google/wiki40b huggingface dataset:
Stasys Digrys

Biografija

Mažažemio valstiečio sūnus. Baigęs Ariogalos pradžios mokyklą, dėl lėšų stygiaus toliau privačiai pradėjo mokytis tik sulaikęs 18 metų. Trumpai dirbo Orenburgo vaistinėje. Tėvų raginamas stojo į Kauno dvasinę seminariją, bet neišlaikė egzaminų. 1905 m. įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją ir dalyvavo revoliuciniame sąjūdyje. 1906–1907 m. už tai kalintas Kauno kalėjime. 1909 m. baigė Kauno prekybos mokyklą, 1910–1914 m. studijavo Petrapilio politechnikos instituto Ekonomikos fakultete.
1915–1917 m. Petrapilyje dirbo Rusijos valstybiniame banke ir dalyvavo lietuvių organizacijų veikloje. 1917 m. – LSDP Petrapilio kuopos narys, jos daugumai nusprendus prisidėti prie bolševikų, iš kuopos išstojo ir organizavo naują LSDP skyrių. Dalyvavo Petrapilio lietuvių seime ir dirbo Rusijos lietuvių taryboje, tvarkė lietuvių grįžimo į Lietuvą reikalus. Bolševikams uždarius atstovybę 1918–1919 m. kalintas. 1919 m. grįžęs į Lietuvą, organizavo ir steigė valstybines taupomąsias kasas, jų pirmasis direktorius. Vienas iš Aukštųjų kursų steigėjų, valstybinio banko istorijos dėstytojas.
1920 m. vienas iš draudimo bendrovės „Lietuva“ steigėjų ir pirmasis jos valdybos pirmininkas. Jo pastangomis organizuotas Kooperacijos bankas, iki 1924 m. gegužės mėn. jo direktorius.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė LSDP frakcijai, vienas aktyviausių kalbėtojų, vienas iš lito įvedimo įstatymo autorių. Pasibaigus seimo nario kadencijai, politikoje nedalyvavo. 1924 m. pašalintas iš LSDP.  Keletą kartų rinktas Kauno savivaldybės tarybos nariu.
Tolimesnį gyvenimą susiejo su profesine ekonomikos, bankininkystės, draudimo veikla. 1922–1940 m. Lietuvos banko tarybos narys, jos sekretorius. Kartu direktoriavo Tarptautiniame banke. Priklausė Ekonominių studijų, Kauno komercijos mokslams skleisti, Kauno namų savininkų, Prekybos mašinomis ir jų dalimis draugijoms.
1944 m. pasitraukė į Austriją. Vienoje kasmet organizuodavo Vasario 16-osios minėjimą.
Lietuvos darbininkas (biuletenis)

Istorija

Leistas lietuvių, rusų ir anglų kalba 1-2 kartus per mėnesį, kas du mėnesiai. Tiražas 1992 m. – 2500 egz., 1994 m. – 4100 egz.  Leidimas nutrauktas išėjus savaitraščiui „Lietuvos darbininkas“.
Redaktorė Virginija Kligytė.
Bandos jūra

Bandos jūra – tarpsalinė Ramiojo vandenyno jūra Indonezijoje. Jūrą supa Didžiosios Sundos salos vakaruose ir Mažosios Sundos salos pietuose, Molukų salos šiaurėje ir rytuose. Šiaurėje pereina į Molukų jūrą, rytuose į Arafuros jūrą, pietuose į Timoro jūrą, pietvakariuose į Floreso jūrą, vakaruose į Javos jūrą. Dėl daugybės pakrančių uolų sunkiai laivuojama.
Plotas 714 tūkst. km². Iš rytų į vakarus nusidriekusi apie 1200 km, iš pietų į šiaurę – apie 600 km. Gylis iki 7440 m. Vidutinė metinė vandens paviršiaus temperatūra 27 °C. Druskingumas iki 34,5‰. Svarbiausias uostas – Ambonas (Ambono s.).
Oibergas

Oibergas (ol. Hooiberg) − vulkaninės kilmės kalnas (168 m) Arubos saloje.
Oibergas yra trečias taškas pagal aukštį Aruboje. Kalnas išsidėstęs salos viduryje, todėl gali būti matomas iš visų salos pusių.
Į kalno viršūnę veda 562 betoniniai laiptai. Giedrą dieną nuo kalno galima pamatyti Venesuelos pakrantę. Kalno viršūnėje yra pastatyta keletas antenų.
Korčula

Korčula (kroat. Korčula) – Kroatijai priklausanti sala Adrijos jūroje, Dalmatijos pakrantėje, siauru sąsiauriu atskirta nuo Pelješaco pusiasalio. Plotas 268 km². Salos ilgis 47 km, didžiausias plotis 8 km. Korčulos paviršius kalnuotas, iškyla iki 568 m (Klupcos k.). Gausu karstinių darinių (~150 urvų). Salą sudaro klintis, dolomitas, smiltainis. Veši Viduržemio jūros tipo augalija (kiparisai, lauramedžiai, makija), pušynai.
Korčuloje 2011 m. gyveno 15 522 žmonės. Tai antra pagal žmonių skaičių Kroatijos sala (po Krko). Administraciškai priklauso Dubrovnikų–Neretvos apskričiai. Verčiamasi turizmu, žvejyba ir žuvies perdirbimu, avininkyste, auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, fikusai, daržovės, citrusiniai vaisiai. Didžiausios gyvenvietės: Korčula (2856 gyv.), Račiščė (432), Blatas (3570), Vela Luka (4130).
VI a. pr. m. e. graikai saloje įkūrė „Juodosios Kerkyros“ (sen. gr. Μέλαινα Κόρκυρα) koloniją. Po ilyrų karų salą užėmė Romos imperija (sala vadinta lot. Corcyra Nigra, Cursola). Venecijiečių valdymo laikais vadinta it. Curzola.
Viltis (Vilnius)

Viltis – „laikraštis lietuviams“, leistas 1991–1994 m. Vilniuje.

Istorija

Įsteigė ir leido Lietuvių tautininkų sąjunga. Leistas kaip atkurtas 1907–1915 m. ėjęs to paties pavadinimo leidinys. 1991–1992 m. leistas kas savaitę, vėliau – 2 kartus per mėnesį. Tiražas 1991 m. – 12 000 egz., 1994 m. – 2000 egz.
2015 m. Dakaro ralis

Lietuviai Dakare

Trečią kartą iš eilės Dakare dalyvaus lietuvis Benediktas Vanagas su šturmanu iš Baltarusijos Andrejumi Rudnickiu. Šiais metais jie naudos Toyota „Hilux“ automobilį.
Antrąjį lietuvių ekipažą šiose lenktynėse sudarys Antanas Juknevičius ir Edvardas Duoba. Jie lenktyniaus prototipu „Mebar“, kurį lietuvių mechanikai pagamino JAE.
B. Vanago ekipažas finišavo 24 vietoje – tai buvo geriausias pasiekimas Lietuvos istorijoje, taip pat pakartotas geriausias rezultatas tarp Baltijos šalių sportininkų (šį pasiekimą pagerino 2017 m. A. Juknevičius, finišą pasiekęs 21 vietoje).
A. Juknevičiaus ekipažas finišavo 60 vietoje.
Akselio Heibergo sala

Akselio Heibergo sala (pranc. Île Axel Heiberg, angl. Axel Heiberg Island) yra Kanados Arktinio salyno sala, priklausanti Kanadai, Nunavuto teritorijai. Sala užima 43 178 km² ir yra 31 pagal dydį pasaulio sala. Rytuose nuo jos yra labiau žinoma ir didesnė Elsmyro sala. Aukštumos siekia iki 700 m, pakraščiais – žemumos ir keletas gilių fiordų. Sala negyvenama, nors rytinėje dalyje buvo rasta eskimų sodybų liekanų.
Iš europiečių salą pirmieji atrado Sverdrup ir Isachsen 1899–1902 m.
Vaigeliškės

Aplinkinės gyvenvietės

Dūkštos – 4 km
Kiemeliai – 6 km
Maišiagala – 8 km
Kazokiškės – 11 km
Brinkiškės – 5 km
Geležių Antakalniai – 2 km
Rastinėnai – 3 km
Sudervė – 5 km
Bronius Sutkus

Bronius Sutkus (vok. Bruno Sutkus, 1924 m. gegužės 14 d. Karaliaučiuje, Rytų Prūsija – 2003 m. rugpjūčio 29 d.) – lietuvių kilmės vokiečių Vermachto snaiperis, rašytojas.

Biografija

Gimė Karaliaučiaus priemiestyje Čiunkuose. 1938 m. įstojo į nacių jaunimo organizaciją Hitlerjugend. Dalyvavo Antrajame pasauliniame kare. Nuo 1943 m. rugpjūčio iki gruodžio Vilniuje buvo ruošiamas kaip snaiperis. Kaip 68-osios pėstininkų divizijos snaiperis buvo nusiųstas į Rytų frontą. Ten tarnavo apie pusę metų, nukovė 209 sovietų karius.
Pokario metais gyveno Lietuvoje, užmezgė kontaktus su Lietuvos partizanais. Buvo persekiojamas ir suimtas sovietinio saugumo. Jam buvo siūlyta dirbti sovietinėje snaiperių mokykloje, atsisakęs jis buvo ištremtas į Sibirą, kur praleido 22 metus. Po tremties grįžo ir gyveno Vilniuje. Po Sovietų Sąjungos subyrėjimo (1991 m.) skaitė paskaitas apie snaiperio veiklą karo sąlygomis. 1997 m. išvyko į Vokietiją.
Parašė knygą „Snaiperis: snaiperio karo dienoraštis“, kurioje išsamiai aprašo savo įvairiapusišką snaiperio patirtį, įgytą fronte.
Dominas (titulas)

Sutrumpinta forma dom

Sutrumpinta forma dom iki šiol vartojama kaip pagarbos prefiksas pavadinant Romos Katalikų bažnyčios dvasininkus, ypač benediktinų ir kitų religinių ordinų narius.
Portugalijoje ir anksčiau Brazilijoje dom buvo pagarbumo kreipinys, kurį naudodavo karališkojo kraujo asmenys ir asmenys, kuriems tokią teisę suteikdavo monarchas.
Titulo dom variantas yra donas (don).
Semiatičės apskrities herbas

Semiatičės apskrities herbas (lenk. Herb powiatu siemiatyckiego) - Semiatičės apskrities heraldinis simbolis.

Aprašas

Raudono lauko heraldiškai dešinėje pusėje žiūrintis atgal baltas Lenkijos erelis be karūnos, kairėje pusėje – Lietuvos vytis, naudotas Jogailaičių dinastijos. Po Vyčio žirgo priekinėmis kojomis didžioji S raidė.
Herbas pradėtas naudoti 2005 m. spalio 28 dieną.
Splinter Cell

Splinter Cell – stealth-action žanro kompiuterinių žaidimų serija, kurioje pagrindinis veikėjas agentas Semas Fišeris. Žaidimo leidėjas – Ubisoft. Taip pat išleistos septynios Splinter Cell knygos.
Abubaker Kaki Khamis

Jaunių varžybos

Kaki tarptautinėse aukšto rango varžybose debiutavo 2005 m. sudalyvaudamas pasaulio jaunių čempionate. Maroke vykuiose varžybose 1500 m bėgimo distancijoje sportininkas iškovojo bronzos medalį.

Jaunimo varžybos

2005 m. Afrikos jaunimo čempionate Kaki varžėsi 800 m bėgimo distancijoje, kur finale užėmė septintąją vietą. 2006 m. pasaulio jaunimo čempionate sudanietis užėmė aukštąją šeštąją vietą. 2008 m. sportininkas vėl sudalyvavo pasaulio jaunimo čempionate. Lenkijoje vykusiose varžybose bėgikui pavyko iškovoti aukso medalį.

Suaugusiųjų varžybos

2007 m. pasaulio čempionate Kaki kvalifikaciniuose bėgimuose užfiksavo 1:46.38 laiką ir į pusfinalių bėgimus nepateko. 2008 m. ir 2010 m. pasaulio uždarų patalpų čempionatuose 800 m bėgimų distancijoje Kaki tapo pasaulio čempionu. 2008 m. vasaros olimpiadoje lengvaatlečiui pavyko patekti į pusfinalį, bet savo bėgime likęs aštuntas į finalą Kaki nepateko. 2011 m. pasaulio čempionate Kaki iškovojo sidabro medalį.
Ašmintos valsčius

Ašmintos valsčius buvo pietvakarių Lietuvoje. Centras – Ašminta.
Kurt Schwitters

Biografija

Kurtas Švitersas gimė 1887 m. liepos 20 d. Hanoveryje, parduotuvės savininkų Eduard ir Henriette Schwitters šeimoje. 1908−1909 m. jis lankė vietos taikomosios dailės mokyklą, 1909−1914 m. mokėsi Dresdeno dailės akademijoje. 1915 m. Hanoveryje vedė Helma Fischer. 1916 m. gimė ir iškart mirė sūnus Gerdas. 1917 m. pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo armijoje, bet atleistas dėl netinkamumo. Po to dirbo braižytoju karinėje gamykloje Hanoveryje. Po karo susidomėjo kubizmo ir ekspresionizmo meno srovėmis. 1918 m. K. Švitersas sukūrė pirmuosius savo koliažus, jam gimė sūnus Ernstas. 1919 m. menininkas įvedė terminą „Merz“ − bereikšmį žodį (iš vok. Kommerz − komercija), kurį taikė visai savo kūrybinei veiklai, įskaitant poezijos rašymą. Susidraugavo su Jean Arp ir Raoul Hausmann. 1919 m. jo kūriniai eksponuoti parodoje „Der Sturm“ galerijoje Berlyne ir publikuoti jo rašiniai to paties pavadinimo žurnale. 1920 m. K. Šviterso kūriniai eksponuoti anoniminių menininkų draugijos parodoje Niujorke, jis susitiko Max Ernst. 1921 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda „Der Sturm“ galerijoje Berlyne, tekstai publikuoti olandų žurnale „De Stijl“.
1922 m. K. Švitersas dalyvavo konstruktyvistų kongrese Veimare, kuriame susitiko Theo van Doesburg, kurio „De Stijl“ principai paveikė tolesnę K. Šviterso kūrybą. Dailininkas dalyvavo dadaistų veikloje. Atmestas Berlyno dadaistų K. Švitersas vystė veiklą Hanoveryje. 1923−1932 m. publikavo žurnalą „Merz“. 1923 m. K. Švitersas pradėjo kurti savo pirmąjį „Merzbau“ − fantastinę struktūrą, kuri galų gale užėmė beveik visą menininko studiją Hanoveryje (sunaikinta Antrojo pasaulinio karo metu). Dailininkas dirbo tipografika, 1929 m. eksponavo abstrakcionistų ir siurrealistų parodoje Ciuriche, 1930 m. rašė reviu Paryžiaus „Cercle et Carré“ žurnalui. 1932 m. prisijungė prie Paryžiaus „Abstraction-Création“ menininkų grupės ir rašė grupės to paties pavadinimo leidinyje. 1936 m. jo kūriniai eksponuoti bendrose avangardistų parodose Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje.
1937 m. K. Šviterso kūriniai Vokietijoje nacionalsocialistų buvo priskirti „degeneraciniam menui“. Menininkas išvyko į Norvegijos Lysakerio miestelį, kuriame sukūrė antrąjį „Merzbau“ (pražuvo 1951 m. gaisre). Po vokiečių armijos įsiveržimo į Norvegiją K. Švitersas įšvyko į Angliją, kur buvo internuotas vieneriems metams. Paleistas gyveno Londone, po to pasitraukė į Mažąjį Langdeilą Ežerų krašte, kur 1947 m. pradėjo dirbti ties trečiuoju „Merzbau“ su Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus parama. K. Švitersas jo nebaigė dėl mirties 1948 m. sausio 8 d. Palaidotas Amblsaido kapinėse, 1970 m. palaikai perkelti į Hanoverį, kapas Anglijoje išlaikytas. Jo žmona Helma jau buvo mirusi 1944 m. Menininkas geriausiai žinomas koliažais, kurie buvo sudaryti iš mažų objektų: bilietų, pašto ženklų, laikraščio skiaučių, cigarečių ir t. t. Atitinkamai, jo poezija buvo sudaryta iš laikraščių iškarpų, reklamų ir kitokios spausdintinės medžiagos, kartais kombinuota su garsu. Trečiasis menininko „Merzbau“ saugomas Niukaslo universitete Anglijoje.
Auditorius

Auditorius – asmuo, vykdantis auditą, tikrinantis organizacijos finansinę būklę, finansinę atskaitomybę (finansines ataskaitas) etc.; finansų srities profesija.

Auditorius kontrolierius

Auditorius kontrolierius (kontrolierius) – auditorius arba kitos ES valstybės narės auditorius, Audito ir apskaitos tarnybos patvirtintas atlikti auditorių ir audito įmonių atlikto finansinių ataskaitų audito kokybės peržiūrą.
1956 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

1956 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 23-iasis Lietuvos vyrų ir 9-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Gloria Macapagal-Arroyo

Biografija

Buvusio prezidento Diosdado Makapagalo dukra. Gimė 1947 m. balandžio 5 d. Maniloje. Studijavo Vašingtono, Manilos ir Filipinų universitetuose. Nuo 1987 m., rekomendavus tuometei Filipinų prezidentei Corazon Aquino, pradėjo dirbti Filipinų pramonės ir prekybos departamente. Nuo 1992 m. iki 1998 m. buvo Filipinų Kongreso senato narė. Nuo 1998 m. iki 2001 m. ėjo viceprezidentės pareigas. 2003 m. ją nesėkmingai bandė nuversti kariškiai. 2004 m. gegužę antrą kartą, palaikant Filipinų Katalikų bažnyčiai, perrinkta Filipinų prezidente. Laimėjus rinkimus, buvo apkaltinta, esą rinkimų kampanijai naudojo biudžeto lėšas. G. Macapagal-Arroyo kaltinimus atmetė. Valdymo laikotarpiu didelį dėmesį skyrė Filipinų ekonomikai skatinti. 2005 m. žurnalas Forbes ją paskelbė ketvirtąja pagal įtakingumą pasaulio moterimi. 2010 m. prezidneto rinkimuose nedalyvavo. Pasisako už socialinių problemų sprendimą ir skurdo mažinimą šalyje.
Algimantas Grigelis

Biografija

1938–1949 m. mokėsi Utenos 2-oje berniukų gimnazijoje. 1954 m. baigė Vilniaus universiteto (VU) Gamtos mokslų fakulteto Geologijos skyrių, gavo hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos diplomą. 1954–1957 m. mokėsi Baltarusijos valstybinio universiteto aspirantūroje (mikropaleontologija).
1957 m. VU Gamtos mokslų fakulteto Geologijos ir mineralogijos katedros asistentas. 1958 m. apgynė geologijos-mineralogijos mokslų kandidato (1993 m. nostrifikuota gamtos mokslų daktaru) disertaciją. 1958–1960 m. Lietuvos geologijos valdybos laboratorijos vedėjas ir ekspedicijos vyriausiasis geologas. 1960–1963 m. Lietuvos geologijos instituto mokslinis bendradarbis, 1963–1977 m. instituto direktorius. 1966 m. suteiktas vyresniojo mokslinio bendradarbio vardas (paleontologija ir stratigrafija). 1977–2001 m. skyriaus ir Regioninės geologijos sektoriaus vadovas. 1981 m. apgynė geologijos-mineralogijos mokslų daktaro (dabar – habilituoto gamtos mokslų daktaro) disertaciją.  1994 m. Lietuvos mokslų akademijos narys-korespondentas. Nuo 1994 m. VU profesorius. Nuo 1997 m. Lietuvos mokslų akademijos Biologijos, medicinos ir geomokslų skyriaus Geomokslų sekcijos pirmininkas. Nuo 2001 m. birželio 1 d. visuomeninis mokslo darbuotojas (pensijoje).
Nuo 1990 m. Lietuvos geologų sąjungos, nuo 1995 m. Švedijos geologų sąjungos narys. Nuo 1992 m. Lietuvos nacionalinio geologų komiteto pirmininkas. Nuo 1993 m. Tarptautinio metraščio „Baltica“ atsakingasis redaktorius ir leidėjas. Nuo 1993 m. Europos paleontologų asociacijos narys. 1969–1993 m. Pabaltijo stratigrafijos komisijos, 1993–1994 m. Baltijos stratigrafijos asociacijos pirmininkas.
Tarptautinių geologų kongresų dalyvis: 1968 m. – Praha; 1984 m. – Maskva; 1996 m. – Pekinas; 2000 m. – Rio de Žaneiras; 2004 m. – Florencija.

Mokslinė veikla

Ištyrė Lietuvos ir Kaliningrado srities juros sistemos foraminiferus, jų filogenezę, sukūrė zoninę stratigrafijos schemą, foraminiferų zonų analizės metodiką, jų sistematiką, parengė borealinės paleozoogeografijos srities juros sistemos foraminiferinių zonų koreliaciją, nustatė jų chronostratigrafinę seką. Tyrė ir aprašė Kaliningrado srities juros, kreidos ir paleogeno sistemos gręžinius, įtraukė į šių sistemų stratigrafiją naujų lietuviškų vardų. Tyrė Baltijos jūros prekvartero geologiją, jos sandarą ir raidą. Parašė 22 knygas, iš jų 9 autorinės monografijos, 450 kitų mokslo darbų.  Jo vardu pavadinta viena fosilinių foraminiferų gentis (Grigelis) ir kelios rūšys.
Mokslinės ekspedicijos: 1960–1999 m. – Latvija, Estija, Lenkija, Ukraina, Centrinė Rusija, Timanas-Pečiora, Kaukazas, Subpoliarinis Uralas, Taimyras – Šiaurės Sibiras, Krymas, Čekija, Moldova, Danija, Švedija, Baltijos jūra. Dirbo mokslinį darbą 1986–1989 m. – Damaske, (Sirijos Geologijos ir mineralinių resursų ministerija), 1990–1991 m. – Dartmute, (Kanados Bedfordo okeanologijos institutas), 1994–1998 m. – Stokholme, (Švedijos gamtos istorijos muziejus).
Prancūzijos kolonijos Amerikoje

Prancūzijos kolonijos Amerikoje buvo pradėtos steigti XVII amžiuje. Buvo siekiama iš jų gauti cukrų, kailius bei kitus produktus. Prancūzų tyrinėtojai ir kolonistai apsigyveno dabartinėje Kanadoje, Misisipės slėnyje ir palei Meksikos įlankos pakrantę (dabartinė Alabama, Misisipė ir Luiziana).

Istorija

Pirmieji prancūzai Naujajame pasaulyje pasirodė kaip tyrinėtojai, ieškoję kelio į Indiją bei turtų. Tarp žymesnių prancūzų tyrinėtojų buvo: Louis Joliet, Jacques Cartier, Giovanni Verrazano ir Robert LaSalle.
Lotsė

Geografija

Kalną sudaro trys viršūnės: pagrindinė – 8516 m, centrinė Lotsė – 8413 m bei Lotsė Šar – 8383 m. Nepaisant to, jog Lotsės santykinis aukštis yra vos 610 m, kalnas, o ypač pietinis šlaitas, yra labai status. Dėl to į Lotsę pietiniu šlaitu yra įkopę vos keli alpinistai, o daugelis bandymų baigdavosi nesėkmėmis.

Kopimai

Lotsės viršūnė pirmą kartą pasiekta 1956 m. gegužės 18 d. Tai padarė šveicarai Ernst Reiss ir Fritz Luchsinger.
1986 m. Lotsės viršūnę pasiekė garsus italų alpinistas Reinholdas Mesneris, tapdamas pirmuoju alpinistu, kuriam pavyko įkopti į visas aukštesnes nei 8000 m viršūnes.
1988 m. lenkas Krzysztof Wielicki tapo pirmuoju į Lotsę įkopusiu žiemą.
Centrinė Lotsės viršūnė pirmą kartą pasiekta tik 2001 m.
Rimantas Kumpis

Biografija

1974 m. baigė vidurinę mokyklą ir tais pačiais metais įstojo į Vilniaus inžinerinį statybos institutą, kurį 1979 m. baigęs įgijo inžinieriaus statybininko specialybę. 1997 m. Obninsko atominės energetikos institute studijavo branduolinių įrengimų eksploataciją ir skystų radioaktyvių atliekų tvarkymo klausimais apgynė disertaciją, 1998 m. Kauno technologijos universitete apgynė disertaciją apie branduolinių energetikos įrengimų eksploataciją, technikos mokslų daktaras.
1979 m. pagal paskyrimą atvyko statyti Ignalinos atominę elektrinę. Dirbo meistru, inžinieriumi statant įvairius atominės elektrinės ir būsimojo Visagino miesto objektus. 1985–1990 m. Visagino gyvenvietės tarybos pirmininkas. 1991 m. Vyriausybės įgaliotinis Visaginui. 1992–1997 m. Ignalinos atominės elektrinės generalinio direktoriaus pavaduotojas. 1997–2000 m. AB bankas „Snoras“ Utenos filialo direktoriaus pavaduotojas. Nuo 2001 m. Ignalinos AE Nepriklausomos profsąjungos pirmininko pavaduotojas, 2010 m. Visagino profesinių sąjungų susivienijimo pirmininkas. AB bankas „Snoras“ Visagino skyriaus viršininkas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus ir LSDP tarybos narys, nuo 2003 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos, nuo 2010 m. Lietuvos liaudies partijos narys.
1995–2015 m. Visagino savivaldybės tarybos narys. 
Visagino atomininkų forumo pirmininkas. Sutuoktinė Vida, vaikai Monika, Jurgita.
Leščevekas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lietuvos kriminalinės policijos biuras

Lietuvos kriminalinės policijos biuras – specializuota policijos įstaiga, kriminalinės policijos organizacija Lietuvoje, kurios tikslas yra apsaugoti visuomenės interesus nuo nusikalstamo poveikio, užkardant, atskleidžiant ir tiriant baudžiamąsias veikas.

Istorija

Įstaiga įkurta 2001 m. kaip Nacionalinė kriminalinės žvalgybos valdyba, sujungus Organizuoto nusikalstamumo tyrimo, Kriminalinių nusikaltimų tyrimo, Ekonominių nusikaltimų tyrimo, Operatyvinės veiklos tarnybas ir Interpolo Lietuvos nacionalinis biurą. Tais pačiais metais valdyba pervadinta į Lietuvos kriminalinės policijos biurą.
2007 m. Lietuvos policijos operatyvinės veiklos tarnyba ir Lietuvos policijos liudytojų ir nukentėjusiųjų apsaugos tarnyba prijungtos prie Lietuvos kriminalinės policijos biuro, o 2013 m. prie biuro prijungta Policijos departamento Kriminalinės policijos valdyba (tuo pačiu biuras perėmė kriminalinės policijos valdymą).
2014–2016 m. pertvarkyta biuro struktūra, o biuras perėmė policijos komisariatų kriminalinės policijos padalinių koordinavimą.
Abatas

Abatas (vėl. lot. abbas, hebr. abba – tėvas) – abatijos viršininkas, garbės titulas.
Nuo V-VI a. taip vadinamas vienuolyno vadovas. Pradžioje abatą rinko vienuoliai, o patvirtindavo vyskupas. Didėjant vienuolynų valdoms abatai tapo tiesiogiai pavaldūs popiežiui. Abatas turi privilegiją per liturgines apeigas ir bažnytines iškilmes nešioti vyskupo insignijas. Atitinkamai moteris – abatė.
Nuo X a. įkurti ordinai pasirinkdavo kitus titulus: propstas, prioras, gvardijonas, superioras arba rektorius.
Dokučajevskas

Istorija

Gyvenvietė ėmė kurtis 1912 m., pradėjus dolomito kasybą. Iki 1954 m. tai buvo miesto tipo gyvenvietė, vadinta Jelenovskije Karjerais (Еленовские Карьеры). 1954 m. suteiktas miesto statusas ir Dokučajevsko pavadinimas (pagal rusų geologą, dirvotyrininką Vasilijų Dokučajevą.
2014 m. balandį miestą užėmė Donecko Liaudies Respublikos pajėgos.
Otonė Viskontis

Biografija

Otonė Viskontis buvo Masino (Massino), Albicatės (Albizzate) ir Besnatės (Besnate) valdovo Ubaldo Viskončio (Ubaldo Visconti) ir Anastasijos (spėjama, iš Pirovano šeimos) sūnus. Prieš tapdamas arkivyskupu buvo popiežiaus legato ir kardinolo Otaviano Ubaldinio (Ottaviano Ubaldini) padėjėjas. 1260 m. buvo Novaros podesta.
1262 m. liepos 22 d. pakeitė Leoną da Peregą (Leone da Perego) ir tapo Milano arkivyskupu. Jį išrinko popiežius Urbonas IV kaip opoziciją Martinui dela Torei (Martino della Torre) ir Sicilijos karaliui Manfredui. Dėl valdžios mieste kovojo su dela Torėmis, ypač su Napu dela Tore (Napo della Torre), kuris neįleido Otonės į Milaną ir 1276 m. sumušė Otonės sūnėno Teobaldo Viskončio (Teobaldo Visconti) kariuomenę prie Angeros. Bet kitais metais Otonė Viskontis sutriuškino dela Torę Desijo mūšyje. Šia pergale prasidėjo Viskončių valdymas Milane ir Lombardijoje, besitęsęs iki 1450 m.
Otonė Viskontis buvo efektyvus miesto valdovas, išpuošęs miestą ir sustiprinęs jo ekonomiką. Pasenęs jis pasitraukė į Klervo (Clairvaux) abatiją Prancūzijoje, kurioje 1295 m. ir mirė. Iš Otonės valdžią Milane perėmė jo sūnėnas Matėjas (Matteo I Visconti).
Saugų herbas

Aprašas

Mėlyname herbinio skydo lauke kaip įžambus kryžius pavaizduoti sidabriniai vėjo malūno sparnai.

Istorija

Nuo XIV a. šiame pamario ir vėjų krašte buvo statomi vėjo malūnai. Svarstant būsimojo herbo motyvus, buvo nuspręsta pavaizduoti šių vietovių simbolį.
Heraldikoje yra nemažai pavyzdžių, kai vaizduojamas vėjo malūnas. Tokių heraldikos simbolių yra Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje, Vokietijoje. Malūnas vaizduojamas ir Pakruojo herbe.
Herbas patvirtintas Lietuvos Respublikos Prezidento 2008 m. birželio 28 d. dekretu Nr. 1K-1421. Herbo etalono autorius – dailininkas Ernestas Bražas.