google/wiki40b huggingface dataset:
Algirdas Gluodas

Biografija

1975 m. Smalininkų tarybinio ūkio – technikumo direktorius, 1995 m. Antano Gricevičiaus lietuvių saldainių fabriko „Rūta“ valdytojas, UAB „Rūta“ direktorius, nuo 2005 m. plėtros vadovas.
1995 m. kovo – rugsėjo mėn. (LDDP sąraše) Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys.
Pirmasis verslininkas, atsiliepęs į Valdovų rūmų atstatymo fondo raginimą siūlyti visuomenei kuo įdomesnių ir įvairesnių būdų paremti Valdovų rūmų atstatymą.
2019 m. įteiktas Gabrielės Petkevičaitės-Bitės atminimo medalis „Tarnaukite Lietuvai“.
Robertas Bekionis

Biografija

1975 m. baigė Lietuvos konservatoriją, O. Šteinberg klasę. 1983–1988 m. stažavo Maskvos P. Čaikovskio konservatorijoje.
Nuo 1978 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, nuo 1988 m. docentas. Nuo 1970 m. Lietuvos nacionalinės filharmonijos solistas. Koncertavo su V. Daunoru JAV, Vokietijoje, dalyvavo muzikiniuose festivaliuose Almatoje, Kijeve, Maskvoje.
1973 m. M. K. Čiurlionio konkurso laureatas (II vieta).
1967 m. Sąjunginio pianistų konkurso laureatas (II vieta) per choro "Ąžuoliukas" koncertinę kelionę – stovyklą "Ereliuke" (žiūrėti Nuorodą). Pianistą konkursui parengė Nadežda Dukstulskaitė – choro "Ąžuoliukas" fortepijono dėstytoja.
Pagrobėjų sindikatas

Turinys

Prie mokyklos vidury dienos pagrobiamas turtingo verslininko Filipinio sūnus bei su juo buvęs paprasto mechaniko Kolelos sūnus. Pagrobėjai pareikalauja milžiniškos išpirkos , kurios Filipinis nenori mokėti, nes tai reikštų jo bankrotą. Laikas bėga ir pagrobėjai, netekę kantrybės, nužudo Kolelos sūnų, kad įrodytų savo ketinimų rimtumą. Išsigandęs Filipinis iš karto sumoka visą reikalaujamą sumą, tuo tarpu Kolela, nesitikėdamas sulaukti policijos pagalbos, nusprendžia imti vykdyti teisingumą pats. Pasekęs pinigus mėginančius paimti nusikaltėlius, Kolela leidžiasi jiems iš paskos. Palaipsniui jis pasiekia įtakingus pagrobimo užsakovus Milane, iš kurių pareikalauja pusės Filipinio sumokėtos sumos. Jie sutinka susitikti ir tai proga Kolelai atsikratyti visais organizatoriais vienu metu...
Liepinė (indas)

Liepinė – medinis indas sulai, medui, sviestui, taukams, miltams, kruopoms laikyti, agurkams, burokėliams raugti.
Liepinė Lietuvoje, daugiausia Suvalkijoje naudota iki XX a. septinto dešimtmečio ir vėliau. Buvo skobtinė, dažniausiai iš liepos, į viršų siaurėjanti, apjuosta vienu arba dviem geležiniais lankeliais, kartais su ąsomis ir dangčiu. Liepinės aukštis 25–90 cm, dugno skersmuo 18–47 cm, viršaus – 16–37 cm.
Juzefas Malachovskis

Biografija

Pranciškaus Malachovskio ir Anos Grabskos sūnus, Stanislavo brolis.

Šeima

1706 metais vedė Marianą Zlotnicką. Anos, Kališo kardininko, Karūnos raikytojo Boguslavo Zlotnickio žmonos ir Adamo tėvas.
Moters pasaulis

Moters pasaulis – leidinys (biuletenis) moterims, ėjęs nuo 1994 m. liepos mėn. iki 2000 m. lietuvių ir anglų kalba Vilniuje, A. Jakšto g.

Istorija

Leido Jungtinių Tautų Organizacijos Pasirengimo IV pasaulinei konferencijai moterų klausimais Lietuvos komitetas, nuo 1996 m. – Moterų informacijos centras. Lietuvių kalba leistas kas du mėnesius, anglų kalba – kas 3 mėnesius. Tiražas 700-1000 egz.
Marija Magdalena Nagevičienė

Biografija

Gimė ir užaugo iš valstiečių kilusių pasiturinčių miestelėnų Jono ir Barboros Eitavičių šeimoje. 1876 m. lapkričio 21 d. ištekėjo už bajoro, Kretingos muitinės tarnautojo Vladislovo Kiprijono Nagevičiaus. Susilaukė dukterų Olimpijos ir Oktavijos, kurios mirė kūdikystėje, bei sūnaus Vladislovo Antano.
1881 m. vyrui mirus, likusį gyvenimą paaukojo sūnui, rūpinosi jo auklėjimu ir išsimokslinimu. Jam mokantis, Palangoje, Rygoje ir Sankt Peterburge nuomavo butus, samdė namų šeimininkes, rėmė neturtingus sūnaus bendramokslius. Panaikinus lietuviškos spaudos draudimą, savo namuose Kretingoje 1904 m. atidarė vieną pirmųjų Lietuvos provincijoje lietuviškos spaudos knygyną ir rašymo reikmenų krautuvę, bendravo su lietuvių kultūros veikėjais Jonu Juozu Palukaičiu, Povilu Višinskiu, Morta Zauniūte. Kaupti ir platinti lietuvišką spaudą jai padėjo atostogauti grįždavęs sūnus.
Palaidota senosiose Kretingos kapinėse, greta vyro, dukterų ir sesers Praksėdos. Sūnus Vladas Nagius-Nagevičius prie motinos kapo pastatė medinį stogastulpį, padarytą Kaune pagal dailininko Adomo Varno projektą. 1963 m. stogastulpis buvo nugriautas, o 1991 m. Kretingos muziejaus darbuotojų rūpesčiu atstatytas (projekto autorė dailininkė Lidija Skačkauskaitė-Kuklienė, meistras – tautodailininkas Raimundas Puškorius).
Tapere

Taperė (Kuko Salų maorių k., Tapere) – tai nedidelis žemės sklypas Kuko Salose, valdomas vietinės genties aukščiausiojo vado arikio arba mataiapo. Tai tradicinis žemės padalijimas, priimtas penkiose pietinių Kuko Salų grupės salose: Rarotongoje, Mangajoje, Aitutaki, Atiu ir Maukėje. Tarp iškilusių atolų tik vienas Mitiaras nėra padalintas šiuo tradiciniu būdu. Manuaė, Palmerstonas ir Takutea yra negyvenami, todėl čia ir nėra tokio žemės padalijimo. Kiekvienoje saloje taperių skaičius yra skirtingas, pvz., Mangajoje, Atiu – po 6, didžiausioje iš salų Rarotongoje – virš 50. Šiaurinių salų grupės apgyvendintų atolų salelių žemės yra padalintos į motu.
Istoriškai susiklostė tradicija, kad paprastai toks žemės gabalas nedidelėje salelėje savo forma primena pleištą, kuris yra nusidriekęs nuo pakrantės rifo, esančio prie jos krašto link jos centro, turi apie kelis šimtus metrų pločio. Praktiškai kiekviena taperės juosta apima tai salai būdingos gamtos ir žemės atkarpas: pradedant pakrantės rifu, toliau – lagūnos, miškingų kalnų, derlingų slėnių dalis. Taperių tradiciniai pavadinimai kildinami iš vyriausiųjų genčių vadų vardų arba susijusių su konkrečiais įvykiais, svarbiais tos genties gyvenime.
Citokinas

Citokinai – maži baltymai, kurie yra svarbūs ląstelių signalizacijai. Jų išsiskyrimas turi įtakos aplinkinėms ląstelėms. Citokinai dalyvauja autokrininėje signalizacijoje, parakrininėje signalizacijoje ir endokrininės sistemos signalizacijoje kaip imunomoduliatoriai. Jų skirtumai nuo hormonų vis dar yra tiriami. Citokinais gali būti chemokinai, interferonai, interleukinai, limfokinai. Citokinai gaminami įvairių ląstelių, įskaitant imunines ląsteles, pavyzdžiui, makrofagus, B limfocitus, T limfocitus, taip pat endotelio ląsteles, fibroblastus, ir įvairias stromos ląsteles; citokinai gali būti pagaminti daugiau nei iš vienos rūšies ląstelių.
Jie veikia per receptorius, ir yra ypač svarbūs imuninei sistemai; citokinai moduliuoja pusiausvyrą tarp humoralinės ir ląstelių pagrindo imuninės sistemos atsako, ir jie reguliuoja brendimo, augimo ir ypač ląstelių populiacijas. Kai kurie citokinai stiprina arba slopina kitų citokinų veiksmus.
Jie skiriasi nuo hormonų, kurie taip pat yra svarbios ląstelių signalinės molekulės, hormonai cirkuliuoja mažiau įvairios koncentracijos ir yra sudaryti iš specifinių rūšių ląstelių.
Jie yra svarbūs sveikatai ir ligoms, ypač priimant atsaką į infekciją, tai yra imuninės sistemos atsakas į uždegimus, traumas, sepsį, vėžį, ir reprodukciją.

Atradimas

Interferonas-alfa, interferonas I tipo, 1957 m., buvo nustatyti kaip baltymai, kuriuose įsiterpia virusų replikacijos. Interferono-γ veikla (vienintelis interferono II tipo klasės narys) buvo aprašyta, 1965 m.; tai buvo pirmasis nustatytas limfocitų mediatorius.
1969 m. Dudley Dumonde siūlomas terminas „lymphokine“ apibūdina baltymų išsiskyrimą iš limfocitų ir  baltymų, gautų iš makrofagų ir monocitų kultūra buvo vadinama „monokines“. Kai mokslininkai išsiaiškino daugiau, buvo suprasta, kad šie baltymai  buvo dalis platesnės klasės baltymų, dalyvaujančių savigynoje, ir turėtų būti vadinamas citokinais.

Skirtumas nuo hormonų

Paprastai hormonai cirkuliuoja 10⁻⁹ M koncentracija. Priešingai, kai kurie citokinai cirkuliuoja 10⁻¹² M koncentracija, kuri gali padidėti iki 1000 kartų traumos ar infekcijos metu. Beveik visi citokinai, o ypač endo/epitelio ląstelės yra stiprūs gamintojai, priešingai, hormonai, pvz., insulinas, yra išskiriami iš atskirų liaukų. Tačiau reikia daugiau mokslinių tyrimų šioje srityje.
Atviros Lietuvos Fondas

Istorija

Atviros Lietuvos Fondas buvo įkurtas 1990 m. spalio 5 d.
Pirmąją Atviros Lietuvos Fondo Valdybą sudarė prof. Irena Veisaitė, dr. Natalija Kasatkina, prof. Ramūnas Katilius, dr. Darius Kuolys, prof. Kęstutis Nastopka, prof. Stasys Stačiokas, prof. Giedrius Uždavinys, o jos pirmininku (1990–1993 m.) buvo išrinktas prof. Česlovas Kudaba. 1993–1999 m. pirmininkavo prof. Irena Veisaitė, 2000–2002 m. – prof. Egidijus Aleksandravičius, nuo 2002 m. – Gintautas Bartkus. 
1999–2000 m. buvo reorganizuota fondo struktūra, peržiūrėtos visos programos, pakeistos, susiaurintos ir sukonkretintos fondo veiklos prioritetinės kryptys, numatyta tolesnė raida. 
2000–2003 m. ALF savo veiklą sutelkė pilietinės visuomenės stiprinimo, viešosios politikos formavimo ir informacinės visuomenės plėtros kryptimis. Tuo laikotarpiu veikė Švietimo ir mokslo, Bibliotekų, Moterų, Pilietinių iniciatyvų, Teisės, Visuomenės sveikatos, Informacijos, Leidybos ir kitos programos. Anksčiau vykdytų programų ir projektų pagrindu ALF vienas ar kartu su partneriais įsteigė 26 savarankiškas nevyriausybines organizacijas ar padalinius, įsitraukusius į kitų organizacijų struktūrą.
2004–2007 m. ALF, atsižvelgdamas į politinę, ekonominę ir socialinę visuomenės raidą, savo veiklos prioritetais pasirinko pilietinės visuomenės sąmoningumo stiprinimą ir žmogaus teisių užtikrinimą.
Mikalojus Dorohostaiskis

Biografija

Kilęs iš Dorohostaiskių giminės, pirmasis ėmė vadintis Dorohostaiskiu ir pradėjo naują giminės liniją. Sūnūs Kristupas Dorohostaiskis, Petras Dorohostaiskis.
1566–1576 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės stalininkas, 1576–1597 m. Polocko vaivada. Lietuvos Statuto taisymo komisijos narys. 1569 m. dalyvavo derybose dėl Liublino unijos, buvo vienas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės evangelikų reformatų lyderių. Pasižymėjo karuose su Maskvos didžiąja kunigaikšte, ypač per Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stepono Batoro 1579 m. žygį į Polocką.
Jo lėšomis Losko spaustuvėje 1577 m. išspausdinta lenkų publicisto A. Fryč Modrzevskio veikalo „Apie valstybės tobulinimą“ (De republica emandanda) vertimas lenkų kalba (su A. Volano dedikacija leidėjui).
Balstogės apskritis (1807–1939)

Istorija

Po Tilžės taikos, 1807 m. visa apskrities teritorija, iki taikos pasirašymo priklausiusi Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui, atiteko Rusijos imperijai ir buvo prijungta prie naujai sudarytos Balstogės srities. 1842 m. panaikinus Balstogės sritį apskritis buvo prijungta prie Gardino gubernijos. 1915 m. apskritį užėmė Vokietijos imperija ir prijungė prie Oberosto Balstogės-Gardino srities. 1919 m. apskritis tapo II Lenkijos Respublikos Balstogės vaivadijos dalimi. 1939 m. apskritį okupavo Tarybų Sąjunga ir priskyrė ją Baltarusijos TSR, kur apskritis buvo padalinta į kelis atskirus rajonus.

Suskirtsymas

1913 m. apskrityje buvo 12 valsčių: Balstogės (centras Bacečkai), Grudeko valsčius, Dojlidų valsčius (centras Zielienojė), Zabluduvo valsčius (centras Kovalovcė), Zvykovo (centras Bogdankai), Kripno valsčius, Michalovo valsčius (centras Nezbudka Midalovas), Obrubnikų valsčius (centras Krasne-Palivarkas), Pritulų valsčius (centras Krečkovas), Choroščo valsčius (centras Barščevas), Juchnoveco valsčius ir Jašvilių valsčius.

Gyventojai

Pagal 1897 m. surašymo duomenis, apskrityje gyveno 206 615 gyventojų. Balstogės mieste gyveno 66 032 žmonės, 3 436 Goniondze, 3 864 Knišine ir 1 599 Suraže.
UD Oliveirense

Istorija

Klubas įkurtas 1922 m. Vienintelį kartą klubas dalyvavo elito diviziono kovose. 1945/1946 metų sezone jie užėmė paskutinę vietą ir iškrito į žemesnį lygmenį. 
Dalyvauja žemesniųjų divizionų kovose.
Eskilstiuna

Istorija

Eskilstiunos istorijos pradžia laikoma XI a. pab., kuomet Šv. Eskilas įsteigė vyskupystės centrą Tuną prie Melareno ežero. Tačiau gyvenvietė neaugo, nes ją nustelbė kaimyninė Toršela. Gustavas Vaza reformacijos metu sugriovė Eskilstiunos vienuolyną ir vietoje jo įkūrė karališkąją pilį. Miesto teisės Eskilstiunai suteiktos 1659 m., šalia įkurtas Karl Gustav Štadas. Jame buvo gaminama ginkluotė. 1771 m. Karl Gustav Štadas tapo laisvuoju miestu, o 1879 m. sujungtas su Eskilstiuna.
Miestas ypač suklestėjo pramonės perversmo metu, kai tapo plieno pramonės centru. Be ginklų, čia dar buvo gaminami stalo reikmenys, žirklės, raktai, mašinų detalės.

Futbolas

Mieste 1958 m. vyko VI pasaulio futbolo čempionato rungtynės.
Tarvizijus

Istorija

Miestas stovi ant senovinio prekybinio maršruto per Alpes į Veneciją. Tarvizijaus šaknys siekia dar Romos imperijos laikus.

1007 m. šv. Romos imperatorius Henrikas II perdavė naujai įkurtai Bambergo vyskupijai Karintijos markai priklausiusią Val Canale dalį iki Pontebos. Šis kraštas buvo laikomas svarbiu, nes netoliese buvo rūdos kasyklos ir geležies lydyklos, ypač prie Fusine (Weißenfels/Bela Peč) kaimo.
Tarvizijus buvo pietinis Bambergo kunigaikštinės vyskupijos eksklavas iki 1758 m., kai vyskupas jį pardavė šv. Romos imperatorei Marijai Terezei. Iki 1918 m. buvo Karintijos hercogijos dalis.
1909 m. Tarvizijus gavo miesto teises.

Vaizdai

Žymiausias Tarvizijaus pastatas yra parapijos šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia, pastatyta XV a.
Netoliese yra vaizdingi Fusine laghi kalnų ežerai. 1789 m aukščio Monte Lussari (Luschariberg/Svete Višarje) viršūnėje yra piligrimų lankoma bažnyčia, stovinti vietoje, kur, pagal legendą, 1360 m. aviganis rado šv. Marijos statulėlę. Bažnyčia ir netoliese esantį slidinėjimo centrą galima pasiekti lyniniu keltuvu iš Malborghetto Valbruna.
Apylinkės apie Sella Nevea kalnų perėją tarp Tarvizijaus ir Chiusaforte irgi populiarus slidinėjimo kurortas.

Ekonomika

Daug metų Tarvizijaus ekonomiką palaikė žmonės, važinėję apsipirkti iš Austrijos ir Jugoslavijos. Tokios kelionės į Tarvizijaus gatvių turgus sunyko po Šengeno sutarties ir Euro zonos įsigaliojimo.
Dabar miesto ekonomika pagrįsta turizmu ir žiemos sportu Karavankėje, Karnijos Alpėse ir Julijos Alpėse. Tarvizijus garsėja giliu sniegu kalnuose, kuris pritraukia daug slidininkų ir snieglentininkų. Mieste vyko 2003 m. Žiemos universiada ir 2007 m. Alpių slidinėjimo pasaulio taurės varžybos.

Demografija

Pagal 1971 m. gyventojų surašymą 13,3% gyventojų buvo slovėnai.
Antoni Olechnowicz

Biografija

Gimė 1905 m. birželio 13 d. Margumiškyje, Ferdinando ir Felicijos Piecevičiūtės šeimoje. 1926 m. baigė Vilniaus Juzefo Ignacijaus Kraševskio gimnaziją. 1926-1929 m. mokėsi karininkų mokykloje. 1929 m. išsiųstas tarnauti į Vilnių, tapo Paporučikiu, 1931 m. poručikas. 1935-1937 m. mokėsi Varšuvos aukštojoje karininkų mokykloje, baigęs mokslus išsiųstas tarnauti į Baranovičius. Vokiečiams užpuolus Lenkiją kovojo prie Narevo ir Vakarinio Bugo santakos, tačiau sovietams įsiveržus į Lenkiją buvo paimtas į nelaisvę, bet sugebėjo pabėgti į Vilnių, kur įsitraukė į pogrindinę veiklą. Nuo 1943 m. priklausė Vilniaus Armijos Krajovos būriui. Nuo 1944 m. balandžio priklausė Operacijos Aušros vartai organizavimo štabui, vadovavo rytiniam būriui. 1944 m. liepą suimtas sovietų, tačiau pabėgo ir pasitraukė į Naugarduką, o iš ten į Lenkiją. Centrinėje Lenkijoje įsidarbino geležinkelyje, o nuo 1945 m. rugpjūčio pasitraukė į pogrindį kovoje prieš komunistinę valdžią. Suformavo būrius, kurie veikė Balstogės apylinkėse ir Pomeranijoje. 1948 m. liepos 26 d. suimtas Vroclave. 1949 m. lapkričio 2 d. kartu su Henryk Borowski ir Lucjan Minkiewicz nuteistas mirties bausme, kuri buvo įvykdyta 1951 m. vasario 8 d. Varšuvoje. Viena iš Gdynios gatvių pavadintų jo atminimui.
Ganzakas

Ganzakas (lot. Gaza, Ganzaga) – senovinis Achemenidų miestas dabartiniame šiaurės rytų Irane. Miestas buvo piečiau Urmijos ežero. Atropatas buvo pasirinkęs Ganzaką savo valstybės sostine. 
Pradinis jo vardas buvo medų kilmės, o vėliau asimiliuotas į persų kalbą. 
Tiksli miesto vieta, pagal Minorskį, Schippmann ir Boyce, yra netoli Laylān Miandoabo lygumoje. 
Anksčiau manyta, kad Ganzakas yra Takht-e Suleiman, ši klaidinga nuominė buvo pagrįsta klaidingais Bizantijos šaltiniais
622 m. Heraklėjo kariuomenė nusiaubė Ganzaką, ugnies šventykla ir Adur Gushnasp šventovė buvo sugriautos.
Jokohama

Sportas

Jokohamoje 2002 m. vyko XVII pasaulio futbolo čempionatas.

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – erškėtis, medis – dviskiautis ginkmedis, japoninis skirpstulas, japoninė kamelija, kalninė kamelija, Viburnum awabuki, kaštenis.
Greifsvaldo universitetas

Istorija

Greifsvaldo universitetas įsteigtas 1456 m. spalio 17 d. Jį įkūrė Greifsvaldo burmistras H. Rubenovas (pirmasis universiteto rektorius), Pamario hercogas Vartislavas IX ir vyskupas H. Ivenas. Veikė Filosofijos, Medicinos, Teisės, Teologijos fakultetai. 1933 m. pavadintas vokiečių poeto ir istoriko Ernsto Morico Arndto (1769-1860 m.) vardu. Vienintelis Vokietijos universitetas, kuriame dėstoma ukrainiečių, finų, baltų kalbos. 1993 m. universitete įkurtas Baltistikos institutas; vadovas J. D. Range).
Leidžia mokslinius leidinius „Wissenschafliche Zeitschrift der Ernst-Moritz-Arndt-Universität Greifswald“, „Mathematisch-Naturwissenschaftliche Reihe“, „Gesellschafts – und Sprachwissenschaftliche Reihe“, „Medizinische Reihe“, „Greifswalder Universitätsreden“.
Greifsvaldo universitete įsikūręs Baltistikos institutas. Greifsvaldo Baltistikos institutas yra paskutinė Vokietijos ir vienintelė vokiškai kalbančių šalių aukštojo mokslo įstaiga, siūlanti visų pakopų universitetines baltistikos studijas: bakalauro, magistro ir daktaro.
2013 m. 20-metį šventusio instituto istoriją skaitykite čia: www.baltistica.lt/index.php/baltistica/article/view/2188/2111(Baltistica, 2013, 48 (1), p. 144-151 ).

Žmonės

Trys universiteto mokslininkai yra gavę Nobelio premiją. Universitete dėstė: Ernstas Moricas Arndtas, Reinis Bertulis, Karlas Engelis, Oskaras Minkovskis
Universitete studijavo: Janas Harfas, Otas fon Bismarkas,

Lietuviai

XVI a. – XVII a. universitete mokėsi 3 studentai iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. Nuo 1967 m. su Greifsvaldo universitetu bendradarbiauja su Vilniaus universitetas, atkūrus Lietuvos nepriklausomybę – ir Klaipėdos universitetas.
Universitete studijavo: Stasys Abramauskas, Elvyra Julija Bukevičiūtė, Albertas Čaplinskas, Hainsas Janertas, Gražina Zita Mažeikaitė-Sajienė, Stasys Žeiba.
Introdukuota rūšis

Introdukuota rūšis – žmogaus perkelta augalų ar gyvūnų rūšis iš vienos pasaulio dalies į kitą. Introdukuotų rūšių poveikis aplinkai būna skirtingas, dažnai jos neigiamai paveikia vietinę gamtą.
Introdukacija gali būti sąmoninga dėl žmogaus aktyvumo arba atsitiktinė. Introdukuotos rūšys, kurios turi neigiamą efektą lokalioms ekosistemoms, vadinamos invazinėmis rūšimis. Tačiau ne visos negimtosios rūšys yra laikomos invazinėmis. Kai kurios jų neturi jokio neigiamo efekto ir gali būti naudingos, pvz., būti naudojamos kaip alternatyva pesticidams.
Hargeisa

Istorija

1888 m. Hargeisa tapo Britų Somalilando dalimi, o 1941 m. – jo sostine (perkelta iš Berberos). 1960 m. tapo trumpai gyvavusios Somalilando valstybės sostine, o vėliau prijungta prie Somalio. Hargeisa buvo Vokuji Galbido regiono sostine. Vėliau kilusio sukilimo metu miestas subombarduotas, o prasidėjus Somalio pilietiniam karui – pasiekė faktinę savivaldą. Po 1991 m. Hargeisa atstatyta ir sparčiai auga.
Kognityviniai mokslai

Pažintiniai mokslai, kognityviniai mokslai, kogniciniai mokslai – mokslo sritis, siekianti ištirti kognityvinius reiškinius, gebėjimus. Tai tarpdisciplininis tyrimo laukas, į kurį patenka ir psichologija, ir neuromokslų pošakiai, pažinimo teorija, filosofija ir kt. Kognicinių mokslų vystymosi pradžia – 1956 m. Iki tol psichologijoje bei dvasios filosofijoje biheviorizmas vaidino didelį vaidmenį. 1956 m. Masačusetso technologijų institute įvyko Informacijos teorijos simpoziumas, davęs pradžią intensyvesnei pažintinių mokslų plėtrai.
Paršua

Etimologija

Regionas asirų įrašuose minimas kaip Parsūa ir nėra painiotinas su Parsūaš / Parsumaš, kuris reiškė istorinę Persiją (dab. Farso provincija). Abiejų regionų pavadinimai kilo iš senovės iranėnų kalbos žodžio parsava 'pakraštys', dažnai naudoto Iranėnų pasaulio pakraščiams apibūdinti. Pvz., iš šio žodžio kildinamas klajoklių parsii (į rytus nuo Urmijos ežero), parsyetae ar puštunų pavadinimai.

Geografija

Regionas apėmė Zagroso kalnyno atkarpą ir sutapo su Dijalos upės vidurupiu ir aukštupiu. Vakaruose, žemiau Dijalos upe, buvo Mesopotamijos istorinis regionas Namaras. Į šiaurę nuo jo buvo „Vidinė Zamua“, o į pietus – Elipi valstybė.
Derlingiausia Parsua teritorija ir svarbiausias centras buvo Dijalos vidurupyje, bet regionui priskiriamos ir daugybė smulkių valstybėlių visame Dijalos vidurupyje, aukštupyje ir toliau į rytus – Sefidrudo aukštupyje. Jų teritorija rytuose siekė istorinį Medijos regioą ir svarbiausią Medijos miestą Ekbataną.

Istorija

Regionas labiau minimas nuo 834 m. pr. m. e. Asirų valdovo ekspedicijos į šį kraštą, kurios metu Asirija paėmė duoklę iš 27 vietos genčių vadų. Jau amžiaus pabaigoje Parsua buvo minima kaip viena iš Asirijos valdų, o 774 m. pr. m. e. ją pasiekė ir nusiaubė Urartu kariuomenė.
Nors į šiaurę nuo Paršua konsolidavosi stipri Manos karalystė, regionas buvo politiškai susiskaldęs. Čia egzistavo daug smulkių gentinių valstybėlių, kurias asirai vadino pridėdami priešdėlį Bit- 'giminė; dinastija'. Užkariavimų metu Dijalos slėnyje minimos valstybėlės buvo Bit-Hamban, Bit-Barua, Bit-Zati, Bit-Kapsi, Araziašas, Kišessu ir kt. 744 m. pr. m. e. jas visas galutinai nukariavo Asirija.
Asirija nukariautą kraštą padalino į 4 provincijas: Parsua, Harhar (šiaurėje), Kišessu (rytuose), ir Bit-Hamban (pietuose). Parsua provincija dar labiau išplėsta 716 m. pr. m. e., kuomet į ją įjungtos Alabrijos ir Karalos valstybėlės. Nuo tada Paršua tapo svarbiausiu regionu, per kurį vyko asirų prekybinės ir karinės ekspedicijos toliau į rytus, t. y., į Mediją, ir ilgainiui rytuose buvo kuriamos vis naujos užkariautų žemių provincijos: Saparda, Bit-Kari ir Madai (paskutinioji buvo jau istorinėje Medijoje).
Apie 673 m. pr. m. e. tikriausiai medų kilmės Xšathrita šiame visame asirų kontroliuojamame regione įvykdė sukilimą. Neaišku, kokia buvo sukilimo baigtis, tačiau akivaizdu, kad po to regionas asirų buvo vis menkiau kontroliuojamas, ir, sustiprėjus Medijos karalystei, vienas pirmųjų atsidūrė jos sudėtyje.
VI a. pr. m. e. regioną užvaldė Achemenidų imperija, įjungdama jį į Medijos satrapiją. Taip regionas pamažu įtrauktas į išplėstinio Medijos regiono sąvoką ir senovės graikų darbuose dėl asirų ir medų kultūros įtakos buvo vadinamas Siromedija. Tuo metu vyko sparti krašto iranizacija. Negrįžtamai išnyko vietos kalbos, vietos gyventojai maišėsi su iranėnais, ir taip formavosi kurdai.
Užmirštos ir pamišusios

Turinys

Praėjus 3 metams po motinos mirties, Merė atvyksta mokytis į merginų internatą. Apgyvendinta kartu su Pole ir Tore, ji netrukus su jomis susidraugauja ir tampa vis stiprėjančių jausmų tarp dviejų merginų liudininke. Polė su Tore nesislapsto nuo jos, tačiau viskas pasikeičia, kai merginas užklumpa Torės sesuo Elison. Polei nesvarbi aplinkinių nuomonė ir ji pasiryžusi atvirai prisipažinti apie savo jausmus, tačiau Torė, norėdama išvengti apkalbų, ima pasakoti per prievartą tapusi aistros objektu ir nutraukia tarpusavio santykius. Gandai netrunka pasklisti, o Torė, vis labiau saugodama savo reputaciją ir norėdama visiems įrodyti nesanti homoseksuali, pradeda susitikinėti su netoliese esančios mokyklos auklėtiniu Džeiku. Polę visi atstumia, ją palaiko tik Merė, tačiau bet kokie bandymai taikytis su Tore yra nesėkmingi.
Jausdamasi vieniša, Polė ima ieškoti savo motinos, tačiau gautas atsakymas, kad ši ja nesidomi, galutinai sugniuždo merginą. Netekusi savo meilės bei visų atstumta, ji ryžtasi savižudybei...
Domingo Martínez de Irala

Domingas Martinesas de Irala (Domingo Martínez de Irala; g. 1509 m. Vergaroje, Baskų krašte – m. 1556 m. Asunsjone) – ispanų – baskų konkistadoras ir valdytojas.
1535 m. su Pedro de Mendosos ekspediciją išvyko į Ameriką, kitais metais dalyvavo pirmajame Buenos Airių miesto įkūrime. Kartu su Chuanu de Ajolasu tyrinėjo Paranos ir Paragvajaus paupius. 1537 m. mirus Ajolasu, Irala tapo La Platos gubernijos gubernatoriumi (valdė iš Asunsjono). 1540 m. atvykus naujam valdytojui Álvar Núñez Cabeza de Vaca, Irala išvyko į ekspediciją ieškant Sidabro kalnų. 1534 m. įkūrė Siudad de os Rejesą Čiake, nukeliavo iki Aukštutinės Peru. 1552 m. vėl tapo La Platos gubernatoriumi ir valdė iki savo mirties 1556 m.