google/wiki40b huggingface dataset:
Vladas Mikėnas

Biografija

1929 m. baigė Talino rusų privatinę gimnaziją. 1929 m. Talino, 1930 m. Estijos šachmatų čempionas. 1930 m. spalio mėn. pradėjo šachmatų žurnalisto darbą – vedė šachmatų skyrelį laikraštyje „Esmaspaev“ („Pirmadienis“) estų kalba.
1931 m. dalyvavo pirmajame Baltijos čempionate Klaipėdoje ir apsigyveno Lietuvoje. 1931–1939 m. (su pertraukom) vedė šachmatų skyrelį dienraštyje „Lietuvos aidas“. 1931–1939 m. žaidė penkiose šachmatų olimpiadose: visąlaik – pirmoje lentoje. 1933 m. išleido pirmąją šachmatų knygą lietuvių kalba „Šachmatų vadovėlis“. 1934 m. leido žurnalą „Šachmatai ir bridžas“ (išėjo trys numeriai).
Prasidėjus karui, 1941 m. persikėlė gyventi į Kazanę, įgaliotinio padėjėjas Lietuvos gyventojų, evakuotų į Totorijos, Mordovijos ASSR ir Kuibyševo sritį, reikalams. 1941 m. gruodžio mėn. mobilizuotas į Raudonąją armiją, po mėnesio paleistas į atsargą. 1942–1944 m. dirbo Lietuvos atstovybėje Maskvoje buhalteriu.
1944–1947 m. Kaune, 1948–1950 m. Vilniuje – Lietuvos sporto komiteto Metodinio-mokomojo skyriaus viršininkas. 1950 m. įkūrė Lietuvos šachmatų ir šaškių klubą, iki 1970 m. jo direktorius, 1970–1982 m. treneris. 1950–1990 m. žurnalo „Švyturys“, 1952–1972 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“, 1959–1987 m. dienraščio „Czerwony sztandar“ šachmatų skyrelio vedėjas. Nuo 1970 m. respublikinės reikšmės personalinis pensininkas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Leonas Jankelevičius

Biografija

1976 m. baigė Mask­vos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1983 m. baigė Le­ning­ra­do aukštąją partinę mokyklą.
1968 m. Šalčininkų rajono Sky­ni­mų tarybinio ūkio vyr. veterinarijos gydytojas. 1968–1970 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1970–1972 m. Gu­de­lių apylinkės veterinarijos gydytoju, Ja­šiū­nų ligoninės vyr. veterinarijos gydytojas. 1972–1978 m. Tur­ge­lių tarybinio ūkio partinės organizacijos sekretorius, Lie­tu­vos ko­mu­nis­ti­nės jau­ni­mo są­jun­gos Šalčininkų rajono komiteto antrasis, pirmasis sekretorius. 1978–1981 m. Lie­tu­vos ko­mu­nis­tų par­ti­jos Šalčininkų rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1983–1988 m. Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto skyriaus organizatorius. 1988–1989 m. – Šalčininkų rajono tarybos vykdomojo komiteto pirmininku. Nuo 1989 m. Lietuvos komunistų partijos (TSKP) Šalčininkų rajono komiteto pirmasis sekretorius.
1990 m. rinkimuose į Aukščiausiąją Tarybą išrinktas pagal Lietuvos komunistų partijos sąrašą. 1990 m. kovo 11 d. svarstant Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo klausimą siūlė „neskubėti” ir balsuojant susilaikė. Nuo 1990 m. kovo 20 d. Rytų Lietuvos problemų laikinosios komisijos ir Biudžeto komisijos narys. Nuo 1991 m. gegužės 29 d. Lenkų frakcijos narys.
1992 m. pasibaigus Aukščiausiosios Tarybos kadencijai buvo teisiamas kaip lenkų autonomininkas – lenkų grupės, kuri, pasinaudodama SSRS žlugimu, siekė įkurti lenkų teritorinį autonominį darinį pietryčių Lietuvoje, veikėjas.
Jugoslavijos futbolo čempionatas

Jugoslavijos futbolo čempionatas – Jugoslavijos futbolo pirmenybės, vykusios 1923–1992 metais.

Istorija

Vieninga Jugoslavijos lyga suformuota 1927 metais, tačiau ir po to kai kuriais sezonais iki pat II pasaulinio karo pabaigos varžybos vyko ne vieningoje lygoje, bet taurės formatu.
1992 m. iširus Jugoslavijai, Jugoslavijos futbolo čempionatu iki 2003 m. vadinosi Serbijos ir Juodkalnijos futbolo čempionatas.
Pataja

Pavadinimai

Miesto atsiradimo istorija susijusi su įlanka, kurioje buvo keletas žvejų kaimelių, kurie bendrai vadinosi Fraja Taksin (Phraya Taksin). Atvykstant vis daugiau žvejų, kaimeliai susiliejo į vieną gyvenvietę, kuriai ir buvo duotas savarankiškas vardas „Pataja“, su galūnės kirčiu „ã“ (pagal vėjo pavadinimą, pučiančio iš pietvakarių į šiaurės rytus, lietingojo sezono pradžioje).  Pajajos miesto pavadinimo tarimas (info)

Istorija

Iš žvejų gyvenvietės Pataja virto miestu per Vietnamo karą, kad Nakonratčasime (Nakhon Ratchasima) buvo pastatyta amerikiečių karinė bazė. 1961 m. balandžio 26 d. apie 100 amerikiečių karių grupė atvyko į Patają pasilinksminti. Vietos merginos buvo nuolankios, o vyrai geranoriški. Atvykstančių amerikiečių kareivių, o paskui ir iš Bankoko savaitgaliui pailsėti, skaičius didėjo ir dėl to, per 1960-70 metų statybų bumą, Pataja virto didele tarptautine poilsio zona. Dabar karinė bazė prie Patajos uždaryta, bet vietos gyventojai iki šiol su dėkingumu prisimena amerikiečių karius ir net sklando gandas, kad vietiniai dar atsimena beveik visų karių vardus, pirmą kartą keliais sunkvežimiais atvažiavusius į kaimelį. Dabar Patają kasmet aplanko daugiau nei 4 mln. turistų.

Demografija

2007 m. Patajoje gyveno 104 318 gyventojai. Į šį skaičių ne įeina iš kitų regionų atvykstantys dirbti žmonės, bei čia daug laiko gyvenantys užsieniečiai. Tuo tarpu, bet kuriuo metų laiku, neregistruotų gyventojų skaičius yra apie 300 000. Kituose šaltiniuose šis skaičius siekia 500 000. Didžioji dalis oficialiai registruotų miesto gyventojų yra tajų-kinų kilmės.
Egzistuoja ir sparčiai auganti užsienio pensijinio amžiaus žmonių bendrija. Sulaukusiam 50 metų užsieniečiui, Tailando migracijos tarnyba taiko specialią vizą, todėl Pataja yra patraukli daugeliui Europos ir kitų vakarų šalių pensininkams.
Ežeronys

Istorija

Iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, vėliau Rusijos imperijai, 1921–1939 m. Lenkijai, nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. Pirmą kartą paminėti 1398 m. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo dvaras. XV a. – XVII a. valsčiaus centras. Nuo 1518 m. minimi kaip Gardino apskrities miestelis. 1568 m. gavo savaitinio turgaus privilegiją. 1641 m. Lietuvos karališkųjų girių aprašyme minima Ežeronių giria, plytinti į šiaurės vakarus nuo Ežeronių, garsėjusi pavyzdine tvarka. 1679 m. pastatyta pirmoji medinė Dievo Motinos rožinio bažnyčia, 1865 m. paversta cerkve. 1926 m. pastatyta nauja bažnyčia.
Valdant Stanislovui Augustui ir vėlesniems savininkams bajorams Valickiams, Ežeronys garsėjo kaip pavyzdingai tvarkomas ūkis, turėjo didelę meno kolekciją ir mokslo leidinių biblioteką. Nuo XVIII a. veikė mokykla. Pagal 1920 m. Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartį Ežeronys turėjo tekti Lietuvai. Pagal 1921 m. Hymanso projektą pro Ežeronis turėjo eiti Lietuvos-Lenkijos siena. 1939 m. Ežeronyse gyveno apie 1000 žmonių, pusė jų – žydai.
Yra vidurinė mokykla, mokykla-internatas, vaistinė, kultūros namai. Viešpaties Žengimo į dangų cerkvė, pastatyta XX a. pradžioje, 1863 m. sukilimo dalyvių kapai, senos katalikų kapinės.

Lietuviai

Iki XIX a. vidurio Ežeronys buvo lietuvių etnografinio ploto paribyje. Daugelis gyventojų subaltarusėjo, tačiau dar Lenkijos valdymo metais ir vėliau per vokiečių okupaciją bandyta kurti lietuvių mokyklą, veikė lietuvių saviveiklos kolektyvai, prenumeruoti lietuviški laikraščiai. 1959 m. išsklaidžius nemažą lietuvišką Azierkų kaimą Pervalko apylinkėje dalis jo gyventojų lietuvių apsigyveno Ežeronyse.
Primorės srovė

Primorės srovė (rus. Приморское течение), Limano srovė (rus. Лиманское течение), Šrenko srovė (rus. течение Шренка)) – šalta jūrų srovė Japonijos jūroje.

Hidrografija

Primorės srovė prasideda Totorių sąsiauryje ir teka iš šiaurės į pietus palei rytinį Primorės krašto krantą. Srovės vandenys šalti, didesnio tankio, Totorių sąsiauryje smarkiai pagėlinti Amūro vandenų. Ties Povorotno kyšuliu srovė šakojasi, ir galingesnė šaka suka į atvirą jūrą, o antroji šaka susilieja su Šiaurės Korėjos srove ir teka link Korėjos krantų.
Primorės ir Cusimos srovės sudaro Japonijos jūros cirkuliacinę sistemą, nukreiptą prieš laikrodžio rodyklę.
Primorės srovės greitis – apie 1 km/val., vietomis – 2–2,5 km/val. Srovės plotis maždaug 100 km, tekančio vandens sluoksnio storis – 50 metrų.
Primorės srovė smarkiai veikia Primorės krašto klimatą. Dėl jos vasara Rytų Primorėje vėsesnė, o žiema, atvirkščiai, šiltesnė nei kitose Primorės vietose. Srovė taip pat sukelia pakrantėje tirštus vasaros rūkus.
Alfonsas Vytautas Braziulis

Biografija

1920–1924 m. lankė Tautos teatro studiją, 1922 m. – Eltos žurnalistikos kursus.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1918 m. 1919–1921 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1923 m. Klaipėdos krašto išlaisvinimo žygio dalyvis. 1923–1925 m. – knygų leidyklos „Vaiva“ reikalų vedėjas. 1926 m. savaitraščio „Šiaulių naujienos“ redaktorius, 1926–1927 m. – eltos vidaus korespondentas, 1930–1932 m. žurnalo „7 meno dienos“ redaktorius, 1940–1944 m. Kauno radiofono žinių redaktorius. Rašė meno ir kultūros apžvalgas, reportažus, interviu su menininkais ir visuomenės veikėjais. 
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV. 1950 m. JAV lietuvių bendruomenės Klyvlendo skyriaus pirmininkas. Periodiniuose leidiniuose „Dirva“, „Draugas“, „Lietuvos aidas“, „Kultūra“, „Naujoji Romuva“ ir kt. paskelbė straipsnių visuomeninėmis ir kultūrinėmis temomis.
Antanas Baltrušaitis-Antanėlis

Antanas Baltrušaitis-Antanėlis (1865 m. birželio 10 d. Papartynuose, Šakių valsčius, dab. Šakių raj. – 1949 m. gruodžio 15 d. Biberache, Vokietija) – knygnešys, spaudos darbuotojas.

Biografija

Augo gausioje šeimoje, todėl nuo 6 m. teko piemenauti. Einant dešimtuosius metus susižeidė koją, vėliau ją teko amputuoti. Vaikščiojo su ramentais, kurį laiką elgetavo. 1885 m. apsigyveno Meištuose prie Naumiesčio (dabar Kudirkos Naumiestis). A. Rudaitis pamokė skaityti ir rašyti.
Užmezgė ryšius su tuo metu Tilžėje gyvenusiais P. Mikolainiu ir J. Angrabaičiu. Pastarasis paaiškino, kaip reikia slėpti ir platinti draudžiamąją spaudą ir tapo knygnešiu. Pats iš Prūsijos spaudos nenešė. Buvo gabus administratorius, draudžiamos lietuviškos spaudos urmo sandėlių ir jos perskirstymo organizatorius. Dėl kratų pavojaus savo namuose spaudos nelaikydavo, slėpdavo ją pas patikimus žmones, taip pat miestelio bažnyčioje. Per jo rankas perėjo spaudinių už 40 000 rb.
Bendradarbiavo su daugeliu žymių Sūduvos knygnešių – iš vienų pats imdavo spaudinius, kitiems perduodavo platinti toliau, siųsdavo paštu į Rusiją. Retkarčiais pats nuveždavo į Kauną, Garliavą, platindavo prie bažnyčios. Laikraščius dalindavo nemokamai, pinigus imdavo tik už maldaknyges ir knygas.
Platinti spaudą, taip pat ir atsišaukimus, padėdavo knygnešė Ona Ryklytė, nuo 1891 m. tapusi jo žmona. Įstojo į spaudos platinimo draugiją „Artojas“. Policijai įkliuvo 7 kartus. Mokėjo baudas, buvo paskiriama policijos priežiūra, baudžiamas areštu valsčiaus areštinėse, 1902 m. kalėjo Kalvarijos kalėjime. Sutaupęs pinigų, 1901 m. Kudirkos Naumiestyje įsteigė smulkių prekių parduotuvę, kurioje po spaudos draudimo panaikinimo pardavinėjo ir knygas.
Rašė laikraščiams „Ūkininkas“ (1900–1901 m.), „Kova” (1906 m.), „Žarija”. Pasirašinėjo Mindaugo, Antanėlio, Zigmantinio slapyvardžiais.
Nuo 1938 m. birželio 1 d. jam paskirta 75 Lt knygnešio pensija. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, gyveno Vokietijoje.
Rimantas Dugnas

Rimantas Dugnas (1937 m. rugsėjo 19 d. Antazavės k., Zarasų r. – 1994 m. gruodžio 29 d. Panevėžyje) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

1952–1956 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis). Mokydamasis vadovavo Panevėžio mėsos kombinato mišriajam chorui, kurį parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Baigęs muzikos mokyklą, keletą metų dirbo Panevėžio rajono kultūros skyriuje ir vadovavo kaimo chorams. 1959–1964 m. choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Motiekaičio klasė).
Nuo 1957 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos koncertmeisteris, o vėliau iki 1992 m. choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, parengė būrį jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo, nuolat vadovavo Panevėžio miesto įmonių chorams. 1957–1960 m. siuvimo fabriko „Nevėžis" moterų choro vadovas – parengė 1960 m. respublikinei dainų šventei. Keletą metų vadovavo Statybos – remonto valdybos vyrų chorui, kurį išmokė sudėtingesnių kūrinių ir 1961 m. su juo dalyvavo televizijos laidoje. 1962–1965 m. vadovavo Panevėžio cukraus fabriko vyrų chorui; paruošė 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui Vilniuje (konkurse pelnė trečiąją vietą) ir 1965 m. respublikinei dainų šventei (konkurse laimėjo ketvirtąją vietą). 1965–1968 m. Panevėžio prekybos valdybos moterų choro vadovas – parengė 1967 m. respublikinei meno ir sporto šventei Vilniuje. Chorai dalyvaudavo koncertuose, Panevėžio miesto dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. Vėliau vadovavo Panevėžio mėsos kombinato ir vandentiekio vokaliniams ansambliams. Pedagogas buvo Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentas, miesto ir rajono chorų konsultantas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Čekijos futbolo varžybos 1960–1961 m.

1960–1961 m. pirmenybės

Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Krinkų Senoji sinagoga

Krinkų Senoji sinagoga (lenk. Stara Synagoga w Krynkach) – nebeegzistuojanti medinė sinagoga Krinkų mieste ul. Garbarskiej gatvėje. XIX a. sinagoga sudegė ir jos vietoje buvo pastatyta Krinkų Didžioji sinagoga.
Kelionių organizatorius

Kelionių organizatorius – įmonė, teikianti kelionių organizavimo paslaugas. Skirtingai nei kelionių agentūra kelionių organizatorius veikia savo vardu. Įmonė rūpinasi skrydžiais, viešbučiais, gidais - teikia visas kelionės metu reikalingas paslaugas (servisą). Kai kurie organizatoriai be organizavimo paslaugų taip pat tarpininkauja, siūlo užsisakyti netgi ir konkurentų paslaugas. Stambiausi kelionių organizatoriai paprastai rūpinasi tik kelionės organizavimu, bendravimą su galutiniu pirkėju palikdami tarpininkams (kelionių agentūroms). Įmonė norėdama tapti kelionių organizatoriumi, turi pateikti prašyma Lietuvos Turizmo Departamentui prie Ūkio Ministerijos. Jei ji atitinka keliamus reikalavimus, jai yra išduodamas kelionių organizavimo pažymėjimas.
Zigmontas Antanas Aleksa

Biografija

1902–1904 m. studijavo Varšuvos veterinarijos institute, bet už revoliucinę veiklą ir dalyvavimą anticarinėje demonstracijoje buvo suimtas ir pašalintas. 1906 m. LSDP narys. 1906–1907 m. Vilniaus miesto komiteto narys. 1907 m. LSDP Panevėžio organizacijos vadovas.
1908 m. ir 1909 m. LSDP VII ir VIII suvažiavimuose išrinktas CK nariu. 1908–1909 m. laikraščio „Darbininkų žodis“ redaktorius Marijampolėje. 1909 m. birželio 10 d. suimtas, 1911 m. nuteistas 4 metams katorgos, iki 1915 m. kalintas. 1915–1917 m. gyveno tremtyje Jenisejaus gubernijoje, kur suartėjo su bolševikais, 1917 m. Minusinske įstojo į RSDDP(b).
Nors buvo komunistas, tačiau 1940 m. žuvo dėl represijų.

Kūryba

Rašė politikos, ekonomikos, istorijos, filosofijos klausimais. Neigiamai vertino Nepriklausomybės metų literatūrą, Keturių vėjų ir Trečio fronto sambūrius. Išleido brošiūrų, periodikoje („Balse“, „Komuniste“, Priekale, Kibirkštyje) paskelbė kategoriškos, pabrėžtinai sociologizuotos kritikos straipsnių, recenzijų („Šeimyniškas lietuvių gyvenimas Juškevičiaus dainose“, 1911; „Buožės ir jų šeimyna Žemaitės raštuose“, 1921, ir kt.).
1931–1933 m. dirbo žurnalo „Partijos darbas“ redakcinėse kolegijose.
Heizeltonas

Istorija

Miesto istorijos pradžia siejama su Moravitų bažnyčios (angl. Moravian Church) bendruomenės narių atvykimu. 1780 m. jie įsteigė kaimelį, kuris dėl apylinkėje gausiai augančių lazdynų pavadintas Hazel Swamp. Regione buvo atrasti akmens anglies telkiniai ir iš kaimo į miestą sparčiai augantį Hazel Swamp ėmė keltis emigrantai iš Vokietijos ir Airijos, o kiek vėliau ir iš Italijos, Lenkijos, Slovakijos bei Lietuvos. Akmens anglies poreikis šalyje sparčiai augo ir darbui šachtose priimdavo žmones be profesinio paruošimo ir anglų kalbos žinių.
1857 m. pripažintas gyvenvietės statusas, ji, suklydus raštininkui, buvo pavadinta Heizeltonu. 1891 m. suteiktos miesto teisės, 1940 m. buvo aukščiausio ekonominio pakilimo laikotarpis – tuo metu Heizeltone gyveno apie 40 000 gyventojų.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui pramonėje pradėti naudoti kiti energijos šaltiniai ir poreikis akmens angliai smuko. Naujai įsikūrusios įmonės įdarbindavo daug naujų darbuotojų, dažniausiai nelegaliai atvažiavusių iš Lotynų Amerikos. Priėmus nelegalią imigraciją ribojančius įstatymus, miestiečių skaičius vėl sumažėjo.

Lietuviška Šv. Petro ir Povilo bažnyčia

Šiame mieste išeiviai iš Lietuvos pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje. 1888 m. įsteigta lietuvių–lenkų katalikiška parapija. Pirmuoju klebonu paskirtas kun. P. Adomaitis, jį pakeitė kun. Mašiotas, 1889 m. trumpai kunigavo Aleksandras Burba. Bažnyčioje kurį laiką vargonavo ir chorui vadovavo žinomas išeivių muzikas Petras Karašauskas. 1893 m. lenkų tikintieji pasistatė atskirą Šv. Stanislovo bažnyčią.
Miesto lietuvių bendruomenė Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje meldėsi visą XX amžių, 1986 m. Vyčiai šalia šventovės pastatė lietuvišką koplytėlę. XXI a. sumenkusi bendruomenė nebepajėgė bažnyčios išlaikyti ir vyskupija ją 2010 m. pardavė. Išliko lietuvių kapinės prie Cemetery road / E Broad stret gatvių sankryžos.
Vilkaviškio Aušros gimnazija

Istorija

1979-ieji. Vilkaviškio II vidurinėje mokykloje pirmasis rugsėjis.
1160 moksleivių, 51 mokytojas. Direktorius – Stasys Rogovas.
1994-ieji. Mokyklai 15 metų. 1042 mokiniai, 88 mokytojai. Direktorius – Aleksandras Žikevičius. Jau penktasis (mokyklai taip pat vadovavo Antanas Žilinskas, Artūras Simanavičius, Vanda Unguraitienė).
1999-ieji. Mokykla švenčia dvidešimtmetį. Jau išleisti 1398 abiturientai. Mokykloje dirba 86 pedagogai.
2004-ieji. Mokykloje 1455 moksleiviai. Dirba 101 mokytojas. Iš jų – 9 nuo mokyklos įkūrimo metų: V. Puskunigienė, E. Slivinskas, D. Baušienė, A. Buragienė, V. Unguraitienė, O. M. Sinkevičienė, M. Sledžiuvienė, E. Buzaitienė, G. Dubickienė.
Sabiha Gökçen

Sabiha Gökçen (g. 1913 m. kovo 22 d. Bursoje – m. 2001 m. kovo 22 d. Ankaroje) – pirmoji Turkijos ir pirmoji pasaulyje karo lakūnė. Viena iš aštuonių Mustafos Kemalio Atatiurko įvaikintų vaikų.
Pagal turkų šaltinius ir intervių su Sabiha Gökçen manoma, kad jos tėvai Mustafa İzzet Bey ir Hayriye Hanım – etniniai bosniai, tačiau kiti šaltiniai teigia, kad tėvai bovo armėnų]] kilmės.
Mokėsi lakūno specialybės TSRS. Skraidė 22 skirtingų tipų lėktuvais, viso daugiau nei 8 000 valandų. Apie 32 valandas praleido kovose ir bombardavimuose.
Jos vardu pavadintas tarptautinis oro uostas šalia Stambulo (Sabiha Gökçen International Airport).
Yra vienintelė pilotė patekusi į JAV karinių oro pajėgų sudarytą 20 geriausių XX a. lakūnų sąrašą (The 20 Greatest Aviators in History).
Žadvainiai

Istorija

Iki 1954 m. – Žadvainių apylinkės centras.
Europos TRIZ asociacija

Europos TRIZ asociacija ETRIA – atvira bendruomenė jungianti pastangas, teikianti globalios standartizacijos galimybes, atliekanti mokslinius tyrimus, palaikanti informacijos ir žinių mainus tarp profesionalų ir visuomenės apie TRIZ ir technologijų inovacijas, paremtas TRIZ.
TRIZ suprantamas kaip tarpdisciplinarinis, generinis metodas, tačiau tai nepateikta logikos ar kita formalia žinių perteikimo kalba. Dauguma terminų yra netikslūs, dauguma metodų vis dar euristiniai ir tik dalinai formalizuoti. Tolimesniam TRIZ vystymui ir konceptualiam žinių pagrindo pertvarkymui ETRIA įtraukia ir bendradarbiauja su ekspertais ir profesionalais iš logikos, organizacinių mokslų, informatikos ir lingvistikos sričių.
Žalonierius

Žalonierius (rus. жалонер, iš pranc. jalonneur) – kareiviai Rusijos armijoje, kurie nešioja žalonierinius ženklus (жалонерные значки; specialios vėliavėlės), kuriomis žymi jų daliniui skirtą vietą planuojamoje rikiuotėje. Žalonierius iš anksto sųsdavo į vietą, kur rikiuosis kariuomenės daliniai.
Pirmieji žalonieriai Rusijo armijoje atsirado 1819 m. 1821 m. jie atsirado visoje Rusijos kariuomenėje.
Rusijos armijoje žalonierinius ženklus turėdavo kiekvienas batalionas (su juoda, oranžine ir balta spalvomis) ir kiekviena kuopa (skirtingų spalvų), juos nešiodavo atitinkamai batalionų ir kuopų žalonieriai.

Bataliono žalonieriniai ženklai

Bataliono žalonieriniai ženklai buvo vienodi visuose daliniuose. Jų vėliavas sudarydavo trys horizontalios juostos – balta, oranžinė ir juoda. Oranžinės juostos centre būdavo prisiūtas bataliono ar družinos (šauktinių pulkuose) numeris iš juodo audeklo lotyniškai skaitmenimis.
Gvardijos ekipažo vėliavos turėdavo santrumpą Гв.Э. (Гвардейский экипаж 'Gvardijos ekipažas'). Inžineriniai ir kiti techniniai daliniai, mažesni už batalioną, bei karinės mokyklos vėliavose santrumų visai neturėdavo. Tiesa, yra liudijimų, kad karinių mokyklų žalonierinėse vėliavose oranžinė juosta turėdavo tokį patį trumpinį kaip ir jų antpečiai.

Ryšys su žolnieriumi

Rusų kalboje terminas žalonierius (rus. жалонер) painiojamas su terminu žolnierus (жолнёр) 'lenkų kareivis'.
Jeronimas Osolinskis

Biografija

Lenkijos bajorų Osolinskių giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Klimantubo didičiaus Pavelo Osolinskio (m. 1534) ir Zbignevos Slupeckos vienintelis sūnus.
Kalvinizmo sekėjas Lenkijoje, protestantų partijos Mažojoje Lenkijoje lyderis, remdamas karalių Žygimantą Augustą.
Jeronimas Osolinskis buvo žymi figūra karaliaus rūmuose, dažnai buvo renkamas į seimus nuo Krokuvos vaivadijos. Gavo puikų išsilavinimą užsienyje. Mokėsi vokiečių universitetuose, o Italijoje tarnavo Medičių dinastijos armijoje. 1531 metais dalyvavo Lenkijos kampanijoje prieš Moldavijos kunigaikštystę.
1569 metais Jeronimas Osolinskis palaikė Liublino unijos tarp Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudarymą.
Buvo renkamas nuo Krokuvos vaivadijos į 1553, 1556/1557 ir 1562/1563 metų seimus. 1556/1557 metais Varšuvos seime pasisakė už katalikų bažnyčios Lenkijoje reformavimą. 1557 metais generaliniame sinode Pinčuve Jeronimas Osolinskis buvo įvardintas vienu iš penkių dvasinių senatorių stačiatikių tikėjimo.
Pirmos bekaralystės metu Jeronimas Osolinskis sudarė konfederaciją dėl taikos aprūpinimo tarp disidentų ir katalikų. 1570 metais gavo Sandomiro kašteliono pareigybę. 1573 metų sausį pasirašė Varšuvos konfederacijos aktą. Tais pačiais 1573 metais Jeronimas Osolinskis palaikė prancūzų princo Henriko Anžu kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą ir 1574 metų vasarį dalyvavo karūnacijos ceremonijoje Krokuvoje.
Jeronimas Osolinskis buvo palaidotas Gozlicuose.
Toulouse FC

Istorija

Klubas įkurtas 1937 m. Nors anglų ir prancūzų vikipedijose nurodoma, kad tais metais įkurtas klubas esąs visiškai kitas nei dabartinis (nors ir turėjo tokį patį pavadinimą kaip dabartinis), tačiau oficiali klubo svetainė tokio skirtumo nenurodo, rašydama klubo istoriją nuo 1937-ųjų. 1967 m. komanda prijungta prie Red Star Paris klubo, tačiau 1970 m. vėl įkurta kaip atskiras klubas.
Jeronimas Adamas Poninskis

Biografija

Lenkijos bajorų Poninskių giminės atstovas, herbo „Lodzia“ savininkas. Aleksandro Poninskio sūnus nuo antros santuokos su Ana Zakrževska.
Jaunystėje vadovaujant Stefanui Čarneckiui dalyvavo kovoje prieš švedų karius ATR-Švedijos karo metu 1655–1660 m. Nuo 1676 m. užėmė Vshovos taurininko pareigybę. Taip pat jam priklausė Kopanicko ir Vshovos seniūnijos. Jam priklausė Psarsko ir Židyvo pilys.
1692–1697 m. Jeronimas Adamas Poninskis ėjo Rogozno kašteliono pareigas, o 1697–1702 m. buvo Gniezno kaštelionas.
Anna Katterfeld

Biografija

Gimė 1880 m. spalio 14 d. Kėdainiuose, baltvokiečių šeimoje. Mokėsi Rygos mokykloje. Nuo 1905 m. dirbo tikybos mokytoja Jelgavoje. Turėdama klausos problemą buvo priversta nutraukti mokytojos veiklą ir pradėjo rašyti protestantiškas pamaldas. 1912 m. persikėlė gyventi į Vokietijos imperiją. 1930 m. ištekėjo už klebono Wilhelm Ilgenstein ir iki 1936 m. gyveno Diuseldorfe ir persikraustė į Badenveilerį. Didžioji dalis jos darbų yra trumpos istorijos ir žymių protestantų biografijos. Mirė 1964 m. vasario 20 d. Šteinene.
Romualdas Matonis

Biografija

1980 m. baigė Miroslavo vidurinę mokyklą (Alytaus rajonas). 1980-1985 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete, kur įgijo teisininko specialybę.
Nuo 1985 iki 1988 m. VRM Tardymo valdybos Alytaus miesto ir rajono tardymo skyriaus tardytojas, nuo 1988 iki 1992 m. Ignalinos rajono apylinkės teismo teisėjas, nuo 1992 iki 2000 m. Marijampolės rajono apylinkės teismo pirmininkas. Nuo 2000 m. Advokato R. Matonio kontoros advokatas .
Marijampolės „Rotary International“ klubo narys.

Šeima

Žmona Rūta Matonienė. Dukra Justė Matonytė (g. 1991 m.). Sūnūs: Danielius Matonis (g. 1994 m.) ir Gabrielius Matonis (g. 1996 m.).