Intregracijos teorijos

Klasikinės integracijos teorijos

Klasikinės regioninės integracijos teorijos arba vadinama „prieš-teorinė“ intelektualinė tradicija, sudariusi pagrindą pagrindinių integracijos teorijų evoliucijai, apėmė tris teorines kryptis: federalizmą, funkcionalizmą ir transakcionalizmą: 1. Federalizmas teigia, kad taikos išsaugojimo labui galia turėtų būti deleguojama „aukštyn“ – centrinei valdžiai; 2. Funkcionalizmas atmeta galios sukoncentravimo idėją naujame politinės valdžios centre, nes tai tik reprodukuotų nacionalizmo grėsmes į aukštesnį lygmenį. Jis siūlo valdžios įstrižinį išskaidymą tarptautinėms organizacijoms ir funkcinėms agentūroms, tokiu būdu pakenkiant lojalumui nacionalinėms valstybėms; 3. Transakcionalizmas – tai integracijos vizija, deranti su suverenaus valstybingumo išlaikymu. Tikslas – ne atsikratyti suverenios valstybės, bet panaikinti „karo padėtį“ tarp valstybių, kuriant tarptautines bendruomenes, komunikacinius tinklus, tarptautinius susitarimus, kad valstybės narės, turėdamos bendrus identitetus, nebelaikytų karo galimu politikos įrankiu.
Remiantis M.Eilstrup-Sangiovanni, šių teorinių pasvarstymų apie regioninę integraciją tikslas buvo ne paaiškinti esamus integracinius procesus, o numatyti ir sukurti tobulus planus ateities integraciniams projektams – tarptautinei integracijai pasaulio mastu. Esminis siekis – karo eliminavimas. Tai buvo objektyvus, nes tuo laikotarpiu aktualus, motyvuojantis teoretikus kontekstas, nulėmęs ir šių teorijų normatyvinį pobūdį.

Debatai tarp neofunkcionalizmo ir tarpvyriausybiškumo

Pagrindiniai debatai nuo 1960-ųjų iki dabar ES integracijos klausimais vyksta tarp racionalistinių teorijų – neofunkcionalizmo ir tarpvyriausybiškumo (intergovernmentalizmo). Neofunkcionalizmas, dar vadinams viršnacionalizmu, pabrėžia viršnacionalines institucijas ir jų vaidmenį integracijos gilinimo procese. Žinomiausiais šios teorijos atstovai laikomi E. Haas ir L. Lindberg. Remiantis B. Rosamond, neofunkcionalizmas – tai kaitos ir transformacijos teorija. „Neofunkcionalistai siekia paaiškinti kaip ekonominis bendradarbiavimas galėtų paplisti iš vieno sektoriaus į kitą [persiliejimo reiškinys – angl. spill-over] ir sukurti poreikį politinei integracijai“. Pagrindinis šios teorijos teiginys – „viršnacionalinių institucijų sukūrimas pagreitins integraciją, nukreipdamas valstybes bendrų interesų kryptimi“. Tačiau ši teorija sulaukė nemažai kritikos dėl savo ribotumo. Remiantis M. Eilstrup-Sangiovanni, pats E. Haas sutiko, kad neofunkcionalizmas gali paaiškinti tik specifinį, laiko apribotą ir nepasikartojantį, įvykį – pokario Vakarų Europos integracinius procesus.
Klasikinė tarpvyriausybiškumo teorija, kilo iš realizmo tarptautinių santykių paradigmos. Pagrindiniai šios teorijos principai buvo pritaikyti aiškinant regioninės integracijos atvejus. Tarpvyriausybininkai pabrėžia valstybių, nacionalinių administracijų reikšmę integracijos gilinimo procese ir supranta tarptautinę politiką kaip sąveikos tarp valstybių procesą. Remiantis M.Eilstrup-Sangiovanni, tarpvyriausybininkai neigia bet kokią nepriklausomą ar priežastinį viršnacionalinių institucijų vaidmenį. Pagrindinėmis integracijos lemėjomis ir veikėjomis laikomos valstybės. Tarpvyriausybiškumas teigia, kad nacionalinių vyriausybių interesai stipriai apriboja viršnacionalinių organizacijų valdžią ir įtaką. Šią teoriją iliustravo sunkiai vykstantys ES integracijos procesai „aukštosios politikos“ srityje. Tarpvyriausybininkams nepajėgiant paaiškinti kitų ES integracijos gilėjimo niuansų, susiformavo modifikuota, liberalizmo tarptautinių santykių teorijos nuostatų įkvėpta, šios teorijos pakraipa – liberalus tarpvyriausybiškumas.
Vėliau susiformavo naujesnė integracijos aiškinimo perspektyva – naujasis institucionalizmas, „pabrėžiantis institucijų, kaip svarbių veikėjų, o ne pasyvių įrankių valstybių vadovų rankose“, integracijos procese reikšmę.

Naujasis institucionalizmas

Naujasis institucionalizmas – teorija, teigianti institucijų reikšmę integracijos procese, nors pačių institucijų formavimo procese, pabrėžianti valstybių įtaką: „Institucijos nėra tik neutralūs mechanizmai, tarnaujantys politikos kūrėjų tikslams, o geba keisti tuos tikslus ir strategijas jiems pasiekti“. Šiuo požiūriu, naujasis institucionalizmas užima tarpinę poziciją ir, M.Eilstrup-Sangiovanni bei jo cituojamo M.Pollack nuomone, gali būti išeitimi iš neofunkcionalistų ir tarpvyriausybininkų debatų aklavietės. Remiantis B.Rosamond, naujasis institucionalizmas kaip teorija ir metodologija, galinti sėkmingai analizuoti regioninės integracijos atvejus, kilo iš lyginamosios politikos mokslų dėmesio ES integracijai. Taigi, integracijos tyrimuose vyravusioms tarptautinių santykių teorijoms teko susidurti su lyginamosios politikos teorijų įtakos išaugimu tarptautinės integracijos studijose.
Remiantis S.Steinmo, institucijos plačiaja prasme yra taisyklės, kurios sudaro pagrindą organizuotam politiniam elgesiui. Institucijos gali būti formalios (įstatymiškai įtvirtintos taisyklės) ir neformalios (pvz., kultūrinės normos). Mokslininkas teigia, kad institucijos struktūruoja politiką, nes apibrėžia, kas gali dalyvauti tam tikrame politiniame procese, formuoja įvairių aktorių politines strategijas ir turi įtakos aktorių įsitikinimams dėl jų preferencijų. Politiniai ir administraciniai aktoriai veikia ribotai racionaliai, nors jie siekia sau naudingų tikslų, tačiau, jie neturi visos reikalingos informacijos, kad galėtų priimti optimalius sprendimus. Institucijos gali sąlygoti ir formuoti aktorių interesus, prioritetus ir identitetus. Jos nėra tik neutralūs mechanizmai, tarnaujantys politikos kūrėjų tikslams, o geba keisti tuos tikslus ir strategijas jiems pasiekti. Institucijos gali keisti ir politikos formuotojų lūkesčius. Tokios yra bendros institucionalizmo prielaidos, tačiau, pati naujojo institucionalizmo teorija nėra vientisa.
Naujasis institucionalizmas yra skirstomas į racionalaus pasirinkimo, istorinį ir sociologinį institucionalizmus. Kiekvienas jų pabrėžia institucijų reikšmę integracijos procese, tačiau skirtingai aiškina, kaip ir kodėl institucijų įtaka pasireiškia. Pavyzdžiui, sociologiniam institucionalizmui institucijos yra aktorių identitetų ir interesų formuotojos. Jos yra nepriklausomi kintamieji, kurie turi įtakos preferencijoms ir elgesiui.
Racionalaus pasirinkimo institucionalizmas pabrėžia racionaliai veikiančių aktorių interesus. Institucijos yra formalių taisyklių rinkiniai. Jos sukuriamos valstybių, nes joms yra naudingos jų atliekamos funkcijos, ypač, susitarimo kaštų mažinimas derybų metu. Tačiau, institucijos įsiterpia tarp aktorių (išoriškai apibrėžtų) preferencijų bei elgesio ir įgalina bei varžo aktorių veiksmus. Institucijos yra svarbios paskirstant sprendimų priėmimo galias tarp aktorių.
Remiantis S.Steinmo, istorinio institucionalizmo šalininkų nuomone, integracijai įtakos turi egzistuojančių institucinių susitarimų teikiama nauda ir nenumatyti padariniai. Institucijos yra įsiterpiantys, taip pat, ir nepriklausomi kintamieji, kurie apriboja ir apibrėžia aktorių preferencijas. Institucijos yra ne tik formalios taisyklės, bet ir normų sistemos. Aktoriai yra labiau linkę paklusti socialiai apibrėžtoms taisyklėms, nei vadovautis racionaliais instinktais. Institucijos gali išvystyti grįžtamąjį ryšį, skatindamos kelio/trajektorijos priklausomybę (angl. path dependency) arba „uždarymo poveikius“ (angl. lock-in effects), t. y. praeities institucinių derybų padariniai gali lemti ateities sprendimus ir institucinį vystymąsi. Priimti sprendimai viename kontekste gali turėti ilgalaikių pasekmių kitame. Institucijos savaime suteikia užuominų apie institucinės kaitos kelią ateityje.

Kitos integracijos teorijos

Integracinius procesus paaiškinti siekia ir iššūkį įsitvirtinusioms integracijos teorijoms meta naujausios teorinės prieigos: konstruktyvizmas, kritinė, feministinė, politikos tinklų teorinė prieiga ir kitos. Kiekviena jų akcentuoja ir priežastiniais integracijos kintamaisiais įvardina konkrečiai tai teorijai būdingus kertinius aspektus ir analizės objektus. Pavyzdžiui, konstruktyvizmas pabrėžia socializacijos mechanizmus kaip skatinančius integraciją. Integracija keičia agentų identitetus, taigi keičia jų interesus ir elgesį.
M.A.Pollack pastebi įdomų pokytį integracijos teorijų vystymosi kontekste: klasikinę tarpvyriausybininkų/neofunkcionalistų teorinę dichotomiją integracijos debatuose keičia racionalistų/konstruktyvistų dichotomija. Mokslininkas teigia, kad tiek realus ir liberalus tarpvyriausybiškumas, tiek naujasis institucionalizmas, nors ir konkuruojančios teorijos, tačiau, taiko tą patį racionalistinį politikos suvokimo modelį: remiasi prielaida, kad visi aktoriai elgiasi racionaliai ir pagal nustatytus interesus, valstybės sąmoningai steigia institucijas, kurios vienaip ar kitaip veikia jų elgesį ir sprendimus. Todėl konstruktyvizmas sudaro atsvarą racionalistinių teorijų aiškinimui, pateikdamas gilesnį institucijų kaip socializuojančių aktorių ir identitetų konstruotojų suvokimą.