google/wiki40b huggingface dataset:
Saloninė muzika

Saloninė muzika – XIX a. ir XX a. pradžios populiariosios muzikos stilius, masinės (demotinės) kultūros dalis.
Pramoginio pobūdžo vokaliniai instrumentiniai arba instrumentiniai kūriniai (dažniausia fortepijonui), skirti buitiniam (namų) muzikavimui arba efektingoms muzikantų autoprezentacijoms aristokratų ir turtingų miestiečių salonuose.
Būdinga romantizmo stiliaus jausminga melodika, sentimentali, „saldi“ harmonija, efektingas virtuoziškumas ir bravūra. Vokalinių kūrinių tekstai dažnai banalūs, neturiningi. Saloninės muzikos kūriniuose ryšku epigoniškumas – nekūrybiškas, nekritiškas sekimas žymių kompozitorių kūriniais, istoriškai pasenusiais muzikos stiliais.
Specifiniai saloninės muzikos žanrai buvo daina, romansas, muzikinis momentas, daina be žodžių, albumo lapelis, etiudas, noktiurnas, barkarolė, įvairios šokių muzikos stilizacijos (valsai, polkos, mazurkos, polonezai, fokstrotai, tango). Itin populiarios buvo parafrazės ir fantazijos fortepijonui madingų operų temomis.
Salonų kultūra susiklostė Prancūzijoje XVI-XVII amžių sandūroje (terminą salon imta vartoti nuo 1664). Į aristokratų rūmus iš pradžių buvo kviečiami dailininkai portretistai, vėliau imta kviesti garsius filosofus, mokslininkus, literatus ir muzikantus.
Nuo 1607 m. Paryžiuje garsėjo Madame de Rambouillet aukšto meninio lygio literatūrinis salonas Hôtel de Rambouillet. Jame grieždavo ir garsūs to meto muzikantai.
XVIII a. viduryje, įsivyravus Rococo estetikai, Paryžiaus aristokratų meno salonai itin suklestėjo. Ėmė klostytis specifinis saloninio meno ir saloninės muzikos stilius, adekvatus laikmečio estetikai.
Po 1784 m. revoliucijos, suklestėjęs turtingų miestiečių luomas ėmė epigoniškai mėgdžioti aristokratų gyvenseną ir kultūrines tradicijas. Miestiečių salonuose paplito buitinis muzikavimas ir sentimentali saloninė muzika. Paryžiaus tendencijos XIX a. pradžioje apėmė Europos miestų ir dvarų salonus, paplito lotynų amerikoje ir JAV. Saloninės muzikos populiarumas XIX a. adekvatus XX a. popmuzikos populiarumui.
XX a. pradžioje saloninės muzikos raidą iš dalies nutraukė suklestėjusi kabaretinė šansonetė, estradinė šansona, džiazas ir populiarioji muzika.
XIX-XX a. pradioje garsėjo saloninės muzikos kompozitoriai S. Thalbergas, J. Fieldas, L. M. Gottschalkas, H. Herzas, I. Moschelesas, B. Godard’as, J. Schulhoffas, M. Sievekingas.
Saloninei muzikai priskirtinų kūrinių esti beveik visų XIX ir XX a. pr. iškilių kompozitorių kūryboje (F. Chopino, F. Liszto, P. Čaikovskio, S. Rachmaninovo ir kt).

Saloninė muzika Lietuvoje

Lietuvoje XIX a. saloninę muziką kūrė muzikos mėgėjai. Ji buvo atliekama dvareliuose, miestelių inteligentų namuose, pirmuosiuose lietuviškuose vakaruose. Išliko Silvestro Valiūno dainos „Birutė“, Antano Vienažindžio „Sudieu, kvietkeli“ aranžuotės balsui ir fortepijonui, Vinco Kudirkos šokiai. XX a. pr. saloninės muzikos bruožų turėjo Juozo Naujalio, Igno Prielgausko, vėliau Kačanausko, Elenos Laumenskienės, Aleksandros Dirvianskaitės romansai.
Kalifornijos aukso karštinė

Kalifornijos aukso karštinė (1848–1855 m.) prasidėjo 1848 metų sausio 24 dieną, kai Džeimsas Vilsonas Maršalas Suter Mile, Kolome, Kalifornijos valstijoje, atrado aukso. Šios naujienos greit išplito, todėl apie 300 000 vyrų, moterų ir vaikų iš kitų JAV vietų ir užsienio pradėjo vykti į Kaliforniją. Apie 150 000 žmonių atplaukė į Kaliforniją jūra, likusieji vyko žemės transportu arba pėsčiomis.
Šie ankstyvieji aukso ieškotojai, vadinami „keturiasdešimt devintaisiais“ (nuoroda į 1849 metus) vyko per visą kontinentą į Kaliforniją burlaiviais arba dengtais vežimais, dažnai patirdami sunkumų kelionės metu. Dauguma atvykusiųjų buvo amerikiečiai, tačiau aukso karštinė pritraukė dešimtis tūkstančių žmonių iš Lotynų Amerikos, Europos, Australijos ir Azijos. Iš pradžių aukso ieškotojai rinko auksą šaltiniuose ir upėse naudodami labai paprastus metodus, tokius kaip auksingo smėlio plovimą. Buvo sukurti ir sudėtingesni aukso išgavimo metodai, kurie vėliau buvo pritaikyti visame pasaulyje. Technologinis progresas pasiekė tokį lygį, kuriame buvo reikalingas didelis finansavimas. Toks finansavimas leido pereiti prie kolektyvinio aukso kasimo. Auksas, vertinamas milijardais šiandieninių JAV dolerių, buvo išgaunamas daug produktyviau, nors iš to labai praturtėjo tik labai nedaugelis. Labai daug žmonių turėjo grįžti namo tuščiomis arba su labai mažai pinigų, uždirbtų iš aukso ieškojimo.
Aukso karštinės padariniai buvo žymūs. San Franciskas, tuomet dar maža gyvenvietė, pradėjo sparčiai augti. Visoje Kalifornijoje buvo tiesiami keliai, statomos bažnyčios, mokyklos, įkuriami nauji miestai. Buvo sukurta įstatymų sistema ir valdžia, ir tai leido Kalifornijai (pagal 1850 metų kompromisą) būti priimtai į JAV sudėtį.
Išsivystė nauji keliavimo metodai: pradėjo veikti reguliarios garlaivių ir geležinkelių sistemos. Prasidėjo didelio masto žemės ūkio verslas, kitas didelis Kalifornijos augimo sektorius. Tačiau aukso karštinė turėjo ir neigiamų padarinių. Buvo užpuldinėjami vietiniai indėnai, kurie buvo išstumiami iš gimtųjų žemių, o aukso kasyba padarė daug žalos aplinkai.
Hamarkameratene

Istorija

Klubas įkurtas 1918 m.
Linas Balsys (1976)

Biografija

2001 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą. Nuo 1999 m. Lietuvos aklųjų ir silpnaregių ugdymo centro kūno kultūros mokytojas, nuo 2006 m. dar dirba ir Vilniaus A. Jonyno internatinės mokyklos sporto klube „Šarūnas“.
San Mateo Ištatanas

Istorija

Yra keletas vietovardžio „Ištatanas“ versijų, labiausiai tikėtina, kad jis reiškia „druskos vieta“. Miestelis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1529 m. kaip Ystapalapán. 1549 m. įsteigta Šv. Motiejaus dominikonų redukcija.
Tokyo Verdy

Istorija

Klubo ištakos siekia 1969 m. Tai buvo pirmasis profesionalus futbolo klubas šalyje.
Auksinis laikas klubui buvo 1983—1994 m., kai ne kartą tapo čempionais, tačiau vėliau sekė iškritimas iš aukščiausios lygos į J2 lygą.
Betafence

Betafence – didžiausia tvorų, aptvėrimų ir prieigos kontrolės gamintoja visame pasaulyje.
 Pagrindinė kompanijos būstinė įsikūrusi Belgijoje.  Betafence šūkis: „Saugome tai, kas svarbu“.

Istorija

Betafence savo veiklą pradėjo prieš 125 metus. Į Baltijos šalių rinką atėjo 1995 metais. Iki 2008 metų Betafence pardavimų apimtys Baltijos šalyse išaugo du kartus. Metinė apyvarta Baltijos šalyse 2008 metais siekė 5,43 mln. EUR (~18,75 mln. LTL).

Paslaugos

Namams

Namų aplinkai skirti produktai yra klasikiniai ir dekoratyviniai aptvėrimo sprendimai, paverčiantys namų sodą saugesne vieta. Įvairiausi smulkūs tinklai gali būti kūrybiškai panaudoti tiek sodo, tiek vidinėje namų aplinkoje.
Pramoniniams objektams

Pramoninių objektų apsaugai Betafence siūlo perimetrinių tvorų, atliekančių atbaidymo funkciją, sistemas, teritorijų apsaugos, įsilaužimo aptikimo, prieigos kontrolės sprendimus, kurie plačiai pritaikomi didelės rizikos teritorijose (jėgainėse, pasienio ruožuose, karinių pastatų kompleksuose), viešosios infrastruktūros aplinkoje (oro uostuose, geležinkelių stotyse, greitkeliuose), gamybos sektoriuje (gamyklose, sandėliuose ir saugyklose), sporto aikštynuose (stadionuose, lenktynių trasose, baseinuose ar golfo kortuose) bei viešuosiuose objektuose (miestų aikštėse, parkuose, bibliotekose ar net mokyklose).
Teritorijoms

Teritorijų apjuosimui skirti produktai naudojami aptverti ganyklų pievas, girias ar miškus, bei medžioklės zonas ir žemdirbystės teritorijas.
Pramonei

Betafence siūlo įvairius suvirinto tinklo sprendimus bei technologijas, kurios pramonėje pritaikomos labai įvairiai - nuo stiklo paketo sutvirtinimo ir armavimo tinklelio, vamzdynų apsaugos iki įvairių žemės plotų  ir teritorijų apjuosimo.
Zaporožė (regionas)

Geografinė padėtis

Šiuo metu Zaporožė apima visą Ukrainos Dniepropetrovsko, Kirovogrado sritis, taip pat šiaurinį Zaporožės ir Donecko, pietinį Luhansko sričių pakraštį.
Teritorijos pavadinimas kilo nuo termino slenkstis (ukr. порог), ir reiškė „už slenksčių“. Turėti omenyje pietiniai Dniepro upės slenksčiai, kurie buvo išsidėstę tarp dabartinių Dnipro ir Zaporožės miestų. Keliaujant iš Kijevo Rusios Dviepro upe į pietus, šie slenksčiai labai apsunkindavo susisiekimą ir buvo natūrali kliūtis didinusi krašto izoliaciją.
Į šiaurę nuo regiono yra Priednieprė (Kijevo Ukraina), pietryčiuose – Paazovjė, pietvakariuose – Edisanas. Šiaurės rytuose yra Slobožanščina, rytuose Donščina, o vakaruose regionas siekiasi su Podole (nuo kurios skiria Bugo upė). Visam regionui būdingos aukštumos, vagojamos gausaus upių tinklo. Vyrauja stepinis klimatas.
Svarbiausios regiono upės davė pavadinimus subregionams: Pobužjė (prie Bugo), Priingulė (prie Inhulo), Ingulečina (prie Inhuleco), Nadporižjė (ties Dniepru), tikroji Zaporožė, Pooriljė (prie Orilės), Posamarjė (prie Samaros), Luhanščina (prie Luhansko upės).
Dibba Al-Fujairah Club

Istorija

Klubas įkurtas 1976 m. Žaidžia elito divizione.
Zalmenas Šapiro

Biografija

Nuo 1995 m. Valstybinio socialinio draudimo fondo valdybos nedarbingumo kontrolės skyriaus ekspertas gydytojas koordinatorius, medicinos auditorius. Nuo 2007 m. spalio 10 d. Telšių apskrities viršininko administracijos apskrities gydytojo tarnybos vedėjas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP), nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Telšių rajono skyriaus narys.
1997–2000 m. (LDDP) ir nuo 2003 m. (LSDP) Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.
Pušys Sesės (Zarasų r.)

Istorija

Dvi pušys stovėjo atskirai viena nuo kitos per ~2,5 m, jų kamienai savo forma priminė „H“ raidę - buvo sujungti horizontalia šaka. Išlikusiame kamiene ~3,5 m aukštyje matyti buvusio „skersinio“ prisijungimo vieta.
Pušis Seses saugomomis buvo paskelbęs Gamtos apsaugos komitetas prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos.
Joniškėlio Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Apie 1684 m. kapinėse pastatyta medinė koplyčia. 1752 m. įsteigta parapija. Bažnyčia turėjo jurisdiką miestelyje. 1792 m. į bažnyčią trenkė žaibas, ji sudegė. Joniškėlio dvaro dvarininko Ignoto Karpio rūpesčiu 1790–1792 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Prie buvusios senosios bažnyčios pastatyta klebonija. Vikaras Stanislovas Parkovskis 1803 m. pastatė 5 registrų vargonus. Jie 1828 m. klebono Kibaro iniciatyva padidinti iki 12 registrų. Ignotas Karpis 1808 m. įkūrė parapinę mokyklą. Eustachas Karpis 1820 m. savo lėšomis pastatė medinę prieglaudą. Jos išlaikymui įkurta Labdarių draugija.
1940 m. klebono Juozapo Liubšio rūpesčiu įsteigta altarija. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano (37 × 17 m), su apside, barokiniu bokštu. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais, dengtų skliautais. Yra 6 altoriai. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro ir metalinė. Jame palaidotas Joniškėlio klebonas Bronislovas Jareckas (1908–1980) ir altarista Aleksandras Vytautas Masys (1911–1989).
JUnit

JUnit – atviro kodo sistema java programų automatiniams testams kurti ir naudoti. Šia sistema galima greitai patikrinti kuriamą programą ir įsitikinti, jog nesama regresijų, testai taip pat dokumentuoja kodą parodydami kaip jis turėtų veikti. Tai ypač svarbu kai programą kuria daug žmonių.
JUnit profesionaliame programavime yra plačiai paplitusi ir tarp Java skirtų testavimo sistemų laikoma dominuojančia. Ja testuojama taip pat ir mobilių telefonų (Android) programinė įranga.
JUnit sistemoje grupė giminingų testų jungiami į objektą, o kiekvienas testas yra šio objekto metodas.
Šiuo metu paplitę JUnit 3 ir naujesnė JUnit 4 versijos.

JUnit 3

JUnit 3 testo objekto klasė kildinama iš bendrinės „testo atvejo“ (angl test case) klasės ir paveldi iš jos inicializacijos, užbaigimo, testavimo ir prielaidų tikrinimo metodus. Patikrinimo metodai atpažįstami pagal test priešdėlį. „Sveikas pasauli“ JUnit atrodo taip:

 public class SveikasPasauli extends TestCase
 {
   public void testDuKartDu() {
     // Patikrinsim ar du kart du lygu keturi.
     assertEquals(„Sandauga“, 4, 2*2);
   }
 }
Testavimo metodų tokiame objekte gali būti kiek nori, jie aptinkami ir vykdomi naudojant refleksiją. Visi testavimo metodai turi prasidėti priešdėliu „test“. Kitokie (pagalbiniai) metodai, jei jų yra, testais nelaikomi ir nevykdomi.

JUnit 4

Naujesnėje JUnit 4 versijoje testams žymėti naudojamos pirmąkart Java 1.5 pasirodžiusios anotacijos. Anotacijomis galima pažymėti ne tik testus bet ir veiksmus kuriuos būtina atlikti pasiruošiant testavimui arba po jo.

 public class SveikasPasauli {
   // Apskaičiuosim pasiruošimo testui metu
   int keturi;

   @Before
   public void setUp() throws Exception {
      // Apskaičiuota reikšmė vėliau naudojama abiejuose testuose.
      keturi = 4;
   }

   @Test
   public void testDuKartDu() {
     Assert.assertEquals(„Sandauga“, keturi, 2*2);
   }

   @Test
   public void testDuPliusDu() {
     Assert.assertEquals(„Suma“, keturi, 2+2)
   }
 }
Naudojant JUnit 4 testų klases iš TestCase kildinti nebūtina, bet tada sunkiau pasiekiamas ankstesnis įvairių assertEquals ir panašių metodų rinkinys (Java reikalauja naudoti priešdėlį Assert).
Sudėtinga programa gali turėti dešimtis ir šimtus įvairių testų. Jie leidžia, ką nors pakeitus, per kelias minutes patikrinti ar betobulinant vieną funkciją, galimybę per neapsižiūrėjimą nebuvo sugadinta kita. Paprasčiausia rašyti testus įvairioms matematinėms funkcijoms. Sudėtingiausia testuoti grafinę sąsają tačiau rašomi testai ir jai.
Jaunųjų pasaulis

Jaunųjų pasaulis – iliustruotas jaunuomenės žurnalas, ėjęs 1930–1934 m. Kaune.

Istorija

Leido ir redagavo Juozas Kazys Beleckas. Pirmieji numeriai ėjo kas dvi savaitės, vėliau – nereguliariai. Spausdino Varpo spaustuvė, vėliau Raidės spaustuvė, „Žaibo“ spaustuvė, M. Kuktos spaustuvė ir Meno spaustuvė. Tiražas 1931 m. – 15 000 egz. Bandyta platinti Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje ir JAV. Išleisti 25 numeriai.
Liberalios orientacijos leidinys bandė atskleisti įvairias skirtingų socialinių grupių reikmes, nušvietė jaunimo organizacijų veiklą, jaunųjų socializacijos problemas, nagrinėjo jaunimo indėlį į šalies kultūrą, sportą, meną. Spausdinti kelionių reportažai, populiarių knygų ištraukos, pažintinio pobūdžio publikacijos.
Bendradarbiavo N. Andriusevičius, S. Bakšys, Julius Būtėnas, Petras Cvirka, Ignas Dambrauskas, Liudas Dovydėnas, Pranas Geniušas, Kazys Grinius, Pranas Gudaitis, Rimtas Kalpokas, Pranas Kasperaitis, V. Kropas, Jonas Marcinkevičius, Stasys Pilka, Stasys Santvaras, Antanas Skripkauskas, Antanas Steponaitis, A. Šepetys, Eugenijus Škliaras, Liudas Truikys, Vydūnas.
Voltmetras

Voltmetras – prietaisas skirtas matuoti kintamąją ir nuolatinę įtampą tarp dviejų taškų elektros grandinėje. Jis gali būti įvairių konstrukcijų ir žymimas raide V. Voltmetras įjungiamas į grandinę lygiagrečiai – jo gnybtai prijungiami prie tų grandinės taškų, tarp kurių reikia išmatuoti įtampą. Pastovios įtampos voltmetro gnybtas, pažymėtas pliuso ženklu, jungiamas su laidu einančiu iš teigiamojo šaltinio poliaus, minuso ženklą turintis gnybtas – su laidu, einančiu iš neigiamojo šaltinio poliaus.
Matuojant srovės šaltinio įtampą, voltmetras tiesiai prijungiamas prie šaltinio gnybtų. Tačiau tiksliems matavimams šis metodas netinka, nes šaltinis turi vidaus varžą ir dalis įtampos krenta ne ant voltmetro, o ant šaltinio. Todėl voltmetras rodo mažiau.
Armėnijos kalnynas

Armėnijos kalnynas (arm. Հայկական լեռնաշխարհ) yra Turkijoje, Armėnijoje, Azerbaidžane, Gruzijoje ir Irane. Vakaruose susisiekia su Anatolijos plokščiakalniu, šiaurėje – su Ponto ir Mažojo Kaukazo kalnais, pietuose – su Tauro ir Kurdistano kalnais. Plotas 400 000 km².
Vyrauja plokščiakalniai; būdingas aukštis 1000–1800 m. Virš jų iškilę ugnikalnių kūgiai; didžiausi: Didysis Araratas (5165 m), Sgbslanas (4821 m), Sūphanas (4434 m), Aragacas (4090 m). Vietomis vulkanai sudaro kalnų grandines: Džavacheto, Gebamo, Arsijano, Agn Dagi. Didžiausi nevulkaniniai kalnagūbriai: Zangezuro, Bingolo, Palandokeno. Dažni žemės drebėjimai.
Kalnyną iškėlė paleoceno, neogeno, kvartero tektoniniai judesiai; susidarė luistikalnių, tektoninių įdubų; vyko vulkanizmas. Armėnijos kalnynas susidaręs iš suraukšlėtų mezozojaus bei kainozojaus vulkaninių, nuosėdinių uolienų ir viršutinės kreidos, paleogeno ir neogeno granitoidų bei hiperbazitų intruzijų. Yra chromo, vario, geležies, polimetalų, mangano rūdų, aukso, akmens druskos, akmens anglių.
Klimatas žemyninis, sausas; vidutinė temperatūra sausį nuo -3 (įdubose) iki -15 °C (kalnuose), liepą atitinkamai nuo 25 iki 16 °C. Kalnuose per metus iškrinta 500–800 mm kritulių, įdubose 150–300 mm. Prasideda Kura, Araksas, Eufratas. Tektoninėse ir lavos patvenktose įdubose telkšo Vano, Sevano, Urmijos ežerai. D. Ararato ir Stiphano viršūnės apledėjusios. Įdubose – stepės ir pusdykumės, 800–1400 m aukštyje – kalnų stepės; drėgnesniuose kalnų šlaituose iki 2200 m auga ąžuolynai, pušynai, sausesniuose – kadagynai, dygūs krūmai. Iki 3000 m aukščio – kalnų pievos, aukščiau – plikos uolos, daugiau, kaip 4000 m – ledynai.
Turkijoje dėl politinių priežasčių Armėnijos kalnyno pavadinimas nenaudojamas, o regionas apibūdinamas kaip Rytų Anatolija.
Justinas Antanas Dobilas

Justinas Antanas Dobilas (g. 1936 m. gruodžio 6 d. Šarabūdė, Mykališkio valsčius, Marijampolės apskr.) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1960 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, nuo 1972 m. joje dirba, nuo 1993 m. Bakteriologijos ir parazitologijos skyriaus vedėjas. 1992 m. veterinarijos mokslų daktaras.
Mokslinio darbo sritys: mikrobiologija, vet. sanitarija, imunologija, biologiniai ir diagnostiniai preparatai naminių gyvulių ir paukščių užkrečiamosioms ligoms gydyti.
12 išradimų autorius.
Juozas Žlabys-Žengė

Biografija

Su tėvais atsikėlė į Žagarę. Mokėsi Žagarės progimnazijoje.  1919 m. įstojo į Lietuvos kariuomenės raitelių pulką Kaune. Įgijo raštininko specialybę, dirbo karininkų bibliotekoje, atstovavo kariams spaudoje.
1921 m. leitenanto laipsniu baigė Pirmojo Lietuvos prezidento karo mokyklą, paskirtas į 3-ąjį kavalerijos pulką. Baigęs Aukštuosius karininkų kursus, 1927 m. paskirtas vyresniuoju pulko leitenantu. 1926 m. dalyvavo nuverčiant prezidentą Kazį Grinių.
1929 m. I husarų pulko kapitonas. 1931 m. patvirtintas pulko žemesniųjų karininkų garbės teismo nariu. Už dalyvavimą „Voldemarininkų puče“ atleistas iš pulko komendanto pareigų turėjo palikti Kauną, tačiau nepakluso ir pasiliko mieste. Nesulaukęs jokių sankcijų, darbavosi „Lietuvos aido“ redakcijoje. 1934 m. pasitraukė iš kariuomenės. Nuo 1935 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką.  1934 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą.
Nacių Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjunga, Lietuvių nacionalistų partijai surengus pučą prieš Lietuvos laikinąją vyriausybę, įtrauktas į dienraščio „Į laisvę“ redakciją, pranešinėjo partijai, kas dedasi redakcijoje.  (Nuo 1943 m. „Ateitis“). 1945 m. sausio 1 d. įsidarbino Karo muziejaus paminklų apsaugos archyvų skyriaus vedėju. Gegužės mėn. iš pareigų atleistas, suimtas ir ištremtas į Vorkutos lagerį.
1958 m. grįžo į Kauną. Dirbo neoficialiai, kartais rašė mokslinius straipsnius. Kūrė eiles, bendradarbiavo Mažosios lietuvių tarybinės enciklopedijos redakcijoje, rašė atsiminimus apie „keturvėjininkų“ literatūrinį sąjūdį.

Kūryba

Dar Žagarėje sukurtus eilėraščius pasirašė Žengės slapyvardžiu ir nusiuntė savaitraščiui „Lietuva“. Faustas Kirša juos išspausdino ir paprašė naujų eilėraščių almanachui „Šaka“. Susipažino su „keturvėjininkais“, pamėgo bohemos gyvenimą. Rašė korespondencijas bei literatūrinius tekstus: poeziją, feljetonus, recenzijas ir kt. Jo kūrinius spausdino „Karys“, „Mūsų žinynas“, „Kardas“, „Sekmoji diena“, „Krivulė“, „Naujas žodis“. Dalyvavo literatūriniame ir visuomeniniame gyvenime: padėjo organizuoti lietuviškus vakarus bei biblioteką, grojo dūdų orkestre.
Išleido „nervuotą poemą“ „Anykščių šilelis“ (1930 m.), apsakymų rinkinį „Gyvenimo novelės“ (1940 m.). Kaip publicistas bendradarbiavo „Lietuvos aide“, „Literatūros naujienose“, „Jaunojoje Lietuvoje“ ir kt. Prasidėjus Atgimimui, paskelbė eilėraščių, straipsnių, atsiminimų.
Serbijos vėliava

Serbijos vėliava – stačiakampio formos audeklas padalintas į vienodo aukščio horizontalias juostas: raudoną viršuje, mėlyną per vidurį ir baltą apačioje. Arčiau flagštoko įkomponuotas mažasis Serbijos herbas – herbinis skydas papuoštas auksine karūna.
2004 m. rugpjūčio 17 m. Serbijos parlamentas patvirtino rekomendacijas dėl valstybinės simbolikos. 2006 m. balsuojant referendume, atsiskyrus Juodkalnijai parlamentas patvirtino dabartinę vėliavą, kuri 2006 m. birželio 8 d. suplėvėsavo šalia JTO pastato.

Spalvos

        Pantone spalvų sistemoje: Raudona – Pantone 193; RGB spalvų sistemoje: Balta – 195, 12, 62.
        Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 287; RGB spalvų sistemoje: Balta – 0, 54, 152.
        Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.
Aleksejus Leonovas

Mokslinė veikla

Svarbiausios mokslinių tyrimų kryptys: kosminių skrydžių poveikis regos aštrumui, kosmonautų psichologinio rengimo ypatumai; su kitais suprojektavo hidrolaboratoriją, specialų skafandrą.  4-rių išradimų ir 10-ties mokslo darbų autorius.
1667 m. LDK gyventojų surašymas

1667 m. LDK dūmų surašymas buvo atliktas tuoj po karo su švedais, Seimo nutarimu. Viso suskaičiuota 258.752 dūmai  arba 568.000 dūmų .
Jono Meko vizualiųjų menų centras

Istorija

Vienintelis  steigėjas ir dalininkas yra Vilniaus miesto savivaldybė. Ji 2007-aisiais įsigijo „Fluxus“ kolekciją iš J. Meko už 13 mln. litų (3,77 mln. eurų). Kolekcija buvo išpirkta mokant pinigus keletą metų. Rinkinyje buvo paties J. Meko, J. Mačiūno, Nam Džiūn Paiko, Roberto Moriso, Yoko Ono ir kitų garsių menininkų darbai. 2015 m. duomenimis, „Fluxus“ kolekciją sudarė apie 2600 eksponatų ir tai buvo trečia pagal dydį šio judėjimo kolekcija pasaulyje po Niujorko moderniojo meno muziejaus ir Štutgarto valstybinės galerijos.
Centras duris atvėrė 2007 m. lapkričio 4 d. Pirmasis jo direktorius – Kristijonas Kučinskas, dirbęs iki 2014 m. Parodos „Avangardas. Nuo futurizmo iki FLUXUS“ atidarymas žymėjo ir Centro veiklos pradžią. Parodoje pristatyti kūrėjai ir įvairios meno rūšys: kino filmai ir jų kadrai, literatūra, „Fluxus“ judėjimo meno kūriniai ir dokumentai, skulptūros.
2007–2015 m. įstaiga buvo įsikūrusi  prabangiame sostinės verslo kvartale „Vilniaus vartai“ Gynėjų g., vėliau persikėlė į Užupį, Malūnų g., šalia Tibeto skvero.
2013-aisiais dalis „Fluxus“ kolekcijos buvo pristatyta Ermitažo muziejuje Sankt Peterburge, taip pat darbai pabuvojo Kijeve, Niujorke.

Veiklos kritika

Nuo JMVMC kūrimosi pradžios jo veiklą lydėjo kritikų balsai, neigiamai vertinę Vilniaus miesto savivaldybės sandėrį, įsigyjant avangardinio meno kūrinius: neva už Vilniui įpirštą „Fluxus” kolekciją permokėta dvigubai. Vėliau, 2013 m. nagrinėta baudžiamoji byla dėl savivaldybės skirtų lėšų naudojimo Centre ne pagal paskirtį, neužpajamuotų meno kūrinių, apgaulingai tvarkytos buhalterijos.