google/wiki40b huggingface dataset:
Bodegas Irache

Bodegas Irache, S.L. – 1891 m. įkurtas vyno gamykla Aiegi miestelyje šiaurės Ispanijoje, Navaros provincijoje, 2 km į pietus nuo Estelos.

Istorija

1072 m. Sančas IV Navarietis padovanojo vynuogyną Jokūbo kelyje buvusiai Irache vienuolyno piligrimų ligoninei.
1891 m. įkurta šeimos įmonė, kuri egzistuoja iki šių dienų.
1918 m. šalia vienuolyno pastatytos gamyklos pastatas, o vienuolyno vienoje patalpoje įkurtas vyndarystės muziejus, kuriame yra daugiau kaip 200 vienetų istorinių vyno gamybos įrangos ir daug vyno butelių iš žinomų vynuogių derlių.

Vyno šaltinis

1991 m. „Bodegas Irache“ pastato sienoje, šalia istorinio piligrimų kelio, įrengė vyno šaltinį. Šaltinėlyje yra įrengti du kranai, – vandens ir raudono vyno, skirti pavargusiems piligrimams atsigerti.
„Vyno šaltinis“ yra pastatyta iš akmens ir įamžintas dviem piligrimėmis legendos:
isp. „Peregrino, si quieres llegar a Santiago con fuerza y vitalidad de este gran vino echa un trago y brinda por la felicidad“
isp. „A beber sin abusar te invitamos con agrado. Para poder llevar, el vino ha de ser comprado“.

Vyno rūsiai

Vyno gamybos reikmėms naudojamos nerūdijančio plieno talpose su temperatūros kontrole. Šiuo metu yra 23 70000 l ir 9 25000 l vyno talpos. Išpilstymo pajėgumas – iki 6000 butelių /val.
1991 m. atidarytas 6700 m² rūsio salė su 10000 225 l ąžuolo vyno statinių. Šios patalpos viena siena skirta brandinti 3 000 000 butelių vyno.

Vynai

Vyno gamykla daro įvairių rūšių vynus, įskaitant tarptautiniu mastu pripažintų prekių ženklus „Irache“, „Castillo de Irache“, „Prado de Irache“ ir „Fuente Cerrada“. Šie vynai eksportuojami į 68 pasaulio šalis.
Bektašizmas

Bektašizmas – musulmonų sufijų ordinas (tarika), išpopuliarėjęs Osmanų imperijos laikais.
Bektašizmą XIII a. pab. sukūrė mistikas, filosofas, gyvenęs Anatolijoje – Hadžis Bektašas. Ordinui priklausė sunitai, tačiau religinėse apeigose yra šiizmo, krikščionybės ir kitų religijų elementų. Bektašizmas apjungė krikščionybės ir islamo idėjas – nesilaikė šariato, turėjo savo maldas, praktikavo dvasines pratybas, krikštą, laikėsi atsiskyrėliško gyvenimo būdo, celibato, pasninko, pasisakė už mistinį Dievo pažinimą. Tikima į Švenčiausiąją Trejybę, kurią sudaro Alachas, Mohamedas ir Ali. Ordino nariai gyveno tikinčiųjų aukomis išlaikomuose vienuolynuose (tekėse), kuriems vadovavo ordino vyriausiasis (piras). Bektašiai rengdavo labdaros akcijas (maitino vargšus).
Ypač didelę reikšmę bektašizmas įgijo susikūrus Osmanų imperijai. Šiam ordinui priklausė visi imperijos kariai (janyčarai). Bektašizmo idėjų pagalba buvo platinamas islamas krikščioniškose Balkanų šalyse. 1826 m. Mahmudas II uždraudė bektašizmą ir paskelbė jį erezija. Veikė pogrindyje, tikinčiųjų persikėlė į Balkanus. Įkūrus Turkijos respubliką, buvo uždrausti visi sufijų ordinai. Komunizmo laikais ordinas Albanijoje buvo uždraustas.
Dabar bektašizmas gyvuoja Albanijoje, Makedonijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje, taip pat atsigavo ir Turkijoje.
Dumplės

Dumplės – rankinis įtaisas orui ugnį pūsti. Naudojamos ugniai įkurti arba degimo temperatūrai pakelti. Buvo vienas svarbesnių kalvio įrankių.

Orapūtės dumplės

Panašūs įtaisai naudojami orui pūsti muzikos instrumentuose, kur reikalingas oro srautas. Dumples turi vargonai, armonika, akordeonas ir pan. instrumentai.
Notarinė praktika

Notarinė praktika – notarinių veiksmų atlikimo, notariato veiklos praktika; teisės praktika. Sritis – notarų biurų veikla, hipoteka, įgaliojimai, sutarčių sudarymas, prievolių įvykdymo užtikrinimas, skolinių reikalavimų perleidimas ir skolos perkėlimas bei kiti notarinės praktikos klausimai.
Uždavinys suvienodinti notarinę praktiką Lietuvoje yra keliamas Notarų rūmams.
Kabantieji Babilono sodai

Kabantieji Babilono sodai (arba Semiramidės sodai) – sodų kompleksas, pastatytas senovės mieste Babilone, Eufrato pakrantėje. Laikomi vienu iš senovės septynių pasaulio stebuklų. Neišlikę.
Manoma, kad šie sodai sukurti apie 600 m. pr. m. e. Pasak senovės graikų legendos, sodai buvo sukurti, nes karaliaus Nabuchodonosaro II žmona Amytis ilgėjosi savo gimtųjų namų Medijoje. Karalius negalėjo žiūrėti į liūdinčią žmoną ir nusprendė ją nudžiuginti didžiuliais sodais, priminsiančiais jai namus ir kad ji pasijustų it miškais apaugusiuose gimtinės kalnuose. Nelabai aišku kodėl kabantieji sodai vadinti ir Semiramidės, keliais amžiais anksčiau valdžiusios Asirijos karalienės vardu.
Kabantys sodai turėjo būti prie upės, kad lengviau būtų juos drėkinti. Sodai buvo sukurti viena virš kitos buvusiose terasose, galėjusiose siekti 40 m aukštį. Visas statinys turėjo piramidės formą, nes aukščiau esančios terasos buvo mažesnės už žemiau esančias. Terasos buvo išklotos akmens luitais, užlietais švinu. Kiekviena terasa laikėsi ant stambių suremtų akmeninių gegnių, kurios sudarė kolonadą. Statinio pagrinde buvo didelis ketvirtainis pamatas. Į kiekvieną terasą suvežta tiek žemės, kad jose galėjo įsišaknyti ir dideli medžiai.
Į sodus įvairiausių rūšių augalai: figos, migdolai, riešutmedžiai, granatai, vijoklinės rožės, vandens lelijos ir daugybė kitų – buvo atgabenti iš visos imperijos. Sodams drėkinti buvo naudojamas Eufrato upės vanduo. Siurbliais pakeltas iki viršutinės terasos, vanduo tekėjo žemyn, taip vėdindamas ir drėkindamas sodus. Tarp terasų įrengtose salėse vyko puotos.
Tėtušio Tangi portretas

Tėtušio Tangi portretas – grupė paveikslų tuo pačiu pavadinimu, kuriuos nutapė olandų dailininkas postimpresionistas Vincentas van Gogas (1853−1890) gyvendamas Paryžiuje 1886−1888 m. laikotarpyje.

Apie paveikslus

Žiuljenas Fransua Tangi (Julien François Tanguy, 1825−1894) buvo dailės reikmenų pardavėjas, įsikūręs Klozel gatvėje Paryžiuje. Mainais už dažus, drobes ir kitką jis priimdavo nepasiturinčių dailininkų kūrinius užstatu ir juos eksponuodavo savo krautuvėlėje. Draugų jis buvo pramintas „tėtušiu“. Pasak E. Bernaro, Tangi buvo vienas iš keleto tų, kurie atvyko iš Paryžiaus į Van Gogo laidotuves po jo savižudybės į Overo kaimą prie Uazos. Vincentas van Gogas aukštai vertino jo draugystę ir nutapė tris Tangi portretus, kurie vaizdžiai iliustruoja Vincento stilistikos keitimąsi jo gyvenimo Paryžiuje metu. Vėliausias ir geriausiu laikomas portretas yra Rodeno muziejuje Paryžiuje. Jame Tangi pavaizduotas frontalia ir statiška poza, sėdintis ant kėdės, susidėjęs rankas ant pilvo ir paskendęs savo mintyse. Dailininkas portrete išreiškia Tangi gerumą ir kuklumą. Portrete Tangi supa daug spalvotų japoniškų estampų, kuriuos aukštai vertino Vincentas ir jo brolis Teo. Šis elementas portrete yra tiktai Vincento van Gogo išmonė, pats Tangi japoniškais estampais neprekiavo, nei juos kolekcionavo. Kūrinyje Vincentas naudojo techniką, būdingą neoimpresionizmui − kontrastuojančias papildomas spalvas, plokštuminį vaizdavimą ir aiškiai pozicionuotus potėpius. Po Tangi mirties paveikslą 1894 m. įsigijo skulptorius Ogiustas Rodenas.
Naujos brolių Grimų pasakos

Turinys

Bedarbis tėvas, nebepajėgdamas išmaitinti šeimos, savo vaikus Džeikobą ir Mariją paklaidino miške. Sūnus randa kišenėje laiškelį su raginimu keliauti į Ispaniją pas judviejų dėdę. Išėję iš miško, broils ir sesuo laikinai įsikuria po tiltu, mirusios prostitutės palapinėje. Vėliau jiedu netyčia nužudo šios klientą, Džeikobas pavagia motorolerį ir jie leidžaisi į Ispaniją. Atvykę į vietą sužino, kad dėdė jau prieš metus mirė. Netrukus Marija susipažįsta su pasiturinčiu vyru ir įsikrausto į jo namus. Džeikobas įsikuria kartu, tačiau naujasis sesers draugas kelia jam įtarimų ir ne veltui – pastarojo sesuo sunkiai serga ir jai reikalingas inksto persodinimas. Naujasis Marijos draugas pasirodo besąs chirurgas, o reikalingą inkstą jis ketina gauti iš Džeikobo…
Kartuvių kalnas (Aukštadvaris)

Kartuvių kalnas (arba Šibos kalnas) stūkso prie Aukštadvario, pakeliui į Vilnių. 21 m aukščio, apaugęs pušimis. Kartuvių kalno aukštis virš jūros lygio siekia 170 m.
Pasakojama, kad jame buvo pakarta daug 1863 m. sukilimo dalyvių. Etnologų manymu, kalnas taip vadinamas dar nuo pagonybės laikų. Ant kalno dvarponiai korė nepaklusnius baudžiauninkus.
Aukštutinis Nazaretas

Istorija

Įkurtas 1954 m. kaip žydų gyvenvietė greta arabiškojo Nazareto. 1974 m. gavo miesto teises.
Raudinė

Istorija

Tarpukariu kaime veikė pradinė mokykla.
Chalistanas

Chalistanas (pendžabių kalba „tyrųjų žemė“) yra pasiūlyta sikhų religijos žmonių valstybė, kuri būtų įsteigta dabartinio Pandžabo teritorijoje. Indijos Pandžabe sikhai sudaro 60 % žmonių. Dar Pendžabo regioną sudaro ir Pakistano Pandžabas bei Harjana (valstija Indijoje), tačiau Chalistanas iš esmės pretenduoja tik į regiono dalį su sikhų dauguma.
Anksčiau buvo vykdyti taikūs protestai, taip pat ir kariniai veiksmai šiems nepasisekus, nes sikhų religija teigia, kad jei tiesos pasiekti nepavyksta taikiai, reikia iškelti kardus. Indija regiono paleisti nenorėjo, viena priežasčių tam, kaip ir nenorui eiti į jokius kompromisus dėl Kašmyro yra įrodyti, kad nepaisant to, kad Indija buvo sukurta kaip Hinduistų valstybė, ji dabar yra pasaulietiška ir todėl turi teisę valdyti kitų religijų sritis. Per mūšius tarp sikhų ir indų žuvo Indijos karių, buvo suimta apie 100 000 sikhų, įvykdyti keli išpuoliai, kuriuos Indija laiko teroro aktais (lėktuvo sprogdinimas ir kt.), taip pat išpuolis, kurio metu Indijos armija šturmavo švenčiausią sikhų šventyklą ir iššaudė žmones tenai, ką sikhai laiko terorizmu. Pastaruoju metu padėtis ramesnė, lyg ir mažiau sikhų norėtų Chalistano, tačiau ši idėja populiari tarp sikhų užsienyje, nes vienas sikhų guru prieš kelis šimtus metų yra pasakęs, kad be valstybės religija negali judėti pirmyn, o be religijos viskas sunyksta.
Užupė

Istorija

Kaimo apylinkėse rastas archeologinis radinys – akmeninis kirvis keturkampe pentimi. XVIII a. Užupė buvo karališkuoju kaimu. 1738 m. gyveno 9 šeimos. Tarybiniais metais priklausė Surviliškio apylinkei, buvo „Švyturio“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

Kultūra

Užupėje išlikęs archajiškas ritualas – maginis Velykų laikotarpio prausimasis ir laistymasis tikintis geresnio derliaus.
Afrikos istorija

Afrikos istorija – Afrikos žemyne egzistavusių kultūrų, civilizacijų ir valstybių istorija.
Šis terminas yra dirbtinis, panašiai, kaip ir Azijos istorija, kadangi vieninga Afrikos istorija ar kultūra niekuomet neegzistavo. Afrikos istoriją galima nagrinėti tik kaip atskirų kultūrinių – civilizacinių regionų istoriją.

Afrikos nepriklausomybė

Po II pasaulinio karo prasidėjo dekolonizacija. Ypač daug valstybių paskelbė nepriklausomybes 1960 m., kurie vadinami Afrikos metais. Po dekolonizacijos atsirado daugybė skirtingų, daugiataučių valstybių, sudarytų daugiau politiniu, o ne kultūriniu pagrindu.
Miegančių drugelių tvirtovė

Siužetas

Filmas pasakoja apie Moniką, pasiturinčią penkiasdešimtmetę moterį, ištekėjusią už jaunesnio vyro. Jų gyvenime viskas, rodos, idealu – prabangūs apartamentai, užmiestyje stovintis dvaras, turtinga meno kolekcija, dizainerių rūbai…
Tačiau nedidelė avarija, į kurią papuola Monika ir jos vyras Linas, apnuogina šeimoje tvyrančią įtampą bei santykių trapumą. Monika ieško paguodos labdaringoje veikloje – savo dvare moteris priglaudžia tris iš Vokietijos sugrąžintas prostitutes Gitaną, Kristiną ir Eglę. Jos – trys skirtingų likimų merginos, kurias vienija tai, kad jos visos buvo parduotos į seksualinę vergovę užsienyje, ir prieš savo valią tapo prostitutėmis. Dabar jos grąžinamos į Lietuvą, kur joms ieškomi nauji namai ir naujo gyvenimo galimybės.
Netikėta įvykių eiga suveda merginas su pagrindine filmo veikėja Monika, kuri pasisiūlo jomis pasirūpinti ir pakviečia apsigyventi užmiestyje esančiame dvare. Iš pirmo žvilgsnio, merginos ir Monika – tai tarsi dviejų skirtingų planetų gyventojai, kurių vertybės, pasaulėžiūra ir gyvenimiška patirtis kardinaliai skiriasi. Merginos – šiurkščios, uždaros, nepatiklios, mėtančios nepadorius juokelius, pasakojančios šiurpą keliančias istorijas, iš kurių pačios žvengia, demonstruojančios „gatvinėms“ būdingą elgesį. Išsilavinusią, subtilaus skonio ir manierų Moniką naujosios globotinės glumina, pykdo, veda į neviltį. Šios šilto ir šalto ragavusios merginos parodo Monikai kitą, purvinąją, suluošintą, gyvenimo pusę.
Tarp Monikos ir buvusių prostitučių užsimezga dviprasmiški, besikeičiančius meilės ir neapykantos pusiausvyra paremti santykiai. Monikai ši globa ilgainiui virsta jos gyvenimo įvykių perkainojimu. Netrukus Monika sužino, kad vyras ją palieka dėl kitos, jaunesnės merginos, o jos globotinių likimai ima klostytis netikėta linkme.
Jurgaičiai (Meškuičiai)

Istorija

Į pietvakarius nuo kaimo yra Jurgaičių–Domantų piliakalnis – Kryžių kalnas.
Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Meškuičių valsčiui, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Meškuičių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.

Aplinkinės gyvenvietės

Tautiniai – 2,2 km
Daugėlaičiai – 1,9 km
Norkūnai – 3 km
 MEŠKUIČIAI – 6 km
Bridai – 5,5 km
Dvarlaukis – 3,6 km
Domantai – 2,9 km 
 ŠIAULIAI – 12 km
Uosupis – 2,6 km
Daunorai – 4,3 km
Juodas tarantulo pilvas

Turinys

Policijos inspektorius Telinis tiria žmogžudystę, kurios auka Laura Zani mirė jai suleidus paralyžiuojančių tarantulo išskiriamų nuodų, o vėliau kūną sudarkius peiliu. Įtarimai krinta ant velionės vyro Paolo, tačiau pastarasis tvirtina esąs nekaltas ir pats mėgina išsiaiškinti nusikaltėlį. Kol inspektorius toliau aiškinasi nusikaltimo aplinkybes, žudikas tokiu pačiu būdu nužudo dar kelias moteris bei naujausia auka pasirenka paties inspektoriaus žmoną...
Eugenijus Jakimavičius

Eugenijus Jakimavičius (1929 m. rugsėjo 29 d. Marijampolėje – 2008 m. rugsėjo 28 d.) – Lietuvos pulkininkas leitenantas.

Biografija

Mokėsi Rygiškių Jono gimnazijoje. Aktyviai dalyvavo pogrindinėje veikloje. 1951 m. baigė vidurinę mokyklą Pagėgiuose. Sovietinėje armijoje 1951–1954 m. mokėsi karo inžinerijos mokykloje Karaliaučiuje, ją baigęs tarnavo būrio vadu 16-osios lietuviškosios divizijos pionierių batalione Vilniuje. Diviziją išformavus išėjo į atsargą. 1956–1959 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Ūkio skyriuje, 1960–1990 m. – Aukštojo ir specialaus vidurinio mokslo ministerijos Kapitalinės statybos skyriuje. 1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1990 m. įstojo į Lietuvos šaulių sąjungą, buvo Vilniaus rinktinės Senamiesčio kuopos vadu, vėliau – Šaulių sąjungos vado pavaduotoju mokymo reikalams. 1991 m. pradžioje dalyvavo Aukščiausiosios Tarybos gynyboje. 1991 m. suteiktas majoro laipsnis. Buvo paskirtas SKAT mokymo centro dėstytoju, vėliau – Vadų mokymo centro viršininko pavaduotoju. 1995 m. išėjo į atsargą. 1997–1998 m. dirbo „Geležinio Vilko“ brigados vado pavaduotoju. Parašė ir išleido keletą karo inžinerijos ir patriotinės tematikos leidinių, parengė spaudai Vytauto Bulvičiaus knygą „Karinis valstybės rengimas“ (1994 m.), „LLKS teisiniai norminiai dokumentai (partizanų statutas)“ (1995 m.), „Kovojanti Lietuva 1944–1953“ http://www.partizanai.org/failai/html/kovojanti_lietuva.htm (1996 m.), bendradarbiavo spaudoje (Čikagos lietuvių dienraštyje „Draugas“, „Savanoryje“ ir kituose leidiniuose).
Jauniūnų dujų kompresorių stotis

Jauniūnų dujų kompresorių stotis – dujų slėgio magistraliniuose dujotiekiuose valdymui skirta stotis Jauniūnuose, Lietuvoje.

Istorija

Stotis įrengta 2010 m. Naujausia Lietuvoje veikianti dujų kompresorių stotis. Pastatyta pritrūkus Panevėžio dujų kompresorių stoties pajėgumams. Projekto vertė - 200 mln. Lt.
Jauniūnų DKS įrengimas buvo Lietuvos Nacionalinės energetikos strategijos, patvirtintos 2007 m., dalis. Jos paskirtis – užtikrinti reikiamą gamtinių dujų tiekimą Lietuvos vartotojams, uždarius Ignalinos atominę elektrinę ir užtikrinti didėjantį dujų tranzitą. Stoties aikštelė parinkta Jauniūnų seniūnijos teritorijoje dėl čia esančio pagrindinio dujotiekio Minskas–Vilnius, dujotiekio Vilnius–Kaunas–Kaliningradas ir dviejų dujotiekio Vilnius–Panevėžys–Ryga gijų.

Pajėgumai

Jauniūnų DKS gamtinės dujos suslegiamos ir dujų slėgis magistraliniame dujotiekyje pakeliamas iki 54 barų. Stotyje sumontuotos 3 dujų turbinos ir 3 išcentriniai dujų kompresoriai. Stoties galingumas 34,5 MW.

Planai

Jauniūnų DKS yra planuojamo Lietuvos-Lenkijos dujotiekio pabaigos taškas.
Mykolas Choniatis

Biografija

Nuo apie 1175 m. Atėnų arkivyskupas. Studijavo Konstantinopolyje pas klasikinių kalbų žinovą Eustatiją Tesalonikietį. Sukūrė poemų, panegirikų, pamokslų, raiškiai vaizduojančių to meto Atikos ir Atėnų kultūrinį ir ūkinį nuosmukį, Bizantijos biurokratijos ir vietos žemvaldžių tironiją. Ketvirto kryžiaus žygio dalyviams užėmus Konstantinopolį ir 1204 m. įkūrus Lotynų imperiją atsisakė paklusti Romos popiežiui ir persikėlė į Chijo salą.
Xbox

Istorija

Konsolė buvo pirmasis „Microsoft“ žingsnis į žaidimų konsolių rinką, po Windows CE įdiegimo į „Sega“ Dreamcast. Pirmoji Xbox versija buvo gaminama mažos „Microsoft“ komandos, kurioje dirbo žaidimų kūrėjas Seamus Blackley. „Microsoft“ vis atidėliojo konsolę, kuri pirmą kartą buvo paminėta 1999 metais per interviu su Bilu Geitsu. Kai Bilas Geitsas pristatė Xbox per 2000 m. žaidimų kūrėju konferenciją, jie buvo nustebinti konsolės technologijomis. Tais metais, kai vyko šis pristatymas, „Sega“ nutraukė savo Dreamcast gamybą, o „Sony“ PlayStation 2 buvo tik pradėtas pardavinėti Japonijoje.
Ciuricho universitetas

Istorija

Įkurtas 1833 m. 12 mokslininkų yra gavę Nobelio premiją.

Lietuviai

Ciuricho universitete studijavo Jonas Biliūnas, Vincas Čepinskis, Valerija Čiurlionytė-Karužienė, Halina Kairiūkštytė-Jacinienė, Vladimiras Lazersonas, Joana Narutavičienė, Marija Pečkauskaitė (Šatrijos Ragana), Izolda Poželaitė-Davis, Lydia Rabinowitsch-Kempner
Universitete dirbo: Janina Baršienė, Jonas Čepinskis, Meilutė Jasienė.
Arūnas Kuras

Arūnas Kuras – psichologas psichoterapeutas, Mykolo Romerio universiteto Psichologinės tarnybos konsultantas ir lektorius.

Biografija

1972–1977 m. studijavo Vilniaus universitete, 1980 m. Leningrado M. Bechterevo psichoneurologiniame mokslinio tyrimo institute, 1984 m. Leningrado gydytojų tobulinimosi institute, 1992–1993 m. Kalifornijos universitete, 1995–1999 m. Norvegijos grupinės analizės institute (Vilniuje). 1984 m. stažavosi Berlyno sveikatos namuose.
Dalyvavo Aleksandro Alekseičiko, Viktoro Franklio, Karlo Rodžerso, Virdžinijos Satir ir kituose seminaruose.

Veikla

Dirbo Lietuvos mokslų akademijoje, N. Vilnios psichiatrinėje ligoninėje, Kauno medicinos institute, Lietuvos darbo rinkos mokymo ir konsultavimo tarnyboje, Vyrų krizių ir informacijos centre.
Skaitė paskaitas Vilniaus universitete, Mykolo Romerio universitete, Vilniaus pedagoginiame universitete.
Vytautas Daugudis

Vytautas Daugudis (1929 m. lapkričio 2 d. Paželviai, Želvos valsčius – 2001 m. sausio 10 d. Vilnius) – Lietuvos archeologas.

Biografija

1954 m. baigė Vilniaus universitetą. 1954–1967 m., su pertrauka 1955–1958 m. ir 1972–1992 m. dirbo Istorijos institute, 1967–1972 m. Kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologų grupės vadovas.

Mokslinė veikla

1955 m. pradėjo savarankiškus kasinėjimus Gedimino kalno pietinėje pašlaitėje, vėliau konsultavo Vilniaus pilių bei senamiesčio tyrėjus. 1957–1991 m. tyrinėjo daugiausia vėlyvuosius piliakalnius, ištyrė 14, reikšmingiausi – Aukštadvario piliakalnis ir Imbarės piliakalnis. Taip pat ištyrė 8 senovės gyvenvietes, vykdė žvalgomuosius tyrimus.
Pagrindinės tyrimų kryptis – senovės medinės statybos liekanų paieška ir jų tyrimai. Apibūdino piliakalnių statinius ir įrengimus, jų įtvirtinimų konstrukciją, ankstyvuosius piliakalnius Žemaitijos šiaurinėje dalyje. Piliakalniuose ieškojo senovės kulto vietų.
Populiarino archeologiją, rašė archeologinių paminklų apsaugos klausimais.
Nojus

Nojus (Noahas; sen. hebr. Nōah) žydų mitologijoje (judaizme, o iš jo perimtas krikščionybėje bei islame) – pagrindinis  Pasaulio tvano herojus, tipologiškai ir genetiškai artimas šumerų-akadų, mitologiniams veikėjams Ziusudrui, Atrachasisui ir Utnapiščiui.
Nojaus istorija aprašoma Toroje, Pradžios knygoje. Istorija pasakoja, kad jis buvo vienintelis savo laikų teisus žmogus. Dievas įpykęs dėl žmonių pasileidimo nutarė sunaikinti žmoniją. Nojui Jis liepė pastatyti laivą, kuriuo Nojus ir jo šeima (viso 8 žmonės) išsigelbėjo, tuo tarpu kai kiti žmonės žuvo vandenyje. Po ilgo plaukiojimo laiko, Nojus išsilaipino ir prasidėjo naujoji žmonijos era.
Pasakojimas teigia, jog Dievas sudarė su Nojumi ir būsimais jo palikuonimis Sandorą: pažadėjo niekada nebesunaikinti žmonijos, siųsdamas tvaną. Kaip šios Sandoros ženklas danguje pasirodžiusi vaivorykštė.
Marijona Pelenienė

Marijona Pelenienė (g. 1958 m. rugsėjo 24 d. Knabikai, Mažeikių raj.) – Lietuvos pedagogė, Akmenės raj. visuomenės veikėja.

Biografija

1987 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, pradinių klasių mokytoja. 1992 m. Akmenės raj. Sablauskių pagrindinės mokyklos direktorė, I vadybinė kategorija.
Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės rajono skyriaus narė. Sablauskių kaimo bendruomenės „Žiburys“ valdybos narė. Moka rusų ir anglų kalbas. Sutuoktinis Antanas. Vaikai Ramunė, Vilma.
Juodeikiai (Skuodas)

Etimologija

Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Juodeikis daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Jadeiki, Judeyki, Judeiki, Judejki, Judejkie, rus. Юдейки, Юодейкяй, liet. Juodeikiai, žem. Joudeikē.

Aplinkinės gyvenvietės

MargininkaiŽemytė
LENKIMAI – 5 km
SKUODAS – 20 kmMedininkai – 8 kmSenoji Įpiltis
Laukžemė – 9 kmDARBĖNAI – 13 kmNaujoji Įpiltis

Istorija

Pirmąkart paminėtas 1568 m. Žygimanto Augusto Telšių valsčiaus vakarinės dalies valdų žemėlapyje. XVII–XVIII a. priklausė Užvenčio seniūnų Vainų Salantų dvarui.
1750 m. buvo 20 kiemų, 1846 m. – 20 dūmų, 1923 m. – 35 ūkiai.
XIX a. Juodeikiai, Margininkai, Žemytė, Ledžiai ir Žalgiriai sudarė Margininkų seniūniją, kuri priklausė Mosėdžio valsčiui.
XVII a. priklausė Salantų, nuo XVII a. pab. – Skuodo, nuo 1844 m. – Lenkimų parapijai.
Kaimas buvo gatvinis valakinis. Lietuvos žemės reformos metu XX a. 4 deš. išskirstytas į vienkiemius.
Tarpukariu įkurta (1932 m. perkelta į Žemytę), o po II pasaulinio karo atnaujino veiklą Juodeikių pradinė mokykla. Joje mokytojavo E. Adašiūnaitė, K. Pargaliauskas, S. Stonkus, O. Narkienė, B. Bružaitė. Prasidėjus kaimo melioracijai, mokykla XX a. 8 deš. buvo panaikinta, o jos pastatas nugriautas.
Juozo Staniaus sodyboje XX a. 4 deš. veikė „Pieno centro“ pieno separavimo punktas.
1944–1951 m. apylinkės miškuose veikė Kardo rinktinės Skirmanto kuopos Lenkimų būrio partizanai. Už jų rėmimą Lenkimų stribų apie 1946 m. suimtas Juozas Želvys dingo be žinios, o į Sibirą ištremtos Prano Baužio, Jurgio Bieliausko, Justino Bružo, Leono Galdiko, Domininko Narkaus, Stasio Serapino, Juozo Staniaus ir Jono Šiudeikio šeimos (iš viso – 38 asmenys).
1950 m. įkurtas Juodeikių kolūkis (pirmininkai – Domininkas Čepauskas, Antanas Sendrauskas, Juozas Venckauskas, Antanas Narkus), kuris 1951 m. prijungtas prie gretimo Žemytės kolūkio. Sovietmečiu Juodeikiai tapo pagalbine kolūkio gyvenviete. Joje iš pradžių buvo 41, o po melioracijos – 25 sodybos, kurios visos sukeltos prie kelio Kretinga–Skuodas.
Lasanodas

Istorija

XX a. pr. Lasanodas įėjo į Dervišų valstybę. 1969 m. Lasanode buvo nušautas Somalio prezidentas Abdirašidas Ali Šermarkė, tuoj po to prasidėjo perversmas. 1991 m. Solo regioną su Lasanodu prisijungė Somalilandas. 2002 m. miestą savo valdžion perėmė Puntlandas, bet 2007 m. jį vėl okupavo Somalilando armija. Apie 20 tūkst. gyventojų paliko miestą. 2014 m. Lasanodą savo sostine pasiskelbė naujai susikūrusi Chatumo valstija.