skirtą būtiniausioms socialinėms ir biologinėms teikmėms tenkinti (maistas, būstas ir t. t.), rėmėjas remia veiklą (sportas, švietimas, kultūra, mokslas). Bet reikia pastebėti, kad tokia sąvokų opozicija nėra nusistovėjusi, nes kai kuriose šalyse parama švietimui arba religinei veiklai vadinama labdara.
Asmuo, remiantis kitus (nebūtinai veiklą), ir tai darantis daugiau iš moralinių paskatų, yra filantropas.
Rėmėjas teikia paramą, kadangi jam tai naudinga – yra garsinamas jo vardas, renginiuose publikuojamas organizacijos aprašymas, logotipas arba kitaip viešinama informaciją apie asmenį.
Pančala

Pančala (skr. पाञ्चाल = Pāñcāla) buvo viena iš šešiolikos regionų – valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, taip pat viena seniausių indoarijų valstybių Indijos istorijoje. Ji buvo Indijos šiaurėje, į rytus nuo Kuru, prie Gango ir Džamunos upių (dabartinė Utar Pradešo valstija). Valstybė buvo sudaryta iš dviejų dalių: Šiaurinės Pančalos sostinė buvo Čhatravati, o Pietinės – Kampilija.
Jūratė Mykolaitytė

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Jonas Švažas, Vincentas Gečas.

Kūryba

Daugiausia tapo paveikslus su miesto architektūros (Vilniaus senamiestis, Užupis), kasdienybės („Užupis“, „Nuotrauka prisiminimui“ 1986 m., „Babelio bokštas II“ 1996 m., „Svetimas miestas“, „Balta kėdė“, abu 1998 m., „Alisos namas“, „Vidudienis“, abu 2001 m., „Auksinė naktis“ 2005 m.) vaizdais. Pagrindiniai motyvai – kultūros, miesto civilizacijos fragmentai, paveiksluose pastatai tarsi gyvi, irimo dėsnių veikiami organizmai; ryški praradimo, neišsipildymo nuojauta. Kūriniai beveik monochromiški, detalaus piešinio, kompozicijose netikėtai supinti realistinio pasaulio fragmentai, siurrealistiniai architektūriniai, asociatyvūs peizažai, iracionalūs motyvai. Nutapė laikrodžių, sukūrė koliažų („Vasaros rūbas“ 2001 m.), objektų („Būtini daiktai“ 1998 m.).
Nuo 1979 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Suomija, Vokietija, Turkija, Rusija, Didžioji Britanija), individualios parodos: Vilnius – 1986 m., 1992–1996 m., 2000, 2003 m., 2008 m., Kelnas – 1993 m., Šiauliai – 1995–1996 m., 1998 m., 2001 m., Klaipėda – 1996 m., 1999 m., 2001 m., Varšuva – 1998 m., Hartola, Suomija – 2000 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, užsienio muziejai.
Tekselis

Geografija

Saloje yra septyni kaimai: De Koksdorpas, De Koogas, De Valis, Den Hoornas, Oosterendas ir Oudešildas; ir maži miesteliai: Bargenas, De Nesas, Dijkmanshuizenas, Dryhuizenas, Harkebuurtas ir kiti.
Salai priklauso negyvenama Noorderhaakso sekluma. Tekselio sala, kuri gavo miesto teises 1415 m., buva sukurta iš dviejų salų: dabartinės šiaurinės Tekselio dalies ir Eierlando šiaurės vakaruose. Septynioliktame amžiuje jas polderavo. Šiandien Tekselis yra didžiausia natūrali užtvara, skirianti Šiaurės ir Vatų jūras.
Tekselio kopų kraštovaizdis yra unikalus arealas laukiniams gyvūnams. Sala žinoma dėl savo faunos, ypač žiemą, kai plėšrieji paukščiai ir žąsys stato lizdus. Trečdalis Tekselio yra saugomi gamtos draustiniai.

Transportas

Žmonės saloje dažniausiai keliauja dviračiais, autobusais arba automobiliais. Tekselis turi tankų dviračių takų tinklą. Atvykti į salą galima keltu iš Den Helderio arba lėktuvu iš Tekselio tarptautinio oro uosto.

Turizmas

Turizmas yra svarbi Tekselio ekonomikos dalis. Apie 70% salos veiklos yra susijusi su turizmu. Populiariausios lasivalaikio praleidimo formos yra važinėjimas dviračiais, vaikščiojimas, plaukiojimas ir jodinėjimas. Kadangi Tekselis yra Šiaurės Olandijoje, dauguma gyventojų gali kalbėti angliškai, tačiau didžioji dalis kelionių literatūros bei restoranų meniu parašyti tik olandiškai ir vokiškai.
Petras Opalinskis (1506)

Biografija

Lenkijos magnatų Opalinskių giminės atstovas, herbo „Lodzia“ savininkas. Santoko kašteliono Petro iš Bninos ir Opalenicos (m. 1469) ir Margaritos iš Gžinos ir Vlaškovicų (m. apie 1512) vyresnysis sūnus. (ум. ок. 1512).
Vykdė Kališo nuo 1477 ir Poznanės vėliavininko nuo 1478 metų pareigas. 1479–1480 metais – Didžiosios Lenkijos generalinio seniūno pavaduotojas. 1480 metais Petras Opalinskis buvo paskirtas Didžiosios Lenkijos generaliniu seniūnu.
1486–1487 metais – Poznanės žemės teisėjas, 1503–1504 metai – Liondzo kaštelionas ir mokesčių rinkėjas Poznanėje (1503).