google/wiki40b huggingface dataset:
Ona Galdikaitė

Biografija

Brolis dailininkas Adomas Galdikas. 1920–1921 m. Miunsterio universitete studijavo teologiją, filosofiją ir pedagogiką. 1922 m. įstojo į Krikščioniškosios meilės ir atgailos pranciškonių vienuolyną Nonenverte (Vokietija), vienuolės vardas sesuo Marija Augustina. 1929 m. dėdė arkivyskupas Pranciškus Karevičius pakvietė ją įkurti pranciškonių vienuoliją Lietuvoje. 1930 m. Padvariuose (Kretingos valsčius) įsteigė Dieviškosios Jėzaus Širdies seserų pranciškonių kongregaciją, kuri turėjo bažnytinių drabužių siuvyklą, vaikų darželį, vaikų katechizacijos mokyklą, vadovavo senelių prieglaudoms. 1935 m. įkūrė vienuolyną Kaune – jame buvo pirmieji Lietuvoje uždarų rekolekcijų namai, veikė vaikų darželis pagal M. Montesori auklėjimo sistemą. 1949 m. sovietinio saugumo suimta, kalinta Kaune, Kretingoje, Vilniuje. 1950 m. nuteista 10 metų kalėti; kalėjo Abezės ir Intos lageriuose. 1955 m. amnestuota. Grįžusi į Lietuvą toliau rūpinosi kongregacijos gyvenimu, iš lenkų, vokiečių, prancūzų kalbų vertė ir savilaidos būdu leido teologų dogmatikų ir mistikų veikalus. Parašė eilėraščių, giesmių („Mariją mylėti“ ir daugelis kitų įtraukta į maldynus), išvertė šv. Teresės Avilietės knygą „Gyvenimas, jos pačios aprašytas“ (išl. 1998 m.). 1977–1990 m. dalyvavo leidžiant pogrindžio žurnalą „Rūpintojėlis“.
Nosson Meir Wachtfogel

Biografija

Gimė 1910 m. vasario 18 d. Kuliuose. Jaunystėje mokėsi Klemės ješivoje. 1920 m. jo tėvas gavo pasiūlymą dirbti rabinu Monrealyje. Būdamas 15 metų atvyko gyventi pas tėvą ir po kiek laiko išvyko mokytis į Niujorko ješivą. Po kelerių metų apjungus ortodoksų ješivą su Niujorko Ješivos universitetu jis metė mokslus ir išvyko mokytis į ortodoksų ješivą Myriuje, kur praleido septynerius metus. 1936 m. nutarė grįžti atgal pas savo tėvus į Kanadą, tačiau atplaukęs į Niujorką sužinojo, kad rabinas Elchonon Wasserman jį kviečia į Baranovičius. Rabinas jį perkalbėjo dėl grįžimo į materialistinių pagundų kupiną JAV ir pasiūlė vykti toliau mokytis į Kelmės ješivą, kur išbuvo iki pat 1940 m. nors, turėdamas Kanados pasą, bet kada galėjo išvažiuoti.
Sovietams okupavus Lietuvą, Jungtinės Karalystės ambasada visiems savo ir kitų buvusių karalystės kolonijų šalių piliečiams įsakė atvykti į Kauną, iš kur jiems buvo suorganizuota kelionė į Australiją. Prieš išvykdamas susituokė su savo drauge Chava Shlomowitz, kuriai taip pat buvo leista išvykti. 1940 m. spalio 26 d. išvyko traukiniu į Rygą, po to į Maskvą, o iš Maskvos 9 dienas keliavo iki Vladivostoko. Iš čia jie apie mėnesį laivu plaukė iki Brisbeno. Atvykus į Australiją, vietos žydų bendruomenė jiems iškart nupirko lėktuvo bilietus į JAV.
1942 m. pavasarį Niujorke įsteigė kollel Talmudo mokyklą, tai buvo pirmoji Europos ješivų stiliaus ješiva JAV. Iš viso jo pastangomis įsteigta 30 kolelių tokiuose miestuose kaip Monrealis, Bostonas, Long Byčas, Skrantonas, Majami Byčas, Denveris, Pitsburgas, Dylas, Meksikas ir Melburnas. 1997 m. su grupe pagyvenusių rabinų išvyko gelbėti Kaliningrado žydų kapinių, kurias buvo planuojama panaikinti. Mirė 1998 m. lapkričio 21 d. Leikvude, jo ir žmonos palaikai palaidoti Jeruzalėje.
Jacvezis (Gardinas)

Istorija

1901 m. žinomas lenkų kraštotyrininkas Vaclovas Siroševskis savo knygoje „Kurhany, stare smetniska, cmentarze na widlach Niemna i Hańczy“ pažymėjo, kad kaimo pavadinimas (lenk. Jatwieź=liet. Jotvingiai) leidžia teigti čia gyvenus jotvingiams.
XIX a. pab. – XX a. pr. Jatvez gatvinį kaimą valdė Gosievskiai, šalia stovėjo ir šių dvarininkų palivarko sodyba. Tikintieji priklausė Silvanonių Kristaus Atsimainymo bažnyčios parapijai.
Šoniai

Istorija

Šoniai, kartu su kitomis algonkinų kalbomis kalbančiomis gentimis greičiausiai gyveno Vinipego ežero apylinkėse ir buvo viena iš pirmųjų genčių migravusių į pietus. Galbūt ši migracija vyko tuo pačiu metu kaip ir lenape ir nantikokų migracija XIII a.
Remiantis šonių papročiais kai kurie mokslininkai mano, kad apie 1500 m. jie apsigyveno šiaurės rytinėje Didžiųjų ežerų teritorijoje, tačiau nuomonės šiuo klausimu skiriasi. Tiksliai žinoma, kad apie 1650 m. šoniai gyveno pietiniame Ohajuje ir šiauriniame Kentukyje.
Prancūzų ir indėnų kare šonių gentis kovojo prancūzų pusėje prieš anglus ir irokėzus. 1763 metais dauguma šonių prisijungė prie Pontiako sukilimo prieš britus.
Nuo 1805 m. dalis šonių prisijungė prie savo vado Tekumzės organizuojamo vieningo pasipriešinimo baltųjų kolonizacijai, kuris išaugo į Tekumzės karą ir pasibaigė 1813 metais žuvus jo lyderiui. Tai buvo paskutinis šonių bandymas išsaugoti savo žemes.
1972 m. AFC Azijos taurė

Atranka

Atrankoje į čempionatą dalyvavo 14 AFC narių. Būrys komandų pasitraukė prieš ar per atranką. Tailandas kaip šeimininkai ir Iranas kaip tuometiniai čempionai pateko be atrankos.
Al-Andalusija

Etimologija

Dažniausiai yra laikomasi nuomonės, kad arabai, užkariavę šį regioną, jį pavadino pagal čia seniau gyvenusią germanų gentį vandalus, nuo kurių pavadinimo numetė pirmąją raidę, tokiu būdu gaudami andaluz.
Tačiau yra ir kitų teorijų, kurios teigia, jog teritorija „Andalūzija“ buvo vadinama ir senesniais, t. y. romėniškais laikais. Pradžia and- pasitaiko daugybėje dabartinių ispanijos vietovardžių, o galūnė -luz irgi nėra reta.

Visuomenė ir kultūra

Al Andalusijos visuomenė buvo labai įvairi tiek tautiniu, tiek religiniu aspektu. Ją sudarė trys relginės grupės: krikščionys, žydai ir musulmonai. Pastarieji dar dalinosi į arabus, berberus ir muladi (islamizuotus vietos gyventojus). Krikščionys ir žydai turėjo mokėti specialų mokestį džiziją.
Nėra sutariama, kokio laipsnio tolerancija buvo propaguojama religinių mažumų atžvilgiu šiame regione. Dauguma mokslininkų teigia, jog, nors religinės mažumos turėjo mažiau teisių nei musulmonai, jų teisės ir gyvenimo būdas buvo gerokai geresni, nei tuometinėje krikščioniškoje Europoje.

Musulmoniškoji kultūra

Andalūzijos musulmonai, dar vadinami maurais, išvystė ypač klestinčią islamo kultūrą. Kordobos kalifato laikais Al-Andalusija siekė tapti lygia Islamo pasaulio centrams Bagdadui ir Damaskui. Todėl čia buvo statomos bibliotekos, perrašomos knygos, statomos mečetės ir rūmai.
Visa tai skatino greitą meno, architektūros, dailės, literatūros vystymąsį.
Tuometinė Kordoba tapo vienu svarbiausių pasaulio kultūros centrų, kuris turėjo islamišką universitetą. Vietos kalifai rėmė mediciną, filosofiją. Čia maišėsi antikinė kultūra su islamiškaja. Averojus iš Kordobos yra laikomas sekuliariosios filosofijos tėvu. Andalūzijoje rašė ir chirurgijos tėvu vadinamas Abu al-Kasis.
Vadinamoji Toledo mokykla garsėjo lingvistikos studijomis.
Žeimių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos vidury laukų stūksančioje kalvoje. Jos stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 49 m ilgio ir 27–30 m pločio. Pakraščiuose apaugusios lapuočiais medžiais. Paviršius lygus, žemėja link pakraščių, laidojimo žymių nėra. Pietinės dalies viduryje ant mūrinio pamato stovi koplytėlė, o šalia jos monumentalus kryžius. Kitas kryžius pastatytas šiaurinėje kapinių dalyje.
Teritorijos plotas – 0,15 ha, perimetras – 156 m.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a., vadinamos Kapeliais, Marų kapais, Švedine (žem. Kapalē, Markapē, Žviedėnė). Jose laidoti Žeimių gyventojai. Padavimai mena, kad kapinėse taip pat palaidoti XVII–XVIII a. apylinkėje žuvę švedų kariai.
Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan. Mirusiųjų atminimui nuo seno stovi koplytėlė (atnaujinta XX a. I pusėje) su Šv. Jono Nepomuko skulptūra ir pora ąžuolinių monumentalių kryžių. Kryžiai XX a. sunyko.
Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi. Esą, šalia gyvenę žmonės matydavę švedę, kuri su kūdikiu rankose anksti ryte ateidavusi gulti ant šieno kūgio, o vakare grįždavusi į kapines. Kitą sykį į sodybą užklydęs aukštas švedas su pilnu maišeliu pinigų, kuriuos pabėrė ant stalo ir paprašė pakviesti šeimininką. Tačiau šeimininkui esant Salantuose, švedas pinigus susirinkęs ir išėjęs link kapinių.
Prie kapinių ardami dirvą, ūkininkai rasdavo žmonių kaulų, žalvarinių žiedų ir apyrankių.
1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1985 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV503).
Vladislavas Špilmanas

Biografija

Gimė Sosnovece, Lenkijoje, žydų šeimoje. Baigė Varšuvos konservatoriją ir Berlyno muzikos akademiją. 1933 m., Vokietijoje į valdžią atėjus nacistams, grįžo į Varšuvą kur dirbo pianistu radijuje. Kūrė simfoninę muziką bei muziką filmams.
Vokiečiams okupavus Lenkiją, visa Špilmanų šeima buvo apgyvendinta Varšuvos gete. Vėliau tėvai, dvi seserys ir brolis žuvo. 1943 m. jam pavyko pabėgti iš geto. Slapstytis padėjo buvę pažįstami žmonės, o nuo 1944 metų jis savarankiškai slėpėsi per Varšuvos sukilimą apgriuvusių namų palėpėse. Ten jam pagalbą suteikė ir vokiečių karininkas Wilmas Hosenfeldas, vėliau paskelbtas pasaulio teisuoliu.
Po karo toliau dirbo Varšuvos radijuje, bei užsiėmė koncertine veikla, kūrė simfoninius kūrinius, dainas. Buvo pagrindinis Sopoto dainų festivalio organizatorius.
Įžaidėjas

Įžaidėjas (angl. point guard) – viena iš standartinių pozicijų krepšinyje, dar kitaip vadinama pirmojo numerio pozicija. Šios pozicijos žaidėjams būdingi geri kamuolio valdymo sugebėjimai, greitumas. Vidutinis ūgis yra maždaug 185–195 cm.

Charakteristika

Įprastai įžaidėjas yra žemiausias iš aikštėje esančių komandos draugų, jis turi būti vikrus ir greitas, mat jis atlieka labiausiai specializuotą vaidmenį tarp kitų krepšinio pozicijų – būtent įžaidėjas dažniausiai persivaro kamuolį į varžovų aikštės pusę ir organizuoja ataką. Nuo įžaidėjo galimybių labai priklauso komandos žaidimas, nes jis turi mokėti be klaidų perdavinėti kamuolį komandos draugams, kad jiems sukurtų progas atakuoti varžovų krepšį. Būtent todėl vienas svarbiausių kriterijų vertinant įžaidėją yra rezultatyvūs perdavimai, taip pat perimti kamuoliai.
Įžaidėjo ūgis dažniausiai neviršija 195 centimentrų, bet mažiausias ūgis nenustatytas; mažiausias NBA įžaidėjas buvo Muggsy Bogues, kurio ūgis buvo tik 160 cm.
Baublių seniūnija

Baublių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pietrytinėje dalyje, į pietus nuo Budrių ir į rytus nuo Jokūbavo, Minijos upės kairiajame krante.
Trakų Vokė

Istorija

Pirmą kartą Vokės vardas minimas 1375 m., kai Prūsijos maršalas Godfridas fon Lindenas devynias dienas siautė aplink Trakus. Tuomet prie Vokės įvyko didelis mūšis tarp Lietuvos kunigaikščių Kęstučio ir Algirdo pulkų bei kryžiuočių ordino.
XIV a. pab. Vytautas prie Vokės upės įkurdino totorių, o 1415 m. Vokės kaimą užrašė Senųjų Trakų benediktinų vienuolynui.
1832 m. kaimas atiteko valstybiniam iždui ir vėliau Vokės palivarkas atsidūrė Trakų maršalkos Liudviko Dambrovskio rankose, o šimtmečio pabaigoje jau priklausė Tiškevičiams. 1875 m. Jonas Tiškevičius, Vilniaus gubernijos dvarininkų maršalka, pradėjo Vokėje statyti neorenesanso rūmus pagal architekto Leandro Markoni projektą. 1900 m. suformuotas parkas (26,6 ha), kurį pertvarkė prancūzų architektas ir botanikas Eduardas Andrė.
Tarybiniais metais Trakų Vokė buvo Trakų Vokės apylinkės centras, Lietuvos žemdirbystės instituto Vokės filialo ir jo eksperimentinio ūkio centrinė gyvenvietė.
1996 m. Trakų Vokė prijungta prie Vilniaus.

Pavadinimo kilmė

Vietovė pavadinta pagal pro ją tekančią Vokės upę. Apylinkėse anksčiau buvo 6 Vokės gyvenvietės – Baltoji Vokė, Juodoji Vokė, Kauno Vokė, Mūrinė Vokė, Metropolinė Vokė ir Trakų Vokė, taip pavadinta dėl to, kad įsikūrusi prie kelio į Trakus. Pasakojama, jog kadaise prie Vokės upės gyvenusios 6 laumės seserys, kurias žmonės pavadinę Vokėmis. Jos buvusios klastingos, savo žavesiu pakerėdavusios vyrus ir juos paklaidindavusios miškų tankumynuose. Kur tos seserys gyvenusios, ten ir atsiradusios 6 Vokės gyvenvietės.
Kohgilujės ir Bojerahmedo provincija

Geografija

Paviršius kalnuotas (ypač pietuose), priklauso Zagroso kalnų masyvui. Aukščiausias taškas – Dena (4409 m). Kalnų šlaitus dengia ąžuolų miškai.

Gyventojai

Vyraujančios tautos – luriai, kaškajai, persai.
Didžiausi miestai: Jasudžas, Gačsaranas, Dehdeštas, Čeremas.
Édouard Le Roy

Biografija

1892–1895 m. studijavo matematiką Aukštajame pedagoginiame institute Paryžiuje. 1898 m. daktaras. 1945 m. Prancūzijos akademijos narys.
Paryžiaus aukštųjų mokyklų, nuo 1909 m. Sen Lui licėjaus matematikos dėstytojas, 1921–1941 m. Prancūzijos kolegijos filosofijos profesorius.

Filosofija

Eduaro Le Rua filosofijai įtakos turėjo A. Bergsono, P. Tejaro de Šardeno idėjos. Plėtojo evoliucijos teoriją, kurioje derino katalikybės dogmas ir mokslo duomenis. Evoliuciją laikė kūrybišku tapsmu, kurio pagrindas yra dvasinė galia, veikiančioji mintis. Žmogaus, kaip protingos būtybės, atsiradimas pakeitė gamtos raidą – nuo tada vyksta perėjimas iš biosferos į noosferą (proto sritį). Svarstė mokslo ir religijos santykį – mokslas pagrindžia religiją, o ji užbaigia mokslą. Kritikavo tomistinius Dievo buvimo įrodymus – Dievas pasiekiamas ne loginiais samprotavimais, o patirtimi. Jo filosofines pažiūras kritikavo Katalikų bažnyčia.
Kipro nacionalinė gvardija

Istorija

Kipro nacionalinė gvardija įkurta 1964 m. kaip pajėgos, sudarytos vien iš kipriečių graikų. Tai įvyko po 1963−1964 m. nutikusio socialinių ir pilietinių ryšių nutrūkimo tarp graikų kipriečių ir turkų kipriečių. Pagal ankstyvąją 1960−1963 m. Kipro konstituciją Kipras turėjo turėti 2000 žmonių kariuomenę, kurioje 60 % karių turėjo būti graikai, 40 % − turkai. Pirmasis išrinktas Kipro prezidentas arkivyskupas Makarijas III (gr. Μακάριος Γ) 1960 m. konstitucijai pasiūlė trylika konstitucijos pataisų, kurios būtų apibrėžusios etninių grupių atstovų pasiskirstymą civilinėje ir karinėje srityse bei jų balsavimo galimybes. Šie tikslinimai turėjo duoti didesnę atstovaujamąją gebą Kipro graikams, kurie tada sudarė 82 % vietinių Kipro gyventojų.
Tuo metu vyko gana reikšmingi koviniai veiksmai tarp Kipro nacionalinės gvardijos ir Kipro turkų kovotojų, šalyje vyko pilietinis karas.

Kipro Nacionalinės gvardijos komplektavimas

Dabar Kipro nacionalinėje gvardijoje tarnauja tik kipriečiai graikai. Oficialiai kipriečių graikų bendruomenę sudaro etniniai graikai bei trys krikščionių kipriečių mažumos − Kipro armėnai, Kipro katalikai ir Kipro maronitai. Nuo 2008 m. karinė tarnyba yra privaloma ne tik etniniams graikams, bet visiems kipriečių graikų bendruomenės nariams. Dabartinis nacionalinės gvardijos vadas yra graikas, kaip ir visi ankstesni vadai.
Vyrams karinė tarnyba yra privaloma. Mažiausia tarnybos trukmė − 24 mėn. Vyresni nei 16 m. vyrai, kurių tėvas kiprietis, atvykę į Kiprą, išvykti gali tik gavę Gynybos ministerijos išduodamą išvykimo vizą.
Elena Petkienė-Vareikaitė

Elena Petkienė-Vareikaitė (1936 m. sausio 18 d. Kervių k., Skuodo r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Ylakių vidurinę mokyklą, 1957–1961 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. A. Martinkus ir R. Varnas). Ne kartą kvalifikaciją kėlė įvairiuose seminaruose ir kursuose.
Nuo 1961 rudens Kvėdarnos (Šilalės r.) kultūros namų darbuotoja ir vidurinės mokyklos muzikos mokytoja bei chorų vadovė. Kultūros namuose suorganizavo mišrųjį chorą, vyrų ir moterų vokalinius ansamblius, kurie meno mėgėjų apžiūrose pelnė pirmųjų vietų. 1965–1993 Šilutės 1-osios vidurinės mokyklos (gimnazijos) muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei respublikinėms dainų šventėms, taip pat 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune ir Vilniuje. Choras dainavo daugelyje kultūrinių renginių, 1990 Mažeikiuose vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva“ laimėjo pirmąją vietą, o 1991 festivalio tęsinyje Klaipėdoje antrąją vietą. Dalyvavo kompozitoriaus J. Žilevičiaus gimimo 100-mečio jubiliejiniuose renginiuose Klaipėdoje, 1993 Klaipėdos krašto vaikų ir jaunimo dainų šventėje, 1995 Žemaičių krašto ir Pamario vaikų bei jaunimo festivalyje „Pavasario balsai" pelnė laureato vardą, surengė koncertą choro 20-mečiui pažymėti, dalyvavo 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje.
Be pedagoginio darbo, 1983–1985 chorvedė vadovavo Tauragės mašinų elementų gamyklos vokalinių ansamblių vadovė. Chorus parengdavo Šilutės rajono dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, vyresniųjų klasių mišrusis choras dalyvavo zoninėse varžybose Gargžduose ir Palangoje. Vyresniųjų klasių mergaičių vokalinis ansamblis 1976, 1978 ir 1982 „Dainų dainelės" konkursų laureatas, gerai pasirodė ir 1984 analogiškame konkurse. Mokytoja dirigavo Šilalės ir Šilutės rajonų dainų šventėse.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lupčės užutėkis

Lupčės užutėkis (rus. Лупче) – jūrų užutėkis Baltojoje jūroje, Kandalakšos įlankos dalis. Į užutėkį įteka upė Lupče-Savinas. Šiauriniame užutėkio krante yra Kandalakšos jūrų uostas.
Lupčės užutėkis yra į pietryčius nuo Kandos užutėkio ir yra atskirtas nuo šio užutėkio bei Uljašichos užutėkio Lemoinio kyšuliu (rus. мыс Лемойный). Užutėkyje yra Lupčės salos. Lupčės užutėkio krantai kalnuoti, padengti tundra ir mišriu mišku. Prie vandens ribos atsivėrę granitiniai masyvai.
Lapkričio pradžioje užutėkis pasidengia ledu, o ledo danga suyra gegužės viduryje ar pabaigoje. Vidurinė užutėkio dalis dėl stiprios srovės neužšąla, bet joje plaukioja lytys. Pavasarį dalis ledo ištirpsta vietoje, o dalį srovė išneša į įlanką.
Feliksas Pažūsis

Biografija

1958 m. baigė Vilniaus universitetą.
1957–1969 m. dirbo „Valstiečių laikraščio“ redakcijoje. 1969–1973 m. buvo LKP CK instruktorius, sektoriaus vedėjas, 1973–1978 m. – propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1978–1982 m. agentūros „ELTA“ direktorius.
1981–1982 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1980–1982 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Alina Zagitova

Biografija

Alinos Zagitovos tėvai davė jai vardą garsios Rusijos gimnastės, būsimos olimpinės čempionės Alinos Kabajevos garbei, kuri tuo metu jau buvo daugkartine Europos ir pasaulio čempione. Pirmąsias dailiojo čiuožimo pamokas lankė būdama 4 metų amžiaus pas trenerę Damirą Pičiuginą Almetjevske, kur jos tėvas žaidė ledo ritulio klube „Neftianik“. Kai šeima 2008 m. vėl persikraustė į Iževską, Alina Zagitova pradėjo treniruotis pas trenerę Nataliją Antipiną. 2015 m. Alina Zagitova persikraustė i Maskvą, kur treniruojasi pas trenerius Eteri Tutberidzė ir Sergejų Dudakovą.
JAV vėliava

JAV valstybinė vėliava sudaryta iš 13 horizontalių juostų (raudonos ir baltos spalvos, viršutinė ir apatinė juostos – raudonos), o kairiajame viršutiniame kampe (kantone) yra mėlynas stačiakampis, kuriame išdėstyta 50 baltų penkiakampių žvaigždžių – devynios eilės po 5-6 žvaigždes (prasideda ir baigiasi šešiomis žvaigždėmis).
50 žvaigždžių vaizduoja JAV valstijas, o 13 juostų vaizduoja 13 britų kolonijų, atsiskyrusių nuo Britų imperijos ir sudariusių pradinę JAV valstybę.
Jonas Naruševičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų Naruševičių giminės. Tėvas Mikalojus Jonas Naruševičius (m. 1575 m.), broliai Mikalojus Naruševičius (1560–1603 m.) ir Kristupas Naruševičius (apie 1570–1630 m.). Uošvis Mstislavlio kaštelionas Ivanas Solomereckis (m. 1578 m.). Sūnus Žemaitijos kaštelionas Aleksandras Naruševičius (m. 1653 m.)
Evangelikas reformatas. 1581 m. su karaliaus Stepono Batoro kariuomene dalyvavo Pskovo apgultyje. Nuo 1589 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės medžioklis, nuo 1582 m. pirmasis Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo maršalka. Žemaitijos atstovas 1601 m., 1607 m. ir 1611 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimuose. Su broliu Mikalojumi globojo Žeimių ir Raseinių evangelikų reformatų bendruomenes.
Kubuntu

Paketų sistema

Šiame Linux platinamajame pakete paketams valdyti, kaip ir kituose, kurie sukurti Debian pagrindu, naudojamas APT (Advanced Packaging Tool) įrankis apt-get. Vartotojui taip pat pateikiamas patogus grafinis apt-get variantas – KPackagekit.
Šilas B

Spalvinė gama

Namuose, bei svečiuose žaidžia žaliomis aprangomis su baltais skaičiais, išvykose kartais dėvi juodas aprangas.
Guastalos grafystė

Guastalos grafystė, vėliau - Guastalos hercogystė - istorinė suvereni valstybė šiaurės Italijoje, kurios centras buvo Guastalos miestas.
Grafystė buvo įkurta 1406 m. kaip valda Gvidui Toreliui (Guido Torelli). Toreliai Guastalos grafystę valdė iki 1539 m.

1456 m. nuo Guastalo grafystės buvo atskirta dalis žemių ir įkurta Montekiarugolo (Montechiarugolo) grafystė, egzistavusi iki 1612 m.
1539 m. Guastalos grafystę nupirko Ferantė Gonzaga (Ferrante Gonzaga), kurio palikuonys valdė iki 1746 m.
1621 m. Guastalos grafai buvo pakelti į hercogus.
1746 m. hercogas Džiuzepė Marija mirė nepalikdamas įpėdinio, ir šalis kuriam laikui tapo Austrijos Lombardijos dalimi.
Pagal 1748 m. Aacheno sutartį Guastala buvo prijungta prie Parmos hercogystės.
Frankavila Fontana

Istorija

Miesto pavadinimas normanų-prancūzų kilmės: „Franca“ (be mokesčių), „villa“ (miestas). „Fontana“ (Fontanas) yra užuomina į vietinę legendą, kad princui prie fontano pasirodė Šv. Marija ir jis atleido miestą nuo mokesčių.
Vladimír Špidla

Biografija

1976 m. baigė Karlo universitetą Prahoje. Darbinę veiklą pradėjo medžio apdirbimo įmonėse ir pieninėje darbininku. Nuo 1975 m. kultūros referentas, archeologas, šilumos tinklų darbininkas Jindrihove, švietimo ir socialinio skyriaus darbuotojas.
1989 m. vienas Čekijos socialdemokratų partijos (CSSD) veiklos atnaujinimo iniciatorių, nuo 1992 m. partijos Prezidiumo narys, 1997–2001 m. partijos pirmininko pavaduotojas, 2001 m. CSSD pirmininkas.
1990 m. išrinktas Jindrihovo miesto tarybos nariu. 1991–1996 m. Jindrihovo darbo biržos direktorius. 1996–2004 m. Čekijos parlamento narys. 1998–2002 m. Milošo Zemano vyriausybėje – darbo ir socialinių reikalų ministras.
2002 liepos 12 d. su Krikščionių demokratų Sąjunga – Čekijos liaudies partija ir Laisvės sąjunga – Demokratinė sąjunga suformavo koalicinę vyriausybę, 2002–2004 m. Čekijos Ministras pirmininkas. Nuo 2003 m. vasario 2 d. iki kovo 3 d. ėjo šalies prezidento pareigas. Jo vyriausybei, esant trapiai koalicijai ir silpnam palaikymui parlamente, sunkiai sekėsi kovoti su biudžeto deficitu, vykdyti radikalias reformas, kurių reikėjo šalies ūkio plėtrai. Po pralaimėtų Europos Parlamento rinkimų, kuriuose CSSD gavo tik 2 vietas, jo vyriausybė atsistatydino.
Nuo 2004 m. lapkričio 22 d. Europos Komisijos Užimtumo, socialinių reikalų ir lygybės komisaras.
Laisvai kalba vokiškai, prancūziškai, susikalba angliškai.