google/wiki40b huggingface dataset:
Druskininkų savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 11 d. Savivaldybės meru 21 balsu išrinktas Ričardas Malinauskas.
Šėkščiai (Gruzdžiai)

Istorija

Nuo 1863 m. kaimas priklausė Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Mažeikių seniūnijai, nuo 1950 m. – Gruzdžių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Tarybinė žemė“.

Aplinkinės gyvenvietės

Mažeikiai – 6,5 km
Biržiai – 2,1 km
Šiupyliai – 3 km
 GRUZDŽIAI – 9 km
Žardeliai – 6,5 km
Lukošaičiai – 2 km
KURŠĖNAI – 31 km
Augučiai – 0,6 km 
 ŠIAULIAI – 20 km
Apušėliai – 3,6 km
Zita Sorokienė

Biografija

Baigė Vilkyškių vidurinės mokyklos aštuonias klases ir kaimo profesinę mokyklą, 1969 m. – Jurbarko vakarinę vidurinę mokyklą. 1973 m. su pagyrimu baigė Kauno neakivaizdinį kooperacijos technikumą, maisto prekių žinovas. 2005 m. Mykolo Riomerio universitete baigė viešąjį administravimą.
1966 m. pradėjo dirbti Tauragės daržovių džiovinimo fabrike, tais pačiais metais Mociškių pieno priėmimo punkte, 1967–1969 m. Jurbarko tarpkolūkinės statybos organizacijoje 1969–1991 m. Restoranų ir kavinių susivienijimo restorane padavėja, nuo 1991 m.  barmene ,  nuo 1993–2003 m. veikla pagal verslo liudijimą. Nuo 2003 m. iki 2015 m.UAB „Posūkis“ vadybininkė konsultantė, nuo 2006m. Lietuvos smulkiųjų verslininkų asociacijojos pirmininkės pareigose.

Politinė veikla

1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė. nuo 2005 m.  iki  2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Jurbarko rajono skyriaus narė, nuo  2007 m.nepartinė.
2000–2003 m. ; 2003–2007 m. ; 2007–2011 m. ; 2011 - 2015 m. ; 2015-Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narė.

Visuomeninė veikla

Nuo 1998 m. Lietuvos Smulkiųjų verslininkų ir prekybininkų asociacijos valdybos narė, nuo 1999 m.  pirmininko pavaduotoja, 2000–2004 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario Eduardo Šablinsko visuomeninė padėjėja. Nuo 2006 m. Lietuvos Smulkiųjų Verslininkų ir Prekybininkų Asociacijos pirmininkė, nuo 2008 m.Lietuvos smulkiojo ir vidutinio varslo tarybos valdybos narė, Jurbarko verslininkų organizacijos narė.
Sutuoktinis Valentinas, vaikai Rasa, Lina, Laura.
Jonas Totoraitis

Biografija

1890–1895 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. Ypač domėjosi istorija, daug skaitė istorinių veikalų. 1895–1899 m. Daukšių vikaras. Platino spaudą, laikraščius, po spaudos draudimo panaikinimo organizavo parapijos bibliotekėlę.
1899–1904 m., pasitobulinęs prancūzų ir vokiečių kalbų žinias ir gavęs vyskupo Antano Baranausko leidimą, studijavo Fribūro universitete. Ten gavo filosofijos daktaro laipsnį, apgynęs disertaciją vokiečių kalba „Lietuviai karaliaus Mindaugo laikais“ (1905).
Grįžęs į Lietuvą tęsė sielovados darbą ir istorinius tyrinėjimus bei aktyviai prisidėjo prie krašto išlaisvinimo. Seinuose dirbo „Šaltinio“ redakcijoje, vėl buvo Šunskų vikaras. 1910 m. slapta įstojo į marijonų vienuoliją. Nuo 1911 m. Seinų kunigų seminarijoje pradėjo eiti dvasios tėvo pareigas.
1923–1937 m. Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto profesorius, dėstė istorijos dalykus. Buvo Marijampolės marijonų gimnazijos steigėjas ir direktorius, rašė istorijos vadovėlius.  Mirė 1941 m. Bliuviškiuose, 1943 m. perlaidotas Marijampolės senosiose kapinėse.
Jo vardu pavadinta Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija.

Kūryba

Žymiajame veikale, kuris lig šiol tebėra plačiausias ir giliausias Lietuvos Užnemunės praeities tyrinėjimas – „Sūduvos Suvalkijos istorija“, naudojosi ne tik paskelbtais istorijos šaltiniais, bet ir surado naujų, iki tol nežinomų. Autorius konsultavosi su to meto žymiausiais jaunais istorijos tyrinėtojais – Konstantinu Jablonskiu, Zenonu Ivinskiu, Adolfu Šapoka ir kt.
Ši vertinga knyga jau seniai buvo tapusi retenybe, todėl, atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, 2003 m. išleista pakartotinai. Jos antrosios dalies rankraščiai iki šiol nerasti.
Romualdas Kurila

Romualdas Kurila (g. 1945 m. liepos 15 d. Kaptoriūnuose, Pastovių rajonas, Baltarusija) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1983 m. technikos mokslų daktaras. 1996 m. stažavo Lulea, 2001 m. Chalmerso (Švedija) ir Vienos m. (Austrija) technologijos universitetuose.
1970–1973 m. Metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filialo vyresnysis inžinierius, 1973–1985 m. Kauno politechnikos instituto mokslinio centro „Vibrotechnika“ vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 1985 m. KPI (nuo 1990 Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1985–1996 m. Darbų saugos katedros vedėjas, nuo 1991 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – netiesiniai reiškiniai sąveikaujant vibruojantiems kūnams, labai tikslios ultragarsinės pavaros, vibraciniai mechanizmai, triukšmo ir vibracijų mažinimo būdai, darbo aplinkos įtaka žmogaus sveikatai, vibracijų, triukšmo įtaka žmogaus reakcijoms, jų trukmei, klaidų skaičiui, judesio tikslumui. Sukurta triukšmo ir vibracijų priemonė, kuri leido 78 kartus sumažinti statinio vibraciją. 119 išradimų, iš jų 7 patentuoti, autorius.
Zita Lazdauskienė

Biografija

1960–1964 m. mokėsi Monkiškės (Šilalės r.) pradinėje mokykloje, 1964–1971 m. Kaltinėnų vidurinėje mokykloje. 1971–1977 m. studijavo VU Filologijos fakultete, filologė. 1971–1991 m. dirbo Kaltinėnų, Paliepių (Raseinių r.) 9-metėje, Žvingių (Šilalės r.), Šilalės 1-joje vidurinėje, Pagramančio (Tauragės r.) mokyklose. 1991–1995 m. Šilalės S. Gaudėšiaus vidurinės mokyklos direktorė. 2001–2003 m. Šilalės kultūros centro metodininkė, Šilalės S. Gaudėšiaus gimnazijos lietuvių kalbos mokytoja. 2003 m. Šilalės viešosios bibliotekos direktorė.
2009 m. spalio 25 d. tragiškai žuvo autoavarijoje Šilalės rajone, kelyje  193  Kvėdarna–Švėkšna–Saugos , netoli Pajūralio k.
Vyras Egidijus (g. 1943). Vaikai Evaldas (g. 1973) ir Egidija (g. 1974).

Politinė veikla

Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) partijos narė, Šilalės skyriaus pirmininkė. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2009 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narė. 1995–1997 m. ir 1997–2000 m. Šilalės rajono savivaldybės merė, 2000–2001 m. mero pavaduotoja. 2003–2007 m. ir 2007–2009 m. Šilalės rajono savivaldybės administracijos direktorė.
Mituva (ežeras)

Istorija

Mituvos ežere yra Alko sala, kurioje kadaise stovėjo pagonių aukuras ir šventykla, bei dar dvi mažesnės salos.
XVII a. minimas Mituvos dvaras.
Galite mane vadinti Tėtuku

Siužetas

Vera nusprendžia supažindinti savo vaikiną su tėčiu. Jie vyksta į svečius. Atvykęs ir susipažinęs su Tėtuku, Paša atidžiai stebi aplinką, kurioje atsidūrė. Vaikinas įtikinamas, kad Borisas Semionyčius yra kriminalinis autoritetas, pravarde „Tėtukas“. Vyksta keisti dalykai, o jaunuolis pasidaro irzlus, nepatiklus ir paranojiškas. Galiausiai, jis įtikinamas, kad įvyko vietinio deputato žmogžudystė, kurios liudininku ir dalyviu tapo Pavelas. Tada jis kreipėsi į vietinę policiją. Galiausiai išsiskyrė su Vera. Po kurio laiko dukra nusprendė aiškintis, kodėl taip keistai elgėsi visi jos buvę vaikinai. Paaiškėja, kad jos tėvukas juos įbaugindavo „krikštatėviškomis“ pasakaitėmis. Vera sugalvojo planą. Ji tėvukui pristatė naują išrinktąjį Vasilijų. Vasia treninguotas verslininkas, kurias iš karto nepatiko Tėveliui. Į dukrą kreipdavosi lyg žemo intelekto mulkis, vadino ją „skanute“. Tėtukas kreipėsi į pažįstamą policininką, o ir gavo atsakymą, kad Vasia yra rimtas banditas. Po tokių naujienų Borisas ima gailėtis, kad atsikratė Pašos.
Nitros kunigaikštystė

Nepriklausoma kunigaikštystė

Nitros kunigaikštystė susikūrė VIII a. pradžioje, kai slavų gentys, gyvenusios dabartinės Slovakijos teritorijoje, buvo valdomos lyderių, įsikūrusių Nitros mieste. Apie 828 m. datuojamuose šaltiniuose užsimenama, kad Zalcburgo arkivyskupas Adalramas įšventino princo Pribinos bažnyčią Nitravoje. Rasti daug patikimų šaltinių apie šią kunigaikštystę pakankamai sunku.
Alisa Veidrodžio karalystėje

Siužetas

Kūrinį sudaro 12 pasakojimų. Knygos pagrindinė veikėja – septynerių metų mergaitė Alisa. Bežaisdama su kačiuku, ji ėmė svarstyti, kaip atrodo pasaulis anapus veidrodžio. Užsilipusi ant židinio, ji įsirėmė į veidrodžio stiklą ir nejučia pateko anapus. Savo esme ši knyga panaši į pirmąją, bet vietoje kortų čia karaliauja šachmatai.
Kūrinyje gausu žodžių žaismo, to meto viktorijietiškos kultūros parodijų. Kadangi tai Veidrodžio karalystė – joje galioja atvirkščia logika.
Cordon Bleu

Kordon blu (pranc. cordon bleu – mėlyna juosta) – džiūvėsiuose apvoliotas veršienos šnicelis, įdarytas sūriu ir kumpiu. Šis patiekalas pradėtas gaminti Šveicarijoje XX a. viduryje.
Cordon Bleu gaminimas tarp dviejų plonų veršienos gabalų idėjus po griežinėlį sūrio (geriausiai tinka Ementalis, Griuerio sūris arba Rakletas) bei neriebaus virto ar šalto rūkymo kumpio. Kepsnio kraštus sukabinus mediniais krapštukais, paniruoti miltuose, kiaušinio plakinyje bei džiūvėsiuose ir kepti lydytame svieste.
Cordon Bleu galima pagaminti ir storesniame mėsos gabalėlyje padarius kišenę ir į ją įdėjus įdarą. Vietoje veršienos gali būti naudojama kiauliena ar vištienos krūtinėlės mėsa.
Transpoliarinis geležinkelis

Transpoliarinis geležinkelis (rus. Трансполярная магистраль), dar vadintas „Mirties geležinkeliu“ – nebeveikianti geležinkelio linija Rusijoje, kurią 1949–1953 m. statė GULAG'o kaliniai. Statybas vykdė su GULAG’o padaliniai: 501-a statyba (iš vakarų) ir 503-statyba (iš rytų). Ilgis 1459 km. Driekiasi per itin atšiaurias, retai gyvenamas vietoves. Linija prasideda už poliarinio rato, Čiumo stotyje, Komijoje, prie Usos upės. Geležinkelis kerta Poliarinio Uralo kalnus ir pasiekia Labytnangų miestą prie Obės. Nuo ten linija eina per pelkėtą Vakarų Sibiro lygumą iki Igarkos (prie Jenisiejaus), o iš ten turėjo eiti iki Norilsko.

Istorija

Statybos prasidėjo 1949 m., jose dirbo apie 80 tūkst. žmonių, projektui buvo skirta 42 mlrd. rublių. Linija turėjo padėti įsisavinti šiaurės Sibirą, aprūpinti Norilsko miestą bei Arkties laivyną. 1953 m., po Stalino mirties, buvo paskelbta masinė amnestija, todėl geležinkelio statybai pritrūko darbo jėgos. Nutarta laikinai nutraukti statybas, tačiau infrastruktūra greitai sunyko ir statybos darbai niekad nebebuvo atnaujinti.
2010 m. pradėti linijos nuo Salechardo iki Nadymo atstatymo darbai. 2015 m. nutiestas tiltas per Nadymo upę, visa linija turėtų būti atidaryta ~2018 m.

Linijos būklė

Transpoliarinio geležinkelio linija daugelyje ruožų sunyko: įgriuvo tiltai, subyrėjo sankasos, išvogti bėgiai. Dalyje atkarpų bėgiai taip ir nebuvo nutiesti. Dabar pilnai eksploatuojamas 196 km ruožas Čiumas-Labytnangai. Planuojama tilto statyba per Obę į Salechardą. Geležinkelis nuo Obės iki Nadymo upių sunykęs. Ruožas nuo Senojo Nadymo iki Naujojo Urengojaus atstatytas 1970 m. radus gausius gamtinių dujų telkinius ir dabar atskiruose ruožuose naudojamas krovinių gabenimui. Ties Korotčajevu jungiasi su Sverdlovsko geležinkelio linija. Iki kitapus Pūro esančio Senojo Urengojaus tilto nėra, o iki Turuchano upės geležinkelis nebuvo pastatytas. Netoli Igarkos buvusi linija Janov Stanas-Jermakovas taip pat apleista.
Gertrūda Naktinienė

Biografija

1977 m. baigė Vilniaus universitetą, 1977–1980 m. TSRS Mokslų akademijos Kalbotyros instituto Maskvoje aspirantė, specialybė – lyginamoji istorinė ir tipologinė kalbotyra. 1982 m. apgynė disertaciją „Tikslo ir kauzacijos predikatai fleksinėse indoeuropiečių kalbose“.
Nuo 1977 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto (dabar – Lietuvių kalbos institutas) bendradarbė, 1993–1998 m. Žodynų skyriaus vadovo pavaduotoja, 1998–2001 m. – Bendrinės kalbos žodynų skyriaus vadovė. Nuo 2002 m. Leksikografijos centro vyresnioji mokslo darbuotoja.
1995–2005 m. dirbo „Lietuvių kalbotyros klausimų“ (Acta Linguistika Lithuanica) redakcinėje kolegijoje, nuo 1994 m. leidinio „Kalbos kultūra“ redakcinės kolegijos narė.

Mokslinė veikla

Mokslinių interesų sritys: leksikologija, leksikografija, frazeologija, semantika, dialektologija, elektroninių žodynų ir kalbos duomenų bazių kūrimas. Disertacijoje sintaksės semantikos aspektu tyrė tikslo ir kauzacijos raiškos sinchroninę ir diachroninę tipologiją įvairiuose giminiškų kalbų lygmenyse. Paskelbė mokslinių straipsnių leksikologijos ir leksikografijos, semantikos, dialektologijos, kalbos kultūros temomis.
Viena akademinio „Lietuvių kalbos žodyno“ autorių ir redaktorių. Kartu su kitais rašė šio žodyno XIV, XV, XVII, XVIII t. tekstą, redagavo XVII, XVIII, XIX t. tekstą. „Lietuvių kalbos žodyno“ elektroninio varianto (2005 m., atnaujinta versija 2008 m., www.lkz.lt) vyriausioji redaktorė (už šio žodyno versiją internete kartu su kolegomis 2007 m. nominuota Partnerystės pažangos premijai).
Kartu su kitais rašo ir redaguoja „Bendrinės lietuvių kalbos žodyną“. Dalyvavo Valstybinės lietuvių kalbos komisijos finansuotoje programoje „Valstybinės kalbos norminimas. Visuomenės švietimas“, Lietuvos mokslo ir studijų fondo remtoje programoje „Lietuvių dvasinės kultūros raiškos: etnologijos, kalbos ir istorijos šaltinių elektroninis sąvadas“ (www.aruodai.lt) ir kituose mokslo projektuose.
Andrius Kerbelis

Andrius Kerbelis (1893 m. gruodžio 10 d. Gilbonys prie Smilgių – 1965 m. vasario 19 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija

1916 m. Maskvoje baigė karo mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, 1918 m. buvo vokiečių nelaisvėje. Grįžęs į Lietuvą 1919 m. balandžio mėnesį mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Tarnavo pėstininkų daliniuose, dalyvavo Nepriklausomybės kare. 1920 m. lapkričio mėn. pasižymėjo Širvintų kautynėse su Lenkijos kariuomenės daliniais. Nuo 1921 m. pėstininkų pulko vado pavaduotojas, kartu ėjo vado pareigas. 1923 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. Nuo 1924 m. kovo mėn. Devintojo pėstininkų pulko vado pavaduotojas. 1925 m. pulkininkas leitenantas. Nuo 1925 m. gruodžio mėn. Šarvuočių rinktinės vado pavaduotojas, nuo 1926 m. birželio mėn. Šarvuočių rinktinės vadas. 1927–1940 m. Marijampolės apskrities karo komendantas.
TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. birželio mėnesį iš kariuomenės atleistas. Per nacių okupaciją 1941–1944 m. buvo Priverčiamojo darbo įstaigų vyresnysis inspektorius. Po Antrojo pasaulinio karo trejus metus slapstėsi. Sovietinio saugumo suimtas, kalintas Pečiorlage. Po 12 m. grįžo į Lietuvą.
Tarptautinės teisės subjektas

Fiziniai asmenys kaip tarptautinės teisės subjektai

Tarptautinės teisės subjektai – ne fiziniai asmenys, bet organizacijos. Išimtys – tarptautinės baudžiamosios teisės subjektai – ir atskiri asmenys; be to Šventasis Sostas de facto veikia kaip vienas asmuo (Popiežius), veikiantis dviejų tarptautinės teisės subjektų (Vatikanas, Šventasis Sostas) vardu, konkrečiu atveju galintis pasirinkti atstovaujamąją sritį bei asmenį.
1950 metų Europos žmogaus teisių konvencija buvo suteikta teisė žmogui kreiptis į tarptautinę teisminę instituciją – Europos žmogaus teisių komisiją (dabar – EŽTT) ir paduoti skundą prieš valstybę. Tokiu būdu žmogui pagal tarptautinę teisę suteiktas dalinis tarptautinis teisinis subjektiškumas.

Juridiniai asmenys kaip tarptautinės teisės subjektai

Tarptautinės teisės subjektais nėra pripažįstamos privačios tarptautinės korporacijos (įmonės), nevyriausybinės organizacijos (išskyrus aukščiau paminėtas – TRK, Maltos Ordinas), kadangi jų veiklos nereguliuoja tarptautinė teisė, tarptautinis teisinis subjektiškumas tarptautinių teisinių normų pagrindu joms nesuteikiamas, nors ir atskiros stambios korporacijos gali būti laikomos tarptautinės politikos subjektais.
Ledas

Modifikacija

I modifikacijos ledas susideda iš heksagoninės sistemos kristalų. Kristalus sudaro vandens molekulės, susijungusios 4 vandeniliais ryšiais į trimatį sluoksninį karkasą: viena molekulė jungiasi su 3 to paties sluoksnio molekulėmis ir su gretima molekule iš gretimo sluoksnio. Ledo struktūroje yra tuštumų, didesnių už vandens molekulę. Ledui tirpstant, suyra tik dalis vandenilinių ryšių, dėl to 0 °C temperatūroje skystas vanduo turi ledo struktūros liekanų ir nuo jos atitrūkusių vandens molekulių. Pastarosioms patekus į tuštumas, atstumas tarp molekulių sumažėja: dėl to didėja tirpstančio ledo tankis. Šis efektas vyrauja iki 4 °C temperatūros. Plonas ledo sluoksnis yra bespalvis ir skaidrus, storas – žydras. Dėl mažesnio, negu vanduo, tankio (920 kg/m³) gamtinis ledas lieka vandens paviršiuje ir saugo gilesnius vandens telkinius nuo įšalimo iki dugno.
Pusratiniai kanalai

Pusratiniai kanalai (lot. Canales semicirulares) – kauliniam labirintui priklausantys kanalai, esantys vidinėje ausyje. Jų viduje yra pusratiniai latakai, kurie priklauso prieangio labirintui.

Kanalų sandara

Pusratiniai kanalai yra trys: priekinis, užpakalinis ir šoninis. Jie išsidėstę užpakalyje ir virš prieangio. Kanalai, kurių kiekvienas apibrėžia didesnę dalį apskritimo, yra nevienodo ilgio ir suspausti iš šonų. Jų skersmuo apie 0,8 mm, tačiau viename gale yra išsiplėtimas, vadinamas ampule, kurios skersmuo – daugiau nei dvigubai didesnis už kanalo. Kanalai atsiveria į prieangį penkiomis angomis, nes viena yra bendra dviem kanalams.

Priekinis kanalas

Priekinis pusratinis kanalas (lot. Canalis semicirularis anterior) yra 15–20 mm ilgio. Beveik strėlinėje plokštumoje, statmenoje smilkinkaulio piramidės išilginiai ašiai, jis apibrėžia apie 2/3 apskritimo. Jo priekinis galas baigiasi ampule (lot. Ampulla ossea anterior) atsiveriančia prieangio viršuje. Priešingas galas ampulės nesudaro, o susijungia su užpakaliniu pusratiniu kanalu ir sudaro apie 4 mm ilgio bendrąją kaulinę kojytę (lot. Crus osseum commune) pasibaigiančią prieangio viduryje.

Užpakalinis kanalas

Užpakalinis pusratinis kanalas (lot. Canalis semicirularis posterior) taip pat yra vertikalus ir beveik frontalinėje plokštumoje, lygiagrečioje smilkinkaulio piramidės užpakaliniam paviršiui. Tai – ilgiausias iš visų trijų kanalų, 18–22 mm ilgio. Jo apatinis galas pasibaigia ampule (lot. Ampulla ossea posterior) ir atsiveria prieangio apačioje, o viršutinis įsilieja į jau minėtą bendrąją kaulinę kojytę.

Šoninis kanalas

Šoninis pusratinis kanalas (lot. Canalis semicirularis lateralis) trumpiausias iš visų ; jo ilgis – tik 12–15 mm. Jo lankas horizontalus, nukreiptas į šoną, todėl yra statmenas kitiems dviem kanalams. Jo ampulė (lot. Ampulla ossea lateralis) atsiveria viršutiniame šoniniame prieangio kampe virš prieangio langelio ir greta priekinės kaulinės ampulės.
Vytautas Pranas Jakavičius

Vytautas Pranas Jakavičius (g. 1930 m. balandžio 27 d. Kaune) – Lietuvos edukologas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija

1955 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, 1963 m. – Leningrado A. Gerceno pedagoginį institutą. 1992 m. edukologijos mokslų daktaras.
1963–1971 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute, 1971–1991 m. – Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, 1971–1973 m. Muzikos fakulteto dekanas, 1973–1990 m. šio fakulteto Visuomenės mokslų katedros vedėjas. Nuo 1991 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas, 1991–1993 m. Pedagogikos fakulteto dekanas, nuo 1994 m. profesorius. Nuo 2002 m. Mažosios Lietuvos edukacinių tyrimų asociacijos Ugdymo metodologijos, filosofijos ir istorijos komiteto pirmininkas. Parengė vadovėlių ir mokymo priemonių aukštosioms mokykloms.
Babruiskas

Istorija

Pirmą kartą paminėtas 1387 m., kai Lietuvos didysis kunigaištis Jogaila ir kunigaikštis Skirgaila patvirtino dar XIV a. pirmoje pusėje Babruisko apylinkes užvaldžiusių Lietuvos didžiojo kunigaiščio Algirdo ir Kęstučio susitarimą dėl jų (ir pajamų iš jų) pasidalijimo per pusę – į Vilniaus ir Trakų dalis, kurias valdė atskiri kunigaikščių vietininkai ir vadinamieji senoliai. Toks pasidalijimas išsilaikė iki XVI a. antrosios pusės. XIV a. – XVIII a. Babruiske stovėjo pilis. 1502–1503 m. miestą nusiaubė Krymo totoriai, 1506 m. per Glinskio maištą ne kartą buvo apsupę maištininkai. XVI a. Babruiskui suteiktos Magdeburgo teisės, nuo 1565 m. seniūnijos centras. Iš pradžių priklausė didiesiems kunigaikščiams, vėliau didikų Radvilų, Goštautų, bajorų Tryznų giminėms. XVI a. – XVII a. išsiplėtė, 1620 m. Babruiske buvo 15 gatvių, 409 kiemai, malūnas, cerkvė, bažnyčia, miestą juosė medžio ir žemių sutvirtinimų gynybinė siena. Pernu vaivada ir Babruisko seniūnas Petras Stanislovas Tryzna į miestą 1623 m. iš Nesvyžiaus pasikviečia jėzuitus, kurie prie jo dvaro įsteigia misiją. Šis didikas taip pat fundavo Babruiske 1615 m. iškilusią jėzuitų Šv. Petro ir Povilo bažnyčią. 1630 m. įkurta Babruisko jėzuitų rezidencija, kuri veikė iki XVIII a. pabaigos. Per XVII a. vidurio – XVIII a. pradžios karus su Maskva ir švedais, per kazokų sukilimą Babruiskas smarkiai nusiaubtas. 1681 m. į Babruiską po karų sugrįžę jėzuitai atidarė savo mokyklą, o 1686 m. mieste įsteigė špitolę. 1708 m. miestas gerokai nukentėjo Šiaurės karo metu. 1738 m. Babruiske jėzuitai atidarė vaistinę.
1793 m. Babruiskas prijungtas prie Rusijos imperijos, nuo 1795 m. tapo apskrities centru. 1810 m. buvusios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilies vietoje pastatytoje tvirtovėje rusų įgula 1812 m. atlaikė keturių mėnesių prancūzų apsiaustį. Nuo 1924 m. rajono, 1924–1930 m. ir apygardos, 1944–1954 m. ir srities centras. Per nacių okupaciją Babruiske ir apylinkėse išžudyta apie 40 000 žmonių.

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas kilęs nuo nedidelio Babrujkos upelio, kuris vardą gavo pagal baltarusių k. žodį бобр – „bebras“.

Ekonomika

Yra upių uostas, geležinkeliai į Asipovičius, Žlobiną, Akciabrskį; plentai į Minską, Gomelį, Mogiliavą, Kalinkavičius, Slucką. Išvystyta medienos, mašinų (žemės ūkio mašinų, automobilių ir traktorių detalių bei agregatų, svarstyklių), statybinių medžiagų (gelžbetonis, stambiaplokščių konstrukcijų), medžio apdirbimo, baldų, faneros, odos, kailių, trikotažo, siuvimo, avalynės, maisto (konservų, aliejaus) pramonė, veidrodžių, meno dirbinių gamyba.

Kultūra, švietimas

Yra 4 technikumai. 3 teatrai. Liaudies kūrybos, kraštotyros muziejai.
Marie-France Dufour

Biografija

Marie-France Dufour gimė 1949 m. rugpjūčio 8 d. Nansi mieste (Prancūzija).
1970 metais Marie-France pradėjo dainininkės karjerą. Jau aštuntojo dešimtmečio pradžioje ji buvo viena populiariausių Prancūzijos dainininkių. 1971 m. išleido singlą „Soleil“, kuris tapo populiarus Prancūzijoje ir pelnė apdovanojimus šansono festivalyje Rose d’or d’Antibes. 1972 metais atlikėja išleido debiutinį albumą „Marie“. 1973 m. Eurovizijos konkurse su daina „Un train qui part“ (liet. Išvykstantis traukinys) atstovaudama Monakui, užėmė 8 vietą
1990 m. dainininkė, sulaukusi vos 41 metų, mirė nuo leukemijos.
Plotas

Plotas – matas, nusakantis tam tikro erdvės regiono dydį. Objekto paviršiaus plotas lygus visų išorinių šonų plotų sumai. Tobulai uždaros dvimatės kreivės (t. y. apskritimo) plotas skaičiuojamas naudojant apskritimo ilgio integralą. Taigi, kadangi ilgis yra 2πr, plotas sumažintas kartų 
πr².

Plotas geometrijoje

Geometrijoje plotas nusako figūros dydį Euklido erdvėje ar paviršiuje. Plačiau žr. – Figūrų plotai
Viačeslavas Ivanovas

Mokslinė veikla

V. Ivanovo tyrimai skirti istorinei lyginamajai kalbotyrai (visų pirma – indoeuropiečių kalboms), psichologinei kalbotyrai, semiotikai, matematinei kalbotyrai, literatūrologijai, kultūros istorijai, antropologijai. Jis yra daugiau kaip 1000 mokslinių darbų autorius, publikuota vertimų iš aštuoniolikos kalbų.
Su akademiku V. Toporovu parašė dvi monografijas ir daugybę straipsnių apie slavų kultūros semiotiką. V. Ivanovas ir V. Toporovas suformulavo „pagrindinio mito“ teoriją. Drauge su V. Toporovu prisidėjo prie baltistikos plėtotės už Baltijos šalių ribų.
Priklausė enciklopedijos „Pasaulio tautų mitai“ (rus. Мифы народов мира) ir kasmetinio rinkinio „Baltų ir slavų tyrimai“ (rus. Балто-славянские исследования) redkolegijai (1980–2014).
Su akademiku T. Gamkrelidze parašė fundamentalų darbą „Indoeuropiečių kalba ir indoeuropiečiai“ (1984), kuriame nagrinėjama indoeuropiečių prokalbės gramatika ir leksika, apžvelgiami bendrieji praindoeuropiečių visuomenės sandaros, religijos ir medžiaginės kultūros bruožai, ir, remiantis archeologijos duomenimis, aptariamas indoeuropiečių kilmės klausimas. Knygoje pirmą kartą pateikta „Armėnijos hipotezė“, pasak kurios, indoeuropiečių prokalbė susidarė Armėnijos kalnyne. 1995 m. knyga buvo išleista angliškai, leidykla – Mouton de Gruyter, vertėjas – įžymus JAV kalbininkas, istorinės kalbotyros specialistas Dž. Nikolsas (angl. J. Nichols).