google/wiki40b huggingface dataset:
Šaktė

Šaktė (skr. शक्ति = śakti „galia“), hinduizme – iš savęs besireiškianti, savimoninga ir savaveiksmė dieviškoji dinamiška galia, pirmapradė visuotinė energija. Šaktė yra pirmapradė kosminė energija, kuri persmelkia visą visatą. Šakti yra ne tik atsakinga už visatos kūrybą, bet ir už visus joje vykstančius virsmus. Paprastai vaizduojama kaip dievo sutuoktinė, įkūnijanti jo galią, nors gali būti ir savarankiška esybė, kuri šaktizme tapatinama su Dieviškąja Motina (Deive) ir Brahmano prigimtimi (prakrite). Šaktė reiškiasi įvairių deivių pavidalais – tiek maloningais (pvz., Syta, Sarasvatė, Lakšmė, Parvatė, Radha), tieg tūžmingais (pvz., Kali, Durga, mahavidjos). Maloningosios šaktės hipostazės vaizduojamos kaip nuolankios ir meilios dievų-sutuoktinių žmonos, o tūžmingos – kaip nepriklausomos, griaunančios dievybės, laužančios visuomenės normas. Nuožmiosios, išreiškiančios dinamiškesnes Šaktės apsaugos ir blogio sunaikinimo galias, reprezentuoja hinduistų visuomenės antimodelius ir priverčia atsidavusiuosius stovėti tamsiosios Dievystės pusės akivaizdoje. Tiesa, tiek nuožmiosios, tiek maloningosios šaktės turi ir sau priešingų savybių.
Liaudies religijoje (kaimiškose vietovėse) šaktė suvokiama per vietines deives-globėjas, kurios gina sakralines vietovės ribas, įveikia ligas, dovanoja derlių, padeda susirasti sutuoktinį ar darbą, ir yra lengvai prieinamos, nes rūpinasi paprastais žmonių reikalais, o ne išvadavimu.
Jos kundalinės energija išlaisvina įsipainiojusias būtybes iš samsaros rato. Šakti egzistuoja svātantrya būsenoje ir yra visiškai nepriklausoma. Šaktizmo pasekėjai ją garbina kaip aukčiausią būtybę, tačiau kitose hinduizmo kryptyse, kaip antai šaivizmo ir vaišnavizmo Šaktę įkūnija veikliąją purušos moteriškąją energiją praktitę. Puruša atitinkamai yra Šiva ir Višnus tose kryptyse. Višnaus žmona yra Lakšmė, tuo tarpu Šivos – Parvatė.
Darius Ramančionis

Biografija

Baigė Šiaulių „Aido“ vidurinę mokyklą. 1995 m. baigė geografiją ir biologiją Vilniaus pedagoginiame universitete, gamtos mokslų magistras.
Nuo 1995 m. Šiaulių miškų urėdijos vadybininkas, Kurtuvėnų regioninio parko direkcijos rekreacijos sektoriaus vadovas, direktoriaus pavaduotojas, Šiaulių universiteto lektorius. Kurtuvėnų dvaro sodybos atkūrimo ir pritaikymo viešajai turizmo infrastruktūrai projekto vadovas.
Nuo 1989 m. Lietuvos žaliųjų judėjimo narys, Šiaulių gamtos ir kultūros paveldo apsaugos klubo „Aukuras“ pirmininkas, daugelio klubo organizuotų akcijų ir renginių iniciatorius, Šiaulių nevyriausybinių organizacijų konfederacijos tarybos narys. Vienas iš asociacijos „Kurtuvėnų bendruomenė“ lyderių, Žemaitijos regioninės etninės kultūros globos tarybos pirmininko pavaduotojas, Lietuvių etninės kultūros draugijos narys.
Sutuoktinė Kurtuvėnų folklorinio ansamblio „Kurtuove“ vadovė Edita Ramančionienė.
Aleksandras Glazunovas

Biografija

Muzikos mokėsi nuo 1875 m., nuo 1879 m. – kompozicijos pas N. Rimskį-Korsakovą. Dalyvavo M. Beliajevo būrelio veikloje. 1885–1903 m. kasmetinių M. Glinkos premijų laureatas. Nuo 1888 m. dirigavo rusų simfoninius koncertus. Dėstė Sankt Peterburgo konservatorijoje, 1905–1917 m. konservatorijos direktorius, 1918–1928 m. rektorius. Nuo 1899 m. profesorius. 1928 m. išvyko iš TSRS, apsigyveno Paryžiuje. Koncertavo Europos šalyse ir JAV.

Kūryba

Kūryba monumentali, optimistiška, melodinga, pagrįsta slavų ir kiti tautų muzikos folkloru. Vyrauja instrumentinės muzikos žanrai. Pirmiesiems jo kūriniams įtakos turėjo „Galingojo sambūrio“ kompozitorių, ypač N. Rimskio–Korsakovo kūryba. Vėliau susiklostė savitas jo muzikinis stilius, artimesnis P. Čaikovskio simfonizmo ir S. Tanejevo polifonijos principams. Kartu su N. Rimskiu-Korsakovu užbaigė A. Borodino operą „Kunigaikštis Igoris“.
Parašė 9 simfonijas (1881–1910 m.), simfoninių paveikslų, siuitų simfoniniam orkestrui, uvertiūrų, 5 koncertus įvairiems instrumentams ir orkestrui, tarp jų – koncertas smuikui a-moll (1904 m.), 7 styginių kvartetus (1882–1930 m.), pjesių įvairiems pučiamiesiems, 2 sonatas fortepijonui, preliudų ir fugų, variacijų fortepijonui, pjesių vargonams, solo ir choro dainų, kantatų.
Efyra

Efyra (lot. ephyra, iš lot. Ephyra 'nimfa Efyra') – scifomedūzos lervutė, susidaranti scifistomos (polipo) nelytinio dauginimosi (strobiliacija) metu. Iš efyros išauga lytiškai besidauginanti medūza.
Augant efyrai formuojasi gastrovaskulinė sistema, čiuopikliai, ropalijos, gonadų užuomazgos.
Ankstyvosiose stadijose efyros būna skaidrios, iki kelių milimetrų ar centimetrų skersmens. Jų skėčio kraštuose būna 8 dvigubos skiautės. Čiuopiklių ir burnos skiaučių neturi. Virškinimo sistema neišsivysčiusi, turi tik skrandį ir radialinių kanalų užuomazgas.
Vakvako medis

Vakvakas, vakvako medis – legendinis medis su zoomorfiniais vaisiais - gyvūnais, žmonėmis ar (ypač) žmonių galvomis, suaugusiomis su koteliu. Spėjama, pasiekė Europą per fantastinius arabų kelionių aprašymus. Prigijo daugiausiai kaip knygų iliuminacijų ir bažnyčių puošybos detalė .
Bušmėnų mažoji rasė

Bušmėnų mažoji rasė (rus. бушменская малая раса) arba kapoidinė rasė – bušmėnams ir hotentotams (koisanams) būdinga antropologinė mažoji rasė, dažnai laikoma afrikanidų didžiosios rasės dalimi. Kitas pavadinimas – bušmėnų antropologinis tipas.
Dėl specifinių bruožų bušmenų mažoji rasė dažnai laikoma nedidele, sunykusia didžiąja rase, kuri vadinama kapoidų rasė, khoisanų rasė. Afrikos paleolito ir mezolito iškasenose aptinkami šio antropologinio tipo atstovų likučiai.

Arealas

Šio tipo žmonės gyvena Pietų Afrikos dykumose ir pusdykumėse.
Manoma, kad senovėje ši rasė gyveno žymiai plačiau ir kad jų arealo šiaurinis kraštas buvo šiauriau pusiaujo.
Novočerkaskas

Istorija

Įkurtas 1805 m. kaip miestas Naujasis Čerkaskas. XX a. pradžioje atidaryta daug aukštųjų mokyklų.
1962 m. mieste įvyko didelio masto vietos gyventojų protestai, kurie buvo žiauriai jėgos struktūrų numalšinti.
Aš ir jūs

Aš ir jūs – mėnesinis populiarus iliustruotas nuotykių žurnalas, skirtas detektyvų žanrų kūrinėliams, leistas 1931–1932 m. Kaune.

Istorija

Leido Aš ir jūs leidinio bendrovė. Spausdino „Typolit“ spaustuvė Kaune. Išėjo 4 numeriai.
Rašė apie garsių pasaulio politikų, artistų, menininkų gyvenimą, svarstė mados, šeimos, dorovės ir kitus klausimus. Išspausdino P. Kubiliaus, J. Marcinkevičiaus, S. Zobarsko ir kitų autorių rašinių.
Redaktorius Petras Kupčiūnas.
Napoleonas Butkevičius

Napoleonas Butkevičius (1927 m. birželio 22 d. Seda – 1998 m. liepos 30 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius, termodinamikos specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. technikos mokslų daktaras.
1961–1992 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas; nuo 1968 m. docentas.
Svarbiausi darbai iš termodinaminių procesų matematinio modeliavimo. Sukūrė inžinerinių metodų kokilių temperatūroms, įtempiams ir deformacijoms skaičiuoti.
Lokautas

Lokautas (angl. Lockout) – darbdavio tiesioginės kovos metodas. Darbuotojams neleidžiama dirbti, nemokamas darbo užmokestis. Jei streikuoja tik dalis darbuotojų, taip galima sukelti konfliktą, padedantį nutraukti streiką.

Priežastys

Paprastai vyksta įnirtingi darbdavio ir profsąjungos ginčai dėl šaltojo lokauto pagrįstumo ir teisėtumo. Profsąjunga gali užginčyti, jog toks darbdavys gali neveikiančio padalinio paslaugas nusipirkti iš nestreikuojančias įmones valdančių savo kolegų.
Lokautas paprastai taikomas kaip atsakomoji priemonė į profsąjungos organizuotą streiką. „Puolamasis“ (grynai darbdavio iniciatyva surengtas) lokautas, nors teoriškai ir galimas, praktiškai beveik niekada nepasitaiko.
Vienaragis (artilerija)

Vienaragis (rus. единорог) – senovinė rusiška lygiavamzdė haubica, turėjusi kūginę (platėjančią) parako kamerą.
Vienaragį 1757 m. sukonstravo artileristas M. Danilovas, o ginkluotėn įtraukė to meto Rusijos feldceichmeisteris (artilerijos viršininkas) grafas S. Šuvalovas. Vadinti vienaragiais, kadangi ant jo vamzdžio buvo grafo Šuvalovo herbas, kuriame buvo mitologinio vienaragio atvaizdas.
Vienaragių vamzdžių ilgis buvo 7,5–12,5 kalibrų, sviedinio masė buvo nuo 1,8 iki 40 kg. Šaudymo nuotolis – iki 4 km. Šaudydavo pilnaviduriais sviediniais, granatomis, karteče.
Vienaragius naudojo daugiau kaip 100 m. (kol buvo pereita prie graižtvinės artilerijos) kaip lauko, kalnų, apsiausties pabūklus. Vienaragiais ugnimi paremdavo atakuojančius pėstininkus, kadangi buvo galima apšaudyti priešą iškila trajektorija, sviediniams lekiant virš saviškių galvų. Keliose Rusijos tvirtovėse pavieniai vienaragių egzemplioriai sulaukė XX a pradžios.
Frankenšteino prakeiksmas

Turinys

Daktaras Frankenšteinas kartu su padėjėju buvo nužudyti vos tik atlikę savuosius eksperimentus su žmogaus prikėlimu. Jo duktė Vera sugeba trumpam atgaivinti tėvą, iš kurio sužino, jog šis tapo ir numirusių prisikėlusio grafo Kaliostro ir jam padedančios aklos vampyrės auka. Užvaldęs daktaro Frankenšteino kūrinį, Kaliostras ketina sukurti naują, tik jam pavaldžią žmonių rasę...
Oberostas

Gyventojai

1916 m. pabaigoje, regione gyveno 2 909 935 gyventojai, gyventojų tankumas – 27 (gyv./km²). Lietuvos srityje gyveno 1 928 123 gyventojai, gyventojų tankumas – 31 (gyv./km²). Kuršo srityje gyveno 269,812 gyventojai, gyventojų tankumas – 14 (gyv./km²). Balstogės-Gardino srityje gyveno 712 000 gyventojai, gyventojų tankumas – 28 (gyv./km²).
Estonia (keltas)

Katastrofa

1994 m. rugsėjo 27 d. 19.15 val. keltas išplaukė iš Talino. Jame buvo 989 žmonės (803 keleiviai ir 186 įgulos nariai), dauguma jų – pagyvenusio amžiaus švedai. Jūroje siautė audra, vėjo greitis buvo apie 20 metrų per sekundę. Rugsėjo 28 d. apie 1 val. nakties dėl bangų ir vandens slėgio kelto priekinis skydas atitrūko, vanduo pradėjo plūsti į automobilių denį. Manoma, kad situaciją pablogino dar ir tai, jog keltas plaukė per dideliu greičiu. Nuo į denius patekusio vandens keltas pasviro ir pradėjo skęsti. Paskutinis nelaimės signalas priimtas 2.04 val.
Gelbėjimo sraigtasparniai atskrido į nelaimės vietą po poros valandų, vėliau atplaukė keleivinis keltas „Mariella“. Išgelbėti 137 žmonės (94 keleiviai ir 43 įgulos nariai). Be žinios dingo 757 žmonės (651 keleiviai ir 106 įgulos nariai), atpažinti 95 nuskendę ar vandenyje sušalę žmonės. Katastrofoje žuvo 17 šalių piliečiai, tarp jų trys lietuviai. Tarp išsigelbėjusių buvo lietuvis vairuotojas Artūras Tamašauskas.
Tiriant katastrofos priežastis, kelta daug versijų. Žiniasklaidoje buvo pranešimų, kad keltu buvo gabenami į Švediją ginklai, atitekę Estijai iš pasitraukusios Rusijos armijos, tai galėjo tapti jo žūties priežastimi. Taip pat buvo keliamos laivo susprogdinimo versijos.
Oficiali Estijos, Suomijos ir Švedijos tarpvyriausybinė komisija padarė išvadą, kad laivo katastrofos priežastys buvo jo konstrukcijos trūkumai ir nepalankios oro sąlygos.
Kelto „Estonia“ katastrofa – didžiausia Europoje po Antrojo pasaulinio karo.
Aleksandras Paulionis

Aleksandras Paulionis (g. 1917 m. gegužės 2 d. Rusijoje) – vargonininkas, chorvedys, dainininkas (bosas).

Biografija

Nuo jaunystės pamėgęs muziką, išmoko vargonuoti, studijavo Kauno muzikos mokykloje ir konservatorijoje, dainavo Valstybės teatro chore, operų spektakliuose atlikdavo mažesnes boso partijas, dainavo vokaliniame vyrų kvartete.
1944 m. su šeima pasitraukė į Vokietiją, apsigyveno lietuvių stovykloje Rosenheime – Amerikos zonoje. Dainavo atgaivintame vyrų vokaliniame kvartete, kuris koncertavo lietuvių stovyklose ir Amerikos kariškiams Berlyne, Drezdene ir kitur.
1948 m. atvykęs į Kanadą, kurį laiką dirbo Ontario provincijos sidabro kasyklose, o vėliau pradėjo vargonininkauti ir koncertuoti kaip solistas. 1953 m. Toronte dalyvavo operos solistų konkurse, kuris buvo transliuojamas per Kanados radiją.
Klebono B. Mikalausko pakviestas, 1954 m. persikėlė į St. Catharines miestą ir pradėjo vargonininkauti Angelų Karalienės lietuvių parapijoje, suorganizavo apylinkės chorą, kuris giedojo bažnyčioje ir dalyvavo įvairiuose tarptautiniuose renginiuose. Vėliau buvo pakviestas vargonininko ir dirigento pareigoms anglų katalikų St. Mary’s bažnyčioje, kur dirbo visą dešimtmetį. Jo vadovaujamas vyrų choras pagarsėjo profesionaliu grigališkuoju giedojimu ir konkursuose laimėjo nemaža premijų.
1966–1982 m. – Hamiltono Aušros Vartų lietuvių parapijos vargonininkas ir choro vadovas. Jo choras giedojo bažnyčiose, rengė koncertus, bendravo su JAV Rochesterio miesto parapijos choru, dalyvavo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse.
Nuo 1982 m. – vėl St. Catharines Angelų Karalienės lietuvių parapijos vargonininkas ir choro vadovas. Buvo dainų švenčių garbės dirigentas, aranžavo dainų ir giesmių chorams, 1984 m. prisidėjo prie Toronto „Gintaro" ansamblio plokštelės repertuaro parengimo.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
New Scientist

New Scientist – savaitinis, tarptautinis mokslo žurnalas anglų kalba. Pradėtas leisti 1956 m. Londone. Leidžiamas bendrovės „Reed Business Information“. Nuo 1996 m. „New Scientist“ turi internetinę svetainę, kur taip pat pateikia mokslo naujienas.
„New Scientist“ pateikiamos šviežiausios mokslo pasaulio naujienos, keliamos aktualios problemos (pvz., klimato kaita), diskutuojama įvairiais kontroversiškais klausimais. Taip pat yra skaitytojų komentarų, užklausų skiltys, interviu su mokslininkais.
Saldutiškio pagrindinė mokykla

Istorija

Kaime pas Antaną Trinkūną 1909–1917 m. veikė pradžios mokykla, kurioje mokytojavo Juozas Ramanauskas. Mokyklą išlaikė tėvai. 1917 m. mokykla perkelta į Saldutiškio dvaro klebonijos namelį, Pirmojo pasaulinio karo metu – į vokiečių pastatytas kareivines. Kunigui Švėgždai už patalpas kasmet mokėta 3000 litų.
Saldutiškio pradžios mokykla pradėjo veikti 1921 m. Antoni Boževič Jeloveckij dvaro rūmuose. Iki 1933 m. buvo keturklasė, 1934 m. atidarytas 5 skyrius, nuo 1935 m. – 6 skyrius. 1944 m. Saldutiškio mokykla reorganizuota į progimnaziją, o 1949 m. į vidurinę. Mokykla veikė dvaro pastatuose, kol 1975 m. buvo pastatytas specialus mokyklos pastatas. 2001 m. mokykla išleido paskutinę dvyliktokų laidą. Nuo 2001 m. rugsėjo 1 d. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę.
Absorbcijos spektras

Absorbcijos spektras (lot. absorptio – sugėrimas) – tamsios linijos, matomos tolydiniame spektre. Jos atsiranda dėl šviesos sugerties dujų atomuose ir molekulėse, kurias praeina šviesa.
Atsiprašau (filmas)

Apie filmą

9-ojo dešimtmečio pradžioje, kai Lietuvos periferijoje išties pakilo elementarus pragyvenimo lygis, pasirodęs filmas „Atsiprašau“ neveltui filmuotas parodomojoje Juknaičių gyvenvietėje, pavyzdinio sovietinio ūkio centre. Ją noriai lankydavo visokio rango ir plauko „tikrintojai“. Tai viena iš ironiškų detalių filme. Herojus susitinka su vaikystės draugais, atranda naujus. Miestelio gyvenimas kupinas savų paslapčių, beužsimezgančių meilės istorijų ir intrigų.

Siužetas

Į nedidelį miestelį, savo tėvų namus, grįžta žinomas kompozitorius ir dainininkas, patiriantis kūrybinę krizę. Nelengvai klostosi jo santykiai su giminėmis ir artimaisiais – sunkiai sergančia mama, tėvuku, vaikystės draugais.

Filme sudėtinga, neįprasta V. Žalakevičiui maniera, ironiškai, įdomiais dialogais ir personažų charakterių pagalba nagrinėjama, kaip dažnai ir lengvai mes tariame atsiprašymo žodžius, nesusimąstydami apie jų prasmę.
Eliot Ness

Biografija

E. Nesas gimė imigrantų norvegų šeimoje, buvo jauniausias iš penkių vaikų. Po vidurinės mokyklos studijavo ekonomiką Čikagos universitete. Jį baigęs dirbo kreditų kompanijoje, tyrė klientų kreditų informacijos duomenis. Netrukus vėl grįžo į universitetą, kur baigė kriminologijos studijas.
1927 m. pradėjo dirbti JAV iždo departamente, Prohibicijos biure. JAV prezidentu tapus Herbertui Huveriui, Iždo sekretorius Andrew Mellon buvo ypač nusiteikęs susidoroti su gangsteriu Al Kapone. Nors Čikagos teisėtvarkos institucijose klestėjo korupcija, jaunajam čikagiečiui E. Nesui pavedė suburti specialią grupę ir vadovauti operacijoms, remiantis mokesčių vengimo ir Volstedo įstatymo pažeidimo straipsniais, sutelkiant dėmesį į Al Kaponės nelegalias alaus ir spirito daryklas, jo tiekimų maršrutus. 1929 m. spalio mėn. E. Nesas turėjo atsirinkęs 50 patikimų žmonių, vėliau jų liko 9. Komanda buvo jauna, jos narių amžius neviršijo 26 metų. Tačiau visi puikiai valdė ginklus, išmanė sprogstamąsias medžiagas, puikiai mokėjo įrengti pasiklausymo priemones. E. Nesas sugebėjo daug kalbėti žurnalistams „ne į temą“ apie komandos veiklą ir numatomas operacijas, o iš tikrųjų rinko ir kaupė medžiagą apie Al Kaponę. Jo vadovaujami „Neliečiamieji“ turėjo ypatingus įgaliojimus, kartais net prieštaravusius JAV įstatymams. 1931 m. E. Nesui pavyko mafijos veikėją 11 metų pasodinti už grotų, apkaltinus jį ir įrodžius 22 mokesčių nemokėjimo atvejus ir 5000 Volstedo įstatymo pažeidimų. Tačiau grupei galutinio tikslo pasiekti nepavyko, nes Al Kaponė spėjo visas savo „santaupas“ pervesti į fiktyvių firmų sąskaitas. Be to, jis iš Alkatraso kalėjimo buvo paleistas pirma laiko dėl pašlijusios sveikatos.
Po to E. Nesas tęsė sėkmingą karjerą Čikagoje ir kituose miestuose. Ne ką mažiau korumpuotame Klivlande jam pavyko sugaudyti ir pasodinti daugelį vietos mafijozių ir banditų, kiti buvo priversti perkelti savo „verslus“ į kitas valstijas. Taip šis miestas E. Neso dėka tapo vienu saugiausų visoje Amerikoje. Vėliau jis dirbo Vašingtone, 1942 m. išėjo į užtarnautą poilsį. Tačiau Neso pasiekimai įvertinti kukliai – gavo nedidelę pensiją ir vardinį laikrodį, be to, nuo 1931 m. nebuvo nė karto paaukštintas pareigose.

Populiarioji kultūra

E. Nesas mirė 1957 m., taip ir nesulaukęs savo parašytos knygos „Neliečiamieji“ išleidimo. Jai pasirodžius jis tapo Amerikos nacionaliniu herojumi – principingu 
kovotoju už teisingumą. Praėjus vos metams po žymiojo agento mirties, buvo sukurtas TV serialas apie Elioto Neso komandą. 1987 m. sukurtas filmas „Neliečiamieji“ (rež. Brian De Palma) apie Al Kaponę ir jo pogrindžio pasaulį – Neso vaidmenį jame atliko Kevinas Kostneris.
François Viète

François Viète (Fransua Vijetas; 1540–1603 m.) – prancūzų matematikas. 1591 m. sudarė algebros raidinę simboliką, sukūrė bendrą antro, trečio ir ketvirto laipsnio lygčių sprendimo metodą, sudarė lygties koeficientų ir šaknų sąryšių formules. Sukūrė algebrinių lygčių apytikslio sprendimo metodą. Sudarė plokščiojo ir sferinio trikampio formulių, funkcijas cos nx ir sin nx išreiškė laipsninėmis eilutėmis, pradėjo tirti begalines sandaugas. Sukūrė Vijeto teoremą – kvadratinių lygčių sprendimo būdą netaikant diskriminanto.
Šimkaičių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas kranto kyšulyje, Ančios kairiajame krante. Iš šiaurės vakarų, šiaurės ir rytų jį juosia Ančios upė ir jos slėnis. Aikštelė trikampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 14 m ilgio, 10 m pločio prie pylimo, 2 m žemesne šiaurės rytine dalimi. Jos pietvakariniame krašte supiltas kūgio formos 2 m aukščio, 14 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 17 m aukščio.
Pylimas ir aikštelė apardyti erozijos bei bulviarūsių. Apaugęs lapuočiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Pilių piliakalnis 15 km
Pagrybio piliakalnis 12 kmŠilgalio piliakalnis 10 km
Gudelių piliakalnis 1 kmPapilių piliakalnis 12 km
Plūsčių piliakalnis 7 kmGegužkalnis 11 km
Prienų piliakalnis 12 kmPabalčių piliakalnis 7 kmSimėnų piliakalnis 4 km
Juškaičių piliakalnis 11 kmIvangėnų piliakalniai 7 km
Nosaičių piliakalnis 9 kmMolavėnų piliakalniai 15 km
Pužų piliakalnis 11 km
Pranas Rinkevičius

Biografija

Gimė miško eigulio šeimoje. Tėvas anksti mirė. Pradinę mokyklą baigė Miroslave. Įstojo į Marijampolės marijonų gimnaziją, kur baigė keturias klases. Toliau mokslą tęsė Kauno jėzuitų gimnazijoje ir Vytauto Didžiojo universitete. Dalyvavo Kauno ateitininkų veikloje.
Nuo 1933 m. Krikščionių demokratų partijos dienraščio „Rytas“ žurnalistas. Šį 1936 m. uždarius, dienraščio „XX amžius“ reporteris. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.  TSRS okupavus Lietuvą dirbo dienraščio „Tarybų Lietuva“ redakcijoje. Tuo pačiu metu su bendraminčiais leido antisovietinio pogrindžio laikraštį „Laisvoji Lietuva“.
Tarpukario spaudoje paskelbė daug straipsnių ir publikacijų. Aprašė apie 80 Užnemunės ir Dzūkijos piliakalnių, surinko apie juos pasakojimų ir padavimų. Aprašė ir Dzūkijos vestuvių papročius.
Pranas Rinkevičius ir jo šeima tapo pirmojo sovietų įvykdyto Lietuvos gyventojų trėmimo 1941 m. birželį aukomis. Naujojoje Vilnioje jis nuo šeimos buvo atskirtas ir išvežtas į Sverdlovsko sritį, kur nuo šalčio ir bado 1943 m. sausio 24 d. mirė. Jo kapas ir tiksli žūties vieta nežinoma.
Žmona Onutė Urbonaitė-Rinkevičienė su vienerių metų amžiaus dukrele ir jau Sibire gimusiu sūnumi ištremti į Altajaus kraštą. Ten abu vaikai mirė. Po kelerių metų žmona iš tremties pabėgo ir mergautine pavarde nelegaliai gyveno Šiauliuose bei kitur, įstojo į pogrindžio sąlygomis veikusį vienuolyną Kaune. Mirė 1987 m.
M5000

M5000 (t. p. M-5010, M 5100) buvo trečios kartos perforacinių skaičiavimo kompleksų (minikompiuterių) serija, 1973–1984 m. gaminta Vilniaus skaičiavimo gamykloje. Tai pirmieji lietuviški minikompiuteriai. Buvo išleisti trys modeliai: M5000, M5010 ir M5100. Suprojektavo Skaičiavimo mašinų specialusis konstravimo biuras.

M5010

Kompleksas gamintas 1975–1981 m. Greitis – 14 000 operacijų per sekundę, RAM dydis – 32 kB. Be R412, turėjo R421 magnetinių dvipusių diskų įrenginį.

M5100

Kompleksas gamintas 1978–1984 m. Greitis – 33 000 operacijų per sekundę, RAM dydis – 64 kB.
Tėvas Braunas

Tėvas Braunas – anglo rašytojo Gilberto Keito Čestertono (Gilbert Keith Chesterton) sukurtas detektyvinis personažas. Apie jį sukurti apsakymai, padalinti į 5 tomus, kuriuose iš viso yra 48 trumpos istorijos.

Veikėjas

Pirmieji apsakymai apie tėvą Brauną yra klasikinės detektyvinės istorijos, o vėlesniuose atsiranda ir platesnių kriminalistinių apmąstymų. Nors nė viename kūrinyje nesikartoja tas pats nusikaltimo ir jo išaiškinimo mechanizmas ar detalė, tačiau visuose yra viena bendra mintis: nusikaltimai, kokie bebūtų neįtikėtini,- tai ne Dievo bausmė, o žmogaus darbas.
1978 m. Lietuvos kino studijoje rež. Almantas Grikevičius šių apsakymų motyvais sukūrė meninį filmą "Veidas taikinyje".
XVIII amžiaus 8-as dešimtmetis

XVIII amžiaus aštuntasis dešimtmetis prasidėjo 1771 metais ir baigėsi 1780 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVII amžius – XVIII amžius – XIX amžius
Dešimtmečiai:
3-as4-as5-as6-as7-as
- 8-as -
9-as10-as1-as2-as3-as
Metai: 1771 1772 1773 1774 1775 1776 1777 1778 1779 1780
Romuva (žurnalas)

Istorija

Leido „Romuvos draugija“. Spausdino spaustuvė „Lituania“ Klaipėdoje. Išėjo 2 numeriai.
Svarstė tautos, gamtos, religijos, kultūros, socialinio gyvenimo problemas.
Redagavo Stasys Šalkauskis.
Romaldas Idzelevičius

Romaldas Idzelevičius (g. 1947 m. vasario 7 d. Trepkalnyje, Veiviržėnų valsčius) – Lietuvos šokėjas, treneris.

Biografija

1981 m. baigė laivų inžineriją Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakultete. 1965–1982 m. šoko (nuo 1969 m. su žmona) Klaipėdos statybos tresto kultūros rūmų sportinių šokių kolektyve (nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto sportinių šokių klubas Žuvėdra), nuo 1973 m. šio kolektyvo treneris, nuo 1994 m. ir pirmininkas. Nuo 1993 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų, nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Sportinių šokių katedros dėstytojas, nuo 2007 m. katedros vedėjas, nuo 1999 m. docentas.
1974 m. tarptautinės klasės šokėjas. 1976 m. Lietuvos Lotynų Amerikos šokių čempionas. 1975–1981 m. Lietuvos dešimties šokių vicečempionas. Jam su žmona Ona Skaistute Idzelevičiene vadovaujant, „Žuvėdra“ Europos šokių čempionatuose 1999 m., 2001 m., 2003–2004 m. ir pasaulio šokių čempionatuose 1999 m., 2002–2004 m. pelnė aukso medalius. 1995 m. suteikta sportinių šokių tarptautinio teisėjo, 1997 m. – aukščiausia sportinių šokių tarptautinio teisėjo kategorija.
Žmona Ona Skaistutė Idzelevičienė.