google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvių demokratų partija

Lietuvių demokratų partija, LDP – antroji po LSDP Lietuvos politinė partija.
Įkurta 1902 m. spalio 17 d. varpininkų suvažiavime grafo Zubovo dvare Dabikinėje. 1906 m. priimtos programos autoriai Kazys Grinius, Jonas Vileišis, Povilas Višinskis, Jonas Bortkevičius ir Jurgis Šaulys. 1906 m. pasivadino Lietuvos demokratų partija.
Siekė Lietuvos autonomijos etnografinėse ribose. Valdžią vietose numatė suteikti parapijų komitetams, kurie rinktų mokesčius ir mokėtų atlyginimus, taip pat ir kunigams. Skatino švietimą, kooperaciją, visų gyventojų dalyvavimą tvarkant visuomeninius reikalus. 1914 m. programos autorius A. Rimka.
Ilgainiui partijos narių politinės pažiūros ir siekiai – išsiskyrė. Kai kurie jos nariai, išrinkti į Valstybės dūmą, dalyvavo trudovikų (Andrius Bulota), kiti (Petras Leonas) kadetų frakcijos veikloje. Dalis demokratų 1905 m. įkūrė Tautiškąją demokratų partiją, susitelkusią apie dr. Joną Basanavičių, kita dalis tais pačiais metais – Lietuvos valstiečių sąjungą, trečia dalis 1917 m. – Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungą. 1917 m. rugsėjo mėn. LDP nariai Jurgis Šaulys ir Jonas Vileišis buvo deleguoti į Lietuvos Tarybą. Susikūrus kitoms partijoms, LDP 1920 m. gegužės 15 d. nutraukė savo veiklą.
1989 m. vasario 5 d. atkurta kaip Lietuvos demokratų partija.
TS Anykščių rajono skyrius

TS Anykščių rajono skyrius – Tėvynės sąjungos (konservatoriai, politiniai kaliniai ir tremtiniai, krikščioniškieji demokratai) vietinė organizacija, veikianti Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje.

Istorija

Įkurtas 1993 m.
Skirpsto kopa

Skirpsto kopa – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, geomorfologinis paminklas Neringoje prie Pervalkos. Kopa apželdinta mišku (kalnine pušimi), jos būklė stabili, aukštis apie 53 m, užima 58,4 ha plotą. Nuo viršukalnės matyti Kuršių marios ir Baltijos jūra.
Ant kopos pastatytas ryšių bokštas. Iki jo šlaitu kyla ir leidžiasi gruntinis kelias.
Zenona Makarskaitė-Zakienė

Zenona Makarskaitė-Zakienė (g. 1942 m. liepos 20 d. Jodaugiuose, Zarasų rajonas) – Lietuvos chorvedė ir pedagogė.

Biografija

Baigusi Dusetų K. Būgos vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1956–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Ilčiukas), 1960–1965 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Algimantas Lopas).
1965–1970 m. Radviliškio rajoninių kultūros namų meno vadovė ir mišriojo choro dirigentė (talkino V. Narbutas). Chorą lankė iki 60 dainininkų, kurie buvo parengti 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo rajoninėse ir zoninėse dainų šventėse bei konkursuose, koncertavo savo ir kituose rajonuose, dainavo ir Estijoje. 1966, 1971 ir 1976 m. surengė kolektyvo gyvavimo 15-mečio, 20-mečio ir 25-mečio koncertus. 1983–1985 m. Radviliškio medicinos darbuotojų moterų choro vadovė – jį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei.
Nuo 1970 m. Radviliškio vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytoja, 1972–1994 m. jaunučių ir jaunių chorų vadovė. Jaunių chorą parengė 1975, 1977, 1980, 1985, 1987 ir 1990 m. respublikinėms dainų šventėms, o merginų choras dalyvavo 1993 m. Lietuvos mažojoje moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Populiarūs buvo vaikų choro koncertai su liaudies instrumentų orkestru. Taip pat vadovavo įvairiems vokaliniams ansambliams, kurie dalyvaudavo koncertuose ir „Sidabrinių balsų“ konkursuose. 1995 m. suorganizavo Radviliškio politinių kalinių ir tremtinių 40 dalyvių mišrųjį chorą „Versmė“. Choras koncertuoja įvairiuose renginiuose, dalyvavo 1997 m. IV tremtinių ir politinių kalinių dainų šventėje Klaipėdoje, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
Z. Zakienė nuo 1965 m. Radviliškio rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, 1979 m. zoninės dainų šventės Kėdainiuose dirigentė, rajono chorų ir vokalinių ansamblių konsultantė ir akompaniatorė. Mokytoja apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Gaugamelų mūšis

Įvykiai iki mūšio

Per dvejus metus po Isos mūšio Aleksandras Didysis užėmė Viduržemio jūros pakrantę ir Egiptą. Tuomet jis pajudėjo per Siriją į Persijos imperijos centrą. Be jokio pasipriešinimo Aleksandro Didžiojo kariuomenė kirto Tigro ir Eufrato upes. Siekdamas nutraukti karą, Darijus III-asis siūlė Aleksandrui visas Persijos žemes į vakarus nuo Eufrato, didelę išpirką už savo prie Isos prarastą haremą, taip pat dukters ranką, tačiau Aleksandras pasiūlymą atmetė.

Mūšis

Mūšis prasidėjo, kai persai jau buvo pasiruošę mūšio lauke.
Iš savo rytinių satrapijų ir skitų genčių Darijus buvo surinkęs rinktinę kavaleriją. Darijus taip pat turėjo karinių vežimų, kuriems buvo paruošęs lygų lauką priešais savo pajėgas. Į mūšį taip pat buvo atvesti 50 Indijos karo dramblių.
Prieš mūšį Darijus buvo įsakęs išvalyti iš mūšio lauko krūmynus ir stambesnę augmeniją, kad galėtų efektyviau panaudoti karinius vežimus.
Pats Darijus stovėjo savo geriausių pėstininkų centre (graikų samdiniai ir jo asmeninė apsauga). Abiejuose flanguose buvo išdėstyta kavalerija. Besas vadovavo kairiajam flangui su savo baktrais ir skitais, o Mazaejus vadovavo dešiniajam flangui su sirų ir medų kavalerija.
Aleksandras Didysis pats vadovavo dešiniajam makedoniečių flangui, o Parmenidas – kairiajam flangui su tesaliečių ir graikų sąjungininkų kavalerija. Abu flangai buvo saugomi lengvai ginkluotų karių. Viduryje stovėjo dviejų eilių falanga, suformuota į „dvigubą falangą“. Antra eilė galėjo būti apgręžta, jei persai apeitų makedoniečius iš flangų.
Makedoniečiai pradėjo puolimą, lyg ir užkibdami ant jiems pateikto jauko. Staiga visa armija pakeitė kryptį ir pradėjo judėti į dešinę, pasitraukdama iš persų paruošto mūšio lauko.
Darijus įsakė savo kairiojo flango kavalerijai apsupti makedoniečius iš dešinės ir sustabdyti jų judėjimą į dešinę. Jie susidūrė su Aleksandro Didžiojo graikų samdinių kavalerija. Kai didesnė dalis persų kavalerijos bandė apsupti makedoniečių dešinįjį flangą, Aleksandras metė visus savo kavalerijos rezervus į tašką, kur pagrindinė persų linija susijungė su flango kavalerija. Taip persų eilėse atsirado tarpas. Aleksandras Didysis pasuko savo eiles ir metė savo kavaleriją į tą tarpą, o tada pasuko tiesiai į Darijų.
Darijus dabar matė žlungantį savo kairįjį flangą ir puolančius makedoniečius, kurie siekė jį nužudyti arba paimti į nelaisvę. Jis apsuko savo vežimą ir pabėgo iš mūšio lauko. Kairiojo flango kavalerija pasekė jam iš paskos.
Aldona Klimavičiūtė

Biografija

Gimė 1940 m. kovo 27 d. Prienuose. 1962 m. baigė Vilniaus universiteto ekonomikos fakultetą. 1964 m. Europos irklavimo čempionate Amsterdame su aštuonviete valtimi laimėjo sidabro medalį. 1963–1969 m. dirbo irklavimo trenere. 1969–2008 m. dirbo Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro buhaltere.
Elena Gaputytė

Biografija

Baigė Joniškio Aušros gimnaziją. 1946-1949 m. mokėsi Dailės ir amatų mokykloje Freiburge, 1948 m. išvyko į Kanadą, lankė Monrealio dailės muziejaus mokyklą. 1953-1956 m. studijavo Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje Paryžiuje. 1956 m. persikėlė į Didžiąją Britaniją, 1960 m. įkūrė privačią dailės galeriją Saint Ivese (Kornvalio grafystė), 1964-1977 m. dėstė „Digby Stuart“ kolegijoje ir Londono universitete.

Kūryba

Sukūrė specifinės vietos kūrinių („Viešpaties malda“ 1978 m., „Tyros ir Paro salų pakrantėse“, 1983 m. Berlyne, 1984 m. Londone), instaliacijų (ciklas „Mano vaikystės kalendorius“ 1975 m., „Taikos Šviesos“ 1981 m., 1983 m., „Tylus liudijimas“ 1984 m., „Antrajame pasauliniame kare žuvusiųjų atminimui“ 1985 m., „Rex“ 1986 m., „Pranašystė. Po 50 metų“ 1989 m.), skulptūrų. Kūriniai iš akmens, žemės, dažnai su ugnimi, turi performanso elementų, dažnai naudojamas muzikos akompanimentas. Kūrinių turi užsienio šalių galerijos, Lietuvos dailės muziejus.
Jeronimas Cicėnas

Biografija

Studijavo visuotinę istoriją, literatūrą, etnologiją Vilniaus universitete.
1928 m. dirbo laikraščio „Vilniaus šviesa“ redakcijoje, 1934–1936 m. – laikraščio „Vilniaus žodis“ redakcijos literatūros skyriaus redaktorius, 1938–1939 m. jo priedo „Kūryba ir kritika“ redaktorius. 1934–1939 m. dėstė lietuvių kalbą Trakų ir Vilniaus mokytojų seminarijose, Aukštojoje politinių mokslų mokykloje Vilniuje. 1939–1940 m. dirbo laikraščio „Vilniaus balsas“, 1940 m. – „Nowe Slowo“ redakcijose.  1941–1944 m. Vilniaus radiofono literatūros laidų ir valandėlių vaikams redaktorius. Bendradarbiavo Vilniaus krašto lietuvių, lenkų, baltarusių, ukrainiečių spaudoje, buvo aktyvus lietuvių organizacijų narys.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1947 m. Hafkrugo ir Itzehoe karo pabėgėlių stovyklose redagavo savaitraščius „Kelyje tėvynėn“, „Akiratyje“. Vėliau persikėlė į JAV. 1950 m. dirbo žurnale „Nemunas“, rašė į kitą lietuvių spaudą, turėjo skiltį dienraštyje „Naujienos“.
Gundytojos (filmas)

Turinys

Po daugelio metų Džiuzepė sugrįžt į Kataniją, kur vėl atsinaujina jo ryšys su buvusia meiluže Katerina. Pastaroji turi 15-metę dukterį Gracielą, kuri taip pat susidomi grįžusiu motinos draugu. Po kurio laiko tarp merginos ir Džiuzepės taip pat užsimezga intymus ryšys, apie kurį netrunka sužinoti ir motina...
Gianluca Bezzina

2013 m. Eurovizijos dainų konkursas

Bezina laimėjo Maltos nacionalinę atranką atstovauti Maltai 2013 m. Eurovizijoje Malmėje, Švedijoje, su daina „Tomorrow“. Tai buvo jo pirmasis dalyvavimas šioje atrankoje. Po to, kai jis laimėjo atranką, Džanluka pareiškė, kad jis buvo labai nustebęs, kad laimėjo konkursą.
Bezina užėmė 4 vietą Eurovizijos pusfinalyje su 118 taškų. Tai jam padėjo dalyvauti konkurso finale, kuris vyko gegužės 18 dieną. Finale Bezina užėmė 8 vietą su 120 taškų. Taškus Maltai skyrė 22 iš 38 valstybių.
Edvardas Kavarskas

Biografija

1993 – 2001 m. mokėsi Nacionalinė Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykloje. 
2001 – 2005 m. tapo Vilniaus Dailės akademijos bakalauru, 2005 – 2007 m. – VDA magistru, nuo 2013 m. studijuoja VDA doktorantūroje, bet studijas nutraukė. Pagal „Erasmus“ programą metus (2003 – 2004 m.) praleido Milano politechnikos universitete.
2012 m. įstojo į Lietuvos grafinio dizaino asociaciją (LGDA), o 2013 m. – į Lietuvos marketingo asociaciją (LiMA).
Kobaltitas

Kobaltitas – sulfidų klasės mineralas, kobalto, arseno sulfidas, CoAsS.
Tankis – 6,33. Kietumas pagal Moso skalę – 5,5.
Mineralas panašus į piritą. Būdamas retas, šis mineralas yra strateginio metalo, kobalto, rūda. Mineralas susidaro aukštatemperatūrinėse hidroterminėse gyslose ir kontaktinio metemorfizmo proceso metu.
Kobaltito spalva rudai sidabrinė, pilka su violetiniu atspalviu ar juoda. Pakaitintas pasižymi magnetinėm savybėm, nepermatomas, metalinio blizgesio.
Randamas Kanadoje, Švedijoje, Norvegijoje, Indijoje ir Azerbaidžane.
Saulė Gailiūnaitė

Biografija

Kauno "Jaunalietuvių sporto organizacijos" mokyklos auklėtinė. Treneris Kęstutis Kaunas. Kauno klubo “Margiris” narė. Dabartinis treneris - Laimutis Šolys.
George Kadish

Biografija

Gimė 1910 m. Raseiniuose, kaip Zvi Hirsh Kadushin. Studijavo elektros inžineriją Kauno universitete, vėliau dirbo mokytoju vienoje iš Kauno žydų mokyklų. 1941 m. uždarytas į Kauno getą, kur pradėjo fotografuoti geto gyvenimo akimirkas. Fotografavo nacių įvykdytus nusikaltimus su savo pasigamintu mažu foto aparatu. Savo nuotraukas išryškindavo su slapčia ligoninėje gautais chemikalais. Jis yra vienas iš dviejų Holokausto fotografų, kurio nuotraukos išliko po Holokausto. 1944 m. kovo mėnesį paslėpęs nuotraukas sugebėjo pabėgti iš geto. 1944 m. liepą fotografavo Raudonosios armijos puolamo Kauno vaizdus. Po karo pasitraukė į vakarus, kur gyveno Landsbergo pabėgėlių stovykloje ir ten taip pat fotografavo stovyklos gyvenimą. Po kiek laiko išvyko į JAV, kur ir mirė 1997 m. rugsėjo 2 d. Holivude.
David Suchet

Šeima

Gimė 1946 m. gegužės 2 d. Londone. Motina Joan Patricia Jarché (1916–1992) buvo aktorė, o tėvas Jack Suchet – gydytojas, dirbęs Šv. Marijos ligoninėje, Londone. Senelis iš motinos pusės buvo fotografijos pradininkas James Jarche. Jarche šeima – Rusijos žydai, kurių pavardė buvo Jarchy, o aktoriaus mamos motina anglų kilmės.
Senelis iš tėvo pusės buvo Isidor Shokhet (išvertus iš hebrajų kalbos „shochet“, – „košerinis mėsininkas“), gyveno Kretingoje, kuri tuo metu buvo Rusijos imperijos gyvenvietė. Iš pradžių aktoriaus protėviai žydai gyveno Tryškiuose, o tik vėliau persikėlė į Kretingą. Kai pabėgo gyventi į Memelį (Klaipėdą) Prūsijoje, pasikeitė pavardę į suvokietintą – Suchedowitz –, persikėlęs gyventi į Keiptauną, Pietų Afrikoje, persivadino į Suchet. Aktoriaus tėvas 1932 m. iš Pietų Afrikos persikėlė gyventi į Londoną.
Aktorius nebuvo auginamas jokioje religinėje aplinkoje, tačiau nuo 1986 m. tapo praktikuojančiu anglikonu. 1972 m. Belgrado Teatre Koventryje jis susipažino su savo būsima žmona, Sheila Ferris, kur jie abu dirbo. Susituokė 1976 m. birželio 30 d., susilaukė sūnaus Roberto, kuris dabar yra Karališkojo jūrų laivyno kapitonas, ir dukters, pasirinkusios fizioterapeutės specialybę. Aktoriaus brolis John Suchet yra TV ir radijo laidų vedėjas

Aktoriaus karjera

Aktoriaus karjerą pradėjo Watermill Theatre Bagnore, Berkšyre. Po savo pirmojo pasirodymo televizijoje 1970 m. (vaidmuo televizijai skirtoje filmo „Dviejų miestų istorija“ (A Tale of Two Cities) filmo versijoje), 1989 m. jis tapo ilgalaikio serialo „Agatos Kristi Puaro“ pagrindinio vaidmens atlikėju. D. Suchet pirmasis didesnis apdovanojimas suteiktas Karališkosios televizijos bendruomenės kaip geriausiam aktoriui filme „Dainoje Europai“ 1985 metais. 1991 m. garsiojo detektyvo Erkiulio Puaro vaidmuo televizijos seriale „Puaro“ Davidui Suchet pelnė D.Britanijos kino meno akademijos (BAFTA) apdovanojimą. 2008 m. Tarptautinėje Emmy apdovanojimų ceremonijoje aktoriui įteiktas apdovanojimas geriausio aktoriaus nominacijoje už atliktą vaidmenį filme „Maxwell“. 2011 m. už nuopelnus dramai aktorius buvo paskelbtas Birtų imperijos ordino riteriu.
Egidijus Bieliūnas

Egidijus Bieliūnas (g. 1950 m. gruodžio 13 d. Panevėžyje) – teisininkas, teisėtyrininkas penalistas ir kriminologas, LR Konstitucinio Teismo teisėjas, Vilniaus universiteto (VU) docentas, diplomatas, buvęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas.

Biografija

1973 m. VU Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1978 m. lapkričio 24 d. Maskvos M. Lomonosovo valstybiniame universitete apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją tema „Nusikalstamumas ir jo priežastys buržuazinėje Lietuvoje“. Socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.
1969-1974 m. VU Teisės fakulteto kriminalistikos laboratorijos technikas, 1977-1989 m. VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedros asistentas, vyr. dėstytojas, docentas.
1977–1992, 2003–2004 m. VU TF Baudžiamosios teisės katedros asistentas, vyr. dėstytojas, nuo 1984 m. docentas (laipsnis ir vardas nostrifikuoti 1994 m.). 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos (Atkuriamojo Seimo) Juridinio skyriaus vyr. konsultantas, referentas, 1992–1996 m. ėjo konsulo ir patarėjo pareigas Lietuvos Respublikos ambasadose Briuselyje (Belgija) ir Paryžiuje (Prancūzija), 1994–1996 m. LR ambasados Prancūzijoje patarėjas, 1996–1999 m. Europos žmogaus teisių komisijos (dab. EŽTT) narys, nuo 1999 m. kovo mėn. iki 2011 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas. Nuo 2011 m. kovo 15 d. LR Konstitucinio Teismo teisėjas (kandidatūrą LR Seimui skirti 2010 m. gruodžio 10 d. teikė Prezidentė Dalia Grybauskaitė, baigiantis KT teisėjų A. Abramavičiaus, K. Lapinsko ir Z. Namavičiaus kadencijai). Europos Sąjungos Bendrojo Teismo teisėjas nuo 2013 m. rugsėjo 16 d.
Vedęs. Žmona Aldona-Marija Bieliūnienė (g. 1948 m.). Sūnus Martynas (g. 1973 m.). Dukra Ieva (g. 1983 m.).
Rokas Ramanauskas

Rokas Ramanauskas (g.1971 m. Vilniuje) – lietuvių teatro režisierius.

Biografija

Tėvai – aktoriai Romualdas Ramanauskas ir Eglė Gabrėnaitė, seneliai – aktoriai Antanas Gabrėnas ir Genovaitė Tolkutė.
1993 m. baigė Vilniaus universiteto Filosofijos fakultetą, 1997 m. – režisūrą Lietuvos muzikos akademijos Teatro ir kino fakultetą.
Žmona Tatjana Liutajeva (g. 1965 m.), ukrainiečių, rusų aktorė.
Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas

Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas – Lietuvos mokslo įstaiga, veikusi 1961–1991 m. Vilniuje.

Istorija

Įsteigtas 1961 m. kaip Žemėtvarkos projektavimo institutas, kuris buvo pavaldus Lietuvos SSR žemės ūkio ministerijai. 1991 m. pertvarkytas į valstybės įmonę „Valstybinis žemėtvarkos institutas“.
Institutas vykdė žemėtvarkos projektavimo, žemės ūkio rajonų planavimo, geodezijos, žemės naudmenų inventorizavimo, dirvožemių tyrimo ir žemių vertinimo, kartografinės medžiagos rengimo darbus. Šiems darbams metodikas, techninius nurodymus ir kitus norminius dokumentus rengė Instituto Techninis skyrius.
Direktorius – Vytautas Skuodžiūnas.
Lyginamoji teisėtyra

Lyginamoji teisėtyra (komparatyvinė teisėtyra, lyginamosios teisės mokslas) – mokslas apie lyginamąją teisę; teisėtyros šaka. Lygina įvairias teisės sistemas, teisines sistemas bei jų sudėtines dalis (posistemes, teisės šakas, pošakius, institutus, poinstitučius, atskiras teisės normas).

Istorija

Seniausias išlikęs teisėtyros šaltinis – Antikos Graikijoje Platono veikalas Nomoi. Jame buvo lyginama įvairių graikų polių teisė.
Lyginamoji teisė plito su nacionalinės teisės studijomis, kodifikacijos idėjomis bei judėjimu Europoje (ruošiant civilinius ir baudžiamuosius kodeksus).

Akademinė disciplina

Lyginamoji teisėtyra (lyginamoji teisė) yra dėstoma aukštosiose mokyklose (universitetuose), lyginamieji tyrimai pasitelkiami teisėkūros metu, ypač išsamiai kodifikuojant teisės normas bei sisteminant jas didelės apimties teisės aktuose, tokiuose kaip kodeksas (Civilinis kodeksas, Baudžiamasis kodeksas) ir kt.
Lietuvoje dėstoma Teisės fakultetuose.

Lyginamoji teisėtyra Lietuvoje

Nuo 1990 m. sausio 1 d. iki 1998 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete veikė Tarptautinės ir lyginamosios teisės katedra (nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. Viešosios teisės katedra).
2010 m. MRU Teisės fakultete įkurta Lyginamosios teisės katedra. Vedėjas prof. Justinas Žilinskas (g. 1974 m.).
Nuosavybė

Nuosavybė – fiziniam ar juridiniam asmeniui priklausantis turtas (kilnojami, nekilnojami daiktai, materialus arba nematerialus turtas), kuriuo teises juo laisvai disponuoti, naudotis bei valdyti nustato teisės normos. Savininkas gali leisti ar drausti nuosavybe naudotis kitiems asmenims, reikalauti grąžinti daiktą iš neteisėto svetimo valdymo (plačiau žr. daiktinė teisė).

Objektas

Nuosavybės objektas – daiktai, kitas turtas; istorijoje anksčiau nuosavybės objektu buvo pripažįstamas ir žmogus (žr. straipsnius vergovė, baudžiava).
Nuosavybės teisinį režimą nustato teisės normos. Kai kurių nuosavybės teisės objektų civilinė apyvarta yra ribojama. Pavyzdžiui, gali būti draudžiama įsigyti vienus ar kitus daiktus (ginklus, narkotikus).
Čilekas

Pramonė

Mieste yra medvilnės apdorojimo gamykla, keletas nedidelių maisto pramonės įmonių.
Gadūnavas

Aplinkinės gyvenvietės

Plinkšės – 9 kmNevarėnai – 6 kmGedrimai – 56 kmPatausalė – 5 kmBuožėnai – 5 kmKalnėnai (Telšiai) – 5 km
TELŠIAI – 11 km
1947 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

1947 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 14-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas.
Sedos piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas masyvios kalvos viršūnėje, kairiajame Varduvos krante, prie ribos su Padvarninkais. Tai apie 40 m skersmens pakilimas, kuris XX a. pradžioje imtas arti. Aikštelė apvali, 6 m skersmens, apjuosta 0,5 m aukščio, 12 m pločio žiediniu pylimu.
Piliakalnis apardytas arimų, šiauriniame pylime įkasto reperio, dirvonuoja.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – XIII a.

Aplinkiniai piliakalniai

Girdenių piliakalnis 18 kmRenavo piliakalnis 6 km
Rimolių piliakalnis 2 kmDaubarių piliakalnis 17 km
Jautakių piliakalnis 18 kmMosėdžio piliakalnis 36 km
Erslos piliakalnis 31 kmGyvolių piliakalnis 27 kmAlsėdžių piliakalnis 13 km
Šarnelės piliakalnis 8 kmŽernių piliakalnis 9 kmDžiuginėnų piliakalnis 18 km
Bedančiai

Aplinkinės gyvenvietės

ŠILUVA 
 KatauskiaiRASEINIAI
Košicė

Istorija

Gyventojai pirmą kartą paminėti Paleolito eros pabaigoje. Tačiau pirmi rašytiniai Košicės (jo pietinio priemiesčio) paminėjimai randami tik nuo 1230 m.
Po Mongolų įsiveržimo 1241 m., Vengrijos karalius Bela IV pakvietė vokiečius kolonistus papildyti gyventojų gretas Košicėje. Miestas susikūrė iš dviejų nepriklausomų gyvenviečių: Žemutinės Košicės ir Viršutinės Košicės, kurios susiliejo XIII amžiuje.
Pirmosios žinomos miesto privilegijos žinomos nuo 1290 m. Miestas sparčiai augo dėl savo strateginės padėties tarptautiniame prekybos kelyje į Lenkiją. Karaliaus suteiktos privilegijos padėjo vystant amatus, verslą, pažymint miesto svarbą.
Seniausios gildijos taisyklės buvo registruotos 1307 m. 1321 m. parėmęs karališkąją armiją lemiamu Mūšio prie Rožanovcų prieš Amadé šeimą momentu, Košicė tapo laisvu karališku miestu.
1347 m. Košicė tapo antruoju miestu Vengrijos laisvų karališkųjų miestų hierarchijoje, po sostinės Budos. Košicė buvo pirmas miestas Europoje, gavęs savo herbą 1369 m. iš Liudviko Didžiojo. Bulėje, skirtoje Košicės miestui, buvo nuspręsta, kad moterys turi teisę paveldėti Vengrijos sostą.
Nuo pat XV amžiaus pradžios, miestas vaidino pagrindinį vaidmenį Pentapolitanoje – penkių svarbiausių rytų Slovakijos miestų lygoje (Bardejovas, Levoča, Košicė, Prešovas ir Sabinovas).

Architektūra

Gotikinės XIV a. pabaigos šv. Elžbietos katedra, Pranciškonų bažnyčia, šv. Mykolo koplyčia. Miesto bokštas, barokinė miesto rotušė, XVIII a. vyskupo pilis, neobarokiniai miesto teatras ir Rytų Slovakijos muziejus.

Sportas

Košicėje kasmet spalio mėnesį rengiamas bėgimo maratonas.
Lietuvos archeologija (žurnalas)

„Lietuvos archeologija“ – Lietuvos archeologijos tęstinis iliustruotas mokslinis leidinys, nuo 1979 m. einantis Vilniuje. Spausdina įvairių laikotarpių Lietuvos archeologinių paminklų tyrimų duomenis, apibendrinamojo pobūdžio studijas ir monografijas.

Istorija

„Lietuvos archeologija“ pradėta leisti R. Kulikauskienės iniciatyva. Išeina 1-3 t. per metus. Tomus 1-28 leido Istorijos institutas, nuo t. 29 – Istorijos institutas, Vilniaus universitetas ir Klaipėdos universitetas, nuo t. 30 leidžia Lietuvos archeologijos draugija, Lietuvos istorijos institutas ir Klaipėdos universitetas. Santraukos skelbiamos anglų, vokiečių ir rusų kalbomis. Išėjo 33 tomai. Dalis tomų skirti Lietuvos archeologijos mokslui nusipelniusių archeologų darbams apžvelgti ir sukaktims paminėti.
Kahulis

Istorija

Miestas dažnai tapdavo kovų ir karinių susirėmimų vieta dėl savo geografinės padėties. Iki 1812 metų miestas priklausė Moldavijai nuo 1812 iki 1856 miestą valdė Rusija, iki 1878 metų miestas ir vėl buvo Moldavijos dalis, tačiau 1878–1918 metais Kahulį valdė Rusai. Tarpukario metais miestas buvo Moldovos dalis, o po karo jis buvo Tarybų Sąjungos dalis. Nuo 1991 iki šiol miestas priklauso Moldavijai.

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas per amžius kelis kartus keitėsi. Rašytinuose šaltinuose 1502 miestas buvo vadinamas Scheia („Bulgariškas“ senąją rumunų kalba), o 1716 miestas buvo paminėtas pavadinimu Frumoasa (rumuniškai „Gražus“). Šiandieninis miesto pavadinimas buvo suteiktas 1770 metais po to kai netoli dabartinio miesto įvyko Kahulio mušis.

Gyventojai

Pagal 2004 metų gyventojų surašymą, mieste gyveno 35488 žmonės. 60.5 % žmonių sudarė moldavų tautybės žmonių, 17,1 % rusų, 11,1 % ukrainiečių, 6,6 % bulgarų, 4,7 % kitų tautybių žmonių.

Kultūra

Kahulyje yra dramos teatras, muziejus, ir kiti kultūriniai statiniai. Kas 2 metai mieste vyksta tautinės muzikos festivalis pavadinimu "Nufărul Alb". Kahulis taip pat populiarus dėl savo poilsio kurortų. Miestą supa turtingi mineralinių vandenų šaltiniai.

Švietimas

Kahulyje yra pastatytas Bogdano Petriceucu Hasdeu universitetas, kuris buvo atidarytas 1999 metais ir pavadintas rašytojo Bogdan Petriceicu Hasdeu garbei. Universitetas susideda iš 3 fakultetų ir bendrai talpina apie 2150 studentų.