google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Naraškevičius

Biografija

Baigęs Ukmergėje švento Vincento Pauliečio draugijos seserų vienuolių pradžios mokyklą, tęsė mokslus Antano Smetonos gimnazijoje, kurią baigė 1949 m. Besimokydamas paskutinėje gimnazijos klasėje suorganizavo du berniukų vokalinius ansamblius. Viename jų dainavo bendraklasiai, o kitame – ir žemesniųjų klasių gimnazistai. Po gimnazijos pradėjo dirbti Želvos vidurinės mokyklos muzikos mokytoju. Ten vadovavo trims chorams. Su vyresnių klasių choru 1950 m. dalyvavo Respublikinėje dainų šventėje Vilniuje. Tada buvo sukurta daina „Seni kovos draugai“, kurią tada pamėgo Lietuva, ją dainavo tremtiniai.
Iš Želvos V. Naraškevičius mokytis išvažiavo į Klaipėdos mokytojų institutą, kur studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Be to, lankė Klaipėdos aukštesniąją muzikos mokyklą, kur studijavo chorinį dirigavimą. Baigęs Klaipėdos mokytojų institutą, buvo paskirtas dirbti Plungės rajono Šateikių septynmetės mokyklos direktoriumi. Taip pat dirbo Tauragės 2 vidurinės mokyklos muzikos ir lietuvių kalbos mokytoju, Tauragės vaikų muzikos mokykloje, vadovavo vietos chorams. Vilniaus pedagoginiame institute pratęsė lietuvių kalbos ir literatūros studijas, dirbo folkloristu Liaudies meno rūmuose.

Kūryba

V. Naraškevičius savo kūryboje nemažai dėmesio skiria Vytauto Didžiojo temai, sukūrė patriotinių eilėraščių. Be to, nuolat kuria pjeses fortepijonui, išleido 4 sutartinių fortepijonui sąsiuvinius, 3 preliudus, dedikuotus M. K. Čiurlioniui, „Gimtinės dainas“ fortepijonui. V. Naraškevičius sukūrė muziką Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos himnui (žodžiai – Vlado Burago).

Bibliografija

Išleido eilėraščių rinkinį „Vienakryptis“ (2009 m.). Kiti svarbiausi kūriniai: sonetų rinkinys „Rūpestis“ (1977 m.), eiliuota esė „Kosmoso Kolumbas“ (1988 m.), „Trys preliudai M.K. Čiurlioniui“ (1996 m.), eilėraščių knygą „Žalgirio vėliavos“ (1999 m.), „Gimtinės dainos“ fortepijonui (4 dalys, 1997, 1999, 2001, 2007 m.), lyrinį epą „Žalioji rūtelė“ (2000 m.), poezijos rinkinį „Minčių planeta“ (2012 m.). Išleido 51 sukankliuotą sutartinę (su bendraut.).
Valdemaras Puodžiūnas

Biografija

Gimė 1962 m. vasario 20 d. Mokėsi Klaipėdos 21 vidurinėje mokykloje (dabar – Gedminų progimnazija).
1985 m. baigė valstybinės konservatorijos (Muzikos ir teatro akademija) lietuvių filologijos ir teatro pedagogikos studijas. Metus dėstė akademijoje, 1986–1987 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1989–1990 m. buvo LKP Klaipėdos miesto komiteto referentas kultūros klausimais.
1990–2010 m. dirbo dienraščio „Klaipėda“ redakcijoje. Buvo leidinio redaktoriaus pavaduotojas, vakarinio laikraščio „Vakarė Klaipėda“ (ėjo 1995–1997 m.) redaktorius, bendrovės direktorius. Nuo 2002 iki 2010 m. – laikraščio „Klaipėda“ vyriausiasis redaktorius.
2011–2012 m. ėjo Klaipėdos savivaldybės Kultūros skyriaus vedėjo pareigas.
Šiuo metu yra Socialinių mokslų kolegijos ir Klaipėdos universiteto lektorius. Dėsto būsimiems žurnalistams ir komunikacijos specialistams.
Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmečio įamžinimo paminklo Klaipėdoje organizacinio komiteto narys ir mecenatas. Paminklo Jurgiui Zauerveinui statymo komiteto narys. Tradicinių Metų klaipėdietės bei Metų jūrininko rinkimų sumanytojas ir iniciatorius. Buvo Klaipėdos įvaizdžio komisijos narys, dirbo Jūrinės kultūros koordinacinėje taryboje. Šiuo metu dalyvauja asociacijos „Mano miestas Klaipėda“ veikloje.
Taknos departamentas

Istorija

Teritorija žmonių apgyvendinta bent 10 tūkst. metų. Yra akmens amžiaus urvų su uolų tapyba. Vėliau kraštą valdė įvairios kultūros, paskutiniai vietiniai valdovai buvo aimarai ir juos vėliau užkariavę inkai. XVI a. Takna kolonizuota ispanų. 1872 m. įkurtas Taknos departamentas. XIX a. čia vyko intensyvūs Peru nepriklausomybės mūšiai, o vėliau – Ramiojo vandenyno karas. 1880–1929 m. kraštas buvo okupuotas Čilės.

Geografija

Didžiąją dalį departamento užima Kosta, dengiama dykumų ir išraižyta upių slėnių. Šiaurės rytuose paviršius kyla į Andų kalnus (svarbiausia grandinė – Baroso Kordiljera). Pagrindinės viršukalnės: Ačakoljas (5650 m), Kasiris (5650 m), Tutupakos ugnikalnis (5815 m), Huankunė (5567 m), Baroso kalnas (5741 m), Jukamanio ugnikalnis (5508 m).
Upės nevandeningos, sausrų metu išdžiūsta, tačiau aplink jas yra svarbios slėnių oazės. Pagrindinės upės yra Kaplina, Lokumba, Sama. Maurės ir Učusumos upės priklauso Titikakos ežero baseinui. Telkšo Vilakotos, Sučeso ežerai.
Klimatas daugiausia sausringas, pakrantėje – karštas, kalnuose – vėsus. Kostoje vasarą temperatūra pakyla iki 22–28 °C, žiemą atvėsta iki 12–16 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis neviršija 30 mm.

Ekonomika

Departamente vystoma kalnakasyba, yra svarbus Tokepalos vario telkinys (12 % šalies vario produkcijos). Svarbi ūkio šaka yra žvejyba. Taip pat verčiamasi žemės ūkiu (vynuogės, kukurūzai, kviečiai, bulvės, liucernos), gyvulininkyste (galvijai, avys, lamos, alpakos). Veikia dvi hidroelektrinės.
Turistiniai objektai: Tokepalos urvas, Mikulijos petroglifai.

Gyventojai

Didžioji dauguma Taknos departamento gyventojų yra ispanakalbiai metisai ir baltieji, ~20 % yra indėnai – daugiausia aimarai ir kečujai.
Samuelis Minvydas

Biografija

Bajoras. 1625 m. katechetas Kėdainiuose, po metų perkeltas į Šiluvą. 1628 m. ordinuotas kunigu, paskirtas į Lietuvos lauko etmono Kristupo Radvilos dvarą, 1632 m. – į Šventežerį, 1633 m. – į Seirijus. 1630 m., 1632 m., 1634 m., 1636 m. evangelikų reformatų sinodo raštininkas. 1636 m. Užnerio ir Naugarduko distriktų vizitatorius. 1637 m. Žemaitijos, 1638–1655 m. – Užnerio distrikto superintendentas, rezidavo Biržuose.
Dalyvavo derybose dėl Lenkijos ir Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčių liturgijos suvienodinimo. Su kitais Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės provincijų superintendentais dalyvavo visos Abiejų Tautų Respublikos evangelikų reformatų generalinėse konvokacijose: 1634 m. – Vlodava, 1639 m. ir 1644 m. – Orla (Palenkės vaivadija). 1641 m. sinodo potvarkiu turėjo Alantoje suinventorinti bibliotekos fondą. Laidojant Kristupą Radvilą pasakė vieną iš trijų pamokslų (išspausdinta 1641 m. Su Jonu Božimovskiu ir kitais parengė „Knygą nobažnystės krikščioniškos“ (1653 m.).
Franciszek Gągor

Biografija

1969–1973 m. mokėsi Tado Kosčiuškos aukštojoje karinininkų mokykloje Vroclave, studijavo Adomo Mickevičiaus universitete Poznanėje (1983 m. baigė), Nacionalinėje gynybos akademijoje (lenk. Akademia Obrony Narodowej) Varšuvoje (1998 m.), NATO gynybos koledže (angl. NATO Defense College) Romoje (2001 m.).
Lenkijos kariuomenės Generalinio štabo vadas. Kandidatas į aukščiausią postą NATO karinėse pajėgose (turėjo tapti vyriausiuoju vadu).
2010 m. žuvo Smolensko aviakatastrofoje .
Jonas Minelga

Jonas Minelga (1917 m. rugpjūčio 6 d. Preikapėje, Pernaravos valsčius, Kėdainių apskritis – 1990 m. balandžio 13 d. Čikagoje (IL), JAV) – Lietuvos vaikų poetas.

Biografija

Paauglystėje susidomėjo literatūrine veikla, savo kūrybą siuntė į tuo metu populiariąją Žvaigždutę ir kt. leidinius. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į Vakarų Vokietiją, vėliau persikėlė į JAV. 
Kiek patikimiau įsikūręs Amerikoje, ėmė bendradarbiauti išeivių spaudoje. Dienraštyje Draugas Jonio Aluonos slapyvardžiu spausdino satyrinius eilėraščius, o žurnale Eglutė – eiles jaunesniojo mokyklinio amžiaus vaikams. Dalyvavo Lietuvių fondo, Lietuvių rašytojų draugijos,  Tautos fondo, Lietuvių šaulių sąjungos ir Bendrojo Amerikos lietuvių fondo veikloje.
Pirmoji pezijos knygutė pasirodė kai eilėraščių autorius jau buvo sulaukęs garbingo amžiaus – tai 1964 m. Čikagoje išspausdinta „Labas rytas, vovere“. Jauniesiems emegrantų skaitytojams buvo skirtos ir kitos dvi poeto knygos. Eilės nesudėtingos, lenvai įsimenamos. Kompozitorius Petras Matekūnas keletui eilėraščių sukūrė muziką ir jie tapo dainomis.
Lietuvoje atkiromis knygomis J.Minelgos kūryba buvo išleista tik atkūrus Nepriklausomybę: „Šaukia tėviškės laukai“ (1992 m.), „Pabūk, varnėne, svečiuose“ (1995 m.) ir „Be pipirų man skaniau“ (2007 m.). Be aukščiau paminėtų autorinių leidinių eilėraščiai buvo paskelbti ir poezijos antologijose „Nupinsiu Lietuvai vainiką“ (2008 m.) bei gerokai anksčiau Čikagoje išspausdintuose „Žiburėliuose“ (1965 m.).
1993 m. Portugalijos Grand Prix

1993 m. Portugalijos Grand Prix buvo Formulės 1 lenktynės, rengtos Estorilo trasoje, 1993 metų rugsėjo 26 dieną. Tai buvo keturioliktasis etapas 1993 m. Formulės 1 sezone. Michael Schumacher iškovojo vienintelę pergalę sezone, tuo tarpu Alain Prost užteko antrosios vietos, kad užsitikrintų čempiono titulą, po to, kai Ayrton Senna variklis sugedo. Senna buvo nugalėtas kvalifikacijoje savo komandos draugo, būsimo čempiono Mika Häkkinen, bet suomis pasitraukė dėl avarijos. Damon Hill uždelsė apšilimo rate ir turėjo pradėti lenktynes paskutinis. Scuderia Italia komanda pasitraukė iš čempionato po šių lenktynių.
Pamario krašto potvyniai

Pamario krašto potvyniai dažniausiai vyksta pavasarį, kai didžiausia Lietuvos upė Nemunas išsilieja iš krantų. Potvynis apsemia per 50 km kelių. Pavasario potvynis yra tik šiam kraštui būdingas reiškinys. Šilutės rajone potvynis paprastai apsemia 14000 hektarų teritoriją. Daug rečiau potvynis būna žiemą ar rudenį. Pavasarinis potvynis dažniausiai užlieja tą nemažą Pamario krašto pievų dalį. Pavasario potvynio metu, per 2 mėnesius į Kuršių marias suplūsta 2/5 metinio Nemuno vandens nuotėkio. Nemunas, vidutiniškai nešdamas 700 m³ vandens, savo nuotėkį padidina 12 kartų. Dažniausiai potvynis užlieja Šlažų ir Žalgirio kaimo apylinkes, potvynis visiškai užlieja ir Žalgirio mišką. 1994 m. buvo įvyko didžiausias potvynis; tuomet buvo apsemta virš 47000 ha teritorijos.
Išsiliejęs vanduo ir ledai griauna pylimus, apsemia gyvenvietes, ardo kelius, krantines, derlingus žemės plotus užneša nešmenimis. Kasmet potvyniai atneša daug nuostolių. Užliejamų plotų gyventojai ir valdžia bando kovoti su vandens stichija. Aukštinami pylimai ir pilami nauji, tvirtinami upių krantai. Prieš prasidedant ledonešiui, Nemuno žemupyje, norint išvengti ledų sangrūdų, juos laužo ledlaužis. Kartais ant ledo bandoma barstyti durpes. Virš užlietų plotų skraido Šilutės aviacijos lėktuvai. Jų pagalba buvo išgelbėta nemažai žmonių, atsidūrusių potvynio vandens glėbyje. Kita problema yra, kad nėra gilinamas Nemunas.

Šilutės – Rusnės kelias

Dažniausiai potvynis užlieja Šilutės – Rusnės kelią. Gylis dažniausiai būna nevienodas dėl iškritusių kritulių. Kai ant kelio vanduo siekia 20 cm, kelias tuomet tampa nebepravažiuojamas. Tuomet automobiliai į Rusnę keliami specialiu tralu. 1994 m. vandens gylis ant kelio siekė 1,4 m. Susisiekimas su Rusne buvo neįmanomas.
Galvos smegenų sumušimas

Galvos smegenų sumušimas (lot. contusio cerebri) – smegenų sužalojimas, atsiradęs dėl sumušimo, peršovimo. Sumušimo židinys gali būti ir priešingoje smūgio pusėje, kai smegenys atsitrenkia į priešingos pusės kaukolės sienelę. Sužalotoje vietoje atsiranda kraujosrūvos ir nekrozė. Be ilgalaikio sąmonės netekimo, vėmimo, sutrikusių kvėpavimo ir širdies veiklos, prisideda raumenų paralyžiai, kalbos, jutimo sutrikimai ir kt.
Ramybės studija

„Ramybės studija“ – 1996 m. „Echidna aukštyn“ albumas, išleistas „Zona Records“. Stilius – „new age“. Iki šiol tai geriausiai platintas grupės leidinys, sulaukęs atsiliepimų Lietuvos spaudoje („Lietuvos ryte“, „Ausyje“, zine „Raganos ir lietus“).
Albume skamba ramūs, hipnotiniai, meditatyvūs garsai. Naudojami tiek elektroniniai, tiek akustiniai instrumentai.
Gyvenimas ir darbas

Gyvenimas ir darbas – Valstybinių ir savivaldybių įstaigų tarnautojų profesinės sąjungos organas, leistas 1924–1925 m. Kaune.

Istorija

Ėjo du kartus per mėnesį. Spausdino Raidės spaustuvė. Išėjo 17 numerių.
Informavo apie profesinės sąjungos veiklą, jos uždavinius, pasakojo apie kitų kraštų profesinių sąjungų patirtį, svarstė darbuotojų materialinio ir dvasinio gyvenimo klausimus.
Bendradarbiavo Stasys Bartkus, Lazaris Epšteinas, Ignas Kaukas, Ciprijonas Petrauskas ir kt.
Redaktorius Jonas Smelstorius.
Griciukas

Išvaizda

Paukštis ilgomis kojomis ir tiesiu ilgu snapu, maždaug karvelio dydžio. Galva, kaklas, pagurklis ir krūtinės priekinė dalis ryškiai rudos spalvos. Nugarinė pusė rusva, išmarginta tamsiomis dėmėmis. Sparnas su plačia balta juostele. Patelė mažiau ruda negu patinas. Veisimosi metu patino apdaras rusvai oranžinis ir yra ryškesnis nei patelės. Pagal išvaizdą labai panašus į laplandinį griciuką, bet šio snapas šiek tiek riestas ir paukščiui skrendant sparnų viršuje ryškios baltos juostos nėra (griciuko – yra). Be to, griciuko kojos yra ilgesnės, ir jam skrendant, daug labiau išsikiša už uodegos nei laplandinio.

Dauginimasis

Monogamas. Pradeda veistis balandį (dažniausiai). Paukščių tuoktuvių metu patinas greit plasnodamas sparnais kyla į viršų; pamažu lėtina greitį ir sparnų mostus, plačiai išskleidžia uodegą. Siūbuodamas į šonus nuolat garsiai šaukia.
Peri pavieniui arba nedidelėmis kolonijomis. Lizdą suka nesudėtingą, aukštesnėje vietoje, ant kupsto, tarp aukštų žolių. Dugną iškloja aplink augančių žolių stiebeliais. Lizdą pasiaukojamai gina. Kartais kartu su pempėmis persekioja varnas, klykaudami puola žmogų. Taip jie apsaugo ne tik savo, bet ir kaimynų lizdus, su griciukais dažnai peri antys.
Deda 4 pilkai žalsvus su tamsesnėmis dėmelėmis kiaušinius. Patinas ir patelė peri 22-24 dienas. Jaunikliai išsirita gegužę. Išsiritę tuoj palieka lizdą arba laikosi netoli lizdavietės. Jie greitai pradeda maitintis savarankiškai. Gana vikriai bėgioja po pelkių augalijos sąžalynus.
Oskų kalba

Pavyzdys

Oskų kalbos įrašas iš Cippus Abellanus lentelės:
1. Ekkum [svaí píd herieset

2. trííbarak[avúm tereí púd

3. liímítú[m] pernúm [púís

4. Herekleís fíísnú mefi[ú

5. íst, ehtrad feíhúss pú[s

6. Herekleís fíísnam amfr-

7. et, pert víam pússtíst

8. paí íp íst, pústin slagím

9. senateís suveís tangi-

10. núd tríbarakavúm lí-

11.kítud.
Guntino II senosios kapinės

Kapinės

Neveikiančios, įrengtos kaimo žemių pietinėje dalyje, laukuose tarp pagrindinio kaimo kelio ir Guntino upelio. Ovalo plano, 45 m ilgio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 41 m pločio.
Teritorijos plotas – 0,16 ha.
0,7 km į pietvakarius yra Guntino (Kuinelių) senosios kapinės.

Istorija

Veikė XVII–XIX a., laidoti Kuinelių (Guntino) kaimo gyventojai. Vadinamos Marų kapeliais. Kapinėse stovėjo keli aukšti kryžiai.
1976 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Sidadi di Deušas

Sidadi di Deušas (portug. Cidade de Deus, „Dievų miestas“) – Rio de Žaneiro kvartalo Žakarepagvos pokvartalis (sub – bairro). Plotas 1,2058 km² (2003 m.), gyventojų skaičius 38 tūkst. (2000 m.). Susikūrė apie 1960 m. Vyrauja lūšnynų kvartalai – favelos, Guanabaros savivaldybės nuorodymu sistematiškai naikintos.
Sidadi di Deušas garsėja aukštu nusikalstumumu ir giliomis socialinėmis problemomis.
Sidadi di Deušas vaizduojamas 2002 m. brazilų filme „Dievų miestas“.
Rožinė pantera (1963 filmas)

Siužetas

Fantomas, garsus brangakmenių vagis, nusikaltimo vietoje Paryžiuje palieka baltą pirštinę. Inspektorius Kliuzo yra Fantomo nusikaltimų ekspertas ir jaučia, jog jis dar kartą smogs ir išvyks iš Prancūzijos į Šveicariją, kur bus garsusis ir didžiausias pasaulyje deimantas - Rožinė pantera. Tačiau Kliuzo nežino, kas yra tikrasis fantomas ir gaudynės prasideda...

Pripažinimas

Filmas buvo populiarus ir Šiaurės Amerikoje iš nuomos uždirbo 6 mln. JAV dol. Filmas surinko 90% Rotten Tomatoes svetainėjė. Amerikos kino institutas filmui skyrė 20-ąją vietą AFI 100 metų filmų šimtuke.
Magda Frank

Biografija

Magda Frank Fischer gimė Kluže-Napoke, Transilvanijoje, kuri tuo metu priklausė Vengrijai, bet 1918 buvo prijungta prie Rumunijos. Dėl nacių persekiojimo persikėlė į Šveicariją. Po metų išvyko į Paryžių studijuoti Džuliano akademijoje. 1950 m. Buenos Airėse aplankė savo brolį, vienintelį likusį savo šeimos narį. Čia ji buvo paskirta Pizaro galerijos vizualinio meno profesore. Mirė 2010 m. Buenos Airėse, Argentinoje.
Vilniaus lokomotyvų remonto depas

UAB Vilniaus lokomotyvų remonto depas – dukterinė AB „Lietuvos geležinkeliai“ įmonė, pirmoji Baltijos regione, teikianti sudėtingas lokomotyvų, kelio mašinų gamybos ir riedmenų remonto ir modernizavimo paslaugas, vienintelė tokio profilio įmonė Lietuvoje.

Istorija

1884 metais buvo įkurtas Vilniaus garvežių grąžos depas.
2003 metų spalio 1 dieną įsteigta UAB „Vilniaus lokomotyvų remonto depas“.
2013 metų bendrovės apyvarta viršijo 200 mln. litų.
Votadiniai

Votadiniai (angl. Votadini; Wotādīnī, Votādīnī) – geležies amžiaus keltų tauta Didžiojoje Britanijoje. Jų gyvenamos žemės trumpą laiką buvo Romos Britanijos provincijos dalis. Jų teritorija buvo pietryčių Škotija ir šiaurės rytų Anglija, į pietus nuo Forto upės įlankos (Forth of Firth), nuo Stirlingo apylinkių iki Taino (Tyne) upės Anglijoje. Didžiausio klestėjimo laikais jie gyveno ir rytų Škotijos Folkerko (Falkirk), Lotiano (Lothian) ir Škotų sienos (Borders) regionuose bei šiaurės rytų Anglijos Nortumberlande.
Manoma, kad jų sostinė galbūt buvo Traprain Law piliakalnis iki šis buvo apleistas V a. pradžioje, o po to sostinė persikėlė Din Eidyną (Din Eidyn; dabartinis Edinburgas).
Tauta klasikiniuose šaltiniuose žinoma kaip votadiniai (Votadini). Jų palikuonys sudarė ankstyvųjų viduramžių karalystę, kuri senąja valų kalba vadinosi Guotodin, o vėlyvąja – Gododinas (Gododdin).

Priešistorė

Votadinių žemės buvo apgyvendintos dar 3000 m.p.m.e. Apie 1500 m.p.m.e. prie Traprain Law piliakalnio jau laidojo, aptiktos 1000 m.p.m.e. gyvenimo ir pylimų žymės. Kasinėjant Edinburgo pilyje aptikti vėlyvojo bronzos amžiaus (~850 m.p.m.e) radiniai.
Britų keltiška kultūra ir kalba į regioną pateko po VIII a.p.m.e., spėjama, kad greičiau per kultūrinius kontaktus, negu masines invazijas. Susidarė karalysčių tinklas. Gausūs piliakalniai ir gyvenvietės patvirtina romėnų užrašus apie besikivirčijančias gentis ir mažytes karalystes.

Romėnų tarpsnis

I a. romėnai votadinius apibūdino kaip keltų britų gentį. 138–162 m. juos tiesiogiai valdė romėnų kariškiai, nes votadiniai gyveno regione tarp Adriano sienos ir Antonino sienos. Romėnams atsitraukus už Adriano sienos votadiniai sudarė romėnams draugišką nepriklausomą buferinę valstybę. Bendradarbiavimas baigės apie 400 m., kai romėnai pasitraukė iš pietinės D. Britanijos. Romėnų gamybos daiktai, aptikti Traprain Law apylinkėse, rodo, kad bendravimas buvo naudingas votadiniams.

Poromėninis tarpsnis

V a. pradžioje atsitraukus romėnams votadinių žemės sudarė darinį, vadinamą Hen Ogledd ('Senoji Šiaurė').
Apie 470 m. susidarė Gododino karalystė, apėmusi didžiąją dalį votadinių žemių. Pietinė dalis tarp Tvydo (Tweed) ir Taino (Tyne) upių sudarė atskirą karalystę Brynaichą. Legendinis Gvynedo karalystės šiauriniame Velse įkūrėjas Kuneda (Cunedda), manoma, buvo vienas Gododino vadų, pasitraukęs į pietvakarius.
Abi karalystes vėliau užkariavo Bernicijos anglai.
Miesto teisėjas

Miesto teisėjas (lenk. sędzia grodzki, lot. iudex castri) – vienas iš vidutiniųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos žemietijų valdžios pareigūnų. Žemietijos pareigūnų hierarchijoje miesto teisėjas buvo dvyliktas.

Įgaliojimai

Miesto teisėjas buvo tiesiogiai pavaldus kaštelionui ir paprastai pavaduodavo jį miesto teisme. Po Liublino unijos įvedus miesto seniūno pareigybę teisme pavaduodavo ir jį.
Gegutkamanės

Išvaizda

Kiekvienos rūšies gegutkamanės savo išvaizda labai panašios į tos rūšies kamanes, kurių šeimas išnaudoja. Dėl savo panašumo jos nesukelia įtarimo kamanėms darbininkėms. Pagrindinis gegutkamanes nuo kitų kamanių skiriantis morfologinis požymis, tai galinės kojos, kurios pas gegutkamanes nepritaikytos rinkti žiedadulkėms. Jų trečiosios poros kojų blauzdų išorinė plokštuma išgaubta, vientisai apaugusi plaukeliais, o tikrųjų kamanių – lėkšta, plika, kraštuose apaugusi ilgais plaukeliais.

Biologija

Vystymo ciklas panašus, kaip ir tikrųjų kamanių, tik gegutkamanių patelės pavasarį pradeda skraidyti mėnesiu vėliau. Papildomai besimaitindamos nektaru, jos ieško kamanių lizdų. Dėl savo panašumo į tikrųjų kamanių rūšis, kurias parazituoja, gegutkamanių patelės neatpažintos tikrųjų kamanių šeimos narių, netrukdomai patenka į jų lizdus ir ten pradeda dėti kiaušinėlius. Padėjusios kiaušinėlius greitai nugaišta. Iš jų kiaušinėlių išsiritusias lervutes maitina ir prižiūri tikrųjų kamanių šeimos nariai. Naujos kartos gegutkamanių patelės ir patinėliai pradeda skraidyti vasaros pabaigoje. Patinėliai, apvaisinę pateles, žūva, o patelės, susiradusios tinkamą prieglobstį, užmiega žiemos miegu.

Taksonomija

Seniau gegutkamanės buvo laikomos atskira gentis (Psithyrus s.str.), kuri kartu su tikrųjų kamanių (Bombus s.str.) gentim sudarė kamanių tribą (Bombini). Tačiau vėliau, įrodžius jų morfologinių požymių panašumą, šias gentis buvo pasiūlyta jungti į vieną gentį (Bombus s.lat.), o gegutkamanės laikomos kamanių (Bombus s.lat.) pogente. Šį pakeitimą pasiūlė P. Viljamsas 1991 m.

Šaltiniai

Vytautas Tamutis, Justinas Straigis, Algirdas Amšiejus. Kamanės, Kaunas: „Lututė“, 2010. psl. 13. ISBN 978-9955-37-102-1
Pasyvus namas

Pasyvusis namas (vok. Passivhaus) – pastatas (paprastai – gyvenamasis namas), kurio šildymo ar vėsinimo energetinės sąnaudos yra minimalios (maždaug apie 10 % įprastinių šiuolaikinių pastatų sąnaudų). Pasyviųjų namų konstrukcija siejama su griežtu, gerai apgalvotu, vokiškuoju Passivhaus standartu pastatų energijos vartojimo efektyvumui pagerinti.
Pasyviajam pastatui šildyti arba vėsinti reikia ypatingai mažai energijos. Panašus standartas MINERGIE-P naudojamas Šveicarijoje . Šis standartas nėra skirtas vient tik su gyvenamiesiems namams; keletas biurų pastatų, mokyklų, vaikų darželių ir prekybos centrų taip pat buvo buvo įtraukti į standartą.
Pasyviojo pastato savybės gaunamos ne kaip įprastinio projekto patobulinimas ar papildymas, bet projektuojant tokį pastatą nuo pradžios. Pasyviojo namo idėja dažniausiai naudojama projektuojant naujus pastatus, bet ja remiamasi ir pastatus renovuojant (atnaujinant).
Pagal paskaičiavimus pasyviųjų namų visame pasaulyje yra nuo 15000 iki 20000. Didžioji dauguma pastatų yra pastatyti vokiškai kalbančiose šalyse arba Skandinavijoje.
2009 m. Lietuvoje įgyvendintas pirmasis pasyvaus namo projektas.