Mezoamerikos mitologija

Ankstyvoji mitologija

Tikėtina, kad jau pirmieji vėlyvojo paleolito Mezoamerikos gyventojai sukūrė mitus apie ugnies kilmę, žmonių ir gyvūnų atsiradimą, moters ir lokio sugyvenimą ir kt. Vėliau, vystantis rankiojimo praktikoms, atsiradę mitai apie maisto ir drėgmės sergėtoją kaimaną, apie palankiąsias augmenijos dvasias, apie visatos sanklodą. Apie V tūkstm. pr. m. e., pradėjus įsisavinti kukurūzų auginimą, atsirado raižiniai, statulėlės su aukščiausios dievybės („deivės su kasa“) paveikslu – jame susilieja ankstesni dvasių globėjų paveikslai. Ši deivė sykiu įkūnija dangų ir žemę, gyvenimą ir mirtį, dalis jos paveikslų vaizduoja jos dvi galvas, iš jos krūtų milžta „dangiškasis pienas“, ji visos drėgmės valdovė, nuo jos priklauso augalijos ir gyvūnijos pasaulio klestėjimas.
Vėlesnėse mitologinėse sistemose ši dievybė suyra į būrį dievybių, susijusių su drėgme, mėnuliu, vaikų gimimu, mirtimi, kukurūzais, kakava, agavomis ir kt. Deivė vaizduota kaip mergaitė keturiomis kasomis, moteris su išryškintais lyties organais, arba senolė su atsikišusia krūtimi. Šie trys moters amžiaus tarpsniai (jaunystė, branda, senatvė) atitinka pavasarinį žydėjimą, vasaros derlumą ir rudens–žiemos nyką. Rasta deivės skulptūrėlė su trilypiu liemenimi. Žinomi ir zoomorfiniai deivės atvaizdai – antis, voras, rupūžė ir kt. Jos vaiku laikomas išpuoselėtas jaunuolis, be aiškių lyties požymių („storasis dievas“) – jis stoja kaip tarpininkas tarp motinos ir žmonių pasaulio, teikia jos gerybes. Tikėtina, kad jo vaizdiniai – kukurūzai ir saulė. Vėliau jis suskyla į tris dievus, kurie atsakingi už kukurūzus, saulę ir pavasarinę žalumą (plg. actekų Šipė Totekas). To laikotarpio dievų panteonui priskiriamas ir barzdoto pagyvenusio vyro paveikslą turįs dievas – greičiausiai „storojo dievo“ tėvas, nors jo ryšys su „deive su kasomis“ to laikotarpio mitologinėje pasaulėžiūroje neaiškus (jo vėlyvesnis atitikmuo, matyt, actekų Šiutekutlis).

Olmekų mitologija

XV–IV a. pr. m. e. rytų Mezoamerikoje išliko pirmoji civilizacija – olmekai. Jie perėmė ir naujai interpretavo Mezoamerikos mitologinę sistemą ir didžiąja dalimi nulėmė vėlesnių šio krašto kultūrų pasaulėvaizdį. Būtent su olmekais prasideda vėliau visoje Centrinėje Amerikoje ypač paplitęs jaguaro kultas – visos pagrindinės olmekų dievybės turėjo jaguarišką išvaizdą. Šio laikotarpio mitologijai būdingas dievybių atvaizdų pastovumas, jų paskirčių nusistovėjimas, dievų išvaizdos ir jų atributų kanonizavimas. Olmekų mitologijoje „deivė su kasomis“ nublanksta, nors kai kuriuose mituose išlaiko savo pirminę viešpataujančią padėtį. Čalkancingo vietovės uolų įrantose ji vaizduojama sėdinti oloje (pasak mitų, iš olų atsiradusios indėnų tautos) su dvigalviu driežu (teriomorfiniu dvyniu) ir valdanti visatą. Tačiau dažniau ji įsivaizduota kaip žemės ir drėgmės deivė arba mėnulio deivė, žvėrių ir požemių dievo, turinčio tapyro arba jaguaro išvaizdą, žmona. Nuo šio dievo deivė susilaukusi dviejų brolių–dvynių, vaizduojamų kaip jaunuoliai pusiau žmonės, pusiau jaguarai. Vienas jų susijęs su vandeniu (jam verkiant kyląs [[lietus]), kitas susijęs su kukurūzais („storojo dievo“ persipavidalinimas). Dažniausiai miškų, žvėrių, drėgmės dievai šioje mitologinėje sistemoje vaizduoti vyrais; pasak vieno mito, olmekų protėvis taip pat buvo dievas (vyras).
Vienas ašinių olmekų mitologijos pasakojimų – kukurūzų įsisavinimas. Daugelyje mitų dievas geradarys (plg. actekų Kecalkoatlis) iš kalnų (kur jie paslėpti) atgabena kukurūzo grūdų: jis ant rankų iš žemės įsčių atneša kūdikį žmonėms – simboliškai įsivaizduojamą kukurūzu. Svarbą įgija mitinis motyvas apie senojo dievo ir kukurūzų dievo priešpriešą. Olmekai įveda ryšį tarp kalendoriaus ir mitologijos – vėliau Mezoamerikoje ši mitologinė–kalendorinė simbolika ypač plačiai paplinta (dievai įvardijami pagal jų gimimo dieną, atsiranda pasakojimai apie visatos raidos ciklus ir kt.). Su šiuo dalyku susijusi Las Limase rasta skulptūra, vaizduojanti dievą su vaiku rankose, o ant dievo pečių ir rankų išraižytos dar 4 dievų galvos – ateinančių epochų simboliai ir globėjai.
Klasikiniu laikotarpiu (I tūkstm. pr. m. e. pab. – IX a.) kuriantis ankstyvosioms miestų valstybėms kinta ir mitologija – didėja dievų skaičius, atsiranda ryšys tarp dievų ir valdovų, nes pastarieji laikomi dievų įsikūnijimais žemėje. Greičiausiai su žynių pagalba kuriasi nauji mitologiniai ciklai apie miestų įkūrėjus, karališkąsias dinastijas. Į mitologinius siužetus įsipina kalendorinė ir eschatologinė mistika. Greta pagrindinių dievų bruožų kanonizacijos atsiranda ir nauji, mišrūs paveikslai – paukštis–jaguaras–gyvatė, simboliškai susietas su Aušrine žvaigžde, atsiranda mirties dievybės, matyt, susijusios su pomirtinio pasaulio mitologijos raida. Tiesa, skirtingose Mezoamerikos vietose mitologinės sistemos gilinimas vyko skirtingai – pvz., vakarinėje dalyje jis mažai tepasireiškė.

Sapotekų mitologija

Apie sapotekų, nuo II a. pr. m. e. gyvenusių Oachakoje (centras – Monte Albanas), mitologija žinoma nedaug. Kadangi nuo X a. sapotekai pateko mišekų įtakon, o vėliau actekų, sunku išskirti, kurie bruožai buvo būdingi sapotekų mitologijai, o kurie perimti vėliau. Pasak mitų, visiems pasaulio tvariniams pradžią davė dieviškoji pora Kosaana ir Uičaana. Šie sapotekų protėviai radęsi iš uolų, medžių ir jaguarų. Į pasaulį jiedu atkeliavę iš olų, į kurias po mirties grįžta visa, kas gyva. Pasaulis sapotekų raikytas į tris dalis – dangų, žemę ir požemį (mirusiųjų pasaulį). Sapotekai gerbę lietaus ir griaustinio dievą Pitao Kosichą, kuriam aukotos žmonių aukos, su juo glaudžiai susijusį jaguarišką kukurūzų dievą Pitao Kosobį, žemės drebėjimų, olų dievą Pitao Šoo. Pasak F. Burgoa, sapotekai Pitao Šoo įsivaizdavę kaip atlantą, laikantį ant savo pečių žemę – jei jis pajuda tai dreba žemė. Matyt vėliau sapotekų mitologijoje atsirado sapnų dievas Pitao Šikala naminių paukščių globėjas Kokilao, pasigerėjimo, malonių dievas Pišeė, nesėkmių, vargų dievas Pitao Sichas, pranašysčių dievas Pitao Pichis. Pasak F. Burgoa, pas sapotekus buvęs sauliškos dievybės, erelio pavidalu nusileidusios žemėn, kultas. Kai vykdavęs saulės užtemimas, sapotekai, norėdami išvengti katastrofos, aukodavę neūžaugas, kurie laikyti saulės vaikais.

Nahua tautų mitologija

I tūkstm. m. e. pr. iš šiaurę į Mezoamerikos atsikraustė nahua tautos. Jų ankstyvajai mitologijai būdingas sudievintų protėvių garbinimas, didelę reikšmę turėjo medžioklės dievybės, tampriai susijusios su dangiškųjų šviesulių garbinimu. Nahua visatą dalino į 13 dangų ir 9 požeminius pasaulius. Dangūs skirstyti tokiu būdu: 1-asis – mėnulio dangus, 2-asis – žvaigždžių, 3-asis – saulės, 4-asis – Aušrinės, 5-asis – kometų, 6-asis – juodasis arba žaliasis nakties dangus, 7-asis – žydrasis dienos dangus, 8-asis – audros dangus, 9-asis – baltas dangus, 10-asis – geltonas dangus, 11-asis – raudonas dangus, 12-asis ir 13-asis dangūs – Omejokanas – dievybės Ometeotlio buveinė. Visatos istoriją nahua tautos įsivaizdavo ciklišką – kiekvieną visatos ciklą valdžiusi skirtinga dievybė, o ciklo pabaigą žymėdavusi pasaulinė pražūtis – gaisras, potvynis, žemės drebėjimas ir kt.
VII a. Mezoamerikon atkeliavo toltekai. Pasak XVI a. nežinomo autoriaus ispaniškos kronikos („Meksikiečių istorija paveikslėliais“), aukščiausiasis jų dievas buvęs Tonakatekutlis. Jis kartu su žmona Tonakasiuatle susilaukęs 4 sūnų: raudonojo Teskatlipokos, juodojo Teskatlipokos, Kecalkoatlio ir Uicilopočtlio; jie atitinkamai susieti su 4 pasaulio šalimis – rytais, šiaure, vakarais ir pietumis. Pasak mitų, Kecalkoatlis ir Teskatlipoka iš dangaus atnešę žemės deivę Tlaltekuitlę, kurios visas kūnas buvęs pilnas galvų su burnomis, kuriomis ji visą laiką kandžiojosi kaip laukinis žvėris, o iki jie nusileidę, jau atsiradęs vanduo, kurį nežinia kas sukūręs (Tevės „Meksikos istorija“). Iš deivės kūno sukūrė žemę, iš jos plaukų – medžius, gėles ir žoles, iš akių – šulinius, versmes, urvus, iš burnos – upes ir olas, iš nosies – kalnų slėnius, iš pečių – kalnus. Prabėgus 600 metų nuo pasaulio sutvėrimo, sukurta ugnis ir pusė saulės, tada dievų nurodymu Kecalkoatlis ir Uicilopočtlis sukūrę žmonių porą ir prisakę vyrui arti, o moteriai – verpti ir austi. Tada jiedu sukūrė dienas ir išdalino jas mėnesiais. O kai dievai pamatė, kad pusės saulės neužtenka žemei apšviesti, tai Teskatlipoka pats tapo saule, kuri ir buvo pirmosios epochos saulė. Tada dievai sukūrė milžinus – labai didelius ir galingus žmones.