google/wiki40b huggingface dataset:
Pesčių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumos šlaite. Netaisyklingo stačiakampio plano, 54 m ilgio šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 20 m pločio, apjuostos 0,5–0,7 m aukščio ir 1,0–1,3 m pločio lauko akmenų pylimo, kurio šiaurės rytinėje ir pietvakarinėje dalyse ties viduriu palikta po tarpą vartams.
Paviršius nelygus, banguotas, žemėja į pietus, link upės slėnio. Laidojimo žymių nesimato. Pakraščiuose palei pylimą auga pavieniai medžiai ir krūmai.
Ties viduriu sukrauta akmenų krūsnis, į kurią centre įstatytas medinis, kryžiaus su dvišlaičiu stogeliu pavidalo anotacinis ženklas su užrašu „PESČIŲ K. / SENOSIOS KAPINĖS“. Į šiaurės vakarus nuo jo stovi paminklas kapinėse palaidotiems partizanams atminti.
Plotas – 0,14 ha, perimetras – 148 m.

Istorija

Įrengtos XVI a., veikė iki XVIII a. pab. – XIX a. pr. Laidoti Pesčių gyventojai. XIX a. – XX a. pr. retsykiais laidoti Pesčių, Klecininkų kaimų ir Edvardavo dvaro gyventojai: savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, dėl kitų priežasčių į Salantų parapijos kapines nepriimti mirusieji. 1946–1947 m. palaidoti Salantų valsčiuje žuvę partizanai Bronius Jurčius, broliai Bernardas ir Petras Pauliai, Jonas Salys ir Juozas Sodys.
Vadinamos Markapiais, Senkapiais, Kapeliais (žem. Markapē, Senkapē, Kapalē). Nuo seno apjuostos lauko akmenų pylimo. Iki XX a. 7 dešimtmečio kapinių centre stovėjo medinė koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos skulptūra.
Kapinės buvo Pesčių kaimo žemės pietinėje dalyje, kuri XX a. žemės reformų metu prijungta prie Klecininkų kaimo.
1997 m. Lietuvių tautininkų sąjungos Kretingos rajono valdybos iniciatyva pastatytas paminklas pokario partizanams atminti (projekto autorius inžinierius Vytautas Valiukonis, Kretinga).
1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L570), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe. Nuo 2016 m. gruodžio 12 d. kapinės ir paminklas partizanams – nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas, turintis istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.

Tyrimai

1935 m. žvalgė Pesčių pradžios mokyklos mokytojas Jonas Gvazdinskas, 1991, 1999, 2014 ir 2015 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė (KPC).
Michael Foot

Biografija

Kilęs iš liberalų šeimos, tėvas buvo Parlamento narys, bet po 1930 m. ekonominės krizės tapo socialistu. Brolis Isaakas liko aktyvus Anglijos liberalų partijos narys, 1922–1935 m. – Bodmino miesto tarybos narys.
Baigė Valdhamo koledžą Oksforde ir dar kelias aukštąsias mokyklas. 1935 m. pirmąkart išrinktas Monmouto tarybos nariu, o nuo 1945 m. iki 1992 m., išskyrus 1955–1960 m. – Didžiosios Britanijos Bendruomenių rūmų narys.
1945 m. – laikraščio „Tribune“ redaktorius. 1945–1970 m. – Leiboristų partijos Nacionalinio vykdomojo komiteto narys, šešėlinių kabinetų narys.
1974–1976 m. – užimtumo ministerijos valstybės sekretorius, 1976–1979 m. – Bendruomenių rūmų spikeris, 1976–1980 m. – LP lyderio pavaduotojas, nuo 1980 m. lapkričio mėn. iki 1983 spalio mėn. – partijos lyderis. 1981 m. jo kairiąja politika nepatenkinti centristai su Rojumi Dženkinsu priešaky įkūrė atskirą socialdemokratų partiją.
1980–1986 m. – Socialistų Internacionalo (SI) pirmininko pavaduotojas, nuo 1986 m. – SI Garbės pirmininkas.
Nuo 1992 m. – žurnalistas, ypač domėjęsis Baltijos šalimis.
Futbolo klubas Plymouth Argyle FC, kurio direktoriumi jis buvo, 2003 m. 90-mečio proga dovanojo klubo marškinėlius su 90 numeriu.
Valdas Chirv

Biografija

1986 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
Panevėžio rajono savivaldybės administracijos Ramygalos seniūnijos seniūnas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Panevėžio rajono skyriaus narys. 2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė. 
Lietuvos rezervo karių asociacijos narys. Žmona Laimutė, vaikai Živilė, Simonas, Gertrūda.
Griežionys

Aplinkinės gyvenvietės

Kurėjai – 1 km
Juknonys – 1 km
Karšuvos žemuma

Karšuvos žemuma – žemuma Lietuvos pietvakarinėje dalyje, Vidurio Lietuvos žemumos vakarinėje dalyje, Nemuno žemupio dešiniajame krante, tarp Dubysos rytuose ir Jūros vakaruose. Šiaurėje Karšuvos žemuma nusitęsia iki Žemaičių aukštumos papėdės, bet ryškiau ją riboja Šaltuona.
Vakarinė Karšuvos žemumos dalis yra 50 m aukščio, rytinė – 70 m, kai kur ir aukštesnė, banguota. Ant subkvarterinio paviršiaus (altitudė apie 40 m) slūgso moreninės nuogulos, jas dengia prieledyninių ežerų nuosėdos, žemiausioje žemumos dalyje, tarp Jūros ir Mituvos žemupių – smėlis, senojo Nemuno, ankstyvuoju poledynmečiu tekėjusio į prieledyninius ežerus, nuosėdos.
Karšuvos žemuma teka Mituvos ir Jūros baseinų upės, didelę jos dalį užima Karšuvos giria.
Jonas I Cimiskis

Biografija

Kilęs iš armėnų aristokratų Kurkuasų šeimos, priskaitomas Makedonų dinastijai. Buvo imperatoriaus Nikiforo Foko giminaitis ir karvedys, padėjo jam užimti sostą. Dėl mažo ūgio pramintas Cimiskiu – armėn. Trumpuoju.
Nikiforui Fokui 963 m. tapus imperatoriumi paskelbtas Bizantijos kariuomenės vyriausiuoju vadu. 969 m. imperatoriaus žmonos, Jono Cimiskio meilužės Teofanos padedamas suorganizavo Nikiforo Foko nužudymą ir pasiskelbė imperatoriumi.
971 m. privertė Bulgariją pripažinti Bizantijos viršenybę, 971 m. liepos mėn. sumušė Kijevo Rusios kunigaikštį Sviatoslavą Igorevičių. 972 m. sureguliavo santykius su Vakarais, ištekindamas savo giminaitę Teofaną už Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Otono II. 974–975 m. sėkmingai kariavo su Fatimidais Sirijoje ir Mesopotamijoje. Mirė, kaip spėjama, nunuodytas vieno iš rūmų eunuchų.
Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacija

Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacija – mokslines bibliotekas ir mokslines bibliotekas turinčias institucijas vienijanti organizacija, įkurta 2001 m. gruodžio 4 d. Vilniuje. 48 nariai (2009 m.).

Veikla

Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos įstatai Juridinių asmenų registre įregistruoti 2008 m. rugpjūčio 8 d. Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos tikslas – prenumeruoti elektronines duomenų bazes Asociacijos nariams ir kitoms bibliotekoms, skatinti virtualių bibliotekų kūrimą, bibliotekose rengti ir diegti pažangias technologijas ir inovacinius projektus, koordinuoti užsienio periodinių leidinių komplektavimą mokslinėse bibliotekose, plėtoti Asociacijos narių informacinius mainus, sudaryti galimybes vartotojams naudotis bibliotekose sukauptais informaciniais ištekliais ir nuotolinio naudojimo duomenų bazėmis, skatinti bibliotekininkų kvalifikacijos kėlimą ir kita.
Koordinuoja Asociacijos narių ir kitų bibliotekų užsakymus joms, nustato bibliotekų keitimosi informacija tvarką, nagrinėja dokumentų apsaugos būdus ir kita. Aukščiausia Asociacijos institucija – visuotinis narių susirinkimas, šaukiamas ne rečiau kaip 2 kartus per metus, jis renka Asociacijos pirmininką. Kolegialaus valdymo institucija – taryba.
Pirmininkė Emilija Banionytė – nuo 2001 m.
Polimerizacija

Polimerizacija – cheminė reakcija, kurios metu kelios vienodos monomerų molekulės jungiasi į vieną – polimerą.
Reakcija vyksta dalyvaujant katalizatoriams, esant aukštai temperatūrai ar slėgiui.
Devynduoniai

Istorija

Devynduoniai minimi nuo 1593 m., tuomet čia buvo 8 valakai dirbamos žemės. XX a. pr. Devynduoniai pateko į Šiaulių apskrities Skėmių valsčių. Stovėjo katalikų koplyčia (Surviliškio parapija). Tarybiniais metais buvo „Žemaitės“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

Žymūs žmonės

Kaime gimė ir palaidotas žymus lituanistas, lietuvių literatūros istorikas, habilituotas daktaras Jurgis Lebedys (1913–1970).
Jonas Zinkus

Biografija

1935 m. baigė Kėdainių gimnaziją. 1936 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1936–1940 m. už komunistinę veiklą kalintas. 1940–1941 m. dirbo „Tiesos“ redakcijoje – skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. Prasidėjus karui pasitraukė į Rusiją, 1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios divizijos laikraščio „Tėvynė šaukia“ redakcijos instruktorius, sekretorius. 1941 m. balandžio-birželio mėn. ir 1945–1950 m. „Valstiečių laikraščio“ redaktorius.
1949 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie VKP(b) CK. 1950–1955 m. dirbo LKP CK ideologijos skyriuose vedėjo pavaduotoju, 1955–1956 m. LKP CK mokslo ir kultūros skyriaus vedėju. 1955–1957 m. LKP CK narys. 1960 m. baigė Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1961 m. filologijos mokslų kandidatas. 1961–1963 m. dirbo Partijos istorijos institute. 1961–1972 m. dėstė Vilniaus universitete, 1962–1965 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1964 m. docentas. 1970–1974 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyr. redaktoriaus pavaduotojas, 1974–1988 m. vyr. redaktorius.
Paskelbė straipsnių proletarinės lietuvių literatūros, socialistinio realizmo, ateizmo ir kt. klausimais.
Vladimiras Gavriušinas

Vladimiras Gavriušinas (g. 1951 m. vasario 21 d. Kudirkos Naumiestyje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1973 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. Čia 1979 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Netiesinės šviesos absorbcijos priemaišinių ir nuosavų efektų ir jų konkurencijos tyrimai A₂B₆ grupės puslaidininkiuose“ (vad. Juozas Vidmantis Vaitkus ir Remigijus Baltramiejūnas, 1990 m. – mokslų daktaro (dabar – habilituoto daktaro) disertaciją tema „Kristalų spektroskopija ir medžiagotyra netiesinės ir indukuotos šviesos sugerties metodais“.
Nuo 1972–1973 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Puslaidininkių fizikos katedros vyr. laborantas, 1973–1975 m. – jaunesnysis mokslinis bendradarbis, 1975–1991 m. vyr. mokslo darbuotojas. 1986–1996 m. buvo Netiesinės spektroskopijos laboratorijos vedėjas, nuo 1991 m. yra Vilniaus universiteto Medžiagotyros ir taikomųjų mokslų instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 2000 m. – profesorius.
Stažavosi Karlovo (Čekija, 1985 m.) ir Kolumbijos (JAV, 1994 m.) universitetuose.
Nuo 1995 m. yra Niujorko mokslų akademijos narys.
Žmona Nina, dukros Ana ir Jelena (Jelena Melničenko žuvo per Rugsėjo 11 d. teroristinius išpuolius Niujorke).

Mokslinė veikla

Pagrindinės mokslinių tyrimų sritys – puslaidininkių optika ir spektroskopija. Sukūrė naują metodą giliesiems defektams kristaluose tirti. Daugiau kaip 90 mokslinių publikacijų autorius ir bendraautoris
TSKP suvažiavimas

TSKP suvažiavimas (rus. Съезд КПСС) – pagal TSKP įstatus, aukščiausias Tarybų Sąjungos komunistų partijos valdymo organas.

Dalyviai

TSKP suvažiavimo delegatus rinkdavo respublikų partijų suvažiavimai, o RFTSR atveju – kraštų, sričių, bei autonominių respublikų partijų suvažiavimai. Išrinkimas į suvažiavimą daugiausiai buvo naudojamas kaip apdovanojimas. Maždaug pusė delegatų būdavo svarbesni partijos nariai (pavyzdžiui, XXVIII suvažiavime dalyvavo 1074 partijos funkcionieriai, 1240 valstybės pareigūnų, 147 mokslininkai, 332 aukšto rango kariškiai, 279 rašytojai ir menininkai), kita pusė – eiliniai nariai.
Suvažiavimo delegatų vis daugėjo. 1898 m. vykusiame I suvažiavime suvažiavime dalyvavo 9 delegatai, o XXVII suvažiavime – 5000.

Eiga, funkcijos, įtaka

Paprastai TSKP suvažiavimas trukdavo apie savaitę. Pagrindinis jo įvykis būdavo TSKP Generalinio sekretoriaus pranešimas apie partijos būklę, užsienio ir ekonominę politiką, pasiekimus. Be to, TSRS Ministrų tarybos pirmininkas perskaitydavo pranešimą apie būsimą penkmečio planą. Kitos kalbos (respublikų partijų sekretorių, obkomų sekretorių, įvairių valstybės pareigūnų) formalizuotai aptardavo tai, ką minėjo Generalinio sekretoriaus kalba. Keletas centrinio aparato atrinkti eiliniai partijos nariai sakydavo kalbas, šlovinančias partijos politiką. Be to, kalbas sakydavo ir kitų šalių komunistų ar darbininkų partijų (palankių TSRS) sekretoriai. Kartais suvažiavimas priimdavo ir naują TSKP programą.
Nuo 1921 m. vykusio X suvažiavimo debatai suvažiavimo metu nevykdavo.
Suvažiavimo balsavimai baigdavosi vienbalsiai. Suvažiavimas priimdavo kelias rezoliucijas, susijusias su Generalinio sekretoriaus ataskaita. Kartais suvažiavime būdavo formaliai priimami įstatų pakeitimai. Be to, suvažiavimas formaliai išrinkdavo TSKP Centro komitetą.
Daugėjant suvažiavimo delegatų, suvažiavimų įtaka vis mažėjo. Iki 1925 m. suvažiavimai vykdavo kasmet. Po to jų įtaka sumenko, ir jie vyko kas trejetą – ketvertą metų. 1939–1952 m. suvažiavimai ir visai nevyko. Po to, mirus Stalinui, į įstatus buvo įrašyta, kad suvažiavimai turintys vykti kas penketą metų.
Leonas (Nikaragva)

Architektūra

Mieste gausu kolonijinės architektūros: barokinė 1747–1814 m. Leono katedra, XVII–XVIII a. Sutiava, La Merced, San Francisco, La Recolección, San Nicolás de Tolentino del Laborío, Nuestra Señora de Guadalupe ir kt. bažnyčios, savivaldybės rūmai, Senojo Leono griuvėsiai. Leono architektūrinis paveldas 2000 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio sąrašą.
Yra poeto ir diplomato R. Dario, legendų ir tradicijų, meno muziejai.

Istorija

Miestą, pavadintą Santiago de los Caballeros de León 1524 m. įkūrė konkistadoras Franciskas Hernandesas de Kordoba, apie 30 km nuo dabartinės vietos. 1610 m. miestas buvo sugriautas po Momotombo ugnikalnio išsiveržimo. Vėliau Leonas atstatytas į vakarus nuo senojo miesto griuvėsių. 1821–1855 m. Nikaragvos sostinė. 1978–1979 m. miestas labai nukentėjo per sandinistų ir vyriausybės kariuomenės mūšius. 1812 m. įkurtas Leono universitetas.

Ekonomika

Per Leoną eina geležinkelis Managva–Činandega ir Panamerikos plentas. Medienos apdirbimo, odos ir avalynės, tekstilės, chemijos, maisto (alaus, cukraus, konservų) pramonė. Leono apylinkėse auginami vilnamedžiai, cukranendrės ir kavamedžiai. Išplėtoti dailieji amatai.
Gedimino kapo kalnas

Istorija

Piliakalnis datuojamas I tūkst. pradžia. Vadinamas Gedimino kapo kalnu pagal padavimus, apie kuriuos pirmasis užsimena istorikas Teodoras Narbutas, remdamasis 1629 m. dokumentu, visuotinai yra laikomas LDK valdovo Gedimino kapu. Tai, pasak archeologo Vykinto Vaitkevičiaus, šį piliakalnį suartina su daugeliu kitų legendinių kapų, iš kurių dalis turi ryškių senovės šventviečių požymių, kaip antai: Birutės Palangoje, Pajautos prie Žaslių, Kukovaičio prie Deltuvos, Džiugo prie Telšių, Kerniaus Rūdininkų girioje.
2002 m. ant Gedimino kapo kalno buvo įšventintas Lietuvos Romuvos krivis. Kiekvienais metais Romuva mini šią datą, vadindama šią dieną „Krivio diena“.

Piliakalnis

Piliakalnio aikštelė ovali, 27x19 m dydžio, dirvonuojanti. Maždaug aikštelės viduryje stovi iš akmenų sumūrytas aukuras. Aikštelė apardyta XVII-XVIII a. čia buvusių įtvirtinimų ir to paties laikotarpio kapų. Visuose papilio šlaituose, 3 m žemiau aikštelės, yra 3 m pločio terasa. Ji iš dalies apslinkusi, apaugusi medžiais ir krūmais. Kalvos šlaitai statūs, 10-25 m aukščio, vakarų pusėje įrengti laiptai. Kultūrinis sluoksnis sudarytas iš tamsios žemės, su archeologiniais radiniais. Esantys kapai: nedegintų mirusiųjų, laidotų lentiniuose karstuose ar be jų, su įkapėmis ir be jų. Dalis kapų suardyta vėlesnių žemės darbų metu, nedidelė dalis ištirta 1989 m. (archeologė Daiva Luchtanienė aptiko grublėtos ir žiestos keramikos, keturis XVII–XVIII a. kapus).
Kruopių atminimo ženklas partizanams

Paminklas

Ženklas tipinis, betoninis, trikampis stačiasienis, su Vyčio kryžiaus siluetu viršūnėje, įmontuotas į apskritą betoninį cokolį, pagrindiniu fasadu atsuktas į rytus. Priekinėje plokštumoje yra įgylintas 8 eilučių memorialinis tekstas: „ŠIOJE VIETOJE / BUVUSIOJE PELKĖJE / 1944-1953 METAIS / BUVO NIEKINAMI / IR UŽKASAMI / POKARIO / REZISTENCIJOS / DALYVIŲ PALAIKAI“.
Paminklinės teritorijos plotas – 4 m². Tipinio atminimo ženklo aukštis – 1,6 m.

Istorija

Vakariniame Kruopių miestelio pakraštyje buvusioje pelkėje enkavedistai ir stribai 1944–1953 m. pamesdavo ir užkasdavo Kruopių valsčiuje žuvusius Lietuvos laisvės armijos organizacijos narius, partizanus, jų ryšininkus ir rėmėjus. Pirmieji čia buvo užkasti 1944 m. gruodžio 17 d. per NKVD karinę baudžiamąją operaciją nušauti LLA partizanų būrio vadas Stasys Takutis, partizanai Bronius Kamašauskas ir Viktoras Ūris.
Žuvusiems atminti 2006 m. spalio 13 d. už Kruopių vidurinės mokyklos stadiono pievoje buvo pastatytas tipinis atminimo ženklas (autorius – dizaineris Romas Navickas, Vilnius).
Juozas Krikštolaitis

Biografija

1977 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, matematikos mokytojas, 2002 m. baigė Kauno technologijos universitetą, informatikas.
Kazlų Rūdos remonto mechaninės gamyklos direktoriaus pavaduotojas komercijai. Lietuvos Respublikos Seimo nario padėjėjas. 2007–2011 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, 2011 m. balandžio-gegužės mėn. Prienų rajono savivaldybės meras.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Prienų rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Onutė, duktė Neringa.
Tupolev Tu-114

Tu-114 (rus. Ту-114 «Россия», pagal NATO kodifikaciją Cleat) – tarybinis tarpkontinentinis turbosraigtinis keleivinis lėktuvas, suprojektuotas 1955 m. bombonešio Tu-95 bazėje. Buvo gaminamas 1961–1965 m. Kuibyševo aviacijos gamykloje Nr.18, pastatytas 31 toks lėktuvas.
Tu-114 buvo didžiausias, greičiausias, vienintelis pasaulyje turbosraigtinis lėktuvas su strėliniais sparnais.

Aerodinaminė schema ir komponavimas

Tu-114 – žemasparnis turbosraigtinis monoplanas su strėliniais sparnais, keturiais varikliais, turinčiais po du į priešingas puses besisukančius sraigtus.
Fiuzeliažas – dviejų laiptais sujungtų denių. Žemutiniame – bagažo skyrius, ekipažo poilsio kambarys ir virtuvė, viršutiniame – keleivių salonas. Iš virtuvės į saloną įrengtas keltuvas maistui.
Pirmieji Tu-114 turėjo unikalų tarybinėje aviacijoje komforto lygį- tris skirtingas klases: ekonominę, pirmą ir keturias trivietes kupe. Padidėjus keleivių srautui ir siekiant didesnio rentabilumo, vietoje kupe buvo įmontuoti paprasti keleivių krėslai.
Kadangi lėktuvas buvo žemasparnis, važiuoklės atramas teko sukonstruoti gerokai didesnes, nei paprastai. Lėktuvas tapo aukštesnis, kas sukėlė papildomų problemų eksploatuojant lainerį.

Lėktuvo kūrimas ir eksploatacija

Тu-114 pradėtas projektuoti Tupolev konstruktorių biure 1955 m. 1957 m. lapkričio 15 d. įvyko pirmasis naujojo lėktuvo skrydis. 1961 m. balandžio 24 d. Tu-114 išskrido į pirmąjį reisą Maskva-Chabarovskas.
Тu-114 buvo Aeroflot flagmanas, jį naudojo ir Japan Airlines, tolimais nuotoliais jais skraidė aukščiausi TSRS vadovai bei vyriausybinės delegacijos.
Masinė lėktuvų eksploatacija nutraukta 1976 m., praėjus dešimtmečiui nuo jų gamybos sustabdymo. Kelis lainerius iki 1991 m. naudojo TSRS karinių oro pajėgų vadovybė.
Tu-114 buvo vienas iš ekonomiškiausių savo laiko lėktuvų ilgo nuotolio trasose. Kuro išeiga tokių skrydžių metu buvo 34 gramai vienam keleivio kilometrui. Per 15 metų Tu-114 atliko apie 50000 skrydžių perveždami apie 600000 keleivių.
KK178

Maršrutas

Kelias prasideda Bradesiuose, trišalėje sankryžoje su  117  Zarasai–Bradesiai–Obeliai . Eina per Rokiškio, Zarasų ir Utenos rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Zaduoja, Gipėnai, Dusetos, Antalieptė. Baigiasi Daugailiuose, trišalėje sankryžoje su magistraliniu keliu  A6  Kaunas–Zarasai–Daugpilis . Kelias kerta dvi Sartų ežero įlankas, kelias protakas tarp ežerėlių ir šio ežero, Antalieptėje kerta Šventąją.
Žitomyro sritis

Geografija

Žytomyro sritis priklauso dviem gamtiniams regionams – šiaurinė dalis Polesei, pietinė – miškastepėmis.

Plotas

Srities plotas 29 832 km², tai sudaro 4,94 % Ukrainos teritorijos.

Vandens telkiniai

Žytomyro sritį vagoja 221 upė, kurių bendras ilgis apie 5 366 km. Visos upės priklauso Dniepro baseinui. Ilgiausio jų – Teterivas (247 km), Slučė (194 km), Irpinė (174 km), Irša (136 km).
Regione išsidėstę nemažai ežerų. Didžiausi jų – Čornė, Ozerianskė, Dužė, Didovė, Didovė, Prybyloveckė.

Reljefas

Pagal reljefą sritis dalijasi į dvi dalis. Keliaujant iš pietų į šiaurę palaipsniui kalvos virsta lygumomis, aukštis virš jūros lygio mažėja nuo 220 m iki 150 m ir mažiau. Šiaurinė ir rytinė dalis priklauso Polesės žemumai. Pietinė ir vakarinė – Podolės ir Padnieprės aukštumoms.

Klimatas

Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė žiemos temperatūra -5,5 °C, vasaros – 18,5 °C. Per metus iškrenta 735 mm kritulių.

Augalija ir gyvūnija

750 200 hektarų arba apie 25 % srities teritorijos užima miškai (2007 m.).

Istorija

Srities teritorija priklauso dviem kultūriniams-gamtiniams regionams: Polesei ir Voluinei.
Sritis įkurta 1937 m. rugsėjo 22 d. 1941–1944 m. teritorija buvo okupuota Trečiojo Reicho kariuomenės.
1986 m. balandžio 26 d. kaimynynėje Kijevo srityje įvyksta didėlė avarija Černobylio atominėje elektrinėje, po kurios smarkiai nukentėjo šiaurinė srities dalis.
1991 m. gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma 92 % pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš SSRS. Šiandien Žytomyro sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.

Ekonomika

Sovietmečiu viena varomųjų pramonės šakų buvo granito luitų išgavimas bei apdirbimas. Ukrainai pereinant prie rinkos ekonomikos smarkiai nukentėjo granito pramonė. Šiandien srities ekonomiką pagrinde sudaro mašinų gamybos, chemijos, miškų apdirbimo taip pat granito išgavimo ir apdirbimo, lengvoji bei maisto pramonė bei žemės ūkis.

Švietimas ir kultūra

Regione yra 1152 klubai, 953 bibliotekų, 2 teatrai, filarmonija, 32 muzikos, 6 dailės ir 3 meno mokyklos, 4 kultūros ir poilsio parkai, 4 valstybiniai 43 privatūs muziejai. Taip pat veikia 25 aukštosios mokyklos, 931 valstybinė ir 6 privačios mokyklos, 4 gimnazijos, 2 licėjai.
Žitomyre srityje gimė garsūs visuomenės veikėjai – poetė Lesia Ukrajinka, raketinės ir kosminės technikos konstruktorius Sergejus Koroliovas, pianistas Sviatoslavas Richteris.
Džinevros de Benči portretas

Apie paveikslą

Nėra jokių tikrų žinių apie paveikslo autorystę, tačiau daugumos meno tyrinėtojų nuomone, jo negalėjo sukurti niekas kitas kaip Leonardas da Vinčis. Paveikslas datuojamas apie 1474 m. ir turėtų būti vienas ankstyviausių Leonardo darbų, iš laikotarpio, kai jis dar mokėsi Andrea del Verrocchio dirbtuvėse. Spėjama, kad šis portretas yra minimas Giorgio Vasari Leonardo biografijoje „nuostabiu“ ir datuojamas apie 1500-06 m., tačiau tuo metu Džinevra būtų buvusi gerokai vyresnė. Portrete vaizduojama moteris yra nustatyta Džinevra de Benči, tuometinės Florencijos viena žymesnių aristokračių moterų. Jos vardo reikšmę pabrėžia paveiksle vaizduojamas kadagys (it. ginepro). Kadagys, taip pat, yra skaistumo dorybės simbolis ir, spėjama, kad būtent ši dorybė akcentuojama paveiksle. Džinevros gražumas išreiškia dorybę. Paveikslo kitoje pusėje esantis užrašas VIRTUTEM FORMA DECORAT (grožis lenkiasi dorybei) patvirtina spėjimą.
Spėjama, kad paveikslo apatinė dalis, kurioje buvo pavaizduotos rankos, vėlesniais metais buvo nupjauta. Yra išlikęs Leonardo eskizas, vaizduojantis rankas (dabar Karališkojoje kolekcijoje Vindzoro pilyje), kuris siejamas su šiuo paveikslu. Paveiksle Džinevros kairė akis žiūri tiesiai į žiūrovą, o dešinioji nukreipta į tolimą tašką. Paveikslą už tuomet rekordinę 5 mln. JAV dolerių sumą 1967 m. iš Lichtenšteino princo įsigijo Ailsa Mellon Bruce fondas ir padovanojo Vašingtono nacionalinei dailės galerijai. Paveikslas į Lichtenšteino princų nuosavybę Vienoje pateko apie 1712 m., arba dar anksčiau, ir buvo 1780 m. priskirtas Luko Kranacho rankai. II-ojo pasaulinio karo metu paveikslas buvo pergabentas į Vaducą Lichtenšteine.
Monsonas

Istorija

Miestas žinomas nuo Viduramžių.