google/wiki40b huggingface dataset:
Siera Leonės geografija

Siera Leonė yra vakarinėje Afrikos pakrantėje, tarp 7-osios ir 8-osios lygiagrečių į šiaurę nuo pusiaujo. Šiaurėje ir šiaurės rytuose turi sieną su Gvinėja, pietuose ir pietryčiuose su Liberija. Šalies krantus vakaruose skalauja Atlanto vandenynas. Siera Leonė užima 71 740 km² plotą, iš jų 71 620 km² sudaro sausuma ir 120 km² - vanduo. Šalis turi keturis gamtinės geografijos požiūriu skirtingus regionus: rytinę žemyninę dalį dengia didžiulė plynaukštė su aukštais kalnais; šiame regione yra aukščiausias Siera Leonės taškas - Bintumanio kalnas (1 948 m), centrinę žemumų dalį sudaro miškų, krūmokšnių ir dirbamosios žemės lygumos (tai didžiausias šalies regionas, užimantis 43 % viso ploto), pietinę dalį apima Moa upės baseinas, vakaruose esti vandenyninė 400 km kranto linija; vakarinį regioną sudaro mangroviniai pelkynai, drėgnųjų miškų lygumos ir dirbamos žemės laukai. Siera Leonė turi trečią pagal dydį pasaulyje gamtinį uostą, prie kurio pusiasalyje įsikūrusi valstybės sostinė Fritaunas.

Pagrindinė geografinė informacija

Šalies koordinatės: 8° 30′ 0″ Š, 11° 30′ 0″ V
Plotas:

viso: 71.740 km²

žemė: 71.620 km²

vanduo: 120 km²
Valstybės sienos:

viso: 958 km

šalys kaimynės: Gvinėja 652 km, Liberija 306 km

jūros siena: 402 km
Klimatas: tropinis; karštas, žemyninis; lietingas vasaros sezonas (nuo gegužės iki gruodžio); sausas žiemos sezonas (nuo gruodžio iki balandžio).
Teritorija: kalnai rytuose, centre žemumos ir dirbama žemė, vakaruose mangroviniai pelkynai, dirbama žemė, drėgnųjų miškų lygumos, kranto linija;

žemiausias tašlas: Atlanto vandenynas 0 m virš jūros lygio;

aukščiausias taškas: Bintumanis 1948 m virš jūros lygio.
Natūralios iškasenos: deimantai, auksas, geležis, titanas, boksitas, chromitas.
Žemės naudojimas:

dirbama žemė: 7 %
javai: 1 %

ganyklos: 31 %

miškai ir girios: 28 %

kita: 33 % (1993 m.)
Drėkinama žemė: 290 km²
Gamtiniai pavojai: sausros, smėlis pustomas nuo Saharos, smėlio audros.
Lietūs: lietaus kranto linijoje per metus iškrenta iki 495 cm, dėl to ši vieta laikoma viena drėgniausių vakarų Afrikoje.
Antanas Aleksandravičius

Biografija

Šeima buvo gausi, dešimt vaikų. Tačiau ankstyvojoje vaikystėje, ganydamas gyvulius su vyresniaisiais broliais, Antanas jau lipdydavo iš molio gyvulėlius, paukščius, drožė iš medžio, piešė anglimi. Anksti neteko tėvų. Vyresniojo brolio Aleksandro žmona Marija, matydama keturiolikmečio jaunuolio polinkį dailei, nuvežė jį į Krosną pas tautodailininką Matą Kasiulį. Čia Antanas per pustrečių metų išmoko ne tik dailydžiauti, bet ir piešti, auksuoti. Brolienė Marija už mokslą M. Kasiuliui mokėjo po 80 caro rublių. Tuo metu tai buvo didžiuliai pinigai. Visą gyvenimą A. Aleksandravičius buvo dėkingas brolienei. Mat ji buvo kilusi iš garsių bajorų Kraševskių giminės, itin apsišvietusi ir turėjo menininkės gyslelę.
Būdamas 18 metų išvažiavo į Suvalkus pas jau gerai žinomą bažnyčių meistrą Adomą Karalių. Pastarasis daugiausia darydavo altorius, o jaunajam mokiniui patikėdavo ornamentų drožimo darbus. Kartu jie 1901–1905 m. apkeliavo daugelį bažnyčių Lietuvoje ir Lenkijoje. Puošdamas bažnyčias jaunasis meistras susipažino su bažnytinių daiktų ir skulptūrų fabriką Varšuvoje turėjusiu Boleslovu Špetkovskiu.
1905–1906 m. dailės mokėsi B. Špetkovskio studijoje Varšuvoje. Gyveno pas jau žinomą poetą Ksaverą Sakalauską-Vanagėlį. Kai iškilo grėsmė būti paimtam į caro kariuomenę, savo globėjo poeto patartas ir jo padedamas, išvyko į Ameriką. 1907–1910 m. skulptūrą studijavo Čikagos dailės institute (Art Institute of Chicago). Dar besimokant institute sukūrė beveik pustrečio metro bareljefą „Kristaus užgimimas“ ir Kristaus statulą. Ketvirtaisiais studijų metais sukūrė kunigaikščių Gedimino ir Kęstučio bei „Vyties“ bareljefus.  1911–1918 m. lankė garsiąją Dailės akademiją Sankt Peterburge.
1913 m. vadovavo Kauno dailiųjų amatų mokyklai. 1914–1918 m. gyveno Petrograde, 1919–1922 m. Marijampolėje, mokytojavo gimnazijoje, nuo 1922 m. Kaune. 1935 m. spaudoje buvo skelbiama apie skulptoriaus varžytynes. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba

Nuo 1910 m. dalyvavo parodose, surengė individualių parodų. Didžiausią ir vertingiausią kūrybos dalį sudaro kultūros ir meno veikėjų bareljefiniai portretai, biustai. Jie realistiniai, turi akademizmo, natūralizmo bruožų. XX a. pradžios dailės naujovės pasireiškė impresionistinėse psichologinio portreto studijose. Sukūrė paminklinių skulptūrų, antkapinių paminklų, keletą kamerinių skulptūrų („Aneliukė“, „Šypsena“). Nepriklausomos Lietuvos laikotarpiu sukūrė per 600 originalių skulptūros darbų, tarp kurių visa plejada žymiausių Lietuvos šviesuolių, politikų, dvasininkų, daugybė miestų ir miestelių herbų.
1923 m. išleido vadovėlį „Braižinėliai ir paišinėliai pradžios mokykloms“.
Aukštutinis Tagilas

Istorija

Pradėjo kurtis XVIII a. kaip ketaus ir geležies liejimo pramonės taškas. Pradėjo augti 1956 m. pastačius elektrinę. Miesto statusas suteiktas 1966 m.
Terespolio katalikų dekanatas

Terespolio katalikų dekanatas (lenk. Dekanat Terespol) - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Terespolio mieste.
Gintautas Šmaižys

Biografija

1991 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius statybininkas.
1978 m. Mažeikių Gamybinio techninio komplektavimo valdybos viršininkas, 1995–1999 m. Žemės ūkio kooperatyvo valdybos narys, nuo 1999 m. UAB „Mažeikių rugelis“ direktorius, 2001 m. UAB „Rapsoila“ steigėjas.
1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Mažeikių rajono skyriaus narys, nuo 2001 m. LSDP tarybos narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.  2000–2007 m. ekonomikos komiteto pirmininkas, socialdemokratų frakcijos pirmininkas.
Lietuvos paukštininkų sąjungos tarybos narys. Mažeikių rajono darbdavių konfederacijos narys. VšĮ „Žemaičių bendruomenės fondas“ steigėjas. Sutuoktinė Ona, vaikai Vilma, Ramūnas.
Deividas Matulevičius

Karjera

Futbolininko karjerą pradėjo Ukmergės klube „Vilkmergė“ (2005 metais). 2007 metais žaidė Visagino „Inter“ komandoje. Tais pačiais metais perėjo į Vilniaus klubą „Vilnius“.
Lietuvos U-21 futbolo rinktinės puolėjas nuo 2009 m. rungtyniavo lenkų Vodzislavo „Odra“ klube. 2010 m. pavasarį D. Matulevičius patyrė sunkią traumą – trūko kryžminiai raiščiai. 2011 m. pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgiriu“. 2011 m. tapo Lietuvos futbolo federacijos A lygos rezultatyviausiu žaidėju, įmušęs 19 įvarčių. Taip pat užėmė trečią vietą 2011 m. geriausio Lietuvoje žaidžiančios futbolininko rinkimuose.
2012 m. vasario 17 d. iki vasaros pradžios buvo išnuomotas Lenkijos Krokuvos „Cracovia“ klubui. Pasibaigus nuomos sutarčiai grįžo į Vilniaus „Žalgirio“ komandą. 2012 m liepos mėnesį pasirašė trejų metų kontraktą su Rumunijos aukščiausios lygos klubu Tirgu Žiu „Pandurii“.
2015 m. vasarą prisijungė prie Kazachstano Kostanajaus „Tobol“ klubo, kur pasak rumunų spaudos, per du sezonus uždirbs vieną milijoną JAV dolerių.
2017 m. liepos 19 d. pasirašė dviejų metų sutartį su Edinburgo Hibernian FC klubu. 2018 m. vasario 1 d. sutartis su Edinburgo klubu buvo nutraukta abipusiu susitarimu.
2018 m. kovo pabaigoje pasirašė sutartį su KuPS Kuopio iš Suomijos.
2019 m. rugpjūčio mėn. pranešta, kad tapo FK Kauno Žalgiris nariu. 2019 m. rugsėjo 14 d. rungtynėse prieš FK Palanga pasižymėjo dviem įvarčiais.
Juchnovec Dolnų valsčius

Istorija

Tarpukariu valsčius priklausė Balstogės vaivadijos, Balstogės apskričiai. 1952 m. liepos 1 dienos valsčių sudarė 28 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. Nuo 1973 m. sausio 1 d. iki 1998 m. sausio 1 d. valsčius priklausė Balstogės vaivadijos, Balstogės apskričiai. 1975 m. birželio 1 d. prie valsčiaus buvo prijungtas Zašciankų valsčius. 1998 m. sausio 1 d. valsčiaus centras buvo perkeltas į Juchnovec Košcelnų kaimą ir valsčius pervadintas į Juchnoveco Košcelnių valsčių.
Bolas (peilis)

Bolas, bolo (angl. bolo) – mačetės tipo stambus peilis, būdingas Filipinams (tokius peilius naudoja ir Indonezijoje). Bolais vadina ir trumpus tokios formos peilius.

Bolo naudojimas

Pagrindinė bolo paskirtis yra kapoti augalus - tiek žemės ūkyje (pvz., kertant cukranendres), tiek pravalant takus džiunglėse.
Bolus naudojo ir kaip ginklus priešinantis kolonizatoriams (pvz., Filipinų-JAV kare 1899-1902 m.). Bolai buvo mėgstamas pasipriešinimo kovotojų ginklas. Todėl bolas yra tradicinis ginklas Filipinų kovos menuose.
Bolai populiarūs ir JAV (matyt, nuo to karo laikų). XX a. pradžioje bolai buvo JAV kariuomenės ginkluotės dalis. Pvz., M1913 Bolo Knife , US Army Bolo Knife M1917 .
Žvirbliškės (Inturkė)

Istorija

1900 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Signiferis

Signiferis (lot. signifer) – Senovės Romos legionierius, nešiojęs kohortos ar centurijos signumą (lot. signum). Kiekviena centurija turėjo savo signiferį, tad legionas iš viso turėjo 59 signiferius. Kiekviena kohorta turėjo šešias centurijas, vadinasi – ir šešis signiferius, bet kohortos pirmosios centurijos signiferis buvo laikomas vyresniu už likusius penkis kohortos signiferius.
Romos imperijoje legionuose dalinių emblemas nešiodavo ne tik signiferiai, bet ir akviliferiai, imaginiferiai, veksiliarijai ir drakonarijai.

Signiferis kaip štandarto nešiotojas

Signiferis nešiodavo savo padalinio karinę emblemą signumą. Signumą sudarydavo ant stiebo pritvirtinti diskai (lot. philarae) ir kiti elementai. Stiebo viršuje būdavo lapiškas ieties antgalis arba plaštakos atvaizdas, simbolizavęs kareivių duotą priesaiką). Kartais signumas turėdavo ir vainiko atvaizdą, galbūt rodžiusį apdovanojimą ar buvusį garbės ženklu.
Signumo nešiojimas mūšyje būdavo pavojingas, kadangi signiferis būdavo pirmoje eilėje ir savigynai galiojo nešioti tik kumštinį skydą. Apie signumą grupuodavosi centurijos kariai.
Legionierius, siekiantis tapti signiferiu, turėdavo būti apmokytas. Apmokymą einantis karys vadindavosi signiferio discentas (lot. discentes signiferorum 'signiferio mokinys').

Signiferis kaip finansininkas

Signiferiai ne tik nešiodavo signumus, bet ir būdavo centurijos finansų tvarkytojai bei legionierių pinigų saugotojai.
Patys signiferiai būdavo duplikarijai – jie gaudavo dvigubą algą.
Roko Maršas

Istorija ir tikslai

„Roko maršo“ idėja kilo grupės „Antis“ lyderiui Algirdui Kaušpėdui po didžiulės sėkmės susilaukusio vieno pirmųjų ir tuo pačiu ryškiausių to meto koncertų – „Kažkas atsitiko“, kurio metu buvo filmuojamas to paties pavadinimo filmas, vėliau rodytas kino teatruose ir sulaukęs didelio populiarumo. Tai buvo pirmas kartas, kuomet iš pogrindžio išėjusios roko muzikos legaliai galėjo klausyti tūkstančiai žmonių.
Paskatintas filmo „Kažkas atsitiko“ sėkmės 1987-aisiais buvo surengtas pirmasis „Roko maršas per Lietuvą“, kuriame dalyvavo žymiausios to meto muzikos grupės. Dabar jau aišku, kad tai buvo naujas reiškinys ir naujos patirtys tiek muzikantams, tiek žiūrovams. Sumanymas, kad tai turi būti ne lokalus, o keliaujantis renginys, pasiteisino. Naujas roko muzikos reiškinys turėjo didelį pasisekimą ir pritraukė net roku nesidominčius žmones.
Nors „Roko Maršas“ jau 1987 m. savo forma ir naujumu aiškiai išsiskyrė iš kitų to meto renginių, mintys tapatinti festivalį ne tik su muzikos laisvumu, bet ir su apskritai Lietuvos laisvės įdėjomis dar nebuvo išsakomos. 1987-taisiais visų masinių renginių ir susibūrimų organizavimas dar buvo akylai stebimas ir kontroliuojamas. Partiniai funkcionieriai, nuo kurių malonės ar priešiškumo priklausė pirmųjų muzikinių renginių likimas, suprato masinių susibūrimų grėsmes sistemai ir neabejotinai žinojo susirinkusiųjų nuotaikas, tačiau anuometinė biurokratija turėjo gerą dalyką – spragas, leidusias apeiti ją sukūrusią sistemą.
Pasak Rimo Bružo, net ir nekeldamas jokių politinių tikslų ar lozungų „Roko maršas per Lietuvą“ 1987-aisiais buvo svarbus vien tuo, jog sutelkė žmones ir kūrė vadinamojo šventinio patriotizmo precedentą, tapusį didžiųjų Sąjūdžio mitingų repeticija.
Antrasis koncertų turas įvyko 1988-ųjų vasarą – tuomet jau buvo įsikūrusi Sąjūdžio iniciatyvinė grupė ir pirmą kartą viešai sostinės Katedros aikštėje pasirodė trispalvė.
1989 m. aprašant paskutinįjį „Roko Maršą“ bei apibendrinant įvykusius anksčiau, Mariaus Šulco straipsnyje apie „Roko maršus“ pateikiami šio festivalio muzikantų – pankų subkultūros atstovų (paprastai išsakančių anarchistines pažiūras) – pasisakymai, akivaizdžiai nepripažįstantys atsiribojimo nuo politikos. Tai tik patvirtina, kad „Roko Maršas“ atvėrė iki tol ilgai užsklęstas muzikos ir laisvėjimo duris, išjudino jaunimą veiklai ne tik už save, bet ir už Lietuvą prisidedant prie Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio. Pasak kultūros tyrimų centro vadovės Egidijos Ramanauskaitės: „1987 – 1990 m. subkultūrinės bendrijos raiškiai įsiliejo į Lietuvos Laisvės Sąjūdį. Jaunimas kitokios gyvenamosios tikrovės poreikį, romantizuotą laisvės viziją išreiškė simboline kūryba.
San Gonsalas

Istorija

Gyvenvietė formuotis pradėjo nuo XVII a., tačiau oficialiai pripažinta tik 1890 m. Vėliau San Gonsalas kurį laiką buvo prijungtas prie Niterojaus savivaldybės.
NoFeL Sporting Club

Istorija

Klubas įkurtas 2017 m. balandžio mėn.
Piliakalnis

Piliakalnių etapai

Pradžioje ant piliakalnių buvo statomos įtvirtintos gyvenvietės, vėliau, apie V a. – VI a., jie tapo papėdės gyventojų slėptuvėmis nuo užpuolikų. Pradžioje jie saugoję nuo vietinių genčių puldinėjimų, o vėliau – nuo kryžiuočių, švedų ir slavų. Nuo X a. piliakalniai pradedami apgyvendinti, atsiranda medinės pilys, kuriose gyvendavę kunigaikščiai. XIV a. pab. – XV a. pr. piliakalniai praranda savo reikšmę. Lietuvoje daugiausia vėlyvojo periodo piliakalnių, nes jie buvo geriausiai įrengti ir didžiausi.
Šiuo metu piliakalniai yra archeologiniai paminklai, saugomi valstybės, įtraukiami į kultūros vertybių, lankytinų vietų sąrašus, dalykinius žinynus. Jais rūpinasi Paminklosaugos tarnybos. Dabartinės Lietuvos teritorijoje buvo apie 1000 piliakalnių, išliko nesunaikinta apie 800, labiau tyrinėta tik apie 10 % piliakalnių. Latvijoje Augustas Bilenšteinas suskaičiavo 470 kuršių (Kuršas) ir žiemgalių (Latgala) piliakalnių, iš jų tyrinėti 79. Prūsijoje (dab. Karaliaučiaus kraštas ir Lenkijos šiaurės vakarai) Emilis Holakas priskaičiavo (be Sembos) apie 318 piliakalnių.

Piliakalniai Lietuvoje

Lietuvoje priskaičiuojama apie 850 piliakalnių. Piliakalniai Lietuvos teritorijoje atsirado žalvario amžiuje suintensyvėjus prekybai bei kovoms dėl įtakų įvairiose žemėse. Piliakalnių sankaupas atskirose vietose lėmė ir kalvotas Rytų Lietuvos bei Žemaitijos reljefas, suformuotas ledyno tirpimo. Piliakalniai ypač paplito geležies amžiuje. Lietuvos teritorijoje jų kasinėta tik apie dešimtadalį. Baltiškų piliakalnių gausu Karaliaučiaus srityje, Lenkijos, Baltarusijos, Ukrainos, Latvijos teritorijose. Dėl kitų vietų – diskutuojama.
Kad kalva būtų pripažinta piliakalniu, remiamasi tam tikrais kriterijais: turi būti matomi gynybiniai įtvirtinimai (pylimai, grioviai, terasos, pastatinti šlaitai, pilies kiemas ir kt.), šnekamoji tradicija, kultūrinis sluoksnis (namų apyvokos ir prabangesni daiktai, žmonių gyvenimo likučiai: buitinių atliekų sluoksnis). Daugeliu atveju piliakalnis yra natūraliai atsiradusi kalva, o ne žmonių supiltas kalnas. Piliakalnių tankumas Lietuvoje yra vienas didžiausių pasaulyje. Apie 80 proc. piliakalnių apaugę mišku.
Kartais piliakalniai tampa lobių ieškotojų objektais, tikintis surasti čia tariamai paslėptas vertybes. Tačiau Lietuvoje draudžiama kasinėti piliakalnius ir senkapius 50 m spinduliu aplink juos.

Piliakalniai Latvijoje

Piliakalniai Latvijoje buvo naudojami ne tik karinėms ar administracinėms funkcijoms, bet taip pat jie buvo kai kurių regionų kultūriniai ir ekoniminiai centrai. Latvijos piliakalniai dažnai buvo didesnio komplekso dalis, kurį sudarydavo pagrindinė tvirtovė, aplink ją esanti gyvenvietė ir vienas arba daugiau laidojimo laukų. Pirmieji piliakalniai Latvijoje, pvz., Daugmalės piliakalnis, pasirodė bronzos amžiuje. Kiti buvo nuolat apgyvendinti iki geležies amžiaus pabaigos.
Klaipėdos apskrities istorija

Vokiečių valdymas

Klaipėdos apskritis, kaip Prūsijos karalystės (vėliau – Vokietijos imperijos) administracinis vienetas, pirmą kartą buvo sukurta įgyvendinant 1752 m. rugpjūčio 22 d. Prūsijos karaliaus Fridricho II projektą, pagal kurį karalystėje buvo naikinami senieji administraciniai vienetai – hauptamtai (vok. Hauptamt). Klaipėdos hauptamtas buvo sukurtas senosios Klaipėdos komtūrijos – Vokiečių ordino administracinio vieneto – vietoje 1525 m. (sukūrus Prūsijos kunigaikštystę). Hauptamtas buvo valdomas hauptmano, kuris, kaip ir komtūras Vokiečių ordino laikais, turėjo beveik neribotą veiklos kompetenciją visoje hauptamto teritorijoje. Reformuojant šią situaciją, nuo 1752 m. hauptmanų pareigas turėjo perimti nauji pareigūnai – landratai.
Iš pradžių Klaipėdos apskritis vadinta tiek Distrikt Memel, tiek Kreis Memel. Vokiškasis terminas Kreis galutinai įsigalėjo nuo 1816 m., kai Prūsijoje buvo įgyvendinama dar viena administracinė reforma. Jos metu buvo nustatyta ir nuolatinė apskrities valdžios kompetencija. 1872 m. patvirtinus Apskričių administravimo įstatymą, landratų pareigos buvo susiaurintos ir įvesta gyventojų renkamos apskrities tarybos (vok. Landtag) institucija.
Nuo 1752 m. Klaipėdos apskritis priklausė Prūsijos karalystės Lietuvos departamento Įsruties apskričiai, priklausė Lietuvos provincijai. 1808 m. Lietuvos departamentas buvo pervadintas Gumbinės apygarda, o Įsruties apskritis per 1815–1818 m. reformą buvo panaikinta. 1816 m. Klaipėdos apskritis buvo išimta iš Gumbinės apygardos sudėties ir įjungta į Rytų Prūsijos provincijos Karaliaučiaus apygardą, kuriai priklausė iki 1920 m. Iki 1871 m. apskritis priklausė Prūsijai, po to iki 1919 m. Vokietijai.
Klaipėdos apskrities teritorija apėmė senąją Klaipėdos hauptamto teritoriją. Šiaurėje ir rytuose ją ribojo 1422 m. nustatyta siena tarp LDK ir Vokiečių ordino, kuri nuo 1525 m. atitiko sieną tarp LDK ir Prūsijos, nuo 1795 m. – sieną tarp Prūsijos karalystės ir Rusijos imperijos, o nuo 1871 m. – sieną tarp Rusijos ir Vokietijos imperijų. Pietuose Klaipėdos apskrities teritorija apėmė Šilokarčemos apylinkes ir Nemuno deltą, o vakaruose ją ribojo Kuršių marios ir Baltijos jūra. Klaipėdos apskričiai priklausanti Kuršių nerijos teritorija baigėsi į pietus nuo Nidos. 1818 m. rugsėjo 1 d. pietinėje Klaipėdos apskrities dalyje buvo įsteigta nauja Šilokarčemos apskritis (vok. Kreis Heydekrug). Klaipėdos apskrities centras buvo Klaipėdos miestas, tačiau jis nuo 1918 m. apskričiai nebepriklausė ir sudarė atskirą Klaipėdos miesto apskritį.
Peteno baseinas

Peteno baseinas – regionas Mezoamerikoje, šiaurės rytų Gvatemaloje, iš dalies sutampa su Peteno departamentu. Rytuose remiasi į Majų kalnus, pietuose į Kordiljeras, vakarinė riba eina Usumasintos upe, šiaurinė riba nėra aiški. Pagrindinės upės – Usumasinta, San Pedras, Belizas. Centrinėje dalyje telkšo karstinių ežerų grupė (didžiausi ežerai – Peten Ica, Jaša).
Ikiklasikiniu ir klasikiniu Mezoamerikos laikotarpiu Peteno baseinas buvo majų civilizacijos klestėjimo vieta. Pagrindinis majų centras – Tikalis. Regione išsivystė majų raštas bei klasikinė majų architektūra.
Tulos sritis

Geografija

Sritis išsidėsčiusi centrinėje Rytų Europos lygumos dalyje, šiaurinėje Vidurio Rusijos aukštumos dalyje. Paviršius iškyla iki 293 m. Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -10 °C, liepos 19 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 500 mm. Dauguma upių priklauso Okos baseinui (Upa, Osiotras), taip pat Tulos srityje prasideda Dono upė. Vyrauja lapuočių miškai.
Marijos teatras

Marijos teatras (rus. Мариинский театр) – operos ir baleto teatras Sankt Peterburge.

Lietuviai

Teatre dainavo lietuvių dainininkai Kipras Petrauskas (1911–1920 m.), Valentinas Adamkevičius (1950–1954 m.), Ona Glinskaitė (1965–1980 m., Jonas Jocys, Irena Milkevičiūtė, Nadežda Zabela-Vrubel.
Baleto trupėje šoko Jurgis Kiakštas (1891-1910 m.).
Teatro mokykloje mokėsi Olga Malėjinaitė.
Grabijolų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Latvių piliakalnis 5 kmKernavės piliakalniai 5 km
Paalkių piliakalnis 1 kmVeršiobalio piliakalnis 9 kmŽaslių piliakalnis 17,5 kmBradeliškių piliakalnis 5 kmPipiriškių piliakalnis 15,5 kmBražuolės piliakalnis 18 kmBielazariškių piliakalnis 3 km
Jorviko karaliai

Jorviko karaliai - valdovai, valdę vikingų įkurtą ir vikingų dominuojamą Jorviko karalystę. Jorviko karaliai kartais kartu valdė ir kitas valdas - Dublino karalystę, Meno ir salų karalystę, Penkis Burgus.

Jorviko karaliaus titulas buvo panaikintas karalystę prisijungus Vesekso karaliams. Vesekso karaliai vietoj Jorviko karaliaus titulo įkūrė Jorko erlo titulą.
Pirmasis Jorviko karalius buvo švedas Halfdanas Ragnarsonas (Halfdan Ragnarsson; m. 877 m.). Paskutinis Jorviko karalius buvo norvegas Eirikas Kruvinasis Kirvis (Eirik Bloodaxe; m. 954 m.).
Popierinis (obelų veislė)

Popierinis  – atspari šalčiams senovinė vasarinė obelų veislė. 1899–2008 m. buvo įrašyta į Lietuvos Nacionalinį augalų veislių sąrašą.

Aprašymas

Manoma, kad liaudiška veislė kilusi iš Baltijos šalių. Vaismedžiai vidutinio dydžio, jauname amžiuje būna siauros piramidės formos, vėliau (pradėjus derėti) netankus vainikas suapvalėja. Pasodinus medelį, vaisiai atsiranda po trijų–penkerių metų. Žydi anksti. Liepos pabaigoje – rugpjūčio pradžioje sunokęs derlius būna gausus, vėliau su amžiumi pradeda mažėti. Obuoliai vidutinio dydžio (sveria apie 75 g). Jie apvalūs arba kiek suploti, briaunoti (turi 3–4–ias, rečiau 5–ias briaunas, iš kurių viena aštri ir panaši į siūlę), aromatingi, saldžiarūgščio vyno skonio, jautrūs gabenimui ir neatsparūs rauplėms. Odelė plona arba vidutiniškai stora, sausa, žalsvai gelsvos spalvos, prinokusių – balta. Aromatingas minkštimas gelsvai baltas, labai purus ir sultingas, stambiai grūdiškas.
Veislės pavadinimo sinonimai: „Alebastrinis“, „Baltasis karališkasis kalvilis“ ir kt. Neretai painiojama su „Baltojo alyvinio“ obelų veisle (pastarosios veislės obuoliai prinoksta dviem savaitėms anksčiau ir yra mažiau rūgštūs, medeliai ištvermingesni žiemos periodu ir labiau atsparūs rauplėms).
Vokietijos Kamerūnas

Istorija

Pirmąjį Vokietijos prekybos tašką Dualos rajone Kamerūno upės deltoje (dabartinė Wouri upės delta) 1868 m. Įsteigė Hamburgo prekybos bendrovė C. Woermann. Įmonės agentas Gabone, Johannes Thormählen, išplėtė veiklą į Kamerūno upės deltą. 1874 m. vokiečiai įkūrė įmonę Jantzen & Thormählen.
Abi bendrovės išplėtė laivybą su savo burlaiviais ir garlaiviais, atidarė reguliaraus keleivių ir krovinių vežimo paslaugas tarp Hamburgo, Vokietijos ir Dualos. Verslo įmonės gavo pradėjo sistemingą veiklą, čia radosi kavos, bananų plantacijos. Vokietija buvo suinteresuota Kamerūno žemės ūkio galimybėmis. Didžiosios Vokietijos prekybos bendrovės („Woermann“, „Jantzen und Thoermalen“) ir koncesijos bendrovės („Sudkamerun Gesellschaft“, „Nord-West Kamerun Gesellschaft“) įsitvirtino kolonijoje. 
1907 m. Pradėjęs dirbti Vokietijos Kamerūno gubernatorius Teodoras Zaicas pasisakė už Prancūzijos Kongo teritorijų įsigijimą. Vokiečiai norėjo užimti teritorijas į rytus nuo Kamerūno, ir pasiekti Kongo upę, kuri būtų tapusi pagrindiniu susisiekimo keliu.
Prancūzija ir Vokietija 1911 m. lapkričio 4 d. pasirašė Feso sutartį. Prancūzija sutiko perleisti dalį Prancūzijos Kongo Vokietijos naudai, mainais į tai, kad vokiečiai atsisakytų pretenzijų į Maroką. Vokiečiams teko teritorija šiaurės rytų Kamerūne tarp Logonės ir Šario upių. Kamerūno kolonija išaugo nuo 465 000 km² iki 760 000 km². Tuo metu Otas Gleimas buvo Kamerūno gubernatorius. Išplėstinė kolonija tapo žinoma kaip Didysis Kamerūnas.
Pirmojo pasaulinio karo metu Prancūzija norėjo atgauti teritorijas. 1916 m. Prancūzija ir jos sąjungininkai britai ir belgai užėmė teritorijas po Vokietijos pajėgų pralaimėjimo Vakarų Afrikoje.
Prancūzija ėmė kontroliuoti Kamerūną turėdama Tautų lygos mandatą. 
Prancūzijos Kamerūnui atgavus nepriklausomybę 1960 m. sausį, Britų Kamerūnas taip pat pradėjo siekti nepriklausomybės. 1961 m. vasarį šiaurinės sritys, kuriose vyravo musulmonai prisijungė prie Nigerijos, pietinės prie Kamerūno.