google/wiki40b huggingface dataset:
Alfredas Juozapas Potockis

Biografija

Kilo iš įtakingos Lenkijos bajorų Potockių giminės. 1848 metais tapo Reichsrato deputatu. Įstojo į diplomatinę tarnybą. Nuo 1861 metų Lordų rūmų (Heerenhaus) paveldimas narys. 1863–1869 metais – Galicijos seimo deputatas, nuo 1875 iki 1877 metų buvo jo maršalu (pirmininku).
Nuo 1867 m. gruodžio 30 d. iki 1870 m. sausio 15 d. – žemės ūkio ministras Karlo Vilhelmo von Aueršpergo ir Eduardo Tafe vyriausybėse. Buvo Cislestanijos federalizacijos šalininkas, atsistatydino po to, kai jo požiūrio nepalaikė valdantieji sluoksniai.
1870 m. balandžio 12 d. paskirtas ministru-prezidentu ir žemės ūkio ministru (iki gegužės 6). 1870 m. birželio 28 d. – 1871 m. vasario 6 d. – taip pat Krašto apsaugos ministras (Landesverteidigungsminister). Mėgino išdirbti Cisleitanijos federalizacijos mechanizmą, bet nerado palaikymo iš potencialių šalininkų pusės. 1871 m. vasario 14 d. atsistatydino.
1875–1883 – Galicijos Austrijos štathalteris.
Auksinės Runos ordino kavalierius. Žymus kaip Potockių rūmų Lvove statybos užsakovas. Rūmus baigė statyti jau jo sūnus Romanas.
Radau (savaitraštis)

Radau, reklama ir informacija visai Lietuvai – nemokamas spalvotas informacinis-reklaminis savaitraštis, ėjęs nuo 1996 m. rugpjūčio 30 d. iki 2004 m. Vilniuje.

Istorija

Leido UAB „Radau“. Tiražas 30 000 egz.
Redagavo redkolegija: M. Ruzgys, Gediminas Ruzgys, Petras Dabulevičius.
SSV Jahn Regensburg

Istorija

1907 m. įkurtas klubas. Pastaruoju metu žaidžia 2. Bundesliga pirmenybėse.
De facto

De facto (lot. de facto – iš tikrųjų) – lotyniškas posakis, reiškiantis faktinę situaciją, realybę. Viena iš valstybės ar vyriausybės oficialaus pripažinimo formų.

Termino vartojimas

Dažniausiai vartojamas kaip priešingybė de jure (teisiškai), kai kalbama apie teisinius aspektus. Šiame kontekste de facto reiškia nusistovėjusią tvarką, teisinę realybę, situaciją, susidariusią neatsižvelgiant į teisės normas ar teisinę siekiamybę. Pavyzdžiui, ūkio srityje gali būti tam tikri (de facto) standartai, tam tikroje ūkio šakoje taikomi lyg jie būtų oficialiai patvirtinti, nors iš teisinės pusės taip ir nėra.
Politologijoje de facto apibūdina realią politinę situaciją. Dažniausiai reiškia laikiną, sąlyginį valstybės ar vyriausybės pripažinimą, nenurodant, ar faktas yra juridiškai pagrįstas. De facto vyriausybė ar režimas gali susidaryti po valstybės perversmo, nors jų ir nepripažįsta užsienio šalys. Esant šiai pripažinimo formai, gali būti palaikomi tarptautiniai santykiai, sudaromos sutartys, vykdomi atstovų vizitai. Esant tik de facto valstybės pripažinimui, diplomatiniai santykiai su tokia valstybe palaikomi per ypatinguosius įgaliotinius.
Jonas Gerulaitis

Biografija

J. Gerulaitis 1980 m. baigė LTSR Valstybinį dailės institutą (dabar – Vilniaus dailės akademija) dizaino katedrą. Vedęs (žmona Loreta – rūbų dizainerė), turi sūnus Jurgį ir Gediminą. Brolis Viktoras Gerulaitis – muzikologas.

Profesionali veikla

J. Gerulaičio darbo kryptis – interjerai, baldai, ekspozicijos ir individualūs dizaino objektai (šviestuvai, funkcionalios skulptūrios). Pastaruoju metu didžiausią dėmesį skiria ekspozicijų dizainui. Kūryboje galima išskirti du laikotarpius – ankstyvąjį, kurio metu dominavo dekonstruktyvus postmodernizmas ir vėlesnįjį, kurio metu reiškėsi individualizmas ir eksperimentavimas.
1980–1989 m. J. Gerulaitis dirbo dizaineriu Baldų projektavimo biure. 1990 m. buvo vienos pirmųjų Lietuvoje privačių dizaino kompanijų "NaDa" įkūrėjų (veikė 1990–1993 m.), vėliau įkūrė dizaino studiją "NaDa Art" (veikė 1993–1995 m.). Dabar dirba laisvai samdomu dizaineriu.
J. Gerulaitis buvo vienas iš 1988 m. Klaipėdoje įvykusio pirmojo Lietuvoje tarprespublikinio (dalyvavo estai, latviai ir lietuviai) dizainerių kūrybinio seminaro "Neonas 88", skirto Klaipėdos miestui, organizatorių.
Tarp reikšmingesnių J. Gerulaičio darbų – virtuvės baldai "Šilutė" (gaminys laimėjo paskatinamąją premiją Sąjunginiame baldų konkurse Maskvoje, 1984 m.), Vilniaus viešbučio "Astorija" (dabar – "Radisson SAS") restorano baldai (1987 m.), kavinės-baro Kretingoje interjeras (1986 m.), viešbučio ir diskotekos "Šachmatinė" Palangoje interjeras ir baldai (1988 m.), V. ir K. Mizgirių gintaro muziejaus-galerijos Vilniuje interjeras ir ekspozicinė įranga (1998 m.), kavinės "Bix" Vilniuje interjeras ir įranga (1995 m.), Vilniaus kavinės "Martonas" interjeras ir baldai (2000 m.), parodos "Baltų menas" ekspozicinė įranga (2008 m.), Valdovų rūmų ekspozicinė įranga (2008 m.). Taip pat J. Gerulaitis sukūręs nemažai individualios paskirties ir serijinės gamybos baldų.

Pedagoginė veikla

Nuo 1989 m. J. Gerulaitis dėsto Vilniaus dailės akademijos Dizaino katedroje trimatės kompozicijos kursą. 1998 m. J. Gerulaičiui suteiktas docento laipsnis.
Lazaris Kaganovičius

Biografija

Gimė vargingoje žydų šeimoje, mokykloje praktiškai nesimokė, dirbo batsiuviu. Bolševikinėje veikloje dalyvavo nuo 1911 m. Aktyvus 1917 m. revoliucijos dalyvis – vadovavo perversmui Gomelyje, pagal bolševikų sąrašą buvo išrinktas į Rusijos Steigiamąjį susirinkimą.
1918–1919 m. vadovavo Nižnij Novgorodo, o nuo 1920 m. Voronežo gubernijų vykdomiesiems ir partijos komitetams, vėliau – profsąjungų darbuotojas. 1922 m. buvo RKP(b) CK žemės ūkio skyriaus vedėju, 1924–1925 ir 1928–1939 m. VKP(b) CK sekretorius. 1925–1928 m. Ukrainos KP CK generalinis sekretorius.
1930–1935 m. vadovavo Maskvos miesto komunistų partijos komitetui, 1934–1935 m. tuo pat metu ir VKP(b) CK Partinės kontrolės komiteto pirmininkas ir CK skyriaus vedėjas. Vadovavo Maskvos metropoliteno statybai.
Būdamas ypač darbingas ir turėdamas didelį J. Stalino pasitikėjimą vadovavo kelioms ministerijoms: 1935–1937, 1938–1942 ir 1943–1944 m. SSRS susisiekimo liaudies komisaras, 1937–1939 m. SSRS sunkiosios pramonės liaudies komisaras, 1939 m. SSRS kuro pramonės liaudies komisaras, 1939–1940 m. SSRS naftos pramonės liaudies komisaras, tuo pat metu 1938–1947 m. SSRS liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojas.
1942–1943 m. vadovavo Užkaukazės fronto politinei valdybai, buvo Valstybinio gynybos komiteto narys. 1946–1947 ir 1956–1957 m. buvo SSRS statybinių medžiagų pramonės ministru. 1947 m. kovo-gruodžio mėn. vėl buvo Ukrainos KP CK pirmuoju sekretoriumi. 1953–1957 m. buvo SSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmuoju pavaduotoju, tuo pat metu 1955–1956 m. vadovavo SSRS Ministrų Tarybos valstybiniam darbo komitetui.
1957 m. SSKP CK birželio mėn. plenume „už veiklą, nesuderinamą su lenininiais principais“ pašalintas iš Politinio biuro. Sutriuškinus „antipartinę“ (Molotovo-Malenkovo-Kaganovičiaus) grupę, pašalintas iš svarbių postų ir paskirtas Uralo kalio kombinato direktoriumi. Nuo 1961 m. pensijoje.
SSRS Aukščiausiosios Tarybos 1-4 šaukimų deputatas. Socialistinio darbo didvyris (1943 m.). SSKP narys 1911–1961 m., 1924–1957 m. SSKP CK narys, 1930–1957 m. SSKP CK politinio biuro narys (1926–1930 m. kandidatas į Politbiuro narius). 1961 m. gruodžio mėn. pašalintas iš SSKP.
Ardiškių pilkapynas ir gyvenvietė

Paminklas

Pilkapynas yra apie 0,15 km į šiaurę nuo Ardiškių kaimo, Neries dešiniajame krante, miške. 20 pilkapių yra išsidėstę apie 450 m ilgio ir 50 m pločio plote. Sampilai nuo 6 m iki 10–12 m skersmens, 0,3-1,0 m aukščio; sulėkštėję, dalis pilkapių apie 1935 m. buvo ariama. XIX a. pirmoje pusėje kai kuriuos pilkapius kasinėjo Eustachijus Tiškevičius ir Vladislovas Sirokomlė.
Apie 0,3 km į pietryčius nuo kaimo yra senovės gyvenvietė. Per 1989 m. žvalgomuosius tyrimus surasta lipdytinės ir žiestosios keramikos, geležies gargažių. Pilkapiai ir senovės gyvenvietė I tūkstantmečio viduryje – II tūkstantmečio pradžios. Radinius saugo Kernavės archeologinio ir istorinio rezervato muziejus.
Donatas Ulvydas

Donatas Ulvydas (g. 1975 m. birželio 1 d. Šiauliuose) – filmų, reklamų, muzikinių vaizdo klipų, televizijos laidų režisierius bei scenaristas.

Biografija

Mokėsi Šiaulių 9-ojoje vidurinėje mokykloje. 1999 m. baigė Kino bei TV režisūros ir filmų gamybos specialybę Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, kurso vadovas Henrikas Šablevičius.
1994 m. įkūrė „Vasaros vaidybos studiją“, vėliau tapusia „Summer Media Studio“. 2002 m. įkūrė filmų ir vaizdo klipų gamybos įmonę „Kino komanda“.
2006 m. režisavo grupės „LT United“ pasirodymą Eurovizijos dainų konkurse Graikijoje, kuriame grupė laimėjo šeštą vietą.
Robertas Bunevičius

Biografija

1982 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1999 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
1983-1986 m. Švėkšnos psichiatrijos ligoninės gydytojas, 1984-1986 m. skyriaus vedėjas. Nuo 1987 m. dirba Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Endokrinologijos institute, nuo 2001 m. dar ir Psichofiziologijos ir reabilitacijos institute. 1997-1998 m. Čapel Hilio universiteto (Šiaurės Karolinos valstija) kviestinis asocijuotasis profesorius.
Kartu su kitais 1999 m. įsteigė Tarptautinę neuropsichiatrijos asociaciją (INA). Nuo 1999 m. Lietuvos biologinės psichiatrijos draugijos prezidentas, nuo 1999 m. žurnalo „Biologinė psichiatrija ir psichofarmakologija“ vyr. redaktorius.
Mirė 2014 m. balandžio 11d.
Bronius Nekrašas

Bronius Nekrašas (1897 m. Censtakawe – Lenkija) – pianistas, dainininkas, vargonininkas, chorvedys.

Biografija

Būdamas penkerių metų, su tėvais grįžo į Lietuvą. Iš pradžių vargonų mokėsi pas A. Mondeiką, vėliau pas Musvydą, o kompozicijos pas S. Šimkų. Dainavimą studijavo Šv. Cecilijos konservatorijoje Romoje pas prof. Dobici. Taip pat mokėsi fortepijono, harmonijos ir kitų muzikos disciplinų. Atvykęs į JAV, apsigyveno Brukline, Niujorke. Čia gilino muzikos žinias, vargonininkavo ir vadovavo chorams daugelyje lietuvių parapijų: Šv. Jurgio Klyvlende, OH, Detroite, MI, ir Šenandoa, PA, Šv. Juozapo Scrantone, PA, Dievo Motinos Sopulingosios Karney, NY, ir Šv. Vincento Girardville, PA. Itin sėkmingai dirbo su Šv. Jurgio parapijos choru Detroite. Virtuoziškai griežė gerais bažnyčios vargonais, išugdė didelį ir skambų chorą, statė operetes (1939 m. suvaidino A. Aleksio operetę „Į Tėvynę“). Šv. Pranciškaus parapijoje Minersville, PA, atliko J. Naujalio Mišias. Persikėlęs į Miami, FL, vadovavo „Aido" ir kitiems chorams, vertėsi privačiomis pamokomis. Labiausiai mėgo J. S. Bacho kūrinius ir dažnai juos atlikdavo vargonais muziejuje – Institute of Arts Detroite. Griežė ir akordeonu, reiškėsi kaip solistas baritonas.
Nuo 1922 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, rašė dainas – populiaresnė „Pavasario daina".

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Trina Michaels

Biografija

Trina Maikls gimė Modesto, Kalifornijoje. Baigusi mokyklą ji kurį laiką dirbo automobilių draudimo bendrovėje bei padavėja.
„Baigusi mokyklą norėjau tapti kariške ir darbuotis pakrantės tarnyboje. Kai naujienų reportaže matau tuos žmones skrendant sraigtasparniu, pamanau – ten galėčiau būti ir aš.“
Mokykloje ji buvo gera ir niekuo neišsiskirianti mergina, netgi reguliariai lankanti bažnyčią, tačiau viskas pasikeitė pradėjus draugauti su vaikinu. „Praradau nekaltybę ir mano protas atsivėrė seksui. Mes tiesiog pradėjom kalbėtis apie mūsų seksualinį gyvenimą ir mėginti naujus dalykus. Jis norėjo naujų potyrių su manimi ir mes mėginome.“
Kartu jie išbuvo 8 metus, buvo susituokę, tačiau santuoka vėliau iširo.
2004 m., būdama 21, Trina dalyvavo kuriant reklamą alkoholiniam gėrimui „Hypnotiq“. Jos fotosesijos nuotraukos buvo patalpintos modelių agentūros puslapyje ir mažiau nei po mėnesio ji sulaukė telefoninio skambučio iš Los Andželo. Pornografinius filmus kuriančios kompanijos agentas pasiūlė jai tapti aktore. Trinos vaikinui idėja pasirodė patraukli ir ji nutarė pamėginti.
Debiutinis filmas vadinosi „Jack‘s Playground 19“.
„Mano pirmoji scena buvo su Joey Ray. Aš truputį nervinausi. Nežinau, ko tikėjausi, bet tai buvo… Aš norėjau vėl pakartoti. Kai sutikau filmuotis porno filme, jau buvau bandžiusi analinį seksą ir dvigubą įsiskverbimą asmeniniuose santykiuose, todėl manau, kad tai padėjo mano pirmojoje scenoje.“
Filmai sekė viena po kito, o Trinos vizitine kortele tapo juose dominuojantis grubus analinis seksas, grupinis seksas bei dvigubo įsiskverbimo scenos.
Kalbėdama apie pornografiją, Trina sakė: „Turi būti stiprus psichologiškai arba tave suvalgys gyvą. Tai labai sudėtingas verslas, bet man jis patinka.“ 
Per savo karjerą ji vaidino beveik 300 filmų ir dirbo su tokiomis studijomis kaip „Digital Playground“, „Sin City Video“, „Wicked Pictures“, „Platinum X Pictures“ bei „Anarchy Films“. Taip pat Trina yra bandžiusi ir striptizo šokėjos darbą.
Trina nesigėdija praeities, nes tai esą buvo didelė jos gyvenimo dalis, tačiau ji trukdo, kai mėginant realizuoti save kitose gyvenimo srityse. „Šiek tiek pasiilgstu filmų. Juose gali išreikšti save taip, kaip daugelis drovisi“.

Sportas

Trina yra didelė Amerikietiško futbolo gerbėja ir „San Francisco 49ers“ bei „New York Giants“ fanė.
2008 m. rugsėjį ji paskelbė kuriam laikui pasitraukianti iš pornografijos ir ketinanti tapti profesionalia imtynininke, nepaisant to, kad po automobilio avarijos turi bėdų su keliu. Jos debiutas įvyko „XPW Miss Extreme Contest“ turnyre.
Naujame amplua ji dirbo su XPW, WEW, NWWL, PWA ir AWS imtynių kompanijoms.
Nuo 2012 m. ji gyvena Floridoje ir vis dar dalyvauja imtynių kovose.
Kanino pusiasalis

Kanino pusiasalis (rus. Канин) - pusiasalis Archangelsko srityje (Rusija), į vakarus nuo kurio yra Baltoji jūra, o į rytus - Barenco jūros Čiošos įlanka.
Pusiasalio plotas - apie 10,5 tūkstančio km². Ilgis iš šiaurės į pietus - daugiau kaip 300 km. Šiaurinę pusiasalio dalį užima plynas Kanino Akmens kalvagūbris (aukštis iki 242 m), šiaurės vakaruose užsibaigiantis uolingu „Kanino Nosies“ kyšuliu.
Gyvenvietės Kanino pusiasalyje: Nesis (Несь), Čiža (Чижа), Konušino nosis (Конушин Нос), Kija (Кия), Šoina (Шойна), Kanino nosis (Канин Нос), Jažma (Яжма), Rytinė Kambalnica (Восточная Камбальница), Mikulkino nosis (Микулкин Нос).
Minoes

Turinys

Vieną naktį katė, vardu Minoes, rado iš sunkvežimio iškritusią statinę su neaiškiu skysčiu ir, jo paragavusi, pavirto mergina. Su šia keista mergina, besislepiančia nuo šunų medžiuose arba lipančia ant namo stogo kniaukti su kitomis katėmis, susipažįsta Tibis – drovus žurnalistas, kuriam nesiseka rašyti dėmesio vertus straipsnius. Jiedu susidraugauja ir Minoes, padedama kitų kačių, pradeda tiekti Tibiui informaciją, kurios kiti žurnalistai dar nespėja sužinoti. Jo reputacija pradeda gerėti, tačiau netrukus jis susiduria su problema: misteriu Elementu, kurį visuomenė laiko respektabiliu verslininku ir pramonininku, tačiau tik katės žino tikrąjį jo veidą...
Poseinėlių piliakalnis

Posenėlių piliakalnis (lenk. grodzisko Posejnele) – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Gibų valsčiuje, apie du kilometrus į rytus nuo Gibų kaimo. 12 m virš žemės paviršiaus. Seinos upės vingyje plytinčios ir miškais apaugusios kalvoje rasti III-II a. pr. m. e. gyvenvietės pėdsakai. Viduramžiais čia būta jotvingių pilies. Jos gynėjai iškasė griovį, kuris kartu su upe saugojo tvirtovę iš dviejų krypčių. Patekti į pilį buvo galima tik iš pietų ir vakarų pusių, kur, spėjama, buvo įrengti sargybos postai. Poseinėlių piliakalnis yra įtrauktas į Pamario gamtos draustinį (lenk. Rezerwat Pomorze). Valstybės saugoma 3,1 m kamieno apimties mažalapė liepa.
Komiai

Kultūra

Tradiciškai užsiima gyvulininkyste: augina galvijus, avis, ožkas, arklius, kiaules, nuo XII a. – ariamąja žemdirbyste (miežiai, rugiai, avižos, kviečiai). Taip pat verčiasi daržininkyste, medžiokle, žvejyba, maisto rinkimu (grybavimas, uogavimas), amatais (kailiadirbystė, audimas, padargų, namų apyvokos reikmenų gamyba, medžio drožyba).
Komiai išlaikė gausų folklorą, senovės tikėjimų, apeigų, kalendorinių papročių. Tikinčiųjų dauguma – stačiatikiai, yra sentikių, tikėjime gausu senojo šaministinio tikėjimo elementų.
Tradicinis komių būstas – keturkampis dviaukštis (pietuose – vienaukštis), drožiniais puoštas pušinių rąstų gyvenamasis namas, su vasarine ir žiemine dalimis, atskirtomis priemene. Namo stogas vienšlaitis, dengtas lentelėmis. Moterų tradiciniai drabužiai – palaidinės, skaros, įvairūs sarafanai, žiemą – kailiniai. Vyrai dėvi drobinius marškinius, kelnes, kaftanus, žiemą – kailinius, veltinio arba avikailių kepures.
Komių virtuvę sudaro įvairios sriubos, košės, virtiniai, patiekalai iš žuvies, duona, kepiniai (per šventes – pyragas su žuvimi), geriama arbata.

Istorija

Komių zyrių tauta pradėjo formuotis X-XIV a., kuomet vietinės Vyčegdos baseino medžiotojų ir žvejų gentys maišėsi su iš Karnos aukštupio regiono atsikėlusiais komių permiečių protėviais. Komių zyrių etnogenezę veikė finougrai (vepsai, marių, Obės ugrų protėviai) bei rytų slavai. Prie Karnos likusios gentys XV a. buvo sudariusios Didžiosios Permės kunigaikštystę. XV a. pabaigoje komių žemės prijungtos prie Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės. XVI – XIX a. komiai plėtėsi į šiaurę ir į rytus (iki Uralo), iš dalies išstūmė nencus, mansius. XVIII a. komiai suskilo į zyrius ir permiečius.
Difterijos vakcina

Difterijos vakcina – tai skiepas, naudojamas siekiant apsaugoti nuo difteriją sukeliančios bakterijos Corynebacterium diphtheriae infekcijos. Pradėjus ja skiepyti, nuo 1980 iki 2000 m. ligos atvejų sumažėjo daugiau nei 90 %. Rekomenduojama skiepyti trimis pradinėmis dozėmis, po kurių vakcina suveikia maždaug 95 % atvejų. Veiksmingumas išlieka maždaug 10 metų, paskui reikia paskiepyti kartotine doze. Imunizuoti galima pradėti šešių savaičių amžiaus kūdikius, tolesnes dozės suleidžiant kas keturias savaites.
Difterijos vakcina labai saugi. Reikšmingas šalutinis poveikis pasireiškia retai. Gali skaudėti injekcijos vietą. Injekcijos vietoje gali susidaryti gumbas, kuris gali išlikti kelias savaites. Šis skiepas saugus nėštumo laikotarpiu ir asmenims, kurių nusilpusi imuniteto funkcija.
Siekiant išvengti difterijos, naudojamas kelių vakcinų derinys. Tai vakcina su stabligės toksoidu (vadinamoji dT arba DT vakcina) ir stabligės bei kokliušo vakcina DPT vakcina. Pasaulio sveikatos organizacija rekomendavo jas naudoti 1974 m. Paskiepyta yra maždaug 84 % pasaulio populiacijos. Skiepijama suleidžiant vakciną į raumenis. Vakciną reikia laikyti šaltai, tačiau negalima užšaldyti.
Difterijos vakcina sukurta 1923 m. Ši vakcina įtraukta į Pasaulio sveikatos organizacijos būtinųjų vaistų sąrašą, kurį sudaro svarbiausi pagrindinės sveikatos priežiūros vaistai. 2014 m. duomenimis, vakcinos su stabligės toksiodu vienos dozės didmeninė kaina buvo 0,12–0,99 JAV dolerių. Jungtinėse Amerikos Valstijose ji kainuoja mažiau nei 25 JAV dolerius.
Žadeikių II senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos pakelėje esančioje Minijos slėnio kalvelėje ir jos pietinėje–pietrytinėje papėdėje. Ovalo plano, 35 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, iki 20 m pločio, virš slėnio iškyla iki 1 m aukščio. Laidojimo žemių nesimato. Aukščiausioje vietoje ties viduriu prie kelio stūkso statmenas akmuo, kurio viršūnėje matosi nulaužto metalinio kryžiaus stiebo fragmentas.
Kapinių šiaurės vakariniame pakraštyje palei kelią auga keli lapuočiai medžiai. Likusi dalis dirvonuoja.
Teritorijos plotas – 0,05 ha.
0,67 km į šiaurės vakarus yra Žadeikių senosios kapinės.

Istorija

Kapinės veikė XVI–XVIII a. Laidoti Žadeikių kaimo gyventojai. XIX–XX a. pr. buvo pakasami Žadeikių kaimo ir šalia kapinių įrengto Miniuvkos (Mineikiškės) palivarko savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, iš Minijos ištraukti neatpažinti skenduoliai.
1995 m. Jonutis suartame kapinių pakraštyje aptiko griautinį žmogaus kapą, kurį ištyrė Donatas Butkus (Kretingos muziejus). Mirusysis buvęs palaidotas aukštielninkas, ištiestoje padėtyje, su 2 monetomis – didžiojo Lietuvos kunigaikščio Žygimanto Augusto pusgrašiais. Radiniai saugomi Kretingos muziejuje.
2015 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Kapinės nekartografuotos. Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Veronika Staskevičiūtė

Veronika Staskevičiūtė (g. 1932 m. Šaltėnų kaime, Punsko valsčius, Lenkija) – Lietuvos ekonomistė, poetė.

Biografija

Gimė ir augo ūkininkų šeimoje. Pradėtą lankyti mokyklą teko palikti – prasidėjo Antrasis pasaulinis karas ir kraštą užėmusi vokiečių okupacinė kariuomenė ištrėmė šeimą į Lietuvą. Staskevičiai keletą kartų keitė gyvenamą vietą, Veronika baigė pradinę mokyklą Mikėnuose, o Kaune – vidurinę. Tuometiniame Kauno Politechnikos institute įsigijo ekonomisto išsilavinimą. Dirbo tarnautoja įvairiose Kauno pramonės įmonėse, tuometinio Valstybinio banko skyriuose. Nuo jaunų dienų kūrė eiles, kurias spausdino Lietuvos žurnale „Tarybinė moteris“ ir Lenkijos lietuvių leidinyje „Aušra“. 2000 m. su Poezijos pavasario dalyviais-poetais lankėsi gimtajame Punsko krašte, skaitė savo kūrybą. Jos eilėraščiai buvo spausdinti Lenkijoje „Lietuvių kūrybos antologijoje“ (2000).
Petras Vaičiūnas

Biografija

Gimė valstiečių Vinco Vaičiūno ir Marijos Šarkaitės-Razumienės-Vaičiūnienės šeimoje. Šeimoje buvo septyni vaikai: Ignas, Jurgis, Stanislovas ir Ona Razumos bei Petras, Juozas ir Viktoras Vaičiūnai. Juozas Vaičiūnas ir Stanislovas Razumas tapo kunigais, Viktoras Vaičiūnas – psichiatru, o Petras Vaičiūnas – vienu iš pirmųjų besiformuojančio profesionalaus lietuvių teatro organizatorių, vadovų ir dramaturgų. Didelį vaidmenį P. Vaičiūnas suvaidino ir savo dukterėčios, V. Vaičiūno dukters, poetės Juditos Vaičiūnaitės gyvenime, tapęs pirmuoju jos kritiku bei patarėju.
1907 m. baigęs Ukmergės keturmetę mokyklą, 1914–1918 m. gyveno Petrograde, studijavo psichoneurologijos institute ir Petrogrado universitete, dirbo švietimo ir kultūros įstaigose. Dramaturginis debiutas įvyko 1916 m. kovo 6 d. teatre „Krivoje zerkalo“, kur labdaringame vakare buvo suvaidinta pirmoji jo pjesė – „Pražydo nuvytusios gėlės“.
1920 m. grįžo į Lietuvą. 1920–1923 m. Dramos vaidyklos, Valstybės dramos teatro direkcijos narys. 1921 m. vedė aktorę Teofiliją Dragūnaitę, susilaukė sūnaus Arno. 1930–1935 m. Vytauto Didžiojo universiteto tautosakos komisijos sekretorius. 1931–1932 m. ir 1935–1939 m. Valstybės teatro repertuaro komisijos narys. Nuo 1941 m. dirbo LMA bibliotekoje Vilniuje, kurį laiką buvo jos direktorius. Po II Pasaulinio karo Rašytojų sąjungos valdybos narys, dirbo LMA bibliotekoje.
Jonavos raj. Piliakalnių kaime yra išlikusi P. Vaičiūno sodyba, kurioje veikia muziejus. Jonavos centre pastatytas paminklas (Ramybės skveras). P. Vaičiūno vardu pavadinta Panoterių pagrindinė mokykla.

Kūryba

P. Vaičiūnas atėjo į literatūrą XX amžiaus antrajame dešimtmetyje kartu su B. Sruogos, V. Mykolaičio-Putino, K. Binkio, I. Šeiniaus, J. Savicko karta, kai dar stipriai veikė Maironio, J. Basanavičiaus, V. Kudirkos, Vaižganto autoritetas.
P. Vaičiūnas buvo vienas besiformuojančio profesionalaus lietuvių teatro organizatorių ir vadovų, vėliau pirmasis jo dramaturgas. Savo veikaluose gvildeno aktualias tautines, socialines ir moralines problemas, tapo ilgamečiu Kauno teatro rekordininku, kas sezoną parašydavęs po naują dramą.
Parašė daugiau kaip 20 pjesių, virš 20 dramų, išleido penkias poezijos knygas, iš lenkų, rusų, vokiečių, prancūzų kalbų vertė grožinę literatūrą ir vadovėlius. Į lietuvių kalbą išvertė F. Šilerio, G. Hauptmano, H. Ibseno, O. Vaildo ir kt. autorių kūrinius. Kaip poetas ir publicistas bendradarbiavo spaudoje, įkvėpė ne vieną iniciatyvą. P. Vaičiūno eilėraštis „Mes be Vilniaus nenurimsim!“, išsakęs visuotinį to meto Lietuvos pasiryžimą, virto kone antruoju tautos himnu.
ŠKAS kulkosvaidis

Sukūrimas

1930 m. Borisas Špitalnis, ką tik baigęs universitetą (aviacijos inžineriją) jaunuolis, sugalvojo sukonstruoti greitašaudį ginklą. Projektas bei idėja patiko institutui, kuriame jis dirbo (automobilių bei automobilių variklių institute), tad jam padėti priskyrė patyrusį ginklų konstruktorių I. A. Komarickį. Ginkle panaudota daug drąsių idėjų, o pats ginklas tapo vienu pirmųjų išskirtinai aviacijai pritaikytų ginklų.
1932 m. pristatytas galutinis variantas, praėjo komisijos bandymus ir spalio 11 d. priimtas naudojimui karo lėktuvuose.

Modifikacija

UltraŠKAS – 1937 m. pristatyta versija galinti šaudyti itin sparčiai, 50 šūvių per sekundę ir iki 1500 per minutę.