google/wiki40b huggingface dataset:
2014 m. Lietuvos automobilių ralio čempionatas

Apžvalga

2014 m. sezonas prasidėjo tradiciniu raliu „Halls Winter Rally“, kuriame savo pirmąją pergalę pasiekė Rokas Kvaraciejus pilotuodamas „Mitsubishi Lancer Evo X“. Latvijoje vykusiame ralyje „Talsi 2014“ LARČ įskaitoje nugalėjo Vytautas Švedas. 2013 m. vykusį „Saulės“ ralį pakeitė ralis „Žemaitija“, kuriame greičiausias buvo Vytautas Švedas. Ralyje „300 Lakes Rally“ LARČ įskaitoje pirmas buvo Ramūnas Čapkauskas, kuris taip pat nugalėjo ralyje „Kauno ruduo“, o tradiciškai paskutinį čempionato etapą „Rally Classic Druskininkai“ pergalingai baigė Vaidotas Žala, vairuodamas „Subaru Impreza WRX STi“ automobilį. Ramūnas Čapkauskas paskutiniajame etape startavo su Sauliaus Girdausko paskolinta „Škoda Fabia WRC“, tačiau dėl gedimo varžybų nebaigė.
Kaip ir praeitame sezone, dalyviai varžėsi 8 įskaitose iš kurių 1, 2, 4 ir 5 neįvyko dėl per mažo dalyvių skaičiaus. Čempionato įskaitoje taip pat varžėsi svečiai iš Lenkijos.
Laimėjęs du etapus Lietuvos čempionu tapo Ramūnas Čapkauskas, antroje vietoje palikęs Vytautą Švedą. Trečias, vos trimis taškais atsilikęs, liko Giedrius Notkus.
Viena ašimi varomų (2WD) automobilių įskaitoje, nugalėjo Karolis Raišys vairuodamas „BMW M3“. Antroje įskaitos vietoje liko Justas Tamašauskas su „Opel Astra“, trečioje Paulius Nanartavičius su „BMW M3“.
Komandinėje įskaitoje įtikinama taškų persvara nugalėjo Kauno „Autoralio“ komanda.
Čempionate nedalyvavo 2013 m. Lietuvos ralio čempionas Dominykas Butvilas, kuris visą sezoną lenktyniavo Lenkijos ralio čempionate, atstovaudamas profesionalią „Subaru Poland“ komandą.
Bavarijos žemės notarų rūmai

Bavarijos žemės notarų rūmai (vok. Landesnotarkammer Bayern) notarų rūmai Bavarijoje (iš viso Vokietijoje - 21 rūmai), Bundesnotarkammer narys.
Adresas: Ottostr. 10, 80333 Miunchenas, Bavarija.
Nuo 1864 m. leidžia teisės dalykinį žurnalą Bavarijos notariato pranešimai (MittBayNot), skirtas notarams.
Mažturčiai

Mažturčiai, Mažturčių lietuvių savitarpinės pagalbos draugija – savišalpos ir švietimo organizacija, veikusi 1903–1918 m. Sankt Peterburge.

Veikla

Įkurta J. Petraičio, J. Strimaičio, K. Šuškevičiaus iniciatyva. Pirmininkai: Kazimieras Šuškevičius, Jonas Strimaitis, J. Grigalionis, A. Paškonis, A. Prūsas, nuo 1912 m. – K. Juozapaitis.
Nuo 1907 m. Mažturčių lietuvių savitarpinės pagalbos draugija turėjo biurą (vedėjas K. Juozapaitis) darbo ieškantiems lietuviams, kurių tuo metu Peterburge gyveno apie 30 000; per metus parūpindavo darbo apie 80 žmonių. Organizavo vaidinimus, koncertus, turėjo chorą, kuriam vadovavo Antanas Busilas, kitus kultūros renginius. Didesnis savarankiškas koncertas (be vaidinimo) įvyko 1913 m. vasario mėn.; jame dalyvavo ir rusų solistai. Vaikams įkūrė keturias pradžios mokyklas; prie jų veikė bibliotekos, kurios turėjo lietuviškų knygų ir laikraščių, suaugusiųjų kursai. Bendradarbiavo su Sankt Peterburgo lietuvių savitarpinės pagalbos draugija.
Intorsura Buzeulujis

Gyventojai

2002 m. Rumunijos gyventojų surašymo duomenimis, miestas turėjo 8 926 gyventojų, iš kurių 8 853 buvo rumunai, 57 vengrai ir 15 romų.
IF Huginn

Istorija

Klubas įkurtas 1913 m. Dalyvauja žemesniųjų divizionų pirmenybėse. 
Žaidė antros pakopos pirmenybėse, tačiau liko priešpaskutinėje (11–oje) vietoje (2016 m.) ir iškrito į trečios pakopos pirmenybes.
Ramigė

Ramigė – XIII a. skalvių pilis, stovėjusi Nemuno žemupio dešiniajame krante. Tiksli jos vieta nežinoma – spėjama Ramigę buvus piliakalnyje priešais Ragainę arba nuslinkusioje Rambyno dalyje.
Ramigė paminėta Petro Dusburgiečio kronikoje kai 1276 m. ją po atkaklios kovos užėmė kryžiuočiai, taip baigdami Skalvos užkariavimą.
Travunija

Geografija

Regionas apėmė Adrijos pajūrio ruožą nuo Dubrovniko šiaurėje iki Kotoro pietuose. Šiauriau buvo Zahumljė, o piečiau – Duklia. Travunija apėmė ir kalnuotas teritorijas giliau žemyne (pirmiausia Orjeno kalnus), atsiremdama į Podgoriją (už jos buvo Raška).
Svarbiausios gyvenvietės regione buvo Trebinė, Kotoras, Risanas, Herceg Novi ir kt.

Istorija

I tūkst. pr. m. e. Travunija sudarė dalį Ilyrijos ir buvo gyvenama ilyrų. VII a. kraštas slavizuotas ir tapo vienu iš proto-serbų regionų (kiti buvo Duklia, Raška, Bosnija, Zahumljė ir Paganija). IX a. minimi jo ankstyvieji županai: Krajina, Hvalimiras, Čučimiras, Boleslavas ir kt.
Nuo X a. Travunija niekada nesudarė nepriklausomos valstybės, nors kunigaikščio titulas išlaikytas, ir juo tituluodavosi šią feodalinę valdą turėję senjorai. Pirmieji jų buvo Serbų kunigaikščiai, vėliau valdą perėmė Zahumljės kunigaikštis Michailas, o po jo mirties - vėl serbų kunigaikštis Časlavas Klonimirovičius. Šiam mirus 960 m., Travunijos likimas nežinomas. Minimas kunigaikštis Dragimiras, 1000 – 1018 m. valdęs Travuniją ir Zahumlję. Po jo mirties Travunija pateko į kitos serbų župos – Duklios valdžią: Duklios kunigaikščiai (nuo 1077 m. karaliai) taip pat tituluodavosi ir Travunijos valdovais. Nepaisant Duklios viešpatavimo, atskirais laikotarpiais Travunija sukeldavo maištus, arba joje trumpam įsitvirtindavo gretimos Zahumljės kunigaikščiai (pvz., Ljutovidas apie 1030 m.).
Dukliai nusilpus, apie 1166 m. Travuniją užėmė Serbijos didžioji kunigaikštystė, kuri 1217 m. tapo karalyste. Joje Travunija buvo sujungta su jos šiaurine kaimyne Zahumle, ir pastarosios kunigaikščiai titulavosi Travunijos kunigaikščiais. Tai lėmė panašius abiejų valstybėlių likimus: po 1353 m. ji prijungta prie Bosnijos Banato, kuris 1377 m. tapo Karalyste. Tiesa, trumpą laikotarpį (1355–1373 m.) visuotine suirute serbų žemėse pasinaudojo vietiniai didikai Vojinovičiai, kurie sukūrė savo nepriklausomą valdą, vadinamą Vojinovičių žemę.
Valdant Bosnijai, Kaip ir Zahumljėje, čia įsigalėjo vietos didikų giminė Kosača, todėl Travunija buvo valdoma kaip Hulmo kunigaikštystės dalis. 1483 m. abi kunigaikštystes nukariavo Osmanų imperija.
Fongafalė

Fongafalė (angl. Fongafale arba Fogale, Fagafale) – didžiausia salelė Tuvalu valstybėje, esanti Funafučio atole. Tai pailgas sausumos ruožas, 12 km ilgio ir 10-400 m pločio. Yra lėktuvų pakilimo takas. Kartais Fongafalė įvardijama kaip Tuvalu sostinė, kadangi joje yra Vajaku kaimas – vieta, kur reziduoja šalies vyriausybė.
Isimudas

Isimudas (šum. Isimud, akad. Usmû) – antraeilė dievybė šumerų mitologijoje, dievo Enkio pasiuntinys.
Senovės Mesopotamijos mene ši dievybė yra lengvai atpažįstama, nes visuomet vaizduojama su dviem veidais, žvelgiančiais į priešingas puses. Šiuo aspektu Isimudas panašus į romėnų dievą Janą.
Isimudas minimas Inanos ir Enkio legendoje. Būtent jis sutinka deivę Inaną, šiai atvykus į į E-Abzu šventyklą Eridu mieste. Be to, Isimudas praneša Enkiui, kad buvo pavogti me (taisyklės ir nurodymai, dievų nustatyti kiekvienam sukurtam kūnui arba reiškiniui; dieviškoji esmė ir galia, kuri būdinga visoms būtybėms). Šiame mite atlieka ir pasiuntinio vaidmenį – praneša Inanai, kad ši grąžintų me Enkiui, antraip sulauksianti atsako. Isimudo vaidmuo panašus į deivės Ninšubur, kuri buvo Inanos sukkal (pasiuntinė, dešinioji ranka). Enkio ir Ninhursag mite Isimudas – Enkio pasiuntinys.
Didžioji Kolumbija

Istorija

Didžioji Kolumbija susikūrė 1819 m. pabaigoje, Simono Bolivaro revoliucionieriams išlaisvinus Naujosios Granados vicekaralystę iš rojalistų valdžios. Buvo sudaryta federacinė respublika į kurią įėjo Kundinamarkos departamentas (centras Bogota), Venesuelos departamentas (centras Karakasas) ir Kito departamentas (centras Kitas). Jų centrai buvo šalies sostinės. Tiesa, tuo metu kovos tebevyko ir rojalistai dar valdė daugelį teritorijų. 1821 m. buvo sudaryta Kukutos konstitucija, Bolivaras paskelbtas šalies prezidentu, o sostinė įtvirtinta Bogotoje. Dėl to kilo neramumai tarp pačių nepriklausomybės rėmėjų, nes vieni pasisakė už regionų autonomiją, o kiti už stiprią centrinę valdžią, kurios pagalba būtų galima galutinai nugalėti rojalistus. 1824 m. šalis perdalinta administraciškai iš naujo. Nors laikinai nesutarimai atidėti vardan kovos su rojalistais, tačiau vėliau šis klausimas vėl aktyviai keltas. Venesueloje kilo liberalų judėjimas, siekęs nepriklausomybės nuo Bogotos valdžios. Jie susijungė su konservatorių vadovu Chosė Antonijumi Paesu. Jam paramą išreiškė ir Ekvadoras. Buvo iškilęs pilietinio karo pavojus, bet Bolivarui ir Paesui pavyko pasiekti taikų susitarimą. 1828 m. Bolivaras bandė priimti naują konstituciją, tačiau pritarimo nesulaukė. Didžioji Kolumbija įsitraukė į karą prieš rojalistų valdomą Peru, 1830 m. Simonas Bolivaras pasitraukė iš prezidento pareigų, o šalyje ir toliau klestėjo chaosas. 1831 m. Didžioji Kolumbija panaikinta: Venesuela ir Ekvadoras atsiskyrė, o likusi teritorija sudarė Naujosios Granados respubliką (vėliau ji suskilo į Kolumbiją ir Panamą).
Allianssi Vantaa

Istorija

2002 m. klubas perėmė Atlantis FC komandos vietą aukščiausiojoje lygoje.
Kazys Merkis

Biografija

Lietuvoje užsiėmė boksu, imtynėmis, šaudymu, dviračių sportu.
Su Lietuvos rinktine dalyvavo 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Amsterdamas, Nyderlandai), kur svorio kategorijoje iki 61,2 kg pralaimėjo pirmąją kovą, užimdamas 17–24 vietą (tarp 24 dalyvių).
1944 m. sutelkė Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos šachmatų komandą. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją Didžiosios Britanijos okupacinėje zonoje subūrė šachmatininkus. 1941-1949 m. Lietuvos šachmatininkų sąjungos pirmininkas. Švabiš Gmiunde įsteigė lietuvių šachmatininkų klubą, lietuviai laimėjo 1947-1948 m. ir 1948-1949 m. Viurtembergo pirmenybes. 1949 m. išvyko į JAV. 1949 m. Bostone įsteigė lietuvių šachmatų klubą, jo auklėtiniai pasižymėjo valstijų pirmenybėse. Dalyvavo šachmatų turnyruose susirašinėjant: 1950 m. JAV „Grand National“ pirmenybėse užėmė 3 vietą iš apie 700 dalyvių. Buvo tarp JAV „Postal“ žaidėjų meistrų lyderių: 1953 m. ketvirtas, 1954 m. trečias, 1957 m. pirmas, 1965 m. antras, 1967-1968 m. trečias. 1959-1961 m. atstovavo JAV komandai ICCF (Tarptautinė korespondencinių šachmatų federacija) IV olimpiadoje, surinko daugiausia taškų, buvo pirmas tarp trečiosios lentos žaidėjų ir įvykdė tarptautinio meistro pirmąją normą. 1965–1968 m. ICCF VI olimpiadoje užėmė 4 vietą. Nuo 1957 m. Šiaurės Amerikos fizinio lavinimo ir sporto sąjungos šachmatų vadovas. 1958-1962 m. Masačiusetso rinktinių kapitonas. Masačiusetso šachmatų asociacijos garbės vicepirmininkas. Nuo 1950 m. laikraščiuose „Darbininkas“ ir „Draugas“ tvarkė šachmatų skyrius, rašė į latvių žurnalą „Šacha Pasaulē“.
Doktor Chuan Eulochio Estigaribija

Istorija

1948 m. dabartinio miesto vietoje ėmė kurtis menonitų kolonijos – Colonia Sonmerfeld ir Colonia Bergthal. Vietovė dar buvo vadinama Maracaná, Zanja Pypuku, Campo 9. 1956 m. Paragvajaus valdžia oficialiai įsteigė gyvenvietę, kurią pavadino Colonia General Stroessner (tuometinio šalies vado Alfredo Stresnerio garbei). 1981 m. miestas pervadintas politiko ir advokato Chuano Eulochijaus Estigaribijos vardu.
Rusijos mokesčių tarnyba

Rusijos mokesčių tarnyba (RMT, rus. Федеральная налоговая служба ФНС России) - Rusijos vykdomosios valdžios institucija, atliekanti mokesčių surinkimo funkcijas, išieškanti nesumokėtus mokesčius bei rinkliavas. Registruoja juridinius ir fizinius asmenis kaip ūkinės veiklos subjektus. Funkcijas atlieka per savo teritorines įstaigas, bendradarbiauja su vietos savivalda, valstybiniais nebiudžetiniais fondais, nevyriausybinėm organizacijom. RMT vadovas - Michailas Mokrecovas.
Haplogrupė R1b (Y chromosoma)

Haplogrupė R1b yra apibrėžiama specifine Y chromosomos nukleotidų seka ir jos mutacija M343. Ji buvo paveldėta iš pirmo tą mutaciją patyrusio vyro palikuonių. Su ja yra siejami Orinjako (Aurignac) archeologinės kultūros, kuri egzistavo laikotarpiu apie 32-21 tūkst. pr. m. e., Europoje palikuoniai. Ši haplogrupė yra itin plačiai paplitusi vakarų Europoje – jai priklauso virš 90 proc. anglų, prancūzų, ispanų, portugalų. Lietuvos vyrų populiacijoje jos atstovų yra išlikę tik apie 5 procentus.
Banana Jošimoto

Biografija

Mahoko gimė 1964 m. liepos 24 d. Tokijuje. Jos tėvas – žymus poetas Takaaki Yoshimoto, o sesuo Haruno Yoiko – Japonijoje žymi animacinių filmų kūrėja. Augdama liberalioje šeimoje Mahoko nuo mažens suprato nepriklausomybės reikšmę.
Ji baigė Japonijos universiteto Menų koledžo literatūrą. Tuo metu ji pasirinko pseudonimą Banana, kuris jai atrodė „mielas“ ir „turintis dvilytiškumo“.
Nepaisant sėkmės ji išliko paprasta ir neišsiskirianti iš kitų – net viešumoje vengia makiažo ir rengiasi paprastai. Su žurnalistais ji vengia kalbėti apie savo asmeninį gyvenimą, tačiau mielai bendrauja temomis apie savo kūrybą. Kiekvieną dieną ji paskiria pusvalandį savo kūrinių rašymui kompiuteriu ir teigia, kad „jaučia kaltę, nes rašo tas istorijas daugiausia dėl malonumo“. Internete yra jos vis atnaujinamas žurnalas angliškai kalbantiems gerbėjams.

Kūryba

Banana pradėjo rašyti dirbdama padavėja golfo klubo restorane 1987 m. Ji teigia, kad Stiveno Kingo romanai (ypač ne siaubo) buvo vieni pirmųjų kūrinių, padariusių jai didžiausią įtaką. Vėliau jos kūrybai didelę įtaką darė Truman Capote ir Isaac Bashevis Singer.
Bananos debiutinis romanas Virtuvė buvo itin sėkmingas, vien Japonijoje išleistas labai dideliu tiražu. Pagal romano scenarijų sukurtos net 2 ekranizacijos: japonų TV serialas ir labiau išgarsėjusi Honkongo režisieriaus Yim Ho versija 1997 m. Romanas taip pat pelnė daug apdovanojimų: Kaien Debiutuojančių Rašytojų Premiją 1987 m. lapkritį, Umitsubame Pirmojo Romano Premiją bei Izumi Kyoka Literatūros Premiją 1988 m. sausį.
Pagal kitą romaną „Sudie, Tsugumi“ irgi sukurtas filmas 1990 m., kurį režisavo Džun Ičikava. Knyga susilaikė įvairių vertinimų.
Kritikai teigia, kad dauguma rašytojos kūrinių paviršutiniški ir komerciški, tačiau gerbėjų nuomone, Banana suprato, ką reiškia būti jaunam ir sugniuždytam šiuolaikinėje Japonijoje. Jošimoto mano, kad dvi jos pagrindinės temos yra „jaunų žmonių išsekimas šiuolaikinėje Japonijoje“ ir „kaip siaubingos patirtys palieka žymę žmogaus gyvenime“. Jos romanai gali būti nuotaikingi ir nutolę nuo tikrovės, bet visada paliesti tradicinės japonų ideologijos. Nors kritikai ją laiko „lengvo svorio“ kūrinių rašytoja, Banana neslėpia turinti tikslą laimėti Nobelio literatūros premiją. Tačiau labai abejojama, ar taip galėtų nutikti, nes kai kurie dabartiniai Nobelio komiteto nariai tokius rašytojos siekius įvertino labai skeptiškai.
Iš viso Banana yra parašiusi 12 romanų ir septynis esė rinkinius, kurių kartu sudėjus pasaulyje parduota 6 mln. kopijų.
Meironiškiai

Istorija

Meironiškiai tarybiniais metais priklausė Pajieslio apylinkei, buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Jonas Ambrozaitis

Jonas Ambrozaitis (Šiaulių dėdė, 1856 m. balandžio 22 d. Šiaulėnuose – 1916 m. birželio 16 d. Vilniuje) – knygnešys, Lietuvos revoliucinis ir kultūros veikėjas.

Biografija

Nuo 1884 m. gabeno lietuviškas knygas iš M. Jankaus spaustuvės į Lietuvą. Už anticarinę veiklą kalintas ir 1894 m. ištremtas į Liepoją dirbo geležinkelio telegrafistu. Vienas pirmųjų socialdemokratų Liepojoje ir Šiauliuose. Grįžęs Šiauliuose dirbo V. Zubovo Gubernijos alaus daryklos ekspeditoriumi, 1900 m. kalintas Šiaulių kalėjime. 1901–1904 m. ištremtas į Viatkos guberniją, Nolinską.
Vienas aktyviausių 1905 m. revoliucinių įvykių Šiauliuose dalyvių. 1905–1907 m. dirbdamas Gubernijos alaus bravore organizavo mėgėjų teatrą. 1915–1916 m. Vilniuje dirbo Lietuvių komitete nukentėjusiems nuo karo šelpti. Bendradarbiavo laikraščiuose „Vilniaus žinios“, „Naujoji Gadynė“, „Lietuvos ūkininkas“.
Lolita Kreivaitienė

Lolita Kreivaitienė (g. 1960 m. sausio 15 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė odininkė.

Biografija

1984 m. baigė Estijos dailės institutą Taline. Nuo 1985 m. dėsto Kauno kolegijos J. Vienožinskio menų fakultete (iki 1989 m. Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikumas, 1989–2000 m. Kauno aukštesnioji meno mokykla), nuo 2005 m. Dailės katedros vedėja; nuo 2004 m. docentė. 1990–1995 m. dirbo kombinate „Dailė“ Kaune.

Kūryba

Sukūrė atsiliepimų knygų, dienoraščių, albumų apdarų, knygų įrišimų (Homeras. „Odisėja“, 1948 m., Kristijonas Donelaitis. „Metai“, 1956 m., Justinas Marcinkevičius. „Mindaugas“, „Mažvydas“, „Katedra“, 1978 m., visos įrištos 1990 m., „Antanas Kmieliauskas“ 2003 m. ir kt.), dekoratyvinių plokščių („Vasaros naktys“ I–IV 1991 m.), ažūrinių kompozicijų – objektų, pano („Ruduo“ 2000 m.), nuotraukų ir papuošalų dėžučių, aprangos priedų, kita. Autoriniai kūriniai sudėtingos mišrios technologijos. Reljefai formuojami odos dulkėmis, deginant, dažant, tonuojant. Naudojamos įvairios medžiagos – oda, kailis, metalas, medis ir jų deriniai, vyrauja spalvingi geometriniai motyvai neutraliame fone.
Nuo 1998 m. grupės „DermArs“ narė. Nuo 1984 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individuali paroda surengta Hamburge 1992 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Eurolines

Eurolines – tarptautinė Europos tolimųjų autobusų reisų bendrovė. Įkurta 1985 m. Briuselyje. Turi ~500 galinių stočių 25-iose Europos valstybėse. Tai nėra centralizuota bendrovė, o įvairių Europos susisiekimo bendrovių tinklas. Jam priklauso 32 bendrovės. Pavyzdžiui, Jungtinėje Karalystėje Eurolines yra administruojama bedrovės „National Express Group“, Airijoje – „Bus Éireann“, Lietuvoje – „Kautra“.
Vyksta tiek tolimais reisais (pvz., Ryga-Miunchenas), tiek nacionaliniais (pvz., maršrutu Kaunas-Biržai).
Longino ietis

Longino ietis, Šventoji ietis (lot. Lancea Longini, angl. Holy Lance, Spear of Destiny, Holy Spear, Lance of Longinus, Spear of Longinus, Spear of Christ) – ieties, kuria buvo perdurtas nukryžiuoto Jėzaus Kristaus kūnas, pavadinimas. Tai yra viena iš krikščionybės relikvijų. Mūsų laikais egzistuoja kelios ietys, laikomos Longino ietimis.
Ietis paminima tik Jono evangelijoje. Pasakojama, kad romėnai, norėdami paspartinti Jėzus mirtį, iš pradžių planavo sulaužyti jam kojas, bet pastebėjo, kad jis jau miręs, todėl to nedarė. Vienas romėnas paėmė ilgą ietį ir perdūrė ja Jėzaus šoną.
Biblijoje neįvardinamas romėnas kareivis, perdūręs Jėzaus šoną, bet kituose šaltiniuose (Nikodemo evangelijoje, IV a.) minimas vardas Longinas.
Ietis priklausė Šventajai Romos imperijai ir buvo saugoma didelio imperatoriškojo kryžiaus viduje.

Legendos ir šiuolaikinis pasaulis

Legendos pasakoja, kad tas, kuris turi šią ietį yra nemirtingas ir visagalis, nes įgauna galių iš Dievo. Šią ietį iš Vienos į Niurnbergą išgabeno naciai, siekdami surinkti visas senąsias relikvijas savo okultinėms apeigoms.
Longino ietis dabar dažnai kaip mistinis objektas vaizduojama filmuose (pvz., „Konstantinas“, 2005 m.), taip pat komiksuose (pvz., Indiana Jones and the Spear of Destiny, 1995 m.), kompiuteriniuose žaidimuose (pvz., Wolfenstein 3D) ir kt.

Kitos ietys

Yra ir kitur saugomų relikvijų, apie kurias teigiama, kad tai yra būtent Longino ietis.

Kryžiaus žygių relikvijos

Pirmojo kryžiaus žygio laikais kryžiaus žygio dalyviai užimtame Antiochijos mieste rado ietį, kurią pavadino „Šventąja Antiochijos ietimi“.
Prancūzijos karalius Liudvikas IX (1214–1270), pats dalyvavęs dviejuose kryžiaus žygiuose, į Paryžių atgabeno daug relikvijų, tarp kurių buvo ir ietigalis, kuris galėjo būti Longino ieties dalis.
1492 m. sultonas Bajezidis II popiežiui Inocentui VIII pasiūlė Longino ietį, kuri, pasak jo, jam atiteko per Konstantinopolio užkariavimą ir kurios dalį – ietigalį – į Paryžių buvo išvežęs Liudvikas IX. Dabar ši ieties dalis saugoma Šv. Petro bazilikoje Romoje. Priekinė antgalio dalis Prancūzijos revoliucijos metu dingo.

Armėniškoji ietis

Apaštalas Tadas Judas turėjęs ietį, su kuria buvo perdurtas Jėzaus šonas ant Golgotos kalno, nugabenti į Armėniją, kur ji buvo saugoma 40 km nuo Jerevano esančiame vienuolyne. Manoma, kad būtent dėl to vienuolynas gavo pavadinimą „Geghardavank“ („Šventosios ieties vienuolynas“). Dar ir dabar šis vienuolynas yra viena iš šventų vietų armėnų krikščioniams. Pati relikvija saugoma Vagaršapate.

Vienos ietis

Šventoji Romos imperija turėjo relikviją – ietį, kuri taip pat laikoma Longino ietimi. 1424 m. Zigmantas Liuksemburgietis išgabeno šią ietį iš Prahos į Niurnbergą, kur jo įsakymu ji turėjo būti saugoma per amžius. Ši ietis ir kitos relikvijos buvo pavadintos „Imperial Regalia“.
Prasidėjus Prancūzijos revoliucijai buvo nuspręsta brangenybes iš Niurnbergo išgabenti į Vieną, kas ir buvo padaryta 1796 m. Šią ietį Anšliuso metu 1938 m. A. Hitleris liepęs išgabenti atgal į Niurnbergą, o po Antrojo pasaulinio karo ietis grąžinta Austrijai.
Rakštelių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Miškinio ežero šiaurės rytų krante esančios kalvos šiauriniame gale. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 65x35 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 3-8 m aukščio, pietų link piliakalniui nepanaudotos kalvos dalies - labai lėkštas, vos 1 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, dabar apaugęs pušimis.

Aplinkiniai piliakalniai

Papravalės piliakalnis 7 kmMažulonių piliakalnis 7 kmJakaviškių piliakalnis 7 kmReškutėnų piliakalnis 6 kmRusališkės piliakalnis 5 kmAučynų piliakalnis 4 kmKačėniškės piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Gyvatės jūra

Gyvatės jūra (lot. Mare Anguis, 23°N 67°E) – Mėnulio jūra, esanti matomosios Mėnulio pusės rytiniame pakraštyje.
Gyvatės jūra yra netaisyklingos formos sustingusios lavos laukymė, esanti į šiaurės rytus nuo Krizių jūros (žr. schemą). Skersmuo 130−150 km. Pagal plotą (10 000 km²) tai labiau Mėnulio ežeras nei jūra. Prie jos yra Eimarto krateris (skersmuo 46 km).
Isakas Levitanas

Biografija

Isakas Levitanas gimė 1860 m. rugpjūčio 18 (30) d. išsilavinusių, tačiau neturtingų žydų šeimoje, vienkiemyje netoli Kybartų. Tėvas dėstė prancūzų ir vokiečių kalbas Kaune, o vėliau dirbo vertėju statant geležinkelio tiltą Kybartuose.
Apie 1870 m. šeima persikėlė gyventi į Maskvą. 1873 m. Isakas Levitanas įstojo į Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokyklą, kurioje nuo 1871 m. jau mokėsi brolis Avelis Levitanas. Studijavo pas žymius to meto dailininkus Vasilijų Perovą, Aleksejų Savrasovą, Vasilijų Polenovą.
1875 m. mirus motinai ir sergant tėvui, dailės mokykla, kaip daug pasiekusius mokinius (Isaką ir Avelį), rėmė finansiškai, o 1876 m. nebereikalavo pinigų už mokslą dėl prastos materialinės šeimos padėties. 1877 m. mirė tėvas. Mokykla toliau rėmė dailininką. 1885 m. I. Levitanas mažuoju sidabro medaliu baigė mokslus.
1889–1890 m. I. Levitanas lankėsi Prancūzijoje ir Italijoje. Vėliau grįžo į Maskvą, bet 1892 m. dėl religinės situacijos turėjo persikelti gyventi į Tverės, vėliau – į Vladimiro guberniją. Nuo 1891 m. Kilnojamųjų dailės parodų draugijos, nuo 1897 m. Miuncheno secesijos narys.
1898 m. I. Levitanas pradėjo dėstyti tapybą Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje, jam suteiktas akademiko vardas. 1900 m. su mokiniais tapydamas etiudus peršalo ir mirė. I. Levitanas buvo palaidotas senose žydų kapinėse Maskvoje, vėliau perlaidotas Novodevičės kapinėse šalia draugų: dailininko Michailo Nesterovo ir rašytojo Antono Čechovo.
1977 m. sausio 25 d. Kybartuose atidengtas I. Levitanui skirtas paminklinis biustas (skulpt. Bronius Vyšniauskas, arch. Rimvydas Vyšniauskas).

Kūryba

Isakas Levitanas vienas žymiausių to metų Rusijos imperijos peizažistų, puikus koloristas. Sukūrė daugiau kaip 1000 tapybos darbų, vadinamųjų nuotaikos peizažų („Rudens diena. Sokolnikai“ 1879 m., „Tiltelis. Savino slabada“ 1883 m.), kuriems būdinga plenerinės tapybos estetika, lyrinis filosofavimas, psichologinis sodrumas. Nutapė peizažų su cerkvėmis, kuriuose šventyklų pastatai darniai įsilieja į gamtą („Vakaro varpas“ 1892 m.), simbolizuoja žemiškąjį mirtingumą („Prie akivaro“, „Vladimirka“, abu 1892 m., „Ties amžinuoju atilsiu“ 1894 m.). Brandžiojo laikotarpio kūriniuose paprastas peizažo motyvas paverčiamas archetipiniu Rusijos vaizdu („Beržų giraitė“ 1889 m.), vėlyvojo laikotarpio paveiksluose žymi kolorito kaita („Ežeras. Rusija“ 1900 m.).