google/wiki40b huggingface dataset:
Sparnas (dalinys)

Istorija

1912 m. buvo įkurtas Britanijos Karališkasis Aviacijos korpusas (British Royal Flying Corps, RFC). Jis turėjo būti bendras tiek Britanijos laivynui, tiek armijai. Korpusas buvo padalintas į dvi dalis, kurios buvo pavadintos Karinis sparnas (Military Wing, priskirtas armijai) ir Laivyno sparnas (Navy Wing, priskirtas laivynui). Kiekvienas sparnas buvo sudarytas iš eskadrilių.
1914 m. Laivyno sparnas tapo Karališkąja Laivyno Oro tarnyba (Royal Naval Air Service) ir tapo nepriklausomu nuo Karališkojo Aviacijos korpuso. 1915 m. Karališkasis Aviacijos korpusas ėmė plėstis, todėl reikėjo sukurti dalinius, kurie turėjo jungti eskadriles. Šiuos naujuosius dalinius ėmė vadinti sparnais (wings).
1918 m. Karališkasis Aviacijos korpusas buvo sujungtas su Karališkąja Laivyno Oro tarnyba ir tapo Karališkosiomis Oro pajėgomis (Royal Air Force, RAF), kuriose sparnai ir toliau liko dalinių rangu.

Dabartis

Daugelyje Britų Sandraugos šalių sparną sudaro 3-4 eskadrilės. Sparnai jungiami į grupes. Anksčiau sparnams vadovaujantis karininkas turėdavo laipsnį Wing Commander 'sparno vadas', kuris atitinka papulkininkį ar pulkininką leitenantą, dabar sparnui gali vadovauti ir Group Captain (dabar atitinka pulkininką).
Britų sparnas (wing) atitinka kitų šalių aviacijos grupes (pvz., pranc. groupe ar vok. gruppe). Sparnas atitinka kitų kariuomenės rūšių batalioną. Sparnais vadinami ir Britanijos karinių oro pajėgų bataliono rango antžeminiai daliniai. Sparnais vadinami ir Britanijos karinių oro bazių (RAF stations) administraciniai padaliniai.
Kanados karinės oro pajėgos naudoja kitokią aviacijos dalinių skirstymo sistemą, kuri atitinka JAV sistemą.

Karinės jūrų laivynas

JAV Kariniame Jūrų laivyne sparną sudaro 2 ar daugiau eskadrilių, besibazuojančių sausumos aerodromuose. Lėktuvnešio sparną (Carrier air wing) ar lėktuvnešio grupę (Carrier Air Group) sudaro 7 eskadrilės (4 naikintuvų ar naikintuvų bombonešių).

Jūrų pėstininkų korpusas

JAV Jūrų pėstininkų korpuse sparną sudaro mažiausiai dvi grupės ir jų eskadrilės ir paramos padaliniai.
Matersburgas

Istorija

Vietovė apgyvendinta dar Antikoje. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1202 m. kaip Villa Martini, čia stovėjo Šv. Martyno bažnyčia (tarmiškai Martynas vadintas Matter). Vengriškas miesto pavadinimas Nagymarton taip pat kilęs iš šv. Martyno bažnyčios pavadinimo. Iki 1924 m. oficialus vokiškas miesto pavadinimas buvo Matersdorfas.
Eusébio

Biografija

Savo profesionalo karjerą jis pradėjo 1957 m. Sporting Lourenço Marques komandoje, kurioje žaidė iki 1960 m, tada jis net penkiolika metų žaidė SL Benfica klube ir buvo šio klubo vienvaldis lyderis, 1975 m. Eisebijas vienam sezonui išvyko į Jungtinių Valstijų klubą Boston Minuteman, o po metų išvykęs iš JAV jis patraukė į Meksiką, kur sužaidė dešimt rungtynių už CF Monterrey komandą. Po tų rungtynių Eusebio metus, iki 1977 m., praleido Beira-Mar komandoje. Tada pradėjo žaisti Kanadoje Toronto Blizzards, tačiau jau tais pačiais 1977 m. tapo Las Vegas Quicksilver komandos nariu, tačiau ir ten neužsibuvo, sužaidęs keletą rungtynių portugalas grįžo į gimtinę į Uniao Tomar komandą. 1978 m. baigė profesionalo karjerą.
Portugalijos rinktinei atstovavo 1961–1973 m. Jai atstovaudamas, per 64 rungtynes įmušė 41 įvartį.
Tarp jo trofėjų galime rasti Portugalijos, Meksikos, NASL lygų čempiono medalius, jis yra laimėjęs Čempionų Lygą, Pasaulio Taurėje jo komanda „Benfica“ užėmė trečiąją vietą, o pats Eusebio 1965 m. buvo pripažintas geriausiu Europos metų futbolininku.
Liudas Jonaitis

Biografija

1972 m. baigė Joniškio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1977 m. – Lietuvos veterinarijos akademiją įgydamas veterinarijos gydytojo specialybę. 1994–1996 m. studijavo Vilniaus Gedimino technikos universitete, įgijo edukologijos magistro laipsnį.
1977 m. Joniškio rajono Gataučių tarybinio ūkio veterinarijos gydytojas. 1977–1979 m. pašauktas į armiją tarnavo medicinos felčeriu. Po tarnybos armijoje grįžo į Gataučių tarybinį ūkį vyriausiuoju veterinarijos gydytoju, ūkio profesinės sąjungos komiteto pirmininkas. 1980–1986 m. Joniškio komjaunimo komiteto pirmasis sekretorius. 1986–2019 m. Joniškio profesinės technikos mokyklos direktorius. 2000 m. dar ir Lietuvos veterinarijos akademijos Gyvulininkystės instituto bendradarbis.
1995–2019 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2019 m. Seimo narys.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 1997 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, 1998 m. Joniškio skyriaus pirmininkas. 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Joniškio rajono skyriaus narys. 
1996 m. Lietuvos aukštesniųjų žemės ūkio ir žemės ūkio mokyklų direktorių asociacijos viceprezidentas, 2002 m. Lietuvos žemės ūkio mokyklų asociacijos prezidentas, Lietuvos kaimo plėtros profesinio mokymo įstaigų asociacijos prezidentas, Šiaulių apskrities profesinio mokymo tarybos narys, Šiaulių apskrities teritorinės ligonių kasos stebėtojų tarybos narys. Joniškio Rotary klubo steigėjas, 2003-2005 m kadencijos prezidentas. Joniškio Žemės ūkio mokyklos sporto klubo „Žemyna“ prezidentas. Laisvalaikiu šoka tautinių šokių ansamblyje „Jievaras“, mėgsta medžioti.
Suteiktas Lietuvos meno saviveiklos žymūno vardas, apdovanotas Lietuvos žemės ūkio ministerijos, Žemės ūkio rūmų, Šiaulių apskrities, Joniškio rajono savivaldybės padėkos raštais.Už nuopelnus Joniškio kraštui 2018 m. suteiktas Joniškio garbės piliečio vardas.
Sesuo Sofija Nacionalinio operos ir baleto teatro operos solistė. Žmona Nijolė, sūnus Justinas, duktė Viktorija. ;
Jonas Strielkūnas

Biografija

1957 m. baigė Biržų raj. Vabalninko vidurinę mokyklą. 1957–1960 m. dirbo Vabalninko laikraščio redakcijoje, 1967–1978 m. laikraščio „Literatūra ir menas“ redakcijoje.  Nuo 1978 m. pagrindinis užsiėmimas – vertimai iš rusų, anglų, latvių, rumunų ir kitų kalbų. Tarp jo verstų poetų: Afanasijus Fetas, Borisas Pasternakas, Janis Rainis, Fiodoras Tiutčevas ir kiti.
Eilėraščius spausdinti pradėjo 1958 m., daugelis jo eilėraščių tapo dainomis, kurioms muziką rašė Benjaminas Gorbulskis, Vygandas Telksnys, Algimantas Raudonikis. Vyrauja ryšio su gimtąja žeme kaip žmogaus būties pagrindo, etinių vertybių mato, motyvas. Autorius poetizuoja gimtinės gamtą, kaimo būties konkretybių vaizdais, istoriniais ir kultūriniais atminimais reiškia patriotinius jausmus. Strielkūno poezijai būdingas vaizdo skaidrumas, ramus susimąstymas, savaimiškas paprastumas, tautosakos motyvai, lietuviškų dainų lyrizmas, jausmingumas derinamas su daiktiškuoju konkretumu.
Jurgita Choromanskytė

Biografija

2000 m. baigė Klaipėdos „Versmės“ vidurinę mokyklą, 2005 m. – Lietuvos krikščioniškojo fondo aukštąją mokyklą (dabar – LCC Tarptautinis Universitetas), įgijo verslo administravimo ir vadybos specialybę su gretutine sociologijos specialybe. Klaipėdos universitete baigė komunikacijos magistrantūros studijas.
Nuo 2005 m. iki 2006 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos sekretoriato vyr. specialistė. Nuo 2006 m. iki 2007 m. Jaunimo reikalų koordinatorė (vyr. specialistė). Nuo 2007 m. Europos Parlamento nario Eugenijaus Gentvilo padėjėja, o nuo 2009 m. Leonido Donskio biuro vadovė Briuselyje. 2007-2009 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narė, Ugdymo ir jaunimo reikalų komiteto narė.
Nuo 2004 m. Klaipėdos liberalaus jaunimo narė, 2005 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos narė, nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Klaipėdos miesto skyriaus pirmininko pavaduotoja, tarybos narė. 2006 m. LRLS jaunimo reikalų komiteto pirmininko pavaduotoja, nuo 2005 m. Klaipėdos senamiesčio „Rotaract“ klubo narė.
Atakamesas

Istorija

1526 m. ties Atakamesu išsilaipino konkistadoras Fransiskas Pisaras, antrą kartą keliaudamas į Peru. Čia jis susidūrė su nuožmiu indėnų pasipriešinimu. XVI a. antroje pusėje pradėta gabenti vergus iš Panamos į Peru. Dalis juodaodžių išsilaisvino ir įsikūrė dabartinio miesto žemėse.
Vėlinės

Vėlinės (Vė̃linės) arba Ilgės, katalikiškoje liturgijoje – Visų mirusiųjų paminėjimas (lot. Commemoratio Omnium Fidelium Defunctorum) – mirusiųjų atminimo ir pagerbimo diena minima lapkričio 2 d. Tradiciškai lankomi mirusiųjų kapai, uždegama žvakių.
Neretai ši diena natūraliai susilieja su lapkričio 1 d. minima Visų šventųjų diena. Paprastai tarp šių švenčių nėra aiškios ribos, kapai dažniau lankomi lapkričio 1 d., kuri Lietuvoje yra šventinė diena.

Bažnytinė tradicija

Vėlinių dieną (lapkričio 2) bažnyčioje giedamos gedulinės liturginės valandos; iki vidurdienio giedama Rytmetinė, po vidurdienio – Vakarinė. Pagrindinės šv. Mišios baigiamos procesija į kapines, šventoriuje, arba bažnyčioje. Pelnomi visuotiniai atlaidai, jei per Vėlines bažnyčioje ar koplyčioje sukalbama Tėve mūsų ir tikėjimo išpažinimą arba per Vėlinių aštuondienį (lapkričio 1–8) aplankomos kapinės ir meldžiamasi už mirusiuosius, arba pirmąjį mėnesio penktadienį bažnyčioje prie išstatyto Švč. Sakramento sukalbama Švenčiausiosios Jėzaus Širdies litanija ir atsiteisimo malda Kyrie eleison.
Pirmą kartą bendruomeninė malda už mirusiuosius paminėta IV a., o po Pietų ir Vakarų Europą ėmė plisti IX a.
Šventės diena pradžioje nebuvo pastovi – lapkričio 17, sausio 1, ar sausio 14. Kliuni benediktinų vienuolyno abatas Odilonas 998 m. įvedė tradiciją iškart po Visų Šventųjų melstis už mirusius vienuolijos narius. XIII a. ji išplito visoje Katalikų Bažnyčioje.

Papročiai

Lietuvių Vėlinės susiklostė krikščioniškam papročiui persipynus su senąją lietuvių švente Ilgėmis.
Būta papročio Vėlinių dieną rinktis sodžiaus kapinaitėse, pasimeldus susėsti prie šeimos kapo ir valgyti pasikvietus neturtinguosius. Kai kur Rytų Lietuvoje maistą ant kapo sudėdavo Visų Šventųjų dienos vakarą ir palikdavo per naktį, valgydavo ir dalindavo vargstantiems tik per Vėlines. Dzūkijoje ir Rytų Aukštaitijoje dėti maistą ant kapų vietomis išliko iki XX a. pr. Nuo XIX a. vid. šventė pritraukta prie bažnytinės liturgijos – kunigai ragindavo tą dieną dalyvauti pamaldose, rinktis tik savo parapijos kapinėse, nenešti maisto į kapus. Nuo XX a. pr. įsigalėjo paprotys kapuose deginti žvakes.
Per Vėlines buvo paplitęs paprotys susėdus prie stalo pasakoti šiurpias istorijas apie vėles. Šis paprotys išliko ir dabar, laikosi daugiausia jaunimas. Po tokių istorijų išeiti į lauką būdavo dar baisiau. Anksčiau vėlinių naktį užklydęs į namus nepažįstamas kareivis būdavo gražiai sutinkamas, tikėta, kad tai vėlių pasiuntinys.
Per Vėlines būdavo pagerbiamos ir „klajojančios vėlės“, tai yra mirusieji ne sava mirtimi. Buvo tikima, kad tokios vėlės, pavyzdžiui, mirusių nekrikštytų kūdikių, per Vėlines klaidžiojančios po langais, prašydamos maldų.
The Elder Scrolls IV: Oblivion

Dalies pokyčiai

„Oblivion“ atsirado galimybė joti arkliais. Gebėjimų medis išliko panašūs į „Morrowind“, tačiau išvystyta priedų sistema, todėl kas 25 gebėjimų taškus veikėjas įgyja papildomų sugebėjimų (pvz., gali kardo smūgiu paralyžiuoti priešininką). Nežymiai pertvarkyta kerų sistema, atsisakyta skraidymo kerų. Esminis patobulinimas – palengvinta keliavimo sistema, o vykdant užduotis, veikia rodyklė, nurodanti užduoties pabaigos buvimo vietą.

Frakcijos

Pagrindinės frakcijos – trys: Karių gildija, Magų gildija, Vagių gildija ir ketvirtoji, Tamsioji brolija (žudikų gildija). Žaidime taip yra ir kitų mažesnių religinių bei kovinių gildijų (pvz., Arena). Su „Shivering Isles“ papildymu prisideda Pamišimo dvaro (Court of Madness) frakcija.

Siužetas

Veikėjui tenka surasti paskutinį sosto įpėdinį bei sutrukdyti Mythic Dawn kultui padėti Deadra lordui sunaikinti mirtingųjų dimensiją. Žaidimo pradžioje veikėjas pabėga iš kalėjimo bei gauna amuletą iš mirštančio imperatoriaus rankų. Vėliau suranda ir išgelbsti sosto įpėdinį. Jo padedamas, patenka į Mythic Dawn pasaulį ir ten įveikia kulto lyderį. Tačiau per atsivėrusius Užmaršties (angl. Oblivion) vartus Deadra princo pajėgos puola imperijos sostinę. Įpėdinis pasinaudoja amuleto galia, susikauna su Deadra lordu ir jį įveikia, bet pats miršta.
Albinas Jonas Marcinkevičius

Albinas Jonas Marcinkevičius (g. 1935 m. kovo 12 d. Baukuose, Šeduvos valsčius) – Lietuvos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1988 m. technikos mokslų daktaras.
1959–1962 m. dirbo Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos Specialiajame konstravimo biure, 1962–1964 m. LTSR liaudies ūkio tarybos Projektavimo konstravimo biuro vyriausiasis projekto konstruktorius. 1964–1981 m. Sąjunginio mikroschemų konstravimo biuro KB-6 laboratorijos vedėjas. 1981 m. baigė Maskvos elektronikos technikos instituto Mikroelektronikos kvalifikacijos kėlimo fakultetą. 1981–1992 m. Mokslo tyrimų instituto „Venta“ Mikroschemų projektavimo skyriaus viršininkas, vyr. konstruktorius. Nuo 1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, 1996–2000 m. Radijo aparatūros katedros vedėjas; nuo 1994 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Svarbiausios mokslinių tyrimų kryptys: integrinių grandynų projektavimas, integrinių grandynų technologijos procesai, analoginės informacijos keitikliai. Suprojektavo aukštojo dažnio integrinių informacijos keitiklių, kurie gaminti serijiniu būdu. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.
Vokietijos Aukščiausiasis Teismas

Vokietijos Aukščiausiasis Teismas (vok. Bundesgerichtshof - 'Sąjungos teismo rūmai', 'Federacijos Tribunolas'; BGH) - paskutinės (ir tuo pačiu galutinės) instancijos teismas Vokietijoje. Būstinė - Karlsrūhė ir Leipcigas (jame įsikūręs 5-asis Baudžiamųjų bylų senatas).
Douliu

Istorija

Miestelis susikūrė XVII a. pr.
Vatinė striukė

Vatinė striukė, vatinukas (rus. ватник, телогрейка, фуфайка) – vata kimšta dygsniuota striukė, dar vadinama šimtasiūle, šiltas viršutinis drabužis. Jis buvo populiarus buvusioje SSRS, kaip pigesnis drabužis už brangius kailinius, tinkamas dėvėti atšiaurios rusiškos žiemos sąlygomis.

Istorija

Masiškai vatinukai pradėti siūti Rusijoje XIX a. pabaigoje. Išpopuliarėjo Stalino valdomoje SSRS, sąjunginiu mastu priėmus atpažįstamą šimtasiūlės vertikaliomis juostomis standartą. Vatinukai buvo pasiuvami su mažomis sąnaudomis ir tiko visiems įmanomiems gyvenimo atvejams, nepaisant jo estetinės išvaizdos. Vatinėmis šimtasiūlėmis pradėjo dėvėti ne tik stalininių lagerių kaliniai, kareiviai, bet visuotinio deficito laikais tiko gamyklų darbininkams, kolūkiečiams, „didžiųjų statybų“ dalyviams. Vatinukai buvo vertinami ir kriminaliniame pasaulyje: paprasta, nesunkiai įsigyjama striukė galėjo apsaugoti nuo kumščių smūgių, tiko ir kaip pagalvė ar antklodė.

„Vatnikas“

2011 m. internetinėje rusų erdvėje pasirodė JAV animacinio personažo Kempiniuko Plačiakelnio maniera nupieštas kvadratinis Vatnikas, aprengtas sulopytu vatinuku, apautas veltiniais, nemąstantis, nes pas jį vietoje smegenų vata. „Vatnikais“  pradėti vadinti nostalgijos kamuojami sovietmečio garbintojai bei Kremliaus politikos liaupsintojai. Po 2013 m. prasidėjusių Maidano įvykių, vėliau – Krymo aneksijos bei karo Donbase „vatniko“ sąvoka išpopuliarėjo tarptautiniu mastu. Jais pradėti vadinti Rytų Ukrainos separatistai, rusų ginkluoti okupantai, kaip ir visi tie, kurie palaiko „rusų pasaulio“ idėjas.
Snaudalinė džiugūnė

Ekologija

Auga miško pievelėse, pakelėse, ganyklose, dirvonuose. Mėgsta nekalkingą dirvožemį. Viena pirmųjų pradeda augti nusausintuose durpynuose. Kartais laukuose auga kaip piktžolė.
Snaudalinė džiugūnė yra drugių lervų maisto šaltinis.

Biologija

Tai daugiametis žolinis augalas su pieniškomis sultimis. Šaknys tvirtos, viena trumpa liemeninė ir daug storų šalutinių. Stiebas vienas arba keli, status, 20-70 cm aukščio, šakotas. Lapai pamatiniai, skroteliniai, kartais stiebo viršutinėje dalyje yra žvynlapiai, bekočiai, ilgi, bukomis viršūnėmis, plunksniški arba dantyti. Turi šiuškčius plaukelius, apatinė pusė melsvos spalvos.
Žydi liepos-rugsėjo mėnesiais. Graižai 2-3 cm ilgio, pavieniai and ilgų žiedynkočių. Skraistė iš čerpiškai išsidėsčiusių lancetiškų skraistlapių. Visi žiedai liežuviški, auksinės geltonos spalvos, su penkiadantėm viršūnėm. Kraštinių žiedų apatinė pusė melsvai pilka arba rausva. Vaisiai raudonai rudi, yliški, ilgu snapeliu. Jo viršūnėje skristukas iš dviejų eilių baltų arba gelsvų plunksniškų plaukelių.

Naudojimas

Liaudies medicinoje vartojami žiedai ir lapai. Naudojama prieš virškinimo ir kepenų sutrikimus, poveikis panašus į kiaulpienių, tik silpnesnis.
Visos augalo dalys valgomos, dažniausiai naudojami lapai ir šaknys. Lapai gali būti valgomi žali, verdami arba dedami į salotas. Šaknys gali būti susmulkintos, paskrudintos, sumaltos ir naudojamos kaip kavos pakaitalas.
White & Case

White & Case LLP – amerikiečių kilmės verslo teisės advokatų kontora. Biurai veikia 25 valstybėse. Vienija per 2 000 advokatų (2009 m.). Vadovas Hugh Verrier. Įsteigta 1901 m. Niujorke.

Istorija

1901 m. gegužės 1 d. teisininkai Justin DuPratt White (1869–1939) ir George B. Case, būdami atitinkamai 31 ir 28 metų amžiaus, kontorą „White & Case“. Investavo po 250 USD. Case buvo baigęs Kolumbijos teisės mokyklą. White – tik mokęsis advokatų kontoroje.
Mosėdis

Švietimas

1626 m. įsteigta, 1804 m. atkurta parapinė mokykla. 1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, kurioje visi dalykai dėstyti rusų kalba. 1919 m. pradėjo veikti lietuviška mokykla, kurioje dėstyta gimtoji kalba, aritmetika, geografija, dainavimas, vėliau ir istorija, dailyraštis, darbeliai, piešimas, tikyba. Mokykloje mokėsi 140 mokinių, daugiausia berniukų.
1933 m. vasaros atostogų metu medinis mokyklos pastatas sudegė ir naujieji mokslo metai prasidėjo privačiose patalpose: Butkaus name Gėlių gatvėje, Skersio name Skuodo gatvėje ir Joselio name Vytauto gatvėje. 1935 m. užbaigta naujos mokyklos statyba. Jos fundatoriumi buvo arkivyskupas Pranciškus Karevičius. 1940 m. prasidėjus sovietinei okupacijai pradinės mokyklos patalpose įsikūrė karinis dalinys, o mokykla parsikėlė į buvusias klebonijos patalpas. Mokykloje buvo 6 skyriai, dirbo 6 mokytojai.
1945 m. Mosėdyje pradėjo darbą per karą netekusi savo pastato Skuodo vidurinė mokykla, ji įsikūrė Naujukų kaime, Zūbienės Skaros namuose. Iš Mosėdžio pradinės mokyklos patalpų iškėlus karo lauko ligoninę, čia iš Naujukų kaimo persikėlė Skuodo vidurinė mokykla. Mosėdžio pradinės mokyklos mokiniai mokėsi šalia esančiame valsčiaus pastate ir buvusioje klebonijoje. Tose patalpose po gaisro, sunaikinusio pradinės mokyklos pastatą, prisiglaudė ir Skuodo vidurinė mokykla. 1948 m. Skuodo vidurinei mokyklai išsikėlus į Skuodą, Mosėdyje liko ne tik pradinės, bet ir 1-4 vidurinės mokyklos klasės. 1947–1954 m. septynmetė, 1954–2006 m. vidurinė mokykla, nuo 2006 m. gimnazija.

Akmenų muziejus

Mosėdis žymus savo akmenų muziejumi, kuris garsus ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje. 1957 m. jį kaip akmenų kolekciją pradėjo kurti gydytojas Vaclovas Intas (1925–2007). 1979 m. oficialiai atidarytame Unikalių akmenų muziejuje buvo apie 5000 riedulių, suvežtų iš įvairių Lietuvos vietovių. Šiandien sename vandens malūne veikia ekspozicija, pasakojanti apie ledynmečius, riedulių kelionę į Lietuvą. Muziejus yra didelis turistų (tiek lietuvių, tiek ir užsieniečių) traukos centras Žemaitijoje.
Iki 2006 m. tai buvo Respublikinis unikalių akmenų muziejus. Muziejaus projektą kūrė architektai A. ir R. Kiškiai bei geologas Algirdas Gaigalas. Senajame malūne įkurta istorinė ekspozicija, lauke galima pamatyti visas Lietuvoje aptinkamas uolienų atmainas, rieduliai išdėstyti pagal kilmę, grupelėmis sudaro natūralaus riedulyno vaizdą.
Juozas Pelionis

Biografija

1958 m. iš Sibiro grįžusi šeima apsigyveno Kretingoje. 1975 m. baigė Kretingos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1976–1978 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1991 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas.
1979–1980 m. Šiaulių televizorių gamyklos „Tauras“ radijo aparatūros montuotojas. 1980–1987 m. Kretingos Melioracijos statybos montavimo valdybos darbininkas. Nuo 1987 m. Kretingos sporto mokyklos lengvosios atletikos treneris.
Nuo 1994 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, nuo 2000 m. Moderniųjų krikščionių demokratų sąjungos narys, Kretingos skyriaus pirmininkas, nuo 2004 m. partijos Lietuvos krikščionys demokratai narys, Kretingos skyriaus pirmininkas.
1995–1996 m. ir 2007–2011 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys. 1995–1996 m. Kretingos rajono savivaldybės meras, iš šių pareigų atsistatydino pats.
Profesinės sąjungos Lietuvos darbo federacija Kretingos skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Žmona Aldona, turi sūnų Mindaugą, dukteris Aistę ir Liną.
Šveicarijos socialdemokratų partija

Šveicariška formulė

1959 m. su kitomis partijomis buvo pasirašyta sutartis dėl „magiškos formulės“ – visų partijų proporcingo atstovavimo vyriausybėje ir, nepriklausomai nuo rinkimų rezultatų, gavo 2 vietas Šveicarijos vyriausybėje. Be to, PS gavo teisę užimti šalies prezidento postą – pagal konstituciją jis savo pareigas eina 1 metus ir ne kartą pasinaudojo šia teise.
Siekdama savo tikslų, PS plačiai naudoja tiesioginės demokratijos formą – referendumus.
Po 1983 m. rinkimų, kai PS gavo tik 22,8 % balsų, partijoje vyko krizė, netgi buvo diskutuojama apie koalicinės sutarties nutraukimą, nes dalis narių perėjo į ekologines ir pacifistines partijas. Tačiau ir 1987 m. rinkimuose partijos laukė pralaimėjimas – tik 18,3 % rinkėjų palaikė jos pozicijas.
1987 m. P. Oberas ir 1988 m. O. Štichas buvo Šveicarijos prezidentais.
PS nuolat išlaiko savo įtaką 21 iš 26 kantonų vyriausybėse ir savivaldybėse.
Parlamento rinkimuose 1999 m. ir 2003 m. gavo po 52 vietas 200 vietų Nacionalinėje taryboje.

Struktūra

2004 m. buvo apie 40 000 narių, susibūrusių į 1123 pirmines organizacijas. Struktūra teritorinė.
Aukščiausias organas – kasmetinis suvažiavimas, kuriame atstovaujami visi kantonai. Jis renka 104 narių Valdybą ir 19 narių Vadovaujantį komitetą. Partijos organuose taip pat atstovaujamas Šveicarijos profsąjungų susivienijimas.
Nuolatiniam darbui vadovauja Biuras ir 5 centro sekretoriai. Veikia moterų, jaunimo ir sporto organizacijos.
Partijos pozicijas atspindi laikraščiai „Volksrecht“ (Liaudies teisė) ir „Berner tagwacht“ (Berno apžvalga), leidžiamas teorinis žurnalas „Profil-Rote reviu“.
SI narė nuo 1951 m.
Seinų miesto vėliava

Seinų miesto vėliava (lenk. Flaga Sejn) - stačiakampio formos vėliava, kurioje pavaizduotas Seinų miesto herbas ir vingiuojanti balta juosta žaliame fone, kur žalia spalva simbolizuoja miesto miškus, laukus ir pievas, o balta vingiuojanti juostelė simbolizuoja per miestą tekančią Seinos upę.
Jamagatos prefektūra

Istorija

VIII a. dabartinė Jamagatos teritorija priklausė tolimiausiam Japonijos valstybės rajonui, vadinamam „sausumos kraštu“ – Mičinoku. Šios sritys buvo įsisavinamos plečiant Koši (vėliau – Ečigo) žemę. Nuo jos administraciškai buvo atskirta Devos žemė, kuri ir sudarė dabartinės Jamagatos branduolį. Iš čia ekspansija buvo vykdoma dar toliau į šiaurę.

Geografija

Jamagatos prefektūra įsikūrusi pietvakariniame Tōhoku regiono kampe, turi priėjimą prie Japonijos jūros. Ji pietuose ribojasi su Nijigatos ir Fukušimos prefektūromis, rytuose – su Mijagio prefektūra, šiaurėje – su Akitos prefektūra. Prefektūros sienas atstoja kalnai, todėl didžiausia populiacija esti prefektūros centre esančiose lygumose.
Tinto Brass

Tinto Brass (g 1933 m. kovo 26 d. Milane, Italijoje) – vienas žinomiausių ir kontroversiškų italų režisierių. Laikomas erotinių filmų kūrėju.
Tinto Brass pagarsėjo savo filmu „Kaligula“ (Caligola, 1979), kuriame istorinius įvykius vaizdavo labai atvirai ir šokiruojančiai, nevengė žiaurių ir pornografinių scenų, dėl ko filmas daugelyje šalių buvo sutrumpintas, iškerpant iš jo kai kurias scenas, arba iš viso uždraustas.
Algirdas Vaitkus

Algirdas Vaitkus (g. 1948 m. Klaipėdoje) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Stasys Petronaitis

Stasys Petronaitis (1932 m. rugpjūčio 8 d. Plaučiškių kaime, Pakruojo raj. – 2016 m. gegužės 2 d. Panevėžyje) – lietuvių teatro ir kino aktorius. Žmona – aktorė Regina Zdanavičiūtė.

Biografija

1950–1951 m. mokėsi J. Miltinio teatro studijoje. Nuo 1951 m. – Panevėžio dramos teatro aktorius. Sukūrė 50 vaidmenų teatre, kine – 40 vaidmenų. Išleido atsiminimų knygas „Mokiausi skraidyti“ (Panevėžys, 1998 m.) ir „Mano aitvarai“ (Vilnius, 1999 m.). LTSR nusipelnęs artistas (1982). "Nusipelnęs panevėžietis" (2002). Teatrinės "Padėkos premijos už viso gyvenimo kūrybą" laureatas (2009).