google/wiki40b huggingface dataset:
Pabiržės pagrindinė mokykla

Istorija

Pabiržėje parapijos mokykla veikė 1782 m. Rašytiniuose šaltiniuose rašoma, kad „studentų skaičius mokykloje yra 12 kilmingųjų, 14 prastų ir dvi mažos mergaitės. Jie visi mokosi rašyti, skaityti.“ Direktoriumi tada dirbo T. Bienerovičius, kuris „buvo mokyme patyręs, išsiauklėjęs, malonus, negeriantis“. 1923 m. mokykla įsteigta Gulbinuose, valsčiaus namuose. Mokykla buvo dviejų komplektų. 1930 m. Pabiržės valsčius perėmė iš klebono Andrašiūno senelių namus, kur perkėlė mokyklą, tuo laiku mokyklai vadovavo mokytojas Edgaras Tymukas. Mokykloje buvo du komplektai. Perkėlus mokyklą susidarė geresnės darbo sąlygos, padidėjo mokinių skaičius. Mokinių skaičius kiekvienais metais augo, o dirbo tik du mokytojai. Mokykla išaugo iki 4 komplektų. Vokiečių okupacijos metais mokinių skaičius žymiai sumažėjo, darbo sąlygos pasidarė labai sunkios. 1944 m. įkurta progimnazija. Pirmieji jos kūrėjai buvo mokytojai Ignas Lapienis, Janulytė, Mykolas Kregždė. Progimnazija veikė atskirai nuo pradinės mokyklos, ji užėmė buvusios pradinės mokyklos patalpas. Pirmaisiais mokslo metais progimnazija turėjo 4 klases, kuriose mokėsi 86 mokiniai. Vėliau kasmet progimnazija augo, mokinių skaičius didėjo. 1948 m. progimnazija ir pradinė mokykla performuojama į septynmetę mokyklą. Joje buvo dvylika komplektų, mokėsi iki 340 mokinių. Septynmetei augant ir plečiantis, mokykla perėmė parapijos namus ir kleboniją, kur apsigyveno mokytojai ir įrengtos naujos klasės. 1950 m. susidarius dideliam mokinių skaičiui ir pageidaujant apylinkės tėvams, Pabiržėje atidaroma vidurinė mokykla. 1950-1951 m. jau mokėsi 360 mokinių. 1954 m. Pabiržės vidurinė mokykla išleido pirmąją 24 abiturientų laidą. 1955 m. mokinių skaičius išaugo iki 433 ir sudarė 17 klasių. Tais pačiais metais praktikos darbams įrengiamos dirbtuvės, įkuriamas mokyklos internatas, jame apsigyvena apie 20 mokinių.
Hainuvkos rajonas

Istorija

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.
Lietuvos laisvės kovos sąjūdis

Pokario metais

Pavadinimas „Lietuvos Laisvės Kovos Sąjūdis“ buvo patvirtintas pirmame Lietuvos partizanų vadų suvažiavimo, vykusio 1949 m. vasario 2-22 d. Minaičiuose (Šiaulių apskr., dabar – Radviliškio r.) Stanislovo Mikniaus sodyboje įrengtame Prisikėlimo apygardos vado Leonardo Grigonio – Užpalio bunkeryje, posėdyje. 
Kituose vadų suvažiavimo posėdžiuose buvo sudaryta LLKS vadovybė, svarstoma sąjūdžio politinė programa, ginkluotojo pasipriešinimo programa, taktika, sąjūdžio politinė, ideologinė, organizacinė ir kita veikla, LLKS statutas, partizanų uniformos, pareigų ir laipsnių ženklai ir kt. Priimti kreipimaisi į sąjūdžio dalyvius ir kitus Lietuvos gyventojus. LLKS Tarybos prezidiumo pirmininku išrinktas Jonas Žemaitis-Vytautas, suteikiant jam generolo laipsnį. LLKS Tarybos prezidiumui jis vadovavo iki pat suėmimo 1953 m. Vyriausiosios vadavietės bunkeryje.
1949 m. vasario 25 d. LLKS Tarybos prezidiumo nutarimu įkurtas LLKS Vyriausiosios vadovybės spaudos organas „Prie rymančio Rūpintojėlio“, kuris buvo leidžiamas iki 1953 m.

Nepriklausomybės metais

Lietuvos laisvės kovos sąjūdis atkurtas 1990 m. LLKS nariu gali būti kiekvienas Lietuvos pilietis, dalyvavęs ginkluotame pasipriešinime, neišdavęs Lietuvos okupacijų metais, pripažįstantis LLKS įstatus ir dalyvaujantis jo veikloje. LLKS telkia savo gretose ir rėmėjus. LLKS būstinė yra Kaune, Mickevičiaus 19, Karininkų Ramovėje.
LLKS Prezidiumo pirmininku yra išrinktas karys savanoris, Vyčio kryžiaus III laipsnio kavalierius, dim.plk. Jonas Čeponis. Štabo viršininku išrinktas karys savanoris, Vyčio kryžiaus kavalierius, dim. mjr. Vytautas Balsys-Uosis.
All That You Can't Leave Behind

Apie albumą

Prodiusuoti All That You Can't Leave Behind ėmėsi Daniel Lanois ir Brian Eno, prodiusavę ankstesnius U2 albumus The Unforgettable Fire, The Joshua Tree ir Achtung Baby. Po eksperimentinių, alternatyvaus roko ir šokių muzikos paveiktų, praėjusio amžiaus 9 - ajame dešimtmetyje išleistu darbų, U2 sugrįžo prie tradicinio roko. O toks sugrįžimas buvo itin sėkmingas - pasaulyje parduota daugiau kaip 12 mln. šio albumo kopijų, jis puikiai įvertintas kritikų bei susišlavė net 7 Grammy apdovanojimus. 28 pasaulio šalyse pasiekė topo viršūnę, beje, pagal pardavimų skaičių - tai ketvirtasis studijinis U2 albumas. Taip pat labai sėkmingi singlai „Beautiful Day“, „Stuck in a Moment You Can't Get Out Of“, „Elevation“, „Walk On“.
2003 m. All That You Can't Leave Behind užėmė 139 - ąją vietą žurnalo „Rolling Stone“ sudarytame 500 geriausių visų laikų albumų sąraše. Taip pat šis žurnalas jį pavadino trečiuoju U2 šedevru, po itin gerai įvertintų albumų The Joshua Tree ir Achtung Baby.

Viršelis

Ant viršelio esanti grupės nuotrauka padaryta fotografo Anton Corbijn viename Paryžiaus oro uostų. Taip pat čia buvo nufilmuota dalis muzikinio vaizdo klipo „Beautiful Day“.
Nelson Mandela

Biografija

N. Mandela buvo didis kovotojas su apartheido režimu. Nuo pat jaunystės dalyvavo Pietų Afrikos Respublikos Afrikos nacionalinio kongreso (ANK) veikloje. Organizuodavo ginkluotus pasipriešinimus, rengdavo sabotažus prieš baltųjų rasistinę politiką. 1955 m. birželio 26 d. buvo sušauktas visų demokratinių jėgų liaudies kongresas, priėmęs Laisvių chartiją. Tačiau 1956 m. baltųjų policija suėmė 156 ANK lyderius. 1960 m. buvo uždrausta ANK, 1962 m. Demokratų kongreso veikla, jų lyderiai suimti. 1962 m. rugpjūčio 5 d. buvo suimtas ir vienas iš jaunųjų lyderių Nelsonas Mandela. Už sabotažo organizavimą prieš kariuomenę, vyriausybę ir civilius žmones N. Mandela 1961–1963 m. buvo kelis kartus suimtas ir uždarytas kalėjime. 1964 m. 27 metams įkalintas Robben salos kalėjime. Išleistas 1990 m.
Suėmus lyderius ANK nusprendė imtis ginklo. Ginkluotoje kovoje padėjo Pietvakarių Afrikos liaudies organizacija SWAPO. Suderinti veiksmai, viso pasaulio palaikymas, demokratijos pradai, atsiradę baltųjų afrikiečių politikoje, 1986 m. ANK atvedė į pergalę. N. Mandela 1994 m. buvo išrinktas pirmuoju juodaodžiu PAR prezidentu, o ANK pasuko reformistiniu keliu. N. Mandela vadovavo šaliai iki 1999 m. Mandela mirė 2013 m. gruodžio 5 d. nuo plaučių ligos.
Nepaisant prieštaringų vertinimų, N. Mandela yra vienas žinomiausių ir gerbiamiausių žmonių pasaulyje. Gavo daugiau kaip šimtą apdovanojimų.
FK Rubin Kazanʹ

Istorija

Klubo ištakos sieka 1958 m. Pastaraisiais metais dalyvauja elito diviziono kovose.
Konradas Aleksa

Konradas Juozas Aleksa (1881 m. vasario 19 d. Kumetiškiuose, Kalvarijos apskritis – 1956 m. lapkričio 6 d. Kaune) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, žemės ūkio mokslininkas, archeobiologas, kultūros veikėjas.

Biografija

Jono Aleksos ir Zigmo Aleksos-Angariečio brolis. 1903 m. baigė Varšuvos veterinarijos institutą ir dirbo jame asistentu. 1901 m. dalyvavo anticarinėje demonstracijoje Varšuvoje, buvo suimtas, kelis mėnesius kalintas.
Nuo 1910 m. veterinarijos gydytojas Kalvarijoje, Podolėje, Kryme. 1913–1918 m. Rusijos imperijos kariuomenės veterinarijos gydytojas. 1920–1922 m. bolševikų kalintas Rusijoje. Nuo 1922 m. Dotnuvos technikumo mokytojas, nuo 1924 m. Žemės ūkio akademijos docentas, profesorius, 1926 m. ir 1928–1936 m. akademijos prorektorius, nuo 1944 m. Specialiosios zootechnikos katedros vedėjas. Nuo 1927 m. profesorius. 1932–1938 m. nuolatinis Lietuvos atstovas Tarptautiniame epizootiniame biure Paryžiuje.
Vienas Veterinarijos akademijos kūrėjų ir Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjungos steigėjų, kelerius metus jos pirmininkas. 1938–1940 m. ir 1944–1956 m. dėstytojas, Specialiosios zootechnikos katedros vedėjas, 1941 m. garbės daktaras, 1945 m. veterinarijos mokslų daktaras, 1944–1946 m. prorektorius. Dėl genetikos, privačios nuosavybės, Vakarų mokslininkų darbų pripažinimo sovietinės valdžios kritikuotas ir persekiotas. 1941–1944 m. Vilniaus apskrities veterinarinės ligoninės direktorius.
Dalyvaudavo Kauno archeologų rengiamuose archeologiniuose tyrimuose. Pirmasis Lietuvoje tyrė kapinynuose (Veršvų kapinynas, Kapitoniškių pilkapynas) iškastų žirgų griaučius; nustatė jų amžių, lytį, ūgį. „Kultūros“ bendradarbis. Palaidotas Eigulių kapinėse.
Transvalio kolonija

Istorija

Britai įkūrė Kapo koloniją ir siekė užvaldyti visą pietų Afriką. Kūrėsi afrikanierių kolonijos. Olandų kilmės būrai buvo nustumti į šiaurę.
Pietų Afrikoje radus deimantų, aukso ir kitų naudingų iškasenų britai ėmė reikalauti, kad būrų respublikos suteiktų rinkimų teisę ir britams, gyvenantiems Oranžo, bei Transvalio respublikose.
Būrai atmetė britų reikalavimus. Dėl to kilo pirmasis būrų karas. Tada būrai sugebėjo apsiginti, bet 1899 metais britų pajėgos vėl užpuolė Oranžą ir Transvalį. Šiame kare nugalėjo britai.
Transvalio respublika buvo panaikinta ir paskelbta apie Transvalio kolonijos įkūrimą (1902 m).
1910 m. ši kolonija tapo Pietų Afrikos Sąjungos dalimi.
Metas Ražinskas

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus statybos technikumą, technikas geodezininkas, 1982 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius statybininkas.
2005-2006 m. Marijampolės apskrities viršininko pavaduotojas, 2006 m. UAB „Niša“ direktorius. Nuo 2011 m. Marijampolės savivaldybės administracijos direktorius.
Darbo partijos Marijampolės skyriaus narys. 2007–2011 m. ir 2011 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys, mandatas atimtas pradėjus eiti administratoriaus direktoriaus pareigas. 
Triobiškių kaimo bendruomenės valdybos pirmininkas, Rimanto Stankevičiaus mokyklos Tarybos pirmininkas. Sutuoktinė Bronislava, vaikai Mindaugas, Vytautas, Povilas.
Jokniai

Istorija

Jokniai buvo dvaras Pagirių valsčiuje. 1788 m. buvo Motiejaus Gžausko valda. XX a. pr. priklausė Klimavičiams.
Vincas Čepinskis

Biografija

1883–1890 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, baigė ją aukso medaliu. 1890–1894 m. studijavo fiziką ir chemiją Peterburgo universiteto Fizikos – matematikos fakultete. 1896 m. studijavo Getingene, Leipcige, 1897–1900 m. studijavo, dirbo mokslinį darbą Ciuricho politechnikos institute.
1894–1896 m. dirbo Rusijos matų ir saikų rūmuose, Dmitrijaus Mendelejevo laborantas, asistentas. 1900–1902 m. Tiudoro akumuliatorių dirbtuvės Peterburge vedėjas. 1902–1915 m. mokytojavo Liepojoje, 1904–1915 m. Liepojos komercijos mokyklos direktorius. Nuo 1908 m. Lietuvos technikų draugijos pirmininkas. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje su mokykla evakavosi į Rusiją. 1915–1916 m. Maskvos susisiekimo instituto laboratorijoje tyrinėjo magnio gamybos iš magnezito problemas, parengė magnio pramoninės gamybos technologiją. 1916–1917 m. dėstė fiziką Lutugino liaudies universitete Peterburge. 1917–1918 m. dėstė Ugličo realinėje mokykloje ir mergaičių gimnazijoje.
1918 m., grįžęs į Vilnių, rūpinosi universiteto atgaivinimu, pastatų jam grąžinimu. 1919 m. – Lietuvos atstovas Londone. 1920–1922 m. – Aukštųjų kursų fizikos dėstytojas. Rėmė Aukštųjų kursų pertvarkymo į Lietuvos universitetą idėją, buvo vienas Matematikos-gamtos fakulteto kūrėjų. Nuo 1922 m. vasario 16 d. – Lietuvos universiteto, nuo 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto profesorius, 1922–1923 m. ir 1928–1929 m. – prorektorius, 1923–1924 m. ir 1929–1933 m. – rektorius. Nuo 1922 m. – profesorius. 1936 m. rugsėjo 1 d. išėjo dimisijon. Daugelio knygų ir straipsnių autorius.

Mokslinė veikla

Įkūrė ir išplėtojo Eksperimentinės fizikos ir Fizikinės chemijos katedras, parašė pirmuosius lietuviškus vadovėlius. Bandymais įrodė, kad pirmąjį ir antrąjį termodinamikos dėsnius apibendrinanti Gibso ir Helmholco lygtis tinka ir aukštoje temperatūroje išlydytoms sunkiųjų metalų druskoms, pasiūlė lygtį jonų entropijos pokyčiams galvaninėje grandinėje apskaičiuoti. Vienas iš vandenilio-deguonies kuro elemento tyrinėjimo pradininkų.
Skatino tiriamuosius gamtos mokslų darbus, rūpinosi, kad gabiausi universiteto darbuotojai tobulintųsi užsienio mokslo centruose.

Politinė veikla

Iki 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo dalyvavo politinėje veikloje, buvo aktyvus Lietuvos socialdemokratų partijos veikėjas. 1918 m. pabaigoje paskirtas Lietuvos atstovu Latvijoje, 1919 m. kovo mėn. – atstovu Didžiojoje Britanijoje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė LSDP frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas.
1926 m. birželio 15 d. – gruodžio 17 d. XIII Mykolo Sleževičiaus ministrų kabinete – švietimo ministras, ministro pirmininko pavaduotojas.
1902–1915 m. bendradarbiavo leidiniuose „Žarija“, „Skardas“, po karo – „Švietimo darbas“, „Mokykla ir gyvenimas“, „Kultūra“, „Židinys“, „Medicina“.
Seimo maršalka

Seimo maršalka (lenk. Marszałek sejmu) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos centrinės valdžios pareigūnas, Abiejų Tautų Respublikos Seimo pirmininkas, nepriklausęs pagal pareigas Senatui. Pagal rangą nuo 1564 m. buvo lygus Karūnos dvaro maršalkai.

Pareigybės istorija

Nuo 1548 m. Seimo maršalką rinkdavo pasiuntinių visuma iki prasidedant seimui, vėliau trečią dieną nuo seimo pradžios, nuo 1678 m. pirmąją seimo sesijos dieną. Seimo maršalkomis paeiliui buvo renkami pasiuntiniai nuo Didžiosios Lenkijos, Mažosios Lenkijos ir Lietuvos.
Iš viso po Liublino unijos nuo 1569 m. iki 1793 m. įvyko 173 Seimai: XVI a. (nuo 1569 m.) – 30, XVII a. – 93, XVIII a. – 50. Dauguma Respublikos Seimų vyko Varšuvoje, Karaliaus pilyje.

Rinkimai

Balsuojant maršalkos rinkimuose buvo prisilaikoma griežtos tvarkos. Pirmiausia balsuodavo provincijos, kuriai tame seime priklausė rinkti maršalką, pasiuntiniai. Rezultatą paskelbdavo ankstesniojo seimo maršalka, vadinamasis „senoji lazda“ ir įteikdavo maršalkos lazdą naujai išrinktąjam. Nuo 1669 m. išrinktasis maršalka prisiekdavo. 1768 m. seimo maršalkos priesaika buvo įteisinta seimo konstitutcijoje.
Naujasis seimo maršalka paskirdavo seimo sekretorių, kuris nuo 1764 m. taip pat turėjo prisiekti. Seimo sekretorius skelbdavo seimo sesijos darbotvarkę.

Įgaliojimai

Seimo maršalka buvo garbės pareigos, nes jis negalėjo dalyvauti diskusijose ir tik paskelbdavo išvadą. Nuo 1764 m. maršalkos pareigybę apibrėžė seimo reglamentas.
SSC Napoli

Istorija

Ilgą laiką klubas ypatingų laimėjimų nepasiekė, nors ir buvo vienas stipriausių pietinėje Italijoje. Tačiau 1984 m. į komandą atėjus talentingam D. Maradonai klubas ne tik iškovojo pirmuosius šalies čempiono vardus, tačiau nugalėjo ir UEFA taurėje. Dėl dopingo skandalo komandą palikus D. Maradonai klubas vėl tapo lygos vidutinioku, o 2004 m. buvo priverstas bankrutuoti, nors vėliau buvo atkurtas.
Adelantadas

Adelantadas (isp. adelantado) – karinės pareigos ir titulas, kurį gaudavo kai kurie Ispanijos konkistadorai XV–XVII a.
Adelantado pareigas gaudavo tiesiai iš Ispanijos monarcho kartu su teise tapti tam tikro regiono, kurį užkariaudavo, gubernatoriumi ir teisėju. Visos šios pareigos buvo kompensacija už numatyto regiono pradinių tyrinėjimų, apgyvendinimo ir numalšinimo Ispanijos karūnos naudai finansavimą ir organizavimą. Tokie regionai paprastai būdavo už jau buvusių audiencijų bei vicekaralių jurisdikcijos teritorijų. Adelantadai turėdavo teisę tiesiogiai bendrauti su Indijų Taryba.

Rekonkista

Terminas isp. adelantado atsirado Rekonkistos laikais iš frazės isp. por adelantado 'iš anksto'. Adelantado kartais verčiamas ir kaip 'tas. kas eina priekyje' arba kaip 'priešakinis žmogus'. Adelantado yra arab. al-muqaddám vertinys.
Dar XI a. kai kuriuose Kastilijos ir Navaros karalysčių dokumentuose minimas šis žodis, bet ten neapibrėžtos šių pareigūnų galios ir pareigos. Ankstyviausias tiksliai apibūdintas adelantadas buvo paskirtas 1253 m. naujai atkariautai teritorijai La Frontera (Andalūzija). Tuo metu įstatymų sąvadas Siete Partidas, sudarytas Alfonso X, tiksliai apibrėžė pareigybės galias: adelantadas (isp. adelantado mayor) tada buvo tuo pačiu metu teisėjas (tarpinis apeliacinis teisėjas tarp vietinės justicijos ir karaliaus teismo) ir vykdomasis valdininkas, kuris kaip tiesioginis karaliaus atstovas buvo atsakingas už karaliaus įsakų vykdymą jam paskirtame rajone.
Daugelis paskirtų adelantadų būdavo iš aukštųjų sluoksnių kilmingųjų ar iš karališkosios šeimos. Kai adelantadai pasiteisino Andalūzijoje, šią instituciją įvedė ir šiauriniuose Pirėnų rajonuose, kur ji susiliejo ir pasidarė sunkiai atskiriama nuo senesnės teisminės pareigybės isp. merino.

Užjūris

Adelantadų pareigybė buvo naudojama užkariaujant Kanarų salas, laikui einant ji keitėsi. Ispanams kolonizuojant Ameriką ir Aziją kiekvienas karaliaus įsakas adelantado galias aprašydavo kiek skirtingai, kartais gana neaiškiai, dėl ko dažnai kildavo nesusipratimų, kaip kad konflikte tarp Juan de Oñate ir Naujosios Ispanijos vicekaraliaus.
Adelantado pareigos galėjo būti suteikiamos konkrečiam žmogui kol šis gyvas arba galėjo būti paveldimos. 1573 m. buvo paskelbti Ordenanzas de descubrimientos, nueva población y pacificación de las Indias ('Atradimus liečiantys įsakai'), kuriuose adelantado pareigos buvo tiksliau apibrėžtos. Be nuo tos datos adelantadai buvo skiriami rečiau, viena iš priežasčių – susiformavusios audiencijų, gubernatorių ir vicekaralių institucijos.

Šiuose įsakuose apibrėžtos adelantadų dažniausiai turėtos galios. Įsakai numatė, kad adelantadai kaip naujų teritorijų valdytojai ir teisėjai, turėjo teisę tirti apeliuojamas civilines ir kriminalines bylas, skirti įkurtų miestų regidorus (isp. regidores) bei kabildų (isp. cabildo) tarnautojus, skirti laikinus finansų valdininkus, leisti įsakus apie žemių ir kasyklų naudojimą, steigti administracinius rajonus, organizuoti miliciją ir skirti jos kapitonus.
Administracinio proceso kodeksas

Administracinio proceso kodeksas – įstatymo galią turintis teisės normų, reguliuojančių administracinį procesą, rinkinys; teismo proceso teisynas, administracinio proceso teisės sąvadas, teisės kodeksas. Lietuvoje šioje srityje galioja LR administracinių bylų teisenos įstatymas ir LR ATPK. Parengtas LR administracinio proceso kodeksas (kol kas dar ne priimtas).
Genčų I Velnio akmuo

Akmuo

Akmuo didelis, pailgas rytų – vakarų kryptimi, apie 4 m ilgio, 3,55 m pločio, iki 1,55 m aukščio. Plokštumos šiaurės pusėje yra lėkštas, apie 25 cm skersmens ir iki 4 cm gylio įdubimas, primenantis dubenį. Akmuo suskeldėjęs, jame yra gilių plyšių. 
Teritorijos plotas – 13 m².
450 m į pietvakarius yra Genčų II Velnio akmuo.

Istorija

Akmuo vadinamas Velnio, Bieso akmeniu. Seniau, išsimaudę Skroblupyje, vaikai bėgdavo ant akmens sušilti saulėje. 
Jį kaip kultūros paveldo objektą 1966 m. išaiškino Ignas Jablonskis.
Žvalgė: 1974 m. – I. Jablonskis, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius.
1993 m. įrašytas į laikiną kultūros ir istorijos paminklų apskaitą, 2000 m. registruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Šuštaras

Paveldas

Šuštaras – senovinis įtvirtintas miestas. Mieste yra pasaulinės reikšmės architektūros ir inžinerijos paminklas – Bande Kaisaras. Tai romėnų laikų irigacinė sistema ir užtvanka (su arkiniu tiltu) per Karūno upę.
Jadvyga Raudeliūnienė

Biografija

1972 m. baigė Kauno medicinos institutą, ausų – nosies – gerklės ligų gydytoja. VĮ Širvintų ligoninės ausų, nosies, gerklės ligų, fizinės medicinos ir reabilitacijos gydytoja.
1999 m. Naujosios sąjungos Širvintų rajono skyriaus narė.
Nuo 2007 m. Širvintų rajono savivaldybės tarybos narė.
Našlė, vaikai Saulius, Tadas.
Šiltas gyvenimas

Turinys

Gražuolė Serža, gyvenanti nedideliame miestelyje Sardinijoje, ką tik baigė mokyklą. Prasidėjus vasarai, jos pusbrolis Maksas ir jo draugas Fredis pakviečia merginą paplaukioti vandens slidėmis ir praleisti savaitgalį atokioje saloje esančiame Fredžio dėdės vasarnamyje. Serža sutinka net neįtardama, kad jokio dėdės iš tiesų nėra, o vaikinai jau senokai nusižiūrėjo šį tuščią namą, tikėdamiesi čia ne tik pasilinksminti, bet ir pamėginti suvilioti merginą. Deja, planui nelemta įvykti, nes Seržą domina tik Fredis ir Maksas lieka atstumtas. Negana to, netrukus pasirodo ir pagyvenęs vyriškis Gvido – tikrasis namo šeimininkas, kuris netrukus Seržai tampa kur kas įdomesnis negu abu jaunuoliai...
Suvainiai

Žymūs žmonės

Kaime gimė slaptųjų daraktorių mokyklų steigėjas kunigas J. Katelė.
Drezdeno Elbės slėnis

Pasaulio paveldo statusas

Elbės slėnis 2004 m. buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo objektų sąrašą. 2006 m. pateko į šio sąrašo objektų rizikos grupę dėl numatyto pastatyti tilto per Elbę. 2009 m. Elbės slėnis išbrauktas iš UNESCO pasaulio paveldo sąrašo, nes Drezdene buvo pastatytas tiltas Waldschlößchenbrücke, sudarkęs kultūrinį kraštovaizdį. Tai buvo antras objekto išbraukimo atvejis UNESCO istorijoje (po baltojo orikso rezervato Omane).

Geografija

Elbės slėnio kultūrinis kraštovaizdis apima Drezdeno miesto teritoriją, driekiasi nuo Lošvico (Loschwitz) mikrorajono pietryčiuose žemyn, pasroviui, iki Ostragehege lygumų šiaurės vakaruose. Miškingi Elbės šlaitai Lužicų plynaukštėje ir Dresdeno šile šiaurės rytuose apsaugo slėnį nuo atšiaurių vėjų. Vyraujant vidutinei metinei temperatūrai nuo 9,3 iki 10°C, yra geros sąlygos vystyti vynuogininkystę. Elbės pakrantėse plyti užliejamos pievos, kurios dėl nuolatinių potvynių grėsmės liko natūralios, neužstatytos. Kraštovaizdis saugomas pagal 1992 m. ES rūšių buveinių direktyvą, įskaitant daug mažesnių saugomų teritorijų.

Lankytinos vietos

Gyvenviečių ir miestų architektūra Elbės slėnyje atspindi Drezdeno – Saksonijos monarchų rezidencijos – raidą nuo renesanso laikų. Lankytinos vietos yra Albrechtsbergo pilis slėnio šiauriniuose šlaituose, Pilnico pilies ir peizažinio parko kompleksas, inžineriniai statiniai - santvarinis tiltas „Žydrasis stebuklas“ (1893), Drezdeno funikulierius (1895), kabantis vienbėgis (1901), Jenicės pramoniniai rūmai (1909).
Senajame miesto centre puikus reginys į upę atsiveria nuo Briulio terasų, vadinamų „Europos balkonu“. Šioje pusėje stovi liuteronų Dievo Motinos bažnyčia, Zempero opera, Cvingerio rūmai, Drezdeno pilis, Drezdeno katedra, sujungta su monarchų rūmais. Dešiniajame krante, priešais, įsikūręs istorinis Vidinio Noištato (Innere Neustadt) rajonas. Čia aplink Saksonijos žemės kanceliariją įsikūręs vyriausybinis kvartalas, Japonų rūmai. Reginį papildo neseniai pastatyta Naujoji sinagoga, rekonstruoti Saksonijos landtago rūmai. Į slėnį patenka tokių istorinių priemiesčių kaip Blazevico bei pramoninių rajonų dalys.
Bresto vaivada

Bresto vaivada (lenk. Wojewoda brzesko-litewscy) – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Bresto vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.

Įgaliojimai

Lietuvos Brastos vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Bresto vaivada turėjo dvidešimt devintą pagal rangą pasauliečių poziciją.