google/wiki40b huggingface dataset:
Glauberio druska

Glauberio druska – Na₂SO₄ · 10H₂O, natrio sulfato dekahidratas. Pirmą kartą šią medžiagą XVII a. aptiko mineraliniuose vandenyse ir aprašė vokiečių alchemikas Johanas Glauberis. Vėliau sintezuota veikiant natrio chloridą sieros rūgštimi. Naudojama medicinoje, veterinarijoje, celiuliozės, stiklo, sodos gamyboje.

Atradimas

Pirmą kartą J. Glauberis su natrio sulfatu susidūrė dar jaunas keliaudamas, Vienoje. Tada susirgo keista liga ir žmonių patartas, nuvyko iki vieno druskingo šaltinio, kurio vandenį gerdamas pajuto, kad jam grįžta pradingęs apetitas. Dar kelis kartus atvykęs prie to šaltinio J. Glauberis ligą išsigydė. 
Vėliau jis ėmėsi tirti šaltinio vandenį. Jį išgarinus lėkštelėje liko kristalai. Tokius pat kristalus jam pavyko išgauti iš tirpalo, likusio valgomąją druską paveikus sieros rūgštimi.

Fizinės savybės

Glauberio druska – tai dideli skaidrūs prizmės formos kristalai. Turi kartų druskos skonį, lengvai tirpsta, bekvapė, nedegi. Ilgesnį laiką pabuvusi atvirame ore ar pašildyta praranda svorio (išgaruoja). Pilnai „išsivėdinusi“ pavirsta į baltus miltelius – įprastą natrio sulfatą. Be pačios Glauberio druskos dar žinomi rombiniai Na₂SO₄ · 7H₂O bei Na₂SO₄ · H₂O kristalai.

Paplitimas gamtoje

Glauberio druska kieta forma gamtoje egzistuoja kaip mineralas (mirabilitas). Ištirpusi Glauberio druska randama jūros vandenyje, Čekijos (Karlovy Vary) bei Austrijos kurortų mineraliniuose vandenyse, nusėda jūrinės kilmės ežeruose. 
Kai kuriuose ežeruose natrio sulfatas  kaupiasi ir dabar. Pavyzdžiui, į Kara Bogaz Golo įlanką, esančią žemiau Kaspijos jūros, nuolat srūva jūros vanduo, įlanka intensyviai garuoja (veikia tarsi didžiulė gamtinė vandens garinimo lėkštelė) ir tai padaro jos vandenį labai druskingu. Žiemą, kai vanduo užšala, sulfatas nusėda dugne.
Laokoontas

Laokoontas (gr. Λαοκόων) – graikų mitologijoje Apolono žynys Trojoje, Akoito sūnus. Turėjo dvynius sūnus.
Trojos karo metu mėgino įkalbėti trojėnus, kad šie neįtrauktų medinio achajų arklio į miestą. Atėnė, globojusi tame kare graikus, atsiuntė iš jūros dvi didžiules gyvates, kurios pasmaugusios Laokoontą ir du jo sūnus. Nebegirdėdami perspėjimų, trojėnai įsitempė į miestą arklį su jame pasislėpusiais graikų kariais. Naktį kariai išlindę lauk ir atkėlę iš vidaus miesto vartus slapta grįžusiai savo kariuomenei. Tai pražudė Troją.
Romėnų poeto Vergilijaus (Publius Vergilius Maro, 70-19 m. pr. m. e.) poemoje "Eneida" Laokoontas, atkalbinėdamas trojėnus nuo ketinimo įsitempti į miestą danajų (graikų) neva dovanų paliktą medinį arklį, sako: "Bijau danajų, net dovanas nešančių" (lot. "Timeo Danaos et dona ferentes"). Ši frazė vėliau tapo sparnuotuoju posakiu, kai norima perspėti apie galimą priešo klastą, veidmainiškai dangstomą dovanomis.
Wolf 1061c

Wolf 1061c arba WL 1061c – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę Wolf 1061. Planeta yra antroji pagal nuotolį Wolf 1061 sistemoje, jos orbitinis periodas – 17,9 dienos. Wolf 1061c yra vadinamoji superžemė, ji 4,3 karto masyvesnė už Žemę, o trauka planetos paviršiuje 1,6 karto didesnė.
Wolf 1061c bei kitos dvi šios sistemos planetos buvo atrastos Naujojo Pietų Velso universiteto mokslininkų komandos ESO („European Southern Observatory“) observatorijos, esančios Čilėje, 3,6 m skersmens teleskopo „Harps“ spektrografu.
Manoma, kad Wolf 1061c galėtų būti tinkama gyvybei, nes, kaip tikimasi, ši planeta turi uolingą paviršių, joje gali būti vandens. Planeta patenka į Wolf 1061 žvaigždės, kuri yra daug vėsesnė už Saulę, gyvybės zoną. Wolf 1061c didysis pusašis yra 0,084 av, o Wolf 1061 sistemoje gyvybės zona tęsiasi nuo 0,073 iki 0,190 av. Wolf 1061 sistema yra santykinai netoli, už 13,8 šviesmečių, tad Wolf 1061c yra antra artimiausia atrasta egzoplaneta, kurioje galimai egzistuoja gyvybė.
Rangpuras

Istorija

Manoma, kad Rangpuras yra įsikūręs vietoje, kurioje gyveno radža Bhagadata, minimas Mahabharatoje (400 m. pr. m. e. – 200 m.) kaip vienas iš kariavusių valdovų.

Pavadinimo kilmė

Rangpūr vietine kalba reiškia „Palaimos buveinė“.
Urvikiai

Žymūs žmonės

Urvikiuose gimė skulptorius Kazys Švažas (1924–), tapytojas Jonas Švažas (1925–1976)
GAZ-M20 Pobeda

GAZ-M20 Pobeda (ГАЗ-М20 Победа) – keleivinis lengvasis automobilis, gamintas Tarybų Sąjungoje GAZ gamyklos 1946–1958 m. Modelis taip pat buvo licensijuotas lenkų FSO automobilių gamyklai.
Pirmoji Pobeda buvo pagaminta Tarybų Sąjungoje vyriausiojo inžinieriaus Andrei A. Liphart. Žodis победа reiškia 'pergalė', ir pavadinimas buvo pasirinktas ne atsitiktinai. Pirmieji automobilio bandymai buvo atliekami GAZ (ГАЗ) gamykloje 1943 m., kai Tarybų Sąjungos pergalė Antrajame pasauliniame kare ėmė ryškėti. Vėliau pati gamykla buvo subombarduota, tačiau darbas nenutrūko.
Pirmasis prototipas buvo paruoštas 1944 m. lapkričio 6 d., ir buvo nutarta pradėti jį gaminti. 1946 m. birželio 21 d. pirmasis GAZ-M20 buvo pagamintas ir sėkmingai eksportuotas TSRS, o dizainas buvo licenzijuotas lenkų FSO gamyklai Varšuvoje 1951 m. pr. Keli modeliai buvo surinkti Pchenjane, Šiaurės Korėjoje.

Pobedos privalumai

Pobeda buvo pirmasis tarybinis automobilis turėjęs elektrinius valytuvus (automobiliai prieš tai turėjo pneumatinius arba mechaninius valytuvus), mirksinčius posūkių signalus, elektrinį šildytuvą ir AM bangų radiją. Pobedos aptakus korpusas be išsikišusių sparnų, žibintų, pakojų buvo to meto naujovė – nedaug tuometinių automobilių pasaulyje turėjo tokius kėbulus.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2013–2014 m.

Pereinamosios rungtynės

Žemesniojo diviziono Bangor ekipa nepareiškė noro licencijuotis elito divizionui, todėl peržaidimo rungtynės neįvyko.
Puslaidininkis diodas

Puslaidininkis diodas – puslaidininkis prietaisas, turintis vieną elektroninę skylinę sandūrą, kuriame panaudotos pn sandūros savybės. Diodas paprastai turi du kontaktus, nebent viename korpuse jų būtų pagaminta keletas. Dažniausiai pritaikoma jų savybė praleisti elektros srovę tik viena kryptimi (atbulinis laidumas labai mažas), tačiau esama ir įvairesnių naudojimo būdų.

Laidumas atbuline kryptimi

Esant nedidelei įtampai, laidumas atbuline kryptimi labai mažas (nors ir nelygus nuliui). Pasiekus vadinamąją pramušimo įtampa, laidumas staiga padidėja (vienpusis laidumas išnyksta). Yra keletas šio reiškinio priežasčių. Vienais atvejais (daugiausia taip dirbti neskirtiems diodams) šis reiškinys yra negrįžtamas, kitais (stabilitronams) – grįžtamas.

Sandara

Priklausomai nuo sandūros sudarymo būdo yra dviejų tipų diodai: plokštiniai ir taškiniai.
Plokštiniai diodai gaminami pagal lydytinę arba difuzinę technologiją. Difuzinių ir lydytinių lygintuvinių diodų konstrukcijos yra analogiškos. Difuzinių diodų sandūra aukštoje temperatūroje difunduojant priemaišoms į silicį ar germanį.
Taškiniuose dioduose pn sandūra yra sudaroma elektriniu būdu įlydant metalinį smaigalį į n puslaidininkį. Leidžiant trumpą srovės impulsą tiesiogine kryptimi, esantis prie smaigalio plonas puslaidininkio sluoksnis įgyja skylinį laidumą. Taškiniuose dioduode pn sandūros plotas yra labai mažas (10⁻³ … 10⁻⁴ mm²), todėl ir jos talpa labai maža. Taškiniai diodai dėl mažos talpos naudojami esant aukštiems dažniams.
Ifė

Įkūrimo legenda

Ifė buvo seniausia ir svarbiausia Jorubalando valstybėlė, iš kurio kildinama visa jorubų tauta. Pasak mitų, čia Olodumare įsakymu nusileido dievas Obatala, kuris sukūrė visą žmoniją. Pirmiausia jis mostelėjo purvo gniutulu virš bekraščio vandenyno ir taip pasidarė žemė, kuri vadinosi Ifė. Tada jis pasodino centre palmės riešutą, iš kurios išaugo medis su 16 šakų, simbolizuojančių senąsias jorubų gimines.

Ankstyviausioji istorija

Archeologiniai kasinėjimai parodė, kad Ifės miestas buvo apgyvendintas jau V a. pr. m. e. Seniausias jo laikotarpis yra žinomas kaip „negrįstasis“, mat tuo metu Ifės keliai buvo negrįsti. Galimas daiktas, kad tuo metu Ifė daug prekiavo su Nok kultūros atstovais šiaurėje, iš kurios perėmė daug pasiekimų.
Nuo maždaug VIII a. miestas ėmė vystytis ypač sparčiai, ir tapo svarbiausiu meno ir kultūros centru visame Benino civilizacijos regione. Apie X a. ji tapo tikru miestu, jos keliai buvo išgrįsti, taigi, taip prasidėjo jos „grįstasis“ laikotarpis.

Ifės apogėjus

Apie XII a. Ifės menas pasiekė viršūnę. Buvo gaminamos ypač puikios bronzinės galvos, terakotos skulptūros, pasižyminčios aukšto lygio meniškumu ir realizmo tendencijomis, kurios gerokai aplenkė to meto Europą.
Kažkur laikotarpyje tarp XI ir XV a. Ifėje valdė legendinis valdovas Oduduva, pradėjęs valdovų dinastiją. Daug mokslininkų teigia, kad jis buvo ateivis iš tolimos šiaurės (musulmonai palaiko legendą, kad jis buvo kilęs iš Mekos). Oduduvos palikuonys (sūnūs arba anūkai) yra laikomi kitų svarbiausių Benino civilizacijos valstybių (Ojo, Benino, Ketu, Ovo, Ilos, Sabe, Popo) įkūrėjais. Iš ifės save kildina visos jorubų subgrupės, kurios apie XV a. migravo įvairiomis kryptimis.
Guerrino Zanotti

Guerrino Zanotti (g. 1964 m. rugpjūčio 15 d.) yra dabartinis San Marino kapitonas-regentas (šalies ir vyriausybės vadovas), išrinktas 2014 m. spalio 1 d. Politikas yra buvęs šalies Tarybos narys. Nuo 2005 m. G. Zanotti yra šalies Socialistų ir demokratų partijos narys.
Pervalkos švyturys

Istorija

Pastatytas 1900 m. lapkričio 27 d., buvo perstatytas 2 kartus – 1948 m. (saugumo sumetimais buvo įrengti metaliniai turėklai) ir 1960 m. (sala sutvirtinta betono blokais). 2006 m. buvo atliktas švyturio kapitalinis remontas.
Rinkimai Japonijoje

Visuotiniai rinkimai

Visuotiniai rinkimai vykdomi renkant parlamento (Kokkai) narius. Atstovų rūmai turi 480 parlamentarų, kurie renkami ketverių metų laikotarpiui: 300 vienmandatėse apylinkėse ir 180 pagal proporcinio atstovavimo sistemą vienuolikoje regionų. Kiekvienas rinkėjas turi du balsus, kurių vieną atiduoda už savo apylinkės kandidatą, o antrą – už regione kandidatuojančios partijos kandidatų sąrašą.
242 Patarėjų rūmų nariai renkami šešerių metų laikotarpiui: 146 daugiamandatėse apylinkėse (prefektūrose) ir 96 pagal proporcinio atstovavimo sistemą visos valstybės mastu. Rinkimai vyksta kas trejus metus ir jų metu pakeičiama pusė Patarėjų rūmų narių.

Balsavimo teisė ir reikalavimai kandidatams

Balsavimo teisę turi visi 20 metų sulaukę Japonijos piliečiai, šalyje gyvenantys bent tris paskutinius mėnesius. Kandidatavimo teisė suteikiama vyresniems nei 25 metų Japonijos piliečiams Atstovų rūmų atveju ir vyresniems nei 30 metų Patarėjų rūmų atveju.
Veit Stoß

Vitas Štosas (vok. Veit Stoß, lenk. Wit Stwosz, 1438 arba 1447 – 1533 m.) – Vokietijos vėlyvosios gotikos skulptorius, medžio drožėjas, tapytojas, graveris.

Biografija

Vitas Štosas gimė, skirtingais tvirtinimais, 1438 arba 1447 m. Švabijoje. Mokėsi Niurnberge. Tarp 1477 ir 1496 m. daugiausiai dirbo Lenkijoje, Bohemijoje ir Vengrijoje.
Reikšmingiausiu jo kūriniu buvo didysis altorius, sukurtas 1477−89 m. iš dažytos liepos medienos Švč. Mergelės Marijos bažnyčioje Krokuvoje. Teigiama, kad tai yra didžiausias gotikinis altorius.
Kitais V. Štoso žymiais projektais buvo Lenkijos karaliaus ir LDK didžiojo kunigaikščio Kazimiero medinis kapas Vavelio katedroje ir kardinolo Zbignievo Olesnickio marmurinis kapas Gniezno katedroje.
1496 m. grįžo į Niurnbergą, kur patyrė didžiulį 1265 guldenų nuostolį spekuliuodamas variu. 1503 m. jis sufabrikavo vekselį. Suktybei išaiškėjus skulptorius buvo paženklintas į abu skruostus ir jam uždrausta išvykti iš miesto. 1504 m. V. Štosas visgi pabėgo ir trumpai dirbo Miunerštade, spalvojo T. Rymenšneiderio Šv. Marijos Magdalenos altorių ir sukūrė 4 tapybos epizodus jo sparnuose Šv. Kilijono tema. Tai buvo vieninteliai V. Štoso dokumentuoti tapybos darbai.
Vėliau grįžo į Niurnbergą ir su imperatoriaus Maksimilijono tarpininkavimu pratęsė karjerą. 1505−1507 m. sukūrė Šv. Andriaus medinę skulptūrą Šv. Sebaldo bažnyčios chore. V. Štosas daug dirbo vietos privatiems užsakovams ir bažnyčioms, kūrė graviūras. Įspūdingiausiu jo kūriniu buvo „Angelų pasveikinimas“ (1517−1518), pakabintas Šv. Lauryno bažnyčios choro lubose. Prasidėjus reformacijai šis darbas 1529 m. buvo uždengtas ir tokiu išliko iki 1806 m. V. Štosas 1520−1523 m. sukūrė Šv. Marijos altorių karmelitų vienuolynui, kurį užsakė jo sūnus Andreas, kuris buvo vienuolyno prioru. Prasidėjus reformacijai ir 1525 m. paleidus vienuolyną V. Štosui už šį kūrinį nebuvo užmokėta (1543 m. perkeltas į Bambergo katedrą). V. Štosas dirbo bent iki 1532 m. ir mirė 1533 m. Niurnberge.
San Fransiskas (upė)

Laivyba

Priklausomai nuo lietaus upė laivuojama visus metus nuo Piraporos (Minas Žeraisas) iki Petrolinos (Pernambukas) ir Žuazeiro (Bahija) (1370 km), prateka per milžinišką Sobradinijo tvenkinį. Nuo XIX a. vidurio šia upės dalimi plaukiojo gariniai laivai „gaiolas“. Atsiradus Sobradinijo užtvankai jie nebegalėjo įveikti susidariusio didžiulio dirbtinio ežero ir yra nebenaudojami. Nedideliais turistiniais laivais galima plaukioti nuo Paulo Afonso iki pakrantės (308 km). Paulo Afonse pastatyta hidroelektrinė, tiekianti elektrą visiems šiaurės rytams.
Be Paulo Afonso, ant San Fransisko upės pastatytos dar dvi hidroelektrinės ir tvenkiniai. Antra didelė hidroelektrinė yra Minas Žeraise prie Tres Mariaso, pastatyta 1961 m. ir turi 1040 km² tvenkinį. 1977 m. 40 km nuo Petrolinos ir Žuazeiro pastatyta Sobradinijo užtvanka, suformavusi 4 214 km² dirbtinį ežerą, kuris yra didžiausias pasaulyje.
Oomph!

Grupė

Oomph! susiformavo 1989 m. Žemutinėje Saksonijoje (Wolfsburge). Grupė, norėdama išgauti savitą, originalų, skambesį, jungia įvairius muzikinius stilius, tokius kaip metalas, industrialas, alternatyvusis rokas, elektronika ir gotika. Atlikėjus įkvėpė Metallica, The Beatles, ABBA, Depeche Mode, Nine Inch Nails, Björk, Garbage, Korn ir Mocartas. Kritikai, fanai ir kolegos vienbalsiai sako, kad šis trio vienas iš revoliucioniausių figūrų Vokietijos scenoje. Grupę sudaro Dero (vokalas, mušamieji, tekstai), Crap (gitara, klavišiniai) ir Flux (gitara, mix'ai). Per gyvus pasirodymus Oomph!'ams padeda Hagen (bosinė gitara) ir Léo (mušamieji).

Biografija

Debiutinį albumą pavadinimu „OOMPH!“ grupė išleido 1992, toliau sekė sėkmingasis Sperm (Sperma, 1993), po trumpos pertraukos išėjo ir Defekt (Defektas, 1995). Po idėjinio albumo Wunschkind (Troškimų vaikas, 1996) sekė didžiulis turas po visą Europą. Unrein (Nešvarus, 1998), su klubų hitu Gekreuzigt (Nukryžiuotasis), nutiesė kelią ir naujam albumui Plastik (Plastmasinis, 1999). Būtent jis iškėlė Oomph! vizijas į Vokietijos topų viršūnes. Septintasis albumas Ego (Egoizmas, 2001) užkopė net į perkamiausių albumų dvidešimtuką. Paskui sekė turas po Europą su suomių rock'o grandmasteriais HIM. Oomph! įsiliejo į pagrindinę srovę (mainstream'ą) su populiariausiu singlu Augen auf! (Atmerk akis!) ir auksiniu albumu Wahrheit oder Pflicht (Tiesa arba drąsa, 2004), po to kai 2003-ųjų pabaigoje grupė tapo Gun records dalimi. Su albumu GlaubeLiebeTod (TikėjimasMeilėMirtis, 2006) išėjo daug singlų: Gott ist ein Popstar (Dievas yra Popžvaigždė), Das Letzte Streihholz (Paskutinis degtukas), Die Schlinge (Kilpavirvė) ir kartu su Die Happy vokaliste Marta Jandova – Träumst du? (Ar tu svajoji?). Galiausiai 2006 m. gruodžio 1 d. pasirodė geriausių dainų rinkinys Delikatessen (Delikatesas). Į jį įeina hitai iš visų 9 ankstesnių albumų, b - side'ai, remix'ai ir dar niekada negirdėtos dainos. 2007 vasario 9 d. Oomph!'ai kartu su Marta užėmė 1-ąją vietą Vokietijos Bundesvision dainų konkurse, atlikę dainą Träumst du? (Ar tu svajoji?) ir surinkę 147 taškus. 2008 metų pradžioje grupė išleido savo naujausią singlą Wach auf! (Prabusk!), kuris buvo panaudotas filmo Svetimi prieš grobuonį 2 garso takelyje.
Filachas

Istorija

Žmonės apylinkėse apsigyveno 3500 metų pr. m. e. Vėliau vietovė priklausė Romos imperijai. 1348 ir 1690 metais miestas buvo apgriautas žemės drebėjimų.
Laisvė (JAV)

Laisvė – JAV lietuvių laikraštis, ėjęs nuo 1911 m. balandžio 5 d. iki 1986 m. JAV.

Istorija

1911–1914 m. buvo leidžiamas Bostone, 1914–1986 m. – Niujorke. 1911–1914 m. ir 1973–1986 m. – savaitraštis, 1914–1919 m. ir 1955–1973 m. ėjo du kartus per savaitę, 1919–1957 m. – dienraštis. Nuo 1914 m. leido kooperatinė Laisvės bendrovė.
Iki 1919 m. – socialistinis, paskui – komunistinis laikraštis.
Pūliai

Pūliai susidaro dėl uždegime dalyvaujančių ląstelių bei mikroorganizmų žuvimo. Priklausomai nuo sukėlėjo, pažeidžiamas paviršinis, rečiau gilieji odos sluoksniai. Kartu į procesą gali būti įtraukiami odos priedai – riebalų, prakaito liaukos, plaukų maišeliai. Pagal tai atitinkamai išskiriamos įvairios piodermijos rūšys.
Michailas Leontovičius

Biografija

1923 m. baigė Maskvos universitetą. 1929–1934 m. dirbo Maskvos universiteto Fizikos institute, 1934–1941 m. ir 1946–1952 m. TSRS mokslų akademijos Fizikos institute, nuo 1951 m. – I. Kurčiatovo atominės energijos institute. 1934–1945 m. ir 1955–1971 m. dar dėstė Maskvos universitete, 1946–1954 m. ir Maskvos inžineriniame technikos institute; nuo 1934 m. profesorius. Nuo 1946 m. TSRS mokslų akademijos narys.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritys – termodinamika, statistinė fizika, optika, elektrodinamika, radiofizika, plazmos fizika, valdomoji termobranduolinė sintezė. 1929 m. su L. Mandelštamu sukūrė tunelinio reiškinio teoriją, išplėtojo Ramano sklaidos kristaluose teoriją. Pasiūlė kraštines sąlygas (Leontovičiaus kraštinės sąlygos) elektromagnetiniam laukui didelės kompleksinės dielektrinės skvarbos kūno paviršiuje. Sukūrė parabolinės lygties (Leontovičiaus parabolinė lygtis) metodą elektrodinamikos kraštiniams uždaviniams spręsti, kuris vėliau plačiai taikytas netiesinėje optikoje. Sukūrė tokamako – magnetinės gaudyklės aukštos temperatūros plazmai gauti ir laikyti teorijos pagrindus. Sukūrė TSRS radiofizikos ir plazmos fizikos teoretikų mokyklą.
Vaclovas Intas

Biografija

1936 m. baigė Aleksandrijos pradinę mokyklą. 1946 m. įstojo į Klaipėdos žemės ūkio technikumą, bet sovietų saugumiečiai baigti nebeleido. 1949 m. besislapstydamas baigė Klaipėdos suaugusiųjų gimnaziją. 1949–1955 m. studijavo ir su pagyrimu baigė Kauno medicinos institutą.
1955 m. paskirtas dirbti Skuodo ligoninės vidaus ligų skyriaus vėdėju. Kartu su kitais šios ligioninės medikais daug dėmesio skyrė Bartuvos upės pakrantės prie ligoninės sutvarkymui. 1956 m. pradžioje atvyko dirbti į Mosėdį. 1957 m. rugsėjo mėn. pradėjo dirbti ligoninės vyriausiuoju gydytoju.
1976 m. senoji Mosėdžio ligoninė, kaip neturinti perspektyvos,
buvo uždaryta, o jos medinis pastatas nugriautas. Gydytojas toliau dirbo Mosėdžio apylinkės ambulatorijoje, aptarnaudavo daugiau nei 3000 gyventojų. Jis rūpinosi ir 1980 m. pradėta naujosios ambulatorijos bei vaistinės statyba.
V. Intas mėgo keliauti, domėjosi kitų kraštų gyvenimu, augalija. Aplankė daugelį žymių buvusios Sovietų Sąjungos botanikos sodų, medelynų, Karpatus, Krymą, Kaukazą, Kopet Dago, Tianšanio, Fanų, Pamyro, Altajaus kalnus, Karakumų dykumą, Sibirą, Usurio taigą, Vladivostoką, Sachaliną, Kurilų salas, Kamčiatką, Kareliją, Murmanską. Iš čia į Mosėdį parvežė iki to laiko Lietuvoje neaugusių augalų, daugelis jų prigijo Mosėdyje. 1962 m. Mosėdžio tvenkiniuose užveisė gulbes, laukines antis. 1957–1994 m. suorganizavo apie 340 talkų, kuriose dalyvavo apie 1500 žmonių.
Mosėdyje dirbo iki amžiaus pabaigos, čia mirė ir palaidotas.

Akmenų muziejaus įkūrėjas

1957 m. gydytojas Mosėdyje pradėjo rinkti ir numeruoti laukuose aptiktus įdomesnius akmenis. Tardamasis su kitų sričių specialistais, pasiekė, kad Mosėdyje būtų pradėtas kurti akmenų parkas. Į akmenų saugojimo veiklą įjungė Mosėdžio ūkio žmones. Kasmet pradėjo ruošti po keletą, vėliau po keliolika alpinariumų, kuriuose buvo derinami augalo, akmens, žemės ir vandens natūralusis grožis. Pirmiausia alpinariumais pasidengė ligoninės teritorija (1,5 ha), Kapų (dabar Akmenų) gatvė, o po 1962 m. gaisro miestelio centras, 8 ha ploto Bartuvos pievos (muziejui priskirta teritorija).
1971 m. pradėti vežti stambūs akmenys į Akmenų muziejų. 1978 m. vien iš Klaipėdos parvežti 27 sunkvežimiai akmenų ir grandinių nuo laivų. Mosėdyje kuriamas akmenų parkas kėlė vis didesnį visuomenės susidomėjimą. 1979 m. vasario 26 d. tuometinis LKP CK bei LSSR Ministrų Taryba priėmė nutarimą Mosėdyje įsteigti Valstybinio gamtos apsaugos komiteto Respublikinį unikalių akmenų muziejų. 1979 m. V. Intas paskirtas muziejaus direktoriumi, šias pareigas ėjo iki 2000 m. vasario 29 d.
Beveik visus darbus V. Intas atliko savo lėšomis. Apie jo darbus ne kartą rašė respublikos ir užsienio spauda, apie muziejų ir jo įkūrėją žiūrovams pasakojo įvairių šalių televizija. 2005 m. Respublikiniam unikalių akmenų muziejui suteiktas Vaclovo Into vardas.
Mykolas Abarius

Biografija

Mokėsi Kalvarijos ir Marijampolės gimnazijose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, čia baigė Hanau lietuvių gimnaziją. 1949 m. persikėlė į JAV. 1950–1952 m. tarnavo JAV kariuomenėje. Vėliau studijavo Vorčesterio Mokslų akademijoje bei Henry Fordo Community koledže, Dearborne, Mičigano valstijoje. 30 metų dirbo Fordo automobilių dirbtuvėje braižytoju, vėliau konstruktoriumi. Nuo 1960 m. aktyviai dalyvauja Lietuvių šaulių sąjungos veikloje. Nuo 1987 m. – šios sąjungos pirmininkas.
Ražiai

Aplinkinės gyvenvietės

DOMEIKAVA – 2 km
Liktėnai

Istorija

Buvo dvaras (išlikusi medžių alėja). Jo valdose buvo išplėstos Betygalos (Pilkalnio) kapinės.

Aplinkinės gyvenvietės

BETYGALA – 2 km
Ugioniai – 3 km
Požečiai – 3 km 
 ARIOGALA – 11 km
Grundig

Istorija

Bendrovę 1930 m. įkūrė Max Grundig. Buvo atidaryta parduotuvė pavadinimu „Fürth, Grundig & Wurzer“ (RVF), prekiavusi radijo aparatūra. Po Antrojo pasaulinio karo Vokietijoje išaugus radijo imtuvų paklausai, bendrovė atidarė šios aparatūros gamyklą, o administracinės patalpos įsikūrė Fiurte.
1951 m. naujose patalpose buvo sukurti pirmieji televizoriai. Tuo metu „Grundig“ buvo didžiausias radijo aparatūros gamintojas Europoje. Buvo atidaryti padaliniai Niurnberge, Frankfurte, Karlsrūjė. 1960 m. Belfaste, Šiaurės Airijoje, buvo atidaryta magnetofonų gamykla, pirmoji užjūryje. Vėliau, 1973 m. gruodį, gamyklos vykdantysis direktorius Thomas Niedermayer buvo pagrobtas Laikinosios Airijos respublikonų armijos (IRA) narių ir nužudytas. To pasekoje gamykla buvo uždaryta, praradus 1000 darbuotojų 1980 m.
1972 m. „Grundig GmbH“ tapo „Grundig AG“. Per ateinančius keletą metų „Philips“ ėmė supirkinėti bendrovės akcijas, kol 1993 m. perėmė visą kontrolę. „Philips“ pardavė „Grundig“ Bavarijos konsorciumui 1998 m. dėl nepateisintų lūkesčių.
Po keleto nepelningų metų, 2003 m., bendrovė paskelbė bankrotą, parduodama palydovinės įrangos padalinį bendrovei „Thomson“. Netruko prailgti iki kai bendrovę įsigijo verslininkai iš Turkijos.
Janas Komaiška

Biografija

1973 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas. UAB „Firidas“ generalinis direktorius.
Nuo 1999 m. Naujosios sąjungos Švenčionių rajono skyriaus narys. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narys.  Vilniaus regiono plėtros tarybos narys.
Švenčionių verslo informacijos centro tarybos pirmininkas. Sutuoktinė Vanda, vaikas Erika.
Kužnica

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Iš pradžių gyvenvietės pavadinimas buvo Rudnia, įkurtas 1504 metais ant Lasosnos upės kranto. 1536 m. valdant karalienei Bonai Sforzai šios žemės buvo suteiktos Jurgiui Zelepuchui (Jerzy Zielepuch), kuris pervadino gyvenvietę į Kužnica. 1546 m. gyvenvietė gavo magdeburgo teises. 1545 m. karalius Žygimantas Augustas davė pradžią naujos katalikų bažnyčios statyboms. 1679 m. gyvenvietėje buvo keturios gatvės ir turgus. Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo atiteko Prūsijos karalystei, o vėliau Rusijos imperijai. 1862 m. pro kaimą nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1921 m. prarado miesto teises. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Skroda (upė)

Pavadinimo kilmė

Upės vardas siejamas su veiksmažodžiu skrosti „rausti“. Vardas rodo giliai prasiraususią upę.