google/wiki40b huggingface dataset:
Antakalnio pagrindinė mokykla

Istorija

1938 m. Antakalnyje veikusioje pradinėje mokykloje mokėsi 89 mokinukai, 1957–1958 m. – 120 mokinių. Per Antrąjį pasaulinį karą vokiečiai mokyklą sudegino, todėl laikinai ji įsikūrė nuomojamose patalpose – Taparausko name. Nuo 1990 m. Antakalnio pagrindinė mokykla įsikūrė buvusio vaikų darželio pastate. Į mokyklą mokyklos transportu kiekvieną rytą yra atvežami ir po pamokų parvežami 28 mokiniai, gyvenantys toliau, nei 3 km nuo mokyklos.
CS Luceafărul Oradea

Istorija

Klubas įkurtas 2001 m. žaisdavo žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu iškopė į Liga II pirmenybes.
Salaspilio koncentracijos stovykla

Salaspilio koncentracijos stovykla (vok. Lager Kurtenhof) – Trečiojo Reicho koncentracijos stovykla, įkurta 1941 m. Salaspilyje. Nacistinės okupacijos metais stovykloje kalėjo 22-23 tūkstančiai žmonių, nužudyta apie 2000.
Songea

Istorija

1905–1907 m. Songea buvo Madži Madži sukilimo prieš vokiečių kolonijinę valdžią centras. Vėliau planuota miestą paversti svarbiu žemės riešutų auginimo centru, buvo suprojektuotas geležinkelis, tačiau dėl karų kaimyniniame Mozambike tie planai liko neįgyvendinti.
Subsidija

Subsidija (lot. subsidium) – valstybės ar savivaldybės institucijų bei kitų trečiųjų asmenų parama, skirta plataus vartojimo prekių (paslaugų) kainoms išlaikyti ar sumažinti arba šių prekių gamybos (paslaugų teikimo) mastui išlaikyti.
Tiesioginės subsidijos naudojamos finansuoti fundamentalius mokslinius tyrimus ir tiriamiesiems – konstrukciniams darbams atlikti, įdiegti į gamybą naują techniką ir perkvalifikuoti kadrus. Iš vienos pusės subsidijos gali skatinti perspektyvias ūkio šakas, iš kitos – palaikyti nerentabilias, bet strategiškai svarbias įmones. Subsidijos skiriamos kurti naujoms darbo vietoms, labiausiai atsilikusiuose žemdirbystėje rajonuose, iš kompensacinių išmokų.
Netiesioginės subsidijos vykdomos mokestinės ir piniginės - kreditinės politikos pagalba. Valstybė priima lengvatinius mokestinius tarifus, garantuojant ir draudžiant kreditus, suteikia lengvatinius kreditus.
Mykolas Servacijus Višnioveckis

Biografija

Gimė Lvove, Konstantino Kristupo Višnioveckio ir Onos Chodarovskytės šeimoje.
Tai paskutinis vyriškosios giminės linijos atstovas. Po jo mirties valdos perėjo Oginskiams ir Zamoiskiams.

Valstybės tarnyba

Lietuvos lauko etmonas 1702–1703 ir 1707–1709 metais. Lietuvos didysis etmonas в 1703–1707 ir nuo 1735 metų. Lietuvos armijos Regimentorius nuo 1730 m.
Nuo 1703 m. Vilniaus kaštelionas, o 1706–1707 ir nuo 1735 – Vilniaus vaivada.
1703 m. Seimo maršalka Liubline.
1720–1735 metais – Lietuvos didysis kancleris.
Pinsko, Volkovysko, Glinėnų, Tucholio seniūnas.
Keletą kartų buvo išrinkta Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo maršalka.

Pilietinis karas (Valkininkų konfederacija)

1700 m. pilietinio karo metu kovojo prieš Sapiegų hegemoniją LDK, buvo vienas iš Valkininkų konfederacijos vadų. Valkininkų mūšyje lapkričio 18 d. nugalėjo Sapiegų pajėgas.

Tolesnė karjera

Iki 1707 m. palaikė Augustą II, vėliau perėjo į Stanislovo Leščinskio pusę. Tais pačiais metais areštuotas ir išvežtas į Rusiją, o nuo 1709 m. – emigravęs.
1716 m. pripažino Augustą II ATR karaliumi ir grįžo į tėvynę.
1733 m. kaip Rusijos šalininkas palaikė Augusto III kandidatūrą.
Numušda

Numušda – dievybė Mesopotamijos mitologijoje, šiaurinės Babilonijos Kazalu miesto dievas globėjas. Tėvas – mėnulio dievas Nana (Sinas), o motina Ningalė (III tūkst. pr. m. e. įrašuose tokia genealogija dar nepaliudyta). Sutuoktinė – deivė Namrat („Spindinčioji“), duktė Adgar-kidu (Martu žmona, aprašyta pasakojime „Martu vestuvės“). Kaip astralinė dievybė, buvo siejamas su audros dievu Adadu. Vardo kilmė neaiški, yra manančių, kad vardas nešumeriškos kilmės. Liaudies etimologijoje dievybės vardas aiškintas įvairiai: „Numušda – tasai, kuris leidžia nuolat lyti“, „Numušda = tvariniai“, „Numušda = šauklys“.
Numušda sietas su gamta ir vaisingumu, taip pat buvo glaudžiai susijęs su dievais Meslamtaea, Ninazu ir Marduku. III tūkst. pr. m. e. buvo siejamas su požemio pasaulio dievybėmis, tačiau ilgainiui šis Numušdos aspektas nunyko. Apie Numušdos funkcijas daugiausia žinoma iš Larsos valdovo Sin-Ikišamo vardu parašyto himno. Iš šio kūrinio sprendžiama, kad Numušda sietas ne tik su vaisingumu ir gamta, bet ir su karu („[Numušda], pirmasis kovoje, kas gali tau prilygti?“). Buvo sutapatintas su žvaigždynu, iš dalies atitinkančiu dabartinį Kentauro žvaigždyną.
Pirmosios žinios apie Numušdos kultą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį. Būtent šiuo laikotarpiu dievybės kultas labiausiai suklestėjo. Numušdos kulto centrai buvo Kazalu ir Kiritabo miestai (nelokalizuoti). Minimas virtinėje dievų sąrašų. Viename įraše (2b „metų varde“) tvirtinama, kad Sin-Ikišamas atgabenęs Numušdos, Namrat ir Lugal-apiak statulas į Kazalu miestą, o kitame įraše (penktajame „metų varde“) nurodoma, kad tas pats karalius miestą sugriovęs. Pradedant Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu, Numušda beveik nebėra sutinkamas, tačiau I tūkst. pr. m. e. dar buvo išsilaikęs kaip astralinė dievybė.
Iš aukojimų sąrašų sprendžiama, kad Sin-Ikišamas galbūt bandė įvesti Numušdos kultą ir Nipūre, tačiau toks bandymas, panašu, buvo trumpalaikis. Nors Numušda ir buvo laikomas Ūro globėjo Nanos sūnumi, Numušdos kultas Ūre paliudytas labai menkai. Tuo remiantis teigiama, kad tradicija, siejanti Numušdą ir Naną, atsirado ne Ūre.
Ikonografijoje Numušda nėra vaizduojamas.
Nižnevartovskas

Istorija

1909 m. įkurta Nižnevartovskojos prieplauka, aplink ją išaugo gyvenvietė. Vėliau įkurtas kolūkis. Gyvenvietė pradėjo augti 1961 m. atradus Megiono, o 1965 m. – Samotloro naftos telkinius. 1972 m. Nižnevartovskui suteiktas miesto statusas.
Berzitai

Berzitai (serb., bulg., maked. берзити) – viduramžių laikų pietų slavų gentis. 
VI a. pabaigoje, slavų invazijos į Balkanus metu, berzitai apsigyveno dabartinių Makedonijos ir Kosovo teritorijoje, Ochrido apylinkėse. Šiais laikais makedonai šią gentį vadina maked. brsjaci, taip pat Brsjaci vadinamas ir Makedonijos regionas, kuriame yra Bitola, Ochridas, Prespa ir Velesas. 
Dalis genties patraukė į šiaurę ir apsigyveno palei Brestą (Baltarusija).
Berzitai pirmąkart paminėti „Šventojo Dmitrijaus stebukluose“, kur 616 m. Salonikų apgulties aprašyme išvardintos apgulusios gentys. Be berzitų paminėti dragovitai, sagudatai, velegezitai, vajunitai ir kiti. 
Apie 773 m., pagal bizantiečių metraštininką Teofaną, bulgarų chanas Telerigas pasiuntė į berzitų žemes 12 tūkstančių karių. Žygio tikslas buvo paimti belaisvių ir perkelti juos į Bulgariją. Tačiau imperatoriaus Konstantino V kariuomenė pakeliui pasitiko bulgarus ir sutriuškino juos. 
Kitą kartą berzitus Teofanas paminėjo rašydamas apie 799 m. Tuo metu berzitai jau buvo patekę Bizantijos valdžion, tačiau turėjo autonomiją, juos valdė nuosavas „archontas“ Akamiras. Akamiras su metraštyje nepaminėtasi „eladikais“ (galbūt Elados temos didikais ar temos kariuomene) surengė sąmokslą prieš imperatorę Ireną, kad sostan pasodintų vieną iš Konstantino V sūnų. Sąmokslas buvo nesėkmingas - jį atskleidė, o jo dalyviai buvo apakinti.
Berzitus asimiliavo serbai ir bulgarai.
Stanislovas Tutlys

Biografija

1985 m. Plungės rajono Švietimo skyrius vedėjas, 1995–2006 m. Telšių apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų ir švietimo departamento Švietimo skyriaus vedėjas, Valstybinės švietimo priežiūros tarnybos vedėjas, apskrities švietimo tarybos vadovas, 2000–2006 m. Lietuvos švietimo tarybos narys. Nuo 2006 m. spalio mėn. pensininkas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Plungės rajono skyriaus narys.
1990–1992 m. Plungės tarybos deputatas, 1995–1997 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Liemenė

Liemenė – berankovis liemenį dengiantis vyrų ir moterų drabužis.

Paskirtis

Liemenės gali būti aprangos dalis arba specialios paskirties. Specialios paskirties liemenės dažniausiai turi apsauginę funkciją – saugo nuo vėjo ir nepraleidžia vandens (žvejų), išlaiko vandens paviršiuje (gelbėtojų), daro pastebimą tamsoje (šviesą atspindinčios vairuotojų liemenės); specialiosios tarnybos naudoja neperšaunamas liemenes. Kaip aprangos dalis liemenė dažniausiai yra kasdienė ir išeiginė – oficialaus ar tautinio kostiumo dalis, gali būti ir uniformos – karių, specialiųjų tarnybų ar kitų sričių tarnautojų, dalis. Vyrai liemenes, kaip kostiumo dalį dėvi po švarku ar kitu viršutiniu drabužiu, moterys – ir vietoj žaketo.
Liemenė yra daugelio Europos tautų (airiai, baltarusiai, čekai, danai, latviai, lietuviai, lenkai, ukrainiečiai, vengrai ir kitų) tautinio kostiumo dalis.

Gamyba

Liemenės siuvamos iš vilnonių, pusvilnonių, medvilninių audinių, brokato, šilko, aksomo, kailio, sintetinių medžiagų ar mezgamos iš siūlų. Būna įvairaus sukirpimo: tiesios arba siūtos į liemenį, trumpos, ilgos ir pusilgės, aukštai susagstomos ar gilia (apvalia, kampuota ar smailia) iškirpte.

Lietuvoje

Lietuvoje pirmieji liemenių pavyzdžiai žinomi iš X a. – XI a.; nuo XVI a. ji tapo moters kostiumo dalimi. Ankstyvosios, manoma, buvo tiesaus kirpimo, juosiamos juosta. Liemenė ypač išpopuliarėjo XVIII a. – ji tapo vyriško kostiumo (švarkas, kelnės ir liemenė) dalimi. Didikai dėvėjo puošnias, puoštas siuvinėtais apvadais ar išsiuvinėtais paukščiais, drugeliais, gėlėmis, vos dengiančias liemenį liemenes. Apie 1875 m. jas imta siūti vienspalves, iš tos pačios kaip ir kostiumas, dažniausiai tamsios medžiagos. XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje liemenė tapo valstiečių moterų (aukštuomenės damos dėvėjo korsetus) išeiginiu drabužiu, dar vadintu kikliku, iki XIX a. pabaigos ji dėvėta kaip išeiginis ir kasdienis, ypač žiemą, drabužis.
Aukštaitės, dzūkės ir suvalkietės dažniausiai liemenes siuvosi iš fabrikinės gamybos ryškiaspalvių medžiagų – brokatas, aksomas, atlasas ar vilna. Žemaitės liemenes siūdinosi iš namuose austos smulkiai languotos, skersai dryžuotos vilnonės ar pusvilnonės medžiagos, kartais pirktinio šilko, brokato ar atlaso. Mažojoje Lietuvoje dėvėtos tamsių spalvų, vienspalvės aksominės arba vilnonės liemenės. Jos buvo įvairaus sukirpimo: trumpos, siekiančios tik juosmenį, ilgos ir pusilgės, nuo liemens pailgintos klostelėmis, skverneliais, liežuvėliais. Užsegimui naudoti metaliniai kabliukai, sagos, kaspinai, kartais liemenė buvo suvarstoma spalvota juostele. Vyrai dėvėjo vienspalves, dryžuotas ar languotas tiesaus kirpimo liemenes.
Teisinė sudėtis

Teisinė sudėtis (lot. actus reus) - požymių, pagal kuriuos nustatomas teisiškai reikšminga veika (pažeidimas), faktas (teisinis faktas), įvykis ar kuri nors kita teisiškai reikšminga aplinkybė, visuma. Didžiausią reikšmę turi baudžiamojoje teisėje (nusikaltimo sudėtis, lot. corpus delicti), civilinėje teisėje ir kitose teisės šakose. Kaip tam tikrų elementų, faktinių aplinkybių, kurias būtina nustatyti, kad kiltų teisinės pasekmės, visuma, itin reikšminga teisiškai vertinant (t. y. kvalifikuojant) tam tikrus įvykius, situaciją ir pan.
Kelmės rajono savivaldybės taryba

Kelmės rajono savivaldybės taryba – Kelmės rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Bepakopis variatorius

Bepakopis variatorius, variatorius (angl. Continuously variable transmission, CVT) – automatinė pavarų dėžė, kuri gali keisti neribotą kiekį perdavimo santykių tam tikrame intervale (tuo tarpu kitos automatinės pavarų dėžės turi tik 4–6 santykius).
Diržinis variatorius pasiekia maždaug 88 % naudingumo koeficientą. Nors jis yra mažesnis nei mechaninės pavarų dėžės, gamybos kaina taip pat yra mažesnė bei variklis gali suktis optimaliu greičiu. Be to, nėra sankabos įdiegimo būtinybės, nors sankaba montuojama, jei reikalinga neutrali pavara. 
Bepakopis variatorius buvo daug žadantis Formulė 1 mašinų patobulinimas, tačiau buvo uždraustas, manant, jog lenktynėms tinkamas variatorius bus per brangus ir nedaugelis galinčių tai leisti komandų nesunkiai dominuos. Jis taip pat naudojamas žemės ūkio mašinose, jei svarbu sklandžiai keisti judėjimo greitį tuo pat metu sukant kitus mašinos mechanizmus pastoviu greičiu. Variatorių taip pat naudoja daugelis nedidelių, palyginus negreit varžiuojančių mašinų (sniegomobiliai, golfo aptarnavimo kartai, motoroleriai, mopedai ir pan).

Skridininis

Tai yra populiariausias variatorių tipas. Tokį variatorių sudaro du skridiniai ir V formos diržas. Kiekvienas skridinys yra sudarytas iš dviejų kūgių, pastatytų viršūnėmis vienas priešais kitą. Suartėjant vieno arba kito skridinio kūgiams, keičiasi diametras diržo gale, taigi ir perdavimo santykis.

Hidrostatinis

Hidrostatinį variatorių sudaro ratus sukantis hidraulinis variklis ir jį varantis hidraulinio skysčio siurblys. Siurblys sujungtas su pagrindiniu mašinos varikliu ir sukonstruotas taip, jog vienam apsisukimui tenkantis perpumpuojamo skysčio kiekis gali būti sklandžiai reguliuojamas. Ši sistema leidžia laisviau išdėstyti visus komponentus, nes tarp siurblio ir ties ratais esančio hidraulinio variklio reikalingas tik hidraulinio skysčio vamzdis. Pavarą galima pagaminti labai galingą, tinkamą tankams ir kitoms sunkioms mašinoms. Tačiau hidrostatinis variatorius brangus ir jautrus hidraulinio skysčio užteršimui.
Šimtosios beždžionės efektas

Šimtosios beždžionės efektas – tai reiškinys, kai kritinio dydžio gyvūnų grupei išmokus kažkokį naują elgesį, toks pats elgesys pradeda plisti ir tarp kitų to regiono, o vėliau ir viso pasaulio gyvūnų, net jei jie tarpusavyje neturi jokių kontaktų. Vėliau pradėta manyti, kad tai būdinga ir žmonėms, kalbant apie naujas idėjas ir tikėjimus.
Pradžią šiam suvokimui davė „šimtosios beždžionės istorija“, aprašyta 1979 metų Lyall Watson knygoje „Lifetide“. Joje teigiama, kad autorius stebėjo mokslininkų eksperimentus su makakomis Košimos saloje (Japonija). Dalis beždžionių išmoko nusiplauti batatus vandenyje, ir šis naujas elgesys pradėjo plisti tarp kitų beždžionių įprastu būdu – stebint ir mėgdžiojant. Tačiau kai buvo pasiekta kritinė taip besielgiančių makakų riba, vadinamasis „šimtosios beždžionės“ skaičius, jis pradėjo plisti ir tarp gretimų salų beždžionių, neturėjusių jokio kontakto su Košimos salos gyvūnais.
Dar labiau šią istoriją išpopuliarino Ken Keyes savo knygoje Šimtosios beždžionės efektas (ang. The Hundredth Monkey Effect). Nuo tada istorija tapo plačiai pripažįstama kaip faktas, ir net buvo įtraukta į kai kuriuos vadovėlius. Rupert Sheldrake šimtosios beždžionės efektą naudojo kaip įrodymą morfogenetinių laukų (kita pseudomokslinė teorija) egzistavimui pagrįsti.
1985 metais Elaine Myers iš naujo peržiūrėjo Watsono knygoje minėtą eksperimentą ir atskleidė, kad Japonijos Beždžionių Centro tyrimų minėtoje saloje ataskaitos iš esmės skiriasi nuo „Lifetide“ knygoje aprašytų. Jose tik rašoma, kaip batatų plovimo įprotis paplito tarp tos pačios grupės beždžionių ir jo vėliau nuo mažens mokėsi jų palikuonys. Nėra jokio įrodymo, kad toks elgesys būtų paplitęs kitose salose ir nė vienas iš ten dirbusių tyrinėtojų niekada nėra teigęs nieko panašaus.
Nors mitui pradžią davusi istorija paaiškėjo esanti išgalvota, o paties efekto egzistavimui nėra jokių įrodymų, šimtosios beždžionės efekto mitas iki dabar labai populiarus tarp naujojo amžiaus tikėjimų.
Edmundas Jasiūnas

Edmundas Jasiūnas (1923 m. vasario 10 d. Pandėlyje – 2007 m. birželio 28 d. Kauno raj.) – Lietuvos inžinierius, lakūnas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija

1942 m. baigęs Kauno aukštesniąją technikos mokyklą studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1950 m. studijavo Aukštojoje technikos mokykloje Karlsrujėje. 1950 m. persikėlęs į JAV studijavo Ilinojaus universitete Čikagoje.
1951–1986 m. dirbo įvairių įmonių projektavimo įstaigose. 1952–1957 m. Filatelistų draugijos „Lietuva“ valdybos narys, 1963–1964 m. pirmininkas. Nuo 1963 m. komercinių lėktuvų pilotas, nuo 1969 m. inžinierius. 1970–1973 m. metraščio „Plieno sparnai“ redaktorius. 1969–1971 m. į magnetono juostelę įrašė didelės apimties ir vertės dailininko Adomo Varnus atsiminimus. Nuo 1986 m. lietuvių spaudos bendrovės prezidentas, 1987–1996 m. laikraščio „Lietuvos balsas“ vyr. redaktorius.
Lietuvos aviacijos muziejaus rėmėjas ir bendradarbis. 1993 m. liepos 5-17 d. su Vladu Kensgaila skrisdami lėktuvo „Lituanica“ kopija maršrutu Kaunas – Soldinas-Kaunas simboliškai baigė Dariaus ir Girėno skrydį. 1997 m. istorinę medžiagą apie transatlantinį lakūną Feliksą Vaitkų, sukomplektuotą vienuolikoje tomų, padovanojo Vytauto Didžiojo karo muziejui. Palaidotas Romainių kapinėse.
Milton Keinsas

Istorija

Miestas suformuotas 1967 m. sujungus Bletchley, Wolverton ir Stony Stratford miestus bei kaimus tarp jų. Pavadintas pagal kaimą, kuris buvo arčiausiai miesto centro.
Kretuono gyvenvietės

Tyrimai

Kretuono gyvenvietės archeologinius tyrimus 1979 ir 1996–1997 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, tyrimų vadovas Algirdas Girininkas.

I gyvenvietė

Pirmoji gyvenvietė yra 1,5 km į vakarus nuo kaimo, abipus bevardžio upelio, įtekančio į Kretuono ežerą, 1,2 km į šiaurės rytus nuo Kretuono ežero Didžiosios salos, 530 m į pietus nuo Žaugėdos senvagės, 450 m į šiaurės vakarus nuo Reškutėnų piliakalnio. Gyvenvietės teritorija apima daugiau kaip 10,5 ha.
1996 ir 1997 m. ištirta 140 m². Aptikti 2 kultūriniai sluoksniai. Apatiniame sluoksnyje, priskiriamame III tūkstantmečiui iki m.e., rasta Narvos kultūros keramikos – plokščiadugnių ir smailiadugnių puodų, pailgų dubenėlių, titnago, kaulo ir rago dirbinių – strėlių antgalių, durklų, peilių, grąžtų, ylų, žeberklų, kabučių iš žvėrių dantų.
Viršutiniame sluoksnyje (III tūkstantmečio iki m.e. pabaiga – II tūkstantmečio iki m.e. pradžia) aptikta virvelinės keramikos – plokščiadugnių profiliuotomis sienelėmis puodų, taurių, dubenėlių, taip pat titnaginių trikampių strėlių antgalių, grandukų, gremžtukų, akmens kirvių, tinko pasvarėlių, kaulo žeberklų, ylų.

II gyvenvietė

Apie 1 km nuo pirmosios, kaimo vakariniame pakraštyje, yra antroji gyvenvietė. Joje rasta titnaginių gremžtukų, grandukų, strėlių antgalių, virvelinės keramikos, 40 x 35 m dydžio židinio liekanų.

III gyvenvietė

Trečioji gyvenvietė yra abipus bevardžio upelio žiočių. Rasta dviejų stulpinės konstrukcijos pastatų liekanų, ūkinių duobių, židinių, daug titnago dirbinių (ietigalių, lancetinių ir trikampių strėlių antgalių, peilių, kirvių gludintais ašmenimis, grąžtų), kaulo ir rago žeberklų, ylų, kaplių, įtveriamųjų kirvių, papuošalų (antropomorfinių kabučių), metalo liejimo forma, lipdytos keramikos, būdingos vėlyvąjai Narvos kultūrai, šukinės-duobelinės keramikos puodų šukių, bei Rytų Trzcinieco kultūrai būdingas suskilęs puodas. Gyvenvietė datuojama XV a. – XIV a. prieš m.e. Radinius saugo Nalšios muziejus (Švenčionys) ir Lietuvos nacionalinis muziejus.
Piknometras

Piknometras, arba tankio butelis - labai tiksliai išmatuoto tūrio indas (esant nurodytai temperatūrai). Jis naudojamas skysčių tankiui apskaičiuoti.

Konstrukcija ir veikimas

Tankis apskaičiuojamas taip: išmatuojama butelio su skysčiu masė, iš jos atimama butelio masė ir gauta vertė padalijama iš skysčio tūrio. Piknometre yra vamzdelis, stikliniame kamštyje plona vidinė kiaurymė (kapiliaras). Užkimšus pilną butelį, skysčio perteklius pakyla vamzdeliu ir išbėga lauk, dėl to kiekvieną kartą skysčio tūris yra vienodas.
Bolšoj Ungutas

Lietuviai

1948 m. birželio mėn. į Kamarčiagos geležinkelio stotį atvežti 3 ešelonai tremtinių iš TSRS okupuotos Lietuvos. Pusė jų atvežta į Bolšoj Unguto miško pramonės ūkį, kur buvo ūkio centras. Bolšoj Ungute palikta apie 60 šeimų, kiti išskirstyti po aplinkinius miško kirtimo punktus; vėliau dalis jų persikėlė į Bolšoj Ungutą. Tremtiniai kirto ir plukdė mišką, tiesė kelius, dirbo statybose. Gyveno barakuose. 1948 m. rugpjūčio mėn. – 1950 m. veikė lietuvių tremtinių savitarpio pagalbos komitetas. 1956–1966 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. 1990 m. beveik visų tremtinių palaikai iš Bolšoj Unguto kapinių parvežti į Lietuvą.
Poliarchija

Poliarchija – daugelio žmonių, nepriklausomai nuo jų socialinės padėties, valdžia. Politinė sistema, kurioje valdžia yra paskirstyta (nesukoncentruota).
Terminas atsirado kaip nepasitenkinimo demokratijos terminu, kuris turėjo per daug reikšmių ir naudotas įvairiuose kontekstuose, rezultatas. Terminas paprastai naudojamas apibūdinti šiuolaikines Vakarų demokratijas. Termino autorius Robertas Dalas.
Kampinis pagreitis

Kampinis pagreitis apibūdina kampinio greičio kitimą laike. SI vienetų sistemoje kampinis pagreitis matuojamas radianais per sekundę kvadratu (rad/) ir žymimas graikiška raide epsilon ().
Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski SSA

Istorija

Iki 2007-2008 m. sezono komanda žaidė aukščiausioje Lenkijos lygoje, 2008 m. po susijungimo su Varšuvos „Polonia“ komandos vietą aukščiausioje lygoje perėmė „Polonia“, o naujo Grodzisko „Dyskobolia“ klubo komanda perėjo į IV lygmens varžybas.
Kunigiškiai (Prienai)

Istorija

Tarpukariu Kunigiškiuose veikė LKP kuopa. 1935 m. rugpjūčio 25 d. čia išrinktas valstiečių streiko komitetas. Kitą dieną Kunigiškių valstiečių delegacija dalyvavo Prienuose vykusiame masiniame valstiečių streike.
Milas Džiukanovičius

Biografija

Jaunystėje aktyvus Jugoslavijos komunistų sąjungos veikėjas, nuo 1989 m. Centro komiteto narys. Padedamas Slobodano Miloševičiaus ir slaptųjų tarnybų Juodkalnijoje pradėjo antibiurokratinę kampaniją ir nušalino nuo valdžios senąją nomenklatūrą.
1991–1997 m. Juodkalnijos ministras pirmininkas. Nuo 1997 m. Demokratinės socialistų partijos pirmininkas. 1997–2002 m. Juodkalnijos prezidentas. 2003–2006, 2008–2010 m. ministras pirmininkas. Jo iniciatyva 2006 m. įvyko referendumas, kuriame dauguma gyventojų pasisakė už Juodkalnijos nepriklausomybę nuo Serbijos.