Liepos krizė

Liepos krizė buvo 1914 m. vasaros diplomatinė krizė tarp pagrindinių Europos jėgų, kuri galiausiai paskatino Pirmojo pasaulinio karo pradžią.
Iškart po to, kai Gavrilas Principas, jugoslavų nacionalistas, nužudė Erchercogą Pranciškų Ferdinandą, Austrijos-Vengrijos imperijos sosto įpėdinį, serija diplomatinių veiksmų paskatino Austrijos-Vengrijos ultimatumą Serbijos karalystei ir, galiausiai, karą.
Nužudymas buvo atliktas asmenų, kurie siekė suvienyti visas etnines pietų slavų teritorijas, kurios nebuvo valdomos Serbijos karalystės ar Juodkalnijos karalystės. Austrijos-Vengrijos ultimatumo Serbijai paskelbimas buvo dalis priverstinio plano, kuriuo siekta susilpninti Serbijos karalystės užmojus kontroliuoti šiaurinius Balkanus bei reikšmingas pietų slavų apgyvendintas teritorijas, įskaitant ir serbų bendruomenę Bosnijoje (Austrija-Vengrija aneksavo Bosniją ir Hercegoviną 1908 m.). Toks planas buvo norimas įgyvendinti arba diplomatiškai, arba lokaliu karu (tuo atveju, jei ultimatumas būtų atmestas). Austrijai-Vengrijai priimtinesnis buvo karo variantas, nors, pavyzdžiui, vengriškosios Austrijos-Vengrijos dalies ministras pirmininkas Istvanas Tisza tikėjosi, jog ultimatumas atrodys pagrįstas ir bus priimtas.
Praėjus mėnesiui, nuo tada, kai buvo nušautas Pranciškus Ferdinandas, Austrija-Vengrija paskelbė karą Serbijai, taip pradėdama Pirmąjį pasaulinį karą.

Nužudymas ir tyrimas

Austrija-Vengrija aneksavo Bosniją ir Hercegoviną 1908 m. Sarajevas buvo šios provincijos sostinė. Oskaras Potiorekas buvo karininkas ir šios provincijos gubernatorius. Po Potioreko pasiūlymo 1913 m. vasarą Echercogui Pranciškui Ferdinandui, Austrijos-Vengrijos sosto įpėdiniui, atvykti stebėti karinių pratybų Bosnijoje, kurios buvo turėjo vykti 1914 m. birželio pabaigoje, imperatorius Pranciškus Juozapas I liepė Erchercogui ten nuvykti. Po pratybų, 1914 m. birželio 28 d., Pranciškui Ferdinandui ir jo žmonai Sofi buvo aprodomas Sarajevas. Šeši ginkluoti vyrai, penki serbai ir vienas Bosnijos musulmonas, vadovaujami Danilo Iličiaus, gulėjo Sarajevo Appel krantinėje, nes žinojo, kad Pranciškaus Ferdinando kolona turėtų važiuoti šiuo maršrutu.
10 val. 10 min. Nedeljko Čabrinovičius metė bombą į Pranciškaus Ferdinando automobilių koloną, kai ji važiavo Čumuria tiltu. Dvidešimt žmonių buvo sužeisti, bet Pranciškus Ferdinandas nenukentėjo. Įvykio kaltininkas Serbijos majoro Voja Tankosičiaus buvo apmokytas praryti kalio cianido kapsulę tam, kad nebūtų sučiuptas gyvas. Čabrinovičius prarijo cianido kapsulę, bet ji pastarąjį tiesiog lengvai susargdino. Sarajevo policija suėmė Čabrinovičių ir nuvežė jį į policijos pirmosios pagalbos postą. Tyrėjas Leonardas Pfeferis tuo metu buvo policijos nuovadoje ir jam iškart buvo paskirta tirti šį nusikaltimą. Tyrimui net neįsibėgėjus, buvo pranešta, jog Gavrilas Principas pašovė Pranciškų Ferdinandą ir jo žmoną Sofi, o jie abu mirė pakeliui į ligoninę. Principas prarijo savo cianidą, bet poveikis buvo toks pat kaip ir Čabrinovičiui. Policija suėmė Principą ir jis taip pat buvo nuvežtas į pirmosios pagalbos postą. Per 45 minutes nuo nusikaltimo įvykdymo Principas jau pradėjo pasakoti savo istoriją Pfeferiui.
Kitą dieną, 1914 m. birželio 19-ąją, remdamasis dviejų nusikaltėlių parodymais, Potiorekas, Bosnijos ir Hercegovinos gubernatorius, turėjo galimybę nusiųsti telegramą į Vieną, kad Principas ir Čabrinovičius kartu su Milanu Ciganovičiumi ir kitais, gavę bombų, revolverių ir pinigų, Belgrade surengė sąmokslą nužudyti Pranciškų Ferdinandą. Policija greitai sučiupo didžiąją dalį sąmokslininkų. Dvidešimt penki žmonės stojo prieš teismą, bet devyni iš jų buvo išteisinti.

Serbijos įsitraukimas

Iškart po nužudymų Serbijos ambasadorius Prancūzijoje Milenko Vesničius ir Serbijos ambasadorius Rusijoje Spalaikovičius pareiškė, kad Serbija įspėjo Austriją-Vengriją apie artėjantį nužudymą. Serbija netrukus paneigė, kad buvo įspėjusi Austriją-Vengriją ir paneigė, kad žinojo apie artėjantį nusikaltimą. Ministras pirmininkas Nikola Pašičius laikraščiui „Az Est“ 1914 m. liepos 7 d. ir Paryžiaus leidiniui „New York Herald“ 1914 m. liepos 20 d. net asmeniškai paneigė, kad Serbijos vyriausybė turėjo bet kokios informacijos apie galimą nužudymą. Karo metu buvęs Serbijos karo atašė Vienoje Kolonelis Lesaninas tvirtino, jog ministras pirmininkas Pašičius buvo įsakęs Serbijos ambasadoriui Vienoje Jovanovičiui įspėti Austriją-Vengriją apie galimą nusikaltimą, bet Jovanovičius atliko duotus nurodymus netinkamai.

Paskutinis žudikas

Tyrime buvo likusi dar viena spraga. Vienas iš ginkluotų Pranciškaus Ferdinando nužudymo sąmokslininkų buvo Muhametas Mehmedbašičius. Iškart po nusikaltimo jam pavyko pabėgti į Juodkalniją, bet ten pastarąjį sulaikė policija. Juodkalnijos politiniame prieglobstyje Mehmedbašičius prisipažino dėl nusikaltimo ir prasitarė apie serbų teroristų susitikimą Tulūzoje, Prancūzijoje, kurio metu buvo planuojamas nusikaltimas. Austrija-Vengrija, sužinojusi apie Mehmedbašičiaus sulaikymą (bet ne prisipažinimą), paprašė Juodkalnijos gerbti jų tarpusavio ekstradicijos sutartį ir perduoti jiems žudiką. Po Mehmedbašičiaus prisipažinimo Prancūzijos ambasadoriui, Mehmedbašičius pabėgo į Serbiją, ko gero, padedamas Juodkalnijos teisinių institucijų.

Politikų kompromisas

Liepos 7 d. jungtinė ministrų taryba diskutavo, kokia linke Austrija-Vengrija turėtų judėti. Karingiausiai nusiteikę tarybos nariai siūlė surengti netikėtą ataką prieš Serbiją. Tisza įtikino tarybą, kad prieš karių mobilizaciją pirmiausia turi būti nustatyti reikalavimai Serbijai. Taip bus pastatytas „teisinis pagrindas karo paskelbimui“. Taryba sutiko, kad Serbijai reikia nustatyti griežtus reikalavimus, bet nesutarė, kiek griežtus. Išskyrus grafą Tiszą, visa taryba siekė nustatyti tokius griežtus reikalavimus, kad jų atmetimas būtų labai tikėtinas. Tisza pateikė savo variantą dėl reikalavimų Serbijai, kurie nebuvo tokie griežti, kad nebūtų įmanomi įvykdyti. Abi nuomonės liepos 8 d. buvo nusiųstos imperatoriui.
Imperatoriaus nuomone, šios dvi skirtingos nuomonės galėjo būti suderintos. Pirminis reikalavimų rinkinys buvo parengtas per tarybos posėdį. Per kelias kitas dienas reikalavimai buvo išplėsti ir padaryti dar griežtesni, kad Serbijai būtų sudėtingiau juos priimti.

Situacija Serbijoje

Liepos 1 d. Leonas Deskosas (pranc. Léon Descos), Prancūzijos ambasadorius Belgijoje, pranešė Prancūzijai, jog Serbijos karinė grupuotė buvo įsitraukusi į Pranciškaus Ferdinando nužudymą. Jis taip pat pranešė, kad Rusijos ambasadorius Hartvigas nuolat bendravo su regentu Aleksandru I, padėdamas Serbijai įveikti šią krizę. Pasakymas „karinė grupuotė“ buvo užuomina į Serbijos karinės žvalgybos viršininką Dragutiną Dimitrijevičių ir karininkus, kuriems jis vadovavo 1903 m., Serbijos karaliaus Aleksandro Obrenovičiaus ir karalienės Dragos Liunevicos nužudymo metu. Šie vyrai turėjo milžinišką įtaką Serbijoje, o jų veiksmai lėmė naujos karaliaus Petro I ir regento Aleksandro dinastijos įsitvirtinimą. Serbija pareikalavo ir Prancūzija įvykdė Deskoso pakeitimą karingesniu ambasadoriumi Augustu Bope (pranc. Auguste Boppe), kuris atvyko liepos 25 d. Hartvigas mirė liepos 10 d., vizito pas Austrijos pasiuntinybę Belgrade metu.

Austrijos-Vengrijos požiūris į karą

Vienos valdžios asmenims, siekusiems karo, Pranciškaus Ferdinando nužudymas atrodė kaip puiki dingstis įvykdyti jų 1912 m. planus pradėti karą, kuriuo būtų nutrauktas Serbijos kišimasis į Bosnijos politinius reikalus. Leopoldas Berčtoldas panaudojo savo 1914 m. birželio 14 d. užrašus, kuriuose buvo siūloma sunaikinti Serbiją, kaip pagrindą prašyti Vokietijos paramos. Austrijos-Vengrijos kariuomenės Generalinio štabo viršininkas Konradas fon Hotzendorfas patarė Berčtoldui, kad Austrija-Vengrija turėtų „perkirsti Gordijaus mazgą“ ir paskelbti karą Serbijai kiek įmanoma anksčiau. Valdžios asmenys Vienoje šiuo klausimu buvo labai susiskaldę: Berčtoldas ir Konradas palaikė karo idėją, imperatorius Pranciškus Juozapas I, nors ir pritarė karo idėjai, reikalavo Vokietijos paramos, o Vengrijos ministras pirmininkas Istvanas Tisza nepritarė karo su Serbija idėjai, teigdamas (kaip vėliau paaiškėjo – teisingai), kad bet koks karas su serbais turėjo didelę riziką įtraukti į karą Rusiją, o vėliau ir visas kitas pagrindines Europos jėgas.
Austrija-Vengrija nedelsiant pradėjo kriminalinį tyrimą. Danilo Iličius ir penki žudikai buvo skubiai suimti ir apklausti tyrėjų. Trys žudikai, kurie buvo iš Serbijos, papasakojo beveik viską, ką žinojo: serbų majoras Vojislavas Tankosičius tiek tiesiogiai, tiek netiesiogiai buvo perdavęs jiems šešias bombas (pagamintas Serbijos arsenale), keturis pistoletus, pinigų, nusižudymo piliulių, specialų žemėlapį su pažymėtomis žandarų budėjimo vietomis, suteikė jiems specialius apmokymus, išmokė, kaip iš Serbijos infiltruotis į Sarajevą.

Vokietijos požiūris į karą

Liepos 2 d. Saksonijos karalystės ambasadorius Berlyne laiške savo karaliui parašė, jog Vokietijos armija nori, kad Austrija kuo greičiau užpultų Serbiją, nes dabar Vokietija karui yra pasiruošusi daug geriau nei Rusija ar Prancūzija. Liepos 3 d. Saksonijos kariuomenės atašė Berlyne pranešė, kad Vokietijos Generalinis štabo vadovybė „būtų patenkinta, jei karas prasidėtų dabar pat“.
Liepos 4 d. kaizeris Vilhelmas II pareiškė, kad jis visiškai sutinka, jog „su Serbija reikia galutinai suvesti sąskaitas“. Jis liepė Vokietijos ambasadoriui Vienoje grafui Henrikui fon Čirčkiui baigti patarinėti Austrijai būti santūriai. Jis rašė: „Čirčkis greit užbaigs šitas nesąmones. Mes turime baigti reikalus su serbais, ir greitai. Dabar arba niekada!“ Savo ruožtu Čirčkis tą pačią dieną pranešė Austrijos-Vengrijos vyriausybei, kad „Vokietija parems bet kokį Austrijos-Vengrijos veiksmą prieš Serbiją. Kuo anksčiau Austrija-Vengrija smogs, tuo geriau.“ Generalinio štabo viršininkas Helmutas fon Moltkė rašė, kad „Austrija privalo sutriuškinti serbus“.
Norėdamas užsitikrinti visišką Vokietijos paramą, Austrijos-Vengrijos nuolatinis užsienio reikalų ministerijos vadovas Aleksandras fon Hojos liepos 5 d. lankėsi Berlyne. Jis Austrijos-Vengrijos ambasadoriui Vladislovui Szogeny Marichui perdavė du dokumentus. Vienas iš jų buvo Istvano Tiszos užrašai, kuriuose buvo siūloma, kad Bulgarija prisijungtų prie Trilypės sąjungos valstybių, o kitas – Pranciškaus Juozapo laiškas, kuriame buvo teigiama, jog vienintelis būdas užkirsti kelią dualistinės monarchijos subyrėjimui, yra visiškai „sunaikinti Serbiją“ kaip valstybę. Pranciškaus Juozapo laiškas buvo daugiausiai paremtas idėjomis, išreikštomis Leopoldo Berčtoldo birželio 14 d. užrašuose, kuriuose kalbama apie Serbijos sunaikinimą. Pranciškaus Juozapo laiške atvirai pareiškiama, kad sprendimas sunaikinti Serbiją buvo priimtas dar prieš Erchercogo nužudymą, o įvykiai Sarajeve tik patvirtino jau ir taip egzistavusį karo su Serbija poreikį.
Po susitikimo su Austrijos-Vengrijos ambasadoriumi Vokietijoje Szogeny liepos 5 d. Vokietijos imperatorius Vilhelmas II informavo jį, kad jo šalis gali „pasikliauti visiška Vokietijos parama“, net jei „Europoje prasidėtų rimtos politinės komplikacijos“. Jis pasakė, kad Austrija-Vengrija turi „iš karto žygiuoti“ į Serbiją. Jis dar pridėjo, jog „bet kokiu atveju Rusija yra visiškai nepasiruošusi karui ir galima net neabejoti, jog ji turėtų ilgokai pamąstyti prieš žengdama į karą.“ Net jei Rusija pultų ginti Serbijos, Vilhelmas prižadėjo, kad Vokietija darytų viską, įskaitant stojimą į karą, kad pagelbėtų Austrijai-Vengrijai.
Po šio susitikimo Szogeny pranešė Vienos valdžiai, kad Vilhelmas „nusiviltų, jei mes [Austrija-Vengrija] neišnaudotume šios progos, kuri yra tokia palanki mums“. Šis susitarimas dėl Vokietijos paramos iki ir per karą buvo pagrindinis faktorius, kuris nulėmė, kokią politiką Austrija-Vengrija vykdė 1914 m. liepą. Susitikime vykusiame Potsdamo rūmuose taip pat liepos 5 d. Vokietijos kancleris Teobaldas fon Holvegas, Vokietijos užsienio reikalų ministerijos sekretorius Artūras Cimermanas, karo ministras Erikas fon Falkenhajenas, Vokietijos imperatoriškojo ministrų kabineto vadovas Morizas fon Linkeris, generolas adjutantas Hansas fon Plesenas, jūrų laivyno Generalinio štabo viršininkas, kapitonas Hansas Zenkeris ir admirolas Eduardas fon Kapelis pritarė Vilhelmo inicijuotai paramai Austrijai-Vengrijai. Paklaustas, ar Vokietija yra pasiruošusi karui prieš Rusiją ir Prancūziją, Erikas fon Falkenhajemas, net neabejodamas atsakė, kad taip.