google/wiki40b huggingface dataset:
Émile Benveniste

Biografija

Gimė Alepe (tuometinėje Osmanų imperijoje) iš Apeninų pusiasalio kilusioje žydų šeimoje. Per penkis savo istorijos šimtmečius Benvenistų šeima judaizmui davė daug iškilių rabinų ir religinių veikalų autorių.
Tėvas E. Benvenistui buvo numatęs rabino ateitį, ir, kad gautų geresnį religinį išsilavinimą, išsiuntė sūnų į Marselį. Ten jaunuolis susipažino su įžymiu kalbininku indologu Silvanu Leviu ir su jo rekomendacija išvyko mokytis į Paryžių.
Paryžiuje mokėsi Sorbonoje ir Aukštojoje praktinėje mokykloje. T. Benvenistas – vienas žinomiausių A. Mejė (pranc. A. Meillet) mokinių. 1937 m. T. Benvenistas Prancūzijos kolegijoje pakeitė savo mokytoją ir ėjo profesoriaus pareigas. Nuo 1959 m. buvo Paryžiaus kalbininkų draugijos sekretorius.

Mokslinė veikla

Nepriklausydamas nė vienai didžiajai savo laikotarpio lingvistikos mokyklai, E. Benvenistas (dažniausiai tęsdamas A. Mejė kryptį) jungė struktūralizmo ir lyginamosios kalbotyros idėjas, bet, kitaip negu klasikiniai komparatyvistai (ar juo labiau klasikiniai struktūralistai), jis manė, kad kalbų struktūros ir evoliucijos tyrimai turi aprėpti platesnį dvasinės kultūros ir „kultūrinių koncepcijų“ kontekstą. Šiuo atžvilgiu E. Benvenisto darbai gali būti laikomi tiesioginiais dabartinių etnologinės, kognityvinės kalbotyros krypčių bei gramatinės tipologijos pirmtakais.
E. Benvenisto indėlis į indoeuropeistiką labai svarus, jis apibendrino indoeuropiečių šaknies struktūros dėsningumus ir aprašė indoeuropiečių vardažodžių darybos taisykles. Ypač daug dėmesio skyrė iranėnų, indoarijų ir anatolų kalboms, sudarė novatorišką „Indoeuropiečių socialinių terminų žodyną“ (1970), jame, remdamasis kalbų duomenimis, bandė rekonstruoti senųjų indoeuropiečių socialinę sistemą.
Įvairiais metais parašytuose nedideliuose darbuose (jie buvo surinkti į du apybraižų tomus „Bendrosios kalbotyros problemos“; 1966, 1974) jis apžvelgia platų kalbotyros teorijos klausimų spektrą, pateikia originalų, naujovišką požiūrį į daugybę problemų, pavyzdžiui, į kalbos lygių modelį, kalbos subjektyvumą, asmeninių įvardžių semantiką ir veiksmažodžio laikus, santykinių prijungiamųjų sakinių tipologiją ir kt. Šiuose darbuose padėti teoriniai deiksės (nurodymo), komunikacinės kalbos gramatikos, diskurso teorijų pagrindai ir pateikta daugybė kitų nuostatų, žyminčių tolimą nuo struktūralistinio kalbos modelio ir artėjimą prie „antropologinės“ kalbotyros. Kai kurios iš šių E. Benvenisto idėjų turi atgarsių vėlesniuose R. Jakobsono (angl. R. Jakobson) darbuose.
Vilma (savaitraštis)

Istorija

Leistas lietuvių ir rusų kalba. Iki 1991 m. ėjo kaip „Vilmos“ gamybinio susivienijimo leidinys. Tiražas 1990 m. – 1000 egz. lietuvių k, ir 2000 egz. rusų k. Išleista 45 numeriai.
Lietuvių chartija

Lietuvių chartija – Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto 1949 m. birželio 14 d. parengtas ir leidinyje „Pasaulio lietuvių bendruomenė“ 1949 m. Augsburge paskelbtas dokumentas, išreiškiantis lietuvių išeivijos tautinio solidarumo principus.

Prielaidos

Lietuvių chartija sumanyta Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto komisijai, kurią sudarė Domas Krivickas, Kipras Bielinis, Petras Karvelis, Vytautas Vaitiekūnas ir Mečys Valiukėnas 1948 m. kuriant Pasaulio lietuvių bendruomenę – Lietuvių chartija paskelbta kartu su laikinaisiais Pasaulio lietuvių bendruomenės nuostatais.
Lietuvių chartija buvo parengta keičiantis lietuvių, TSRS-Vokietijos karo pabaigoje nuo artėjančios TSRS kariuomenės pasitraukusių į Vakarus, daugiausia į Vokietiją, padėčiai. Į XX a. penktojo dešimtmečio pabaigą tapo aišku, kad Lietuva iš TSRS okupacijos greit nebus išvaduota, daugelis pasitraukusiųjų ėmė naudotis galimybe iš Vokietijos ir kitų Vakarų Europos šalių karo pabėgėlių stovyklų (TDP) keltis į JAV, kur 1948 m. buvo priimtas įstatymas, leidžiantis karo pabėgėliams imigruoti, taip pat į Kanadą, Australiją ir kitas nuo karo nenukentėjusias šalis. Gausi Lietuvių tremtinių bendruomenė Vokietijoje ėmė skaidytis ir mažėti. Karo pabėgėliai ėmė virsti imigrantais. Lietuvių intelektualams iškilo uždavinys išsaugoti lietuvybę – kalbą, tautinę kultūrą, papročius, nes buvo aišku, kad kitose šalyse lietuviams teks gyventi tarp kitataučių. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto pirmininko M. Krupavičiaus ir kitų iniciatyva nutarta kiekvienoje šalyje steigti lietuvių bendruomenę ir jas visas vienijančią Pasaulio lietuvių bendruomenę.

Reikšmė

Lietuvių chartija tapo visų lietuvių bendruomenių, grupių ir visų susipratusių lietuvių moraline nuostata ir XX a. šeštame – devintame dešimtmetyje padėjo išlaikyti lietuvybę. Chartijoje paskelbti lietuvių solidarumo ir paramos vienas kitam principai Vakarų šalyse padėjo formuoti teigiamą lietuvių tautos įvaizdį, pačias lietuvių bendruomenes moraliai įpareigojo įvairiomis progomis tarptautinėms organizacijoms ir daugelio šalių vyriausybėms bei visuomenei priminti Lietuvos laisvinimo reikalą. Po 1990 m., kai Lietuva atkūrė nepriklausomybę, įstojo į Europos Sąjungą ir iš šalies į įvairius kraštus dirbti bei studijuoti išvyko daug piliečių, Lietuvių chartijos nuostatos tapo vėl aktualios.
Zigmuntas Mineika

Biografija

Mokėsi gimnazijoje Vilniuje, nuo 1858 m. studijavo Nikolajaus Generalinio štabo akademijoje. Dėl savo anticarinės veiklos buvo persekiojamas, todėl turėjo pasitraukti į užsienį. Ženevoje mokėsi lenkų karo mokykloje. 1862 m. pervažiavo į Krokuvą, tuo metu buvusią Austrijos–Vengrijos imperijos pavaldume. Prasidėjus 1863 m. sukilimui atsidūrė prie Vilniaus, kur vadovavo sukilėlių būriui. Caro valdžios suimtas ir nuteistas pakarti. Už devynis tūkstančius rublių Vilniaus gubernatorius Michailas Muravjovas sutiko pakeisti mirties bausmę į 12 metų katorgą. Iš Sibiro Estijos bajoro von Meberto pavarde pabėgo į Prancūziją, Paryžiuje baigė Aukštąją karinę mokyklą.
Dvidešimt du metus dirbo inžinieriumi Turkijoje: statė sausumos kelius, tiltus ir geležinkelius. Pervažiavo į Graikiją, kartu su vietos mokslininkais tyrė senuosius graikų archeologinius paminklus. Kasinėjo Dzeuso šventyklą Dodonėje. 1913 m. talkino graikams iš turkų atsiimant Janinos tvirtovę. 1911 m. ir 1922 m. lankėsi Vilniuje, Universitetui padovanojo numizmatinę kolekciją. Mokėjo lenkų, lietuvių, rusų, prancūzų, turkų ir graikų kalbas.
1910 metais Z.Mineikai buvo suteiktas Graikijos garbės piliečio vardas. Buvo vedęs Janinos miesto gimnazijos direktorę Prozerpina Manarys, su kuria užaugino du sūnus: Stanislovą ir Kazimierą bei penkias dukras: Andromachą, Jadvygą, Zofiją, Ceciliją ir Aldoną–Safo. Zofija (1883–1981) vėliau ištekėjo už Jeorjos Papandreu (1888–1968) – ilgamečio Graikijos Ministro pirmininko. Jų sūnus Andreas Papandreu (1919–1996) taip pat pasižymėjo valstybės tarnyboje – kurį laiką buvo Užsienio reikalų ministru, o vėliau ir Ministru pirmininku. Pastarojo sūnus Georgas Papandreu (g. 1952 m.) – Graikijos užsienio reikalų ministras – per 2002 m. vizitą Vilniuje aplankė protevių kapus Rasų kapinėse.
Mičas (uraganas)

„Mičas“ – uraganas, 1998 m. spalio 22 d. – lapkričio 5 d. siaubęs Karibų jūros regioną ir Centrinę Ameriką. Tai buvo galingiausias 1998 m. uraganas ir vienas nuožmiausių bei pražūtingiausių meteorologijos istorijoje. Jo metu vėjo greitis vietomis siekė 285 km/h.
Uraganas susidarė pietvakarinėje Karibų jūros dalyje ir visa savo galia užgulė Centrinę Ameriką. Kirtęs regioną ir susilpnėjęs, palei Jukatano pusiasalį grįžo į Meksikos įlanką ir nukeliavo iki Floridos.
Uraganas „Mičas“ buvo itin pražūtingas – dėl jo sukeltų vėjų, potvynių, nuošliaužų žuvo ~11 tūkst. žmonių, 2,7 mln. gyventojų liko be pastogės. Labiausiai nukentėjo Hondūras (žuvo 14 600, nuostoliai 3,8 mlrd. $) ir Nikaragva (žuvo 3800, nuostoliai 1 mlrd. $). Tačiau žuvusiųjų ir nukentėjusių buvo taip pat Gvatemaloje, Salvadore, Belize, Meksikoje, Kosta Rikoje, Panamoje, Jamaikoje, JAV. Uraganas itin nuniokojo Hondūro sostinę Tegusigalpą.
Žemuoginė erkė

Kovos priemonės

Sodinti tik sveikus, kenkėjais neapkrėstus daigus. Reguliariai purenti žemę. Saikingai laistyti, kad nesusidarytų drėgmės perteklius.
Sovnia

Ankstyvieji duomenys

Tiksli data, kada Rusios kariuomenės ginkluotėje imtos naudoti sovnios, nėra žinoma. Vienas pirmųjų paminėjimų yra užfiksuotas Pirmajame Novgorodo metraštyje. 1234 m. novgorodiečiai, vadovaujami kunigaikščio Jaroslavo, sumušė lietuvius, kurie bėgdami paliko ginklų, kurių tarpe buvo ir sovnių (rus. сови). Tačiau yra manančių, kad čia sovniomis pavadintos akstys (rus. сулицы). Tai paremta faktu, kad metraščio originale nutrinta raidė tarp со ir вни, todėl nėra žinomas, koks terminas iš tikrųjų ten panaudotas. Ietis su peiliškais vienašmeniais antgaliais irgi kartais vadina sovniomis, nors tokios ietys buvo gana retos, aptinkamos daugiausia Šiaurės vakarų Rusioje. Ankstyvieji tokių antgalių radiniai Rusioje datuojami X amžiumi, be to, jie turėdavo gana trumpą geležtę. Tokios ietys nėra sovnios.

Rusijos carystė

Sovnių naudojimas Rusijoje užfiksuotas XVII a. Sovnioms artimiausias ginklas tada, pagal Viskovatovą, buvo ragotinės su kalavijiškas antgaliais. Sovniomis buvo galima ne tik durti, bet ir kirsti bei pjauti. Antgalio smaigalys būdavo išlenktas aukštyn, kartais beveik statmenai. Matyt, sovnios buvo naudojamos daugiausia pėstininkų ir buvo karininkų ginklas. Pvz., yra išlikusi šaulių (rus. стрелцы) galvos sovnia. Šiuo požiūriu sovnios buvo alebardų ir protazanų (partizanų) analogas.
Pagal Viskovatovo rekonstrukciją sovnias naudojo raitoji dvarų kariuomenė (rus. поместное войско). Tačiau reikia pažymėti, kad šiuo metu nežinomi rašytiniai ar dailės šaltiniai, kurie patvirtintų, kad kavalerija naudojo sovnias. Maskvos dokumentuose neaptinkamas ir pats terminas. Gali būti, kad tokie ginklai tada buvo vadinti ragotinėmis. Antgalio ilgis buvo iki 80 cm ilgio, įkotės ilgis – irgi praktiškai toks pat, plotis – apie 6 cm. Visgi sovnios nebuvo labai paplitusios, todėl jų muziejuose maža. Pvz., 1914 m. Ginklų palatoje (rus. Оружейная палата) buvo tik viena sovnia – XVII a., iš Didžiojo valdovo iždo, Nr. 5644. Šis ginklas pasirodė esąs stambi ietis.
Luna 1

Luna 1 (rus. Луна 1 – Mėnulis 1), žinomas kaip pirmasis kosmoso erdvėlaivis, dar žinomas kaip Mečta (rus. Мечта – svajonė) yra pirmasis kosminis zondas, praskriejęs netoli Mėnulio (5995 km aukštyje virš paviršiaus) ir pirmasis iš Tarybų Sąjungos (SSRS) nepilotuojamų erdvėlaivių programos Luna, skirtų Mėnulio tyrinėjimams ir taip pat pirmasis erdvėlaivis, sėkmingai paleistas Mėnulio link.

Misijos eiga

Luna 1 buvo paleistas 1959 metų sausio 2 dieną 16:41 GMT laiku raketa nešėja SS-6 iš Baikonuro kosmodromo. Pasiekus antrąjį kosminį greitį Luna 1 atsiskyrė nuo savo 1472 kg masės trečiosios pakopos. Sausio 3 dieną 113000 km nuotolyje nuo Žemės buvo paleistas didelis (apie 1 kg masės) natrio garų debesis. Šis oranžinės spalvos švytintis dujų pėdsakas buvo matoma virš Indijos vandenyno sulig šešto ryškio žvaigžde leido astronomams sekti šį erdvėlaivį. Ji taip pat pasitarnavo kaip eksperimentas tiriant dujų elgesį kosmose. Po 34 valandų skrydžio, sausio 4 dieną Luna 1 praskrido 5995 km nuotoliu nuo Mėnulio paviršiaus. Po to pradėjo suktis aplink Saulę tarp Žemės ir Marso orbitų.

Erdvėlaivio įranga

Erdvėlaivis turėjo radijo ryšio įrangą, radijo sekimo įtaisą, telemetrinę sistemą, penkis skirtingus mokslinių tyrimų įtaisus, skirtus tarpplanetinei erdvei tirti, tarp kurių buvo magnetometras (magnetiniams laukams tirti), Geigerio skaitiklis, scintilografas, mikrometroritų detektorius bei kita įranga.

Atradimai

Šios misijos metu surinkti duomenys suteikė daugiau informacijos apie Van Aleno juostą, Saulės vėją. Šio erdvėlaivio pagalba buvo taip pat nustatyta, kad Mėnulis neturi magnetinio lauko.
Raimundas Kelevišius

Biografija

1986 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius – elektrikas. UAB „Ailira“ vadybininkas, Valstybės dokumentų technologinės apsaugos tarnybos prie Finasų ministerijos specialistas, UAB „Kagris“ skalbyklos filialo Utenoje vadybininkas, Seimo nario padėjėjas-sekretorius.
1997–2000 m., 2005–2015 m. ir nuo 2016 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Tėvynės sąjungos Utenos rajono skyriaus narys.
Sutuoktinė Daiva, vaikai Gintarė, Miglė, Eglė
Konsulinė teisė

Konsulinė teisė - visuma teisės normų, reguliuojančių konsulinių santykių palaikymą, institucijas, konsulinę tarnybą; konsulinės ir diplomatinės teisės dalis; administracinės teisės pošakis.

Sritys

Gali būti išskiriama tarptautinė ir nacionalinė konsulinė teisė.
Tarptautinė konsulinė teisė - tarptautinės teisės pošakis; visuma tarptautinės teisės normų, reguliujančių konsulinę veiklą. Nacionalinė konsulinė teisė reglamentuoja konsulinės tarnybos veiklą nacionalinės teisės aktais - įstatymais, nutarimais ir kt.
Pamatinis konsulinės teisės aktas - 1963 m. Vienos konvencija dėl konsulinių santykių. Pagrindinis konsulinės veiklos LR teisėje aktas - LR konsulinis statutas. Taip pat svarbus LR diplomatinės tarnybos įstatymas, taikytinas ir konsuliniams pareigūnams.

Objektas

Konsuliniai santykiai, jų užmezgimas, nutraukimas, santykių institucijos, konsulinės įstaigos, jų struktūra ir personalas, vadovų klasės, konsuliniai rangai; konsulinis korpusas - konsulas, garbės konsulas, konsulinis pareigūnas, konsulinis darbuotojas ir jo konsulinis statusas; konsulinės privilegijos ir imunitetai, konsulinė veikla (konsulinės funkcijos ir kt.).
Xbox 360

Versijos

Buvo išleista keliolika Xbox 360 versijų, besiskiriančių techniniais parametrais bei aksesuarų komplektacija: Xbox 360 S 250 GB versija su vartotojui prieinamu kietuoju disku (galima išimti), bei versija su integruota 4 GB atmintimi. Pastaroji versija pigesnė, bet joje nėra 250 GB kietojo disko, laidinių ausinių pokalbiams ir kt. Taip pat korpusas nudažytas matine, ne blizgia spalva. Abiejuose modeliuose yra HDMI jungtis, 5 USB jungtys, skaitmeninio garso jungtis (vartotojams, turintiems gerą garso sistemą), Kinect jungtis. Judesio fiksavimo įrenginys Xbox Kinect pasirodė 2010 m. lapkričio 4 d.

Xbox 360 S

2010 m. birželio 14 dieną E3 parodoje pademonstruota nauja Xbox 360 S versija. Ji pasirodė Š. Amerikoje už $299 USD, Australijoje liepos 1-ają už $449 AUD, Naujoje Zelandijoje liepos 9-ają už $499 NZD. Ši konsolės versija yra mažesnė už jos pirmtaką, turi įmontuotą belaidžio (Wi-Fi) interneto jungtį, 250 GB atminties. Įjungimo\išjungimo mygtukas yra liečiamasis, todėl jo nereikia spausti. Taip pat pasikeitė ir konsolės dizainas: juodi ir spindintys šonai, priekis labiau kampuotas. Sutvarkyta vėdinimo sistema, kuri yra tylesnė už praeitą Xbox 360 versiją.
Leveno universitetas

Istorija

Leveno universitetas įsteigtas Brabanto kunigaikščio Žano Burgundiečio (1403-1427 m.) prašymu popiežiaus Martyno V 1425 m. gruodžio 9 d. suteikta bule. Po 1797 m. Kampo-Formijo taikos, kuria Austrijos imperijos valdos atiteko Prancūzijai, senasis universitetas Direktorijos įsaku buvo uždarytas. 1815-1832 m. veikė Luveno valstybinis universitetas. 1834 m. lapkričio 8 d. Maline įsteigtas universitetas dėstomąja prancūzų kalba, kuris netrukus buvo perkeltas į senojo universiteto rūmus. Nuo 1890 m. universitete galėjo studijuoti ir moterys. Nuo 1930 m. jame dėstyta ir olandų kalba. Per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinį karą sudegė universiteto biblioteka. Po 1968 m. studentų riaušių Leveno universitetas skilo į flamandiškąjį ir prancūziškąjį. Prancūzakalbis Luveno katalikiškasis universitetas (UCL) įsikūrė Naujajame Luvene.

Universiteto žmonės

Universitete studijavo: Gerardas Merkatorius

Lietuviai

1864 m. Universitete mokėsi Antanas Baranauskas, 1899 m. – kunigas Montvydo slapyvardžiu (manoma, kun. J. Stankevičius). Nuo XX a. pradžios lietuvių studentų, daugiausia studijuojančių teologiją, padaugėjo. 1909–1911 m. universitete studijavo filosofas Pranas Kuraitis, kunigai Antanas Maliauskis, Mečislovas Reinys, Simonas Šultė, Antanas Viskantas, Pijus Bielskus, Jurgis Galdikas. 1909 m. liepos 2 d. P. Kuraičio ir A. Viskanto iniciatyva buvo įkurta studentų draugija Lietuva, kuri vienijo universitete ir jam priklausančiame Aukštesniajame filosofijos institute studijuojančius lietuvius. Pagal įstatų paskutinį punktą Draugija turėjo gyvuoti, kol bus nors vienas jos narys Liuvene. Paskutinis „Lietuvos“ narys M. Reinys iš Louveno išvyko 1913 m. birželio mėnesį. 
Tarp Pirmojo ir Antrojo pasaulinio karo universiteto Filosofijos fakultete studijavo Jonas Danyla, Pranas Mantvydas, Antanas Maceina, Juozas Girnius, kunigai Antanas Sidaravičius, Kazimieras Pukėnas, Vytautas Mankeliūnas, K. P. Dirvaitis. Po karo – į Vakarus pasitraukę lietuviai J. Zaranka, S. Mironaitė, K. Petraitis, P. Povilaitis, gydytojai K. Kastys, J. Mališka, kunigai Pranas Gaida-Gaidamavičius, Jonas Danauskas, Jonas Dėdinas, Kazimieras Širvaitis, K. Brazaitis. 
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę universitete pagal Erasmus programą studijuoja studentų iš Lietuvos; 2002–2003 m. čia rengtos lietuvių kalbos studijos. Vytauto Didžiojo universiteto su Leveno universitetu vykdo 18 mėnesių trukmės verslo administravimo studijas Baltijos vadybos institute. Universitete dirbo Vigirdas Mackevičius, Giedrė Mickūnaitė.
Didžioji Liachovo sala

Didžioji Liachovo sala (rus. Большой Ляховский, jak. Ляхов улахан арыыта) – sala Arktyje, Naujojo Sibiro salose, didžiausia Liachovo salų grupėje. Pietuose nuo žemyno atskirta Dmitrijaus Laptevo sąsiauriu, šiaurėje nuo Mažosios Liachovo salos atskirta Eterkano sąsiauriu. Plotas 4600 km². Aukštis iki 270 m (Emij Taso k.).
Salą 1712 m. atrado ir ištyrinėjo kazokai Jakovas Permiakovas ir Merkurijus Vaginas.
Amsterdamo košmaras

Turinys

Ryte po vienu iš Amsterdamo tiltų randamas pakabintas nužudytos prostitutės kūnas. Bylą tirti imasi inspektorius Viseris, vienišas dvylikametės Anekės tėvas. Vienintelė liudininkė – sena benamė – tvirtina mačiusi pabaisą, išnirusią iš kanalo ir vėliau ten nusitempusią kūną.
Kitą rytą randami dviejų ekologų, naktį ėmusių vandens mėginius prie chemijos gamyklos, kūnai. Viseriui nusikaltimą tirti padeda kolega Vermeris, patyręs naras, kurio merginą anksčiau nuviliojo Viseris.
Policininkai nusikaltimo vietoje randa gylio matuoklį, naro peilio nuolaužą bei kostiumo atplaišą. Požymiai rodo, kad žmogžudystę įvykdė naras, tačiau Amsterdame jų daugiau nei 8000, todėl įtariamųjų ratas vis dar didelis.
Vykdydamas apklausas, Viseris viename nardymo klube susipažįsta su Laura ir jos psichiatru Poteriu, anksčiau taip pat buvusiu naru. Viseris ir Laura pradeda susitikinėti, tuo tarpu žmogžudystės nesiliauja, o kanale apžiūrinėdamas nuskendusį laivą su žudiku susiduria ir sunkiai sužeidžiamas Vermeris.
Policijos vadovai vis labiau spaudžia Viserį, kad žudikas būtų kuo greičiau surastas, o šiam sulaikius vieną įtariamąjį, tuoj pat skelbia apie nusikaltimo išaiškinimą, tuo tarpu Laura ima įtarti, kad su žmogžudystėmis gali būti susijęs jos psichiatras.
Kilkenis

Istorija

Iki XII amžiaus pabaigos Kilkenis buvo Osreidžo karalystės sostinė. Mieste veikė Airijos parlamentas, kuris išleido statutus (1366 m.).

Ekonomika

Mieste išvystytas turizmo sektorius. Taip yra todėl, kad miestas pasižymi senoviška architektūra, kurioje dominuoja Kilkenio pilis. Taip pat veikia kelios pieno pramonės įmonės, kurių didžiausia – „Glanbia“. Šiame mieste taip pat gaminamas „Budweiser“ alus.
Luhansko Liaudies Respublika

Istorija

2014 m. balandžio 27 d. separatistai paskelbė nepriklausomybę nuo Ukrainos, po Krymo krizės ir 2014 m. Ukrainos revoliucijos ir administracinių pastatų užgrobinėjimo. 2014 m. gegužės 11 d. Luhansko ir Donecko liaudies respublikos surengė oficialiai nepripažįstamą Donbaso referendumą. Regionas į šiaurę nuo Luhansko, kuriame dauguma gyventojų kalba ukrainietiškai, yra valdomas Ukrainos pajėgų.
Rainuotosios katės

Apibūdinimas

Šios genties katės pasižymi rainuotu kailiuku. Gentyje juodakojės katės (Felis nigripes) yra mažiausios – iki 43,3 cm kūno ilgio, o nendrinės katės (Felis chaus) stambiausios – iki 76 cm ilgio.

Paplitimas

Paplitusios beveik visoje Afrikoje, išskyrus didžiąją Sacharos dalį ir Pusiaujo Afrikos tropinius miškus. Europoje jų istorinis paplitimo arealas prasideda maždaug į pietus nuo 60° šiaurės platumos ir į vakarus nuo europinės Rusijos vakarinių sričių, nors šiuose regionuose jos arba jau išnykę arba retos. Taip pat gyvena Artimuosiuose Rytuose, Vidurio Azijoje, Indostano pusiasalyje, Mongolijoje, Kinijos valdomose Vidinėje Mongolijoje ir Uigūrų autonominiame regione, Indokinijos pusiasalyje.

Rainuotosios katės (Felis) Lietuvoje

Neįskaitant naminių kačių (Felis catus), Lietuvoje gyveno europinės miškinės katės (Felis silvestris silvestris). Šis miškinių kačių (Felis silvestris) porūšis išnyko XIX amžiuje.
Šalčininkų rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Josif Rybak, jo pavaduotoju Zdislav Palevič. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Boleslav Daškevič.
Batakių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnį sudaro tarp upių įsiterpusios aukštumos kampas. Šlaitai statūs, 8–9 m aukščio. Aikštelė trikampė, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 40 x 22 m dydžio su kultūriniu sluoksniu. Piliakalnį iš pietvakarių juosia apie 2,5 m aukščio, 18 m pločio, 27 m ilgio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į tiesų 27 m ilgio, 10 m pločio, 2,5 m gylio griovį. Už griovio supiltas antras 0,5 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas. Rytiniame ir šiauriniame aikštelės kraštuose yra 2 m pločio, 0,2 m aukščio pakilimas - lyg čia buvęs pylimas. Šiaurrytinėje pusėje 10x4 m dydžio aukštumos smaigalys atkirstas 9 m pločio, 3,5 m gylio grioviu.
Į pietus nuo piliakalnio yra senovės gyvenvietės žymių liekanų. 1915 ir 1944 m. piliakalnis apardytas apkasų, šlaitai vietomis paveikti erozijos (stabilizuoti 1994 m.). Aikštelė dirvonuoja, šlaitai ir gynybiniai įrenginiai apaugę lapuočiais. Į piliakalnį iš šiaurės vakarų pusės įrengti laiptai.

Tyrimai

Piliakalnį 1899 m. aprašė Fiodoras Pokrovskis, 1928 m. žvalgė Petras Tarasenka. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1961 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia - XIV a.

Aplinkiniai piliakalniai

Indijos piliakalnis 20 km
Kreivių piliakalnis 18 kmJuškaičių piliakalnis 9 km
Simėnų piliakalnis 11 kmNosaičių piliakalnis 8 km
Ivangėnų piliakalniai 10 kmNaujininkų piliakalnis 18 km
Pagramančio piliakalnis 18 kmKalnųjų piliakalnis 35 km
Galkaičių piliakalnis 28 kmDapkiškių piliakalnis 19 km
Gilandžių piliakalnis 30 kmKiukiškių piliakalnis 13 km
Meškininkų piliakalnis 22 kmEržvilko piliakalnis 15 km
Kartupėnų piliakalnis 40 km
Konstanta

Matematikoje konstanta (arba pastovioji) reiškia fiksuotą, nekintantį dydį (priešingai nei kintamieji). Konstantos dydis nebūtinai yra žinomas.
Paprastai konstantos žymimos pirmosiomis lotynų abėcėlės raidėmis (a, b, c).