google/wiki40b huggingface dataset:
Jurgis Bielinis

Biografija

Brolis Andrius Bielinis, sūnus Kipras Bielinis.
Mokėsi privačiai Šiauliuose ir Mintaujoje, 1872 m. baigė vokišką pradžios mokyklą Rygoje. Mokėjo vokiečių, latvių, lenkų ir rusų kalbas. Nuo 1873 m. pradėjo knygnešio veiklą, talkino Motiejui Valančiui, jo ir lietuviškos spaudos leidėjo Prūsijoje J. Zabermano ryšininkas. Nuo 1890 m. persekiojamas jau nebegalėjo gyventi namuose, tėviškėje ir tapo profesionaliu knygnešiu.
1885 m. įkūrė ir vadovavo Panevėžio krašto Garšvių knygnešių draugijai. Vidurio ir Vakarų Lietuvoje sukūrė draudžiamos spaudos platinimo tinklą, apėmusį ir Latgalą. Per 31-erius aktyvios veiklos metus vienas arba su talkininkais pergabeno per sieną ir Lietuvoje išplatino beveik pusę visų spaudinių, tuomet išspausdintų Mažojoje Lietuvoje. Caro žandarams ir pasienio sargybiniams buvo įkliuvęs 5 kartus, bet buvo sumanus ir drąsus, todėl pavykdavo ištrūkti. Už jo sugavimą valdžia buvo paskyrusi didelę premiją. Savojo gyvenimo šūkiu laikė paties sukurtą posakį: „Nemirsiu, kol maskoliai iš Lietuvos neišeis“. Mirė eidamas pėsčiomis į Vilnių, į Lietuvių konferenciją, kuri Nepriklausomybės reikalavimą paskelbė bendru visos tautos reikalu. 
Bendradarbiavo laikraščiuose „Aušra“, „Varpas“, „Ūkininkas“, „Tėvynės sargas“, vėliau – „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“. Pats 1897 m. nelegaliai Lietuvoje išleido neperiodinį laikraštėlį „Baltasis erelis“ (300 egz.). Jam spausdinti iš Martyno Jankaus nusipirko ir parsigabeno rankinę spausdinimo mašiną. 1897, 1911 ir 1912 m. išleisti 3 valstiečiams skirto neperiodinio leidinio numeriai. Juose buvo kritikuojamas carizmas. 
Parašė brošiūrų Lietuvos istorijos, lietuvių valstiečių likimo temomis. Vienas pirmųjų ėmė kelti Lietuvos nepriklausomybės idėją, lietuvių vienybės šūkį, peikė dvarininkus dėl užgrobtų valstiečių žemių. Skleidė naivaus monarchizmo idėjas – tikėjo, kad Vakarų valstybių diplomatinė parama padės įkurti nepriklausomą valstietiško karaliaus valdomą Lietuvos valstybę.

Atminimas

Jurgis Bielinis įėjo į lietuvių tautinio judėjimo istoriją kaip ryškiausias lietuvio knygnešio prototipas. J. Bielinio gimimo diena (kovo 16 d.) minima kaip Knygnešių diena.
Atsiminimų apie J. Bielinį paskelbė jį pažinoję Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Liudvika Didžiulienė-Žmona, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Mikalojus Katkus ir kt. Juozas Švaistas jį pavaizdavo romane „Knygnešių pėdsakais“ (1955 m.).
Tėviškėje išlikusi sodyba, šalia – koplytstulpis (aut. Leonas Juozonis), netoliese – Bielinio ąžuolas, už kurio slėpėsi atsišaudydamas nuo žandarų ir šalia ąžuolo akmuo su dedikacija; kryžius, po kuriuo mirė (prie Mitkų sodybos), dabar saugomas Bistrampolio knygnešių koplyčioje. Anksčiau kryžius laikytas Pasvalio „Dūdoriaus“ klube (buvusioje Pasvalio cerkvėje). Suoste – kapas ir antkapinis paminklas bažnyčios šventoriuje. 1931 m. pastatytas paminklas iš lauko akmenų. Paminklą statė šauliai, pavasarininkai, skautai, tautininkai, dirbo kalvis J. Korsakas.
2009 m. iš 100 Lietuvos asmenybių, per tūkstantmetį labiausiai nusipelniusių Lietuvai, įamžintų Tado Gutausko granitinėje skulptūroje „Vienybės medis”, paminėtas ir Jurgis Bielinis.
Puerto Bakeriso Morenas

Istorija

Miestelis pavadintas Ekvadoro prezidento Alfredo Baquerizo Moreno garbei.
Trasa Detroit

Istorija

Trasa sudaryta iš miesto gatvių. Joje F1 lenktynės vyko nuo 1982 iki 1988. Daugiausia čia pergalių (iš 7 keturias) pelnė brazilai, iš kurių tris Ayrton Senna. Po 1988 F1 Grand Prix persikėlė į Phoenix trasą, tačiau šioje trasoje iki 2001 laiko vyko CART lenktynės.

Adresas

1249 Washington Boulevard

Book Tower, Suite 2700

Detroit

MI 48226-1822

USA
Andrius Puzina

Biografija

Upytė žemės maršalkos Jeronimo Puzinos ir Esteros Skrobič sūnus.
Buvo Upytės vaiskiu, pakamariu, seniūnu, Minsko kaštelionu nuo 1697 metų. Pasiuntinys į 1678 metų seimą.

Šeima

Vedė Efrosiniją Chžantovską, turėjo sūnus Kristupą Dominyką, Steponą, Juozapą, Jeronimą, Mykolą, Antaną Mykolą ir tris nežinomų vardų dukteris: viena tapo vienuole, kita ištekėjo už Bialozorų giminės atstovo, trečia – už Andriaus Kazimiero Gelgaudo.
Petras Vincentas Stukas

Biografija

Augo pamaldžioje šeimoje, su trimis broliais ir seserimis. Nuo 1941 m. mokėsi Diemedžių pradinėje mokykloje. 1954 m. baigė Vabalninko vidurinę mokyklą.
1959 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. Kunigu įšventintas 1964 m. kovo 25 d. Nuo 1964 m. vikaravo Kretingoje, nuo 1966 m. – Šilalėje. 1968 m. paskirtas Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčios (tuomet veikusios Pagėgių kapinių koplyčioje) klebonu. 1970–1972 m. klebonavo Viešvilės parapijoje, aptarnavo Vilkyškių ir Smalininkų katalikų parapijas. Nuo 1973 m. vadovavo Salantų parapijai. Nuo 1976 iki 2012 m. – Švėkšnos parapijos klebonas. Telšių vyskupijos Šilutės dekanato vicedekanas.
Nuo 2008 m. – Popiežiaus garbės prelatas, nuo 2012 m. – Švėkšnos parapijos garbės klebonas.
Remontavo ir išpuošė Švėkšnos bažnyčią, 1990 m. vadovavo Laisvės paminklo atstatymui.

Literatūra

Kazys Misius. Iš Salantų bažnyčios ir parapijos istorijos. - Salantų bažnyčia. Žemaičių praeitis. - Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2011. - T. 15. - P. 94.
Juozas Zauka

Juozas Zauka (1862 m. vasario 23 d. Obeliuose, Rokiškio r. – 1943 m. gruodžio 3 d. Obeliuose), vargonininkas, chorvedys, knygnešys.

Biografija

Pramokęs skaityti, rašyti ir kiek vargonuoti, prelato A. Daugėlos padedamas išvyko į Peterburgą Rusijoje, kur 1880–1908 m. mokėsi vargonuoti, pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorui katalikų bažnyčioje. Platino draudžiamą spaudą, kurią gaudavo iš Tilžės per Švediją ir Suomiją. Dalyvavo Peterburgo Lietuvių savišalpos draugijų veikloje, organizavo lietuviškus vakarus, režisavo ir vaidino. 1889 m. subūrė lietuvių chorą ir su juo nuo 1892 m. pradėjo platesnę kultūrinę veiklą. J. Zauka chorą mokė ne tik giesmių, bet ir dainų, dalyvavo latvių ir lietuvių dainų šventėse bei vakaruose – koncertuose. Peterburge įkūrė Lietuvių savitarpinės pagalbos draugiją, buvo jos valdybos narys ir choro vadovas. Kaip dainininkas, deklamatorius ir vaidintojas dalyvavo lietuvių vakaruose – koncertuose.
Dėl ligos 1906 m. J. Zauka nuvyko į Gatčiną, o 1908–1910 m. gyveno ir dirbo Subatėje, Latvijoje. Čia vadovavo lietuvių chorui ir rengė vakarus – koncertus. Grįžęs į Lietuvą, nuo 1910 m. keletą metų buvo Obelių kooperatyvo vedėjas, dalyvavo kultūrinėje veikloje. Pirmojo pasaulinio karo metais vėl apsigyveno Peterburge, veikė Mažaturčių lietuvių savitarpinės pagalbos draugijoje, vadovavo chorui ir organizavo koncertus. 1918–1932 m. gyveno ir dirbo įvairų kultūrinį darbą Subatėje. Įkūrė lietuvių jaunimo „Šviesos“ draugiją ir pradžios mokyklą, 1919–1920 m. buvo jos mokytojas. 1932 m. grįžo į Lietuvą ir apsigyveno gimtinėje – Obeliuose. Įvairiais kultūrinio gyvenimo klausimais rašė „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgoje“, „Tėvynės sarge“, „Lietuvių laikraštyje“, „Vilniaus žiniose“ ir kituose periodiniuose leidiniuose. 1925 m. „Rygos balse“ paskelbė atsiminimų apie kalbininką K. Būgą, o 1931 m. „Lietuvių balse" – apie lietuvių gyvenimą Peterburge.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Vitebsko sritis

Geografija

Sritis užima 19,4 % Baltarusijos teritorijos.
Didumą srities teritorijos užima lygumos (Polocko žemuma). Pakraščiuose kyla moreninės aukštumos ir kalvynai (Oršos, Švenčionių, Smolensko ir kt.) Aukštis iki 296 m. Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -7 °C, liepos 17 °C. Per metus iškrenta apie 600 mm kritulių. Svarbiausios upės – Vakarų Dvina, Dniepras, Berezina. Daug ežerų (Drūkšių, Bainos, Lukomlės, Dolgojės ir kt.). Apie trečdalį Vitebsko srities ploto užima miškai (pušų, eglių, beržų, alksnių).

Demografija

Srityje gyvena 1 202 200 gyventojų (2014 m. duomenys). Tai sudaro 13,5 % šalies gyventojų. Dauguma gyventojų – baltarusiai, yra rusų, lenkų, lietuvių, latvių, žydų.

Ekonomika

Mašinų, naftos perdirbimo (Polocke), chemijos, lengvoji, maisto, medienos apdirbimo pramonė. Lukomlio ŠE. Auginami linai, grūdinės kultūros (rugiai, kviečiai, avižos), bulvės, daržovės. Gyvulininkystė.
Lyduvėnai

Architektūra

Miestelis spindulinio plano, yra Lyduvėnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia, pastatyta 1761 m.
1920 m. buvo atidaryta pradžios mokykla, 1943–1952 m. – septynmetė, 1952–1993 m. vidurinė, 1993–2005 m. pagrindinė.
1952 m. atidaryta biblioteka. Koplytstulpis miestelio įkūrimo 440 m. ir mokyklos 175 m. metinėms (atstatytas 1998 m., meistras R. Ramanauskas).
Lyduvėnų geležinkelis tiltas, aukščiausias ir ilgiausias tiltas Lietuvoje 1916 m. pastatytas medinis, 1919 m. – gelžbetoninis, 1944 m. sugriautas, 1952 m. atstatytas, 2005 m. restauruotas.
Kantminiai

Aplinkinės gyvenvietės

Diržiai – 3,6 km
Saveikiai – 1,7 km
Bučiūnai – 3,1 km
Mikolaičiai – 2,4 km
Vaišnoriai – 3,4 km
 Bartkūnai (Šiauliai) – 1,8 km
Rakandžiai – 3,8 km
Poviliškiai – 1,7 km 
 ŠIAULIAI – 24 km
GRUZDŽIAI – 4,6 km 
 Dargaičiai (Šiauliai) – 1,4 km
Kalnaberžės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Kruosto kairiajame krante esančiame aukštumos kyšulyje. Pamažu nuolaidėjanti į pietus aikštelė – keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 65x10 m dydžio. Jos šiaurinėje pusėje supiltas 0,8 m aukščio, 16 m pločio pylimas, kurio išorinis 1,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 0,3 m gylio griovį. Šlaitai statūs, iki 9-10 m aukščio.
Piliakalnį apardė arimai, pylimą – XX a. pradžioje jį kasinėję valstiečiai (liko duobė). Aikštelė ir rytinis šlaitas dirvonuoja, vakarinis šlaitas apaugęs lapuočiais.
Į šiaurę nuo piliakalnio 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 34 000 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Vaitiekūnų piliakalnis 26 km 
Naujaupio piliakalnis 17 km
Baimainių piliakalnis 20 km 
 Bakainių piliakalnis 7 km
Upytės piliakalnis 30 km
Plinkaigalio piliakalnis 23 km 
 Vosbučių piliakalnis 24 km
Šukionių piliakalnis 16 km
Pilsupių piliakalnis 23 km 
 Vaidatonių piliakalnis 4 km
Šančių piliakalnis 44 km 
 Lomeikiškių piliakalnis 3 km
Sangailų piliakalnis 18 km 
 Stašaičių piliakalnis 17 km
Surask mane

„Surask mane“ – 1967 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Nespalvotas, plačiaekranis. Filmo trukmė – 67 min.

Siužetas

Trijų novelių „Vasara“, „Ruduo“, „Žiema“ rinkinyje prie Baltijos jūros įvairiais metų laikais rutuliojasi suaugusiųjų ir vaikų santykiai bei dramos.
Miltai

Miltai – maisto ingredientas, pagrindinė kepinių sudedamoji dalis, gaminama, permalant grūdus. Turi daug angliavandenių, ypač – krakmolo, šiek tiek baltymų ir cukrų, ląstelienos.
Miltai skirstomi pagal žaliavą į ruginius, kvietinius, miežinius, kukurūzų, ryžių, sorų ir kitus. Europoje, JAV, Kanadoje dažniausiai naudojami kvietiniai miltai.
Archeologiniai atradimai Azijoje įrodo, kad miltai buvo malami daugiau nei prieš 75 000 metų.
Lietuvoje gaminami ir parduodami iš maistinių grūdų sumalti miltai skirstomi į tam tikrus tipus pagal standartą LST 1133:2003. Tipas žymimas skaičiumi ir raide (pvz., 405 D, 550 °C), jį lemia po sudeginimo likęs pelenų ir glitimo baltymų kiekis. Pelenų kiekis matuojamas 100 g miltų sudeginant 900 °C karščio laboratorijos krosnyje (ISO 2171 standartu apibrėžtas metodas A), skaičius reiškia likusių pelenų kiekį miligramais, kvietiniuose miltuose šis kiekis svyruoja nuo 405 (geriausi aukščiausios rūšies miltai) iki 1600, rupių miltų pelenų kiekis yra 2000 mg ir daugiau. Glitimą nusako raidė (geresniuose miltuose arčiau abėcėlės pradžios).
Lagocos kultūra

Lagocos kultūra – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta Lombardijos vietovės Lagozza di Besnate vardu.

Arealas

Lagocos kultūra 3600–2600 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Italijoje. Susiklostė iš Šasė kultūros. Svarbiausios gyvenvietės Ligūrijoje: Arene Candide, Caverna dell’Acqua, Caverna del Morte, Emilijoje-Romanijoje – Pescale.

Kultūra

Lagocos kultūrai būdingi gerai poliruoti lygiu arba gludintu paviršiumi su rankenomis arba kiauromis ašelėmis puodai, dubenys ir apskritadugnės vazos, lėkštės. Indai kartais puošti spindulinėmis linijomis arba brūkšnelių trikampiais. Lagocos kultūros žmonės gyveno olose ir atvirose gyvenvietėse prie upių ir ežerų. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, šiek tiek žemdirbyste. Būta tekstilės pradmenų; gyvenvietėse rasta iš karnų pintų kilimėlių, krepšių, lininių verpalų ričių, molinių versptukų ir staklių svarelių. Naudojo akmeninius įrankius (kirvius, titnaginius strėlių antgalius, pjautuvus). Apie 2850 m. pr. m. e. Lagocos kultūros žmonės patraukė Adrijos pajūriu į Vidurio ir Pietų Italiją, kur bronzos amžiuje susidarė Apeninų kultūra.
Pati gražiausia žmona

Turinys

Viename Sicilijos miestelyje mafijos vadeiva prieš sėsdamas į kalėjimą, pasikviečia būsimą savo įpėdinį Vitą Juvarą. Be kitų pamokymų jis liepia šiam vesti gerą merginą, kad santuoka sustiprintų jo padėtį visuomenėje ir suteiktų užuovėją.
Vitui į akį krenta vos 15 sulaukusi gražuolė Frančeska, tačiau mergina nenori turėti jokių reikalų su žmogumi, siejamu su nusikaltėliais. Kuo atkaklesnis darosi Vitas, tuo labiau jam priešinasi Frančeska, nepadeda nei tėvų, kurie tiesiog bijo būsimo žento.
Galiausiai, neapsikentęs draugų pašaipų, Vito pagrobia merginą ir nusiveža į atokius namus. Matydamas, kad jo merginimasis bergždžias, Vitas ją išprievartauja, tikėdamasis, kad dabar reikalai klostysis savaime, mat Sicilijoje priimta, kad nekaltybę praradusi mergina privalo ištekėti.
Tačiau netrukus Frančeska parašo pareiškimą policijai, tuo sukrėsdama visą miestelį, kuriame nepriimta priešintis mafijos atstovams. Vis dėlto policija negali pradėti tyrimo, nes apie nusikaltimą gali paliudyti tik Frančeskos jaunesnysis brolis, taigi abu nepilnamečiai, o Vitas gali surinkti visą būrį liudininkų, patvirtinsiančių, jog šis jokio nusikaltimo nepadarė. Tam, kad Frančeskos žodžiais būtų patikėta, ji turi įtikinti liudyti savo tėvus. Pastarieji įbauginti ir netgi dėl visko kaltina pačią dukrą, o Vitas tuo metu jau planuoja sužadėtuves ir vestuves. Frančeskai dar kartą jį atstūmus, Vito žmonės užmuša jos tėvų ožką, tuo perspėdami, kad jiems beviltiška priešintis. Dar daugiau, miestelio moterys sumuša merginą, išdrįsusią paremti Frančeską, o ją įtikinėti atsiimti pareiškimą imasi net miestelio šventikas.
Spaudimas prieš ją vis labiau didėja, merginą palaiko tik mama ir brolis, tačiau visas miestelis ją smerkia. Galiausiai Frančeska pati sudegina tėvų ūkį, sunaikindama jų baimės priežastį ir tuo parodydama, kad jos niekas negali palaužti. Sukrėstas tėvas galiausiai parašo pareiškimą policijai ir Vitas supranta, kad bausmės jam nepavyks išvengti.

Įdomūs faktai

Filmo kūrimo metu Ornelai Muti buvo tik 14 ir tai buvo jos debiutas kine.
1975 m. ji ištekėjo už Alessio Orano, kuris šiame filme vaidino jos skriaudiką. Jų santuoka truko iki 1981 m.
Frančeskos tėvą filme vaidina Tano Cimarosa, buvusioje Tarybų Sąjungoje geriausiai žinomas Rozarijo Agro vaidmeniu 1974 m. rusų-italų komedijoje „Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje“.
Brechin City FC

Istorija

Klubas įkurtas 1906 m.
Vosiliškio pagrindinė mokykla

Istorija

Iki XIX a. pabaigos konkrečių žinių apie Vosiliškio mokyklą rašytiniuose šaltiniuose nerasta. Manoma, kad galėjo veikti prie parapijos lenkiškos klasės, o spaudos draudimo laikotarpiu – lietuviškos slaptos mokyklos. 1911 m. Aukštuolių vienkiemyje, A. Vaznio name, įsteigta pirmoji pradžios mokykla. Ji veikė trejus metus, mokė rusai, draudę vaikams kalbėti lietuviškai. Mokėsi daugiausia berniukai. Pirmojo pasaulinio karo metais vaikus mokė samdyti daraktoriai. Mokykla veikė Bialozaro dvare.
1920 m. Kazlauskų namuose įkurta lietuviška mokykla, kuri vėliau išaugo į trijų komplektų mokyklą. Kaimyniniuose kaimuose – Puodžiuose, Meiliškiuose, Aukštuoliuose – taip pat veikė pradžios mokyklos. 1934 m. pastatytas atskiras pastatas mokyklai. 1939 m. mokyklą lankė 92 berniukai ir 97 mergaitės. Po karo veikė keturmetė mokykla. 1949 m. mokykla pertvarkyta į septynmetę. Pirmoji laida baigė 1952 metais. 1961 m. reorganizuota į aštuonmetę, 1985 m. į devynmetę. Po Nepriklausomybės atkūrimo mokykla tapo pagrindine. 2003 m. mokėsi 89 mokiniai. 2010 m. rugsėjo 1 d. Vosiliškio pagrindinė mokykla prijungta prie Žaiginio P. Šivickio pagrindinės mokyklos. 2012 m. rugpjūčio 31 d. mokykla uždaryta.
Euklidas Megarietis

Euklidas (Eukleidas, gr. Ευκλείδης) Megarietis (apie 430–360 m. pr. m. e.) – graikų filosofas, kilęs iš Megaros miesto (40 km nuo Atėnų). Žinomas kaip Megaros filosofijos mokyklos pradininkas.
Euklidas buvo vyriausias iš Sokrato mokinių, net slapta, rizikuodamas gyvybe, ateidavęs iš Megaros į Atėnus jo pasiklausyti (vyko Peloponeso karas, kuriame Megara, kaip Korinto sąjungos narė, palaikė Spartą prieš Atėnus). Platonas dialoguose (pavyzdžiui, Faidonas, 59b) mini, kad Euklidas buvo su Sokratu jo paskutinėmis valandomis. Sokratui mirus, Sokrato mokiniai (jų tarpe ir Platonas), bijodami persekiojimo Atėnuose, rado prieglobstį pas Euklidą Megaroje.
Kaip Sokrato mokinys, Euklidas yra laikomas sokratiku – jis rašė sokratiškuosius dialogus: Lamprijus, Eschinas, Feniksas, Kritonas, Apie meilę (neišliko), tačiau manoma, kad su Sokratu jį siejo greičiau asmeniški nei filosofiniai ryšiai, o Euklido požiūrių formavimuisi turėjo įtakos ne tik Sokratas, bet ir Parmenidas.
Euklidas parėmė elėjiečių mokymą, kad būtis yra nekintantis vienis, o judėjimas ir kitimas yra iliuzija. Jis sakė, kad gėris yra vienis, tačiau gali būti vadinamas skirtingais vardais, kartais išmintimi, kartais protu, kartais dievu ir kt., o gėrio priešingybę jis neigė, sakydamas kad ji neegzistuoja. Jo monizmas taip pat pasireiškė ir etikoje: jis pripažino tik vieną dorybę – žinojimą, bet žinojimą ko? Jeigu gėris ir būtis yra vienis, tai ir dorybė yra tos būties žinojimas.
Euklidas Megarietis žinomiausias dėl to, kad viduramžiais dažnai buvo painiojamas su žymiu matematiku Euklidu iš Aleksandrijos, pastarojo veikalo „Pradmenys“ vertimuose ir taisymuose.
Vanhua

Istorija

Čingų eros laikais prie Hobė (dab. Tamsujus) buvo įkurtas prekybos uostas. Banka (istorinis vietovės pavadinimas) buvo didžiausias ir svarbiausias šiaurės Formozos miestas, iš pagrindų kiniškas ir, misionieriaus Džordžo MakKėjaus (George Mackay) akimis, stipriai besipriešinantis vakarų įtakai.
XX a. pradžioje, Japonijos okupacijos Taivane metu, Banka su 27 tūkst. gyventojų buvo trečias pagal dydį šalies miestas. Miestas priklausė Taihoku (dab. Taipėjus) sostinės regionui, bet buvo už jo ribų. Tuomet Bankoje buvo įsikūrusios pasiturinčios japonų šeimos.
Kurantai

Kurantai – senovinis pavadinimas bokšto ar didelių kambarinių laikrodžių, turinčių rinkinį varpų, išmušančių nustatytą melodiją.
Paprastai kurantai atlieka nedidelę muzikinę melodiją kas valandą, kas pusvalandį ar kas ketvirtį valandos. Kai kada kurantai nustatomi skirtingu laiku mušti vis kitokią melodiją.
Tarp žinomiausių kurantų – Vestminsterio bokšto laikrodis (Big Benas) Londone, Maskvos kremliaus Spaso bokšto laikrodis.

Žodžio kilmė

Žodis kilęs nuo pranc. courant, reiškiančio „bėgantis“ – atliekant sudėtingesnę melodiją keliais varpais dideliame bokšte, varpininkui tekdavo tiesiog lakstyti nuo vieno varpo prie kito siekiant, kad nesustotų melodija. Daugiskaitinė forma atsirado rusų kalboje dėl žodžio часы („laikrodis“) daugiskaitos.
Javos jūra

Javos jūra – jūra, priklausanti Indijos vandenynui. Jūros plotas – 310 000–433 000 km². Giliausia vieta – 1 272 m.
FA P’yunik Erewan

Istorija

Klubas įkurtas kaip Armenikum Erewan, tačiau 2001 m. (kai pateko į aukščiausiąją lygą) persivadino Pyunik.Tai ne tas pats klubas, kuris po 1999 m. vadinasi FA Kilikia Erewan, o ligi tol irgi vadintas Pyunik.

Sudėtis

<...>
Italų neorealizmas

Įtaka

Trys didieji italų režisieriai: Federico Fellini, Michelangelo Antonioni ir Luchino Visconti savo karjerą pradėjo kaip neorealistai bei išsaugojo neorealizmo bruožų savo vėlesniuose darbuose.
Šis judėjimas padarė įtaką Prancūzų naujajai bangai ir kitiems judėjimams JAV, Japonijoje, Didžiojoje Britanijoje, Lenkijoje.
Nykstanti rūšis

Nykstanti rūšis arba rūšis, kuriai gresia išnykimas yra organizmų populiacija, kuriai yra pavojus išnykti dėl mažo populiacijos skaičiaus ar dėl kintančių aplinkos sąlygų, plėšrūnų skaičiaus. Paprastai terminas „nykstanti rūšis“ naudojama kalbant apie taksonominę rūšį. Pasaulinė gamtos apsaugos organizacija (IUCN) yra apskaičiavusi, kad iš visų 2006 m. įregistruotų organizmų 40 % gresia išnykimas. Daug valstybių yra pasiūlę įstatymų, kaip dalį šių rūšių apsaugoti, pavyzdžiui: uždrausti medžioti, apriboti žemės naudojimą ar įkurti rezervatus. Tačiau vos kelios iš daugybės nykstančių rūšių yra taip (ar panašiai) saugomos įstatymo. Gerokai daugiau rūšių išnyksta taip niekad ir neįgiję visuomenės dėmesio.
Krikštaponio rinktinė

Krikštaponio rinktinė – rezistencinio pasipriešinimo partizanų Vyčio apygardos rinktinė, veikusi Panevėžio apskrityje 1949–1951 m. Daugiausia veiklą vykdė Krekenavos, Miežiškių, Naujamiesčio, Panevėžio, Raguvos, Ramygalos ir Vadoklių valsčiuose. Rinktinė pavadinta 1945 m. žuvusio apygardos vado Juozo Krikštaponio vardu.

Rinktinės vadai

Vyčio apygardai vadovaujant Alfonsui Smetonai–Žygaudui, 1949 m. jo įsakymu įsteigta Krikštaponio rinktinė. Jai vadovavo Jonas Baltušnikas–Vienuolis. Krikštaponio rinktinė 1949 m. turėjo nemažai ginkluotų susirėmimų su priešu. Didelė netektis partizanus ištiko liepos 31 d. Tada Vadoklių valsčiaus Šilagalio miške žuvo Vyčio apygardos štabo viršininkas Kostas Tvaska–Rugelis, rinktinės vadas J.Baltušnikas–Vienuolis. Pastarajam žuvus, Krikštaponio rinktinės vadu tapo Antanas Vaičekonis–Šermukšnis (žuvo 1951 m. kovo 9 d.).
1950 m. rugpjūčio 17 d. Vyčio apygardos vadu tapus Mykolui Šemežiui–Arui, Krikštaponio rinktinei vadovauti paskirtas Mykolas Janulis–Tautvydas. 1951 m. su Briedžio rinktine sujungta į Gedimino rinktinę.
Bloodborne

Apie žaidimą

„Bloodborne“ sukurtas „FromSoftware“ studijos bendradarbiaujant su „Sony“ Japonijos studija. Žaidimas yra panašių bruožų su anksčiau „FromSoftware“ kurtais žaidimais „Demon's Souls“ ir „Dark Souls“. „Bloodborne“ pasirodė rinkoje 2015 m. kovo 24 d. Š. Amerikoje, kovo 25 d. Europoje ir kovo 26 d. Japonijoje. 2015 m. lapkritį išleistas vienintelis žaidimo praplėtimas „Bloodborne: The Old Hunters“.
Žaidimo istorijos pradžioje pagrindinis herojus bendriniu vardu Medžiotojas (Hunter) atvyksta į Yharnam miestą, kuriame esą yra paslėptas mistinis vaistas, galintis išgydyti nuo pasaulį siaubiančios neaiškios infekcijos, kuria yra užsikrėtęs ir Medžiotojas. Žaidėjas pradžioje gali pasirinkti savo Medžiotojo lytį, išvaizdą, jo priešistorės gyvenimo aplinkybes ir pan. Žaidimo eiga vyksta 3D grafikos aplinkoje, valdant Medžiotoją iš trečiojo asmens perspektyvos. Medžiotojas turi kovoti su miesto gyventojais ir įvairiomis pabaisomis.
Medžiotojas paprastai ginkluotas dviem ginklais (kiekvienai rankai) ir negali naudotis skydu. Nugalėti priešininkai pameta ginklus, sveikatos porcijas ir kt. Už jų nugalėjimą suteikiami savotiški žaidimo pinigai − „kraujo aidai“ (blood echoes), už kuriuos galima pirkti naujus ginklus, drabužius, gerinti Medžiotojo savybes (praplėsti sveikatos rezervą, padidinti ginklo žalą ir pan.). Specialių objektų ar praėjimų mieste reikia paieškoti laužant dėžes, statines ir pan.
„Bloodborne“ turi panašumų su „Dark Souls“ tuo, kad žaidimo eiga ypač sunki, eiliniai priešininkai vietovėse iš naujo prisikelia po žaidimo eigos išsaugojimo, žaidimo istorija dėstoma labai neaiškiai randamuose užrašuose ir iš pokalbių su sutiktais nevaldomais veikėjais. Žaidime taip pat yra internetinio susijungimo galimybė, kai žaidėjas gali pasikviesti iki dviejų kitų žaidėjų kovoms su „bosais“ kooperatyviniu režimu savo žaidimo erdvėje. Tačiau, jei pasikviestas ar įsibrovęs žaidėjas priklauso kitai frakcijai, tuomet jis virsta priešininku. Kito žaidėjo pasaulyje svečias gali palikti užrašų.