Liudas Gira

Biografija

Augo Butrimonyse, Stakliškėse. Baigė Stakliškių pradinę mokyklą, 1897–1900 m. mokėsi Vilniaus realinėje gimnazijoje, jos nebaigęs 1901 m. Kazanėje eksternu baigė 4 gimnazijos klases ir įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, kurią 1905 m. pavasarį baigė, bet kunigu įšventintas nebuvo.
Gyveno Vilniuje ir Kaune. Daugiausia dirbo spaudoje, lietuviškuose laikraščiuose, 1905–1906 m. „Vilniaus žinių“, 1906 m. „Šviesos“, 1907 m. „Lietuvos ūkininko“, nuo 1908 m. „Vilties“ redakcijose. Vienas slapyvardžių – Stakliškių Liudas. 1906–1907 m. faktinis laikraščio „Lietuvis“ redaktorius. 1905 m. dalyvavo Lietuvių mokytojų sąjungos veikloje, buvo išrinktas Didžiojo Vilniaus seimo prezidiumo sekretoriumi, 1907 m. aktyviai dalyvavo kuriant Lietuvių mokslo draugiją. 1909–1910 m. baigė vaidybos kursus Vilniaus muzikos mokykloje.
Su H. Dirse 1914 m. įsteigė knygų leidimo bendrovę „Žinynas“. Iš lietuvių spaudos surinko publicistų pasisakymus apie lietuvių ir lenkų santykius ir 1907 m. paskelbė rinkinį „Ze stosunkow litewsko–polskich“. Redagavo 1911–1912 m. literatūros almanachą „Švyturys“, 1913–1914 m. – pirmąjį lietuvių literatūrinį žurnalą „Vaivorykštė“.
1918–1920 m. ėjo įvairias administracines pareigas Lietuvos valdžios aparate.

Lietuvos žvalgybos organizavimas ir vadovavimas

1918 m. spalio 8 d. Lietuvos Valstybės Taryba organizavo Apsaugos komisiją, kurios nariu tapo Liudas Gira. Apsaugos komisija pavedė jam rūpintis žvalgybos organizavimu. Naudodamasis gausiomis pažintimis be jokių lėšų L. Gira sukūrė informatorių tinklą, kurį iš pradžių sudarė tik moterys – medicinos seserys ir tarnaitės.
1918 m. gruodžio 24 d. L. Gira buvo paskirtas pirmuoju Vilniaus miesto komendantu. Jam netikėtai susirgus jo pareigas ėjęs Kazimieras Škirpa, 1919 m. sausio 1 d. jis pirmą kartą suorganizavo keletą savanorių ir iškėlė Lietuvos vėliavą Gedimino pilies bokšte.
1919 m. sausio pradžioje puolant Raudonajai armijai iš Vilniaus paskui Vyriausybę pasitraukė visi žvalgybos darbuotojai. L. Gira dėl ligos liko Vilniuje ir netrukus buvo suimtas. Pusę metų praleido Vilniaus, Dvinsko ir Smolensko kalėjimuose kaip sovietų valdžios įkaitas. Liepos mėnesio pabaigoje, įvykdant mainus, buvo paleistas į laisvę ir atvyko į Kauną.
1919 m. rugpjūčio 23–lapkričio 9 d., susirgus antrajam Lietuvos specialiosios tarnybos vadovui M. Lipčiui, Krašto apsaugos ministerijos Generalinio štabo nurodymu L. Gira laikinai vadovavo Žvalgybos skyriui, nuo lapkričio 11 d. ėjo Žvalgybos skyriaus viršininko (M. Lipčiaus) pavaduotojo pareigas.
L. Giros darbo specialiojoje tarnyboje laikotarpiu buvo išblaškytos slaptosios lenkų organizacijos Lenkų karinė organizacija ir „O. S. N.“, kurios nebesugebėjo atsigauti iki generolo Želigovskio žygio į Vilnių (1920 m.). Pradėta kurti žvalgybos padalinio struktūra, susekti ir suimti šnipinėjantys kitoms valstybėms asmenys, išaiškinti tarnybiniai nusikaltimai (kyšių ėmimas, naudojimasis tarnybine padėtimi ir kiti).
L. Gira 1920 m. sausio 15 d. buvo atleistas iš Žvalgybos skyriaus ir kartu iš Lietuvos kariuomenės (paliko tarnybą kaip atsargos karo valdininkas) ir paskirtas Marijampolės apskrities viršininku.

Po tarnybos žvalgyboje

Nuo 1920 m. rudens Liudas Gira grįžo į kultūrinį gyvenimą, tačiau ir toliau aktyviai dalyvavo visuomeniniame gyvenime.
1922–1925 m. Valstybės dramos teatro, 1925–1926 m. – Valstybės teatro direktorius, 1926–1936 m. – Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijos sekretorius.
1927 m. kovo 19 d. – 1929 m. sausio 10 d. vadovavo Kauno radiofoną prižiūrėjusiai Radijo tarybai. Apie 1936 m. stojo į opoziciją valdančiajam režimui. 1937–1938 m. redagavo laikraštį „Literatūros naujienos“. 1938–1939 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas.
Bendradarbiavo beveik visuose svarbiausiuose žurnaluose: Skaitymai (jį 22–24 t. ir 1923 m. pats ir redagavo), „Pradai ir žygiai“, „Gaisai“, „Židinys“, „Vairas“, „Trimitas“, „Dienovidis“.
L. Gira buvo okupacinės sovietų valdžios atstovas. Jis aktyviai bendradarbiavo su Lietuvą okupavusia Sovietų Sąjunga. 1940 m. paskirtas TSRS okupuotos Lietuvos Liaudies seimo atstovu, kaip Įgaliotosios delegacijos narys, vyko į Maskvą prašyti, kad Lietuva būtų „priimta“ į Sovietų Sąjungos sudėtį, dalyvavo atitinkamoje TSRS parlamento sesijoje. 1940–1941 m. LTSR švietimo komisaro pavaduotojas. 1941 m. per TSRS-Vokietijos karą pabėgo į Rusiją. Gyveno Maskvoje ir Penzoje, 1942 m. buvo mobilizuotas į Raudonosios armijos 16-ąją lietuvišką šaulių diviziją, o nuo 1942–1944 m. buvo jos kapitonas. 1945 m. sunkiai sirgdamas grįžo į Vilnių. 1946 m. LTSR Mokslų Akademijos akademikas.

Paminklas

1977 m. Liudui Girai buvo pastatytas paminklas. Jis stovėjo Vilniaus senamiestyje (A. Volano gatvėje) priešais Lietuvos švietimo ir mokslo ministeriją. Nugriautas 2013 metų rugsėjo mėn. Švietimo ministerijos prašymu. Prie paminklo anksčiau piketavo politiniai kaliniai, tremtiniai ir kitų dešiniųjų organizacijų atstovai, reikalavę jį nugriauti. Po kurio laiko dėl paminklo demontavimo į Vilniaus miesto savivaldybę ir Kultūros ministeriją kreipėsi tuometis švietimo ir mokslo ministras Gintaras Steponavičius. Diskusijos dėl L.Giros paminklo iškėlimo Vilniaus miesto savivaldybėje truko dvejus metus. Anksčiau paminklas buvo įrašytas į Kultūros vertybių registrą, tačiau vėliau jis buvo išbrauktas iš saugomų objektų sąrašo kaip neatitinkantis amžiaus cenzo ir neturintis meninės vertės.

Kūryba

Kūrinius pradėjo spausdinti nuo 1902 m. (apsakymai „Šūvis“ – „Lietuva“, Nr. 37; „Panaktinis“ – „Naujienos“, Nr. 6.) Kaip poetas debiutavo 1903 m. Pirmasis eilėraščių rinkinys „Dul-dul dūdelė“ pasirodė 1909 m. Liudas Gira išleido 13 poezijos rinkinių, išspausdino poemų, dramos kūrinių, apybraižų. Yra parašęs eilėraščių rusų, baltarusių ir lenkų kalbomis.
Literatūros mokslo darbais reiškėsi nuo 1905 m. Parengė pirmąsias lietuvių poezijos antologijas („Lietuva pavasarį, vasarą, rudenį ir žiemą“, „Cit, paklausykit“), A. Strazdo, Lazdynų Pelėdos, P. Vaičaičio, K. Sakalausko-Vanagėlio raštus. Išspausdino straipsnių apie baltarusių, ukrainiečių, rusų, čekų literatūrą, bei publicistikos straipsnių. Kompozitoriai Abelis Klenickis, Stasys Šimkus, Juozas Tallat-Kelpša, Antanas Vanagaitis ir daugelis kitų yra parašę muziką Liudo Giros tekstams.
Pasirašinėjo slapyvardžiais: Akstinų Vincas, Aldonė V., B. Dzūkas, Eglė, Ensexistens, Gerulis, Kuzavas, Kažin kas, Rimbas, Saugus, Szlachcic-Katolik, Teatralas ir kitais.

Politika

Apie 1939 metus L. Gira, tuometinis Lietuvos rašytojų sąjungos pirmininkas, TSRS pasiuntiniui patarė neperduoti Lietuvai Vilniaus krašto, nes „kuo arčiau Lietuvos ir TSRS siena, tuo geriau lietuvių tautai“ .