google/wiki40b huggingface dataset:
Stanislavas Janas Konecpolskis

Biografija

Žymios magnatų Konecpolskių giminės atstovas, herbo „Pobog“ savininkas. Sandomiro vaivados Aleksandro Konecpolskio (1629–1659) ir Joanos Barboros Zamoiskos (1626–1653) sūnus, Karūnos didžiojo etmono Stanislavo Konecpolskio (1591–1646) ir Karūnos didžiojo kanclerio Tomo Zamoiskio (1594–1638) anūkas.
Jurgio Sebastijono Liubomirskio (1665–1666) rokošo metu Stanislavas Janas Konecpolskis išsaugojo ištikimybę Lenkijos karaliui Jonui Kazimierui Vazai. 1667 metais dalyvavo ATR kare prieš Ukrainos kazokus ir Krymo totorius. Kovose su Petro Dorošenko kazokų būriais vadovavo 600 raitelių būriui ir dengė Lenkijos armijos pagrindines pajėgas vadovaujamas Jono Sobieskio. Gynė Ternopolį nuo totorių, o vėliau sumušė totorių „čambulą“ netoli Kopyčincų. 1671 metais dalyvavo Lenkijos armijos žygyje į Braclavą, 1673 metais paėmė Jazlovecą, kurį prieš tai užėmė turkai-osmanai. Po to vadovaujant Karūnos lauko etmonui, kunigaikščiui Dimitrijui Višnioveckiui dalyvavo Chotyno mūšyje.
1676 metais Stanislavas Janas Konecpolskis gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę. 1679 metais buvo paskirtas Podolės vaivada, o 1682 metais gavo Krokuvos kašteiono titulą – pačią aukščiausią pareigybę Karūnos senate.

Šeima

1667 metais vedė Eugeniją Kateriną Višniovecką (m. po 1681), Karūnos didžiojo etmono Dimitrijaus Jurgio Višnioveckio (1631–1682) dukterį nuo pirmos santuokos su Mariana Zamoiska (m. 1668), nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
Buknaičių Henriko Nagio pagrindinė mokykla

Istorija

XIX a. pab. Kontvainio sodyboje buvo slapta lietuviška mokykla (daraktorius Kazimieras Jagminas). 1920 m. įsteigta pradinė mokykla, nuo 1958 m. aštuonmetė, 1999 m. pagrindinė. 1998 m. mokyklai suteiktas poeto Henriko Nagio (1920-1996) vardas.
Genovaitė Salagubienė

Biografija

1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Trakų rajono skyriaus narė, 2001 m. skyriaus iždininkė, 2003–2005 m. atsakingoji sekretorė.
Burkhardas fon Hornhauzenas

Burkhardas fon Hornhauzenas (vok. Burkhard von Hornhausen, m. 1260 m. liepos 13 d. Durbės mūšyje) – Vokiečių ordino Prūsijos krašto magistras, Livonijos ordino krašto magistras.
Ayr United FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1910 m.
Kumarkachas

Istorija

Kičiai būsimo miesto teritorijoje gyveno nuo VI a. pr. m. e. Tačiau aukštesnio lygio civilizacija čia prasidėjo tik nuo XIII a., ir yra susijusi su stipria įtaka iš šiaurės, pasireiškusia naujų genčių migracija į Majos aukštumas. Šaltiniuose jie minimi kaip yaqui, ir tai reiškia, kad kalbėjo nauatlių kalba. Kaip tik tuo metu šiaurėje žlugo nauatliškai kalbėjusių toltekų imperija, ir tai galėjo būti artimai susiję. Ateiviai greičiausiai perėmė vietines majų kalbas, tačiau įkūrė dinastijas ir miestus, atsinešė Jukatano šiaurėje paplitusį meno stilių. Savo protėviais juos laiko keturios majų aukštikalnių tautos: kičiai, kakčikeliai, cutuchiliai ir rabinaliai, tuo metu dar šnekėjusios bendra kalba.
1225 m. buvo įkurta kičių valstybė su sostine Chakavic (Jakawitz), vėliau perkelta į Kumarkachą. Per XIV a. kičių ekspansija plėtėsi, jie ėmė kontroliuoti rabinalius, cutuchilius, pokomamius, kakčikelius. Didžiojo užkariautojo K’iq’ab' (~1435–~1475) laikais Kičiams pavyko sukurti laikiną imperiją, užvaldžiusią visas Majos aukštumas, kuri subyrėjo po didžiojo valdovo mirties.
XV a. pabaigoje kičiai aktyviai kovojo su aplinkinėmis tautomis, kas juos labai nusilpnino. 1510 m. jie buvo priversti prisiekti ištikimybę Actekų imperatoriui Montesuma II. Tuo metu actekai išvertė Kumarckacho pavadinimą į savo kalbą ir vadino jį Utatlán.
1524 m., po Meksikos užkariavimo, Pedro de Alvarado pasiekė šią piečiausią Actekų imperijos teritoriją ir ją nukariavo. Valstybės sostinė buvo sunaikinta, o netoli jos pastatytas ispanų miestas Santa Krus del Kičė.
Rotušė

Rotušė (iš lenk. Ratusz, nuo vok. das Rathaus – (miesto) tarybos namai; angl. town hall) – pagrindinė miesto savivaldybės įstaiga ir pastatas, municipaliteto arba magistrato narių susirinkimo bei savivaldybės administracijos tarnautojų darbo vieta.

Istorija

Vakarų Europoje savivalda susiformavo XII amžiuje, dalies miestų gyventojams išsivadavus nuo feodalų priklausomybės. Miestams buvo suteikiama Kulmo teisė, Magdeburgo teisė ir kitos privilegijos, tarp jų – teisė rinkti magistratą, kuris įsikūręs Rotušėje, tvarkė organizacinius ir gynybinius miesto reikalus, sprendė civilines bylas. Greta Rotušės aikštėje paprastai būdavo rengiami savaitiniai turgūs ir, kelis kartus per metus – mugės, kurių metu ir buvo skelbiami municipaliteto ar magistrato priimti sprendimai.

Lietuvoje

Lietuvoje pirmąsias pilietines teises Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas suteikė Vilniaus miestiečiams pagal Rygos miesto pavyzdį. Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila 1387 m. Merkinėje išduota privilegija suteikė Vilniaus miestui Magdeburgo teises. Jas išplėtė Didysis kunigaikštis Žygimantas Kęstutaitis savo 1432 m. privilegijoje. Vyriausias miesto administratorius buvo kunigaikščio iki gyvos galvos skiriamas vaitas. Vaito pirmininkaujamas suolininkų teismas nagrinėdavo baudžiamąsias miestiečių bylas. 
Vilniaus rotušė, minima 1432 m., stovėjo ten, kur ir dabar. Joje buvo įrengti posėdžių kambariai, teismo salės, pirklių bendruomenės kambarys, iždinė, raštinė, archyvas, patalpos saiko matams, ginklų sandėliui, rūsiuose – kalėjimas. 1662 m. Rotušės bokšte buvo įmontuotas miesto laikrodis, įrengta atvira galerija, kurioje per šventes grieždavo orkestras. 
Po 1749 m. miesto gaisro rotušę atstatyti buvo pavesta architektui J. K. Glaubicui. 1769 m. darbai buvo baigti, bet po 10 metų pradėjo svirti rotušės bokštas. Jis griūdamas apgadino dalį pastato. Atstatyti rotušę apsiėmė Laurynas Gucevičius. Statybos darbai baigti 1799 m., tačiau interjero dekoravimo darbai vyko ir XIX a. pradžioje. 1808 m. Rusijos caro Aleksandro I nurodymu Vilniaus magistratas buvo išvaikytas, pastatas perduotas teatrui.
Lietuvoje dar yra išlikusios Kauno ir Kėdainių rotušės. Taip pat yra nemažai žinių apie 1885 m. nugriautą renesansinę Merkinės rotušę.
Lucy Maud Montgomery

Biografija

Būsimoji rašytoja gimė 1874 m. Princo Edvardo saloje, Kanadoje. Būdama labai maža, neteko motinos ir buvo patikėta senelių iš motinos pusės globai. Seneliai buvo nepaprastai griežti ir reiklūs, todėl Liusė Modė Montgomeri vaikystėje jautėsi labai vieniša. Greičiausiai tai paskatino būsimąją kūrėją fantazuoti, kurti įsivaizduojamus draugus.
Pirmieji Montgomeri kūriniai spaudoje pasirodė jau 1890 m. Vėliau, 1893 m., rašytoja baigė mokyklą, Šarlotetaune įgijo mokytojos licenziją. 1895–1896 m. studijavo literatūrą Naujojoje Škotijoje.
Montgomeri pradėjo mokytojauti, tačiau jai nelabai patiko šis darbas. Net mokytojaudama neapleido rašymo: 1897–1907 m. periodiniuose leidiniuose publikavo apie 100 smulkiosios prozos kūrinių. 1908 m. pasirodė žymiausias rašytojos romanas „Anė iš Žaliastogių“.
1911 m. ištekėjo už presbiterijonų pastoriaus Evano Makdonaldo (angl. Ewan Macdonald) ir išsikraustė gyventi į Ontariją. Vedybinis Montgomeri gyvenimas nebuvo laimingas: ji turėjo rūpintis vaikais (pora susilaukė trijų sūnų, bet vienas gimė negyvas) bei nuolat kovoti su depresijos epizodais. Nuo depresijos kentėjo ir jos vyras. Rašymas buvo vienintelė kūrėjos paguoda.
Rašytoja mirė 1942 m. balandžio 24 d. Manoma, jog mirties priežastis – trombozė. Visgi neatmetama, jog Montgomeri gyvybę nutraukė savo noru.

Kūryba

Liusės Modės Montgomeri kūrybinis palikimas labai gausus ir įvairus. 1908–1920 m. parašė ne vieną romaną apie raudonplaukę mergaitę Anę – šios knygos kūrėjai atnešė pasaulinę šlovę. Po 1920 m. Montgomeri apsisprendė neberašyti apie Anę ir kurti naujus herojus. Taip gimė vadinamoji „Emilės trilogija“, tačiau ji nebuvo tokia populiari kaip romanai apie Anę.
1936–1939 m. Montgomeri vėl ėmėsi rašyti apie Anę. Vėlyvosiose knygose apie Anę rašoma apie jos, kaip suaugusios moters, gyvenimą: santuoką, šeimą, vaikus ir jų likimus.
Iš viso rašytoja sukūrė 20 romanų, kelis šimtus apsakymų ir eilėraščių, kelias dešimtis esė.
Ryžių sėlenų aliejus

Ryžių sėlenų aliejus – augalinis aliejus, spaudžiamas iš ryžių gemalų ir luobelių. Aliejus pasižymi savitu, švelniu skoniu bei aukšta smilkimo temperatūra (232 °C), todėl yra tinkamas naudoti maisto gaminimui aukštoje temperatūroje, kaip kad skrudinant ar gruzdinant. Ryžių sėlenų aliejus plačiai naudojamas maisto gamyboje daugelyje Azijos šalių, įskaitant Japoniją ir Kiniją.

Panaudojimas

Iš ryžių sėlenų aliejaus gaminamas ryžių sėlenų vaškas, kuris kaip karnaubo vaško pakaitalas naudojamas kosmetikoje, konditerijoje, taip pat batų kremų ir poliravimo mišinių gamyboje. Kaip maistinis aliejus, jis naudojamas augalinio ghi sviesto gamyboje.

Nauda sveikatai

Medicininiu požiūriu reikšminga ryžių sėlenų aliejaus sudedamoji dalis yra antioksidantas y-orizanolis, kuris sudaro 2 % nerafinuoto aliejaus. Taip pat yra nemažai tokoferolių ir tokotrienolių dalelių bei vitamino E. Ryžių sėlenų aliejuje taip pat gausu kitų fitosterolių, kurie gali suteikti naudos sveikatai.
Kitos potencialios ryžių sėlenų aliejaus savybės yra hipofizės sekrecijos moduliacija, skrandžio rūgšties sekrecijos slopinimas, antioksidantų poveikis, trombocitų kaupimosi slopinimas, kraujo spaudimo mažinimas ir cholesterolio kiekio reguliavimas.
100 g ryžių sėlenų aliejaus energetinė vertė – 3700 kJ (880 kcal).
Stirpeikos

Istorija

Stirpeikų kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 5 šeimos. 1695 m. – 8 šeimos. Senovėje Stirpeikų kaime buvo Švėkšnos dvaro palivarkas, į pietvakariuose nuo kaimo (Stirpeikų trake) – Pocių kaimo ganyklos (dabar Bilviečio miškas). Po žemės reformos, išdalijus Švėkšnos dvaro palivarko žemę, Stirpeikų kaime įsikūrė apie 30 naujakurių sodybų. Palivarko centras, kurį įsigijo Lekavičius, buvo vadinamas Lekavičiaus dvaru.
Pokaryje Stirpeikų kaime vyko stipri rezistencinė kova: 1948 m. liepos 14 d. antipartizaninės operacijos metu Stirpeikų kaimo gyventojo D. Rimkaus sodyboje, nušautas Švėkšnos valsčiaus „liaudies gynėjų“ būrio vado pavaduotojas I. P. Obmolotkov (g. 1913 m. Baltarusijoje); 1949 m. kovo 15 d. Stirpeikų kaime žuvo trys Dariaus Tėvūnijos partizanai: Rimkutė Janina-Vadė (g. 1927 m. Stirpeikose), Rimkutė Zita-Žibutė (g. 1926 m. Stirpeikose), Venckus Domas-Drūtas; 1952 m. kovo 12 d. Stirpeikų kaime žuvo trys „Vilko“ būrio partizanai: Eduardas Tarvydas-Granitas (g. 1926 m. Gedikuose), Stasys. Rumša-Vėtra (g. 1926 m. Petraičiuose), Bronius Rėbžda-Žilvitis (g. 1928 m. Gvalduose) (jiems 1997 m. žuvusiųjų artimieji pastatė paminklą): 1952 m. birželio 8 d. suimtas Dariaus Tėvūnijos partizanas Toleikis Zigmas (g. 1932 m. Stirpeikose) ir kt.
Bikonys

Istorija

Spėjama, jog kaimas atsirado XVI a. Valakų reformos metu, priklausė Kupiškio rajonui, o pirmą kartą paminėtas 1581 m. Visi gyventojai išmirė per didįjį 1710 m. marą, tačiau jau 1726 m. minimi 3 dūmai. 1784 m. kaimas minimas kaip kunigaikštienės Čartoriskienės valda. Nuo 1861 m. priklausė Kupiškio valsčiui, 1919–1944 m. – to paties valsčiaus Šaltenių seniūnijai. 1922 m. išskirstytas į vienkiemius.
1883–1905 m. kaime daraktoriavo Jonas Krulis.
1921 m. sausį Petro Barzdenio namuose buvo atidaryta pradinė mokykla. 1927 m. buvo įsteigtas šios mokyklos kompleksas Didžprūdžiuose, kur jau 1929 m. tapo atskira mokykla. Vėliau pati Bikonių mokykla veikė kaip Didžprūdžių mokyklos kompleksas, tačiau 1947 m. spalio 1 d. atskirtas, bet jau 1947 m. gruodžio 31 d. buvo perkelta į Didžprūdėlius.
1949 m. spalio 7 d. įkurtas J. Janonio kolūkis, į kurį įėjo ir Čiuladai su Varniškiais. 1950 m. sujungtas su „Didžprūdžių“ ir pavadintas „Nerimi“. Nuo 1975 m. kaimas priklausė kolūkiui „Ateitis“, kuris gyvavo iki 1991 m.
Kaimas ėmė nykti vykstant melioracijai.

Žymūs žmonės

Iš Bikonių kilęs kompozitorius Benjaminas Alekna.
Julija Vichert-Kairiūkštienė

Julija Vichert-Kairiūkštienė (lenk. Julia Wichert-Kajruksztisowa; 1864 m. vasario 16 d. Radziuškėje, Suvalkų gubernijoje, Rusija – 1949 m. gegužės 1 d. Krosne, Lenkija) – Lenkijos poetė ir vertėja. Viena iš nedaugelio lietuviškos kultūros populiarintojų tarpukario Lenkijoje.

Biografija

Gimė ir augo netoli Seinų, šiame miestelyje ištekėjo už žinomo pedagogo Juozu Kairiūkščio, kuris už lietuvišką veiklą buvo ten ištremtas. Kūryboje daugiausiai dėmesio skyrė meilės temai. Rašė lenkų kalba, į ją išvertė 75 lietuvių autorių poeziją, devynias lietuvių liaudies dainas. 1927 m. paskelbė Jono Basanavičiui skirtą eilėraštį. 1939 m. parengė ir Varšuvoje išleido lietuvių poezijos vertimų antologiją.
Kairiūkščių šeimoje išaugo žinomos Lietuvos asmenybės: dailininkas Vytautas Kairiūkštis, menotyrininkė Halina Kairiūkštytė-Jacinienė ir medicinos akademikas Jonas Kairiūkštis.  Juozo ir Julijos Kairiūkščių pora buvo diametraliai vienas kitam priešingi žmonės. Jis - lietuvis, ji - lenkė, jis - praktikuojantis katalikas, ji - užkietėjusi ateistė. Visi vaikai (išskyrus vieną dukterį) išaugo lietuviais, vadinasi, tėvo tautybės, ir visi liko ateistais, motinos įsitikinimų. (Rapolas Mackonis)
Staviskų žydų kapinės

Staviskų žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Stawiskach) - žydų kapinės Staviskų mieste. Kapinių teritorija 3,08 ha, kurioje išlikę apie 12 antkapių ir akmeninė tvora.
Spaudos klubas

„Spaudos klubas“ - Lietuvos televizijos savaitinė politinių diskusijų laida, transliuota nuo 1998 m. gegužės iki 2008 m. Laidos autorius ir vedėjas - Audrius Siaurusevičius. Laidoje skirtingų politinių partijų, vyriausybės atstovai bei įvairių sričių ekspertai ir žurnalistai diskutuodavo aktualiomis politikos, ekonomikos, socialinėmis, kultūros, užsienio politikos temomis, aptardavo jau priimtus ar tik svarstomus įstatymus, vyriausybės nutarimus.
1999 m. Lietuvos televizijų konkurse „Ad Rem“ „Spaudos klubas“ buvo pripažintas geriausia pokalbių laida. „Spaudos klubo“ laidose dalyvavo: Čekijos prezidentas V. Havelas, NATO generalinis sekretorius J. Robertsonas, Ukrainos prezidentas L. Kučma, garsus politikas Z. Bžezinskis, J. Sorošas, V. Klarkas, R. Prodis, J. Primakovas, A. Kvasnievskis ir kiti užsienio bei Lietuvos politikai.
Oskaršhamnas

Istorija

Miesto teisės Oskašhamnui buvo suteiktos 1856 m.
Sapnų gaudyklė (knyga)

Siužetas

Romano veiksmas vystosi Meino valstijoje, išgalvoto Derio (Derry) miestelio apylinkėse. Beje, ši vieta minima ir kituose S. Kingo kūriniuose.
Prieš daugybę metų Derio miestelyje keturi berniukai išgelbėja nuo šlykštaus sadistų pažeminimo Dauno sindromu sirgusį savo bendraamžį. Šis juos sukrėtęs įvykis tarsi likimo pirštas paženklina paauglius visiems laikams. Jie tapo ypatingi. Praėjus ketvirčiui amžiaus, Byvas, Pitas, Henris ir Džounsis, jau būdami subrendusiais vyrais, turinčiais daugybę asmeninių problemų (nelaimingos meilės, alkoholis, polinkis į savižudybę, keisti aiškiaregystės priepuoliai), vėl susitinka gūdžioje girioje, nutarę pamedžioti. Netikėtai jų stovyklavietėje pasirodo kažkoks nuovokos netekęs pašalietis, nerišliai burbėdamas apie keistas šviesas danguje, „sausus“ žaibus lapkričio mėnesį ir panašius regėjimus. Vienintelė galimybė draugams bent pamėginti išlikti yra iš praeities paveldėta sapnų gaudyklė...
Jonas Samuelis Pacas

Bibliografia

Lietuvos didžiojo vėliavininko Samuelio Paco sūnus. Buvo vedęs Aleksandro Bogdano Sapiegos dukterį.
Buvo paskirtas karaliaus dvariškiu 1639 metais. Nuo 1654 metų Lietuvos pastalininkis.
KK189

Maršrutas

Kelias prasideda Prienuose, J. Basanavičiaus gatvėje. Eina Prienų rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Prienlaukys, Klebiškis, Šilavotas, Leskava, Būbautiškės, Šmurai. Baigiasi Skriaudžiuose, sankryžoje su  230  Mauručiai–Vinčai–Puskelniai . Šiauriau Šilavoto kelias kerta Jiesios upę, taip pat šiauriau Samaniškių kaimo kelias kertasi su magistrale  A5  Kaunas–Marijampolė–Suvalkai  (E67 Helsinkis-Talinas-Ryga-Panevėžys-Kaunas-Varšuva-Vroclavas-Praha ).
Rugpjūčio 5

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Mintarė – Nona – Osvaldas – Rimtas – Vaidotas – Vilija
Hunahpu ir Šbalankė

Hunahpu (kič. Junajpu, Hunahpu) ir Šbalankė (Xb‘alanke, Xbalanque) – broliai dvyniai kultūriniai didvyriai majų kičių epe „Popol Vuh“.
Dvynių vardų reikšmė nelabai aiški: Šbalankė verčiamas kaip „jaguaras saulė“ (x-balam-que), „paslėpta saulė“ (x-balan-que) arba „jaguaras elnias“ (x-balam-quieh), o Hunahpu – „vienas vamzdžiapūtis ~ medžiotojas su pučiamuoju vamzdžiu“ (Hun-ahpub).
Pasak mito, sykį Hun Hunahpu ir jo brolis Vukub Hunahpu buvo pakviesti požeminio pasaulio – Šibalbos – valdovų pažaisti žaidimo kamuoliu, tačiau ten patekę buvo numarinti. Hun Hunahpu galvą pragaro valdovai įkėlė į medį. Sykį pro šalį eidama mergaitė Škik susidomėjo keistu „vaisiumi“ – tada Hun Hunahpu galva spjovė mergaitei ant delno, ir ši pastojo. Škik tėvas už tai ją baudėsi nužudyti, bet mergaitė pabėgo iš Šibalbos ir prisiglaudė pas Hun Hunahpu motiną, kur ir pagimdė Hunahpu bei Šbalankę.
Vaikystėje dvyniai atliko daug žygdarbių ir stebuklų. Sužinoję apie tragišką jų tėvo ir dėdės likimą, Hunahpu ir Šbalankė leidžiasi į Šibalbą atkeršyti. Ten juos Šibalbos valdovai žiauriai kankina, tyčiojasi ir sudegina. Tačiau penktąją dieną broliai prisikelia. Jie, pasivertę klajojančiais fokusininkais, vėl nukeliauja į Šibalbą ir šįsyk nužudo jos valdovus – Vukub Kamę ir Hun Kamę. Po to dvyniai tampa saule ir mėnesiu.
Kitoje „Popol Vuh“ dalyje pasakojama, kaip Hunahpu ir Šbalankė nugalėjo pasaulio pradžioje gyvavusius siaubūnus – saule apsimetusį Vukub Kakišą ir jo sūnus – Sipakną ir Kabrakaną.
„Popol Vuh“ epe išsisaugojęs mitas apie brolius dvynius didvyrius yra labai senas ir kadaise buvo paplitęs beveik tarp visų Vidurio ir Pietų Amerikos tautų. Geriausiai šis mitas išsilaikęs pas Belizo majus mopanus, o seniausias – pas Salvadoro pipilius.
Grise Fiordas

Istorija

Grise Fiordas įkurtas 1953 m. perkėlus kelias inuitų šeimas iš Inkjuako Kvebeke.

Klimatas

Žemiausia Grise Fiorde užregistruota temperatūra buvo -62,2 °C, o aukščiausia +22,3 °C. Metinis kritulių kiekis – 250 mm.
Valstybė (žurnalas)

Valstybė – Lietuvos mėnesinis žurnalas apie ekonomiką, politiką, laisvalaikį.  Žurnalas skirtas aktyviems visuomenės nariams, veikiantiems versle, politikoje, kultūriniame gyvenime ir suvokiantiems, kad jų verslo bei kūrybos sėkmė priklauso nuo valstybės vystymosi. Daugiausia pastangų žurnalo kolektyvas deda aiškindamasis kryptis, kurias plėtodama mūsų valstybė ir jos piliečiai galėtų džiaugtis ekonomine bei socialine gerove, demokratijos teikiamais privalumais ir taip kurti darnią bendruomenę.
Žurnalą leidžia VŠĮ „Demokratijos plėtros fondas“. Vyr. redaktorius – Eduardas Eigirdas. Tiražas apie 10 000 egz.
Zuikinė

Aplinkinės gyvenvietės

Vičiūnai — 3 kmPetrašiūnai − 4 kmPanemunė - 2 kmRokai - 4 kmVaišvydava – 2 km
Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana

Iliustruota visuotinė Europos ir Amerikos enciklopedija (Enciclopédia universal ilustrada europeo - americana) – didžiausia ispaniška enciklopedija.

Istorija

Enciklopedija buvo pradėta kurti 1934 m. 2004 m., po 70 leidybos metų, leidinys buvo užbaigtas.
Alasas

Alasas (jak. Алаас) – geologinis darinys, būdingas Jakutijos ir Tiumenės srities lygumose. Susidaro dėl kasmetinio amžinojo įšalo viršutinio sluoksnio atitirpimo ir užšalimo. Pradžioje susidaro įduba su sekliu ežeru, tačiau su laiku ežeras išdžiūsta ir lieka žolynais apaugęs plotas ir nedidelis ežerėlis žemutinėje dalyje. Būdingas ištęstumas iš šiaurės į pietus, lėkšti šlaitai, plokščias dugnas, ovali forma.
Alasuose plyti durpynai, pievos naudojamos kaip gyvulių ganyklos.
Didžiausias alasas yra Miuriu. Lenos–Aldano tarpupyje taip pat gausu kitų alasų.
Clifford Chance

Clifford Chance LLP – tarptautinė teisinių paslaugų įmonė, vienijanti 3 800 advokatų. „Clifford Chance“ turi ofisus 30 svarbiausių pasaulio finansų bei verslo centruose, 21 šalyje.  Ji priklauso Magiškąjam Ratui ir yra įsikūrusi Londone. „Clifford Chance“ bendrovė yra viena iš didžiausių teisinių paslaugų įmonių pasaulyje pagal advokatų skaičių ir pajamų srautus.  2009-10 m. jos metinės įplaukos siekė £1,197 mlrd. svarų, o kiekvienam įmonės partneriui tenkantis pelnas buvo £933 000 svarų.

Ištakos

„Clifford Chance“ buvo įkurta 1987 m. Anglijoje, kai susijungė advokatų kontoros „Coward Chance“ ir „Clifford Turner“. Nors ir abi pastarosios bendrovės nebuvo pirmaujančios teisinių paslaugų įmonės Londone, tačiau jų susiliejimas pakeitė teisės paslaugų kraštovaizdį bei advokatų kontorų formą Londone ir visame pasaulyje. Jas užplūdusi susijungimų banga užliejo ir kitas teisinių paslaugų bendroves. „Clifford Chance“ pirmoji pradėjo teikti aukšto lygio teisines paslaugas pasauliniu mastu.  Vėliau ši bendrovė sparčiai plėtėsi Europoje bei Azijoje ir per dešimtmetį sugebėjo dvigubai išaugti. „Clifford Chance“ įžengė į JAV rinka 1992 m. Ji buvo pirmoji ne JAV bendrovė pradėjusi teikti teisines paslaugas JAV.
Amitabha

Amitabha (skr. अमिताभ Amitābha; amita – „beribė“, ābhā – „šviesa“; beribė, begalinė šviesa; (kin. 阿弥陀 Emituo), (jap. 阿弥陀, kor. 아미타 Amida) – „begalinės šviesos buda“, vienas svarbiausių mahajanos dangiškųjų bei svarbiausias Tyrosios žemės budizmo buda, rojaus – suvokiamo kaip sąmonės būsena –  valdovas. Aprašytas mahajanos sutrose.
Pagal legendą, Amitabha buvo karalius, atsisakęs sosto ir tapęs vienuoliu Dharmakara. Galiausiai jis užsitarnavo begalinių nuopelnų per nesuskaičiuojamus daugybę praėjusių gyvenimų. Amitabha dažniausiai vaizduojamas su brangakmenių karūna, sėdintis ant lotoso žiedo.
Divyčiai

Istorija

Kaimelis žinomas nuo XIV a., joje gyveno prūsai. Lenkų šaltiniai nurodo, kad pavadinimas prūsiškai reiškia „Dievo kalnas”; lietuvių mitologijoje įprasta manyti, kad Divytis buvo baltų žvejų dievas, globojęs ir jūrininkus. Vėliau gyvenvietė priklausė vokiečių Rytprūsiams, stipriai nukentėjo per XV-XVI a. karus ir to pasekoje kilusį badmetį. 1913 m. kaimo laukuose, 111 ha plote buvo įsteigta Karinių oro balionų stotis. Iškilo dvejus dirižablius talpinusi halė. Ji buvo įspūdingų matmenų: 200 m ilgio, 44 m pločio ir 34 m aukščio. Vieno iš dirižablio vadu 1915 m. tarnavo garsus vokiečių oreivis Ernstas Augustas Lehmannas (1886–1937), kaip stebėtojas skridęs didžiausio pasaulyje keleivinio dirižablio „Hindenburg” paskutiniuoju reisu.
Po Antrojo pasaulinio karo Divyčiai atsidūrė Lenkijos sudėtyje. 2012 m. pabaigoje kaime atidarytas Lietuvos Respublikos garbės konsulatas (Vadovė – Urszula Lech), prieš tai ši įstaiga dvejus metus veikė Olštyne. Garbės konsulatas aptarnauja Olštyno ir gretimas apskritis. Kaimo karčemoje vaišinama lietuviškais ir lenkiškais patiekalais.
Kovasnos apskritis

Geografija

Praktiškai visa apskrities teritorija yra Rytų Karpatų kalnuose. Pagrindinė upė – Oltas.
Politvadovas

Politvadovas, politinis vadovas, politrukas (rus. политический руководитель, политрук) – pareigos ir/ar komisaro karinis laipsnis Raudonojoje Armijoje.

Pareigos

Politvadovų pareigos Raudonojoje Armijoje buvo įvestos 1919 m. Politvadovai buvo vadų pavaduotojai politiniams reikalams. Jie atlikdavo komisarų funkcijas armijos padaliniuose (kuopose ir smulkesniuose). Jų teisės buvo menkesnės, nei tikrųjų komisarų. Politvadovai atlikdavo padalinių jaunesniųjų vadų funkcijas, užsiimdavo politiniu auklėjamuoju darbu, vykdydavo dalį administracinių funkcijų.