google/wiki40b huggingface dataset:
Visi nori būti italais

Turinys

Džeikas Bjanskis, kuriam priklauso nedidelė žuvies parduotuvė šiaurės Bostone, niekaip negali susitaikyti su skyrybomis su savo mergina Izabele. Nors po jo išdavystės praėjo 8 metai, Izabelė ištekėjo ir susilaukė 3 vaikų, Džeikas kasdien jai skambina, o per pažinties metines ateina su gėlėmis, nepaisydamas nei jos vyro, nei nuolatinio priminimo, kad meilė jau negrįžtamai baigėsi. Susirūpinę Džeiko bendradarbiai Styvas ir Džanluka stengiasi, kad šis susipažintų su kitomis moterimis ir pamirštų Izabelę. Kartą šie susipažįsta su simpatiška veterinare Marisa Kosta ir pakviečia ją į vakarėlį, skirtą vienišiems italams, į kurį įkalba ateiti ir Džeiką. Jiedu susipažįsta ir pradeda susitikinėti, tačiau jau per pirmą pasimatymą Džeikas pareiškia turintis merginą, o Izabelei taip pat papasakoja apie naują pažintį. Kadangi šiai tai nerūpi, Džeikas pradeda susitikinėti su Izabele. Judviejų santykiai rutuliojasi, kol netikėtai Izabelė nusprendžia palikti savo vyrą ir persikraustyti pas Džeiką. Pastarasis nesugeba atsispirti buvusiai meilei, Marisa jį palieka, tačiau gyvenimas su Izabele ir jos vaikais pasirodo ne toks romantiškas, apie kokį jis svajojo.
Mėgindamas išspręsti susidariusią situaciją, Džeikas padeda Izabelės vyrui susigrąžinti žmoną, o pats skuba pas Marisą, tačiau ši išvyksta į Italiją. Jis važiuoja iš paskos ir randa ją restorane su buvusiu vaikinu.
Lachovas

Istorija

Dėl dažnų Kryžiuočių ordino puldinėjimų beveik visi jotvingiai buvo išnaikinti ir liko tik labai maža dalis, kuri vėliau asimiliavosi su mozūrais. Manoma, kad kaimas buvo įkurtas apie 1413-1415 metus. Pirmą kartą kaimas paminėtas 1424 metais. Nuo 1374 m. iki 1429 m. gyvenvietę valdė Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis, kuris buvo vedęs Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Kęstučio dukrą Oną Danutę. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. 1923-1954 m. ir 1973-1976 m. kaimas buvo Lachovo valsčiaus centras.
Bartkūnai (Ukmergė)

Aplinkinės gyvenvietės

Parija II – 1 kmŽvyginė – 1 kmLiūnai – 1 kmKrikštėnai – 2 km
ŠIRVINTOS – 14 km
Jonas Beinoris

Jonas Beinoris (1919 m. rugsėjo 28 d. Pašaltuonio k., Eržvilko valsč. Tauragės apskr. – 1987 m. balandžio 18 d. Waterbury, CT, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Nuo mažens pasižymėjo muzikiniais gabumais. Vargonuoti mokėsi pas Pašaltuonio ir Eržvilko vargonininkus J. Sabonaitį ir S. Batorą. Paskui dar mokėsi pas vargonininką V. Romaną, vėliau lankė vargonininkų kursus Kaune – mokėsi pas J. Naujalį, J. Bendorių ir K. Kavecką. Vargonininkavo ir vadovavo chorams Pašaltuonio ir Eržvilko parapijose. Pašaltuonio šaulių būrio chorą parengė dainų šventei Tauragėje. 1937 m. apsigyvenęs Žeimelyje, dėstė muziką progimnazijoje ir žemės ūkio mokykloje, vargonininkavo bažnyčioje.
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dirbo lietuvių stovyklos vargonininku ir Klein Witteusee lietuvių gimnazijos muzikos mokytoju. Emigravęs į JAV, nuo 1949 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Providence, RI. Čia suorganizavo ir orkestrą. Mokėsi Rhode Islando konservatorijoje. Persikėlęs į New Britain, CT, nuo 1964 m. vargonininkavo Šv. Andriejaus parapijoje, vadovavo Šv. Cecilijos chorui – koncertavo Vašingtone, Marianapolyje, Waterbury ir kitur, rengė metinius koncertus, giedojo bažnyčiose, statė operetes, dalyvavo 1966 m. 3-ojoje ir 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje. Iš lietuvių ir kitataučių subūrė jaunimo chorą, surengė koncertų, anglų kalba pastatė muzikinių veikalų. Buvo įsteigęs savo muzikos studiją, iš mokinių sudaręs nedidelį orkestrėlį, atlikdavo lietuvių ir kitų tautų kompozitorių kūrinius. Subūrė mergaičių vokalinį kvartetą „Ramunė“ ir moterų sekstetą „Svajonė".
Nuo 1974 m. vadovavo Šv. Juozapo lietuvių parapijos chorui Waterbury, kurį išmokė keletą lietuviškų mišių, apie 30 giesmių ir nemaža dainų. Chorą (23 dalyviai) parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte. Kurį laiką vadovavo meno mėgėjų būreliui Worcesteryje, MA, aktyviai dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Stanislovas Mastauskis

Stanislovas Mastauskis (1890 m. birželio 14 d. Dauburaičiai, Krekenavos valsčius – 1978 m. balandžio 24 d. Kaunas) – Lietuvos agronomas, zoologas entomologas ir fitohelmintologas, biologijos mokslų daktaras.

Biografija

1917–1920 m. studijavo agronomiją Simferopolio universitete. 1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1961 m. biologijos mokslų daktaras.
1920–1924 m. Dotnuvos žemės ūkio technikumo dėstytojas, 1924–1974 m. dirbo žemės ūkio akademijoje. 1927–1940 m. dar ir Augalų apsaugos stoties Dotnuvoje Entomologijos skyriaus vedėjas. 1940–1943 m. Vilniaus universiteto Miškų fakulteto dėstytojas. 1945–1948 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Taikomosios zoologijos, 1948–1962 m. Fitopatologijos ir zoologijos, 1962–1969 m. Augalų apsaugos katedros vedėjas, 1952–1955 m. dar ir Miškų ūkio fakulteto dekanas; nuo 1962 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Taikomosios entomologijos pradininkas Lietuvoje, daugelio vabzdžių kenkėjų lietuviškų pavadinimų autorius. Paskelbė apie 400 straipsnių. 25 knygų autorius ir bendraautoris.
Požeminis vanduo

Požeminis vanduo – vanduo, esantis nuogulų, nuosėdų, uolienų porose ir plyšiuose, taip pat mineralų kristalinėse gardelėse. Požeminis vanduo būna skysto, kieto ir dujinio būvio.

Susidarymo procesas

Požeminis vanduo susidaro įvairiausiais būdais. Drėgmės pertekliaus zonose požeminis vanduo susidaro atmosferos krituliams infiltravus į nuogulas ar uolienas. Aridinėse zonose požeminis vanduo dažniausiai pasipildo iš paviršinių vandens telkinių – jūrų, upių, ežerų pelkių. Dalis požeminio vandens per plyšius atkeliauja iš gilesnių vandeningųjų sluoksnių. Labai maža požeminio vandens dalis susidaro vykstant dūlėjimo ir metamorfizmo procesams, kai kinta uolienų mineralinė sudėtis ir vanduo išsiskiria iš buvusių mineralų.

Dirvožemio vanduo

Dirvožemio vandenys yra arčiausiai žemės paviršiaus ir ištisinio sluoksnio nesudaro, susikaupia dirvožemyje, užpildo jo ertmes ir poras. Šių vandenų lygis ir kiekis būna nevienodas – tai priklauso nuo kritulių ir garavimo intensyvumo. Pavasarį ir po lietaus dirvožemio vandens pagausėja, sausuoju metų laiku jie išdžiūsta, o žiemą sušąla. Dirvožemio vandenys labai svarbūs augalams – tai pagrindinis jų drėgmės ir maisto šaltinis.

Gruntinis vanduo

Vanduo, prasisunkęs pro dirvožemį ir susilaikęs virš pirmojo vandeniui nelaidaus sluoksnio, susidaro vadinamąjį gruntinį vandenį. Pakeliui jis praturtėja dirvožemio tirpalų komponentais – anijonais ir katijonais. Kadangi dirvožemiai labai priklauso nuo klimato, tai jo zonų fizinių geografinių savybių įgyja ir gruntinis vanduo: drėgmės pertekliaus miškingose zonose vanduo būna mažiau mineralizuotas (iki 1000 mg/l), rūgštesnis ir negilus, o drėgmės nepertekliaus zonose (stepėse, pusdykumėse) gruntinis vanduo labai mineralizuotas (iki 30 000–100 000 mg/l), šarminis ir giliai (20–50 m).

Tarpsluoksninis vanduo

Visi gilesni vandeningieji sluoksniai, įsprausti tarp vandeniui nelaidžių sluoksnių, sudaro tarpsluoksninį požeminį vandenį. Jis laikosi tarp puraus grunto dalelių, plyšiuose, kertančiuose masyvias uolienas, tuštumose, susidarančiose dėl ištirpimo, dėl vulkaninių dujų išsiskyrimo ir kt. sluoksnis, kuriame daug porų, plyšių arba tuštumų – ertmių, prisipildžiusių vandens, laikomas vandeninguoju. Vandeninguosius sluoksnius skiria vandensparos – vandeniui nelaidūs (pavyzdžiui, molio) sluoksniai.
Daugiausiai vandeningųjų sluoksnių būna dumbančiose sausumos žemės plutos srityse, pavyzdžiui, platformų sineklizėse. Čia susidaro didžiuliai požeminio vandens baseinai, apimantys šimtus tūkstančių arba net milijonus kvadratinių kilometrų. Sineklizėse gilesni sluoksniai yra įlinkę, todėl jų vandeningieji horizontai yra artezino pobūdžio – juos pragręžus, vanduo trykšta į viršų.

Panaudojimas

Požeminis vanduo naudojamas buityje, pramonėje, žemės ūkyje, išskyrus dirvožemio vandenį. Lietuvoje vandens tiekimui naudojamas beveik vien požeminis vanduo, kuris išgaunamas vandenvietėse, naudojant gręžinius.
Telugų kalba

Kilmė

Telugų kalba kilusi iš protodravidų kalbos; nuo jos atsiskyrė greičiausiai tarp 1500 ir 900 m. pr. m. e. Telugų kalba priklauso pietų-centrinių dravidų kalbų pošeimiui, kurio nariai kilo iš protodravidų kalbos, kuria kalbėta centrinėje Dekano plokščiakalnio dalyje. Kitos šios grupės kalbos yra gondi, konda, kui ir kuvi.
Izidorius Brensonas

Biografija

1881 m. baigė Tartu universitetą ir dirbo gydytoju Latvijoje. 1882 m. antropologiškai ištyrė 100 Zarasų apylinkių lietuvių (60 vyrų ir 40 moterų). Jo 1883 m. medicinos daktaro disertacija „Lietuvių antropologijos klausimu“ (vokiečių kalba) – vienas pirmųjų darbų, nagrinėjančių lietuvių antropologiją.
Grūstė

Istorija

Viduramžiais priklausė Ceklio žemei. XVI a. minimas Grūstės valsčius.
Žvilgsnis (savaitraštis)

Žvilgsnis – savaitraštis, leistas nuo 1989 m. gruodžio mėn. lietuvių kalba ir 1993–1997 m. rusų kalba.

Istorija

Iki 1991 m. kovo mėn. ėjo kaip Šeduvos valsčiaus nepriklausomas laikraštis. Nuo 1991 m. kovo 31 d. leido Lino Jučo leidybos ir informacijos firma Vilniuje, nuo 1995 m. Nr. 22 – UAB „Faris“. 1991 m. Nr. 1-4 išleisti kaip laikraščio „Žingsniai“ priedas. Tiražas 1989 m. – 5000 egz., 1993 m. – 82 400 egz. lietuvių k. ir 93 200 egz. rusų k., 1997 m. – 7000 egz. lietuvių k. ir 11 500 egz. rusų k.
Nuo 1991 m. buvo leidžiamas priedas „Rock ir pop“, kuris 1992 m. tapo savarankišku leidiniu „Ne vien rock ir pop“.
Spausdino rašinius, supažindinančius skaitytojus su gamtos įdomybėmis: neatpažintais skraidančiais objektais, ekstrasensais, sniego žmogumi.
Vyriausiasis redaktorius Linas Jučas – iki 1997 m.
Giminė

Istorija

Giminė susidarė ankstyvojo ir vėlyvojo paleolito riboje iš pirmykštės žmonių kaimenės. Kadangi giminės viduje santuoka buvo draudžiama, giminės negalėjo egzistuoti savarankiškai ir tik susidariusios jungėsi ir sudarė gentis. Nuo vienos išaugusios giminės atskilusios dvi ar kelios giminės sudarė fratriją. Viduje giminės skaidėsi į gimininius kolektyvus, vadinamus didžiosiomis šeimomis.
Dalies mokslininkų manymu, giminės raida turėjo motinos giminės ir tėvo giminės, kitaip patriarchalinės giminės, laikotarpius. Motinos giminė buvo ekonominė ir socialinė pirmykštės visuomenės ląstelė. Jos gamybinei ir visuomeninei veiklai vadovavo moterys. Vyrų vaidmuo iškilo, išplitus klajoklinei gyvulininkystei, ariamajai žemdirbystei ir metalurgijai. Motinos giminę pakeitė tėvo giminė, kurioje visą valdžią perėmė vyrai. Tėvo giminės laikotarpiu giminei liko vedybinių santykių reguliavimas, giminės narių gynimas ir religinės apeiginės funkcijos. Ekonomine visuomenės ląstele tapo didžioji šeima, savarankiškai ūkininkavusi skirtame žemės plote. Didžiosios šeimos, priklausiusios įvairioms giminėms ir gyvenusios greta, sudarė kaimynines bendruomenes. Dėl šių pokyčių giminės ėmė irti, teritoriniai ryšiai keitė gimininius ryšius. Iš didžiosios šeimos formavosi mažosios šeimos.
Yra mokslininkų, manančių, kad giminės funkcija nuo pat atsiradimo buvo vedybinių santykių reguliavimas; pirmykštės visuomenės ląstelė buvusi bendruomenė, į kurią dėl egzogamijos įėję įvairių giminių atstovai.
Iki kapitalizmo epochos giminės išliko kai kuriose Vidurio Azijos, Kaukazo, Sibiro tautose; dalyje Afrikos, Azijos šalių tautų, tarp Amerikos indėnų ir Australijos aborigenų giminės išliko iki šių laikų.

Lietuvoje

Lietuvoje seniausios giminės buvo motinos giminės (iki XX a. pr. motinos giminaičiai buvo laikomi artimesniais nei tėvo). II–I tūkstantmetyje pr. m. e. motinos giminę pakeitė tėvo giminė. Ji suiro mūsų eros pradžioje. Kai kuriose Lietuvos vietose didžiosios šeimos liekanų pastebėta dar XX a. pradžioje.
Mitochondrinė Ieva

Mitochondrinė Ieva – mokslininkų duotas pavadinimas moteriai, kuri yra visų dabar gyvenančių žmonių bendras paskutinis protėvis pagal moteriškąją liniją. Jos mitochondrinė DNR šiuo metu yra visuose gyvenančiuose žmonėse.
Manoma, kad Mitochondrinė Ieva gyveno kažkur Afrikoje maždaug prieš 140 tūkstančių metų.
Jos ir jos vyriškojo atitikmens – Y-chromosomos Adomo – egzistavimas nereiškia, kad kažkuriuo metu žmonijos populiacija buvo sumažėjusi iki vienos poros ar kad apskritai buvo kažkokia pirmoji pora. Jie abu galėjo gyventi didelėse žmonių populiacijose ir galbūt net visiškai skirtingu laikotarpiu.
Zeferinas Jonutis

Biografija

1958 m. baigė Palangos vidurinę mokyklą, 1963 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1961–1965 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas, skyriaus vedėjas. 1965–1969 m. žurnalo „Moksleivis“ redaktorius. 1969–1977 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas, skyriaus vedėjas. 1977–1980 m. Lietuvos kino studijos scenarinės kolegijos redaktorius. 1980–1986 m. laikraščio „Tiesa“ skyriaus vedėjas. 1986–1989 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos atsakingasis sekretorius. 1989–1993 m. žurnalo „Šeima“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1993 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas.
Pranciškaus Ferdinando nužudymas

Pranciškaus Ferdinando ir jo žmonos Sofi nužudymas įvyko Sarajeve 1914 m. birželio 28 d. Tai įvykdė Gavrilas Principas, vienas iš šešių revoliucinio judėjimo Jaunoji Bosnija narių, kurie buvo pasiruošę atlikti pasikėsinimą į Erhercogą.
Politiniai šio pasikėsinimo motyvai buvo siekis atplėšti nuo Austrijos-Vengrijos pietines dalis ir jas prijungti prie Jugoslavijos. Šiuo nužudymu prasidėjo I pasaulinis karas – Austrija-Vengrija iš karto pareiškė ultimatumą Serbijos karalystei, šiai jį atmetus ji buvo užpulta ir pradėti kariniai veiksmai.
Vienas šios operacijos kūrėjų buvo Serbijos milicijos tarnybos vadas Dragutin Dimitrijević, jo dešinioji ranka Vojislav Tankosić ir šnipas Rade Malobabić. V. Tankosic apginklavo šešis grupės narius bombomis ir pistoletais bei juos treniravo.
Žudikai ir visi susiję su pasikėsinimu buvo suimti, teisiami ir nubausti 1914 m. spalį. Penkiems buvo skirtos mirties bausmės pakariant, vienam skirta kalėti iki gyvos galvos, dar trys nusikaltėliai buvo nuteisti 20 metų kalėjimui, kiti – nuo 10 iki 16 metų. Gavrilas Principas, nušovęs Erchercogą su žmona, buvo nubaustas maksimalia 20 metų kalėjimo bausme (nes neturėjo 20 metų ir negalėjo būti nubaustas mirties bausme).

Nužudymo eiga

1914 m. birželio 28 d. Pranciškus Ferdinandas su žmona Sofi traukiniu atvyko į Sarajevą. Saugumo pajėgos buvo ribotos – tą dieną mieste buvo tik 60 milicininkų, skirtų saugumo užtikrinimui. P. Ferdinando kortežas važiavo į ligoninės atidarymą. Vienoje pagrindinių maršruto gatvių buvo išsidėstę 6 Jaunosios Bosnijos grupės nariai, kiekvienas jų pasiruošęs pasikėsinimui. Pirmi du nusikaltėliai neatliko jokių veiksmų, sutrukdžius kitoms aplinkybėms. Trečiasis buvo 19-metis studentas Nedeljko Čabrinović, kuris privažiavus kortežui metė bombą. Dėl uždelsto bombos sprogimo ji nepataikė į Erhercogo automobilį ir sprogo už jo. Po bombos sprogimo likę keturi nusikaltėliai neturėjo progos suveikti. N. Čabrinovi, stengdamasis nebūti suimtas, prarijo cianido piliulę ir nušoko nuo tilto į Miliackos upę. Kadangi ji buvo vos 10 cm gylio, o cianidas nesuveikė tinkamai, studentas buvo greitai suimtas.
Nepaisant dienos įvykių P. Ferdinandas nusprendė nuvažiuoti į ligoninę ir aplankyti sužeistuosius nuo bombos sprogimo. Šį kartą buvo nuspręsta važiuoti tiesiu keliu iki ligoninės, tačiau tai buvo pamiršta paminėti automobilio vairuotojui. Jis suklydo ir pasuko link miesto centro. Siekiant tai ištaisyti vairuotojas bandė staigiai stabdyti ir apsisukti, tačiau automobilis greitai užgeso. Visai netoli įvykio vietos laukė Gavrilas Principas. Jis pamatė, kad automobilis sustojo, greitai pribėgo ir iš 1,5 m atstumo iššovė 2 šūvius. Abu jie buvo taiklūs – vienas pataikė į Sofi pilvą, kitas į P. Ferdinando kaklą. Abu mirė apie 11 val. ryto.
Iš karto po to G. Principas bandė nusinuodyti ir nusišauti, tačiau milicijos pareigūnai spėjo jį suimti. G. Principas teisme gavo 20 metų kalėjimo bausmę. Kalėjime jis užsikrėtė tuberkulioze, nuo jos ir mirė 1918 m. balandžio 28 d. – praėjus beveik 4 metams po įvykdyto nužudymo.
Borisas Berzinis

Biografija

1947–1949 m. mokėsi Janio Rozentalio Rygos meno vidurinėje mokykloje, 1949–1952 m. – Rygos dailiųjų amatų vidurinėje mokykloje . Nuo 1955 m. dalyvavo parodose. 1959 m. baigė Latvijos dailės akademiją, nuo 1964 m. jos dėstytojas; nuo 1986 m. profesorius. Nuo 1961 m. Latvijos dailininkų sąjungos narys. 1994 m. Latvijos mokslų akademijos narys.

Kūryba

Nutapė peizažų („Žvejų uostas“ 1967 m., „Peizažas su senais medžiais“ 1972 m., „Siena“ 1979 m.), natiurmortų („Natiurmortas su palete“ 1976 m., „Natiurmortas su muzikos instrumentais“ 1988 m.), figūrinių kompozicijų („Skerstuvės“ 1978 m.). Kūriniai kontrastingų spalvų ir faktūrų, intensyvaus kolorito, dinamiškos kompozicijos. Vėlesnieji santūresni; vyrauja geltona, ruda, juoda, balta spalvos. Sukūrė piešinių, ofortų. Pagal 2002 m. vasario 1 d. testamentą visus jo darbus paveldėjo Latvijos nacionalinis dailės muziejus.
Juodoji Ranka

Istorija

Juodoji Ranka buvo įkurta 1901 m. rugsėjo 6 d. Pirmasis bendrininkų susitikimas įvyko tais pačiais metais. Susitikime dalyvavo: kapitonai Radomir Aranđelović, Milan F. Petrović ir Dragutinas Dimitrijevičius bei leitenantai Antonije Antić, Dragutin Dulić, Milan Marinković ir Nikodije Popović. Jie sukūrė planą nužudyti karališkąją porą – Serbijos karalių Aleksandrą Obrenovičių ir jo žmoną Dragą Liunevicą. Karalienės Draga buvo gimusi 1864 m. rugsėjo 11 d. (pagal Julijaus kalendorių), todėl šiai datai paminėti buvo ruošiama šventė Kolorac rūmuose. Karališkoji pora buvo nužudyta 1903 m. naktį iš rugsėjo 28 į 29 dieną (pagal Julijaus kalendorių). Dragutinas Dimitrijevičius buvo patvirtintas kaip žmogus, vadovavęs karininkų grupei, nužudžiusiai karališkąją porą.
1908 m. spalio 8 d., vos po dviejų dienų, kai Austrija aneksavo Bosniją ir Hercegoviną, daugybė serbų ministrų, valstybės tarnautojų ir generolų susitiko miesto rotušėje Belgrade. Jie įkūrė pusiau slaptą draugiją Narodna Odbrana (liet. Krašto Apsauga), kuri buvo Didžiosios Serbijos idėjos rezultatas. Šios žmonių grupės tikslas buvo išlaisvinti visus serbus iš Austrijos-Vengrijos okupacijos. Jie taip pat įsipareigojo skleisti anti-austrišką propagandą bei siųsti šnipus ir diversantus veikti okupuotose provincijose. Palydovinės grupės susiformavo Slovėnijoje, Bosnijoje, Hercegovinoje ir Istrijoje. Bosnijoje grupė veikė Jaunosios Bosnijos pavadinimu (serb. Mlada Bosna).

Erchercogo Pranciškaus Ferdinando nužudymas

Jaunoji Bosnija, sudaryta iš anti-Habsburgiškų, anti-austriškų pažiūrų jaunuolių, įvykdė Pranciškaus Ferdinando nužudymą. Po nesėkmingo Nedeljko Čabrinović bandymo nužudyti Erchercogą granata, Gavrilui Principui pavyko nušauti jį ir jo žmoną dviem kulkomis, nes kilmingojo Habsburgo vairuotojas pasuko ne į reikiamą gatvę Sarajeve. Per kelias savaites šio nužudymo kaltė nukrito visai Serbijai ant pečių. Ilgai tvyrojusi įtampa tarp Serbijos ir Austrijos-Vengrijos galiausiai įtraukė ir kitas Europos jėgas į konfliktą, kuris vėliau pavirto Pirmojo pasaulinio karo pradžia. Yra žinoma, kad serbai trukdė Austrijai-Vengrijai tirti Erchercogo nužudymą.
Nors dažniausiai yra laikoma, kad būtent Serbijos žvalgyba organizavo Erchercogo nužudymą, vis dėlto nėra sutariama, ar Juodoji Ranka irgi prisidėjo prie nusikaltimo. Taip samprotaujama, nes dalis šio sąmokslo dalyvių yra priklausę Juodajai Rankai. Taip pat manoma, kad Juodoji Ranka parūpino nusikaltimo vykdytojams ginklų bei bombų.

Ideologija

Draugiją sudarė įvairių ideologijų asmenybės: nuo sąmokslininkų kariškių iki idealistų jaunuolių, kartais linkusių net į respublikanizmą, nepaisant nacionalistų iš karališkosios šeimos rato įsitraukimo į grupės veiklą. Austrijos-Vengrijos spauda pasmerkė šią grupę kaip nihilistinę, sulygindama ją su rusų Narodnaya Volya ir kinų Žudikų Korpusu.
Laimutis Gudinavičius

Biografija

1968 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. Dirbdamas Šiaulių televizorių gamykloje vadovavo gamyklos mėgėjų kino studijai. Jovaro pagrindinės mokyklos mokytojas. 1991-1992 m. vienas iš Šiaulių televizijos kūrėjų. Pasaulinės mėgėjiško kino draugijos UNICA narys.
Programavimo stilius

Programavimo stilius – programavimo kalbos konstrukcijų išdėstymo taisyklės. Stilius neturi įtakos programos darbui, tačiau svarbus ją suprasti siekiančiam žmogui. Kai kada pagal sakinių išdėstymą klaidingoje programoje galima nuspėti tikrąjį autoriaus sumanymą ir taip daug lengviau ją pataisyti. Stiliaus taisyklių ypač svarbu laikytis kuomet su kodu dirba ne vienas programuotojas. Egzistuoja keletas de facto programavimo standartų įvairioms kalboms, tačiau didesnėse programavimo kompanijose galioja savos formalios ar neformalios programavimo stiliaus taisyklės.
Šiuo metu esama įrankių programos tekstą norimu stiliumi formatuoti automatiškai.

Java programos fragmentas, užrašytas GNU stiliumi:

int suma(int n)
 {
   int s = 0;
   for (int i = 0; i < n; i++)
     {
       s = s + i;
     }
   return s;
 }

Tas pats fragmentas, užrašytas orignaliu Sun stiliumi

int suma(int n) {
   int s = 0;
   for (int i = 0; i < n; i++) {
     s = s + i;
   }
   return s;
 }
Kai kada į stiliaus apibrėžimą įtraukiamos vardų suteikimo ir komentarų rašymo taisyklės, jei tokios projekte yra.
Girnovė

Išvaizda

Girnovė yra mažesnė už baltąjį gandrą. Patinas ir patelė yra baltos spalvos. Kaklo šonai ir kuodas šviesiai geltoni. Pagurklyje šviesiai rusva dėmė. Snapas ilgas, plokščias, juodas, galas – geltonas, gerokai paplatėjęs. Kojos ilgos, juodos. Rainelė raudona. Poilsio apdaras be kuodo. Jaunikliai balti, jų sparnų galai tamsūs, kuodo nėra, kojos pilkšvos.

Paplitimas

Arealas pertrauktas. Eurazijoje paplitusi nuo Gvadalkivyro ir Reino deltų iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Austriją, Vengriją, Dnestro ir Dnepro žemupį, Azovo jūrą, Šiaurės Kazachstaną, Tuvą, Amūro baseiną, Chankos ežerą. Į pietus paplitusi iki Geltonosios upės slėnio, Užkaukazės, Mažosios Azijos. Gyvena Šiaurės Amerikoje, Raudonosios jūros salose.
Žiemoja Šiaurės Afrikoje, Viduržemio jūros pakrantėse, Indijoje, Pietryčių Kinijoje.
Lietuvoje pastebėta keletą kartų.

Biologija

Peri sunkiai prieinamose vietose – upių žiotyse, senvagėse, jūrų užtakiuose, kur yra pernykščių nendrių ar kitokios augalijos. Girnovių kolonijos kiekvienais metais kilnojasi iš vienos vietos į kitą.
Aktyvios dieną, maisto ieško seklumose. Eina išsirikiavusios viena linija, o snapą sukioja lyg dalgį į kairę ir į dešinę. Nuo šių snapo judesių iš dugno kyla dumblas, o kartu – ir bestuburiai, kuriuos girnovės ryja, užversdamos galvą.
Gerai skraido, aukštai pakyla. Skrisdamos kaklą ištempia į priekį, o kojas ištiesia atgal. Migruojančios girnovės skrenda frontu (linija), niekada neskrenda būriais ar trikampiu. Girnovės – pakankamai tylūs paukščiai. Paprastai peri atskiromis kolonijomis, bet jei pirmos dėties kiaušiniai pražūva, prisijungia prie pilkųjų arba purpurinių garnių, užima jų lizdus.
Lizdus krauna ant pernykščių nendrių, kupstų, sausose salose – tiesiog ant žemės. Dėl patiriamų sunkumų kai kuriose šalyse (tarkim, Anglijoje) peri medžiuose. Lizdai arti vienas kito, dėtyje paprastai būna 3–4 kiaušiniai. Peri abu porelės nariai apie 24 dienas. Perėti pradeda tik padėję pirmą kiaušinį, todėl jaunikliai išsirita ne vienu metu. Paukščiukus maitina abu porelės nariai savo atrytu maistu.
Minta vandens bestuburiais, vėžiagyviais, vabzdžių lervomis, moliuskais, žuvimis, amfibijomis ir jų lervomis.
Gegužės 16

Vardadieniai

Andrius, Celestinas, Gilvinas, Taura
Satakunta

Savivaldybės

Satakuntos regioną sudaro 19 savivaldybių, iš kurių 7 yra miestai.