google/wiki40b huggingface dataset:
Antanas Sologubas

Biografija

Lietuvos bajorų Sologubų giminės atstovas, herbo „Prawdzicz“ savininkas. Lietuvos didžiojo iždininko Bresto vaivados Jono Mykolo Sologubo (apie 1697–1748) ir Elenos Šamovskos (prieš 1685–1727) jaunesnysis sūnus.
Mokėsi Novodvoro ir Krokuvos universitete, po to keliavo po Prancūziją. Karo metu dėl Lenkijos paveldėjimo 1733–1738 metais prancūzų armijos eilėse kovėsi Olandijoje ir Italijoje, už karinius nuopelnus gavo pulkininko laipsnį, buvo du kartus sunkiai sužeistas.
Buvo renkamas pasiuntiniu į 1740, 1744, 1746, 1748, 1750, 1752 ir 1754 metų seimus. Lietuvos tribunolų 1740 ir 1741 metais kartu su savo tėvu palaikė Sapiegas prieš Radvilas. Po to pakeitė savo pozicijas ir susigiminiavo su Radvilomis. 1746 metais gavo Lietuvos artilerijos generolo laipsnį.
1747 metais Antanas Juozapas Sologubas buvo renkamas Kauno deputatu į Lietuvos tribunolą, kur tapo tribunolo vicemaršalka ir faktiškai vadovavo tribunolo posėdžiuose. 1755–1756 metais parodė nedidelį aktyvumą savo sąjungininkų Radvilų ir Čartoriskių konflikto metu. Prancūzijos pasiuntinys Diuranas nesėkmingai bandė Antaną Sologubą įtraukti į proprancūzišką grupuotę. 1757 metais buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Mirė pakeliui į Vilnių.

Šeima

1744 m. rugsėjo 2 d. vedė kunigaikštytę Brigitą Petronelę Radvilaitę (1727–1773), Naugarduko vaivados ir generolo-leitenanto Mikalojaus Faustino Radvilos (1688–1746) ir Barboros Zavišaitės (1690–1762) dukterį.
Algirdas Petras Stabinis

Biografija

1960 m. aukso medaliu baigė Vilniaus 7-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus valstybinio universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą. 1963 m. Povilo Brazdžiūno pastangomis kartu su Kazimieru Burneika išvyko studijuoti radiofizikos į Maskvos M. Lomonosovo valstybinį universitetą, kuri baigė 1966 m. Čia 1966–1970 m. studijavo aspirantūroje, o 1972 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Sąveikaujančių osciliatorių fazinis fokusavimas ir spinduliavimas klasikinių netiesinių aktyvių medžiagų mažuose tūriuose“. 1988 m. Baltarusijos SSR Mokslų akademijos Fizikos institute apgynė fizikos ir matematikos mokslų daktaro (dabar – habilituoto daktaro) disertaciją tema „Moduliuotųjų šviesos bangų parametrinio stiprinimo dinamika dispersinėse terpėse“.  
Vilniaus universitete dirba nuo 1970 m, nuo 1989 m. – Fizikos fakulteto Kvantinės elektronikos katedros profesorius.
Stažavo ir skaitė paskaitas Maskvos M. Lomonosovo (Rusija), Prahos Karlo (Čekija), Frankfurto prie Maino (Vokietija), Olborgo (Danija) universitetuose.
1997–2002 m. buvo Vilniaus universiteto Tarybos mokslinis sekretorius, 2002–2006 m. Vilniaus universiteto senato pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1991 m. yra „Lithuanian Journal of Physics“, taip pat žurnalo „Terminologija“ redaktorių kolegijų narys.
2001 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu ekspertu.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš sudėtingos sandaros šviesos pluoštų fizikos, ultratrumpųjų šviesos impulsų generacijos, netiesinės optikos. Beveik 300 mokslinių publikacijų autorius ir bendraautoris.
Medardas Bavarskas

Medardas Bavarskas (1924 m. birželio 8 d. Kėdainiai – 1989 m. gruodžio 18 d. Detroitas) – lietuvių rašytojas, poetas.

Biografija

1941–1943 m. studijavo filosofiją Vytauto Didžiojo universitete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. redagavo laikraštį „Tėviškės garsas“. Vėliau gyveno JAV.

Kūryba

Novelėse (rinkinys „Klajūnas“ 1946 m.) vaizdavo jautrių, prie aplinkos nepritampančių žmonių likimus. Parašė pirmąjį pokario išeivių romaną „Pilkieji namai“ (1947 m.), kuriame parodė lietuvių emigrantų gyvenimą karo pabėgėlių stovykloje Vokietijoje, atskleidė karo ir tremties sugniuždyto žmogaus išgyvenimus. Eilėraščiuose (rinkinys „Sunkios valandos“ 1948 m.) vyrauja būties reliatyvumo, gyvenimo nuovargio motyvai.
Ginteniai

Istorija

1952 m. kaime rastas Gintenių lobis.
Rudasis peslys

Išvaizda

Rudasis peslys kiek didesnis už juodąjį: ilgesni sparnai ir uodega, šviesesnės spalvos. Paukščiui skrendant, sparnų apačioje matyti dvi baltos dėmės.
Patino ir patelės viršutinė kūno pusė ruda. Galva balsva, išilgai dryžuota. Didžiosios plasnojamosios plunksnos juodos, jų vidinės vėtyklės iki pusės baltos. Uodega truputį dryžuota. Snapas pilkai juodas, kojos geltonos, rainelė šviesiai pilka.
Jaunikliai rudesni už suaugusius peslius, jų galva ruda. Snapas juosvas, kūnas pūkuotas. Viršus rausvai rudas, apačia – murzinai balta. Galvos viršus šviesesnis, tarp snapo ir akių – tamsi dėmė.

Paplitimas

Eurazijoje rudasis peslys paplitęs nuo Atlanto pakraščių iki Vakarų Gruzijos ir Irano. Šiaurėje arealas siekia Švediją, Latviją, Kijevo sritį, Sočį. Gyvena Užkaukazėje, Apeninų ir Pirėnų pusiasaliuose, taip pat Šiaurės Vakarų Afrikoje, Viduržemio jūros salose.
Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija

Gyvena lapuočių ir mišriuose miškuose. Dažnai įsikuria netoli vandens telkinių: upių, ežerų, tvenkinių, pelkių. Medžioja skraidydamas, auką apžiūri iš oro. Tai atsargus paukštis, nakvynės vietose telkiasi prie kitų rudųjų peslių.
Monogamas. Tame pačiame lizde ta pati pora gali įsikurti kelerius metus iš eilės. Paprastai lizdą įsirengia patys, bet gali apsigyventi ir kitų plėšriųjų paukščių gūžtose. Vienoje dėtyje paprastai būna 2–3 kiaušiniai, sveriantys apie 55 gramus. Perima apie 29 dienas. Rudojo peslio jaunikliai tėvų lizde gyvena apie 45–50 dienų.
Medžioja atvirose miško vietovėse. Minta smulkiais gyvūnais: peliniais graužikais, kurmiais, ropliais, sraigėmis, amfibijomis, vabalais, sliekais, žvirblinių paukščių jaunikliais, o kai trūksta maisto – ir dvėseliena.
Alvydas Petras Dumbliauskas

Biografija

1970 m. baigė Kauno kūno kultūros institutą, fizinės kultūros mokytojas.
1973–2000 m. Šilutės rajono Vilkyškių vidurinės mokyklos direktorius. 2000–2003 m. Vilkyškių seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys. 2003–2007 m. Pagėgių savivaldybės mero pavaduotojas. 2007-2011 m. Pagėgių savivaldybės mero patarėjas.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos narys. Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pagėgių skyriaus narys, nuo 2001 m. skyriaus pirmininkas.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Albina, vaikai Arvydas, Modestas.
Voluinės sritis

Plotas

Srities plotas 20143 km², kas sudaro 3,3 % Ukrainos teritorijos ir užima 19 vietą tarp šalies sričių.

Reljefas

Vyraujantis reljefas – lygumų. Beveik trys ketvirčiai Voluinės srities teritorijos yra pelkėta Polesės žemuma (aukštis 140–150 m), mažesnė dalis pietuose apima šiaurės vakarinę Voluinės aukštumos dalį (220–290 m). Aukščiausia srities vieta yra ties Bužankos kaimu Horochivo rajone – 292 m, tuo tarpu žemiausia vieta yra pri Stohido upės, šalia jo santakos su Pripete (139 m).

Klimatas

Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -4,5 °C, liepos – 18,6 °C. Per metus iškrenta 550–600 mm kritulių. Vegetacinis periodas – apie 200 dienų.

Dirvožemiai

Dirvožemiai pilkieji jauriniai ir juodžemiai (miškastepėje), vėlėniniai jauriniai, pelkiniai (Polesėje).

Augalija ir gyvūnija

Miškai užima 32,5 % visos srities teritorijos. Didžiausi miškų masyvai plyti srities šiaurės rytuose. Būdingi mišrieji ir plačialapiai miškai (pušys – 60 %, ąžuolai – 13 %, alksniai – 13 %, beržai – 10 %, taip pat auga eglės, skroblai, uosiai, klevai). Yra ir regionui unikalių rūšių – sibirinių kedrų, piramidinių tujų, raudonųjų ąžuolų. Miškuose gyvena briedžiai, stirnos, šernai, barsukai, lūšys, lapės, voverės, stumbrai, bebrai; miškastepės zonoje kiškiai, lapės, graužikai; aklimatizuota ondatra. Ežeruose ir upėse veisiasi 35 rūšių žuvys (karpiai, karosai, raudės, lydekos, lynai, starkiai, unguriai, šamai, ešeriai).
Reliktinė augalija ir gyvūnija bei laukiniai kraštovaizdžiai saugomi Šacko nacionaliniame parke.

Ekonomika

Išgaunama akmens anglis (Voluinės-Lvovo anglių baiseinas). Kivercų, Kovelio, Mancevičių rajonuose vystoma durpių gavyba. Voluinės srityje išplėtota lengvoji, medžio apdirbimo, mašinų gamybos pramonė. Kovelyje gamnamos žemės ūkio mašinos, Lucke – automobiliai, plastiko gaminiai, Vladimire, Rožyščėje, Mancevičiuose – baldų pramonė. Daugelyje miestų yra maisto pramonės (cukraus, konservų, pieno, mėsos) įmonių. Auginami javai (miežiai, kviečiai), cukriniai runkeliai, linai, bulvės. Sodininkystė ir daržininkystė. Gyvulininkystė (galvijai, kiaulės, avys, arkliai).

Švietimas ir kultūra

Srityje veikia 14 aukštųjų, 30 profesinių-techninių , 824 bendrojo išsilavinimo mokyklų. Taip pat yra keturios projektinės-konstruktinės organizacijos, du moksliniai-gamykliniai susivienijimai.
Srityje yra 2 teatrai, 664 kultūros namai, 579 bibiotekos ir 7 muziejai. Turtingą Voluinės istorinį palikimą galima pažinti apsilankius muziejuje-draustinyje "Kazokų kapinės", kuris įamžina kazokų heroizmą mūšyje 1651 m. kuriam vadovavo Bogdanas Chmelnickis.
Voluinėje kasmet pravedami meniniai fesvivaliai "Kalėdų misterija", "Polesės vasara su folkloru", "Ant Svitjazės bangų".
ZEIT-Lexikon

Apimtis

145 000 terminų, 8 000 iliustracijų, žemėlapių ir lentelių. Vieno tomo puslapių skaičius – apie 700. Formatas – 22,0 cm x 15,1 cm; 4,2 cm storio. Tiražas – 100 000 egzempliorių. 2005 m. gegužės mėnesį pirmasis leidimas jau buvo visas išpirktas.

Turinys

ZEIT-Lexikon yra leksinis enciklopedinis žodynas, kuriame glaustai paaiškinami terminai. Pirmieji 16 tomų sudaryti iš dviejų dalių: leksinės ir publicistinės.

Leksinė dalis

Leksinėje dalyje (apie 90 proc. visų tomo psl.) pateikiamos žinios ir iliustracijos. Leksinėje dalyje prie atitinkamo termino, apie kurį yra atskiras straipsnis tomo pabaigoje, yra pažymėtas raudona nuoroda.

Žodynas, citatos

Pirmieji 16 tomų pateikia tik žinias. Kituose trijuose tomuose yra vokiečių kalbos žodynas, kuriame per 250 000 žodžių su paiškinamaisiais pavyzdžiais, sinonimais; paskutiniame dvidešimtajame tome yra per 5 000 įvairių citatų bei išsireiškimų.

Redakcija

Vyriausiasis leksinės žinyno dalies redaktorius – Joachimas Vaisas. Vyriausiasis „ZEIT Aspekte“ redaktorius – Dyteris Būlas.
Žinyną išleido Gerdo Bucerius Zeitverlag GmbH and Co. KG Hamburge bei Bibliografijos institutas (Manheimas), 2005 m.
Aleksandra Marinina

Biografija

Gimė teisininkų šeimoje. Iki 1971 m. gyveno Leningrade, po to lankė specializuotą mokyklą Maskvoje, kurioje buvo sustiprintas anglų kalbos mokymas, bei muzikos mokyklą. 1979 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Teisės fakultetą.
Dirbo Rusijos Vidaus Reikalų ministerijos mokslinių tyrimų įstaigose, kriminologijos ir kriminalinės statistikos srityse. 1986 m. apgynė mokslinę disertaciją, parašė per 40 mokslinių darbų. 1998 m. išėjo į pensiją būdama milicijos papulkininkė.

Kūryba

1992 m. kartu su Aleksandru Gorkinu parašė pirmąją detektyvinę apysaką „Šešiasparnis Serafimas“, išspausdintą žurnale „Milicija“. Po to rašė savarankiškai, išleido daugiau kaip 30 įvairių žanrų kūrinių, iš jų 25 detektyvinius romanus.
A. Marininos knygos populiarios visame pasaulyje, išverstos į daugiau kaip 20 užsienio kalbų. Rašytoja yra gavusi nemažai literatūrinių apdovanojimų, jos romanai ekranizuojami. Rusijoje sukurtas serialas „Kamenskaja“ ir „Kamenskaja-2“, rodomas ir kitose šalyse.
Pagrindinė detektyvinių romanų herojė yra Maskvos kriminalinės paieškos centriniame štabe dirbanti Anastasija Kamenskaja.
Three Star Club

Istorija

Klubo ištakos siekia 1954 m.
Aloa

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo viduramžių.
M. Shadows

Biografija

Vaikystėje Matt buvo neklaužada. Jis buvo išmestas iš mokyklų dėl to, kad daužė automobilių stiklus.
Avenged Sevenfold DVD „All Exes“ jis pasakojo, kodėl jo scenos vardas yra M. Shadows. Jis nuo mažens buvo niūrus vaikas, tai todėl sceninį vardą pasirinko shadows (iš angl. šešėliai), tačiau jis norėjo pasilikti ir savo tikrąjį vardą, todėl pasirinko abiejų derinį – M. Shadows.
Anksčiau Shadow buvo grupės Successful Failure narys. Kartu su ja parašė dainą „Streets“, kuri buvo išleista kartu su pirmuoju grupės Avenge Sevenfold albumu.
Grupę Avenged Sevenfold jis sukūrė kartu su gitaristu Zacky Vengeance. Matt turėjo problemų su balso stygomis – jam reikėjo darytis operaciją, bet ji nesutrukdė jam toliau tęsti muzikinę karjerą.
M. Shadows susižadėjęs su Val Dibenedetto, buvusia A7X gastrolių vadove.
Lesterio aikštė

Lesterio aikštė (angl. Leicester Square) – aikštė Londone, pavadinta Lesterio miesto garbei.
Aikštė išgrįsta 1670 m. į pietus nuo Leicester House, buvusios karalių rezidencijos. Prie aikštės gyveno Izaokas Niutonas, vėliau tapytojai Džošua Reinoldsas ir Viljamas Hogartas. Viktorijos laikais čia buvo įkurtos koncertų salės. 1981 m. atidengta Čarlio Čaplino skulptūra. 2012 m. pertvarkyta pietvakarinė pusė, padaugėjo kavinių, kino teatrų.
Kotryna Teterevkova

Biografija

2018 m. Europos jaunimo čempionate pelnė bronzą 200 m plaukime krūtine ir aukso medalį 100 m plaukimo krūtine rungtyje. 2018 m. jaunimo olimpinių žaidynių dalyvė. Užimta 9-a vieta 50 m distancijoje, pelnyta bronza 100 m distancijoje ir sidabras 200 m distancijoje. Tais pačiais metais vykusiame Europos suaugsiųjų čempionate užimta 22-a vieta 200 m distancijoje ir 28 vieta 100 m plaukime krūtine.
2019 m. Klaipėdoje vykusiame Lietuvos U-23 plaukimo čempionate pagerino visų laikų Lietuvos 400 m moterų kompleksinio plaukimo rekordą. 2019 m. pelnė teisę dalyvauti 2019 m. pasaulio vandens sporto čempionate. 2019 m. Kazanėje vykusiame Europos jaunimo čempionate 50 m plaukimo krūtine rungtyje iškovojo sidabrą.
Siaurapjūklis

Siaurapjūklis – elektrinis arba rankinis įrankis, sudarytas iš korpuso, geležtės (pjūklelio), ir jeigu siaurapjūklis yra elektrinis, variklio.
Bevielis (belaidis) siaurapjūklis yra pranašesnis už įprastą elektrinį siaurapjūklį, tuo, kad bevielis siaurapjūklis gali pjauti didesnius nei 45 laipsnių kampus.

Istorija

1946 m. Albert Kaufmann, Scintilla AG kompanijos inžinierius, įsikurusios Zoloturne, Šveicarijoje, pakeitė savo žmonos siuvimo mašinos adatą geležte. 1947 m., po Kaufmanno išradimo patobulinimo, Scintilla pradėjo gaminti siaurapjūklius pavadintus „Lesto siaurapjūklis“. 1954 m. Bosch nusipirko Scintilla ir 1964 m. siaurapjūkliai „Lesto“ buvo pervadinti į Bosch.
Juli Ashton

Biografija

Džiuli Ešton gimė ir užaugo Kolorado Springse, mokytojų šeimoje, kartu su dar 3 broliais ir seserimis.
1990 metų gegužę, tebesimokydama koledže, kur studijavo ispanų kalbą ir istoriją, Džiuli ištekėjo. Kadangi šeimai trūko pinigų, ji įsidarbino padavėja naktiniame klube, kur, stebėdama striptizo šokėjų pasirodymus, sau prisiekė niekada nelipti ant scenos. 
Baigusi studijas, Džiuli tapo ispanų kalbos mokytoja vidurinėje mokykloje. Naujasis darbas jai labai nepatiko ir po metų ji su vyru nutarė persikraustyti į Floridą. Čia Džiuli vėl įsidarbino naktiniame klube, tačiau, pamačiusi kiek uždirba striptizo šokėjos, nutarė ir pati pamėginti.
Šiame klube ji susipažino su pornografinių filmų aktorėmis Šeila LeVjuks ir Aleksis DeVel, atvykusiomis su savo programa. Kadangi visos trys buvo kilusios iš Kolorado, netrukus rado bendrą kalbą ir susidraugavo. Šeila ir Aleksis papasakojo Džiuli apie savo darbą ir išvykdamos paliko jai savo bei agento koordinates.
Praėjo metai, kol Džiuli nutarė jam paskambinti.  Radus bendrą kalbą, 1994 metais ji debiutavo pornografiniame filme „Dinner Party“.
Vėliau Džiuli kalbėjo: „- Tai juokinga, nes nuo tada man buvo atlikta nosies operacija ir labai pasikeitė šukuosena. Buvau pasivadinusi Julia Austin ir niekas niekada nesužinojo, kad tai buvau aš.“ 
1995 metų vasarą ji persikėlė iš Floridos į Los Andželą ir netrukus pasirašė sutartį su „VCA“ bei tapo pirmąja pornoaktore su kontraktu. 
„- Klaidinga nuomonė yra tai, kad jei esu pornoaktorė, vadinasi, esu pasiruošusi bet kam. Tiesą sakant, mano pažįstami būna nustebinti sužinoję, kokia konservatyvi sekso požiūriu aš esu“, - sakė Džiuli vieno interviu metu. 
1997 metais ji įkūrė „AshtonWiev Promotions“, tačiau pati liko ir „VCA“, nors visi filmai, sukurti jos naujoje kompanijoje, buvo platinami bendradarbiaujant su „Wicked Pictures“. Jos svajonė – kad jos kompanija kurtų populiarius filmus.
2000 metais Džiuli baigė aktyvią aktorės karjerą, tačiau iš pornografijos nepasitraukė ir kartais pasirodo filmuose kaip kviestinė aktorė.
Ji taip pat režisavo 4 filmus, o nusifilmavusi beveik 80 juostų.

Kita veikla

Be porno filmų Džiuli keletą metų buvo Playboy TV „Night Calls“ programos vedėja. Taip pt yra dalyvavusi Hovardo Šterno pokalbių laidoje ir filmavusis „The Helmetcam Show“.
1997 metais vaidino komedijoje „Orgazmo“. Tais pačiais metais įkūrė „AshtonWiev Promotions“ ir yra jos vadovė.
Džiuli galima išvysti grupės Counting Crows „Hanging Around“ ir „The Verve Pipe“ „Hero“ vaizdo klipuose.
Jos nuotraukos buvo ant „Adam Film World Guide“ (1995 birželis), „Fox“ (2001 birželis) ir „Hustler Erotic Video Guide“ (1996 vasaris bei 2000 kovas) leidinių viršelių.
Jos IQ koeficientas yra 137 balai.

Šeima

Džiuli pirmą kartą ištekėjo 1990 metais, tačiau santuoka po 6 metų iširo.
2005 metais ji ištekėjo antrą kartą ir 2006 liepą susilaukė dukters.
Nijolė Dariūtė-Maštarienė

Biografija

Tėvas lakūnas, sporto veikėjas Steponas Darius, motina – pedagogė Jaunutė Liudvika Škėmaitė-Darienė-Čižinauskienė, vyras – gydytojas chirurgas Adolfas Maštaras, sūnus – miškininkas Skirmuntas Maštaras, duktė Giedrė.
Mokėsi Kauno Jono Jablonskio mokykloje. 1948 m. baigė Kauno universitetą. Nuo 1963 m. medicinos mokslų kandidatė.
1951–1980 m. Kauno medicinos instituto dėstytoja, nuo 1964 m. – docentė. Spaudoje paskelbė per 60 straipsnių, iš jų – 40 mokslinių. Parengė mokomąjį filmą apie plaučių ir širdies perkusiją (stuksenimą). Taikant perkusijos metodą Kauno medicinos instituto rūsio sienoje 1963 m. aptikti užmūryti ir paslėpti karstai su lakūnų S. Dariaus ir S. Girėno palaikais.
1973 m. pradėjo tapyti, nutapė per 150 paveikslų.
Rūpinosi S. Dariaus ir S. Girėno atminimo išsaugojimu. 1989 m. sukūrė natūralaus dydžio S. Dariaus ir S. Girėno galvų bronzos skulptūras. 1989 m. sudarė fotografijų albumą apie S. Darių ir S. Girėną, parengė spaudai originalų S. Dariaus dokumentų rinkinį. 1990 m. laimėjo II vietą S. Dariaus ir S. Girėno paminklo konkurse.
Metraščių knygos

Metraščių knygos arba Kronikų knygos – Senojo Testamento knygos, priskiriamos istorinių knygų grupei. Šiose knygose aprašyti tie patys įvykiai kaip Antrojoje Samuelio ir karalių knygose, tačiau daugiau kalbama apie pietinę Judėjos karalystę ir jos valdovus.

Turinys

Metraščių knygose pateiktos sugrįžusių iš Babilonijos žmonių genealogijos nuo pat Adomo. Rašoma apie karaliaus Sauliaus mirtį, Dovydo karaliavimą, Dovydo pasiruošimą šventyklos statybai, Saliamono valdymą (Saliamono išmintį, šventyklos statybą, pasaulinę Saliamono šlovę). Taip pat pasakojama apie šiaurinių Izraelio genčių maištą, Judėjos karalius, Jeruzalės žlugimą.

Aprašomas laikotarpis

Metraščių knygose bei su jomis susijusiose Ezros ir Nehemijo knygose pasakojama apie Izraelio tautos istoriją maždaug nuo 1000 iki 586 m. pr. m. e., kai Nabuchodonosaro kariuomenė nuniokojo Jeruzalę.

Parašymo laikas

Yra manančių, kad knygos parašytos apie 400 m. pr. m. e., žydams po tremties sugrįžus į Judėją.
Punios valsčius

Punios valsčius buvo pietų Lietuvoje. Centras – Punia.
Irena Porvaneckienė-Adomaitytė

Irena Porvaneckienė-Adomaitytė (g. 1924 m. rugsėjo 14 d. Šiauliuose) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vargonininkas ir chorvedys J. Uogintas. 1941 m. baigusi Šiaulių gimnaziją, dirbo įvairiose miesto įstaigose. 1944 m. pradėjo mokytojauti Bazilionių (Jonavos raj.) progimnazijoje, o 1948 m. persikėlė į Raudėnus (Šiaulių raj.). Čia mokytojavo septynmetėje mokykloje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams.
Muzikos pedagogo Stasio Bekerio paraginta 1950 m. įstojo į Šiaulių muzikos mokyklą, kur ketverius metus choro dirigavimo mokėsi pas Bronių Sližį ir Danutę Dovydėnaitę.
Nuo 1952 m. pradėjo dėstyti muziką ir dainavimą Meškuičių (Šiaulių rajono savivaldybė) vidurinėje mokykloje, vadovauti moksleivių chorams. Suorganizavo Meškuičių apylinkės meno mėgėjų dainų ir šokių liaudies ansamblį (130 dalyvių).
Kolektyvą ėmė konsultuoti muzikos ir šokių specialistai iš Vilniaus (Adolfas Krogertas, Juozas Gudavičius, V. Bartusevičius) ir rengti koncertams Maskvoje. Po perklausos Vilniuje ansamblis gavo teisę koncertuoti Maskvoje. 1954 m. rugsėjo mėn. jis su dideliu pasisekimu koncertavo Žemės ūkio pasiekimų parodoje, Michailo Lomonosovo universitete ir Centriniuose meno darbuotojų rūmuose.
Grįžęs į Lietuvą, kolektyvas koncertų surengė Šiauliuose ir gretimuose rajonuose, dalyvavo Estijos rajoninėse dainų šventėse, 1955 m. respublikinės dainų šventės konkurse Vilniuje laimėjo trečiąją vietą, koncertavo Valstybinės filharmonijos salėje.
Metus mokytojavo Joniškėlio vidurinėje mokykloje, o nuo 1958 m. kelis dešimtmečius muziką ir dainavimą dėstė, vadovavo moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams Pušaloto (Pasvalio raj.) vidurinėje mokykloje. Jaunučių chorą parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o jaunių chorą – 1965 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Taip pat vadovavo ir suaugusiųjų meno mėgėjų įvairiems kolektyvams. Mokytoja dirigavo Šiaulių ir Pasvalio rajonų dainų šventėse.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Šimbarkas

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1378 m. kaip priešpilio gyvenvietė. 1975–1998 m. priklausė Olštyno vaivadijai.
Prie kaimo auga daugiau, kaip 200 m. uosis, kurio kamieno apimtis 325 cm, aukštis 40 m ir kelios tokio pat amžiaus pušys.

Šimbarko pilis

Vokiečių ordinas gotikinę pilį pasistatė buvusio prūsų piliakalnio vietoje. Pilies fundatorius Henrikas fon Skarlina ją perdavė Pomezanijos kapitulos klebonijai. Gynybine pilies siena apjuostas 97 m. ilgio ir 72 m. plotas. Pilies vidus dėl buvusio piliakalnio 8-9 m. aukštesnis už gynybinės sienos papėdę. Pilis turėjo 12 bokštų. Iš rytų pusės į pilį buvo patenkama pakeliamuoju tiltu nuo panduso. XIX a. jo vietoje pastatytas arkinis tiltas. Dešiniajam pilies bokšte, kurio dugnas siekia gynybinės sienos pamatus, buvo įrengta bausmės duobė – nubaustajam einant link bokšto laiptų atsiverdavusios grindys ir jis, krisdamas iš 12 m aukščio, pasismeigdavo ant dugne įkastų metalinių virbų. Dešiniojo vartų bokšto duobėje nubaustieji buvo pakabinami ant virvės.
Pilies statybą galima suskirstyti į keturis laikotarpius. XIV a. pastatyta šiaurės vakarų dalies tvirtovė su 8 bokštais. XV a. statyta išilgai vakarinės sienos. Medinius priešpilio namus pakeitė mūriniai gyvenamieji namai. Trylikos metų karo metu pilis kelis kartus buvo užimta tai vienos, tai kitos kariaujančių pusių. 1525 m. panaikinus Vokiečių ordiną, Prūsijos karalius Albrechtas fon Hohencolernas pilį atidavė evangelikų vyskupo Georgo Polenzos giminei. Jo sūnus Teofilis ir vaikaitis Albrechtas 1570–1590 m. užbaigė renesansinius pilies statinius. 1653 m. pilį nupirko Jonas Kazimieras Eulenbergas, o jam po 14 m. mirus našlė pilį pardavė Teodorui Šlybenui.
Apie 1700 m. Ernestas Finkas fon Finkenšteinas plėsdamas savo valdas įsigijo ir Šimbarką. Atlikus rekonstrukciją apie 1730 m. pilis tapo reprezentaciniais barokiniais dvaro rūmais. Prie pilies buvo užsodintas didžiulis parkas, įrengta oranžerija. Rūmai buvo gausiai dekoruoti freskomis ir kilimais, grindys buvo išklotos smulkaus rašto parketu, stovėjo raižyto medžio baldai. Vėliau, užėjus „grįžimo į senovę“ madai, pilis iš dalies susigrąžino gotikos bruožus. Rūmuose 1807 m. per Prūsijos kampaniją buvo apsistojęs Napoleonas, kuris, kaip pasakoja vietiniai gyventojai, pasodinęs raudonlapį buką, tebeaugantį iki šiol. Pilį Finkenšteinai valdė iki 1945 m.
Baigiantis Antrajam pasauliniam karui Šimbarke įsikūrė SS daliniai. 1945 m. pilį užėmė Raudonoji armija, bevažiuojantis į pilį rusų tankas nukrito nuo tilto. Švęsdami pergalę gegužės 9 d. rusai pilį padegė. Vėliau ji šiek tiek konservuota, iš dalies atstatyti bokštai.
Lalolalo ežeras

Lalolalo ežeras (pranc. Lac Lalolalo) – vulkaninis ežeras Ramiojo vandenyno Voliso saloje. Tai yra didžiausias ežeras saloje. Beveik taisyklingo apskritimo formos ežeras iš visų pusių apsuptas džiunglių. Ežero krantai yra apie 30 m aukščio, tad jis sunkiai pasiekiamas.
Aplink ežerą esančiose džiunglėse gyvena tropiniai paukščiai bei Malajinės skraidančiosios lapės. Ežere gyvena unguriažuvės.