google/wiki40b huggingface dataset:
Etošos duburys

Etošos duburys – Namibijos šiaurės dykumose tįsančio druskingo didžiulio ežero, išdžiūvusio prieš milijonus metų, duburys.
Šis duburys yra dalis daug didesnio reiškinio, Etošos baseino, kuris sykiu su Okavango delta Botsvanoje ir daugybe kitų mažesnių duburių bei ežerų kadaise, geologų nuomone, sudarė didžiausią ežerą pasaulyje. Prieš milijonus metų šį ežerą maitinusios upės išdžiūvo. Netekęs gyvybingumo šaltinio, dėl nuolatinio garavimo ir nutekėjimų galiausiai išnyko ir pats ežeras. Dabar Etoša liko kaip nedidelis buvusio pavidalo pavyzdys – (4800 km²) 130 km ilgio ir 50 km pločio balta druska nuklota įduba.
Šią nykią druska aptraukto molio dykynę, plytinčią iki tolimų horizontų, čia gyvenantys ovambai vadina Etoša – „miražų ežeru“ arba „sauso vandens vietove“.
Etošos duburį kryžmai raižo kapiliarinis gyvūnų takų tinklas, tolumoje susieinantis į įvairias išsibarsčiusias oazes – akį rėžiančias žalumos salas. Šios oazės Namibo druskos dykumoje yra neišdžiūstantys šaltiniai ir vandens duobės, palaikantys vienos didžiausių Žemėje laukinių gyvūnų sankaupos gyvybes.
1907 m. bušmėnų medžioklės plotai buvo paskelbti medžioklės rezervatu – Etošos medžioklės parku. Vienu metu jis apėmė beveik Islandijos dydžio teritoriją ir buvo didžiausias medžioklės rezervatas pasaulyje. Tačiau 1967 m. šis draustinis buvo sumažintas suteikus erdvės vietinėms gentims ir tapo Etošos nacionaliniu parku.
Konvojus (filmas)

Turinys

Tarp tolimųjų reisų vairuotojų ir valstijos šerifo kyla nuolatiniai konfliktai, nes pastarasis priekabiai baudžia vairuotojus už menkiausią nusižengimą. Protestuodami šie susiburia į konvojų – ilgą vilkikų koloną, kuri keliauja per valstiją, nuolat pasipildydama naujais nariais, o jam vadovauja vairuotojas pravarde „Guminis ančiukas“. Pamažu vairuotojų protestas virsta ištisu socialiniu judėjimu, kuris pradeda kelti grėsmę ir vietiniam gubernatoriui...
Monopolis (Italija)

Istorija

Iš pradžių miesto apylinkėse apsigyveno graikai. 545 m. visus jų miestus sunaikino Ostgotai, tad graikai persikėlė į Monopolį ir pavadino jį vieninteliu miestu. Vėliau miestas priklausė Bizantijos imperijai, Normanams ir Štaufenams. Monopolis buvo pagrindinių Kryžiaus žygių startų taškas. Po to miestas priklausė Anžu dinastijai.
1484 m. miestas pateko į Venecijos respublikos valdžią ir tapo svarbiu ekonominiu miestu kelyje tarp Bario ir Brindizio. 1545 m. Monopolis tapo laisvu miestu, o 1860 m. tapo suvienytos Italijos dalimi.
Trasa Fuji

Istorija

Trasa pastatyta 1965 m. 1976 ir 1977 m. čia vyko Formulės 1 Japonijos Grand Prix etapai. 2003 m. trasa uždaryta rekonstrukcijai. Rekonstrukcijai pakviestas žymus F1 trasų architektas – vokietis Hermann Tilke. Po rekonstrukcijos trasa atidaryta 2005 m. balandžio 10 d. „Toyota“ korporacijai pavyko pasiekti, kad trasoje 2007 metais būtų surengtas Formulės 1 Japonijos Grand Prix.

Adresas

Koyama-cho

Shunto-gun

Shizuoka

410-1308

Japan
Smilkalų kelias – Negevo dykumos miestai

Istorija

Keturi miestai Negevo dykumoje tiesiogiai susiję su Viduržemio jūros pakrantėje susiduriančiais prekybiniais Smilkalų ir Prieskonių keliais. Miestus įkūrė senovės arabų nabatėjų gentis, kurių sostine buvo Petra. Dykumos miestai Avdatas, Haluca, Mamšitas ir Šivta vaidino svarbų vaidmenį senovės prekyboje ladano ir miros smilkalais, kurie per šias vietas buvo gabenami iš pietų Arabijos į Viduržemio jūros uostus. Klestėjimo laikotarpiu tarp III a. pr. m. e. ir II a. m. e. prekybos maršrutas driekėsi pro iškilios architektūros miestus, tvirtoves ir karavansarajus, išplėtotas irigacines sistemas. Iki šiol matyti išlikusios šių miestų dalys, bylojančios dykumos panaudojimą prekybos ir žemės ūkio vystymo tikslams.
Liškiava

Geografija ir gamta

Kaimas įsikūręs Dainavos lygumoje, pietvakarių pakraštyje yra buvęs jau sunykęs gamtos paminklas Liškiavos atodanga, Dzūkijos nacionalinis parkas. Už 3 km į šiaurės vakarus telkšo ežeras Liškiavis, iš kurio į Nemuną teka Krūčius. Liškiavos pagrindinė mokykla yra gretimame Vilkiautinio kaime.

Pavadinimo kilmė

Istorikas Teodoras Narbutas kaimo vardą sieja su Z. Liškos asmenvardžiu. Tai jis esą Jogailos pavedimu nužudęs Ldk Kestutį ir už šį juodą darbą gavęs žemių prie Nemuno. XX a. tarpukariu vadinta Liškeva, 3–4-ajame dešimtmetyje buvo vadinama miesteliu.

Architektūra

Išliko XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje statytos, 1962 m. konservuotos Liškiavos pilies bokšto liekanos.
Ant Bažnyčios kalno Nemuno pakrantėje yra vėlyvojo baroko Švč. Trejybės bažnyčios (manoma, kad jos architektas buvo Domenico Fontana) ir dominikonų vienuolyno ansamblis, pastatytas antojoje XVIII pusėje. 17500 m² ansamblis yra įtrauktas į Lietuvos Respublikos kultūrinių vertybių registrą (kodas 1027[1]). Į jį be pačios bažnyčios įeina bažnyčios šventoriuje esantis paminklinis stulpas su šv. Agotos skulptūra (XX a. antras – trečias dešimtmetis), varpinė (XIX a.), taip pat buvsio svirno pastatas (XVIII a. I ketvirtis), vienuolyno gyvenamasis namas (XVIII a. pirmas dešimtmetis). 
Bažnyčia statyta 1704–1741 m., centriškoji, kupolinė, graikiškojo kryžiaus plano. Bažnyčioje yra 7 rokokiniai altoriai, sakykla (visi XVIII a. pr.), 3 klausyklos, 10 klauptų (visi XVIII a.), sienų tapybos (freskos vargonų choro arkoje, kupoliniuose skliautuose, manoma, XVIII a. – XIX a.), paveikslų: „Šv. Marija Magdalietė“, „Švč. Mergelė Marija su Kūdikiu“ (abu, manoma, XVIII a., pastarasis gerbiamas dėl tikinčiųjų patiriamų malonių), Kryžiaus kelio 14 stočių, visos XIX a. antra pusė, „Rožinio Švč. Mergelė Marija“ XIX a. – XX a. pirma pusė, „Šv. Baltramiejus“ 1914 m., dail. Antanas Žmuidzinavičius, žalvarinis varpas, išlietas 1761 m.
Materija (filosofija)

Materija filosofijoje paprastai turi materijos prasmę fizikoje (medžiaga ir laukai). Nemažai filosofinių sistemų ją laiko objektyvia realybe, egzistuojančia nepriklausomai nuo mūsų ir veikiančią mūsų pojūčius.
Aristotelio filosofijoje materija dalyvauja materijos-formos perskyroje.
Materijos sąvoka yra kertinė materializmo filosofijoje.
Renaldas Augustinavičius

Biografija

Mokėsi Ventos vidurinėje mokykloje, o nuo 1994 m. – Mažeikių Merkelio Račkausko vidurinėje mokykloje, kuriai 1996 m. suteiktas gimnazijos statusas. 2001 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
2002–2006 m. Kultūros paveldo centro archeologas, vykdė archeologinių vietų kartografavimą ir archeologijos duomenų skaitmeninimą. 2006–2016 m. Kultūros paveldo departamento Kontrolės skyriaus vyriausiasis valstybinis inspektorius.
2016–2018 m. kultūros viceministras.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų interesai: akmens amžiaus tyrinėjimai, archeologijos duomenų skaitmeninimas, paveldosauga.
Su kitais archeologais 2000 m. žvalgė ir tyrinėjo Laičių ir Saliečių piliakalnius (Ukmergės rajono savivaldybė), Gardamo, Pelkupio ir Pypliškės kapinynus (Šilutės rajono savivaldybė), Utenėlės dvarvietę (Utenos rajono savivaldybė), 2001 m. – Baltadvario pilkapyną (Molėtų rajono savivaldybė), Virbalio kapinynus, Ragaišių (Aspertavo) ir Šakių piliakalnius, Skliausčių senovės gyvenvietes, kapinyną ir dvarvietę (Vilkaviškio rajono savivaldybė), Gulbiniškių (Brusbarto) akmens amžiaus gyvenvietę (Marijampolės savivaldybė), Dubyčių, Kaibūčių, Lavyso, Maksimonių, Mančiagirės, Merkinės, Pamerkinės ir Puvočių akmens amžiaus gyvenvietes, Perlojos pilkapyną, Masališkių ir Užumelnyčio kapinynus, Girežerio ir Subartonių piliakalnius ir Masališkių dvarvietę (Varėnos rajono savivaldybė), 2002 m. – Viekšnių kapinyną (Mažeikių rajono savivaldybė).
2001 m. vadovavo Plungės senkapio, 2002 m. – Jokšų I ir II senovės gyvenviečių (Telšių rajono savivaldybė), Paparčių piliakalnio, Pentiškių (Uogintų) kapinyno (Kaišiadorių rajono savivaldybė), Velžių XVI–XVII a. kaimavietės (Radviliškio rajono savivaldybė), 2003 m. – Telšių senojo miesto, Saleninkų ir Vanagiškio akmens amžiaus gyvenviečių (Jonavos rajono savivaldybė) ir Mažeikių rajono savivaldybės archeologinių vietų žvalgomiesiems archeologijos tyrimams.
2002–2006 m. nustatė 180 archeologinių objektų ir vietų teritorijų, jų apsaugos zonų ribų ir kampų koordinates.
Joniškiai (Kėdainiai)

Istorija

XX a. pr. minimas Joniškių palivarkas Šėtos valsčiuje.
Antanas Zopelis

Biografija

Baigė Panevėžio profesinę mokyklą Nr.5, autokranininkas. Nuo 1992 m. Upytės seniūnijos Vinkšnėnų kaimo ūkininkas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
2003–2004 m. ir nuo 2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Algė, duktė Indrė.
Beledveinė

Istorija

1909 m. Dervišų valstybė čia įkūrė savo tvirtovę. Maždaug nuo 1970 m. Beledveinė buvo pagrindinė Vakarų Somalio išvadavimo fronto, siekusio Ogadeno prijungimo prie Somalio, būstinė. Prasidėjus Somalio pilietiniam karui Beledveinė atsidūrė įvykių sūkuryje. XXI a. pr. čia įvyko keletas didelių mūšių tarp Etiopijos ir Somalio pajėgų iš vienos pusės ir islamistų (al Šabab ir kt.) iš kitos.
2006 m. Afrikos Tautų taurė

Atranka

Atranka į 2006 m. Afrikos Tautų taurę vyko drauge su atranka į 2006 m. pasaulio futbolo čempionatą. Į turnyrą pateko po tris pirmąsias komandas iš 5 grupių.
Nekočėja

Istorija

Nekočėja įkurta 1881 m. ir pavadinta generolo Mariano Necochea garbei.
NK Tabor Sežana

Istorija

Klubo ištakos siekia 1923 m. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Gražina Miniotaitė

Biografija

1971 m. baigė Maskvos Lomonosovo universiteto Filosofijos fakultetą. 1971–1973 m. LSSR MA Filosofijos katedros metodinio kabineto vedėja. 1973–1976 m. Maskvos universiteto Filosofijos fakulteto aspirantė, 1977 m. apgynė filosofijos mokslų kandidatės disertaciją „Naujosios tendencijos amerikiečių moralės filosofijoje“. 
1977–1990 m. LSSR MA Filosofijos katedros dėstytoja, docentė. Nuo 1991 m. Filosofijos ir sociologijos instituto (nuo 2002 m. Kultūros, filosofijos ir meno institutas) vyresnioji mokslo darbuotoja. 1997–2004 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja. Nuo 2004 m. Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos Politikos mokslų katedros dėstytoja, profesorė. 1997–2005 m. Vilniaus pedagoginio universiteto Etikos katedros docentė. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto dėstytoja. 1998–2001 m. Atviros visuomenės kolegijos tutorė.
Stažavosi ir dirbo mokslinį darbą Švedijoje (Upsalos universitete , 1993 m.), JAV (Prinstono universitete, 1995 m.), Danijoje (Kopenhagos taikos tyrimų institute, 1995–2001 m.). 1997–1999 m. gavo NATO stipendiją moksliniam darbui.
1991–1995 m. visuomeninės organizacijos „Neprievartinio veiksmo centras“ vadovė. 2003–2005 m. Valstybinio pilietinio pasipriešinimo rengimo centro prie Krašto apsaugos ministerijos konsultacinės tarybos pirmininkė. Tarptautinių studijų asociacijos (International Studies Association), Taikos studijų asociacijos (International Peace Research Association) narė; žurnalų „Cooperation and Conflict“ ir „Logos“ redkolegijų narė. Palaidota Karveliškių kapinėse.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų pagrindinės sritys: klasikinė ir šiuolaikinė dorovės ir politinė filosofija, postmodernistinė tarptautinių santykių teorija, Lietuvos užsienio ir saugumo politika, saugumo ir kolektyvinio identiteto santykio problemos.
Kotryna Potockytė

Kotryna Potockytė (lenk. Katarzyna Potocka; g. (?) - m. 1642 m. vasario 10 d., Slucke) – Piliavos herbo didikė, Lietuvos didžiojo etmono Jonušo Radvilos žmona.

Biografija

Tėvas Steponas Potockis – Braclavo vaivada, Felino ir Kameneco seniūnas, Karūnos didysis raštininkas, Podolės generolas. 
Motina Marija Amalija Mohilaitė – Moldavijos gospodario Jeremijaus Mohilos duktė. 
Brolis Petras – Lenkijos kariuomenės rotmistras, Sniatyno seniūnas.
Brolis Povilas – diplomatas ir istorikas, Podolės Kameneco kaštelionas.
Brolis Jonas – diplomatas, Braclavo vaivada, Lenkijos kariuomenės pulkininkas.
1638 m. Kotryna Potockytė ištekėjo už Lietuvos didžiojo etmono, Žemaitijos seniūno, Vilniaus vaivados, Lietuvos didžiojo pakamario, Kameneco, Kazimiero ir Seivų seniūno Jonušo Radvilos.
Šeimoje gimė du vaikai: berniukas Kristupas ir mergaitė Ona Marija. Kai pastarajai buvo du metai, jos motina mirė. Našlys Jonušas Radvila 1646 m. vedė Moldavijos kunigaikštytę Mariją Lupu.
Kotryna Potockytė-Radvilienė buvo katalikiškų pažiūrų, jos garbei Vilniaus arkikatedroje įrengta marmurinė epitafija su lotynišku užrašu.
Khaojai nacionalinis parkas

Vieta

Parkas yra antras pagal dydį Tailande, užima 2 168 km² plotą Nakonnajoko (Nakhon Nayok), Pračinburio (Prachin Buri), Saraburio (Saraburi) apylinkėse ir Dongfajajeno kalnus, o pietvakariuose ribojasi su Korato plynaukšte. Parkas yra 100 km į pietvakarius nuo provincijos centro Nakonratčasimo.

Flora ir fauna

Sinano nacionaliniame parke vyrauja mišrūs lapuočių ir visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Afzelia xylocarpa, stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), krausva (Lagerstroemia calyculata, Anogeissus acuminata, kvapioji vatika (Vatica odorata), Tailandinė šorėja, aukštoji hopėja (Hopea ferrea), Tetrameles nudiflora, Pterocymbium tinctorium , Nephelium hypoleucum ir kt. Parke gyvena: Azijinis dramblys, Indijos muntjakas, Indinis zambaras, Indokininis tigras, gaūras, ožka (Capricornis milneedwardsii), dygliatriušis, baltarankis gibonas, dvispalvė ratufa, palminis musangas ir kt.
Plaušiniai

Aplinkinės gyvenvietės

SKUODASMOSĖDIS
SALANTAIUdraliai
Hapkido

Hapkido (kor. 합기도, 合氣道, kur hap 'darna, koordinacija' + ki 'energija, jėga' + do 'kelias') – eklektinis korėjiečių savigynos kovos menas. Naudoja tradicinius ginklus - strypelį, lazdą, virvę, nunčiaką, kalaviją ir kartį.
Hapkido apima artimos ir tolimos siekos kovos technikas, naudoja dinamiškus spyrius ir smūgius rankomis, smūgius į jautriuosius taškus iš tolimesnės siekos ir laužimus bei metimus iš arti. Hapkido technikose akcentuojami judesiai apskritimu, priešininko judesių valdymas, o ne priešinimasis jiems. Hapkido kovotojai stengiasi išgauti pranašumą keisdami stovėseną ar vietą priešininko atžvilgiu, kad išvengtų susirėmimo jėga prieš jėgą.
Hapkido yra artimas japoniškajama aikido, nes jis sukurtas remiantis aikido, džiudžitsu ir Daitō-ryū Aiki-jūjutsu. Vėliau panaudoti ir Tekvondo bei Tang Soo Do elementai. Hapkido būna kietasis (analogų neturi, panašus į Aiki dziucu) ir minkštasis (artimas aikido). Hapkido išsivystė iš Daitō-ryū Aiki-jūjutsu ar artimos džiudžitsu sistemos, kurios Korėjoje pradėjo mokyti Choi Yong Sul, grįžęs iš Japonijos, kur pragyveno 30 m. Vėliau ši sistema buvo papildyta suderintomis spyrių ir smūgių technikomis iš tekvondo bei Tang Soo Do.
Leuserio kalno nacionalinis parkas

Parkas

Leuserio kalno nacionalinis parkas pradėjo kurtis 1980 m. Plotas – 7 927 km². Apima daugiau kaip 100 km ilgio Barisano kalnų dalį ir gretimas žemumas bei pajūrį; paviršiaus didžiausias aukštis 3466 m (Leuserio kalnas). Parke yra 4 gamtos rezervatai, tyrimo stotis Ketambėje. Vyrauja drėgnieji atogrąžų miškai, kalnų miškai, mangrovės, pelkės.
Auga 8500 rūšių augalai. Veisiasi – 700 rūšių gyvūnai, iš jų 176 rūšių žinduoliai (sumatriniai raganosiai, sumatriniai tigrai, leopardai, azijiniai drambliai, malajiniai lokiai, indiniai muntjakai, indiniai zambarai, raudonieji vilkai, didžiosios voverės skraiduolės, siamangai, sumatriniai ožkaragiai, orangutanai, malajiniai kaguanai, langūrai, krabaėdės makakos, kiauliauodegės makakos, baltarankiai gibonai), 320 rūšių paukščiai, 194 rūšių ropliai ir varliagyviai.
Thienduongas

Thienduongas (viet. Thiên Đường) – kalnų urvas Vietname, Kvangbinio provincijoje, Phongnakebango nacionaliniame parke (UNESCO pasaulio paveldo objektas). Britanijos tyrinėtojai atrado šį urvą 2010 m. Tai didžiausias urvas (grota) pasaulyje. Jame yra požeminių upių
Saldi.Juoda.Naktis. (2006 albumas)

Statistika, pasiekimai

Dėl didelio prekybininkų susidomėjimo naujas Andriaus Mamontovo dainų albumas „Saldi.Juoda.Naktis.“ prekybos taškus pasiekė viena diena anksčiau. Pirmąją prekybos dieną buvo parduota apie du su puse tūkstančio šio albumo vienetų. Trejus metus laukto Andriaus Mamontovo dainų albumo „Saldi. Juoda. Naktis“ oficiali išleidimo data – 2006 vasario 14 diena. Vienas pirmųjų naująjį albumą gavo Lietuvos Respublikos prezidentas Valdas Adamkus.
Tą pačią dieną išleistas ir kitas Andriaus Mamontovo albumas „Tyla“, kuriame skamba instrumentinė muzika. Abu albumai – „Saldi.Juoda.Naktis.“ ir „Tyla“ – yra išleisti ir kartu vienoje pakuotėje 3.000 vnt. tiražu. Šis tiražas yra išparduotas. Abiejų albumų gamybai panaudotos juodos kompaktinės plokštelės.
Albumas „Saldi.Juoda.Naktis.“ tapo auksiniu albumu (2009 m.), iš viso jo parduota 11 tūkstančių vienetų. Didžiausiais albumo hitais galima vadinti kūrinius „Marso kanjonai“, „Liūdesio angelas“ ir „Saldi. Juoda. Naktis“. Su šio albumo programa Andrius Mamontovas laimėjo „Radiocentro“ apdovanojimą kaip geriausias atlikėjas (2007 m.).
Albumui pristatyti Andrius Mamontovas su grupe surengė koncertines gastroles po Lietuvą, tačiau jų intensyvumui ir datoms įtakos turėjo grupės „LT United“, kurios veikloje dalyvavo ne tik Andrius Mamontovas, bet ir jo grupės muzikantai Arnoldas Lukošius ir Eimantas Belickas, dalyvavimas „Eurovizijos“ dainų konkurse Atėnuose.
(C) A. Mamontovas / M.P.3 Leidėjas: (P) M.P.3 Platintojas Lietuvoje: Prior Records [lt]
Kuznecko Leninskas

Istorija

1883 m. pradėta išgauti anglis.
Alfonsas Urbonavičius

Biografija

1990 m. Kuršėnų politechnikos mokyklos vyr. profesijos mokytojas. 2004–2005 m. Šiaulių rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių rajono skyriaus narys.
Nuo 2003 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys, Peticijų komisijos pirmininkas.
Mokytojų profsąjungos narys. Lietuvos automobilistų asociacijos narys. Žmona Nijolė, vaikai Eurika, Evaldas.
Laisvės kelias

Laisvės kelias – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs nuo 1946 m. iki 1953 m. Žemaitijoje.

Istorija

Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos vardu leido Žemaičių apygardos štabas. Išėjo apie 100 numerių, kurių dalis buvo spausdinta poligrafine technika.
Golfo aikštynas

Golfo aikštynas – speciali aikštė, skirta golfo žaidimui. Aikštynas susideda iš kelių pagrindinių dalių – kamuoliuko išmušimo aikštelės, lauko (kuris būna lygios ir aukštesnės žolės) bei ridenimo aikštelės. Aikštyne dar gali būti papildomų elementų – vandens telkinys, smėlio duobės, medžiai, tvoros, tilteliai ir pan. Standartinis golfo žaidimas žaidžiamas 18-os duobučių aikštynuose. Tačiau būna aikštynų, turinčių tik 9 duobutes (tuomet žaidžiama du kartus), o kai kurie aikštynai turi 27 ar 36 duobutes (tokiu atveju žaidėjai pasiskirsto grupėmis po 9 duobutes). Užmiestyje esančiuose golfo aikštynuose dažnai būna įkurti ir golfo klubai, kurie suteikia papildomas paslaugas (apgyvendinimo, prekių pardavimo ir pan.).
Aikštynų laukams sukurti naudojamos tokios žolės rūšys kaip smilga, svidrė, pievinė miglė ir kt.
Kiekviena golfo aikštė yra vertinama standartinių smūgių skaičiumi (PAR) – dažniausiai tai būna nuo 3 iki 5 smūgių. 3 smūgių aikštė būna 90–230 m ilgio, 4 smūgių – 230–430 m, 5 smūgių – 430–550 m. Standartiniame golfo čempionate PAR skaičius yra 72 – tokiu atveju aikštyne yra keturios 3 PAR aikštės, dešimt 4 PAR ir keturios 5 PAR. Čempionate standartinis smūgių skaičius gali būti nuo 69 iki 73.
Japonijoje yra 2 vieninteliai pasaulyje 7 standartinių smūgių aikštynai.
Taip pat šalia golfo aikštynų yra įrengtos treniruočių aikštelės. Jose prieš varžybas žaidėjai treniruojasi trumpų ir ilgų distancijų smūgius.
Vidiškių valsčius

Vidiškių valsčius buvo rytų Lietuvoje. Centras – Vidiškės.
Trilypė Sąjunga

Trilypė sąjunga (vok. Dreibund) – karinis blokas, gyvavęs iki Pirmojo pasaulinio karo. Trilypę sąjungą sudarė Vokietija, Austrija-Vengrija ir Italija.
Trilypės sąjungos pirmtakas buvo 1879 m. sudaryta Dvilypė sąjunga tarp Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos. Vėliau, 1882 m. gegužės 20 d., buvo pasirašyta sutartis dėl Trilypės sąjungos tarp šių valstybių ir Italijos. Pagal ją, sutarties šalys turėjo nedalyvauti sąjungose ar susitarimuose, nukreiptuose prieš kitas sutarties šalis, konsultuotis politiniais ir ekonominiais klausimais. Be to, Vokietija ir Austrija-Vengrija turėjo ginti Italiją, jei ją „be tiesioginės provokacijos“ užpultų Prancūzija. Savo ruožtu, Italija turėjo analogišku atveju ginti Vokietiją.
Sutartis dėl Trilypės sąjungos turėjo galioti penkerius metus. 1887 ir 1891 m. ji buvo pratęsta su papildymais, 1902 ir 1912 m. – automatiškai.
Vykstant Pirmajam pasauliniam karui, Trilypė sąjunga suiro: Vokietija ir Austrija-Vengrija (kartu su prie jų vėliau prisijungusiomis Bulgarija ir Osmanų imperija) jame kovojo kaip Centrinės valstybės, tuo tarpu Italija 1915 m. prisijungė prie Antantės.
Marijona Janulaitytė-Dalangauskienė

Marijona Janulaitytė-Dalangauskienė (g. 1942 m. vasario 12 d. Sangrūdoje, Punsko valsčius) – Lietuvos kultūros darbuotoja ir chorvedė.

Biografija

Pirmasis muzikos mokytojas buvo tėvas vargonininkas Juozas Janulaitis. Baigusi Lukšių (Šakių rajonas) vidurinę mokyklą, 1959–1962 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros-švietimo technikume (dėst. P. Sližys ir N. Jautakienė). 1980–1985 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą (dėst. Zita Kariniauskienė) ir kultūros renginių režisierės bei organizatorės meną studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose.
Nuo 1962 m. kurį laiką muziką ir dainavimą dėstė Kėdainių 2-ojoje vidurinėje mokykloje, vėliau mokytojavo Šėtos vidurinėje ir Tiskūnų (Kėdainių raj.) aštuonmetėje mokykloje. Kaip chorvedė pasireiškė su suaugusiųjų chorais. 1969–1992 m. vadovavo Kėdainių elektros aparatūros gamyklos mišriajam chorui, kurį parengė 1970 m., 1975 m., 1980 m. ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, su choru nemažai koncertavo, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė įvairiuose konkursuose.
1986 m. suorganizavo tuometinės Kėdainių milicijos vyrų chorą, kurį parengė 1987 m. milicijos darbuotojų-meno mėgėjų festivaliui Trakuose, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Kaune ir Vilniuje. Policijos vyrų choras surengė daug koncertų savo rajone ir kitur, pirmųjų vietų pelnė festivalių konkursuose. Taip pat chorvedė vadovavo įvairiems vokaliniams ansambliams, kurie irgi yra pelnę prizinių vietų. 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje chorvedė parengė Kėdainių policijos komisariato mišrųjį chorą.
M. Dalangauskienė yra rajoninių ir zoninių dainų švenčių dirigentė, 1989 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Thierry Sabine

Dakaro idėjos gimimas

1977 m. jis pasiklydo Tenerės dykumoje, Abidžano-Nicos lenktynėse. Tuo metu jam kilo idėja, kad dykuma būtų gera vieta profesionalioms lenktynėms ir čia mėgėjai galėtų išbandyti savo sugebėjimus. 1977 m. jis surengė lenktynes iš Paryžiaus į Dakarą ir nuo to laiko pradėjo profesionaliai užsiimti šių lenktynių organizavimu. Pirmasis Dakaro ralis buvo surengtas 1979 m.
Thierry Sabine žuvo 1986 m. sausio 14 d. nukritus jo sraigtasparniui „Ecureuil“, kai netikėtai Malyje ekipažą užklupo smėlio audra. Kartu su prancūzu žuvo dainininkas ir dainų kūrėjas Daniel Balaivone, sraigtasparnio pilotas François-Xavier Bagnoud, žurnalistai bei RTL inžinieriai Nathalie Odent ir Jean-Paul Lefu.
Apie šį lenktynininką buvo sukurtas filmas „A Man and a Woman: 20 Years Later“, kuris buvo išleistas 1986 m.
Deiviso jūra

Deiviso jūra (angl. Davis Sea) – pakraštinė jūra Antarktyje, pietų Indijos vandenyne, palei Antarktidos krantus tarp 87 ir 98° r. il. Skalauja Karalienės Merės žemę. Plotas 21 000 km². Gylis iki 1300 m. Ištisus metus padengta ledu. Jūros vandens druskingumas 33,0-33,5 ‰. Centrinėje dalyje yra Drigalskio sala (plotas 204 km²).
Deiviso jūra atrasta 1912 m. Daglaso Mausono ekspedicijos metu. Pavadinta vieno iš ekspedicijos kapitonų J.K. Davis garbei.
Vulverhamptonas

Istorija

Vulverhamptono įkūrimo data laikomi 994 m., kuomet pastatytas vienuolynas. 1425 m. pastatyta Šv. Petro bažnyčia. XIII a. tapo prekybiniu miestu bei vilnos pramonės centru. Pramonės perversmo metu išvystyta metalurgijos pramonė, smarkiai pagausėjo gyventojų.