google/wiki40b huggingface dataset:
Kukutenio-Tripolės kultūra

Kukutenio-Tripolės kultūra (rumun. Cultura Cucuteni, ukr. Трипільська культура) vadinama neolito pabaigos-eneolito archeologinė kultūra, paplitusi pietryčių Europoje, tarp Dunojaus ir Dniepro (apie 4800–3000 m. pr. m. e.). Didžiausio kultūros klestėjimo laikotarpis buvo nuo 4500 iki 3000 m. pr. m. e. Šią kultūrą pakeitė Duobinių kapų kultūros tautos.

Atradimo istorija

Kukutenio kultūra vadinama pagal kaimo Rumunijoje, Jasų apskrityje, pavadinimą, kur buvo rasti primieji su šia kultūra siejami artefaktai. 1884 m. rumunų tyrinėtojas Teodoras Burada netoli Kukutenio kasinėdamas rado molinių indų elementus ir terakotines figūrėles. Po to, kai mokslininkai susipažino su jo radiniais buvo nuspręsta tęsti kasinėjimus, kurie šioje vietoje pradėti 1885 m. pavasarį.
Vėliau su Tripolės kultūra susietų archeologinių paminklų tyrimai Ukrainoje pradėti XIX a. aštuntajame dešimtmetyje. 1893 m. garsus Kijevo savamokslis archeologas Vikentijus Chvoika pirmą kartą aptiko šios kultūros likučius kasinėdamas Kijeve. Ukrainietiškas Tripolės kultūros pavadinimas kilęs nuo Tripolės kaimo prie Kijevo, kur taip pat kasinėjo V.Chvoika. Savo radinius jis pristatė 1899 m. rugpjūčio mėn. archeologų suvažiavime Kijeve.

Arealas

Kultūros arealas tęsėsi nuo Karpatų kalnų iki Dniestro ir Dniepro, centras buvo šiuolaikinėje Moldovoje, apėmė didelę dalį vakarų Ukrainos ir šiaurės rytų Rumunijos, iš viso 350 000 kv. km.

Gyvenvietės

Didžioji dalis Kukutenio-Tripolės kultūros gyvenviečių buvo nedidelės, tankiai sustatytos, išsimėčiusios Sireto, Pruto ir Dniestro upių slėniuose (3–4 km viena nuo kitos). Viduriniosios Tripolės fazėje (apie 4000–3500 m. pr. m. e.) Kukutenio-Tripolės kultūros gyventojai statė didžiausias neolitinės Europos gyvenvietes, kuriose buvo iki 3000 statinių ir gyveno galbūt net 20 000–46 000 žmonių.

Antropologija

Kai kurie istorikai Tripolės kultūros žmones laikė seniausiais ukrainiečių protėviais, tačiau dabar dauguma mokslininkų Tripolės kultūros nesieja su indoeuropiečiais.
Ruhnama

Ruhnama (arba „Sielos knyga“ iš persų روح ruh (siela) ir نامه nâma (knyga)) yra Turkmėnijos prezidento Saparmurato Nijazovo parašyta knyga, susidedanti iš jo autobiografijos, istorinių pasažų ir dvasinių nurodymų. Tekste yra nemažai pasakojimų ir eilėraščių, įskaitant sufijų poeto Magtymguly Pyragy kūrinius.
Pirmąją knygos dalį S. Nijazovas išleido 2001 m., teigdamas, kad „Ruhnama išleista pakelti turkmėnų dvasią“. Antroji dalis, kuri susideda iš moralų, filosofijos ir gyvenimo būdo aprašymo, pasirodė 2004 m.

Kas parašyta Ruhnamoje

Ruhnamoje yra glaustai, bet detaliai aprašyta Turkmėnijos ir prieš tai buvusių turkmėnų įkurtų valstybių istorija, taip pat turkmėnų liaudies kultūra ir tradicijos, turkmėnų tradiciniai menai, svarbiausi rašytojai ir poetai, pateiktos ir ištraukos iš jų kūrinių, kurios įpintos į tekstą pateikiant jas kaip pavyzdžius dabartiniams turkmėnams. Knygoje įvairūs žodžiai yra dedikuoti įvairioms grupėms: jaunimui, veteranams, turistams, kurie lanko šalį ir kitoms. Autorius taip pat aprašo savo vaikystę ir jaunystę, yra ir jo kūrybos eilėraščių, turinčių paskatinti turkmėnų tautinę savimonę. Taip pat įdėti įvairūs dokumentai: Turkmėnijos vėliava, prezidento vėliava, herbas, himnas, turkmėnų priesaika, Turkmėnijos nepriklausomybės deklaracija, sutartis su Tarybų Sąjunga dėl pretenzijų nereiškimo. Taip pat karts nuo karto yra įterpiami ir nuskenuoti rankraščio puslapiai, su paties Turkmėnbašio raštu parašytais žodžiais. Ant daugumos jų yra žodžiai „XXI asyr – turkmenyn altyn asyr“, kas reiškia „XXI amžius – turkmėnų aukso amžius“ ir yra autoriaus šūkis.

Skyriai

Ruhnama yra suskirstyta į penkis skyrius: Turkmėnai, Turkmėnų kelias, Turkmėnų tauta, Turkmėnų valstybė ir Turkmėnų dvasinis pasaulis. Prieš juos taip pat yra Turkmėnijos simboliai.

Naudojimas

Ruhnama privalomai turi būti visuose Turkmėnijos knygynuose ir valstybinėse įstaigose. Knyga yra įtraukta į mokymosi programas, iš jos mokomasi istorijos ir kultūros bei kitų dalykų, yra specialios pamokos Ruhnamai studijuoti, rengiami vaikams konkursai, kuriuose apdovanojami geriausiai Ruhnamą išmokę skaityt ar sakyt mokiniai. Mečetėse knygą privaloma laikyti šalia Korano. Kai kas ją vadina Šventąja Ruhanama (aliuzija į „Šventasis Koranas“, kaip musulmonų kraštuose vadinamas Koranas). Ant Ruhnamos ranką padėję prisiekti turi turkmėnų politiniai veikėjai. Norint gauti vairuotojo pažymėjimą Turkmėnijoje taip pat privaloma išlaikyti egzaminą apie Ruhnamos mokymą. Knygos vardu buvo pervardintas vienas mėnesių turkmėnų kalendoriuje.
Viešas knygos teksto kritikavimas Tukmėnijoje uždraustas įstatymu.

Vertimai

Ruhnama yra išversta į daug kalbų, tarp jų ir lietuvių.
Stargardas

Paveldas

Miestas žymus savo architektūros paveldu, įeina į Europos plytų gotikos kelią. Yra XV a. Šv. Marijos bažnyčia (viena didžiausių plytų gotikos bažnyčių Europoje), XV a. Šv. Jono bažnyčia su 99 m aukščio bokštu, viduramžių įtvirtinimai (miesto sienos, vartai, bokštai), XV–XVI a. renesansinė rotušė, gotikiniai gyvenamieji namai, XVI a. grūdų sandėlis, 1945 m. pergalės kolona.

Istorija

Stargardas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1140 m., o Magdeburgo teises įgijo 1243 m. Stargardas 1363 m. prisijungė prie Hanzos lygos, buvo smarkiai fortifikuotas. Nuo 1648 m. iki XX a. vid. Stargadas priklausė vokiečiams. Antrojo pasaulinio karo metais netoli miesto pastatyta Stalag II-D koncentracijos stovykla. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai.
Adulfas Abrutis

Biografija

1969 m. baigė Kretingos vidurinę mokyklą. 1974 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą, 1975–1979 m. Vilniaus universiteto aspirantas, 1980 m. apgynė chemijos mokslų kandidato disertaciją (analizinė chemija) „Spektrofotometrinis stibio reakcijų su tiazininiais dažais tyrimas ir jų taikymas analizėje“. 1990–1991 m. 6 mėnesius stažavosi Maskvos Valstybinio universiteto Chemijos fakultete, 1992–1993 m. – Grenoblio Politechnikos instituto Nacionalinėje Fizikos mokykloje, Medžiagų laboratorijoje. 1999 m. apgynė habilitacinį darbą „Aukštatemperatūrių superlaidininkų ir kitų oksidų sluoksnių ir daugiasluoksnių struktūrų sintezė iš organometalinių junginių garų fazės“, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1999 m. Chemijos fakulteto Bendrosios ir neorganines chemijos katedros profesorius.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iki 1988 m. iš spektrofotometrinės ir jonometrinės analizės. Nuo 1991 m. darbų sritis – kietojo kūno chemija: aukštatemperatūrių superlaidininkų sintezė, oksidų plonų sluoksnių sintezė iš metalų organinių junginių garų fazės. 1993 m. sukūrė oksidų sluoksnių ir daugiasluoksnių monostruktūrų sintezės technologiją.
Degučių Šv. Vincento Ferero bažnyčia

Istorija

Medinę bažnyčią 1757 m. pastatė Vainuto seniūnas Tadas Bilevičius. Jai dovanotas valakas žemės. 1840 m. bažnyčia remontuota, pristatytas bokštelis.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, reto trikampio plano (kraštinių ilgis 18 m), su 3 šoniniais priestatais, trišlaičiu stogu. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su vartais. Jame yra medinė varpinė, koplytėlė.
Barnardo žvaigždės b

Barnardo žvaigždės b (arba GJ 699 b) – egzoplaneta, skriejanti apie Barnardo žvaigždę, kuri yra Gyvatnešio žvaigždyne. Egzoplanetą atrado tarptautinė astronomų komanda (tarp jų – iš Europos pietinės observatorijos, Karnegio mokslo instituto). Apie atradimą oficialiai paskelbta 2018 m. lapkričio 14 d. Tai viena iš artimiausių egzoplanetų (nuo Saulės sistemos nutolusi ~6 šviesmečius) ir kol kas vienintelė Barnardo žvaigždės sistemoje. Planeta yra vadinamoji superžemė.

Atradimas

Barnardo žvaigždės b formaliai vis dar tebėra planeta kandidatė, kadangi jos egzistavimo tikimybė vertinama 99 %. Mokslininkų komanda, pranešusi apie šios planetos atradimą, tęsia stebėjimus, kad būtų patvirtinta, jog nesama jokių menkai tikėtinų žvaigždės ryškio ir judėjimo svyravimų, kurie paneigtų planetos egzistavimą. Tikimasi, kad per 10 metų nuo planetos atradimo bus galimas tiesioginis vaizdo gavimas (angl.  direct imaging) dideliais antžeminiais teleskopais arba WFIRST teleskopu. Taip pat esama nedidelės tikimybės, kad vaizdo gavimui sąlygas sudarys žvaigždės tranzitas.
Planeta buvo atrasta radialinio greičio metodu, kuris yra dažniausiai naudojamas metodas ieškant egzoplanetų. Barnardo žvaigždės judėjime buvo aptiktas svyravimas. Patvirtinta, kad jo periodas – 233 dienos, o tai atitinka spėjamos planetos 0,4 av orbitos didįjį pusašį. Buvo apskaičiuota, kad planetos masė siekia apytikriai 3,2 Žemės masės. Atlikta analizė buvo kruopšti ir išsami. Kaip teigė astronomas Ignasi Ribas, buvo naudojami stebėjimų duomenys, gauti septyniais skirtingais instrumentais, matavimai apėmė 20 metų laikotarpį.

Planetos duomenys

Barnardo žvaigždės b, kaip spėjama, yra šalta, ledinė planeta, jos pusiausvyros temperatūra – apie -170 °C (103 K). Nors planeta, lyginant su Saulės sistema, ir skrieja gana arti savo žvaigždės, Barnardo žvaigždė yra neryški raudonoji nykštukė, todėl Barnardo žvaigždės b skrieja ties šerkšno riba. Ties šia riba skysti cheminiai junginiai virsta ledu, tad planeta nepatenka į gyvybės zoną, kurioje galėtų egzistuoti skystas vanduo. Visgi, naujo mokslinio tyrimo duomenimis, geoterminių procesų metu gali išsiskirti pakankamai šilumos, kad po planetos paviršiumi susidarytų vandens kišenės, kuriose būtų tinkamos sąlygos gyvybei formuotis.
Barnardo žvaigždės b didysis pusašis yra 0,404 (± 0,018), orbitos periodas – 232,80 (+ 0,38, − 0,41) dienos, ekscentricitetas – 0,32 (+ 0,10, − 0,15), masė – ≥ 3,23 (± 0,44) Žemės masės, o planetos pusiausvyros temperatūra – ≲ 105 (± 3) K.
Kokubundžis (Tokijas)

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – indinis rododendras, medis – japoninis skirpstulas.
Resenas

Istorija

Romos imperijos laikais per miestą buvo nutiestas Via Ignacia kelias. Viduramžiais priklausė Bulgarijos imperijai. Vėliau buvo valdomas Osmanų imperijos. Nuo 1929 iki 1941 m. buvo Jugoslavijos karalystės sudėtyje.
Išorinis filtras

Išorinis filtras kalbotyroje – garsų pokyčių rūšis, kuri veikia ne tam tikru laikotarpiu, o ilgesniu laiko periodu. Išorinis filtras paprastai daro įtaką bet kokiam fonetiniam deriniui, kuris pagal kalbos fonetikos dėsnius yra neleistinas, ir taip išsaugo tos kalbos fonotaktiką. Neretai jis yra tam tikrų garsų rinkinių distribucijos tipų šaltinis.
Paprastas išorinio filtro pavyzdys – tai svetimos kalbos garsų keitimas savos kalbos garsais. Pavyzdžiui, kalba, neturinti priešakinių suapvalintų balsių, gali juos pakeisti arba priešakiniais nesuapvalintaisiais, arba užpakaliniais suapvalintaisiais, kai pasiskolinami tokių balsių turintys žodžiai. Griežtai žiūrint, tai nėra išorinis filtras, nes tokiu būdu paprasčiausiai randami svetimos  kalbos fonetikos atitikmenys. Vis dėlto šis pavyzdys iliustruoja išorinio filtro svarbą, kalboje išsaugant fonologinę žodžių struktūrą. Dažniausiai išoriniu filtru vadinamos taisyklės, galiojančios tiek saviesiems žodžiams, tiek skoliniams.
Tarptautinė sistemų administratorių diena

Tarptautinė sistemų administratorių diena (sysadminday) – kasmet švenčiama sistemų administratorių profesinė šventė. Tradiciškai švenčiama liepos paskutinį penktadienį.
Sauserių piliakalnis

Piliakalnis

Įrengtas į Minijos ir bevardžio upelio santakos slėnį įsiterpiančioje aukštumos kyšulyje. Pietrytinis šlaitas status, apie 35 m aukščio, leidžiasi į Minijos slėnį. Pietvakarinis ir šiaurės vakarinis šlaitai nuolaidūs ir žemesni. Aikštelė trapecijos pavidalo, pailga šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi, žemėjanti į šiaurės vakarus ir pietvakarius, apie 50 m ilgio ir iki 35 m pločio. Šiaurės rytuose nuo aukštumos aikštelę skiria gynybinis pylimas. Jis tiesus, pailgas šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi, apie 30 m ilgio, 6-7 m pločio, nuo 1,7 m (viduje) iki 2,0 m (išorėje) aukščio. Pylimas siaurėja ir žemėja link šiaurės vakarinio galo. Tarp pylimo pietrytinio galo ir skardžio yra apie 4 m pločio tarpas, žymintis pilies vartų vietą.
Į šiaurės rytus įrengtas priešpilis. Jis apie 35 m ilgio šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi ir 13-14 m pločio. Nuo aukštumos priešpilį skyrė antrasis gynybinis pylimas, kurio išliko tik prie pat skardžio esantis 13 m ilgio, 8 m pločio ir iki 0,8 m aukščio pylimo galas.
Į šiaurės rytus nuo priešpilio buvusi papėdės gyvenvietė. Piliakalnis su gyvenviete apima 3,5 ha plotą.
Piliakalnio pietvakarinis šlaitas ir dalis aikštelės dėl erozijos nuslinkę. 1996-1997 m. erozija sustabdyta, suformuotas apsauginis pylimas paviršiniam vandeniui nuvesti.

Aplinkiniai piliakalniai

Įpilties piliakalnis 28 kmImbarės piliakalnis 9 kmGintališkės piliakalnis 16 kmMartynaičių piliakalnis 3 km
Nagarbos piliakalnis 21 kmSurblių piliakalnis 18 kmKurmaičių piliakalnis 17 kmGaudučių piliakalnis 6 km
Dauginčių piliakalnis 0,4 kmGandingos piliakalnis 16 km
Kirilas Jeskovas

Biografija

1979 m. baigė Maskvos universiteto Biologijos fakultetą, po to dirbo Visasąjunginiame Gamtos apsaugos ir draustinių mokslinio tyrimo insitute (ВНИИ охраны природы и заповедного дела). 1986 m. apsigynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Šiaurės Sibiro vorai (horologinė analizė)“.
Nuo 1988 m. dirba Rusijos Mokslų akademijos Paleontologijos institute Nariuotakojų laboratorijoje vyresniuoju moksliniu bendradarbiu. Tyrinėja iškastinius vorus.
Mokslinių ir mokslo populiarinimo darbų, mokyklinių vadovėlių autorius. Eurazijos arachnologijos draugijos viceprezidentas.
Žinomas kaip alternatyviosios fantastikos rašytojas, parašęs alternatyviosios istorijos romaną „Afranijaus evangelija“ (Евангелие от Афрания) ir alternatyviosios maginės fantastikos romaną „Paskutinis žiednešys“ (Последний кольценосец) (alternatyva Dž. R. R. Tolkino „Žiedų valdovo“ ciklui).

Moksliniai interesai

K. Jeskovo biologiniai interesai apima Sibiro ir Rusijos Tolimųjų Rytų vorus, o paleontologiniai – paleozojų ir kainozojų.
Yra atradęs kelias naujas vorų gentis. Viena jo atrasta rūšis yra Kikimora palustris Eskov, 1988. Ši rūšis priklauso Linyphiidae vorų šeimai, aptinkama Rusijoje ir Suomijoje. Lotyniškas pavadinimas verčiamas kaip 'pelkių kikimora'. Kikimora yra moteriška mitologinė būtybė iš slavų mitologijos.
Ašiuža

Istorija

Šalia miestelio rasta 8–7 tūkstantmečio pr. m. e. stovyklavietė. Istorijoje nuo XV a. žinomas Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras įkūrė pirmąją katalikų bažnyčią, Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras 1494 m. patvirtino jai dešimtinę. 1655 m. Rusijos kariuomenė bažnyčią sudegino, vėliau ji atstatyta; po Pirmojo pasaulinio karo perstatyta mūrinė – dabar Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia. XVIII a. prie bažnyčios veikė mokykla. Nuo 1671 m. miestelis – seniūnijos centras. Nuo XIX a. vidurio iki 1950 m. – valsčiaus centras.

Lietuviai

Ašiužos apylinkės nuo seno buvo lietuviškos. Smolenskui 1514 m. patekus į Maskvos priklausomybę dalis pabėgėlių (egzuliantų) slavų buvo apgyvendinti Ašiužos dvaro žemėse. XIX a. viduryje Ašiuža ir jos apylinkės tebebuvo daugiausia lietuviškos, įėjo į lietuvių kalbos arealą, tačiau baltarusėje. XX a. pradžioje lietuviškai dar kalbėjo 1/5 ar 1/6 parapijos žmonių. 1920 m. Ašiužos apylinkėse vyko Lietuvos ir Lenkijos karinių dalinių susišaudymai. 1920 m. okupavo Lenkija. 1939 m. užimta TSRS ir perduota Baltarusijai. 1942–1944 m. priklausė Lietuvos generalinei sričiai.
Šaohao

Šaohao rytuose

Dievybės mitologija artimai susijusi su dongyi tautomis, gyvenusiomis į rytus nuo vidurio lygumos. Kai kuriuose mituose Šaohao vaizduojamas kaip dongyi lyderis, valdęs iš sostinės Qufu (曲阜). Netoli tos vietos yra legendinis Šaohao kapas.
Taip pat pasakojama, kad Šaohao rytuose (Rytų jūroje) buvo sukūręs Šaohao karalystę, kurioje valdininkais buvo paukščiai: tam tikros paukščių rūšys prižiūrėjo metų seką, penkios balandžių rūšys rūpinosi švietimu, karyba, visuomeniniais reikalais, bendrais reikalais, teisėsauga, penkios fazanų rūšys rūpinosi amatais, o devynios kurapkų rūšys – žemės ūkiu. Nors nėra tiesioginių šaltinių, spėjama, kad pats dievas taip pat turėjo paukščio pavidalą.
Šaohao priskiriamas muzikinių instrumentų se ir cin sukūrimas. Teigiama, kad vėlesnis imperatorius Džuansiu padėjo Šaohao valdyti šalį.

Šaohao - Vakarų imperatorius

Vėlesniais laikais jis susietas su Huangdi, ir identifikuojamas kaip vyriausias Huangdi sūnus Xuanxiao (玄囂). Mitologija teigia, kad Huangdi paskyrė jį Vakarų imperatoriumi, kur jis su savo sūnumi Žušou (metalo dievybe) valdė iš Čangliu kalnų ir kontroliavo saulėlydžius.
Kitas Šaohao sūnus Goumangas tapo rytų imperatoriaus Taihao padėjėju. Šaohao palikuonimis taip pat laikomi lanko ir strėlių išradėjas Banas, Minjuano vietovės dvasia Beifa, Imuguo šalies gyventojai ir kt. Jo sūnus Jiaoji (蟜極) žinomas kaip imperatorių Diku ir Jao tėvas.
Vienas vėlyvųjų mitų pasakoja, kad Šaohao buvo dangaus deivės Huange ir Veneros palikuonis.
Regina Girčienė-Sabokonytė

Regina Girčienė-Sabokonytė (g. 1953 m. sausio 8 d. Uogintų k., Kaišiadorių r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Kaišiadorių 1-osios vidurinės mokyklos aštuonias klasės, 1968–1972 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. D. Jokūbonis). 1972–1978 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė).
Nuo 1978 m. rudens Kaišiadorių 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja. 1978 m. Veterinarijos mokslinio tyrimo institute suorganizavo etnografinį ansamblį, kuris vėliau pasivadino „Verpetos" vardu. 1981–1983 m. vadovavo Kaišiadorių žemės ūkio mokyklos merginų chorui – apžiūrose pelnė pirmąsias vietas. 1980–1986 m. Kaišiadorių paukštyno darbuotojų mišriojo choro vadovė. Šį chorą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms; jis nemažai koncertavo savo rajone, dainavo Vilniuje, Ignalinoje, Švenčionėliuose, dalyvavo 1980 m. eksperimentinėje dainų šventėje Trakuose ir Kaišiadorių rajono dainų šventėse.
Nuo 1980 m. R. Girčienė Kaišiadorių vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir jaunučių choro vadovė. Chorą parengė 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Mokytoja – Kaišiadorių rajono dainų švenčių dirigentė ir vyr. dirigentė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Utenos krašto muziejus

Istorija

1929 m. muziejų įkūrė Utenos apskrities antrojo rajono mokyklų inspektorius Antanas Namikas (lapkričio 22 dieną Utenos apskrities valdyba savo raštu Nr. 3444 jam leido steigti muziejų ir paskyrė jį muziejaus vedėju).
Sovietų okupacijos metais A. Namikas buvo atleistas iš pareigų ir išvyko iš Utenos. Muziejus liko be priežiūros. Karo metais dauguma eksponatų buvo sunaikinti arba išgrobstyti.
Jorkšyras

Jorkšyras (angl. Yorkshire) – istorinė grafystė šiaurės Anglijoje, didžiausia iš visų buvusių Anglijos grafysčių (1991 m. užėmė 11 903 km² teritoriją). 1974 m. Jorkšyras administraciškai padalintas į Šiaurės Jorkšyrą, Pietų Jorkšyrą, Vakarų Jorkšyrą ir Rytų Jorkšyrą. Tačiau Jorkšyras tebeegzistuoja kaip istorinė, kultūrinė, geografinė Anglijos žemė.

Istorija

Jorkšyre senovėje gyveno keltų gentys brigantai ir parisai. Romėnų laikais čia buvo brigantų sostinė Isurium Brigantum (dab. Aldboras). Pradžioje keltai su romėnais gyveno taikoje, bet vėliau kilo sukilimas ir 71 m. romėnai užkariavo brigantus. Jie įkūrė įtvirtintą Eboracum (dab. Jorkas) miestą, kuris tapo Išorinės Britanijos sostine. Žlugus Romos imperijai, Jorkšyre susikūrė keletas keltų valstybių (Ebrauko, Elmeto karalystės). Iki VII a. kraštą užkariavo anglai ir prijungė prie Nortumbrijos karalystės.
866 m. pakrantėse išsilaipino vikingai ir Jorke įkūrė Jorviko karalystę. Į ją kėlėsi migrantai iš Skandinavijos. Vėliau įsigalėjusi Vesekso karalystė nugalėjo vikingus ir grąžino Jorkšyrą savo vasalinei kunigaikštystei Nortumbrijai. Tačiau skandinavai ir toliau veržėsi į Angliją, ir 1066 m. Viljamas Užkariautojas užėmė anglosaksų valdas. 1069 m. Jorkšyro ir kitų šiaurės Anglijos žemių žmonės sukilo prieš skandinavus, į tai atsakydamas Viljamas Užkariautojas įsakė sunaikinti šiauriečių pasėlius ir kaimus.
Vėliau Jorkšyre pradėjo kurtis abatijos, iškilo miestai. XV a. iš šio krašto kilo Jorkų karališkoji dinastija, kuri Rožių karuose kovojo su Lankasteriais dėl Anglijos sosto. Vėliau iš jų abiejų susidarė Tiudorų dinastija. Anglijos pilietinio karo metais Jorkšyre buvo daug palaikančių tiek karalių, tiek sukilėlius. XVI–XVII a. Jorkšyras tapo svarbiu tekstilės ir anglies pramonės centru.

Geografija

Jorkšyras, palyginus su didžiąja dalimi Anglijos, pasižymi dideliais natūralios gamtos plotais. Šiaurės rytinę regiono dalį užima Jorkšyr Deilzo nacionalinis parkas su Peninų pašlaitėmis, slėniais, viržynais, kriokliais. Kita laukinės gamtos teritorija yra Šiaurės Jorko tyrai, kur plyti dideli viržynų ir pelkių plotai. Svarbiausios upės – Tysas, Donas, Uzas, Sveilas, Juras, Vorfas, Eras.
Svarbiausi miestai: Jorkas, Midlsbro, Šefildas, Donkasteris, Veikfildas, Bradfordas, Lidsas, Kingstonas prie Halo.
Laimis Vilkončius

Laimutis Antanas Vilkončius (g. 1950 m. gegužės 13 d. Panevėžyje) – lietuvių kompozitorius, pedagogas, meno renginių organizatorius.

Biografija

1968 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1968–1976 m. mokėsi Lietuvos valstybinėje konservatorijoje.
1973–1981 m. buvo Lietuvos radijo ir televizijos garso režisierius, 1981–1984 m. – Meno darbuotojų rūmų vyr. dirigentas. 1984–1988 m. buvo LTSR Valstybinės filharmonijos Estrados skyriaus meno vadovas.
1988–1990 m. vadovavo koncertinei organizacijai „Tonas“. 1990–1992 m. buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos atsakingasis sekretorius.
1992–1994 m. dirbo Kultūros ir švietimo ministerijos Menų departamento direktoriumi. 1995–1998 m. vadovavo Valstybės tarnautojų tobulinimosi centrui. 1998–2004 m. – Vilniaus konservatorijos direktorius, 2003–2004 m. kartu ir Vilniaus kolegijos Menų studijų centro vadovas. Konservatoriją reorganizavus, 2004–2008 m. buvo Vilniaus kolegijos Menų fakulteto dekanas.
Šiuo metu L. Vilkončius yra Lietuvos muzikos ir teatro akademijos, Vilniaus kolegijos docentas (2008), Kultūros darbuotojų tobulinimosi centro bei Lietuvos viešojo administravimo instituto dėstytojas.
Tėvas – Vytautas Vilkončius. Žmona Nijolė (g. 1950) – medienos tyrimų ekspertė, dukros Lina ir Agnė.

Kūryba

L. Vilkončius – produktyvus ir įvairiapusis kompozitorius, sukūręs nemažai kūrinių chorui, orkestrui, ansambliams. Parašė operą vaikams „Paukštė", baletą „Piteris Penas“ (pagal V.Palčinskaitės libretą), roko operą „Eglė - žalčių karalienė“ (pagal S. Gedos libretą).
Parašė muziką dvylikai tetaro spektaklių ir aštuoniems kino filmams („Turtuolis, vargšas...“, „Kelionė į rojų“, „Chameleono žaidimai“, „Amerikietiška tragedija“, animaciniai filmas „Baubas“, „Senelės pasaka“ ir kt.).
Organizavo festivalius „Sing group Jazz“ Panevėžyje ir „Baby Jazz“ Vilniuje, vadovavo ir dainavo vokaliniame trio (su dukromis). Įrašė autorinę plokštelę „Požeminės upės“, autorinį kompaktinį diską ir kasetę „Tau, mano meile“, su valstybiniu choru „Vilnius“ kompaktinę plokštelę „Neregėtas Vilkončius“.
L. Vilkončius parašė virš 90 dainų („Ar išsaugosi mano meilę“, „Laivas“, „O mes skubam“, „Dideli nykštukai“, „Mažos mašinėlės“, „Naktis bulvelėms žydint“ ir kt.)