google/wiki40b huggingface dataset:
Skinderiškio dendrologinis parkas

Skinderiškio parkas – dendrologinis parkas (arbolariumas arba arboretumas) Kėdainių rajone, Krakių seniūnijoje, 1 km nuo Pilsiupių kaimo, Skinderiškio dvarvietėje, prie Šušvės upės (Angirių tvenkinio). Parkas, kartu su salomis ir vandenimis, užima 123 ha plotą. Parko įkūrėjas – Valdo Adamkaus premijos laureatas, miškininkas Antanas Kęstutis Kaltenis. Arboretumas įkurtas buvusio Skinderiškio dvaro vietoje. Parke auga keletas dešimčių tūkstančių krūmų ir medžių, o priskaičiuojama viso apie 1300 jų rūšių ir porūšių.
Parkas padalintas į keletą geografinių dalių: Europos, Sibiro, Kaukazo, Vidurinės Azijos, Tolimųjų Rytų, Šiaurės Amerikos rytai ir Šiaurės Amerikos vakarai. Jose ir auga tų geografinių regionų turtinga medžių, krūmų įvairovė, įskaitant retas Lietuvos augalų rūšis. Iš retų ir saugotinų Lietuvoje augalų rūšių paminėtini – gebenė lipikė, beržas keružis, europinis kukmedis, bekotis ąžuolas, iš įvežtų – didysis mamutmedis, asiūklinė efedera, margalapė aktinidija, aukštasis ailantas, japoninė kriptomerija, ginkmedis, mandžiūrinė kartuolė, kanadinis plikšakis, kalonapaksas, aralijos, eleuterokokai, kanadinis plikšakis, tridyglė gledičija, kalikantas, kanadinis cercis, kladrastis, obuolinė makliūra.
Klevų apie 60 rūšių, tarp kurių: aksominis klevas, cukrinis klevas, geltonasis klevas, ginalinis klevas, gruzininis klevas, japoninis klevas, korėjinis klevas, mandžiūrinis klevas, palmialapis klevas, pensilvaninis klevas, pilkasis klevas, plaštakiškasis klevas, platanalapis klevas, plaukuotagyslis klevas, putinalapis klevas, raudonasis klevas, sidabrinis klevas, skroblalapis klevas, šviesusis klevas, trakinis klevas, triskiautis klevas, totorinis klevas, varpotasis klevas, vytenialapis klevas, žaliažievis klevas.
Parke auga ir hindso, smulkiavaisis bei stambusis riešutmedžiai.
Iš magnolijų auga japoninė, lelijažiedė, puošnioji ir šviesioji magnolijos.
Įrengta 20 tvenkinių, yra didelių riedulių.
LR Vyriausybės 2002 m. birželio 25 d. nutarimu Nr. 983 Skinderiškio parko teritorija priskirta valdyti VĮ Kėdainių miškų urėdijai. Parkas tapo neprivatizuojama valstybinės žemės teritorija.
2006 metais VĮ Kėdainių miškų urėdija užsakė ir finansavo du mokslinius darbus – „Skinderiškio dendroparko sumedėjusių augalų aprašymas“ ir „Sumedėjusių augalų indentifikacija, sudarant augalų sąrašus“. Darbų vykdytojai, dendrologai Mindaugas Navasaitis ir Lina Straigytė. Tais pačiais metais, šių mokslinių darbų pagrindu, išleista knyga „Skinderiškio dendroparkas“. Knygos sudarytojas, dendrologas Mindaugas Navasaitis. Knygos išleidimą inicijavo VĮ Kėdainių miškų urėdija.

Renginiai

2014 metų rugpjūčio 22-24 dienomis vyko festivalis „Mėnuo Juodaragis XVII“.
Olbija

Istorija

Miesto pavadinimas graikiškos kilmės, bet manoma, kad jį įkūrė kartaginiečiai dėl archeologinių radinių. Yra radinių iš kartaginiečių, romėnų laikų ir viduramžių, kai miestas buvo Galuros judikato sostinė.
Tauragnų lobis

Tauragnų lobis – Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Tauragnų 1987 m. rastas vėlyvųjų Naujųjų laikų monetų lobis.

Atradimas

1987 m. A. Puodžiukas išarė puodą su į odą suvyniotomis monetomis bei du noragus. Lobio 1703 monetos pateko į Utenos krašto muziejų.
Mykolas Mačiukas

Mykolas Mačiukas (Mikas, 1899 m. kovo 17 d. Gudeliai, Pilviškių valsčius – 1950 m. ? Ryga) – Lietuvos kariuomenės karininkas, generalinio štabo pulkininkas leitenantas, Lietuvos pasipriešinimo sovietinės okupacijos režimui veikėjas.

Biografija

Nuo 1919 m. sausio 2 d. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo Antrajame pėstininkų pulke. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Karo mokyklą, 1926 m. – Aukštųjų karininkų kursų Bendrąjį, 1937 m. – Generalinio štabo skyrių, 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. 1937 m. generalinio štabo pulkininkas leitenantas.
Tarnavo įvairiuose Lietuvos kariuomenės daliniuose, nuo 1937 m. Kariuomenės štabe. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo 11 d. paskirtas LTSR respublikinio karinio komisariato šaukiamųjų karinio parengimo vyr. inspektoriumi. Aktyvus 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis, vienas jo vadovų, vėliau įsitraukė į antinacinį pasipriešinimą, Lietuvos aktyvistų fronto karinio skyriaus viršininkas. 1941–1943 m. Valstybinio stiklo fabriko direktorius. Okupantų suimtas ir 1943–1945 m. kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1945 m. grįžęs į Lietuvą įsitraukė į antisovietinį pasipriešinimą. Slapstėsi Rygoje, gyveno svetima pavarde, ten jo ieškojo KGB. Manoma, 1950 m. žuvo Rygoje. Jo šeima 1948–1957 m. buvo tremtyje Sibire (Krasnojarsko kraštas).
Drambuie

Drambuie – medaus ir žolelių skonio škotiško viskio likeris (40% stiprumo), gaminamas iš išlaikyto viskio, pagardinto žolelėmis ir prieskoniais. Jaučiamas šafrano, medaus, anyžio, muskato ir žolelių skonis.
Drambuie gaminamas Broksberne (Broxburn) (Škotija). Jis geriamas neskiestas, su ledu arba maišomas į kitus gėrimus, pvz., kokteilius. Drambuie geriamas ir liepsnojantis.

Pavadinimas

Žodis Drambuie kilęs iš škot.gėl. frazės dram buidheach 'gėrimas, kuris patenkina'. Teigiama, kad žodis sugalvotas 1893 m. Broudfordo užeigoje (angl. Broadford Inn).

Istorija

Po Culloden mūšio 1746 m. Stiuartų dinastijos princas Čarlis Edvardas Stiuartas (angl. Charles Edward Stuart) pabėgo į Skajaus salą (angl. Skye). Čia jį priglaudė kapitonas Džonas Makinonas (angl. John MacKinnon) iš Makinonų klano. Legenda teigia, kad princas atsidėkodamas jam atidavė vertingą gėrimo receptą (dalis istorikų teigia, kad ši istorija sugalvota tam, kad išpopuliarinti gėrimą).
Pasakojama, kad XIX a. pabaigoje Makinonas perdavė receptą Džeimsui Rosui (angl. James Ross). Dž. Rosas laikė Broudfordo viešbutį Skye saloje, tad jis ėmė pagal receptą gaminti gėrimą, kurį patobulino, ir pardavinėti vietiniams savo klientams. Vienas iš šių klientų ir sugalvojo pavadinimą. Dž. Rosas ėmė šį gėrimą pardavinėti vis plačiau, net Prancūzijoje ir JAV. Vėliau gėrimas buvo užpatentuotas Londone.
Rosas mirė jaunas, todėl jo našlė XX a. pradžioje vėliau receptą pardavė kitai Makinonų šeimai. Nuo tada gėrimą ėmė gaminti Makinonai.
Edinburge komercinis Drambuie pardavimas prasidėjo 1910 m., tada pardavė 12 dėžių. 1916 m. Drambuie buvo pradėtas tiekti D. Britanijos daliniams įvairiose pasaulio vietose.
Aleksandras Piskariovas

Aleksandras Piskariovas (rus. Александр Михайлович Пискарёв; g. 1949 m. lapkričio 18 d.) – buvęs Rusijos futbolininkas, futbolo treneris.

Biografija

Žaidė puolėju.
1998–1999 m. dirbo treneriu „Karedoje“, 2005 m. gegužės–liepos mėnesį – FBK Kaunas vyr. treneris.
Pelta

Pelta (gr. πέλτη) – lengvas apvalus su išpjova skydas, plačiai naudotas antikos laikais iki III a. pr. m. e. Vienas pakeitusių skydų buvo turėjas.
Ksenofontas šį skydą apibūdina kaip apvalų, bet šie skydai be išpjovų mene būdavo retai vaizduojami.

Konstrukcija

Peltos pagrindas būdavo pintas iš vytelių ar sukaltas iš lengvos medienos. Pagal Aristotelį pelta neturėdavo metalinio apvado ir būdavo aptraukta ožkos ar avies oda ar kailiu.
Peltas laikydavo arba už centrinės rankenos, arba skydas turėdavo dvi rankenas kaip aspis. Paprastai turėdavo pernešimo kilpą, kurios dėka peltą būdavo nešti pakabintą ant nugaros.

Naudojimas

Šiuos skydus naudojo įvairūs kareiviai, jų tarpe ir lengvieji graikų pėstininkai peltastai, romėnų velitai. Teigiama, kad šiuos skydus įvedė Atėnų karvedys Ifikratas, matydamas kad iki tol naudotas clipeus yra griozdiškas ir nepatogus.
Kai kurie persų ir kiti rytų valstybių kareiviai irgi naudojo panašius skydus, pvz., achemenidų takabara. Titas Livijus teigė, kad į peltas buvo panašūs dabartinėse Ispanijoje ir Mauritanijoje naudoti apvalūs skydai cetros.
Peltų tipo skydai matyti ir skitų meno dirbiniuose. Manoma, kad graikų peltos buvo išrastos Trakijoje ar centrinėje Europoje.

Kitokios peltos

Peltomis vadino ir mažus apvalius skydus, kuriuos nešiodavo makedoniečių falangų kareiviai.
Bronislovas Cirtautas

Biografija

Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, keletą metų buvo geriausias mokinys. 1897 m. vienas iš moksleivių pasipriešinimo prieš privalomą pravoslavų pamaldų lankymą organizatorių, už tai iš VII klasės pašalintas. Keletą kartų nesėkmingai bandė laikyti baigiamuosius egzaminus. Dirbo Petro Leono ūkyje, su jo parama pasisekė išlaikyti baigiamuosius egzaminus.
Nuo 1903 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1905 m. įvykių dalyvis, už tai 1908 m. nuteistas 2 m. tvirtovės kalėjimo.
1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Nuo 1919 m. taikos teisėjas Kėdainiuose. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) apygardoje. Priklausė LSDP frakcijai. Nuo 1922 m. advokatas Kaune, toliau reiškėsi LSDP veikloje.
Remigijus Šukevičius

Sporto pasiekimai

Daugkartinis Lietuvos čempionas. 1994 m. Europos čempionate užimta 5 vieta, 1995 m. Pasaulio čempionate – 9 vieta, 1996 m. Europos čempionate – 9 vieta. Treneris – Vidas Paleckis.
1992 m. olimpinėse žaidynėse Barselonoje užimta 11 vieta (iš 19), 1996 m. Atlantoje (JAV) – 12 vieta (iš 20).
IX Kauno fortas

Devintasis fortas – vienas Kauno tvirtovės fortų, yra miesto šiaurės vakaruose. Pastatytas 1901–1913 m.

Istorija

XIX a. pabaigoje Kauno tvirtovės gynyba buvo stiprinama: 1890 m. miestas buvo apsuptas aštuoniais fortais ir devyniomis artilerijos baterijomis. Nuo 1924 m. fortas buvo naudojamas kaip Kauno miesto sunkiųjų darbų kalėjimas. SSRS okupacijos metais (1940–1941 m.) fortą laikinai naudojo NKVD, politiniams kaliniams laikyti juos vežant pakeliui į Sibiro gulago stovyklas.
Nacistinės Vokietijos okupacijos metu fortas buvo naudojamas kaip masinio žmonių naikinimo vieta – nuo 1941 m. spalio mėn. čia vykdytos žudynės. Didžiausios Kauno IX forto žudynės įvyko spalio 29 d. Prieš tai, spalio 28 d. Gestapas atrinko Kauno gete 10 tūkstančių žydų – atrinktos daugiavaikės šeimos, fiziškai silpni, ligoti, seni asmenys. Forte jie sušaudyti didžiuliuose grioviuose. Žudynės vyko visą dieną iki sutemos. Pagal vokiečių ataskaitą, nužudyta 2007 vyrai, 2920 moterų ir 4273 vaikai. Forte taip pat buvo žudomi ir Prancūzijos, Austrijos bei Vokietijos žydai. 1944 m., ateinant sovietinei armijai, vokiečiai likusius gyvus forto kalinius perkėlė į kitus lagerius. Nuo to laiko Devintasis fortas dar žinomas kaip „mirties fortas“.
Po Antrojo pasaulinio karo sovietinė valdžia dar kelerius metus fortą naudojo kaip kalėjimą. Nuo 1948 m. iki 1958 m. jį naudojo žemės ūkio organizacijos. 1958 m. 9-me forte pradėtas kurti muziejus. 1959 m. gegužės 30 d. atverta pirma ekspozicija, kuri buvo paruošta keturiose kamerose – apie hitlerininkų nusikaltimus, kuriuos jie vykdė visoje Lietuvoje. 1960 m. prasidėjo masinių žudynių tyrimai, tuo tikslu buvo renkami masinių žudynių eksponatai, kurie papildė muziejų. 2002 m. įrašytas į kultūros paminklų sąrašą.

Muziejus

Muziejuje yra nacistinio ir sovietinio genocido istorinių artefaktų, taip pat medžiaga iš ankstesnės Kauno ir Devintojo forto istorijos. Fašizmo aukoms 1984 m. pastatytas paminklas (skulpt. Alfonsas Ambraziūnas, architektai G. Baravykas ir V. Vielius, dailininkas K. Morkūnas). Monumento aukštis sudaro 32 metrus. Masinių žudynių vietoje auga žolė, ten pat yra paminklas, ant kurio keliomis kalbomis parašyta: Vieta, kur naciai ir jų pagalbininkai nužudė daugiau kaip 30000 žydų iš Lietuvos ir kitų pasaulio valstybių.
Bolochovas

Istorija

Bolochovo gyvenvietė žinoma nuo XVI a. Ji 1932 m. tapo miesto tipo gyvenviete, o 1943 m. – miestu.
Bažnyčios naujienos

Bažnyčios naujienos – dvisavaitis religinis laikraštis, ėjęs nuo 1992 m. rugpjūčio 12 d. iki 1996 m. pabaigos Vilniuje.

Istorija

Leistas lietuvių ir rusų kalba, įsteigė ir leido Biblijos centras „Tikėjimo žodis“. Tiražas 1992 m. – 7000-15 000 egz., 1996 m. – 2400 egz. Nuo 1997 m. vietoj „Bažnyčios naujienų“ leidžiamas laikraštis „Ganytojas“.
Redaktorės S. Kriščiūnaitė-Kirijanovienė, A. Miškinytė, A. Abromaitienė, J. Mačiulytė.
Kosovo savivaldybės

Kosovo savivaldybės – aukščiausio lygio Kosovo administraciniai vienetai. Kosovas suskirstytas į 30 savivaldybių (alb. komuna; serb. општина/opština). Nuo 2008 m. vasario 17 d., Kosovo nepriklausomybės dienos, Serbija nepripažįsta šalies politinio statuso. 10-yje Kosovo savivaldybių serbai sudaro gyventojų daugumą – maždaug 90 % visų serbų, gyvenančių Kosove.
FC Timișoara

Istorija

Klubas pretendavo į Politehnica Timisoara istoriją (tarsi šio klubo tradicijų perėmėjas), tačiau pastarasis vis dar gyvuoja, ir sporto arbitražo teismas 2007 m. neleido perimti kitos komandos vardo ir istorijos. Po 2011 m. sezono, kuriame FC Timisoara iškovojo 2-ąją vietą Rumunijos pirmenybėse ir teisę žaisti UEFA čempionų lygoje, komanda dėl skolų neteko aukščiausiosios lygos licencijos, buvo nuleista į III lygą ir pašalinta iš Čempionų lygos turnyro.
Vasilijus I

Valdymas

Sėkmingai kovojo su Didžiuoju Naugardu, Suzdale, Riazane, Lietuva. Prie Maskvos kunigaikštystės prijungė Žemutinį Naugardą (Nižnij Novgorod) 1392 m., Muromą, Vologdą, Ustiugą.

Šeima

1385 m.susižadėjo, o 1391 m. sausio 9 d. vedė vienturtę Vytauto Didžiojo dukterį  Sofiją Vytautaitę, su kuria susilaukė Vasilijaus II Tamsiojo
1425 m. Vasilijui I Dimitraičiui mirus, nepilnamečio sūnaus, pretendento į Maskvos kunigaikštystės sostą  Vasilijaus II Tamsiojo regentu buvo paskelbtas Vytautas Didysis bei kunigaikščiai Andrejus ir Piotras Dimitrejevaičiai.

Šaltiniai

Istorijos žodynas. 2003 m. 416 psl.
Basa

Istorija

Rajonas aplink Basą buvo gyvenamas nuo priešistorinių laikų. Juos primena 1971 m. liepos 22 d. atrasta „Basos dama“. Miestas įsteigtas romėnų laikais IV a. pr. m. e. ir pavadintas Basti vardu. Jis buvo svarbus romėnų Tarako srities komercinis centras. Basos vyskupija įsteigta 306 m. Senovinė San Maksimo bažnyčia, įsteigta vizigotų karaliaus Rekaredo apie 600 m. Kraštą užėmus musulmonams katedra 713-1489 m. buvo paversta į mečetę. Miestas liko pagrindiniu komerciniu centru su daugiau kaip 50 tūkst. gyventojų, vienų iš trijų svarbiausių miestų Granados karalystėje. 1489 m. per Rekonkistą, miestą po septynių mėnesių apgulties užėmė karalienės Izabelės Kastilietės kariuomenė. Jos pabūklas vis dar papuošia Alamedą. 1810 m. rugpjūčio 10 d. šalia miesto prancūzų pajėgos nugalėjo didelę ispanų kariuomenę.

Keliai

Pro Basą dar I a. nutiestas Augusto kelias „Via Herculea“, jungęs Antekerą ir Kartacheną. Šiandien Basa pasiekiama tuo pačiu maršrutu nutiestu plentu A92 iš Almerijos arba Sevilijos ties Gadiksu pasukus keliu A92N šiaurės rytų kryptimi. 2003 m. pašalinus pavojingiausias kelių kreives maršrutas tapo saugesnis ir greitesnis. Nuo Viduržemio magistralės E15 pasiekiama keliu A334 nuo Santa Barbaros pasukus vakarų kryptimi, iš Malagos – keliais A45 arba A46 iki plento A92 ir pasukus į rytus.
1885–1985 m. veikė ir geležinkelis Mursija – Granada, tačiau jį nukonkuravo automobilių transportas. Basos geležinkelio stoties aikštėje trečiadieniais vyksta turgūs, buvusi trasa tapo automagistrale, o geležinkeliui atminti buvusios pervažos vietoje pastatytas paminklas.

Ekonomika

Basa – žemės ūkio kraštas. Auginami miežiai, migdolai, alyvmedžiai, išplėtotas mėsos apdirbimas, sūrių gamyba. Veikia apie 1450 prekybos ir paslaugų įmonių, tarp jų 26 kavinės ir restoranai, turistams turima 318 vietų viešbučiuose ir pensionuose.
Turistus traukia Nacionalinis archeologijos muziejus, Siera Basos nacionalinis gamtos parkas, Chabalkono kalnas, Negratino tvenkinys, fiestos, nuo 1903 m. „Plaza de Toros“ vykstančios koridos.
Eugenijus Algimantas Gūzas

Eugenijus Algimantas Gūzas (g. 1939 m. balandžio 4 d. Bačkonyse, Kaišiadorių valsčius) – Lietuvos architektas, grafikas.

Biografija

1963 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1963–1975 m. dirbo Baldų projektavimo ir konstravimo biure Vilniuje, 1975–2000 m. projektavimo instituto „Vilniaus komprojektas“ grupės vadovas, projektų vyr. architektas, nuo 2000 m. verčiasi privačia praktika.
Limfocitozė

Limfocitozė yra tam tikros leukocitų – baltųjų kraujo ląstelių rūšies – limfocitų skaičiaus padidėjimas kraujyje.

Diagnostika

Pirmasis tyrimas yra periferinio kraujo tepinėlis. Priklausomai nuo jo rezultatų ir konkrečios situacijos gali būti reikalingas tėkmės citometrijos tyrimas, juo siekiama išsiaiškinti, ar limfocitozė yra kloninės kilmės, t. y. ar jos priežastis yra piktybinė liga.
Monica Bellucci

Biografija

Monika Beluči yra vienintelis Brunellos Briganti ir Pasquale Bellucci vaikas. Ji augo San Džiustine, vėliau įstojo į Perudžos universitetą, kur studijavo teisę.

Modelio karjera

Dar vaikystėje ji pozuodavo vietiniam fotografui įvairioms reklaminėms nuotraukoms, o studijų metais modelio darbas tapo lėšų susimokėti už mokslą šaltiniu.
1988 metais Monika persikėlė į mados sostinę Milaną, kur pasirašė sutartį su modelių agentūra „Elite“. Jau po metų ji tapo žinoma manekene Paryžiuje ir Niujorke, o jos nuotraukos buvo spausdinamos įvairiuose žurnaluose.
Per savo karjerą ji dirbo su tokiomis modelių agentūromis kaip „Elite“ ir „Storm Model Management“.
2006–2010 metais Monika Beluči buvo kompanijos „Dior“ reklaminis veidas, o nuo 2012 – „Dolce & Gabbana“.
Yra laikoma Italijos sekso simboliu.

Aktorės karjera

1989 metais Monika pradėjo lankyti vaidybos pamokas, susižavėjusi tokiomis aktorėmis kaip Sofija Loren ir Klaudija Kardinale.
Pirmieji vaidmenys buvo epizodiniai italų kuriamuose filmuose, tačiau jau 1992 metais ji debiutavo garsaus JAV režisieriaus Frensio Fordo Kopolos siaubo filme Bremo Stokerio „Drakula“, kuriame atliko nedidelį vampyro Drakulos žmonos vaidmenį.
1996 metais Beluči buvo nominuota Cezario apdovanojimui kaip geriausia antrojo plano aktorė už darbą filme „Apartamentai“, tačiau išgarsėti jai padėjo 2000 metų drama „Malena“ apie moters išlikimo siekį Antrojo pasaulinio karo metais Sicilijoje.
Vėliau sekę filmai „Vilko brolija“ (2002), „Nesugrąžinamas laikas“ (2002) padėjo jai įsitvirtinti ne tik Europos, bet ir JAV kino industrijoje, kur Beluči vaidino tokiuose populiariuose filmuose kaip „Matrica: Perkrauta“, „Matrica: Revoliucijos“, „Kristaus kančia“ ir daugelis kitų.
Jos balsą galima girdėti 2005 metų animaciniame filme „Robotai“ bei video žaidime „Prince of Persia: Warrior Within“.
Beluči turėjo vaidinti Miną Harker 2003 metų juostoje „Ekstraordinarių džentelmenų lyga“, tačiau nesutarė dėl sąlygų ir vaidmuo atiteko Petai Wilson. 
2006 ji buvo Kanų filmų festivalio žiuri nare, o jos vaškinė statula yra Grevino muziejuje.

Asmeninis gyvenimas

1990–1994 metais buvo ištekėjusi už mados fotografo Claudio Carlos Basso.
Nuo 1999 metų yra ištekėjusi už prancūzų aktoriaus Vincent Cassel, turi 2 dukteris: Deva (2004) ir Léonie (2010).
Kad išvengtų rutinos, su vyru dažniausiai gyvena atskirai: ji Romoje, o jis – Paryžiuje.
2013 m. rugpjūčio pabaigoje pora paskelbė apie skyrybas.
Reduta

„Reduta“ – eksperimentinis lenkų teatras–laboratorija, veikęs 1919–1939 m. Kurį laiką (1925–1929 m.) buvo perkeltas į Vilnių. Buvo įsikūręs teatro pastate J. Basanavičiaus gatvėje. Teatras ieškojo naujų aktorinio darbo metodų.

Pavadinimas

Teatro „Reduta“ pavadinimas kilo nuo karinio termino, reiškiančio redutą stačiakampį pylimais įrėmintą kiemą ar pastatą – tvirtovę. Kartais taip vadinamos teatrų mažosios salės be scenos pakylos ir plokščių grindų.

Istorija

Idėja įkurti tokį teatrą kilo J. Ostervai bendraujant su K. Stanislavskiu Dailės teatre Maskvoje. Teatrą „Reduta“ įkūrė 1919 m. rudenį Varšuvoje J. Osterva ir spalvinga asmenybė, publicistas ir geologas M. Limanovskis. Kurį laiką jam vadovavo abu jo kūrėjai. J. Osterva atsiliepė apie M. Limanovskį įvardindamas jį „Redutos“ kvėpavimu.
Iš pradžių „Reduta“ buvo įsikūrusi redutinėse Didžiojo Varšuvos teatro (lenk. Teatr Wielki w Warszawie) salėse. Ir veikė kaip Varjetė teatro (lenk. Teatr Rozmaitości w Warszawie) padalinys. Pirmas teatro pastatytas veikalas: Stepono Žeromskio „Tapsiu baltesniu už sniegą“ (Ponad śnieg bielszym się stanę).
Sudėtine „Redutos“ teatro dalimi buvo aktorinė mokykla. Spektaklius nulemdavo ne tik nuodugni M. Limanovskio literatūrinio teksto analizė, bet ir eksperimentai, leidę vaidmeniui tapti aktoriaus realia patirtimi.
1925 m. teatras persikėlė į Vilnių. Tuo metu teatras turėjo daug pasirodymų. Apie 1500 spektaklių 173 skirtingose vietose (71 premjera per 4 metus).
1931 metais vėl įsikūrė Varšuvoje. Teatras turėjo daug S. Žeromskio pastatymų, taip pat ir J. Šaniavskio. Šie autoriai pradėjo su teatru glaudžiai bendradarbiauti. Kiti svarbūs teatro pastatymai: Vyspianskio „Išvadavimas“ (Wyzwolenie) ir Juliaus Slovackio „Książę niezłomny“.
Ieškodami patirties į „Redutą“ buvo kreipęsi ir vėliau išgarsėję alternatyvaus teatro kūrėjai, tokie kaip Jerzy Grotowski ir Włodzimierz Staniewski.
Pariškiai

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 25 km
PAPILYS – 6,2 km
Eiskudžiai – 2,5 km
Roviškiai – 4,2 km
Paąžuolė (Biržai) – 2,2 km
Raščiūnai (Rokiškis) – 3,5 km
Kučgalys – 2,8 km
Kvedariškis – 3 km
Paguriai – 3,8 km
Nykstančios kalbos

Nykstančios kalbos – kalbos, turinčios tiek mažai vartotojų, kad gali nustoti būti vartojamos. Pavyzdžiui, per XIX ir XX a. dėl JAV valdžios vykdomos politikos išnyko daugelis indėnų kalbų. Kai nebelieka žmonių, kuriems ta kalba yra gimtoji, kalba vadinama mirusia (išnykusia).
Brahmaloka

Brahmaloka (skr. ब्रह्मलोक = brahmaloka) – senosios indų mitologijos aukščiausiasis, septintasis dangus, laukas (loka), kuriame gyvena pasaulio sutverėjas Brahma.

Hinduizme

Pasak hinduistinės mitologijos, Brahmaloka yra Meru kalno viršūnėje arba tiesiai virš jos. Į šį pasaulį patenka tik dori, išmintingi žmonės, išsivadavę iš samsaros. Jie gyvena Brahmalokoje medituodami tikrovę ir yra pasiekę amžinos palaimos būseną. Pati Brahmaloka dar skirstoma į kelis sluoksnius: maharloka (gyvena Bhrigus, kai kurie Pradžapačiai), janarloka (gyvena trys Brahmos sūnūs), tapoloka (gyvena Viradžas), satyaloka (gyvena pats Brahma, paniręs į meditaciją). Kituose mituose Brahmaloka vadinama tik Satjaloka. Brahmaloka išnyksta pasibaigus Brahmos gyvenimui ir įvykus didžiajai pasaulio pabaigai (mahapralajai).

Budizme

Budistinėje mitologijoje brahmalokomis vadinami sluoksniai, esantys virš devalokos. Jie sudaro dvi samsaros sritis – turinčias pavidalą (rūpadhātu) ir neturinčias pavidalo (arūpadhātu). Į pirmąją patenka 16 atskirų dangų, tame tarpe 9 žemutinės brahmalokos (taip pat asanyastya, bṛhatpala, 5 śuddhavasa dangūs), į antrąją patenka 4 dangūs. Pasak vadžrajanos mitologijos, aukščiausias dangus, apgyvendintas adi budos, vadinamas akaniṣṭha (jis yra virš arūpavacara sluoksnio). Brahmalokoje gyvenantys dievai vadinami brahmomis arba brahmakāyika (turinčiais Brahmos kūną). Tarp tokių dievų išskiriami Narada, Sahampatis, Tudu ir kt. Tiesa, Brahmalokos dievai nėra tobuli ir paklūsta karmai. Į šį pasaulį gali patekti ir mirtingieji, panirę į gilų susikaupimą (dhjaną).