google/wiki40b huggingface dataset:
Tadaravos malūnas

Tadaravos malūnas – vandens malūnas prie Strėvos upės, Kaišiadorių rajono savivaldybėje, Tadaravos kaime. Aukščiau, prieš srovę, stovi Tadaravos tiltas.
Istoriniuose šaltiniuose Tadaravos malūnas minimas nuo 1850 m. 1997 m. malūnas sudegė. Iš jo išliko tik mūrinės sienos ir malūnininko namas (u. k. 13).
Titulas

Titulas – prieš arba po asmens vardo ir pavardės rašomas epitetas, išreiškiant šiam asmeniui pagarbą arba nurodant jo oficialią poziciją, profesionalumą ar akademinę kvalifikaciją. Kai kuriose kalbose kai kurie titulai gali būti įterpiami tarp asmens vardo ir pavardės (pvz., grafas – vokiečių kalboje). Kai kurie titulai gali būti paveldimi (angl. Hereditary title). Aristokrato titulas, kuris gautas paveldint arba jį suteikiant, paprastai vadinamas tikruoju titulu. Priešinga titulų grupė yra pagarbumo titulai, gaunami kaip pagarbumo ženklas iš sutuoktinio arba tėvo.

Istoriniai šalių vadovų titulai

Šie titulai daugiau oficialiai nėra naudojami, tačiau į kai kuriuos iš jų gali pretenduoti ankstesnių karališkųjų dinastijų atstovai.
Vyšniavas (Minsko sritis)

Istorija

Vyšniavas minimas nuo XIV a., kaip Krėvos kunigaikštystės valda. Nuo XV a. priklausė Sluškoms, Astikams, Sanguškoms, Pacams. 1424 m. Vilniaus kaštelionas Petras Simonas Gedgaudaitis pastatė bažnyčią. XVI a. įėjo į Ašmenos pavietą, 1600 m. paskirtas Chreptavičiams. 1780–1870 m. veikė metalurgijos gamykla. 1795 m. tapo Rusijos dalimi.
Iki XX a. vid. Vyšniave gyveno gausi žydų bendruomenė. Nacių valdymo metais buvo sudarytas getas, kuriame nužudyta ~2000 žydų.
Kepler-186f

Kepler-186f – egzoplaneta, skriejanti aplink raudonąją nykštukę Kepler-186, esančią apie 500 šviesmečių nuo Žemės. Tai yra pirmoji atrasta Žemei artimo dydžio egzoplaneta, esanti kitos žvaigždės gyvybės zonoje. Šią egzoplanetą atrado NASA Kepler kosminis teleskopas. Apie tai NASA pranešė 2014 m. balandžio 17 d.
Kepler-186f žvaigždinis periodas yra 129,9 dienos. Kol kas dėl didelio atstumo sunku pasakyti, ar ši egzoplaneta tvirtai susieta su savo žvaigžde (kaip Mėnulis su Žeme). Dėl mažo savo žvaigždės šviesumo Kepler-186f gauna tik 32 % radiacijos, palyginus su Žeme. Egzoplaneta yra gyvybės zonos ribose, panašiai kaip Marsas Saulės sistemoje. Ši egzoplaneta yra 11 % didesnė už Žemę.
Kampai I

Istorija

XIX a. pab. – XX a. pr. Kampai buvo 4 šlėktų okolicos Josvainių valsčiuje. Kampai Motiejūnai priklausė Daujotams, Daukšoms, Kymantams, Kulviečiams, Požėroms, Rauboms, Tvirbutams, Eigirdams.
Įkurti XX a. 2-ojoje pusėje, kai buvo sujungti Kampai Klementai ir Kampai Motiejūnai.
Kristijanija

Kristijanijos istorija

1971 metais grupelė žmonių apsigyveno apleistose kareivinėse. Tuo metu Kopenhagoje kilo nekilnojamojo turto kainos, gatvės vis labiau duso nuo transporto kamščių, o šie žmonės troško žalumos ir svajojo apie žaidimų aikštelę savo vaikams.
Kai Danijos valdžia pastebėjo „kolonistus“, saloje jų buvo jau keli šimtai, kurie palikti šios salos nesiruošė. Policija daug kartų bandė išvaryti žmones iš zonos, bet nesėkmingai.
Valdžios ketinimams „susidoroti“ su naujaisiais salos gyventojais trukdė ne tik aukšta tvora ir mūrai, kadaise saugoję karinius objektus aplink Amo salą, bet ir Kopenhagos gyventojai bei daugybė užsieniečių, kurie patys stojo ginti „laisvojo miesto“. Tokiu būdu Kristianijos problema, gana greitai pasiekusi ir Danijos parlamentą.

Bendruomenė

Fristaden Christiania – miestas mieste. Iš pirmo žvilgsnio gal kažkuo primena mūsų Užupio respubliką, tačiau skirtumų per daug, kad būtų galima lyginti. Didžiąją dalį jo gyventojų sudaro menininkai, amatininkai, muzikantai, hipiai, svajotojai, klajotojai po pasaulį, laisvo mąstymo žmonės, kurie nusivylę dabartine vartotojiška visuomene ir norintys susikurti sau alternatyvią gyvenamąją vietą. Todėl atmosfera ten ir keista, kartais netgi bauginanti, bet tuo pačiu ir labai įdomi. Kristijanijos gyventojai savęs nelaiko Kopenhagos gyventojais, jie save vadina kristijanitais. Jų šiuo metu yra apie 850. Dauguma namų, sklypų ar pastatų ten saviti meno kūriniai su įvairiais apipavidalinimais, paveikslais išmargintom sienom. Didžioji bendruomenės dalis labai aktyviai reiškiasi socialinėse akcijose – muzika, piešiniais, eisenomis, parodomis ar kitokiais būdais stengdamasi atkreipti visuomenės dėmesį į šių laikų pasaulio problemas. Skirtingai nuo valdžios bandomos prilipdyti etiketės, kad Kristijanija tai „supuvęs kvartalas, kuriame klesti nusikalstamumas, narkotikai ir smurtas“, jie save laiko “į ekologiją orientuotu miestu, paremtu kuklia ekonomika ir plačia savivalda”.
Balandžio 3

Vardadieniai

Irena – Kristijonas – Ričardas – Rikardas – Rimtautė – Vytenė – Vytenis
Juozas Isoda

Biografija

1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas. Lietuvos žemės ūkio konsultacinės tarnybos Marijampolės biuro vadovas, augalininkystės konsultantas, 2010 m. UAB „Naujas ūkis“ agronomas konsultantas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narys.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys.  Kontrolės komiteto pirmininkas.
Marijampolės dekoratyvinių paukščių mėgėjų draugijos pirmininkas. Sutuoktinė Aldona, vaikai Kristina, Darius, Virginijus.
Elbingo žodynėlis

Elbingo žodynėlis rankraštinis vokiečių – prūsų ir vokiečių kalbų žodynėlis, seniausias prūsų (ir apskritai baltų) rašto paminklas. Rankraščių rinkinio, suradėjo vardu pavadinto Noimano kodeksu (Codex Neumannianus) dalis. 1825 m. kodeksą Elbingo pirklio A. Grubnau palikime surado Francas Noimanas. Jis kodeksą 1868 m. perdavė Elbingo miesto bibliotekai, kurioje saugotas iki Antrojo pasaulinio karo, tolesnis likimas nežinomas.

Noimano kodeksas

Noimano kodeksą sudaro 3 vokiečių kalba rašyti teisynai – Liubeko, Pamedės, senasis lenkų teisynas bei vokiečių – prūsų kalbų žodynėlis. Žodynėlyje iš viso 186 puslapiai (paskutinis tuščias), F. Noimano sunumeruoti nuo 1 iki 185. Paskutiniuose 17 Elbingo žodynėlio puslapių (169–185; be pavadinimo) – XIV a. pab. ar XV a. pr. nuorašas. Autorius pasirašė 185 puslapyje: „parašė Petras Holcvešeris iš Marienburgo“ (Explicit per manus Petri Holczwesscher De Marienburg). Elbingo žodynėlį jis nurašė iš originalo ar jo nuorašo, sudaryto XIII a. gale (ar XIV a. pradžioje), bet seniai dingusio. Bet nemokėjo prūsų kalbos ir padarė nemažai klaidų. Originalo autorius (anonimas), matyt, mokėjo prūsiškai.

Žodynėlis

Žodynėlyje yra 802 prūsų ir tiek pat vokiečių kalbos (parašytų pirma) žodžių, surašytų ne abėcėlės tvarka, o sugrupuotų į 32 nevienodas temines grupes (pvz., grupė vok. Jor (Jahr), liet. metai – prūsų Mettan, vokiečių Somer (Sommer), liet. vasara – prūsų Dagis, vok. Herbist (Herbst), liet. ruduo – prūsų Assanis, vok. Winter, liet. žiema – prūsų Semo ir kt.). Užrašyti tik daiktavardžiai ir keletas spalvas reiškiančių būdvardžių, nėra nė vieno veiksmažodžio, įvardžio, bažnytinių terminų. Pamedės tarmė archajiškesnė už prūsų katekizmų šnektas (žodynėlis apie 200 metų senesnis): išlaikyta senoviškesnė balsio ā kokybė (mote – liet. motė, motina, katekizmuose mūti), bevardė vardažodžių giminė (mettan, liet. metas).
Pirmą kartą Elbingo žodynėlį paskelbė Georgas Neselmanas 1868 m., fotografuotinius leidimus – Adalbertas Becenbergeris, V. Simonas 1897 m. ir Vytautas Mažiulis 1966 m.
Mesopotamijos mitologija

Mesopotamijos mitologija – Mesopotamijos regiono senovės civilizacijų mitologijų mišinys, kurį sudaro babiloniečių, asirų, akadų ir šumerų mitai. Nors visos civilizacijos turėjo savas religijas, būdamos geografiškai šalia tarpusavyje persipynė. Mesopotamijos mitologijai taip pat turėjo įtakos hetitų ir finikiečių kultūros. Mesopotamijos mitologija pagrįsta tikėjimų visuma regione vyravo apie 4200 metų (nuo 4 tūktantmečio pr. m. e. iki 3 m. e. amžiaus). Apie 4000 m. pr. m. e. šumerai apsigyveno Mesopotamijoje, teritorijoje tarp Tigro ir Eufrato upių. Vėliau, po 2000 metų, šumerų tikėjimo centru tapo Babilonas, o Šumerą asimiliavo Babilonija.
Mesopotamijoje žmonių gyvenimas buvo susijęs su žemdirbyste. Mesopotamijos mitologijoje dievai miršta ir prisikelia panašiai kaip egiptiečių mitologijoje. Mitai vaizduoja kovas su chaoso jėgomis, nes šio regiono žmonių gyvenimas buvo susijęs su atsitiktinumais: potvyniais, atoslūgiais, juos puldavo kitos gentys. Atsiradus raštui, Mesopotamijos dievų tikėjimas paplito tarp kitų Azijos genčių, įskaitant ir asirus bei hetitus. Pagal Senąjį Testamentą, hetitai apsigyvenę Kanaane. Daugybė žydų protėvių buvo atkeliavę iš Mesopotamijos (tai įvyko po 2000 m. pr. m. e.). Žydai vėliau kraustėsi toliau į Egiptą, kur pateko į Egipto faraonų nelaisvę. 537 m. pr. m. e. persai (Irano Achemenidai) užkariavo Babiloną ir babiloniečius supažindino su savo tikėjimu zoroastrizmu. Šis dualistinis tikėjimas teigė, jog pasaulį valdo gėris ir blogis. Zoroastrizmo įkūrėjęs Zaratustra įtikėjo vienintelį aukščiausiąjį dievą, kuris jam pasirodęs vizijoje. Mesopotamijos dievų tikėjimas pradėjo silpti, susidūręs su įsivyraujančiu monoteistiniu tikėjimu.
1 m. e. amžiuje pradėjo plisti krikščionybė ir per ateinančius 300 metų vietinis tikėjimas galutinai nunyko. Vis dėlto žinoma, kad dievas Ašuras dar buvo garbinamas iki 4 m. e. amžiaus, be to, sklandė gandai, kad Ašurizmo pasekėjų mažumos išliko iki XVII amžiaus.
Mesopotamijos tikėjimas buvo politeistinė religija, kurios mitologijos panteoną sudarė daugiau nei 2000 skirtingų dievų . Dauguma jų buvo siejami su tam tikru miestu arba Mesopotamijos šalimi kaip Šumeru, Akadija, Asirija, Ašuru, Ninevija, Ūru, Uruku, Mariu arba Babilonu. Vienos svarbiausių dievybių buvo: Anu, Ea, Enlilis (Belis), Astartė (Ištarė), Ašuras, Šamašas, Tamūzas, Adadas, Sinas (Ningalas, Nanas), Daganas, Ninurta (Ningirsu), Nisrochas, Nergalas, Tiamat ir Mardukas.
Nors Mesopotamijos tikėjimas išnyko prieš 1600–1700 metų, jis stipriai paveikė dabartinius tikėjimus: krikščionybę, judaizmą, islamą ir mandeizmą. Juose atsikartoja Mesopotamijos mitai ir temos: apie Pasaulio sukūrimą, Rojaus sodą, Pasaulio tvaną ir Babelio bokštą. Taip pat minimi bendri veikėjai – Lilita ir Nimrodas. Mozės istorija sutampa su akadų veikėju Sargonu. Dešimt dievo įsakymų tam tikra prasme panašūs į asirų-babiloniečių įstatymus, užrašytus ant akmens.
Lindanisės mūšis

Kryžiaus žygiai į Estiją

Nuo XII a. pabaigos dabartinės Estijos teritorijoje ėmė lankytis vokiečių misionieriai, XIII a. perėję į atvirą karą. Karas pavadintas kryžiaus žygiu, pasitelkus analogiją su kryžiaus žygiais, nukreiptais į Jeruzalę Šventojoje žemėje. 1202 m. kariai susibūrė į Kalavijuočių ordiną, veikdami panašiai, kaip ir žygeiviai į Palestiną.
Ekspansionistinių tikslų turėjo ir Danija, 1219 m. jos karalius Valdemaras II subūrė kariuomenę žygiui į Estiją. Birželio pradžioje kariuomenė pasiekė Revalą, šiauriausią Estijos provinciją. Neskaitant karaliaus, kariuomenėje dar kovojo Lundo arkivyskupas Andersas Sunesenas ir Estijos vyskupas Teoderikas, taip pat keli karaliaus vasalai ir Riugeno kunigaikščio Vislavo I vadovaujami vendai.
Kryžiaus žygio dalyviai išsilaipino prie Lindanisės ir pradėjo ant Tompėjos kalvos statyti tvirtovę. Prasidėjus statyboms, estų atstovai ėmė derėtis tam, kad laimėtų laiko, reikalingo sutelkti jėgoms puolimui prieš kryžiuočius.

Mūšis

1219 m. birželio 15 d. vakarą estai pradėjo puolimą, vos tik danams ir jų sąjungininkams baigus valgyti vakarienę. Puolimas vyko penkiomis kryptimis vienu metu, dėl to tarp kryžininkų iškart kilo panika, imta bėgti visomis kryptimis. Estai nužudė vyskupą Teoderiką, palaikydami jį karaliumi. Įvykiai klostėsi taip, kad kryžininkams grėsė triuškinantis pralaimėjimas.
Estai vis dėlto nesugebėjo užtikti vendų kareivių. Vislavas surengė staigų išpuolį, nuslopinusį estų puolimą. Taip likę kryžininkai laimėjo laiko persigrupuoti ir sugebėjo išvaryti estų būrius.

Danijos vėliava

Pasak legendos, kryžiaus žygio metu iš dangaus nukrito Danijos vėliava, lydima balso, pranašaujančio, kad iškėlus vėliavą, bus pasiekta pergalė. Žinoma, istorijoje nėra jokių atvejų, kad vėliava būtų nukritusi iš dangaus, tačiau šio žygio metu vėliavos su kryžiumi išties buvo naudotos, todėl gali būti, kad per lemiamą išpuolį prieš estus priešakyje plevėsavo raudona vėliava su baltu kryžiumi. Seniausios žinios apie Danijos vėliavą siekia XIII a. Pasakojimą apie tai, kad vėliava nukrito iš dangaus, XV a. užrašė pranciškonų vienuolis Petrusas Olajus.
Barselonesas

Barselonesas – Katalonijos komarka Barselonos provincijoje (Ispanija). Plotas – apie 145 km², 2 251 000 gyventojų (2009 m.). Administracinis centras – Barselona.
Virto ąžuolai

„Virto ąžuolai“ – 1976 m. Lietuvos kino studijoje pagal rašytojo J. Baltušio to paties pavadinimo novelę sukurtas meninis filmas. Drama. Spalvotas, plačiaekranis. Filmo trukmė – 88 min. TSRS kino teatruose filmas buvo rodomas pavadinimu „Венок из дубовых листьев“ („Ąžuolo lapų vainikas“).

Siužetas

Filme pasakojama apie pasiturinčią šeimą, gyvenančią tarpukario Lietuvos kaime. Su trimis sūnumis Laurynu, Stanislovu ir Antanėliu atsisveikina mirštanti motina. Ji palaimina jaunėlį Antaną ir darbščią samdinę Kazytę, kad ji tapusi jo žmona, deramai juo rūpintusi. Jaunos moters atėjimas į šeimą sukelia sumaištį ne tik tarp brolių. Kazytė sujaukia ne vieno vyro gyvenimą, tačiau savo laimės taip ir neatranda.
Masolino da Panicale

Mazolinas da Panikalė, sutrumpintai Mazolinas (it. Masolino da Panicale, tikr. Tommaso di Cristoforo Fini, apie 1383 – po 1435 m.) – italų XV a. renesanso dailininkas, priklausęs Florencijos dailės mokyklai. Geriausiai žinomas dėl bendradarbiavimo su Mazaču ties Brankači koplyčios freskomis.

Biografija

Tommaso di Cristoforo Fini gimė 1383 ar 1384 m. Panikalės miestelyje Umbrijoje, nuo kurio gavo savo pravardę. Masolino reikštų „mažasis Tomas“ (nuo vardo Tommaso). Anot Giorgio Vasari, Mazolinas mokėsi auksakalystės pas Lorenzo Ghiberti Florencijoje, tęsė mokslus pas Gherardo Starnina ir pats buvo tapęs neblogu auksakaliu. Jokių kitų žinių apie jo jaunystę nežinoma. Spėjama, kad laikotarpyje iki 1420 m. jis buvo išvykęs iš Florencijos. 1422 m. Mazolinas išsinuomojo namą Florencijoje, 1423 m. buvo priimtas į vietos dailininkų gildiją. Mazolinas dirbo Santo Stefano bažnyčioje Empolyje. Apie 1422-23 m. jis nutapė Šv. Petro freską Florencijos Santa Maria del Carmine bažnyčioje (neišlikus), po ko vienuoliai patikėjo jam tapyti Brankači koplyčioje. Maždaug tuo metu prasidėjo Mazolino ir Mazačo bendradarbiavimas. Abiejų dailininkų ryšiai neaiškūs. Mazolinas buvo daugiau nei 25 metai vyresnis už Mazačą, bet, tikriausiai, tai Mazačas buvo tas dailininkas, kuris labiau veikė Mazoliną. Mazolino stilistikai būdingas labiau dekoratyvus ir gotikinio stiliaus diktuojamas figūrų traktavimas, tuo tarpu Mazačo dailė rodo renesanso perspektyviojo ir figūrų apimties vaizdavimo bruožus. Būdingu tokio bendradarbiavimo pavyzdžiu laikoma „Madona su Kūdikiu ir Šv. Ona“, kur, tikima, Mergelės Marijos ir kūdikio Kristaus figūros tapytos Mazačo, o Šv. Onos ir daugumos angelų − Mazolino.
Mazolinas freskas Brankači koplyčioje pradėjo apie 1424 m. Po to, 1425 m. jis išvyko, spėjama, į Vengriją, palikdamas dirbti Mazačą koplyčioje vieną. 1428 m. Mazolinas grįžo į Florenciją ir užbaiginėjo freskas koplyčioje (Mazačas tuo metu jau pats buvo palikęs Florenciją). 1429 m. Mazolinas nuvyko į Romą, kur Santa Maria Maggiore bazilikoje atliko „Sniego stebuklo“ dvigubą triptiką (fragmentai išsklaidyti po muziejus), kuriame vėl buvo pasitelkta Mazačo pagalba. Dirbo San Clemente bažnyčioje. Atliko darbų Palazzo Orsini (neišlikę). Po to keliavo į Umbriją, atliko „Madonos su Kūdikiu“ paveikslą San Fortunato bažnyčioje Todyje. 1435 m. Mazolinas dirbo kardinolui Branda Castiglione Kastiljonėje Olonoje Lombardijoje. Dekoravo seminariją (Collegiata) ir baptisteriją. Spėjama, kad ten ir mirė. Tarp žymiausių jo darbų, be bendro jo ir Mazačo „Madonos su Kūdikiu ir Šv. Onos“, įvardijamos freskos Brankači koplyčioje: „Adomo ir Ievos gundymas“, „Šv. Petro pamokslas“, „Tabitos prikėlimas“. Bernardas Berensonas Mazolino darbus koplyčioje įvertino „vaikiškais“, lyginant su Mazačo. Mazolino „Kristaus krikštas“ Kastiljonės Olonos baptisterijoje sulaukė aukšto vertinimo, visų pirma dėl peizažo vaizdavimo.
Gentile da Fabriano

Džentilė da Fabrianas (arba Fabrijanas, it. Gentile da Fabriano, tikr. Gentile di Niccolò di Giovanni di Massi, apie 1370 – 1427 m.) – italų protorenesanso, ankstyvojo renesanso dailininkas. Propagavo vėlyvąjį gotikinį stilių. Žymiausiu jo darbu įvardijamas Strozzi koplyčios altoriaus ištapymas Santa Trinita bažnyčioje Florencijoje „Išminčių pagarbinimas“ (dabar Uficių galerijoje).

Biografija

Džentilė da Fabrianas gimė, manoma, apie 1370 m. Fabriano miestelyje, nuo kurio gavo savo pravardę, Markės regione, tuo metu Popiežiaus valstybėje. Džentilės šeima, manoma, buvo gana pasiturinti. Tėvas Niccolò buvęs išsimokslinęs, matematikas ir astronomas, 1397 m. įstojęs į vienuolyną, kaip ir Džentilės brolis Ludovico. Nieko nežinoma apie Džentilės jaunystę ir mokslus. Akivaizdu, kad jis buvo paveiktas Sienos gotikinės dailės mokyklos. Manoma, kad mokslus išėjo Veronos ir Milano miestuose.
Apie 1400-10 m. datuojamas jo darbas prie gimtojo Fabriano esančiame vienuolyne Valle Romita (šiuo metu Breros pinakotekoje Milane). Numanoma, kad Džentilė buvo pasiekęs neblogos padėties tarp Italijos dailininkų, ką rodo plati jo darbų geografija ir darbuose dažnai naudojamas auksas. 1408 m. Džentilė buvo pirmąkart dokumentuotas Venecijoje, kur ištapė altorių, o 1409 m. sulaukė užsakymo Dožų rūmuose (šie darbai neišlikę). Laikoma, kad Venecijoje jo mokiniu tapo Jakopas Belinis.
Apie 1411 m. Džentilė dirbo Folinjo mieste, kur sukūrė freskas Palazzo Trinci rūmuose (menkai išlikusios). Nuo 1414 m. dirbo Brešijos vienoje bažnyčių (šie darbai neišliko). 1419 m. popiežius Martynas V-asis buvo jį išsikvietęs į Romą. 1420 m. dokumentuotas Sienoje. 1421 m. Džentilė dokumentuotas Florencijoje, kur gavo užsakymą Santa Trinita (Švč. Trejybės) bažnyčios Strozzi koplyčioje. Iki 1423 m. koplyčiai Džentilė sukūrė garsiausią savo darbą, altoriaus ištapymą „Išminčių pagarbinimas“ (šiuo metu Uficių galerijoje, išskyrus vieną predelos fragmentą „Pristatymas šventykloje“, kuris yra Luvre)
1424 m. Džentilė vėl buvo Sienoje, o 1425 m. dirbo Orvjete, vietos katedroje. Iki 1425 m. dar atliko Florencijoje Quaratesi poliptiką vienoje bažnyčių (fragmentai išsklaidyti po muziejus). Paskutinius metus praleido dirbdamas ties freskomis Romos Šv. Jono katedroje Laterane Martyno V-ojo užsakymu. Šiuos darbus vėliau baigė Pisanello. Džentilė da Fabrianas minimas miręs 1427 m. spalio 14 d. dokumentuose. Numanoma, kad palaidotas vienoje Romos bažnyčių, tačiau jo kapas neišlikęs. Džentilė da Fabrianas įtakojo Jacopo Bellini, Pisanello ir Fra Angelico kūrybą.
Václav Havel

Biografija

V. Havelas gimė turtingoje šeimoje, kuri neteko beveik viso turto per komunistų 1948 metais įvykdytą nacionalizaciją. V. Havelui nebuvo leista studijuoti, todėl jis mokėsi vakarinėje mokykloje ir pradėjo dirbti teatre kaip scenos darbininkas. Prahos pavasario metu jis kovojo už demokratinę visuomenę.
V. Havelas kovojo už politinius kalinius. Į politikos aktyvistų veiklą jis rimtai įsitraukė 1977 m. sausį, kai tapo vienu iš žmogaus teisių manifesto „Charta 77“ autorių, o ši kova sulaukė didėjančio susidomėjimo Vakarų šalyse. Jis buvo daug kartų suimtas ir ketverius metus praleido komunistinio režimo kalėjimuose. Jo laiškai iš kalėjimo, rašyti žmonai, tapo vienas iš labiausiai žinomų jo kūrinių. Laiškai vėliau išleisti knygoje „Laiškai Olgai“ (ček. Dopisy Olze). Buvo taip pat vienas iš įkūrėjų antikomunistinės iniciatyvos Občanské fórum.
1989–1993 m. pirmas demokratiškai išrinktas Čekoslovakijos prezidentas. Kaip prezidentas jis prižiūrėjo šalies perėjimą prie demokratijos ir laisvosios rinkos ekonomikos, taip pat – taikų Čekoslovakijos skilimą 1993 m. į Čekiją ir Slovakiją. Buvo taip pat pirmas Čekijos Respublikos prezidentas.
V. Havelas iš prezidento posto pasitraukė 2003 m. – praėjus 10-čiai metų po Čekoslovakijos subyrėjimo ir vos keli mėnesiai prieš Čekijos ir Slovakijos įstojimą į Europos Sąjungą (ES). Jam priskiriami nuopelnai dėl sąlygų Čekijos stojimui parengimo, be to, jis buvo prezidentas, kai šalis 1999 m. įstojo į NATO.

Moto

„Tiesa ir meilė turi įveikti melą ir neapykantą“, – kartą pasakė V. Havelas. Tie žodžiai tapo jo revoliuciniu moto, pagal kurį jis, kaip pats sakė, visuomet stengdavosi gyventi.
Rimantas Kmita

Biografija

Gimė Šiauliuose. 1996 m. baigė Šiaulių 16-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Klaipėdos universitetą. Ten įgijo lietuvių filologijos ir režisūros bakalauro bei literatūrologijos magistro laipsnius. 2008 m. apgynė humanitarinių mokslų srities disertaciją „Poezijos modernėjimas totalitarinės tvarkos rėmuose, XX a. 7–9 dešimtmečiai“. Kurį laiką dėstė Klaipėdos ir Vilniaus universitetuose.
Šiuo metu dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, veda LRT radijo laidą „Literatūros akiračiai“. Publikuoja eseistiką kultūrinėje spaudoje. Nuo 2010 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Pirmasis R. Kmitos poezijos rinkinys pasirodė 1999 m. Vėliau, 2002 ir 2009 m. pasirodė dar du eilėraščių rinkiniai. 2016 m. išleistas pirmasis R. Kmitos romanas „Pietinia kronikas“, parašytas ne bendrine lietuvių kalba, o šiaulietiška šnekta. Ši knyga buvo išrinkta 2017 m. Lietuvos metų knyga suaugusiųjų kategorijoje.
Baras (Ukraina)

Istorija

Gyvenvietė (Rovo vardu) šaltiniuose minima nuo 1425 m. Čia XVI a. karalienės Bonos Sforcos nurodymu pastatyta pilis, pradėjo kurtis Baro miestas. 1540 m. jam suteiktos miesto teisės. Pilis daug kartų nesėkmingai buvo puolama, bet galiausiai 1648 m. ją užėmė Bogdanas Chmelnyckis. 1672 m. miestą užėmė Osmanai, o 1674 m. atkovojo lenkai. Vėliau miestas nuolat buvo užimamas tai turkų, tai lenkų. 1768 m. mieste sudaryta žymioji Baro konfederacija. 1795 m. Baras tapo Rusijos dalimi.
Ispanijos pilietinis karas

Priežastys

Pilietinio karo priežastys susijusios su ypač aštriais socialiniais, politiniais bei kultūriniais pasikeitimais Ispanijos visuomenėje. Nuo XIX a. vidurio šalyje kilo daugybė smurtinių konfliktų, kurie liko neišspręsti. Jie kaupėsi ir paaštrėjo, kai po pralaimėjimo Ispanijos-JAV kare senosios institucijos prarado savo pagrindą ir buvo sunaikintos.

Kitų valstybių vaidmuo

Šito „pilietinio“ karo metu daugiau ar mažiau tiesiogiai susidūrė būsimosios Antrojo pasaulinio karo dalyvės: Hitlerio Vokietija ir Musolinio Italija iš vienos pusės, Stalino Tarybų Sąjunga iš kitos pusės. Prancūzija ir Didžioji Britanija tiesiogiai kare nedalyvavo, bet leido Tarptautinėms brigadoms kovoti respublikonų pusėje. Kai kurių istorikų nuomone tai, kad Ispanijos Respublika pralaimėjo 1936–1939 pilietinį karą, didžiąja dalimi buvo nulemta to, kad JAV, Didžioji Britanija ir Prancūzija kare išliko neutraliomis, tuo tarpu kai Vokietija ir Italija fašistų sukilimui teikė didelio masto pagalbą.
Prancūzijos neutralumas daugiausia buvo sąlygotas Prancūzijos politinės sistemos nestabilumo to karo metu. Karo pradžioje Prancūzijai vadovavo premjeras Leon Blum, Prancūzijos Liaudies Fronto, kairiųjų partijų koalicijos, valdžiusios Prancūziją, lyderis.

Chronologija

Maištą pradėjo F. Franko kariniai daliniai Meliloje ir Ispanijos Maroke bei Kanarų salose. Maištininkai patraukė į savo pusę didesnę dalį sausumos pajėgų ir 1936 m. liepos 18 d. jie užpuolė keliolika Ispanijos miestų. Karinis jūrų laivynas ir karo aviacija liko ištikimi respublikonams ir tai sutrukdė marokiečiams ir svetimšalių legionams patekti į Ispaniją.
Justas Raziūnas

Klubinė karjera

Karjerą kaip profesionalas pradėjo 2013 m., kai žaidė FC Šiauliai. Už šiauliečius sužaidė 43 rungtynes A lygoje.
2015 m. atstovavo FK Atlantas Klaipėda. Už klaipėdiečius sužaidė 43 rungtynes A lygoje.
Nuo 2018 m. žaidė už FK Palanga. 2019 m. vasarą žaidėjas paliko FK Palanga. Už palangiškius sužaidė 36 rungtynes A lygoje.

Karjera rinktinėse

<...>
Nemuras (miestas)

Istorija

Miestas įkurtas 1957 m. rugpjūčio 1 d.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – Primula modesta var. fauriel, medis – Prunus nipponica Matsumura var. kurilensis, paukštis – gulbė.