Šumeras

Pavadinimas

Dabartiniams mokslininkams šumerų pavadinimas žinomas iš vėlesnio akadų kalbos pavadinimo šumerû. Šio pavadinimo variantai yra Shinar (hebrajų kalba), Sngr (egiptiečių kalba), ir Šanhar(a) (hetitų kalba). Patys šumerai regioną rašė žodžiu ki-en-ĝir, kurio apytikrė reikšmė buvo „civilizuotų valdovų žemė“. Save jie vadino žodžiu ùĝ saĝ gíg-ga (apytikrė reikšmė „juodagalvių tauta“).
Po Šumerų civilizacijos žlugimo, nuo II tūkst. pr. m. e. regionas buvo vadinamas tiesiog Kengi („žemė“) arba Kengi Sumer („šumerų žemė“). Jis dar mokslininkams žinomas kaip pietinė Babilonija.

Geografija

Šumero regionas užėmė dalį Pietinės Mesopotamijos ir apėmė dviejų pagrindinių Mesopotamijos upių (Tigro ir Eufrato) žemupius. Pietuose regionas turėjo priėjimą prie Persijos įlankos, kuri tuo metu buvo gerokai didesnė: dabartinė Basros gubernija (antikinė Chaldėja) yra naujai atsiradusi žemė, kurios nebuvo šumerų laikais. Taigi, Ūras, Eridu ir Lagašas buvo uostai. Tuo metu abi upės dar nebuvo susiliejusios į vieną, t. y. į Šat al Arabą.
Rytuose Šumeras siekėsi su kita to meto civilizacija – Elamu, o vakaruose regioną uždarė nederlinga Sirijos dykuma, kuri skyrė nuo Egipto ir Sirijos. Šiaurinė Šumero riba nėra aiškiai apibrėžta, tačiau ties Siparo miestu, kur Tigras ir Eufratas priartėja vienas prie kito, prasidėjo mažiau derlingos žemės, ten stovėjo pagrindinis semitų miestas Akadas. Šumerų šis šiaurinis regionas dar buvo vadinamas Urru.
Dauguma šumerų gyvenviečių koncentravosi tarp abiejų upių, kur buvo geriausios sąlygos žemdirbystei ir irigacijai. Vos keletas gyvenviečių buvo šiauriau Tigro (Larakas, Akšakas, Ešnuna) ir piečiau Eufrato (Eridu ir Ūras).

Dinastinis laikotarpis (2900–2334 pr. m. e.)

Po tvano Šumerų civilizacija pasiekė didžiausią klestėjimą, klasikinį laikotarpį. Šumerų civilizacija buvo miestų civilizacija. Ją kūrė keliolika miestų-valstybių, glaudžiai susijusių prekybiniais, ideologiniais, politiniais ryšiais. Nipūras buvo seniausias religinis ir kultūrinis centras. Jame stovėjo dievo Enlilio šventykla. Nuo klajoklių šumerai gyvenvietes tvėrė nedegtų plytų sienomis.
Apie politinę dinastinio laikotarpio istoriją pasakoja Šumero karalių sąrašas, kuris pateikia žinias apie daugelio svarbiausių miestų valdovų dinastijas. Pirmasis istoriškai patvirtintas jo valdovas buvo Enmebaragesis, kuris gyveno apie 2600 m. pr. m. e. ir buvo Kišo ensis. Sąraše pažymima, kad valdžia nuolat buvo perduodama iš vieno miesto į kitą, taip tarsi suponuojant idėją, jog Šumere visą laiką viešpatavo vienas ar kitas miestas, kaip pagrindinis hegemonas, ir kad dėl tos hegemonijos buvo nuolat kovojama. Šiuo metu manoma, kad sąrašas pateikia paraleliai valdžiusių dinastijų sąrašus, o dėl hegemonijos egzistavimo bei jos perdavimo yra abejojama.
Vėlyvuoju dinastiniu laikotarpiu bandymai suvienyti Šumerą iš tiesų buvo. Vienas jų – Umos miesto ensio Lugalzagesio trumpai sukurta „Umos imperija“, konsolidavusi daugumą šumerų miestų apie XXIV a. pr. m. e.

Gutijų laikotarpis (2218–2047 m. pr. m. e.)

XXIII–XXI a. pr. m. e. dalyje Šumero įsigalėjo svetimšalė dinastija, kilusi iš rytinių kalnų. Tai buvo gutijai.

Ekonomika

Šumero regionas nepasižymėjo gausiais gamtiniais ištekliais. Šalyje nebuvo praktiškai jokių mineralų (metalų, brangakmenių), akmens, medienos. Todėl vietinės žaliavos, ant kurių pastatyta visa šumerų civilizacijos ekonomika, buvo molis, nendrės ir irigaciniai įrengimai, leidę užauginti žemės ūkio produktus.
Vietinių medžiagų trūkumas buvo svarbus faktorius, skatinęs šumerus domėtis aplinkinėmis šalimis ir užmegzti su jomis prekybą. Svarbus prekybinis partneris buvo rytinis kaimynas Elamas, kuris veikė kaip tarpininkas tarp Šumero ir Irano kalnyno tautų, iš kur buvo gabenami įvairūs mineralai. Elamo prekybiniai keliai siekė Badakšaną dab. Afganistane, iš kur atkeliaudavo prabangos preke laikomas lazuritas. Šumero vakarinis kaimynas buvo Sirija, su kuria šumerai santykius palaikė per tarpininką Marį. Ji buvo svarbi dėl gausios medienos žaliavos.
Šumerai neturėjo gerai išvystyto kelių tinklo, o tiek vidaus, tiek užsienio prekyba buvo palaikoma vandens keliais – upėmis ir kanalais. Šumerai naudojo nendrinius laivus. Ne mažiau svarbi buvo ir jūrinė prekyba, vykusi per Eridu, Ūro, Lagašo uostus. Per Persijos įlanką vyko senovinė prekyba su Dilmunu (dab. Bahreinas), Maganu (dab. Omanas) ir Meluha (spėjama, tuometinė Indo civilizacija). Iš čia atkeliaudavo diorito dirbiniai, metalai, karoliukai ir kitos prabangos prekės.

Literatūra

Garsusis šumerų „Epas apie Gilgamešą“ – seniausia pasaulyje epinė poema. Tai pasakojimas apie Gilgamešą – savotišką šumerų didvyrį – ir jo žygdarbius. Dar vienas įdomus veikėjas – Enkidas, dievų pasiųstas pusiau žmogus, pusiau žvėris. Kai kuriuose šio epo epizoduose Gilgamešas pasakoja istoriją apie savo protėvį Utnapištį, kuris taip, kaip Nojus iš ST gelbėjasi nuo Pasaulinio tvano. Taigi, šis epas apie Gilgamešą tikriausiai yra visų legendų apie pasaulinius tvanus prototipas. Be viso to, epe apie Gilgamešą yra užuominų apie šumerų miestus ir juos supančius mūrus.

Teisė

Pradžią šumerų rašytinei teisei davė valdovų įrašai. Valdovų įrašuose minimi teisingumo atkūrimo įsakai, kuriais siekta žmonėms neleisti nusigyventi, prarasti žemės. Iš tokių įsakų žymiausias yra Lagašo valdovo Urukaginos tekstas, kuris pavadintas „Reformų“ vardu. Reformas šis karalius vykdė 2318 m. pr. m. e. – 2312 m. pr. m. e. ir siekė socialiai sulyginti visuomenę, taip pat uždrausti žyniams tarpusavyje dalytis dievo turtą; įsakyta penkis kartus sumažinti laidojimo išlaidas ir t. t. Įstatymai iš pat pradžių buvo savotiška literatūros rūšis, nes jie buvo pasakojimų apie valdovų veiklą dalis. Vėliau įstatymai buvo pradėti atskirti nuo pasakojimų, ir taip atsirado įstatymų kodeksai. Seniausias pasaulyje teisynas – Urnamo kodeksas (2065 m. pr. m. e.). Negaliojo taliono principas.