google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuviškas politiškas laikraštis

Lietuviškas politiškas laikraštis (Lietuwiszkas Polytiszkas Laikrasztis, Lietuwizkas Polytiszkas Laiszkas) – savaitraštis, 1884 m. kovo mėn. – 1886 m. ėjęs Ragainėje ir Karaliaučiuje.

Istorija

Atstovavo Vokietijos nacionalinei liberalų partijai, gynė lietuvių reikalus, spausdino ir J. Basanavičiaus, A. Vištelio ir kitų straipsnius, buvo labai palankus lietuviškam sąjūdžiui. Kai ką perspausdindavo iš 1883–1886 m. „Aušros“. Spausdintas gotišku šriftu. Nuo 1885 m. pabaigos vadinosi „Žiūronas“. Išėjo 140 numerių.
Leido ir redagavo Kristupas Kibelka.
Moldavijos sausumos pajėgos

Moldavijos sausumos pajėgos - sausumoje veikti skirta Moldavijos ginkluotųjų pajėgų dalis, suformuota 1991 m. rugpjūčio mėn. Moldavijai tapus nepriklausoma valstybe.
Napoleonas Bernotas

Napoleonas Bernotas (1914 m. birželio 12 d. Judrėnai, Kvėdarnos valsčius – 1959 m. balandžio 7 d. Klaipėda) – Lietuvos aktorius, teatro režisierius.

Biografija

Baigė Švėkšnos Saulės vidurinę mokyklą. 1938 m. baigė Klaipėdos pedagoginį institutą.
1940–1941 m. Vaidilos teatro, 1942–1946 m. Žemaičių teatro (Telšiai), 1952–1957 m. Klaipėdos dramos teatro aktorius. Nuo 1956 m. Lietuvos kino studijos aktorius.
Santa Fė provincija

Istorija

Ikikolumbiniais laikais provincijos teritorijoje gyveno indėnų gvaranių, mokovių, tobų, kitų gvajkurų gentys, besiverčiančios medžiokle, žvejyba ir gerybių rinkimu. Pirmoji europiečių gyvenvietė įkurta prie Paranos ir Karkaranjos santakos 1527 m., kai čia apsilankė Sebastiano Gaboto ekspedicija. Tačiau įkurtas fortas po 2 metų sugriautas. 1573 m. Chuanas de Garajus įkūrė Santa Fė miestą.
1812 m. generolas Manuel Belgrano tuometinėje nedidelėje Rosarijo gyvenvietėje sukūrė ir pradėjo naudoti Argentinos vėliavą. 1815 m. vietinis kaudiljas Francisco Candioti sukėlė sukilimą prieš centrinę valdžią ir provincija laikinai buvo atsiskyrusi. Vėliau dar kelis kartus vietiniai kaudiljai bandė atsiskirti nuo Argentinos. XIX a. pirmoje pusėje vyko aršios kovos tarp federalistų ir unitarų. 1841 m. sukurta konstitucija. 1872 m. pagrindinius provincijos miestus sujungė geležinkeliai. XIX a. pab. – XX a. pr. į provinciją imigravo daug imigrantų iš Europos.

Geografija

Pietinė provincijos dalis išsidėsčiusi drėgnųjų pampų lygumose. Šiaurėje driekiasi Gran Čiako lygumos. Vakaruose yra nedidelių aukštumų. Klimatas subtropinis; pereinamojo tipo. Nuo lapkričio iki kovo tęsiasi karštasis sezonas (temperatūra svyruoja tarp 18-32 °C), nuo birželio iki rugpjūčio – šaltasis sezonas (5-16 °C). Per metus iškrenta apie 1100 mm kritulių (rytuose). Einant į vakarus kritulių kiekis mažėja.
Santa Fė provincija turi tankų hidrografinį tinklą. Per visą rytinį teritorijos pakraštį teka Parana, besišakojanti į daugybę atšakų, sudaranti daugybę pelkių, ežerų, protakų. Centrinėje dalyje provinciją kerta Salado upė. Pietine provincijos dalimi teka Karkaranjos ir Arroyo del Medio upės. Provincijos šiaurėje gausu ežerų ir pelkynų. Didžiulės šlapynės driekiasi Paranos slėnyje.

Ekonomika

Santa Fė provincija – vienas svarbiausių ekonominių šalies centrų. Svarbiausios auginamos kultūros – sojos, saulėgrąžos, kukurūzai, kviečiai, sorgai ir ryžiai. Taip pat auginama medvilnė, uogos, bulvės, vaisiai. Bitininkystė. Provincijoje auginama apie 6,5 mln. galvijų (20 % šalies kiekio). Primelžiama apie 40 % šalies pieno produkcijos. Išvystyta pramonė: maisto (pieno, alaus, miltų, aliejaus), tekstilės, chemijos, metalo apdirbimo, automobilių ir įrengimų gamybos. Dauguma produkcijos eksportuojama per Santa Fė, Rosarijo ir San Lorenso uostus. Kadangi Santa Fė provincijoje nėra daug lankytinų objektų, turizmas sudaro menką dalį pajamų.
Omiya Ardija

Istorija

Klubo ištakos siekia 1969 m., yra žaidę aukščiausioje lygoje, bet dideliais laimėjimais negali pasigirti. vėliau iškrito į žemesnį divizioną.
Nuo 2018 m. žaidžia J2 lygoje.
Bagdonai

Aplinkinės gyvenvietės

Augmėnai – 3 km
Ignas Adamkavičius

Ignas Adamkavičius (1896 m. lapkričio 21 d. Šiauliuose – 1987 m. rugpjūčio 12 d. Čikagoje) – Lietuvos karininkas, vienas pirmųjų Lietuvos karo lakūnų, Prezidento V. Adamkaus tėvas.

Biografija

Brolis – Edvardas Adamkavičius. 1914 m. baigęs gimnaziją, įstojo į Sankt Peterburgo technologijos institutą.
Vykstant Pirmajam pasauliniam karui, 1915 m. buvo mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. 1916 m. Sankt Peterburge baigė pėstininkų Vladimiro karo mokyklą. Tarnavo Sibiro 13-ajame šaulių pulke. 1917 m. sausį pakeltas į poručikus. Dalyvavo kautynėse su Vokietijos imperijos kariuomene prie Rygos. Nuo 1917 m. iki 1918 m. mokėsi Gatčinos aviacijos mokykloje.
Po Spalio perversmo pasitraukė iš Rusijos kariuomenės. Dalyvavo Sankt Peterburgo lietuvių komiteto veikloje. 1918 m. lapkritį įstojo į besikuriančią Lietuvos kariuomenę. 1918 m. gruodžio 24 d. paskirtas tarnauti Antrajame pėstininkų pulke. 1919 m. sausio 1 d. kartu su K. Škirpa ir būriu savanorių Gedimino bokšte iškėlė Lietuvos trispalvę. 1919 m. sausio 30 d. pirmasis buvo priimtas lakūnu į besikuriančią Aviacijos dalį. 1919 m. nuo gegužės iki liepos vadovavo Lietuvos Karo aviacijos mokyklai. 1919 m. lapkritį suteiktas kapitono laipsnis. Vykstant Nepriklausomybės kovoms vokiečių pilotuojamais lėktuvais kaip žvalgas skraidė į frontą. 1920 m. balandį paskirtas tarnauti Antrosios pėstininkų divizijos štabe, vėliau tą patį mėnesį perkeltas į Pirmąjį pėstininkų pulką. 1920 m. rugsėjį perkeltas į Atsargos batalioną. 1922 m. liepą išėjo į atsargą. Vėliau dirbo policijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1950 m. gyveno JAV.
Abliacija

Abliacija (angl. ablation) – reiškinys, kai objekto paviršius praranda medžiagą (dėl erozijos, garavimo, lydymosi, tirpimo, dilimo ir pan.). Taip pat gali reikšti tiesiog objekto dalies ar net tam tikros funkcijos pašalinimą.
Terminas abliacija naudojamas astronomijoje, technologijoje, medicinoje, glaciologijoje ir pan.

Abliacija astronomijoje

Abliacija – kosminio kūno, pavyzdžiui, meteoroido, skriejančio Žemės ar kitos planetos atmosferoje, paviršiaus irimas dėl lydymosi, garavimo arba sublimacijos.

Abliacija technologijoje

Technikoje naudojamos abliacinės dangos, kurios nykdamos apsaugo objektą nuo kenksmingo poveikio.
Kosminėje technikoje atmosfera skriejantys grįžtantys aparatai būna padengti tokia abliacine danga. Dėl trinties kaistant paviršiui abliacinės dangos paviršiniai sluoksniai garuoja ir nusineša šilumą. Ta pati idėja naudojama ir pasyviai apsaugai nuo degimo sudaryti.
Estijos-Latvijos dujotiekis

Istorija

Dujotiekis pastatytas 1991–1992 m. laikotarpiu. Jungiasi su Inčukalnio dujų saugykla ir dujotiekiu Lietuva–Latvija. Nutiesta atšaka į Pernu. Ateityje planuojama dujotiekį sujungti su nauju dujotiekiu Balticconnector, kuris sujungs Baltijos šalių ir Suomijos dujų rinkas. Didžiausias dujotiekio išleidimas – 7 milijonai m³ per dieną. Nuo 2015 m. dujotiekiu tiekiamos dujos iš Lietuvoje esančio Klaipėdos suskystintų gamtinių dujų terminalo.
Bendžiukai

Istorija

Kaimas užrašytas 1852 m. Joniškio bažnyčios metrikų knygoje.
Tongatapu

Tongatapu – svarbiausia Tongos salyno sala, kurioje gyvena didžioji dalis šalies gyventojų ir yra įsikūrusi sostinė Nukualofa. Tai kultūrinis, politinis ir ekonominis šalies centras.
Sala – koralinis atolas, kurios šiaurinėje dalyje įsiterpusi lagūna. Šiaurinė dalis vos iškilusi virš jūros, tačiau einant į pietus kyla aukštyn. Tongatapu sala užima trečdalį viso salyno ploto ir gyventojų skaičiaus. Plotas 257,03 km². 66,6 tūkst. gyventojų (1996). Pavadinimas kilo iš žodžių Tonga („pietūs“) ir Tapu („tabu, šventenybė“).
Pirmasis europietis, pasiekęs Tongatapu, buvo olandų jūrininkas Abelis Tasmanas, čia pasirodęs 1643 m. ir suteikęs salai Amsterdamo vardą. Tongatapu saloje išlikę net XIII a. polineziečių kultūros palikimo. Tai istoriškai turtingiausia Polinezijos sala.
Portuñol

Portuñol (nuo Português + Español) – kontaktinė kalba, susidariusi susimaišius ispanų ir portugalų kalboms. Paplitusi daugiausia Brazilijos pakraščiuose ir jos ispanakalbių kaimyninių šalių pasieniuose, kur persipina ispaniška ir portugališka kultūros (pvz., šiaurės Urugvajus, šiaurės Paragvajus, rytų Bolivija ir kt.). Į Portuñol panašūs ir Ispanijos-Portugalijos pasienio dialektai.
Kadangi portugalų ir ispanų kalbų žodynas labai panašus, pagrindinis Portuñol skirtumas nuo grynųjų kalbų – supaprastinta tartis (t. y., artimesnė ispaniškai).
Negombo Youth SC

Istorija

Klubo ištakos siekia  m.
Alytaus miškas

Alytaus miškas – miškas į pietus nuo Alytaus, Nemuno kairiajame krante.

Geografija

Alytaus miškas priklauso Alytaus miškų urėdijos Alytaus girininkijai. Miško vakarinė dalis vadinama Vidzgiriu, yra Vidzgirio draustinis. 94 % miško yra ekosistemų apsaugos ir rekreaciniai, 6 % – apsauginiai. Paviršius išraižytas Nemuno link ištįsusių stačiašlaičių griovų. Vidzgirio pakraščiu į Nemuną teka Kirmija. Šiaurinėje dalyje yra pakėlus vandens lygį iš pelkės susidaręs Dailidės ežeras. Plotas 940 ha, mišku apaugę 781 ha. Valstybinės reikšmės miškų plotas 938 ha.

Medynai

Augavietės nederlingos normalaus drėgnumo, derlingos ir labai derlingos normalaus drėgnumo ir šlaitinės. Kultūrinės kilmės medynų 5 %, pušynų 31 %, ąžuolynų 25 %, eglynų 21 %, Beržynų 12 %, skroblynų 5 %, liepynų 3 %, juodalksnynų, drebulynų, baltalksnynų, maumedynų, uosynų 3 %. Jaunuolynai sudaro 6 %, pusamžiai medynai 29 %, pribręstantys 16 %, brandūs 49 %. Medynų vidutinis amžius 91 m., bonitetas 1,6, skalsumas 0,65, tūris 261 m /ha. Našiausių medynų tūris -500 m³/ha, maumedynų 700 m³/ha. Kasmet priauga 43 m³/ha.

Istorija

Vidzgirio vakariniame pakraštyje, prie Kirmijos žiočių, yra Radžiūnų piliakalnis. Antrojo pasaulinio karo metais Alytaus miške nužudyta daugiau, kaip 100 000 karo belaisvių ir civilių gyventojų.
Pergalė (spaustuvė)

Pergalė – spaustuvė, veikusi 1948–1981 m. Vilniuje.

Istorija

Įsteigta vietoje popieriaus gaminių fabriko „Popierius“ (iki 1945 m. vadinosi „Gedimino pilis“) ir iš Kauno atkeltos knygų leidimo bendrovės „Žaibas“ spaustuvės. Iki 1954 m. vadinosi „Janonio spaustuvė“. Spausdino mokslinę, techninę, politinę literatūrą, vaizduojamąją ir blankinę produkciją iškiliaspaude ir operatyviuoju mažuoju ofsetu (rotaprintu). 1981 m. „Pergalė“ prijungta prie spaustuvės „Vaizdas“ ir vadinosi „Šumausko spaustuvė“, bendrove „Viltis“, 1995–2007 m. – AB „Vilspa“.
Apaštalas Tomas

Apaštalas Tomas (hebr. תאומא T’oma ,dvynys ; gr. Απόστολος Θωμάς) – vienas iš Jėzaus Kristaus mokinių, apaštalas.
Biblijoje nurodoma, kad jo nebuvo, kai Kristus prisikėlė iš numirusių ir pasirodė apaštalams. Kai vėliau Tomui apie tai buvo papasakota, jis pareiškė tuo netikįs ir patikėsiąs tik tada, kai pats pamatysiąs ir paliesiąs jo žaizdas. Kai Jėzus pasirodė ir paprašė netikintį Tomą, kad jis pirštu paliestų jo žaizdas, priblokštas Tomas pasakė: Mano Viešpats ir mano Dievas. Žodžių junginys netikintis Tomas tapo skeptiko sinonimu. Popiežius Grigalius I pakomentavo šitą posakį taip: „Mūsų tikėjimui Tomo netikėjimas padeda daugiau, nei apaštalų tikėjimas“. Tomui priskiriamas evangelijos skelbimas Indijoje. Jo šventė yra liepos 3 d.

Vardas ir jo atsiradimas

Vardas Tomas skiriasi nuo kitų apaštalų vardų, kurie siejasi su Dievo vardu (Jahvė). Hebrajiškai t’om ir aramėjiškai t’oma reiškia dvynius ir verčiama į graikų kalbą kaip didymos, kas reiškia dvynuką. Nežinoma, ar apaštalas Tomas buvo vienas iš dvynių. Pagal legendą turėjo brolį Eleazarą ar seserį Lizjeną (Lidiją). Taip pat nieko nežinoma apie jo kilmę, šeimą ir užsiėmimą. Galima tiktai nuspėti, kad buvo žvejys, kaip ir daugelis apaštalų, buvusių susitikime su Jėzumi prie Genezareto ežero; tarp žvejų minimas antras po Petro, prie brolių Jokūbo ir Jono bei Natanaelo.

Apokrifai

Apokrifai parašyti graikiškai ir siriškai, išliko abi versijos. Greičiausiai originali versija yra siriška. Pagal ją Tomas mirė kankinio mirtimi Kalaminoje, Indijoje, nužudytas ietimi ar strėle. Jo karstas yra po altoriumi Madraso katedroje netoli Bengalijos įlankos. Jo kūnas nežinomomis aplinkybėmis III a. buvo pervežtas į Edesą (dabar Urfa Turkijoje) Mažojoje Azijoje. Ten susiformavo jo kultas ir turtinga literatūra apie jį. Vis dėlto tai – tik legendos, neturinčios jokio istorinio pagrindimo.

Tomas kultūroje

Apaštalas Tomas yra labai populiarus dailėje. Vaizduojamas su mente rankoje kaip statybininkas, kampainiu arba kampamačiu Gundaforo palatose. Kartais – su ietimi ar strėlėmis, jo mirties simboliais. Trumpais plaukais, šviesiai žaliais marškiniais, šviesiai melsvu apsiaustu.
Iki XIII a. jo ikonografijos principai nebuvo suformuoti. Dažnai vaizduojamas kaip jaunas žmogus, ką rekomenduoja ir Athoso dailės ikonografijos vadovėlis. Gana dažnai yra matomas kartu su kitais apaštalais susirinkimo scenose. Dažniausiai vaizduojama scena, atspindinti jo netikėjimą. Graikų rašytojas Angelas Terzakis 1962 m. jam pašventė kūrinį Tomas, turintis dvi sielas.
Jajatis

Jajatis (skr. ययाति = Yayati) – senovės Indijos karalius, Nahušos sūnus. Nuo savo žmonos Devajanės ir jos tarnaitės Šarmišthės Jajatis susilaukė penkių sūnų, tame tarpe Jadaus – Jadavų giminės, iš kurios kilo Krišna, pradininko – ir Puraus – epinių didvyrių Pandavų ir Kauravų protėvio. Kai Devajanė sužinojo, kad Šarmišthės vaikų tėvu yra jos vyras, tada pasiskundė savo tėvui, galingam brahmanui Šukrai. Šventikas prakeikė Jajatį, kad šis taptų nukaršęs ir bejėgis, tačiau su tokia išlyga, kad Jajatis galėtų perduoti savo senumą tam, kuris jį prisiimtų. Tada Jajatis savo sūnus ragino jam atiduoti savo jaunystę – keturi vyresnieji nesutiko tik jauniausiasis sūnus Purus. Tūkstantį metų Jajatis mėgavosi jo jaunyste, o tada dovaną grąžino Purui ir taip pat perdavė savo visą karalystę. Legenda apie Jajatį toliau plėtojama daugelyje Puranų.
Pėsčiųjų takas

Pėsčiųjų takas –  tik pėstiesiems skirta kelio dalis. Pėsčiųjų takas būna pažymėtas specialiu kelio ženklu – mėlyname apskritime balti žmonių siluetai. Kai takas eina išilgai kelio, pėstieji privalo eiti tik juo. Kartais takas būna skirtas ne tik pėstiesiems, bet ir dviratininkams. Pėsčiųjų ir dviračių taku leidžiama eiti pėstiesiems ir važiuoti dviračiais. Jeigu dviračio ir pėsčiųjų simboliai ženkle yra ne vienas po kitu, o vienas šalia kito ir skiriami vertikaliu baltu brūkšniu, eismo dalyviai privalo naudotis ta tako puse, kuri jiems yra skirta (parodyta ženkle). Kai takas eina išilgai kelio važiuojamosios dalies, pėstieji ir dviračių vairuotojai privalo naudotis tik juo.
Dažniausiai dviračių takais leidžiama naudotis ir dviratininkams, riedlentininkams ir riedutininkams. Visgi kai kuriose šalyse pasitaiko, kad įstatymas draudžia bet kokioms ratuotoms transporto priemonėms važiuoti pėsčiųjų taku.
Žadavainiai

Istorija

1961 m. gyvenvietėje rastas senovės Romos bronzinis keturkampio pagrindo piramidės pavidalo varpelis.
Uostadvario švyturys

Istorija

1873–1876 m. priešais Minijos žiotis pastatytas aštuoniakampis Uostadvario švyturys, sujungtas su švyturio sargo gyvenamuoju namu. Dabar tai technikos istorijos paminklas, navigacijai nebenaudojamas, bet yra puikus Rusnės ir Minijos apylinkių apžvalgos bokštas.
1907 m. pastatyta vandens kėlimo stotis su garo turbina, susiurbianti pievų vandens perteklių ir nuleidžianti jį į Atmatos upę. Tai yra pirmasis tokios paskirties statinys Lietuvos teritorijoje. Statinys buvo restauruotas XXI a., jame įrengtas Šilutės polderių muziejus.
Lietuvos paštas 2003 m. išleido pašto ženklą su Uostadvario švyturio vaizdu.
Mykolas Liuberskis

Mykolas Liuberskis (1901 m. kovo 6 d. Čikagoje – 1971 m. spalio 12 d. Brukline) – chorvedys ir vargonininkas.

Biografija

Būdamas šešerių metų su tėvais grįžo į Lietuvą. Muzikos mokėsi pas Žagarės ir Joniškio vargonininkus. 1919 m. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę, vadovavo Ryšių bataliono vyrų chorui, kurį laiką muzikos mokėsi pas Juozą Žilevičių.
Nuo 1930 m. vadovavo Šančių Šaulių būrio chorui, kuris pasiekė aukštą meninį lygį ir buvo pirmaujantis choras Kauno rinktinėje. Vėliau iš geležinkelio tarnautojų subūrė beveik šimto vyrų chorą „Perkūnas“, su kuriuo per penkerius metus surengė apie 200 koncertų. Choro repertuare buvo apie 100 dainų ir 40 giesmių. Jis dainavo Kauno radiofone, koncertavo daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių. Su Šančių Šaulių būrio vyrų ir mišriuoju choru dalyvavo 1932 m. Kauno chorų dainų šventėje. 1942 m. buvo pakviestas vadovauti „Lietūkio“ kooperatyvo tarnautojų vyrų chorui, svajojo jį sujungti su „Perkūno“ choru, bet prasidėjęs karas svajones sužlugdė.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, iš pradžių gyveno anglų zonoje Dörverdene ir Seedorfe. Suorganizavo lietuvių mišrųjį chorą „Aušrinė“, kuris 1945–1949 m. gražiai reprezentavo lietuvišką dainą ir giesmę tarp svetimtaučių, žadino patriotinius lietuvių jausmus, šlovino Lietuvą. Choro koncertinėse programose buvo 84 religinės ir 98 pasaulietinės muzikos kūriniai. Chorui koncertuose padėjo solistai J. Augaitytė ir Ipolitas Nauragis, pianistas V. Dvarionas. Keturis koncertus transliavo Bremeno radijo stotis. M. Liuberskis vadovavo ir kvartetui (surengė koncertų, dainavo per radiją), dėstė muziką gimnazijoje ir vargonininkavo Hassendorfo stovykloje, paskui persikėlė į Dorverdeną – Montgomerio stovyklą.
1949 m. atvykęs į JAV, Brukliną, iki 1953 m. vadovavo Operetės chorui, kurį išmokė per 50 įvairių kūrinių, pakėlė jo meninį lygį. Koncertuose kolektyvas pasirodydavo įvairiai – kaip mišrusis, moterų arba vyrų choras.
Nuo 1953 m. pradėjo vargonininkauti Angelų karalienės parapijoje Brukline. Sustiprino parapijos chorą (30–35 dalyviai), koncertuose populiarino religinius ir pasaulietinius kūrinius, dalyvavo 1964 m. Pasaulinės parodos Niujorke Lietuvių dienoje, 1966 ir 1971 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje, dainavo ir kituose tautiniuose renginiuose. Kurį laiką vadovavo ir skautų Vyčių oktetui.
Daug padėjo chorvedžiams, ruošdamas dainų ir giesmių kopijas. Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, New Yorko-New Jersio provincijos šios sąjungos narys, nuo 1967 m. – Centro valdybos narys, vėliau – iždininkas. Tai labai kruopštus ir sąžiningas žmogus, pelnęs didelį autoritetą išeivijoje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Hakonas Eriksonas

Hakonas Eriksonas (Hakonas Eiriksonas, sen. skand. Håkon Eiriksson; 995-1029) – Ladės jarlas, Norvegijos valdovas, Vorčesterio erlas.
Dvikvėpės žuvys

Fizinės charakteristikos

Visos dvikvėpės žuvys turi ištęstą kūną, keturis galūninius pelekus ir vieną analinį peleką. Jos turi labai specifinį dantytumą. Dantukai išsidėstę gomuryje ir ant apatinio žandikaulio sudaro vėduoklės formos sukandimo paviršių. Dvikvėpėms žuvims būdinga pedomorfozė – lervos stadijai būdingų požymių išlikimas individui suaugus.

Elgesys

Afrikos ir Pietų Amerikos dvikvėpės žuvys prisitaikiusios išgyventi vasarą išdžiūvančiuose vandens telkiniuose. Jos įsirausia į dumblą, metabolizmas sulėtėja iki 60 kartų, azotinės atliekos šalinamos ne amoniako, kaip įprastai, o mažiau nuodingo šlapalo pavidalu.
Juozas Akmenskis

Biografija

1899 m. baigė Raseinių miesto mokyklą, vėliau Pskovo matininkų mokyklą.
1905 m. susituokė su Kazimiera Filipavičiūte, bet už dalyvavimą Lietuvos revoliuciniame sąjūdyje buvo paieškomas, todėl teko bėgti į Ameriką, dirbo Čikagos skerdykloje. 1906 m. grįžo, tapo Tytuvėnų vartotojų draugijos laisvuoju praktikantu. Nuo 1909 m. Eržvilko vartotojų draugijos krautuvės vedėjas, 1911–1919 m. Viekšnių vartotojų draugijos krautuvės vedėjas. 1919–1921 m. Prekybos ir pramonės ministerijos Kooperacijos departamento ir Šiaulių srities vartotojų bendrovių sąjungos instruktorius.
Nuo 1920 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys. 1920 m. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkiminėje apygardoje, priklausė LKDP frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas. Paleidus seimą iš politinio gyvenimo pasitraukė.
Nuo 1923 m. Žemės ūkio ministerijoje patarėjas, vėliau – revizorius, 1926 m. – Dusnūnų girininkas, 1927 m. spaustuvės „Šviesa“ vedėjas, vėliau – Valstybės kontrolės vyriausiasis revizorius Tauragės ir Raseinių apskritims.
J. A-skis, J. A. slapyvardžiais rašė į leidinius „Ūkininkas“, „Ūkininko patarėjas“.
Vakarų Fryzų salos

Vakarų Fryzų salos (ol. Waddeneilanden) − salų grandinė Šiaurės jūroje prie Nyderlandų krantų, Vatų jūros pakraštyje. Šis salynas tęsiasi rytuose kaip Vokietijos Rytų Fryzų salos ir yra Fryzų salyno dalis.
Iš vakarų į rytus yra tokios salos: Norderhaksas, Tekselis, Vlylandas, Richelis, Gryndas, Teršelingas, Amelandas, Rifas, Engelsmanplatas, Šyrmonikogas, Simonszandas, Rotumerplatas, Rotumerogas ir Zuiderduintjesas.
Norderhaksas ir Tekselis priklauso Šiaurės Olandijai. Vlylandas, Richelis, Gryndas, Teršelingas, Amelandas, Rifas, Engelsmanplatas, Šyrmonikogas priklauso Fryzijos provincijai. Simonszandas, Rotumerplatas, Rotumerogas ir Zuiderduintjesas – Groningeno provincijai.
Dabar Fryzų salos garsėja kaip atostogų praleidimo vietos. Su žemynu jas sieja keltai. Populiariausia susisiekimo priemonė salose yra dviračiai. Vlylando ir Šyrmonikogo salose automobilius gali turėti tik nuolatiniai gyventojai.
Čigonės akmuo

Čigonės akmuo (Ringailių akmuo su „Marijos pėda”, arba su „Čigonės pėda“) – Kaišiadorių rajono savivaldybės saugomas mitologinis paminklas, esantis Nemaitonių seniūnijoje, Ringailių kaime. Riedulys yra prie kelio iš Nemaitonių į Ringailius, pavažiavus apie 1 km nuo Nemaitonių, kairėje pusėje, 0,65 km į pietvakarius nuo Alsyčios upelio kairiojo kranto, bevardžio upelio dešiniajame krante. Nepažymėtas, guli pašlaitėje tarp krūmokšnių, siauros daubos krante, sunkiai surandamas. Orientyras – šalia esanti vandens pralaida, kuria pereinamas šalikelės griovys miškelio pakraštyje.
1992 m. paskelbtas saugomu gamtos paveldo objektu. Į Respublikinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą akmuo (AR1960) įrašytas 1992 m. Į Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą akmuo (M62) įrašytas 1998 m.
Ringailiuose stūksantis alkakmenis yra vadinamas Čigonės, Čigonkos akmeniu, turi ir kitą pavadinimą – akmuo su „Marijos pėda”. Akmuo virš žemės iškilęs 55–60 cm. Jo viršus horizontalus, primena netaisyklingą keturkampį, 200x210 cm dydžio. Vidurinėje dalyje yra 12 cm ilgio, 3–4,5 cm pločio ir 2 cm gylio pėdelė, nukreipta į šiaurę–šiaurės vakarus.

Legendos

Pasakojama, kad čia stovėjusi Marija ir nusimušusi vieną pirštą. Dar pasakojama, kad šioje vietoje sušalusi čigonė su vaiku. Kad čigonas užmušęs savo žmoną ir čia palaidojęs. Be to, žmonės pasakojo matydavę, kad iš greta esančios griovos ūkanotą rytą išeina čigonė, atsisėda ant to akmens ir šukuoja plaukus.
Polokvanė

Istorija

1884 m. būrai įkūrė nedidelę gyvenvietę šiaurės rytų dykynėse. Gyvenvietę nuolat puldinėjo vietinės gentys. 1886 m. perkelta į kitą vietą ir pavadinta Pitersburgu (Pietų Afrikos pionierių vado – Petrus Jacobus Joubert garbei). Būrų karo metu britai čia įsteigė koncentracijos stovyklą. Miesto statusą gavo tik 1992 m. O 2003 m. birželio 11 d. pervadintas į Polokvanę. Polokvanė – svarbus turistinis centras.

Sportas

Polokvanėje 2010 m. vyko XIX pasaulio futbolo čempionatas.
Laima Pangonytė

Biografija

Dirbo Lietuvos kino studijoje, buvo Sąjūdžio metraštininkė, Lietuvos TV korespondentė Italijoje ir žurnalistė prie Šv. Sosto Vatikane.
Kalba itališkai, susikalba angliškai, lenkiškai, rusiškai. Turi tris vaikus.
Vilius Markevičius

Biografija

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys.
1995 m. kovo – lapkričio mėn. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Tartupio Sruoga

Istorija

1959 m. 9 sodybose gyveno 30 gyventojų. 2009 m. 6 sodybose gyvena 11 gyventojų. 2014 m. 6 sodybose gyveno 6 gyventojai.