google/wiki40b huggingface dataset:
Borzna

Istorija

Gyvenvietėje rasta įrodymų, kad žmonių dabartinės Borznos vietovėje gyventa neolito laikotarpiu. Anksčiausia tvirtovė, stovėjusi XVIII–XIII a., buvo sunaikinta 1239 m. mongolų chano Batijaus. Dabartinė Borzna buvo įkurta 1633 m. Miestas buvo Abiejų Tautų Respublikos sudėtyje. 1634 m. buvo suteiktos Magdeburgo teisės.
Alvito herbas

Aprašas

žaliame skydo lauke auksinis medis, augantis iš auksinės vežimo ašies su dviem ratais.

Istorija

Istorinio herbo Alvitas neturėjo. Heraldikos komisijai svarstant herbo idėjas nuspręsta pavaizduoti derlingą kraštą, dovanojusį Lietuvai daug iškilių asmenybių. Dailininkas Arvydas Každailis sukūrė herbo etaloną.
Herbas Lietuvos prezidento dekretu Nr.lK-1136 patvirtintas 2007 m. spalio 18 d.
Trasa Ain Diab

Istorija

Suprojektuota Karališkojo Maroko Automobilistų klubo iniciatyva ir palaiminta sultono Mohammedo V. Trasa driekiasi kasablankos ir Azemmour miestų apylinkėse. Pirmasis Maroko Grand Prix vyko 1957, tačiau jis nebuvo Formulės 1 čempionato dalimi. Vienintelį kartą 1958 vykusiose Formulės 1 Maroko Grand Prix lenktynėse. Nesaugioje ir pavojingoje žiūrovams trasoje, per avariją, užsiliepsnojus bolidui žuvo (mirė po 6 dienų ligoninėje) Stuart Lewis-Evans, vairavęs Vanwall. Po incidento Formulės 1 Maroko Grand Prix neberengiami.

Adresas

Casablanca

Morocco
Arvydas Virgilijus Matulionis

Biografija

1963–1968 m. studijavo radiotechniką Kauno politechnikos instituto Vilniaus filiale. 1963–1964 m. Vilniaus telemazgų gamyklos, 1968–1969 m. Vilniaus elektros skaitiklių gamyklos inžinierius. 1969–1972 m. ir 1974–1992 m. dirbo LSSR MA Istorijos institute (nuo 1990 m. Lietuvos istorijos institutas). Nuo 1975 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1983 m. docentas. 1985 m. filosofijos mokslų daktaras.  1989–1992 m. ir 1998–2005 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1999–2011 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas, nuo 1989 m. profesorius. 1991–2012 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, nuo 2012 m. tikrasis narys.
1989 m. įkūrė Visuomenės nuomonės tyrimų centrą (nuo 1993 m. „Vilmorus“). 1989–1997 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos instituto direktorius. 1993–1998 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas švietimo, kultūros, mokslo ir religijų klausimais. 1998–2002 m. Kultūros ir meno instituto direktorius. Nuo 2001 m. Lietuvos sociologų draugijos prezidentas, garbės prezidentas. 2002–2006 m. leidinių „Kas yra kas“ vyr. redaktorius. 2002–2009 m. Socialinių tyrimų instituto direktorius. 2003–2012 m. Europos Tarybos komisijos kovos prieš rasizmą ir netoleranciją, 2004–2007 m. Europos Sąjungos monitoringo centro kovos prieš rasizmą ir ksenofobiją narys, nepriklausomas ekspertas. 2003–2012 m. Lietuvos socialinių tyrimų centro direktorius, nuo 2012 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 2003–2011 m. Vilniaus verslo teisės akademijos prorektorius, nuo 2012 m. Kazimiero Simonavičiaus universiteto profesorius. Žurnalo „Filosofija. Sociologija“ redakcinės kolegijos pirmininkas.
Liustracijos komisija pripažino A. Matulionį bendradarbiavus su sovietų KGB (slapyvardis „Ivanauskas“), tačiau 2007 m. Vilniaus apygardos administracinis teismas panaikino komisijos sprendimą.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos kryptys: socialinė stratifikacija, etnosociologija, kultūros, politikos ir švietimo sociologija, gyvenimo stilius. Pirmasis Lietuvoje pradėjo ilgalaikius jaunimo tyrimus.
Griaustinio dievas

Griaustinio dievas – politeistinių tikėjimų dievybė, simbolizuojanti griaustinį, žaibą. Senovėje perkūnija žmonėms buvo paslaptingas ir baimę keliantis reiškinys, tiesiogiai rodantis gamtos jėgų galią, todėl ją įprasminantis dievas mitologijoje dažnai užima aukštą hierarchinę padėtį, paprastai vyriškos giminės, galiūnas.
Janina Misevičienė

Biografija

Nuo 1939 m. gyveno Šiauliuose, dėstė rusų kalbą miesto vidurinėse bei pedagoginėje mokyklose. 1953 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, rusų kalbą ir literatūrą, 1968 m. – aspirantūrą Leningrade. 1970 m. sausio 12 d. Leningrado A. Gerceno valstybiniame pedagoginiame institute apgynė disertaciją „Pradinio rusų kalbos mokymo metodinės sistemos tobulinimas lietuvių mokyklose“, humanitarinių mokslų daktarė.
1956-1992 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, nuo 1972 m. docentė.
Jurgis Iljiničius

Biografija

Ščasno Felikso Iljiničiaus sūnus, Jurgio Ivanovičiaus Iljiničiaus anūkas. Po tėvo mirties 1540 metais, o netrukus ir motinos Sofijos Radvilaitės mirties Jurgis paliko našlaitis ir didžiulio turto savininkas. Mažamečiui Jurgiui globėju buvo paskirtas jo dėdė – Mikalojus Radvila Rudasis.
Mokėsi Mikalojaus Radvilos dvare, galbūt, kaip ir jo globėjas išpažino kalvinizmą. 1553 metais Radvila Juodasis, važiuodamas pasiuntiniu į Austrijos rūmus pas Ferdinandą Habsburgą, paėmė kartu dvylikametį Jurgį Iljiničių. Rugpjūčio 10 d. Jurgis Iljiničius gavo Myriaus pilies grafo titulą.
Neturėdamas žmonos ir vaikų, Jurgis Iljiničius didelę gyvenimo dalį praleido Radvilų Nesvyžiaus rūmuose; kai 1565 metais Mikalojus Radvila Juodasis mirė, Iljiničius tapo jo vaikų globėju. Turėdamas silpną sveikatą ir nujausdamas artėjančią mirtį, Iljiničius 1568 m. rugpjūčio 26 d. parašė testamentą, kuriame pagrindinis Iljiničių giminės įpėdinis palieka turtą vyriausiajam Radvilos Juodojo sūnui – Mikalojui Kristupui Radvilai Našlaitėliui. 1569 metais Jurgis Iljiničius mirė Breste. Myriaus grafystė kartu su pilimi perėjo į Radvilų rankas.
FK Renova D̂epčište

Istorija

Klubas įkurtas 2002 m. iškopė į elito divizioną.
Algirdas Kunčina

Algirdas Kunčina – buvęs Lietuvos futbolininkas, puolėjas.

Biografija

Kartu su Panevėžio „Statyba“ 1963 ir 1968 m. tapo LTSR futbolo pirmenybių čempionu. Dėl ligos anksti mirė, jo garbei rengiami A. Kunčinos taurės turnyrai (įkūrėjas Stasys Kavaliauskas iš Panevėžio kūno kultūros ir sporto centro).
Baigė Panevėžio statybos technikumą. Su žmona Vanda susilaukė dukters.
Gavrilov Jamas

Istorija

Vietovė šaltiniuose minima nuo 1545 m. Gavrilov Jamas pradėjo augti XIX a. pab., pastačius tekstilės fabriką. Miestas nuo 1938 m. Iki 2013 m. veikė linų apdirbimo gamykla.
Danguolė Brogienė

Danguolė Brogienė (g. 1959 m. balandžio 25 d. Valkininkuose) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.

Biografija

1982 m. baigusi Lietuvos dailės institutą (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) jame dėsto, nuo 1998 m. docentė, nuo 2010 m. profesorė. Dėsto kostiumo dizaino katedroje, interjero dizaino katedroje ir architektūros katedroje.

Kūryba

Sukūrė raiškios faktūros gobelenų, mišrios technikos tekstilės kūrinių kosmoso, Žemės tema („Žemės prašymas“ I–III 1982 m., „Nepalikim žemės“ 1987 m., „Mėnulio atmainos“, 7 dalių, kavinėje „Vėtrungė“ Vilniuje, 1989 m.). Nuo 1995 m. kuria autorine plokštuminio supynimo šilko, viskozės siūlais technika („Viltis“ Vidaus reikalų ministerijoje, 1995, „Šviesos laiškai“, „Ornamentas“, abu Lietuvos tarptautinėje vežėjų asociacijoje „Linava“, 1996 m., „Stichijos: Oras, Vanduo, Žemė, Ugnis“ 2001–2002 m.). Būdingas fragmentinis ornamentinis ritmas, sodrios spalvos, optiškai kintantis vaizdas. Sukūrė tekstilės miniatiūrų, papuošalų.
Nuo 1982 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos – Detroitas 1993 m., Vilnius 2002–2003 m., tarptautinė paroda Kanadzavoje 1999 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Siolvesborgas

Istorija

Miestas buvo įkurtas XII amžiuje, išaugo aplink bažnyčią, vienuolyną ir vėliau pilį. 
1445 m. miesto  teises suteikė karalius Kristupas Bavaras, kuris buvo Danijos, Švedijos ir Norvegijos karaliumi.
Miestas buvo prie pagrindinio kelio, jungiančio tuometinius Danijos Skonės ir Blekingės rajonus, todėl čia buvo pastatyta tvirtovė. 
Siolvesborgas tapo provoncijos centru. Tačiau kilus karui tarp Danijos ir Švedijos, senieji miestai į vakarus iki Siolvesborgo buvo sudeginti.
Siolvesborgo miesto prekybos privilegijos buvo atšauktos ir suteiktos Kristianstadui. Taigi, miestas tapo mažiau svarbiu ir ilgainiui prarado savo reikšmę.
1773–1798 m. čia laikinai veikė Fajanso fabrikas, tačiau gamyba buvo nutraukta.
1637 m. Kniaredo mūšyje danai buvo nugalęėti švedų kariuomenės ir pilis atiteko švedų karūnai.
buvo atsisakyta po švedų pralaimėjimo švedams. Vietoj to, kad švedai užgrobtų pilį, pilies valdytojas nusprendė, kad pilis turėtų būti sudeginta. Šiandien yra išliekę tik pilies griuvėsiai.
Miesto privilegijos buvo atkurtos 1841 m. valdant Švedijos karaliui Karoliui XIV Jonui.
Izabelė Jogailaitė

Biografija

Izabelė gimė Krokuvoje, ji buvo vyriausioji karaliaus Žygimanto Senojo ir jo italės žmonės Bonos Sforzos šeimoje. Didžiąją dalį savo vaikystės praleido Vavelio pilyje ir medžioklės pilyje Niepolomicėje. 1527-29 ir 1533-36 m. gyveno Lietuvoje. Pastarojo vizito metu jos trys jaunesniosios seserys liko Krokuvoje. Izabelė gavo gerą išsilavinimą, galėjo kalbėti ir rašyti keturiomis kalbomis: lenkų, lotynų, vokiečių ir italų (motinos gimtąja kalba). Bona Sforza daugiau dėmesio skyrė vyresniajai dukteriai, anksti ją ištekino, o kitomis trijomis jos seserimis mažai rūpinosi ir jos ištekėjo vėlai. 
Nors Izabelės santuoka tetruko pusantrų metų ji susilaukė vyriškos lyties palikuonio Jono Zigmanto Zapojajio, gimusio dvi savaitės prieš tėvo mirtį 1540 m. liepą. Likęs Izabelės gyvenimas praėjo bekovojant dėl sūnaus paveldėjimo teisės. Tuo metu dėl Vengrijos varžėsi Austrijos erchercogas Ferdinandas I, kuris norėjo ją prijungti prie Habsburgų valdų (žr. Vengrijos karalystė), vengrų didikai, kurie norėjo Vengriją išlaikyti nepriklausoma (žr. Rytų Vengrijos karalystė), ir Osmanų imperijos sultonas Suleimanas Didysis, kuris norėjo Vengriją paversti vasaline valstybe. 1541 m. užėmęs Budą sultonas Suleimanas ją paskyrė Transilvanijos regente, valdžiusia mažamečio sūnaus vardu. Šis regionas tapo pusiau nepriklausoma pasienio valstybe, pasižymėjusia savo religine laisve. Tikroji valdžia buvo kardinolo Jurgio Martinuzzi rankose. 1549 m. Čekijos ir Vengrijos karaliaus (Austrijos erchercogo) Ferdinando legatai ir Izabelė sutiko grąžinti Transilvaniją į Vengrijos karalystę. 1551 m. Ferdinandas, susitaręs su kardinolu Jurgiu Martinuzzi, privertė Izabelę palikti Transilvaniją, kuri pagal Nirbatoro sutartį perėjo Ferdinandui. Ji grįžo į gimtąją Lenkiją ir gyveno su savo šeima. Sultonas Suleimanas pagrasino įsiveržti į Vengriją ir privertė didikus pakvieti Izabelę atgal į Transilvaniją. Ji grįžo 1556 m. spalį ir valdė kaip sūnaus regentė iki savo mirties 1559 m. rugsėjį Alba Julijoje, kur ir buvo palaidota.
Petras Bendorius

Petras Bendorius (tikroji pavardė Bendoravičius, 1863 m. Matlaukys – 1906 m. lapkričio 19 d. Ūdrija) – Lietuvos pedagogas, tautosakos rinkėjas.
Kovinių narų tarnybos herbas

Kovinių narų tarnybos herbas – herbas, vienas iš kelių Kovinių narų tarnybos simbolių.
Herbo autorė – Žana Vilks. KNT herbas patvirtintas 2011 m. birželio 10 d.

Aprašas

Skydo samanų žalumo lauke iš juodo vandens bangų papėdėje iškyla auksinis durklas smaigaliu aukštyn. Apie durklo geležtę apsipina du auksiniai žalčiai, lygiagrečiai susirangę horizontalios S raidės pavidalu, žvelgiantys į durklą. Papėdėje virš vandens paviršiaus lygiagrečiai eina juoda banguota juostelė, ir durklo rankena prakišta pro juostelės apačią.
Intymi vieta

Intymiomis vietomis vadinamos kūno vietos, susijusios su lytiniu potraukiu ir vaisingumu, ir zonos šalia jų. Pas vyrą tai yra varpa ir sėklidės, pas moterį – vulva ir krūtys. Tiek vyrams, tiek ir moterims yra bendra intymi vieta – sėdmenys. Padorumo sumetimais intymias vietas dengia apatinis trikotažas. Intymių vietų sąvoką lemia ir kultūriniai veiksniai: pavyzdžiui, kai kuriose kultūrose (ypač šiltuose, atogrąžų kraštuose), moters krūtinė taip pat nėra intymi vieta, kaip ir vyro krūtinė, o kai kuriose papuasų gentyse viešumoje yra pridengiama tik vyro varpa, bet ne sėklidės.
Intymių vietų parodymas kitiems žmonėms yra susijęs su gėdos jausmu. Šių vietų lietimas, net ir per drabužius, yra užuomina į seksą, todėl jei toks lietimas yra prieš žmogaus norą, tai gali turėti teisinių pasekmių (traktuojama kaip lytinis arba seksualinis priekabiavimas).
Lietuvos dvaro paiždininkis

Lietuvos dvaro paiždininkis (lenk. Podskarbi nadworny litewski, lot. vicethesaurarius) – vienas aukščiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos centrinės valdžios pareigūnų.
Pareigybės kompetenciją savo statutu 1504 m. apibrėžė Aleksandras Jogailaitis. Iki tol dvaro paiždininkis turėjo tokias pat teises, kaip ir Lietuvos didysis iždininkas, buvo tarsi jo pavaduotojas ir visada turėjo būti prie karaliaus. Nuo 1590 m., kai Abiejų Tautų Respublikos Seimas atskyrė valstybės iždą nuo karaliaus iždo, dvaro paiždininkiui atiteko monarcho asmeninių lėšų tvarkymo reikalai. Nuo 1775 m. kaip ir kiti antraeiliai ministrai, Lietuvos dvaro paiždininkis įėjo į Senato sudėtį.

Įgaliojimai

Vadovavo karaliaus dvarams, buvo vyriausias karališkųjų ekonomijų valdytojas. Disponavo karaliaus pajamomis, o nuo XVI a. vidurio ir valstybės įplaukomis. Laikė asmenines karaliaus lėšas, kontroliavo karaliaus dvaro pajamas ir išlaidas. Dvaro paiždininkis buvo atsakingas už dvaro inventorių, įskaitant stalo serviravimo įrankius, baldus ir t. t.
Dvaro paiždininkis už savo veiklą atsiskaitydavo didžiajam iždininkui ir seimui. Jis taip pat laikė didžiojo iždininko sąskaitas, mokėjo pensijas dvariškiams. Be to, dvaro paiždininkis vadovavo ir savo kanceliarijai su notarais.
Vaclovas Samuolis

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, pramoninės ir civilinė statybos inžinierius.
1997–2002 m. Utenos rajono savivaldybės mero pavaduotojas, Utenos rajono savivaldybės administracijos Juridinio skyriaus vyr. specialistas karo prievolei administruoti.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Utenos rajono skyriaus narys, Utenos skyriaus pirmininkas.
1997–2000 m., 2000–2001 m. 2003 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Utenos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Liudmila, vaikai Violeta, Andrius.
Norvaišiai (Gruzdžiai)

Istorija

Kaimo centrinėje dalyje, 0,11 km į šiaurės vakarus nuo kelio Norvaišiai –Šiupyliai, 60 m į vakarus nuo Einauto upės, į šiaurės rytus nuo A. Dankienės gyvenamojo namo išlikę Norvaišių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4561).
Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Šiaulių valsčiui, nuo 1929 m. Gruzdžių valsčiaus Šiupylių seniūnijai, 1950–1991 m. kaimas priklausė Gruzdžių apylinkės kolūkiui „Tarybinė žemė“.

Aplinkinės gyvenvietės

Dargaudžiai – 2,3 km
Viesgirdžiai – 4 km
Piktuižiai – 5 km
Rakandžiai – 2,2 km
KURŠĖNAI – 21 km
Šiupyliai – 3 km 
 ŠIAULIAI – 22 km
GRUZDŽIAI – 6 km
Olto apskritis

Geografija

Visa apskritis yra lygioje Valakijos žemumoje, išraižytoje upių slėnių (Oltas, Oltecas, Vedeja). Pietine riba teka Dunojus.
Tamara Bairašauskaitė

Tamara Bairašauskaitė (g. 1950 m. gruodžio 1 d. Alytuje) – Lietuvos istorikė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė, vertėja.

Biografija

Kartu su seserimi Šviese gimė ir augo žinomo Lietuvos totorių bendruomenės veikėjo Mensaidas Bairaševskio šeimoje. T.Bairašauskaitė 1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1998 m. tapo habilituota humanitarinių mokslų daktare.
1972–1975 m. dirbo Glavlite. Nuo 1979 m. dirba Lietuvos istorijos institute.

Mokslinė veikla

Tiria Lietuvos kaimo sovietinės okupacijos metais, Lietuvos totorių istoriją, XIX a. bajorų savivaldą. Paskelbė straipsnių Lietuvos, Baltarusijos, Lenkijos, Rusijos, Vokietijos mokslo leidiniuose. 1991–1999 m. parengė anotuotą Lietuvos istorijos bibliografiją, skirtą lenkų mokslininkams (3 kn., 1997–2000 m.).
Roteros tyrimų stotis

Roteros tyrimų stotis (angl. Rothera Research Station) – Jungtinės Karalystės mokslinių tyrimų stotis Antarktidoje, Adelaidės saloje prie vakarinio Antarktidos pusiasalio kranto. Rotera laikoma centrine Britų Antarkties teritorijos baze. Gyventojų skaičius svyruoja nuo 22 žiemą iki 130 vasarą. Yra 900 m ilgio lėktuvų kilimo ir tūpimo takas.

Istorija

Rotera įkurta 1975 m., kad pakeistų Adelaidės stotį.
2007 m. Roteros stotis buvo įtraukta į Live Earth pasaulinio koncerto programą.
Čivai (Kupiškis)

Istorija

Manoma, kad 1672 m. Pienionių seniūnijos inventoriuje minimas Šlekelių kaimas ir gali būti Čiviai. Dabartiniu pavadinimu minimas nuo XVIII a. 1782 m. kaimas minimas kaip Kupiškio seniūnės Čartoriskos valda. Iki 1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Puponių valsčiui, 1919–1946 m. – Rokiškio apskričiai, 1946–1950 m. – Kupiškio apskrities Skapiškio valsčiui, 1950–1962 m. – Pandėlio rajonui.
1950 m. sausio 19 d. įkurtas kolūkis „Naujas gyvenimas“. Vėliau buvo Laukelių kolūkio sudėtyje.
Vykstant kaimo melioracijai, didžioji dalis gyventojų išsikėlė į Skapiškį ir šiuo metu likusi tik viena sodyba.

Pavadinimo kilmė

Spėjama, kad kaimo pavadinimas kilo iš asmenvardžio Čivas.

Žymūs žmonės

Iš Čivų kaimo kilęs istorikas Vytautas Merkys, skulptorius Jonas Jagėla.
Šokančios varlytės poza

Šokančios varlytės poza (angl. leapfrog) – viena iš sekso pozų, kurios metu moteris įsitaiso taip, kaip šuniuko pozos metu. Vyras savo ruožtu stovi už jos (ne ant kelių), ir įveda savo varpą į moters makštį. Moteris, sulenkusi kojas, gali taip susilenkti, kad pilvu remtųsi į savo šlaunis (beje, taip ji gali sumažinti penetracijos gylį).
Tai yra gana patogi poza, kuri ypač praverčia, kai pora mylisi nedidelėje lovoje – tuomet moteris įsitaiso ant lovos, o vyras į ją įeina stovėdamas prie lovos krašto.
Pulorozė

Pulorozė – infekcinė paukščių, ypač vištų ir kalakutų, liga, kurią sukelia Salmonella pullorum rūšies bakterijos. Infekcijos šaltinis – sergantys paukščiai bei jų kiaušiniai. Per maistą gali užsikrėsti naminiai gyvūnai ar žmogus (salmoneliozės).
Paukščių jaunikliai serga ūmine pulorozės forma, o suaugę paukščiai – lėtine. Jauniklių pažeidžiamas žarnynas (viduriuoja baltomis išmatomis), suaugusių paukščių – kiaušidės, parenchiminiai organai. Pulorozė gydoma antibiotikais, cheminiais preparatais.
Supraslio miesto herbas

Supraslio miesto herbas (lenk. Herb Supraśla) – skydo formos herbe vaizduojamas Archangelo Mykolo apsireiškimas Mergelei Marijai. Herbas pradėtas naudoti 2003 m. kovo 12 dieną.
Biuleten CK KPZB

Biuleten CK KPZB (liet. Vakarų Baltarusijos Komunistų partijos CK biuletenis) – neperiodinis komunistinis leidinys, nelegaliai ėjęs 1927–1936 m. Vilniuje.

Istorija

Išleisti 30 numerių. Nr. 1-3 išleisti rusų, Nr. 14-23 baltarusių, o keli numeriai ir lenkų (Biuletyn informacyjny) ir jidiš kalbomis. 1932 m. ėjo lenkų ir baltarusių kalbomis. Informavo apie Vakarų Baltarusijos komunistų partijos CK, jo skyrių ir vietos organizacijų darbą, skelbė svarbiausius nutarimus.
Vytautas Jasulaitis

Vytautas Jasulaitis (1929 m. gegužės 8 d. Kaunas – 2003 m. spalio 2 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius, visuomenės veikėjas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija

Tėvas pulkininkas Vincas Jasulaitis. 1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1969 m. technikos mokslų kandidatas.
1962–1963 m. dirbo „Lietkelprojekte“. 1963–1969 m. Kauno politechnikos instituto, 1969–1993 m. – Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, 1987–1993 m. Kelių katedros vedėjas, nuo 1973 m. docentas. 1993–1995 m. – Vilniaus miesto meras.
Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos vienas atkūrėjų, 1993–1994 m. – jos centro valdybos pirmininkas. 1998–2003 m. Lietuvos kariuomenės karių, nukentėjusių nuo sovietinio ir nacistinio genocido, artimųjų sąjungos pirmininkas. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie Lietuvos kariuomenę autorius.
Profesinės žinios

Profesinės žinios – dvisavaitinis profesiniams darbininkų reikalams laikraštis, ėjęs 1922 m. birželio 1 d. – 1923 m. kovo 25 d. Kaune, Kęstučio g. 40.

Istorija

Leido ir redagavo A. Perevičius. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. Išėjo 12 numerių.
Rašė darbininkų profesinių organizacijų veiklos, socialinio aprūpinimo, sveikatos ir švietimo, kitais klausimais, propagavo Lietuvos socialdemokratų partijos idėjas, pasakojo apie darbininkų judėjimą kitose šalyse, skelbė oficialius dokumentus.
Kyzylorda

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1820 m. kaip Ak Mečetė (liet. baltoji mečetė), 1853 m. pervadinta Perovsku, 1925 m. – Kzyl Orda. Nuo 1925 m. iki 1929 m. – Kazakijos ATSR sostinė. Kazachijai gavus nepriklausomybę vardas adaptuotas į Kyzylorda.
Vilniaus universiteto Ekonomikos ir verslo administravimo fakultetas

Istorija

Ekonominių disciplinų dėstymo pradininkas Vilniaus universitete – Jeronimas Stroinovskis (1752–1815), nuo 1783 m. skaitęs kursą „Prigimtinė teisė“, kuriame buvo dėstoma ir fiziokratų ekonominė teorija. 1819 m. Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete įsteigta Žemės ūkio katedra.
1922 m. Kaune įsteigtame universitete ekonomistai pradėti rengti nuo 1923 m. (1927 m. išleista pirmoji laida: studijas baigė 3 diplomuoti ekonomistai). Ekonomikos skyrius Teisių fakultete pagal Universiteto statutą įsteigtas tik 1930 m. Ekonomikos skyriuje veikė 5 katedros: Politinės ekonomijos ir statistikos, Finansų mokslo, Ekonominės politikos, Privatinio ūkio mokslo ir Prekybinės teisės.  2017 m. lapkričio 1 d. Ekonomikos fakultetas pervadintas į Vilniaus universiteto Ekonomikos ir verslo administravimo fakultetą.

Absolventai

Politikai: Zigmantas Balčytis, Šarūnas Birutis, Arūnas Degutis,  Povilas Gylys,  Jonas Lionginas,  Eugenijus Maldeikis, Kazimira Prunskienė,  Ingrida Šimonytė, Algirdas Gediminas Šemeta, Kęstutis Daukšys, Julius Veselka; Petras Auštrevičius, diplomatas  Deividas Matulionis, politologas Alvydas Medalinskas, režisierius Tomas Donela, rašytojas Arvydas Juozaitis, verslininkai: Gediminas Daukšys, Vytautas Šerėnas, Ilja Laurs, Darius Mockus, bankininkas Reinoldijus Šarkinas, mokslininkai: Ramūnas Vilpišauskas, Teodoras Medaiskis, Aušra Maldeikienė, žurnalistas  Andrius Tapinas ir kiti.

Struktūra

Ekonomikos ir verslo administravimo fakulteto institucijos – Fakulteto taryba (aukščiausioji Fakulteto institucija; jos nutarimai privalomi visiems fakulteto darbuotojams ir studentams) ir Dekanas. Fakulteto tarybą sudaro 23 nariai iš fakulteto mokslininkų ir studentų. Fakulteto dekanė, 3 prodekanai ir bendrųjų reikalų skyriaus vedėjas sudaro fakulteto administraciją.
Šumuganas

Šumuganas arba Šakanas – dievybė Mesopotamijos mitologijoje, laukinių gyvūnų globėjas, laikytas atsakingu už jų vaisingumą. Kai kada sutinkamas piemens įvaizdis. Tėvas – saulės dievas Šamašas (Utu). Tai ankstyva dievybė, žinios apie jos kultą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį (buvo garbinamas Ebloje ir Maryje). Aprašytas šumerų poemoje „Enkis ir pasaulio tvarka“. Joje šis dievas įvardijamas kaip „didvyris, kuris yra aukštosios lygumos karūna, lygumos viešpats, aukštosios lygumos liūtas, galingasis, didingoji Enlilio ranka“. Tvirtinama, kad Šakanas atsakingas už an.edin (aukštąją lygumą). Aukštoji lyguma aprašoma kaip „gera vieta, kupina žolės, augalų ir gausybės“, joje ganosi daugybė galvijų, laukiniai avinai.
Buvo siejamas ir su požemio pasauliu. Jo gyventoju Šakanas įvardijamas šumerų poemoje „Gilgamešo mirtis“, čia jam teikiamos dovanos. Minimas ir babiloniečių Gilgamešo epe. Septintojoje šio epo lentelėje pasakojama apie Enkidu, regintį požemio pasaulį, o jame – Šumuganą, Etaną ir Ereškigalę. Teigiama, kad Šumuganas su požemio pasauliu galėjo būti susietas dėl to, kad babiloniečiai požemio pasaulį gretino su dykuma, kurios gyvūnų globėjas taip pat buvo Šumuganas. Kita vertus, gali būti, kad Šumuganas, kaip ir Dumuzis (šis irgi buvo siejamas su edin lyguma), požemio pasaulyje praleisdavo karštuosius vasaros mėnesius.

Etimologija

Šumerai šią dievybę vadino Šakanu, tuo tarpu akadų tekstuose sutinkamas vardas Šumuganas. Vardo kilmė nėra aiški, manoma, kad jis galėjęs reikšti kažkokį keturkojį gyvūną.