google/wiki40b huggingface dataset:
Santa Maria della Salute

Švč. Marijos Sveikatos bazilika (it. Basilica di Santa Maria della Salute, sutrumpintai Salute) – baroko stiliaus bažnyčia Venecijoje, turinti mažosios bazilikos statusą.

Istorija

Santa Maria della Salute (Salute išvertus − „sveikatos“, „sveikatingumo“) bažnyčia buvo pastatyta Dorsoduro rajone, ties Didžiojo ir Džudekos kanalų sankirta XVII a. Tai buvo paskutinė venecijiečių pastatyta bažnyčia, skirta prašant dangiškųjų jėgų pagalbos nuo maro, kuris siautė 1630 m. ir nusinešė apie 100 000 Venecijos valstybės gyventojų gyvybių (kas sudarė apie 1/3 visų gyventojų). Maro metu, po dožo Nicolò Contarini viešo kreipimosi, Venecijos senatas priėmė sprendimą statyti bažnyčią Mergelei Marijai.
Praėjus marui vienuolika architektų pateikė savo projektus naujajai bažnyčiai. Konkursą laimėjo 26 metų architekto Baldassare Longhena projektas. Bažnyčios statybos prasidėjo 1631 m., ji tapo svarbiausiu Baldassare Longhena gyvenimo statiniu. Kadangi bažnyčia buvo kitoje kanalo pusėje nei Dožų rūmai, atidarymo proga ji buvo sujungta su San Marko pjaceta pontoniniu tiltu. Kaip ir Redentore bažnyčios atveju, tai buvo vieno iš Venecijos festivalių pradžia. Festa della Salute švenčiama kiekvienais metais lapkričio 21 d. Bažnyčia pašventinta 1681 m., o jos statybos baigtos 1687 m., penkeri metai po Baldassare Longhena mirties.
Tik pastatyta oktagonali bažnyčia tapo vienu išskirtiniausių Venecijos miesto peizažo akcentų. Ją vėliau savo paveiksluose vaizdavo venecijiečiai dailininkai Kanaletas ir Frančeskas Gvardis, daugelis miesto svečių. Pačioje bažnyčioje ir jos zakristijoje gausu venecijietiško meno, tame tarpe Tintoreto paveikslas „Vestuvės Kanoje“, daug Ticiano darbų. Bažnyčios architektūroje atsekama Andrea Palladio įtaka. Puošnus ir daugybe skulptūrų paįvairintas bažnyčios eksterjeras kontrastuoja su minimalistiniu interjeru.
Itapė

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1672 m. brolio Buenaventura de Villasboa. Vietovės pavadinimas gvaranių kalba reiškia „lygus akmuo“.
Auksūdžio kapinynas

Kapinynas

Įrengtas apie 250 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir 100 m pločio kalvelėje, kurią iš vakarų ir šiaurės vakarų pusių juosia Kulšės slėnis, o nuo Auksūdžio piliakalnio, vadinamo Pilale, Pilaitės kalnu, pietryčių pusėje skiria pelkėta žemuma. Kalva dirvonuoja. Jos šiaurės rytinėje dalyje yra Auksūdžio senosios kapinės, vadinamos Maro kapeliais, o vakariniame gale – Pelėkių senosios kapinės, vadinamos Leišių kapeliais.
1979 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 1997 m. – Lietuvos Respublikos kultūros vertybe (A433), 1998 m. – kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.
Teritorijos plotas – 2,4 ha.
0,3 km į rytus yra piliakalnis ir kapinynas, vadinamas Pilale, 1,5 km į šiaurės rytus – Auksūdžio senovės gynybinis įtvirtinimas, vadinamas Kūlių pilale.

Tyrimai

1940 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus darbuotojas Pranas Baleniūnas ariamoje kalvoje pastebėjo II–VI a. kapams būdingų akmenų vainikų, anglių ir puodų šukių.
1975 m. Ignas Jablonskis žvalgė melioracijos darbų metu atsidengusį akmenų grindinį. Grindinys buvęs kalno viršutinėje dalyje, sukrautas 3,5–4 m skersmens ratu, akmenys sudėti vienas šalia kito.
1979 ir 1987 m. žvalgė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai (vadovas Bronius Dakanis). 1979 m. vakariniame kalvos šlaite jie rado X–XIII a. žalvarinę apyrankę plonėjančiais, labai stilizuotais gyvuliniais galais, ir žalvario apkalėlio fragmentą, o 1987 m. kalvoje aptiko degintinių kaulų.
1992 m. žvalgė, teritorijos ir apsaugos zonų ribas nustatė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
Kapinynas datuojamas II – VI a. ir X – XIII a.
Ferjero kultūra

Ferjero kultūra – vėlyvojo neolito ir eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal tyrinėtą Ferrières-les-Verreries dolmeną (netoli Monpeljė, Hero departamentas, Prancūzija).

Arealas

Ferjero kultūra 3500 – 2500 m. pr. m. e. buvo plitusi Prancūzijos pietinėje dalyje, Ronos slėnyje.

Kultūra

Ferjero kultūros žmonės gyveno urvuose ir atvirose gyvenvietėse. Gyvenvietėse rasta mažų (5 x 2,5 – 6 x 3 m dydžio) stačiakampio formos su stulpais kampuose pastatų liekanų; asla grįsta akmenimis. Vertėsi gyvulininkyste, iš dalies žemdirbyste ir medžiokle, rinko maistą. Naudojo akmeninius, kaulinius ir raginius įrankius, šiek tiek varinių dirbinių. Keramika (daugiausia pusiau apskritos taurės) puošta horizontaliai įrėžtomis linijomis, ševronų ir girliandų motyvais. Mirusiuosius laidojo sudegintus kapinynuose ir dolmenuose. Manoma, Ferjero kultūrą pakeitė Fonbuiso kultūra.
Teodoras Kučinskas

Biografija

1905 m. apsigyveno JAV. 1920 m. baigė Ohajo Šiaurės universitetą, vėliau Čikagos teisės mokyklą. Buvo Lietuvių socialistų sąjungos, Amerikos lietuvių laisvamanių etinės kultūrinės draugijos veikėjas. 1915-1917 m. aplankė visas JAV lietuvių kolonijas, skaitė paskaitas apie socialines problemas, astronomiją, geologiją. Dėstė lietuvių kalbą „Aušros“ gimnazijoje. Aktyviai propagavo laisvamanybę.
Lietaus nuotekų įlaja

Įlajos įrengimas

Svarbu įvertinti vandens nuvedimo sistemos kaip atskiro vieneto patikimumą, taip ir bendrą darbą viso stogo kontekste. Vandens nuvedimo nuo stogo sistema turi būti įrengta stogams, kurių karnizai aukščiau kaip 6 m nuo žemės paviršiaus. Įlajų skersmuo ir skaičius, esant vidinio vandens nuvedimo sistemai, turi būti pagrįsti skaičiavimais. Taip pat ir atstumas tarp įlajų turi būti pagrįstas skaičiavimais. Bendruoju atveju jis turėtų būti ne didesnis kaip 12 m. Stogo plote įlajos turi būti išdėstytos žemiausiose stogo vietose bei turi būti įrengtos ne arčiau kaip 500 mm nuo stogo krašto, parapeto, stoglangių, vėdinimo angų, deformacijos siūlių ir virš stogo iškylančių sienų. Stogo latakų nuolydis į įlają turi būti ne mažesnis kaip 1,4 °.

Įlajos gaminamos iš medžiagų, atsparių cheminiam nuotekų poveikiui – keramikos, plastmasės, ketaus ar plieno. Paviršius padengiamas emale ar dažais. Įlajų dugnas daromas su nuolydžiu link ištekėjimo angos. Įlajose neturi būti tėkmę uždarančių įtaisų. Jos turi būti įrengtos taip, kad nekeltų pastato naudotojams nepatogumų dėl nemalonaus kvapo, kurį ilgainiui ima skleisti užsistovėjęs vanduo.
Aleksandras Tiškevičius Logoiskis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Lahoisko šakos. Tėvas Jurgis Tiškevičius. Motina Teodora Valavičiūtė (Wołłowicz). Broliai Petras, Jonas Eustachijus, Jurgis, iš pirmosios tėvo santuokos – Teodoras Frederikas ir Martynas Tiškevičiai.

Veikla

Karališkasis sekretorius.
Arekipa

Istorija

Miestas buvo įkurtas 1540 m. rugpjūčio 15 d. Garsija Manueliu de Karbachaliu (Garcí Manuel de Carbajal), ispanų konkistadoro Fransisko Pisaro (Francisco Pizarro) emisaru. Metais vėliau, Ispanijos karalius Karolis V suteikė Arekipai miesto teises.

Architektūra

2000 m. Arekipos senamiestis įtrauktas į UNESCO paveldo sąrašus. Jam būdingi kolonijinio laikotarpio pastatai, pastatyti iš medžiagos, vadinamos sillar (baltos spalvos vulkaninės uolienos). Būdinga ispaniško ir andalūzietiško stiliaus architektūra. Svarbiausi objektai: XVI a. Šv. Katalinos vienuolynas, XVII a. Goyeneche rūmai, barokinis Casa del Moral, katedra, eilė kolonijinių laikų bažnyčių ir kitų pastatų.
Ivanas Meščianinovas

Biografija

1907 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą, 1910 m. – Archeologijos institutą. 1932 m. TSRS mokslų akademijos narys.
1933-1937 m. TSRS mokslų akademijos Antropologijos, archeologijos ir etnografijos instituto direktorius, 1934-1950 m. TSRS mokslų akademijos literatūros ir kalbos skyriaus akademikas sekretorius, 1935-1950 m. dar ir TSRS mokslų akademijos Kalbos ir mąstymo instituto direktorius.

Mokslinė veikla

XX a. trečiame – ketvirto dešimtmečio pradžioje vadovavo archeologiniams kasinėjimams Juodosios jūros šiaurinėje pakrantėje ir Užkaukazėje. Suorganizavo TSRS Šiaurės ir Kaukazo rašto neturinčių tautų kalbų tyrimus. Daugiausia tyrė Kaukazo ir Mažosios Azijos mirusias kalbas, jų raidos etapus. Jo lingvistinėms pažiūroms iki 1950 m. didelę įtaką darė Nikolajus Maras.
Kilpujė

Istorija

Kilpujė ėmė kurtis XIX a., o 1856 m. nutiestas Santjago–Valparaiso geležinkelis paspartino augimą. 1893 m. sudaryta Kilpujė komuna, o 1898 m. suteiktas miesto statusas. 2010 m. tapo naujai sukurtos Marga Margos provincijos sostine.
Nahumo knyga

Nahumo knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei.
Tai poema apie Asirijos sostinės Ninevės nuosmukį ir žlugimą. Ši knyga viena iš nedaugelio pranašų knygų, kuriose neraginama atgailauti. Pasak Nahumo knygos, Dievas yra tautų ir pasaulio istorijos Viešpats, tautų išdidumas ir galybė nėra vienintelės karų ir politikos priežastys.

Parašymo laikas

Gali būti, kad Nahumo knyga buvo parašyta maždaug tuo metu, kai Ninevę užėmė babiloniečiai ir medai (612 m. pr. m. e.).
Sobiatinas

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1566 m. įkurtas palivarkas. 1672 m. pastatyta Sobiatino Šv. Apaštalų Petro ir Povilo cerkvė, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Virginijus Šimkevičius

Biografija

Nuo 1998 m. Šilalės rajono savivaldybės priešgaisrinės tarnybos viršininkas.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilalės rajono skyriaus narys, 2001 m. skyriaus tarybos narys.
2006 m. rugpjūčio – rugsėjo mėn. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Regina, vaikai Andrius, Vita. 1992 m. apdovanotas Sausio 13-osios atminimo medaliu.
Žiedadulkių zonos

Zonavimo istorija

Pirmasis, pastebėjęs žiedadulkių grupes gręžinių kerno pavyzdžiuose, buvo švedų mokslininkas Lennart von Post. Von Post patvirtino, kad randamos žiedadulkių kombinacijos atitinka Blytt ir Sernander sudarytą klimatinę schemą, kuri rodė šiltesnių ir šaltesnių periodų seką poledynmetyje. Žiedadulkių tyrimai išpopuliarėjo Europoje ir Amerikoje trečiajame XX a dešimtmetyje. 1944 m. ši mokslo šaka pavadinta palinologija.
Dabar mokslininkai naudoja žiedadulkių zonavimo metodą nustatant ledo, durpių, ežerų okeaninių nuosėdų susidarymo amžių kartu su radiokarboniniais, dendrologiniais metodais.
Pumpučiai

Istorija

1923 m. kaime buvo 17 sodybų, 1928 m. išskirstytas į vienkiemius.
XX a. 4-ajame dešimtmetyje Kavarsko parapijos klebono Aniceto Barakausko pastangomis klebonijos žemėje Pumpučių molynuose buvo įsteigta plytinė. Tos plytos buvo panaudotos Kavarsko mokyklos, parapijos salės statyboms.
1936 m. Pumpučių kaimo pakraštyje (dabar – Kavarsko miestas) buvo pastatytas 20 metrų aukščio betoninis kryžius, išlikęs iki šiol, laikomas aukščiausiu betoniniu kryžiumi Lietuvoje.
Užlieknės Šv. Marijos Magdalietės bažnyčia

Istorija

Koplyčia Užlieknėje žinoma nuo 1784 m. Kanauninkas Kasparas Bytautas 1807 m. pastatė naują medinę, kuri 1857 m. buvo perstatyta; priklausė Viekšnių parapijai. Dukart per metus (gegužės ir liepos mėn.) vykdavo atlaidai.
1931 m. užliekniškė Januškaitė savo 24 ha ūkį pavedė šventovei, į ją buvo paskirtas klebonas ir Užlieknė tapo bažnytkaimiu. 1931 m. lapkričio 13 d. bažnyčia iš senosios vietos buvo perkelta į dovanotąją žemę (maždaug 300 m nuo buvusios vietos) – Medžialenkės kaimo statybininkui P. Garaliui vadovaujant, ji buvo užkelta ant apvalių rąstų ir perridenta. Pastatas buvo atnaujintas, o šventorius aptvertas. Tarpukaryje garsėjo Šv. Marijos Magdalietės atlaidais (liepos 22 d.), bažnyčioje klebonavo kun. Liaudanskis, kun. Stanislovas Ercius, kun. Kazimieras Vilkickas (abu pastarieji palaidoti Užlieknėje) ir kt. 
2007 m. kovo pradžioje bažnyčia smarkiai apdegė.

Architektūra

Pastatas liaudiškos architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštis. Įrengti keturi altoriai. Šventoriaus tvora medinių statinių. Prie vartų stovi 1904 m. metalinis kryžius, atgabentas iš senosios bažnyčios vietos. Į Kultūros vertybių registrą įrašyti: šviestuvas, du altoriai ir pavieniai paveikslai.
Voruta

Voruta (arba Varuta) – Volynės metraštyje apie 1251 m. paminėta lietuvių pilis, kurioje Livonijos ordino kariuomenės dalinio remiamas Mindaugas apie 1251 m. vidurį apsigynė nuo vidaus kare prieš jį kovojusių lietuvių kunigaikščių ir jiems talkinusios Haličo-Volynės valstybės kariuomenės. Dalies istorikų laikoma svarbiausia ar viena svarbiausių Mindaugo rezidencijų, tyrinėtojų mėgėjų − Mindaugo laikų Lietuvos sostine.
Autentiška vietovardžio forma nežinoma, neaiški ir jo kilmė; anot K. Būgos, liet. žodis *voruta kadaise galėjęs reikšti tiesiog 'pilis' ar 'medinė tvirtovė'.
Iš vokiškų bei rusėniškų šaltinių žinoma, kad Lietuvoje vykstant 1249–1254 m. vidaus karui tarp Mindaugo ir Tautvilo šalininkų, Mindaugui 1250–1251 m. žiemą pavyko patraukti savo pusėn Livonijos ordiną, kuris nuo 1249 m. rudens (?) buvo vienas svarbiausių Tautvilo rėmėjų; greičiausiai Lietuvos ir Livonijos pasienyje įvykusio Mindaugo ir Vokiečių ordino Livonijos krašto magistro Andriaus Štirijiečio susitikimo metu (ar šiek tiek vėliau) magistras Mindaugui davė raitų ordino arbaletininkų būrį, − galimas daiktas, kad būtent šis būrys vėliau padėjo Mindaugui nutraukti Tautvilo surengtą Vorutos apgultį. Volynės metraštyje pasakojama, kad po Mindaugo ir Andriaus Štirijiečio susitaikymo „[…] Tautvilas atbėgo į Žemaičius, pas savo avyną Vykintą; paėmė jotvingius ir žemaičius ir Danieliaus pagalbą, kurią Danielius jam anksčiau buvo davęs [ir] žygiavo prieš Mindaugą. O Mindaugas susiruošė ir sumanė nesikauti su jais atvirai, bet įėjo į pilį, vardu Voruta, ir išsiuntė naktį [prieš juos] savo svainį, ir [tas] išvaikė ir rusėnus, ir jotvingius. O ryte išjojo vokiečiai su arbaletais, ir puolė juos rusėnai ir polovcai su strėlėmis ir jotvingiai su ietimis, ir vaikėsi [vieni kitus] lauke tarsi žaisdami; iš ten [Tautvilas] grįžo į Žemaičius.“.
Istorikams bandant bent apytiksliai nustatyti Vorutos piles vietą, iki šiol išsakyta net keliolika viena kitai prieštaraujančių šios pilies lokalizacijos versijų; pastaruoju metu istorikas T. Baranauskas ir archeologas G. Zabiela, remdamiesi šalia Šeimyniškėlių piliakalnio tekančio upelio (Varutis/Varutė, Varelis, Variukas) ir Vorutos pilies pavadinimų panašumu, rašytojo A. Vienuolio perteikta vietos gyventojų žodine tradicija bei archeologinių tyrimų duomenimis, Vorutą siūlo lokalizuoti dab. Šeimyniškėlių piliakalnyje (Anykščių rajone), kuriame XIII a. viduryje ir antrojoje pusėje stovėjo tipiška medinė valstybinė pilis, pastatyta apie XIII a. vidurį iki tol negyventoje vietoje (1935 m. Vorutą šiame piliakalnyje lokalizavo ir latvių etnologas bei kalbininkas E. Volteris).
Dalijimosi ekonomika

Dalijimosi ekonomika (bendro vartojimo ekonomika; angl. sharing economy;) – informacinių technologijų (IT) pagalba sukurta rinka, kurioje tarp žmonių vyksta daiktų prekyba, nuoma, paslaugų ir prekių dalijimasis. Ji labiausiai paplitusi tokiuose ekonomikos sektoriuose kaip apgyvendinimo, transportavimo, finansavimo, daiktų nuomos paslaugų teikimas (apsikeitimas svetingumu, dalinimasis automobiliu, sutelktinis finansavimas) 
Dalinimosi ekonomikos verslo modeliai grindžiami daugiapusių platformų principais. Internetinėse svetainėse dėl nedidelių IT kaštų ir didelės geografinės aprėpties suvedami klientai iš įvairių šalių, o tokių apsikeitimų kaštai ženkliai sumažėja. Prie dalijimosi ekonomikos populiarėjimo prisideda socialinių tinklų iškilimas, nes dalijimosi paslaugomis ir daiktais platformos tampa savotiškais socialiniais tinklais. 
Naujas ekonomikos modelia. Šio modelio įmonių skaičius ir jų gaunamos pajamos sparčiai augo. 2015 m. šios dalijimosi ekonomikos įmonės Europos Sąjungoje gavo 28 mlrd. eurų. JAV dalijimosi ekonomikos principu veikiančios įmonės 2015 m. sukūrė per 60 000 darbo vietų.

Lietuvoje

Dalijimosi ekonomikos pradininkai Lietuvoje pasiūlė savo paslaugas nuomojant būstą, automobilius, dviračius, skolinant pinigus, vežiojant žmones, tarpininkaujant dėvėtų drabužių versle. Naujovėms imlūs Lietuvos gyventojai ėmė naudotis tokių įmonių kaip „CityBee“, „Taxify“, „eBay“, „Airbnb“, „Vinted“, „Patreon“, „Vikipedija“ paslaugomis.
Palyginti su konkuruojančiais tradicinio verslo atstovais, dalijimosi ekonomikai Lietuvoje trūksta teisinio reguliavimo, pvz., tradiciniai taksi vežėjai susiduria su daugiau ribojimų, nei „Uber“ ar kitos pavežėjimo paslaugas teikiančios įmonės: mokestis už veiklos licenziją, draudimo paslaugą, dažnesnę techninę apžiūrą ir t. t.
Norman McLaren

Norman McLaren (1914 m. balandžio 11 d. – 1987 m. sausio 27 d.) – škotų kilmės kanadiečių animatorius, režisierius ir prodiuseris.
Jis buvo keleto animacijos ir kino filmų gamybos sričių pradininkas, išvystė ranka piešiamos animacijos, ant kino juostos piešiamos animacijos, vizualinės muzikos, abstraktaus kino, pikseliacijos ir grafinio garso technikas.
Už kūrybą apdovanotas Oskaru („Neighbours“, 1952 m.), sidabriniu lokiu („Rythmetic“, 1956 m.) ir BAFTA („Pas de deux“, 1968 m.).
Janovas (Kijevo sritis)

Geografija

Išsidėstęs į pietus nuo Pripetės. Kaime stovi Janovo geležinkelio stotis.

Istorija

Janovas, kaip gyvenvietė, istoriniuose dokumentuose minimas nuo XVIII a. 1986 m. kaime gyveno apie 100 žmonių.
1943 m. spalio 3-15 d. Janovo kaimo apylinkėse vyko kruvini Černigovo-Pripetės operacijos mūšiai. Gyvenvietėje pastatytas memorialas kariams-išvaduotojams. Tarp jų buvo Tarybų Sąjungos Didvyris, gvardijos kulkosvaidininkas, seržantas Nikolajus Petrovas.
Liudininkas (1978 filmas)

Turinys

Restauratorius Antonio sulaukia seno draugo Roberto pasiūlymo vykti su juo į kitą miestą restauruoti bažnyčios. Roberto gyvenimas čia ne itin gerai klojasi: dėl pinigų jis vedęs gerokai vyresnę moterį, tuo tarpu Antonio netrunka įsikurti naujoje vietoje ir rasti naujų draugų. Jis išsirenka mergaitę vardu Keitė, kuri jam pozuoja restauruojant paveikslus, o viena viešbučio darbuotoja pasigiria turinti namuose vertingą paveikslą ir paprašo šį įvertinti. Vakare Antonio nuvyksta pas ją, tačiau randa apsvaigusią nuo narkotikų. Kitą dieną jis sužino, kad dingo Keitė, o dar po kelių dienų ji randama nebegyva. Antonio prisimena grįždamas namo matęs Robertą, kuris pradžioje viską neigia, bet galiausiai prisipažįsta draugui nužudęs mergaitę. Antonio bando jam padėti ir netrukus pats tampa įtariamuoju. Robertas jam siūlo padėti pabėgti, tačiau per klaidą tampa Keitės tėvo užpuolimo auka, kuomet šis nusprendžia įvykdyti savo teisingumą. Nebelikus kam paliudyti apie jo nekaltumą, Antonio atsiduria už grotų ir nuteisiamas mirties bausme. Filmas baigiasi jam rašant malonės prašymą prezidentui, kuriame jis pasakoja visą savo istoriją...
Sambuka

Sambuka – itališkas likeris iš anyžių. Manoma, kad pavadinimas kilęs iš lotyniško šeivamedžio (Sambucus nigra) pavadinimo, tačiau sambukos gamintojai teigia, kad taip nėra.
Skaidrus bespalvis, kartais su tamsiu ar rausvu atspalviu, saldus, anyžių aromato alkoholinis gėrimas. Stiprumas 40-42° alkoholio.

Gamyba

Gaminamas iš spirito, cukraus, tikrojo žvaigždanyžio (Illicium verum) ekstrakto, pridedant šeivamedžio uogų trauktinės ir aromatinių žolelių, kurių tiksli sudėtis laikoma paslaptyje.
Kai kurios sambukos rūšys pagardinamos citrinos ekstraktu.
Tony Conrad

Tony Conrad (1940 m. kovo 7 d. Concord, JAV – 2016 m. balandžio 9 d.) – amerikiečių avangardistas, video menininkas, eksperimentinių filmų kūrėjas, muzikantas ir kompozitorius, garso menininkas, dėstytojas ir rašytojas.
Conrad geriausiai žinomas filmas The Flicker (1966 m.) – kino kritikų laikomas esminiu struktūrinio filmo judėjimo pradžios darbu. Filme rodomos visiškai baltos ir visiškai juodos formos; projektuojamas vaizdas, kaip ir siūlo filmo pavadinimas (angl. flicker – mirgėjimas), sukelia mirgėjimą. Pirmųjų pastarojo filmo prezentacijų metu keli žiūrovai pajuto pykinimą (staigūs šviesos pliūpsniai kai kuriem žmonėm gali sukelti epilepsijos priepuolį).
Muzikos istorijoje Conrad žinomas kaip netiesioginis grupės The Velvet Underground vardatėvis. Lou Reed ir John Cale apsigyvenę Conrad bute rado knygą pavadinimu The Velvet Underground, kurį perėmė muzikantų kolektyvas. Tony Conrad kartu su John Cale, Angus MacLise, La Monte Young ir Marian Zazeela buvo grupės Theater of Eternal Music, pravardžiuojamos The Dream Syndicate nariu.
Marzbanas

Marzbanas (pers. مرزبان, iš pers. مرز, marz 'siena, riba' + pers. بان, ban 'sargybinis') – karinis vadas, vadovavęs pasienio provincijai Sasanidų imperijoje nuo III a. iki VII a. Atitiko markgrafą Europoje.
Marzbanu paskirtas žmogus gaudavo valdyti pasienio provinciją ir buvo atsakingas už prekybos maršrutų saugumą, kovą su įsiveržiančiomis klajoklių gentimis (pvz., beduinais, baltaisiais hunais, tiurkais ogūzais), užtikrinti pirmąją gynybos liniją prieš tokius sėslius priešus kaip romėnai ar kušanai.
Sasanidų šachinšachas marzbanus paprastai parinkdavo iš bozorganų – persų kilmingųjų šeimų. Marzbano pareigos paprastai būdavo paveldimos iš tėvo, kaip ir daugelio kitų imperijos administratorių pareigos, todėl jos išlikdavo giminėje ištisomis kartomis. Vyresnieji marzbanai galėdavo naudoti sidabrinius sostus, o valdantys strategiškai svarbiausias provincijas (pvz., Armėniją) galėdavo naudoti auksinius sostus.
Nėra žinoma, ar veikimo rajonuose buvusios pilys būdavo pavaldžios marzbanams. Pilims vadovaudavo argbadai.
Godeliai

Žymūs žmonės

Godeliuose gyveno žymus medžio drožėjas Stanislovas Riauba, šalia kaimo yra rašytojos Žemaitės tėviškė – Bukantė.

Aplinkinės gyvenvietės

Stirbaičiai – 2 kmBeržoras – 5 km
PLATELIAI – 7 kmVydeikiai – 3 km
Žalgirių paminklas Zubių sodybvietėje

Paminklas

Paminklas akmeninis, pilkos spalvos, statmeno ovalo formos, nuskelta priekine dalimi, su metaliniu kryželiu viršūnėje. Plokštumoje iškalta arkos pavidalo niša, kurioje už stiklo įstatytas Švč. Mergelės Marijos paveikslas. Po niša pritvirtinta horizontaliai pailgo stačiakampio pavidalo juodo šlifuoto akmens plokštė su iškaltu užrašu: „JUOZO ZUBĖS SODYBOS VIETA. SUDEGINTA NKVD 1945 m.“
Paminklo aukštis – 2,10 m, plotis – 1,55 m, storis – 1,20 m. Paminklinės teritorijos plotas – 4 m².

Istorija

Šioje vietoje XX a. I pusėje stovėjo Žaligirių kaimo ūkininko Juozo Zubės sodyba. Šalia esančiuose miškuose nuo 1944 m. spalio mėn. nuo mobilizacijos į okupacinę sovietų armiją slapstėsi aplinkinių kaimų šaukiamojo amžiaus vaikinai ir vyrai. Jie 1945 m. sudarė Lietuvos laisvės armijos partizanų būrį, kuriam vadovavo Vietinė rinktinės savanoris Zigmas Apulskis.
1945 m. rugpjūčio 3 d. apie 700 NKVD pasienio kariuomenės 23-ojo pasienio būrio ir reguliariosios armijos 347-osios šaulių divizijos kareivių Žalgirių kaime ir aplinkiniuose miškuose vykdė baudžiamąją karinę operaciją. Jos metu enkavedistai suėmė ir į Mosėdį išvedė keletą šaukiamojo amžiaus jaunuolių, sušaudė 6 Apulskio būrio partizanus ir sudegino ūkininko Juozo Zubės sodybą.
Žuvusiųjų atminimui 2008 m. Žalgiruose pastatytas tipinis atminimo ženklas, o šalia sudegintos sodybos vietos – paminklinis akmuo.