google/wiki40b huggingface dataset:
Velniškai tavo

Turinys

Po avarijos iš komos nubudęs Žoržas Kampo miglotai prisimena praeitį. Išleistą iš ligoninės, žmona Kristiana parsiveža jį į dvarą užmiestyje, kur šie persikėlė prieš įvykstant avarijai. Žoržą prižiūri šeimos draugas gydytojas Fredis, tačiau šio grįžtančios atminties nuotrupos ir kitų žmonių elgesys kelia nerimą, kad jis nėra tas, kuo visi laiko. Jo nepripažįsta šuo, nemėgsta korėjietis tarnas Kimas, dirbantis pas juos jau 7 metus bei neprisileidžia žmona, o nakties sapnuose jis regi karą, kuriame dalyvavo ir prisimena kitą savo vardą – Pjeras Lagranžas. Be to, prasideda keisti dalykai, panašūs į pasikėsinimus: jis vos nenukrenta nuo stogo pro neužvertą liuką, per vakarienę ant stalo nukrinta šviestuvas, o galiausiai užpuola jo paties šuo. Besislėpdamas nuo jo oranžerijoje, Žoržas pamato, kad šis kažką lauke kasa, o vėliau pasišalina. Likęs vienas, jis netrunka aptikti lauke užkastą vyro lavoną.
Vakare jis nori parodyti radinį Kristianai, tačiau kūno nebėra, o žmona tikina, kad šiam pasirodė. Žoržas, nebesuprasdamas kur tiesa, ima galvoti apie savižudybę, tačiau netikėtai savo kambaryje aptinka magnetofoną, kurio įrašas kiekvieną naktį jį ragina nusižudyti.
Galiausiai supratęs, kad nėra Žoržas Kampo, jis priverčia Kristianą pasakyti tiesą: šios vyras buvo labai piktas žmogus, o ji ir Fredis – meilužiai. Jie visi prieš kelis mėnesius grįžo iš Honkongo ir jų niekas šiose apylinkėse nepažinojo. Po to, kai vyras sužinojo apie neištikimybę, grumtynių metu Fredis jį nušovė, o kūną palaidojo. Pjeras, kuris iš tiesų buvo išgerti mėgstantis atsargos seržantas, su Fredžiu susipažino viename iš barų. Pjeras buvo nugirdytas ir suorganizuota automobilio avarija, kurioje jis turėjo žūti ir būti atpažintas kaip Žoržas Kampo, tačiau planas nepavyko, nes Pjeras liko gyvas.
Carl Maria von Weber

Karlas Marija fon Vėberis (Carl Maria von Weber 1786–1826) – Vokiečių kompozitorius, dirigentas, vokiečių romantinės operos pradininkas.

Biografija

Gimė muzikų šeimoje, kompozitorius mokėsi Miunchene, Vienoje, Manheime bei Darmštate. Jo tėvai dirbo klajojančioje operinėje trupėje, kartu su jais, Veberis susipažino su teatrų žiūrovų ir klausytojų skoniu, psichologija, scenos reikalavimais. Tai vėliau buvo naudinga kuriant operas. 1804 m prasidėjo savarankiškas kompozitoriaus gyvenimas. Jis dirbo įvairiuose Vokietijos dvaruose kapelmeisteriu, dirigentu ir muzikos mokytoju, apvažinėjo daugybę vietų ieškodamas palankių sąlygų darbui.
1817 m. Veberis atvyko į Drezdeną. Čia praėjo pats veikliausias ir kūrybingiausias jo gyvenimo laikotarpis. Drezdene jis vadovavo vokiečių operos teatrui, sukūrė nacionalinę romantinę operą „Laisvasis Šaulys“. 1816 m, iškart po to kai vedė operos dainininkę Karoliną Brand, Veberis sukūrė vokalinį ciklą balsui „4 temperamentai“. 1821 m Berlyno teatro atidarymo proga pastatė savo romantinę operą „Laisvasis šaulys“, kuri atnešė pirmąją didelę sėkmę scenoje. Jis sukūrė operos kompoziciją („Euriantė“ 1823 m), kurios idėja pasinaudojo ir Vagneris. Kitos Vėberio operos-„Pėteris Šmolis“ (1803 m), „Silvana“ (1810 m), „Abu Hasanas“ (1811 m), „Oberonas“ (1826 m) sulaukė mažesnės sėkmės. Jo simfonijos, uvertiūros, koncertai fortepijonui bei klarnetui, taip pat kamerinė bei fortepijoninė muzika, atvirkščiai, muzikantų mėgstami ir šiandien. 1826 m. Londone kompozitorius mirė. Po 15 metų perlaidotas Drezdene.
Verkiantis vilkas

Siužetas

Grupelė jaunuolių žaidžią žaidimą Verkiantis vilkas, kurio metu vienas iš dalyvių yra vilkas, o kiti turi atspėti, kuris iš jų. Jei įtariamajam nepavyksta nusikratyti įtarimo, jis turi prisipažinti ar yra vilkas. Atskleidęs tiesą žaidėjas iškrenta iš žaidimo. Žaidimas virsta realybe, kai grupelė nusprendžia pamokyti naujoką, tačiau žaidėjai patys neįtaria, kad jais yra manipuliuojama.
Upių monitorius

Upių monitorius (angl. river monitor) – stipriausias upių karo laivas. Žodis pavadinime monitorius yra iš JAV pilietinio karo laikų buvusio JAV laivo „Monitor“ pavadinimo. Paskutinį kartą JAV upių monitoriai buvo naudojami kare Vietname, kur veikė „rudojo vandens“ flotilėje.
Upių monitoriai buvo naudojami vidiniuose vandenyse – upėse ir ežeruose. Šiems laivams paprastai būdinga maža grimzlė, kad galėtų upėse praplaukti. Jų vandentalpa ir grimzlė priklauso nuo to, kur naudojami. Daugelis upių monitorių būdavo lengvai šarvuoti, nors dalis turėdavo ir galingesnius šarvus. Jie buvo ginkluoti įvairių (nuo 75 mm iki 152 mm) kalibrų patrankomis.
Upių monitorių tipas persikloja su upių kanonierėmis.
Anykščių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė

Istorija

Pirmoji stačiatikių šventovė Anykščiuose buvo pastatyta XVI a. pradžioje Didžiojo kunigaikščio Ivano III ir Sofijos Paleolog duktės, Didžiosios Lietuvos kunigaikštienės (nuo 1494 m.), Lenkijos karalienės (nuo 1501 m.) Elenos rūpesčiu. Pasibaigus 1487–1494 metų rusų-lietuvių karui, susitaikymo tarp dviejų valstybių vardan, ji susituokė su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Aleksandru Jogailaičiu (1461–1506), kuris įsipareigojo nekeisti jos stačiatikių tikėjimo. Elena tapo visų stačiatikių globėja Lietuvos valstybėje.
1526 ar 1529 metais Anykščių cerkvė buvo nugriauta.
Antroji medinė cerkvė Anykščiuose pastatyta 1867 metais. Cerkvė priskirta VI klasei. 1867 metų rugsėjo 24 dieną ją pašventino Kauno vyskupas Aleksandras (Dobryninas). 1873 m. netoli jos pastatyta nauja mūrinė cerkvė. Ji priskirta ketvirtajai klasei. 1873 metų rugsėjo 17 dieną Surdegio Šv. Dvasios vyrų vienuolyno vyresnysis,  archimandritas Leonidas  Anykščių cerkvę pašventino taip pat kunigaikščio Šv. Aleksandro Neviškio vardu. Prie cerkvės buvo trys dešimtinės sklypo, 23 dešimtinės ganyklų, iš jų apie šešios dešimtinės miško (pušynas – statybinis, retas) ir 10 dešimtinių nederlingos žemės.  Cerkvė žemę išnuomodavo.  1898 metais ji nuomojo Andrioniškio dvaro 11 ežerų palei Šventosios upę (86,82 dešimtinių plotą), tris ežerus prie Juškonių kaimo (124,12 dešimtinių plotą) ir kt. Cerkvės kapinės užėmė pusę dešimtinės. I pasaulinio karo metu išvogta. 1873 m. parapijoje buvo 439, 1937 m. – 386, 1946 m. – 450 tikinčiųjų. 1930 metų lapkričio 5 dieną Žemės reformos valdyba nutarė nusavinti cerkvės žemės sklypą (14,4508 ha) Storių kaime. 1947 m. sovietai parapiją oficialiai įregistravo.
Šventikai: iki 1875 m. – Aleksandras Čestnojus, 1876–1880 m. – Joanas Savickis, 1880–1883 m. – Joanas Kudriavcevas, 1883 m. – Nilas Šaninas, 1900–1901, 1907, 1910–1914 m. – Jakovas Budnikovas, 1902–1906 m. – Fiodoras Kunachovičius, nuo 1924 m. – jerėjus t. Ilija Gabecas, nuo 1935 m. – t. Nikolajus Savickis, nuo 1941 m. – jerėjus t. Timofejus (Orlovas), nuo 1948 m. – t. Aleksandras (Vlasovas), nuo 1959 m. – jerėjus t. Vasilijus (Mironovas), vėliau – jeravienuolis t. Nikonas (Vorošilovas), nuo 2003 m. – t. Aleksejus (Smirnovas), nuo 2015 – t. Fiodoras (Guriliovas).
Jazepas Medinis

Biografija

Tėvas Rusijos imperijos kariuomenės orkestro klarnetininkas Jūris Medinis. Broliai Janis Medinis, Jekabas Medinis. 1889–1896 m. studijavo Rygos Emilio Zygerto muzikos instituto smuiko, violončelės ir fortepijono klasėse; nuo 1896 m. jame dėstė. 1916–1922 m. Baku operos teatro dirigentas ir chormeisteris. Nuo 1945 m. Latvijos konservatorijos dėstytojas, nuo 1946 m. profesorius.

Kūryba

Sukūrė operą „Vaidilutė“ (Vaidelote 1927 m.), 3 simfonijas (1922 m., 1937 m., 1941 m.), koncertą smuikui ir orkestrui (1911 m.), simfoninį prologą (1931 m.), lyrinę poemą (1931 m.), simfoninę uvertiūrą (1932 m.), kanconetę (1933 m.), orkestrines siuitas (1935 m., 1938 m., 1939 m.), simfoninę poemą „Latvių žemė“ (Latvju zeme 1935 m.), kantatą „Žydinti tėvynė“ (Ziedoša dzimtene 1940 m.), styginių kvartetą (1941 m.), latvišką kapričą smuikui ir fortepijonui (1946 m.), choro ir solo dainų, instrumentinių miniatiūrų.
Lionginas Kublickas

Biografija

1949 m. baigė Klaipėdos jūreivystės mokyklą. Dirbo žvejybos laivyne kapitono padėjėju, kapitonu. 1951 m. birželio mėn. jis, mažojo žvejybinio tralerio MPT-85 „Samum“ kapitonas, tralerio meistras Juozas Grišmanauskas (g. 1927 m., kilęs iš Plungės raj.) ir jūreivis Edmundas Paulauskas (g. 1932 m. Panevėžyje)  Baltijos jūroje uždarė kajutėje kitus 3 komandos narius ir Švedijos teritoriniuose vandenyse valtimi pabėgo į Olando salą (Švedija), netrukus persikėlė į VFR. Išvykęs į JAV per lietuviškas radijo laidas paskelbė pareiškimų apie žmogaus teisių pažeidimus, kitamanių persekiojimą Sovietų sąjungoje. TSRS karo tribunolo už akių buvo nuteistas mirti.
Mineraliniai Vandenys

Gyventojai

2010 m. 82,6 % miesto gyventojų sudarė rusai, 8,7 % – armėnai, 1,3 % – ukrainiečiai, 1,1 % – graikai.

Istorija

1875 m. prie geležinkelių mazgo įsteigta stotis „Sultanovskaja“. 1925 m. atidarytas svarbus oro uostas. 1922 m. suteiktos miesto teisės ir pavadinimas „Mineraliniai Vandenys“.
Lietuva 2006 m. Eurovizijoje

Atranka į Euroviziją 2006 m. Lietuvoje vyko 1 ketvirtfinalio, 2 pusfinalių ir finalo sistema. Ketvirtfinalį sudarė iš „Nepatyrusių“ atlikėjų atrankų laidų (kurių buvo 2). Iš jų 4 buvo išrinkti į pusfinalius. Iš kiekvieno pusfinalio į finalą pateko po 4-5 atlikėjus (dar po 2 delegavo LRT). Atranką į Euroviziją laimėjo „LT United“, su daina „We are the winners“, kurie finale surinko 32 669 žiūrovų balsų ir gavo teisę atstovauti Lietuvai, Eurovizijoje.
Ogūzai

Migracijos

Oghuz ar oghur yra bendrinis tiurkų kalbos žodis, reiškęs susivienjimą, gentį, sąjungą. Todėl šiuo terminu nuo III a. pr. m. e. buvo vadinami įvairūs tiurkiški etnosai. Štai pavyzdžiui kinų istoriko Sima Čiano minimi udzie (kin. 烏揭, pinyin: Wūjiē, *ʔâ-grat) ar hudzie (kin. 呼揭, pinyin: Hūjiē *hâ(h)-grat), gyvenę į vakarus nuo siongnu gali būti ogūzų kiniškas įvardijimas. V–VI a. tiurkų tarpe aptinkami gentiniai susivienijimai su žodžiu oghuz, tarp kurių yra uč ogūzai (3 gentys), sekiz ogūzai (8 gentys) ir tukuz ogūzai (9 gentys), tačiau jie nebuvo tapatūs čia aptariamiems ogūzams.
Manoma, kad ogūzų siaurąja prasme protėviai iki VIII a. gyveno Žetisu regione į rytus nuo Balchašo ežero ir sudarė dalį Tiurgešų kaganato visuomenės. VIII a. viduryje į regioną migravę karlukai išstūmė tiurgešus ir ogūzus į vakarus. Pastarieji įsitvirtino Syrdarjos žemupyje ir stepėse aplink Aralo jūrą. Savo ruožtu jie paskatino iš čia į vakarus migruoti seniau gyvenusius kangarus ir pečenegus.

Ogūzų valstybė

Ogūzai suformavo savo gentinę konfederaciją, kuri vadinama Ogūzų jabgu valstybe (Oghuz Il). Jų vadai titulavosi jabgu, o sostine tapo Jangikentas prie Syrdarjos upės. Jų teritorija driekėsi didžiulėje stepių zonoje tarp Kaspijos jūros vakaruose, Chorezmo pietuose ir Sogdo rytuose. Tuo metu ši teritorija vadinta Ogūzų stepe. Šiaurės rytiniai jų kaimynai buvo karlukai, šiauriniai – baškirai, o šiaurės vakariniai – chazarai.
X a. ogūzai minimi sąjungoje su Kijevo Rusia kovoje su chazarais, o vėliau – su bolgarais. Pačioje X a. pabaigoje, ogūzus valdant Ali jabgu, genčių sąjungoje prasidėjo neramumai dėl didėjančių mokesčių. Kaip opozicija valdančiajai klasei susiformavo Seldžiuko vadovaujama grupė, kuri sukilo ir užėmė Džendą. Ši grupė ilgainiui tapo žinoma kaip seldžiukai. Jie atsiskyrė nuo pagrindinės ogūzų dalies, migravo į pietus ir priėmė islamą. Seldžiuko anūkas Togrulas dar kartą suvienijo seldžiukus ir įsitvirtino prie Nisos miesto. 1040 m. seldžiukai sugebėjo sunakinti Gaznevidų valstybę ir sukurti savo imperiją.
Tuo tarpu šiaurėje valdant paskutiniajam jabgu Šachmalikui, 1041 m. ogūzai sugebėjo nukariauti Chorezmą, kurį paveržė iš Gaznevidų. Tačiau jau po dviejų metų Šachmalikas pralaimėjo seldžiukams ir buvo nukirsdintas. Vidiniai konfliktai labai nusilpnino ogūzų sąjungą, ir po jabgu mirties valstybė nustojo gyvuoti. Ogūzų žemes nusiaubė kipčiakai iš šiaurės.
Mažaičiai (Šiauliai)

Istorija

Nuo 1920 m. kaimas priklausė Kruopių valsčiui, nuo 1950 m. – Žarėnų apylinkės kaimas. 1950–1990 m. kaimas priklausė Žarėnų–Latvelių tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Prišiškės – 1,8 km
Paliesiai – 1.1 km
Žarėnai-Latveliai – 3.2 km
Kinkiai I – 2.3 km
Baužai – 1.2 km
Klaišiai – 4,5 km
 ŠIAULIAI – 33 km
Masiai (Šiauliai) – 2,3 km 
 KURŠĖNAI – 21 km
Raudondvaris (Šiauliai) – 2,7 km
Reino-Maino sritis

Frankfurto/Reino-Maino regionas (vok. Frankfurt/Rhein-Main) – ekonominis regionas (Hesenas, ribos su regionais kaip Rheinland-Pfalz (Rheinhessen) ir Bayern (Unterfranken).
Tai antras pagal dydį iš 11 metropolinių regionų Vokietijoje. Jo teritorija – 13,400 km². Regione gyvena per 5,8 mln. žmonių. Vienas aktyviausių centrų yra Frankfurtas prie Maino.
Į Frankfurto regiono dalį kasdien keliauja apie 340 000 žmonių.
Birželio 12

Vardadieniai

Anupras, Dovė, Krisčius, Kristė, Kristijona, Kristijonas, Kristina, Kristinas, Kristis, Ramūnas, Ramūnė, Vilma;
Šaras

Istorija

Gyvenvietė susikūrė nutiesus Turksibo geležinkelį. Miesto statusą gavo 1963 m. Tarybiniais metais gyvenvietė vadinta Čarsku (rus. Чарск).
Česlovas Daugėla

Išsilavinimas, profesinė ir visuomeninė veikla

1978 m. baigė Alytaus 4–ą vidurinę mokyklą, 1983 m. Vilniaus inžinerinį statybos institutą, 2003 m. statybos inžinerijos magistrantūrą.
1983–1986 m. Alytaus mechanizacijos valdybos vyr. darbų vykdytojas, 1986–1991 m. Alytaus darbų vykdytojo baro vyr. inžinierius, 1991–1993 m. UAB Oremus direktorius, 1993–2007 m. UAB Kortas direktorius. Kelių statybos įmonių savininkas ir akcininkas.
Rotary klubo narys. Lietuvos verslo darbdavių konfederacijos prezidiumo narys.

Politinė veikla

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus skyriaus narys. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.
2007 m. išrinktas Alytaus miesto savivaldybės meru. Tuo metu jis buvo turtingiausias Lietuvos meras.Nuo pat darbo mero pareigose pradžios žiniasklaidoje kaltintas UAB "Kortas" ir kitų su juo susijusių įmonių protegavimu, viešųjų ir privačių interesų painiojimu; šiuos kaltinimus neigė. 2008 m. Česlovui Daugėlai pateikti įtarimai dėl sukčiavimo, PVM pasisavinimo. savo kaltę Č.Daugėla pripažino, žalą valstybei atlygino.
2009 m. pašalintas iš LSDP.

Byla dėl turto iššvaistymo, piktnaudžiavimo tarnyba ir kitų teisės pažeidimų

2010 m. spalio 6 d. Česlovas Daugėla buvo sulaikytas (ikiteisminis tyrimas pradėtas liepos mėnesį) dėl piktnaudžiavimo tarnyba, dokumentų klastojimo ir didelės vertės svetimo turto iššvaistymo. Korupcijos byla remiasi miesto stadiono rekonstrukcijos darbų, kuriuos atliko Česlovo Daugėlos šeimai priklausanti bendrovė „Kortas“, tyrimu. Šiai bendrovei pateikti įtarimai kaip juridiniam asmeniui.
2015 m. Č. Daugėla su kitais asmenimis buvo pripažintas kaltu šioje byloje, 2016 m. apeliacinis teismas atmetė jo ir kitų asmenų skundus ir paliko galioti nuosprendį, kuriuo Č. Daugėla įvardintas kaltu dėl piktnaudžiavimo ir dokumentų klastojimo.
Benino vėliava

Benino vėliava buvo įteisinta 1959 metų lapkričio 16 dieną. 1975–1990 metais ši vėliava nebuvo naudojama. Dabartinė Benino Respublikos vėliava dar kartą įteisinta 1990 metų rugpjūčio 1 dieną.
Benino vėliavą sudaro viena vertikali ir dvi horizontalios juostos. Vėliavą sudaro daugeliui Afrikos šalių valstybių vėliavoms būdingos panafrikietiškos spalvos: žalios spalvos vertikali juosta ir geltonos bei raudonos spalvų horizontalios juostos.
Benino vėliavoje žalia spalva simbolizuoja viltį, geltona – turtą, raudona – drąsą.

Istorija

Iki kolonizacijos gyvavusioje Dahomėjos karalystėje buvo naudojami tam tikri šalies simboliai, tarp jų ir vėliavos. Prancūzijai perėmus krašto kontrolę šioje teritorijoje galiojo Prancūzijos administracijos simbolika. Šaliai atgavus nepriklausomybę, buvo įteisinta dabartinė trispalvė, tik 1975–1990 metais, kuomet šalyje vyravo prokomunistinės pažiūros, vėliava buvo pakeista. Ji buvo žalios spalvos su raudona penkiakampe žvaigžde kairiame viršutiniame kampe. Žalia spalva simbolizavo agrarinę valstybę Beniną, raudona žvaigždė revoliuciją, socializmą ir tautų vienybę.
Šeštas žaidėjas

Šeštas žaidėjas – krepšinio žaidėjas, nepradedantis žaidimo, tačiau vėliau žaidžiantis daug dažniau nei kiti atsarginiai žaidėjai. Pirmasis keičiamas žaidėjas paprastai pakeičiamas būtent juo. Šeštasis žaidėjas aikštėje praleidžia panašiai (ar daugiau) laiko kaip ir žaidimą pradėjusieji bei pelno palyginamą skaičių taškų. Sėkmingo šeštojo žaidėjo buvimas paprastai rodo gerą komandos stovį, struktūrą. Šis vaidmuo tiek pat reikšmingas kaip ir pirmieji penki.
Šeštasis žaidėjas neretai sugeba žaisti keliuose vaidmenyse (pavyzdžiui, Kevin McHale galėjo žaisti tiek kaip lengvasis, tiek ir kaip sunkusis krašto puolėjas). Juo dažnai skiriami taikliais metimais pasižymintys krepšininkai. Kai kada šeštuoju tampa patyrę, daug sugebantys tačiau dėl amžiaus efektyvūs tik ribotą laiką žaidėjai.
NBA skiria kasmetinį apdovanojimą metų geriausiam šeštajam žaidėjui.
Holginas

Istorija

XVI a. pr. teritorijos į šiaurę nuo Bajamo buvo perleistos vienam iš pirmųjų Kubos salos kolonistų, Ispanijos armijos kapitonui Garcia Holguínui. Dabartinio Holgino miesto vietoje jis įkūrė galvijų ūkį. Aplink ėmė kurtis gyvenvietė, buvo pastatyta bažnyčia. 1752 m. San Isidoro de Holguín pavadinta gyvenvietė gavo miesto teises, o 1790 m. čia gyveno 12 000 žmonių. Miestas sparčiai augo XX a. 6-ąjį ir 7-ąjį dešimtmečiais, kai Fidelio Kastro vadovaujama vyriausybė vykdė industrializacijos programą. 1975 m., padalijus Orientės provinciją į atskiras provincijas, Holginas tapo provincijos sostine. 2008 m. miestą labai apgriovė uraganas Ike.

Ekonomika

Miestą supa derlingos žemės. Jame perdirbamas cukrus ir mėsa, gaminami cigarai, keramikos dirbiniai, batai, baldai ir kt. Mieste yra alaus darykla „Cerveceria Bucanero“, kuri gamina „Bucanero“, „Cristal“ ir „Mayabe“ alaus rūšis. Per miestą driekiasi svarbiausia salos geležinkelio linija. Yra Tarptautinis Frank País oro uostas. Už 31 km į šiaurę yra miesto uostas Gibara.

Kultūra

Mieste yra Šv. Izidoriaus katedra (Catedral de San Isidoro, pastatyta 1720 m., rekonstruota 1730, 1815, 1862 ir 1910 m.), universitetas, regioninis istorijos muziejus (Museo Provincial de Holguín), gamtos muziejus, meno galerija, biblioteka, beisbolo stadionas. Miestas garsėja parkų gausa (Parque Calixto García, Parque Infantil, Parque San Jose, Parque San Isidoro, Parque Marti ir kt.) Nuo 275 m aukščio Loma de la Kruzo kalvos atsiveria miesto panorama.
Ne pelno organizacija

Ne pelno organizacija (sutrumpintai NPO; dar vadinama ne pelno siekiančia organizacija arba pelno nesiekiančia organizacija) – nevyriausybinė organizacija, kurioje pelnas nėra matomas kaip pagrindinis veiklos tikslas ir nepaskirstomas organizacijos nariams, savininkams ar kitiems asmenims. Detalus teisinis NPO apibrėžimas skiriasi priklausomai nuo valstybės. Pagal Lietuvos įstatymus, pagrindinės NPO formos yra viešoji įstaiga, asociacija, visuomeninė organizacija, paramos fondas.
NPO turi teisę vykdyti ekonominę veiklą (ji gali būti ribojama pagal NPO tipą) ir gauti pelną, tačiau jis lieka organizacijos viduje ir panaudojamas tolimesnės veiklos finansavimui, plėtrai. NPO darbuotojai būna tiek savanoriai, tiek ir gaunantys atlyginimą. Priklausomai nuo šalies, NPO gali būti taikomos įvairios mokesčių lengvatos.
NPO veikia įvairiuose sektoriuose: švietime, sveikatos apsaugoje, humanitarinių krizių malšinime, aplinkos apsaugoje ir kitur. Tarp pasaulyje žinomų organizacijų, NPO statusą turi Bilo ir Melindos Geitsų fondas, Amnesty International, WWF, Rotary, Raudonasis Kryžius, Vikimedijos fondas, Little Free Library ir kt.
Daiva Čepauskaitė

Biografija

Daiva Čepauskaitė 1991 m. baigė Kauno medicinos akademiją. Nuo 1990 m. – Kauno jaunimo kamerinio teatro aktorė (nuo 2008 m. ir literatūrinės dalies vedėja).
Kipro socialdemokratų judėjimas

Kipro socialdemokratų judėjimas, (EDEK, graik.: Κινήμα Σοσιαλδημοκρατών ΕΔΕΚ, Kinema sosialdimokraton) – pagrindinė Kipro kairiojo centro partija.
Organizacinės struktūros ir griežtos narystės neturi. Suvažiavime, šaukiamame kas 3 metai, renkamas pirmininkas ir 120 narių Centro Komitetas, o šis sudaro Politinį biurą. Leidžia laikraščius Nea (Naujienos) ir Aneksartitos (Nepriklausomasis).

Istorija

Įkurta 1969 m., iki 1998 m. vadinosi Vieningoji demokratinė centro sąjunga. Siekia Kipro suvienijimo.
Rinkimuose į parlamentą gauna 8-12 % balsų ir 3-6 vietas. 1998 m. ir nuo 2003 m. dalyvaudama koalicijoje turėjo du ministrų portfelius.
Partijos pirmininkas V. Lasaridis 1985–1990 metais buvo parlamento rūmų pirmininkas.
SI konsultacinis narys nuo 1976 m., tikrasis narys nuo 1999 m.
Nors atstovų Europarlamente ir neturi, dalyvauja PES veikloje.
Mažeikoniai

Istorija

1945–1963 m. Mažeikonių apylinkės centras. TSRS metais Mažeikoniai buvo Pakruojo tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė biblioteka, felčerių ir akušerių punktas.
Islandijos futbolo varžybos 1967 m.

„Auksinės“ rungtynės

Papildomos rungtynės: Valur Reykjavik – Fram Reykjavik 2-0
Joana Narutavičienė

Biografija

Gimė 1868 m. kovo 21 d. Klyšiuose. Tėvas Ipolitas Bilevičius, motina Elena Daugirdaitė. J. Bilevičiūtė per tėvo liniją buvo Juzefo Pilsudskio pirmos eilės pusseserė. Baigė filosofijos studijas Ciuricho universitete. 1889 m. Ciuriche buvo įregistruota civilinė Stanislovo Narutavičiaus ir Joanos Bilevičiūtės santuoka, o 1890 m. Vilniuje ir bažnytinė santuoka. Po studijų ir santuokos su vyru trumpai gyveno Varšuvoje, 1891 m. grįžo į Lietuvą, kur trumpai apsistojo Vilniuje, po to išvyko į vyro dvarą Brėvikiuose, kur 1891–1899 m. ir 1904–1907 m. dirbo mokytoja, kur mokytojavo lietuvių kalba. Su vyru susilaukė 4 vaikų: Sofijos (1893), Jono (1896), Elenos (1899) ir Kazimiero (1904).
1907 m. išvyko į Telšius, kur savo įsteigtoje privačioje mergaičių progimnazijoje mokė aritmetikos ir lenkų kalbos. I pasaulinio karo metu pasitraukė į Smolensko guberniją, Roslavlį, kur taip pat dirbo mokytoja. 1918 m. kartu su vyru grįžo į Lietuvą ir toliau mokė kaimo vaikus Brėvikiuose bei Alsėdžiuose. Nuo 1926 m. gyveno Kaune, kur iš pradžių dirbo lenkų kultūros ir švietimo organizacijoje ,,Žibintas”, po to mokytojavo lenkiškoje Kauno Adomo Mickevičiaus gimnazijoje, nuo 1929 m. iki 1934 m. buvo šios gimnazijos vicedirektore, laikinai pavaduodavo ir gimnazijos direktorių. Nuo 1930 m. priklausė Kauno lenkių moterų akademiniam klubui Znicz. 1932 m. po tragiškos vyro mirties (jam nusižudžius), metė pedagoginį darbą ir grįžo į Brėvikius, kur tvarkė apleistą dvarą. II pasaulinio karo metu gyveno Kaune, slėpė žydus. 1945 m. persikėlė gyventi į Varšuvą, kur ir mirė 1948 m. vasario 19 d., palaidota Povonzkų kapinėse.
Paveisininkų Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia

Istorija

Kapčiamiesčio vikaro Albino Krūvelio rūpesčiu 1938 m. pastatyta laikina medinė bažnyčia ir klebonija. Bažnyčią konsekravo vyskupas Antanas Karosas. Po Antrojo pasaulinio karo paskirtas klebonas Pranas Aušiūra 1946–1951 m. slėpėsi klebonijoje. Vėliau bažnyčia uždaryta, liturginiai objektai buvo perduoti buvusiam Ateizmo muziejui, iki 1990 m. neveikė.

Architektūra

Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, bebokštė. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Pastato vidus dviem poromis stulpų padalintas į tris navas. Vidurinė – aukštesnė ir platesnė už šonines. Ją pratęsia stačiakampė presbiterija, abipus kurios, šoninių navų tąsoje, atitvertos zakristijos. Bažnyčia utilitarios architektūros, itin paprastų formų, panaši į gyvenamąjį namą su aukštu dvišlaičiu stogu. Pastato gale yra plačios dvivėrės durys, šoninėse sienose – nedideli stačiakampiai langai. Viduje sienos ir plokščios lubos iškaltos lentomis. Yra trys altoriai. Didįjį altorių sudaro tik mensa, tabernakulis ir paveikslas. Panašūs ir šoniniai altoriai. Viduriniosios navos gale, virš pagrindinio įėjimo, įrengtas vargonų choras.