google/wiki40b huggingface dataset:
Gerhard Berger

Gerhardas Bergeris (Gerhard Berger, 1959 m. rugpjūčio 27 d.) – austrų lenktynininkas, keturiolika sezonų lenktyniavęs Formulėje 1.

Karjera

Formulėje 1 Bergeris debiutavo 1984 m. atstovaudamas ATS komandai, 1985 m. perėjo į Arrows ir vairuodamas šios ekipos automobilį pelnė pirmuosius savo taškus. 1986 m. atstovavo Benetton komandai ir Meksikos etape iškovojo pirmąją savo bei komandos pergalę. 1987 m. Bergeris perėjo į Ferrari, kur per trejus metus pelnė dar keturias pergales ir užėmė trečiąją vietą 1988 m. čempionate.
Nuo 1990 m. iki 1992 m. austras vairavo McLaren automobilį, per tą laiką iškovojo 3 pergales ir iš viso 18 kartų lipo ant prizininkų pakylos. 1993 m. lenktynininkas grįžo į Ferrari ir 1994 m. iškovojo pergalę Vokietijos Grand Prix bei antrą kartą karjeroje užėmė trečią vietą čempionate. 1996 m. Bergeris grįžo į Benetton, su kuria laimėjo 1997 m. Vokietijos Grand Prix. Tai buvo paskutinė tiek Bergerio, tiek Benetton komandos pergalė Formulėje 1. Po 1997 m. sezono austras baigė lenktynininko karjerą.
Iš viso per karjerą Bergeris laimėjo 10 lenktynių etapų, 48 kartus lipo ant prizininkų pakylos, 12 kartų laimėjo kvalifikacines varžybas, 21 kartą greičiausiai nuvažiavo vieną ratą lenktynėse ir surinko 385 taškus.
Lietuvos telefoninių psichologinės pagalbos tarnybų asociacija

Lietuvos telefoninių psichologinės pagalbos tarnybų asociacija, LTPPTA – Lietuvos telefonu psichologinę pagalbą teikiančias tarnybas ir savanorius asmenis vienijanti organizacija. Būstinė Vilniuje, Rasų g. 20.

Veikla

Lietuvos telefoninių psichologinės pagalbos tarnybų asociacija įkurta 1996 m. spalio 4 d Turi 20 narių, 3 asocijuotuosius narius ir 12 asocijuotų narių – rėmėjų. Tarptautinės skubios telefoninės psichologinės pagalbos tarnybų asociacijos tikroji narė nuo 2000 m. 2002 m. pasirašė bendros veiklos sutartį su Lietuvos Respublikos socialinės apsaugos ir darbo ministerija. 2002 m. „Jaunimo linija“ pradėjo teikti pagalbą internetu – įkurta programa „Draugo laiškai“. 2003 m. gruodžio 12 d. Vilniaus ir Kauno „Vaikų telefono linija“ pradėjo bendrą darbą vienu telefono numeriu (8 800 11111), o gruodžio 15 d. vietoje anksčiau galiojusių trijų skirtingų numerių įvestas bendras Vilniaus, Kauno ir Klaipėdos „Jaunimo linijos“ numeris (8 800 28888). Nuo 2004 m. į „Vaikų liniją“ ir „Jaunimo liniją“ galima paskambinti iš mobiliojo ryšio telefonų.
Asociacija vykdo savižudybių ir psichologinių krizių prevencijos programas, padeda steigtis naujoms telefoninės pagalbos organizacijoms (tarnyboms), savo nariams rengia kursus, konferencijas, simpoziumus, kvalifikacijos kėlimo seminarus, susitikimus, diskusijas, kuria ir naudojasi vieningu informaciniu ir statistiniu duomenų banku, bendradarbiauja su Lietuvos ir užsienio šalių valstybės ir visuom. organizacijomis, veikiančiomis telefoninių psichologinės pagalbos teikimo srityje, atstovauja narių interesams valstybės, savivaldybių ir kitose institucijose, organizuoja narių veiklos populiarinimą, visuomenės švietimą, leidybą ir kitą veiklą psichologinės ir socialinės pagalbos srityje. Asociacijos tarnybose dirba savanoriai ir profesionalai. Dalyvavo 2001 m. kuriant Valstybinę savižudybių prevencijos strategiją.
Žyminis mokestis

Žyminis mokestis - valstybės rinkliava (pagal prigimtį nėra mokestis), teismo išlaidų sudėtinė dalis; įmoka už teismines paslaugas.
Šiovdė

Istorija

Miesto istorija siekia viduramžius. 1859 metais oficialiai atidarytas per miestą einantis geležinkelio ruožas, jungiantis Geteborgo ir Stokholmo miestus.

Geografija

Šiovdė yra įsikūrusi Bilingės kalno papėdėje, 150 km į šiaurės rytus nuo Geteborgo, tarp Venerno bei Veterno.
Turmalinas

Turmalinas – mineralas Na(Al, Fe, Li, Mg, Mn)M₃Al(Si₆O₁₈)(BO₃)₃(OH,F) ₄ : aliuminio ir boro silikatas su geležies, ličio, mangano priemaišom. Vienas margiausių brangakmenių: aptinkamas visų spalvų, bet raudoni, žali ir daugiaspalviai yra garsiausi. Moksliškai turmalinas yra ne vienas mineralas, bet mineralų grupė su giminingomis fizikinėmis ir cheminėmis savybėmis. Populiariausia turmalino atmaina yra elbaitas. Trys kiti grupės akmenys – dravitas, šerlas ir lidikoatitas yra rečiau naudojami brangakmeniams.

Pavadinimų kilmė

Žodžio „turmalinas“ kilmė yra singalų (Šri Lankos gyventojai) žodis turmali, reiškiantis „daugiaspalvis“.
„Šerlas“ – skandinaviškos kilmės. „Dravitas“ – iš Drave rajono Karintijoje, „achroitas“ – graikiškai „bespalvis“, elbaitas pavadintas pagal Elbos salą Italijoje.

Savybės

Turmalinas pasižymi piroelektrinėmis, termoelektrinėmis ir pjezoelektrinėmis savybėmis.
Kaitinant galima pakeisti spalvą (žalsvi tamsėja, rudai – raudoni – į raudoną, rausvi darosi bespalviai).
Visos turmalino atmainos daugiau ar mažiau pasižymi pleichroizmu.
Turmalino kristalai yra prizminiai (su štrichuotomis sienelėmis), stulpėti, adatiniai iki 40 cm ilgio. Blizgesys – stiklinis. Kietumas pagal Moso skalę – 7.

Panaudojimas juvelyrikoje

Plačiausiai naudojami elbaitas – raudonas, žalias, daugiaspalvis. Rožinis ir žalias turmalinas, tinkamai nušlifuotas gali pasižymėti „cats-eye“ efektu. Dažnai šlifuojamas kaip kabošonas.
Šiaudinės Švč. Mergelės Marijos bažnyčia

Istorija

Liudvikas Godliauskas 1775 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji buvo Papilės parapijos filija, garsėjo Šv. Roko atlaidais. Kunigą iš pradžių išlaikė Šiaudinės dvaras. Kalniškių dvaro savininkas 1867 m. bažnyčiai dovanojo 16 dešimtinių žemės. 1901 m. vėtra nugriovė bažnyčios bokštą, 1902 m. atstatytas. 1915 m. vokiečiai išsivežė 2 varpus.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė.
Adomas Sketeris

Adomas Sketeris (1859 m. gruodžio 26 (14) d. Noreikoniuose, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1916 m. gegužės 2 (balandžio 19) d. Maskvoje, Rusijos imperija) – Lietuvos gydytojas, knygnešys, literatas ir visuomenės veikėjas.

Biografija

Gimė ūkininkų Adomo ir Marijos Sketerių šeimoje. Sesuo Konstancija (vėliau ištekėjusi už kalbininko Jono Jablonskio) tapo literate, brolis Laurynas – ūkininku, taip pat bendradarbiavusiu laikraštyje „Aušra“. Sesuo Petronėlė (Rumpienė) liko ūkininkauti gimtajame krašte. 
Adomas Sketeris (jaunesnysis) mokėsi Slucko gimnazijoje, kaip evangelikų reformatų tikėjimo atstovui Slucke jam buvo suteiktas bendrabutis ir paskirta stipendija. Po to studijavo mediciną Maskvos universitete, dalyvavo Maskvos lietuvių studentų slaptos draugijos veikloje. Suartėjo su rusų narodnikais–liaudininkais.
Po baigimo atsisakė pelningos gydytojo karjeros didesniame mieste ir grįžo darbuotis į Žeimelį (šiame mieste praleido 24 metus), 1913–1915 m. gyveno Papilyje. Nutolo nuo kairiųjų liaudininkų revoliucinių pažiūrų, įsitraukė į nacionalinį išsivadavimo judėjimą, tapo lietuviškų laikraščių bendradarbarbiu ir rėmėju. Nuo 1883 m. rašė į „Aušrą“, „Varpą“ ir „Ūkininką“. Buvo išrinktas į Literatiškąją komisiją, kuri rūpinosi medžiagos uždraustai lietuviškai spaudai teikimu. Dalyvavo varpininkų veikloje, važiuodavo į suvažiavimus.
Susipažino ir bendravo su to meto negausiais lietuvių inteligentais: švietėju Stanislovu von Goesu iš Medvilionių dvaro, publicistu Matu Slančiausku, kuris pas A.Sketerį laikydavo dalį savo užrašų. Gydytojas ne tik rūpinosi pacientų sveikata, bet ir dalyvavo  Lietuvių mokslo bei Atgajos draugijose. 1895 m. kartu su teisininku Motiejumi Lozoraičiu Mintaujoje norėjo leisti savaitraštį „Artojas“, bet leidimo negavo. Buvo įtariamuoju Liudo Vaineikio byloje, už caro santvarkai priešiškos literatūros platinimą nuteistas dviem metams tremties į Pskovą. Bausmę sušvelninus, A.Sketeris 1903 m. grįžo į Kauno guberniją. Jis ir toliau rėmė varpininkus, šelpė neturtingus moksleivius.
Aodomas Sketeris žinomas ir kaip literatas: jis parašė pluoštą eilėraščių, apsakymų bei  publicistinių straipsnių. Pasirašinėjo D–ro Baltušio ir kt. slapyvardžiais. Jo pjesė „Iš tamsos į šviesą“ pirmą kartą buvo suvaidinta Steigviliuose, o 1905 m. gruodžio 3 d. Vilniuje Lietuviško vakaro metu „Vilniaus kanklės“ parodė šį kūrinį gubernijos sostinės žiūrovams. Adomo Stuobrio vardu Rygoje išleido lietuvių kalbos vadovėlį, kurio stilistikos skyriuje aptariamas kalbos teisingumas, aiškumas ir grynumas. Dėl vadovėlio menko populiarumo jame pasiūlyti lietuviški terminai neprigijo. Tilžėje išspausdino švietėjiško pobūdžio knygelę apie choleros profilaktiką. 
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui buvo mobilizuotas į Rusijos armiją. Kartu su evakuacijoje atsidurusia žmona akušere Ona Didžiulyte-Skėteriene Jaltoje 1915 m. atidarė sanatoriją džiova sergantiems lietuviams pabėgėliams. Susirgęs Adomas Sketeris mirė Maskvoje.
Išbandymų diena

Siužetas

Filmo herojus, Los Andželo policininkas Džekas, ką tik perėjo dirbti į kovos su narkotikais skyrių. Jis turi praleisti 24 val. su porininku seržantu Alonsu – kovų su narkotikais veteranu, jau dvylika metų dirbančiu „karščiausiuose“ miesto rajonuose. Amerikiečiai jau priprato, kad kasdien miestų gatvėse vyksta narkomafijos ir policijos karas. Alonsas jau seniai įsisąmonino faktą, kad teisėtais veiksmais su šiuo blogiu kovoti yra beprasmiška, todėl jis pasirinko savo filosofiją, kuri balansuoja tarp gėrio ir blogio...
Onegos krantas

Onegos krantas (rus. Онежский берег) – kranto ruožas pietinėje Baltosios jūros dalyje, Onegos įlankos šiaurės rytų krante, nuo Onegos upės žiočių iki Ucht-Navoloko kyšulio.
Dalį Onegos kranto nuo Onegos žiočių iki kyšulio Letnij Orlovas (м. Летний Орлов) kartais vadina Liamcos krantu (Лямицкий берег), pagal Liamcos kaimo (Лямца) pavadinimą.
Onegos krantui būdingos terasuotos pelkėtos lygumos ir morenos su kristalinių uolienų išeigomis. Pakrantėje ties Liamcos kaimu į paviršių išeina viršutinio proterozojaus moliai, smėliai, aleuritai. Krantas labai raižytas, daugiausia žemas, iš dalies užpelkėjęs. Vietomis apaugęs mišku (eglės, pušys, beržai, o tarp Glubokij kyšulio ir Liamcos – maumedžiai).
Priekrantinė jūros dalis, apsaugota nuo šiaurės ir šiaurės rytų vėjų, gerai įšyla, nes vasarą būna daug giedrų šiltų dienų. Priekrantėje yra žvejybos vietos.
Centrinėje kranto dalyje yra Uchtos ir Kiandos užutėkiai. Krante teka upės Liamca, Veiga, Kianda, Tamica ir kitos. Krante yra tokios gyvenvietės kaip Pokrovskojė, Tamica, Kianda, Nižmozeras, Purnema, Liamca, Pušlachta.
Jamie Hamill

Hearts

2011 m. gegužės 25 d. pasirašė trejų metų sutarti su sostinės Hearts klubu. Debiutavo išvykos rungtinėse Europos lygoje prieš vengrų Paksi SE komandą. Pelnė baudos smūgį. Rungtinės baigėsi rezultatu 1-1.
Aleksandros projektas

Turinys

Per savo gimtadienį Styvas grįžta namo, tačiau neranda nei žmonos Aleksandros, nei abiejų vaikų. Ant kėdės jam palikta vaizdajuostė su kvietimu ją peržiūrėti. Pradžioje jis mato įrašytus vaikų sveikinimus, paskui, šiems pasišalinus, žmonos jam skirtą šokį, po kurio ši pradeda kalbėti ir skųstis nenusisekusiu judviejų šeimyniniu gyvenimu. Neapsikentęs Styvas bando prasukti vaizdajuostę jos nežiūrėdamas, kol pamato žmonos rankose pistoletą. Padaręs pauzę, Styvas nori išeiti į lauką, tačiau randa užrakintas visas duris, telefoną atjungtą, todėl yra priverstas grįžti ir toliau žiūrėti žmonos paliktą įrašą...
Pažas

Pažas (pranc. page) – berniukas iš bajorų šeimos, tarnaująs kaip asmeninis bajoro ar didiko tarnas. Šios pareigos viduramžiais būdavo pakopa prieš tampant ginklanešiu, o vėliau – ir riteriu. Taigi, pažas viduramžiais būdavo lyg ginklanešys mokinys.
Berniukas pažu tapdavo būdamas 7-10 m. Jį paprastai perduodavo auklėti patyrusiam riteriui ar senjorui, kuris buvo giminaitis ar su kuriuo tėvai palaikė draugiškus ryšius. Pažai mokydavosi šaudyti iš lanko, svaidyti ietis, akmenis, bėgiodavo, mokydavosi imtynių ir jodinėti ir t. t. Taip pat jie atlikdavo ir tarnų pareigas – visur lydėdavo savo patroną ir žmoną, patarnaudavo prie stalo, perdavinėdavo paliepimus pilyje ar rūmuose ir kt. Taip jie iš vidaus studijuodavo rūmų ar pilies gyvenimą.

Taip pat pažus mokydavo riteriško elgesio, mandagumo, gyvenimo dvare tvarkos. Apie 7 metus išbuvęs pažu, būdamas 14 m., berniukas tapdavo ginklanešiu. Dar po 7 metų ginklanešystės, sulaukęs 21 metų (tai buvo laikoma pilnametyste), jis galėdavo tapti riteriu.
Berniukų siuntimas pažais į kitas šeimas buvo būdas palaikyti gerus ryšius su tomis šeimomis, taip pat patys pažai susipažindavo su įtakingais žmonėmis, kas vėliau praversdavo suaugusiame gyvenime.
Gėlininkystė

Gėlininkystė – augalininkystės šaka apimanti augalų auginimą parkams, sodams, skverams ir kitiems želdynams, sodybiniams sklypams, gyvenamųjų ir visuomeninių patalpų vidui ir išorei (balkonams, palangėms) puošti, taip pat puokštėms, moksliniams tyrimams ir mokomiesiems reikalams.
Skiriama lauko ir šiltnamių gėlininkystė. Lietuvoje lauke daugiausia auginamos vietos klimato sąlygas pakeliančios gėlės (pvz., begonijos, bijūnai, flioksai, gvaizdūnės, tulpės, jurginai, kardeliai, našlaitės, ratiliai), šiltnamiuose – gėlės, kurioms lauko sąlygos netinka (pvz., gerberos, gvazdikai, rožės, ciklamenai, žilės).
Daugiausia gėlininkystė plėtojama Nyderlanduose (daugiausia auginama hiacintų, tulpių, kitų svogūninių gėlių), Prancūzijoje (gvazdikų), Italijoje (rožių), JAV (Kalifornija teikia ~75 % pasaulinės gėlių sėklos produkcijos), Lenkijoje, Japonijoje, Indijoje, Vokietijoje, Danijoje.
Lietuvoje gėles augina miestų želdinimo tarnybos, specializuoti ūkiai, ūkininkai ir gėlininkai mėgėjai. Gėlių ir jų veislių asortimentui gerinti bei naujinti sėklų ir sodmenų įvežama iš užsienio. Introdukuotos gėlės kurį laiką auginamos karantininiame kontrolės punkte (prie Kaišiadorių), paskui parduodamos ūkiams. Pramoniniam auginimui tinkamiausias gėlių veisles atrenka Dekoratyvinių augalų veislių tyrimo punktas (įkurtas 1978 m. prie Vilniaus). Gėlininkystės mokslinis darbas dirbamas Kauno ir Vilniaus botaniniuose soduose, Lietuvos žemės ūkio universitete, Sodininkystės ir daržininkystės institute.

Istorija

Gėles augino persai, egiptiečiai, graikai, romėnai. Viduramžiais Europoje gėlynai daugiausia įrengiami dvaruose, vienuolynuose. Gėlininkystė labiau paplito XIX amžiuje.

Lietuvoje

Žinių apie gėlininkystę Lietuvoje yra iš XVI a. Daug gėlių XVIII a. pab. – XIX a. pr. buvo auginama miestų ir dvarų želdynuose, vienuolynų parkuose ir soduose. Didelę reikšmę gėlininkystės plėtotei turėjo Gardine (1775 m.) ir Vilniuje (1781 m.) įkurti botanikos sodai. 1923 m. gėlininkystės centru tapo kauno botaninis sodas. Nuo 1925 m. aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės mokykloje (pokaryje tapusioje Kauno Mičiurino tarybiniu ūkiu-technikumu, Aukštoji Freda) buvo dėstoma dekoratyvinė sodininkystė, vėliau Žemės ūkio akademijoje (Dotnuva) buvo dėstomas gėlininkystės kursas. 1930 m. Kaune gėlėms auginti auginti buvo pastatyta 2000 m² šiltnamių. Gėlininkystė ypač buvo plėtojama nuo XX a. 7-o dešimtmečio. Įkurta apželdinimo trestų ir gėlininkystės ūkių, įrengta daug gėlynų miestų parkuose, aikštėse, skveruose, išplėsta šiltnamių statyba. Nuo 1959 m. rengiamos respublikinės gėlių parodos, metų pavyzdinių sodybų konkursai.
Grafika

Grafika (gr. grapho – „rašau, piešiu“) – vaizduojamosios dailės šaka, kurios meninio vaizdo pagrindą sudaro piešinys. Svarbiausios meninio vaizdo kūrimo priemonės yra kontūrinė linija, juodų ir baltų dėmių deriniai, štrichas ir medžiaga (dažniausiai baltas ar spalvotas popierius), kurioje piešiama ar spausdinama.
Pagrindinė spalva – juoda, kitos spalvos mažiau vartojamos. Piešinys kuriamas pieštuku, plunksna, anglimi, sangvinu ant popieriaus, arba jo atvirkščias vaizdas raižomas kaltu, raižikliu, peiliu, graviravimo adata (kai kada ir ėsdinamas chemikalais) medinėse, metalinėse, akmeninėse plokštėse (klišėse) iš kurių spausdinami lakštai. Grafikos kūriniai dažnai būna didelio tiražo, todėl labiau nei kitos dailės šakos atspindi aktualijas, vartojama masinei propagandai, agitacijai. Jos kūrinių serijos ir ciklai sudaro galimybę nuosekliai atkurti kurios nors temos visumą.
Juozas Mickevičius (1907)

Biografija

1924–1927 m. Marijampolės spaustuvės darbininkas. 1926 m. įstojo į LKJS. 1928 m. sausio mėn. išvyko į Vokietiją, prisidėjo prie nelegalios komunistinės literatūros spausdinimo ir gabenimo į Lietuvą. 1928–1929 m. Maskvoje studijavo Vakarų tautinių mažumų komunistiniame universitete, 1930–1931 m. Maskvos tarptautinėje Lenino mokykloje.
1930–1940 m. LKP, nuo 1940 m. SSKP narys. 1931–1933 m. dirbo LKP atstovybėje prie III internacionalo Vykdomojo komiteto. 1933 m. Kaune atkūrė LKP CK spaustuvę „Spartakas“. 1934 m. suimtas už antivalstybinę veiklą, 1935 m. nuteistas 15 m. kalėti. Tais pačiais metais Lietuvai ir SSRS pasikeitus politiniais kaliniais išvyko į SSRS. 1935–1938 m. dirbo Maskvos tarptautinėje Lenino mokykloje, vėliau Ivanovo srities ir Kazachijos SSR fabrikuose. 1942–1943 m. LSSR valstybinės leidyklos Maskvoje techninis redaktorius, LKP CK instruktorius, LKP CK biuro partinių ir sovietinių darbuotojų kursų direktorius Šujoje.
1944–1945 m. LKP Kauno miesto komiteto skyriaus vedėjas. 1945–1949 m. LKP CK lektorius. 1948 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie VKP(b) CK Maskvoje. 1946–1949 m. ir nuo 1953 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1954–1955 m. SSKP istorijos katedros vedėjas, 1955–1960 m. instituto rektorius; nuo 1958 m. docentas. 1949–1953 m. Leidyklų ir poligrafijos valdybos prie LSSR MT viršininkas. 1958–1960 m. LKP CK narys.
Tantra

Tantra (sanskr. तन्त्र), tantrizmas – ezoterinės tradicijos, kurių esama hinduizme, bone (senoji Tibeto religija), budizme, džainizme. Tantros įvairiomis formomis egzistavo ar egzistuoja Indijoje, Kinijoje, Japonijoje, Tibete, Nepale, Butane, Pakistane, Šri Lankoje, Korėjoje, Kambodžoje, Mianmare, Indonezijoje, Mongolijoje.
Tantros apibrėžimas yra sudėtingas, kadangi skirtingi autoriai tantrą įvardija įvairiai. Pavyzdžiui, David Gordon White teigia, kad „Tantra yra Azijos tikėjimų ir elgsenos visuma, kuria siekiama įsisavinti ir perduoti energiją (kadangi Visata, kurią išgyvename – tai niekas kitas kaip aiški dieviškosios energijos išraiška; tai energija aukščiausios dievybės, kuriančios ir palaikančios šią Visatą) žmogaus mikrokosme siekiant kūrybinės ir laisvės pilnatvės“.
Indijoje tantra turi panašumų su Vedomis ir joga, turi mantras, savuosius guru.

Tantra budizme

Budizme tantra yra mahajanos atšaka, dar vadinama vadžrajana, mantrajana, tantrajana, slaptąja mahajana, Slaptąja Mantra, Vaisiaus Važiuokle ir kitais vardais. Nuo bendrosios mahajanos (paramitajanos), Sūtrų arba atsižadėjimo kelio, tantra skiriasi tuo, kad joje žalingų emocijų nesikratoma, o meistriškais metodais jos panaudojamos tobulėjimui. Taigi ši kryptis apibūdinama kaip „perkeitimo kelias“, kadangi jame neigiama žalingų emocijų energija perkeičiama į teigiamą, dvasinę. Ypatingai šiame kelyje naudojama aistra, geismas; meistriška meditacine technika valdoma sueitis pažadina subtiliai palaimingą būseną, kurioje giliai suvokiama tuštuma, visų reiškinių substancinės esybės nebuvimas. Todėl tantra kartais dar vadinama Didžios aistros keliu.
Bernardo Houssay

Biografija

Bernardo Houssay gimė emigrantų iš Prancūzijos šeimoje. Dar paaugystėje giliai domėjosi farmacija, 14 metų buvo priimtas į Buenos Airių universiteto Medicinos mokyklą, o 17 metų įstojo į to pat universiteto Medicinos fakultetą, kurį 1910 m. baigė. Vėliau pakeitė studijų kryptį į psichologiją ir 1911 m. įgijo medicinos daktaro laipsnį. 1913 m. tapo Alvearo ligoninės vyriausiuoju gydytoju. Nuo 1919 m. iki 1943 m. vadovavo Buenos Airių universiteto Medicinos fakulteto psichologijos institutui. 1943 m. Argentinoje įvykus Ch. Perono vadovautam kariniam perversmui, B. Houssay dėl liberalių pažiūrų buvo pašalintas iš universitete užimamų pareigų. 1944 m. įkūrė ir iki 1946 m. vadovavo Buenos Airių Biologijos ir eksperimentinės medicinos institutui. Atliko medicininius tyrimus, kurių metu nustatė, jog priekinės hipofizės dalies pašalinimas pagerina sergančiųjų diabetu būklę. Įrodė hipofizės gaminamų hormonų svarbą, reguliuojant gliukozės kiekį kraujyje. Už šį atradimą 1947 m. buvo apdovanotas Nobelio medicinos premija. 1955 m. įvykus revoliucijai Argentinoje, buvo grąžintas į pareigas universitete, kuriame dirbo iki mirties. Medicinos temomis parašė kelias specializuotas knygas ir kelis šimtus mokslinių straipsnių.
Jonavos miesto senosios kapinės

Jonavos miesto kapinės – Jonavos miesto centre esančios kapinės. Šiuo metu nebeveikiančios.

Paminklai

Teritorijoje yra Jeronimo Ralio skveras (Ramybės skveras), kur stovi 4 paminkliniai akmenys, skirti nežinomiems Jonavos gyventojams, Jonavos stačiatikiams, Lietuvos Nepriklausomybės kovų kariams savanoriams, Pirmajame pasauliniame kare žuvusiems vokiečių kariams; Atgimimo paminklai (Andriaus Kazlausko išdrožtas medinis kryžius ir kiti), medinis paminklas Abraomui Kulviečiui.
Kapinės nebeveikia (įsteigtos naujosios Jonavos kapinės).
Konstantinas Jasiukaitis

Konstantinas Jasiukaitis (slapyvardžiai: Artojo Vaikas, Laidokas, K. Pamūšis, Papartis, Jonas Užgirietis, P. Būtėnas, K. Janonis ir kt. 1882 m. balandžio 16 d. Laboruose, Pakruojo rajonas. – 1941 m. rugpjūčio 4 d. Utenoje) – knygnešys, spaudos darbuotojas, revoliucinis veikėjas, rašytojas.

Biografija

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje, nuo 1900 m. gyveno Šiauliuose, bendradarbiavo laikraščiuose „Ūkininkas“, „Varpas“, „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Darbininkų balsas“, „Skardas“, „Žarija“, rašė dramas, feljetonus, pamfletus.
Nuo 1902 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1905–1907 m. įvykių dalyvis, 1905–1906 m. – „Naujosios Gadynės“ redaktorius, 1906 m. dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ redakcijoje. 1906 m. rugsėjo 18 d. areštuotas, kalintas. 1907–1912 m. gyveno Šveicarijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Italijoje, epizodiškai studijavo Fribūro, Briuselio universitetuose, bendravo su rusų socialdemokratais. Gyvendamas Kaprio saloje bendravo su Maksimu Gorkiu.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1918 m. grįžęs į Lietuvą nuo visuomeninės veiklos nutolo. 1922–1940 m. – Panevėžio ligonių kasos direktorius, 1924–1926 m. redagavo laikraštį „Panevėžio balsas“.

Kūryba

1900–1906 m. kūrybą – apsakymus, feljetonus, literatūros kritikos straipsnius daugiausia spausdino žurnaluose „Ūkininkas“, „Varpas“, savaitraščiuose „Rygos naujienos“, „Žarija“. Apsakymuose smerkė socialinę nelygybę; būdinga didaktika, yra natūralizmo bruožų. Pjesėje „Alkani žmonės“ pavaizdavo 1905–1907 m. revoliucijos įvykius, aukštino revoliucinę kovą. Parašė atsiminimų („Sodžiaus mokykla“, „Mintaujos laikai“, „Šiauliuose“, „Panevėžys ir Šiauliai“, išsp. 1959 m.), 1914 m. – libretą M. Petrausko operetei „Šienapjūtė“.
Mykolo Žilinsko dailės galerija

Mykolo Žilinsko dailės galerija – M. K. Čiurlionio dailės muziejaus filialas Kaune, Nepriklausomybės aikštėje 12.
Galerijoje saugoma Mykolo Žilinsko Kaunui nuo 1974 iki 1988 m. padovanota 1683 meno kūrinių kolekcija.
Kolekcijai saugoti 1978 m. buvo pastatyta nauja paveikslų galerija K. Donelaičio gatvėje. M. Žilinskui ir toliau dovanojant naujus kūrinius, paaiškėjo, kad reikia naujo galerijos pastato, kuris buvo atidarytas 1989 m. birželio 30 d. Nepriklausomybės aikštėje (archit. Eugenijus Miliūnas, Kęstutis Kisielius, Saulius Juškys).
M. Žilinsko galerijoje eksponuojama: Senovės Egipto dailė, XVII–XX a. Europos taikomoji-dekoratyvinė dailė, XVII–XVIII a. italų tapyba, XIX a. antrosios pusės – XX a. Vakarų Europos tapyba, XX a. pirmosios pusės Baltijos šalių tapyba ir skulptūra. Trys galerijos salės skirtos keičiamoms Lietuvos ir užsienio dailininkų kūrybos parodoms. Prie galerijos įkurtas Šiuolaikinio meno informacijos centras, veikia lektoriumas, kino teatras „Menapilis“, vaikų estetinio lavinimo studija. Galerijoje veikia ekspozicija „Muziejus neregiui“, skirta regos negalią turintiems lankytojams.
Pratkūnai

Aplinkinės gyvenvietės

SALAKAS – 6 km
Švedriškė – 5 km
Treneris

Treneris – asmuo, užsiimantis sportininkų arba sporto komandos fiziniu paruošimu varžyboms (rungtynėms), treniravimu. Treneris konsultuoja savo treniruojamus asmenis treniruotėse ir varžybų metu, sudaro treniruočių planus, „prižiūri“ sportininkus, mokina sportinės technikos, skatina konkrečios sporto šakos įgūdžių tobulinimą.
Komandinių sporto šakų treneriai rungtynių metu rūpinasi žaidimo taktika bei strategija, žaidėjų pakeitimu ir pan.
Daug trenerių yra buvę tos sporto šakos sportininkai arba praėję specialias mokymo programas. Lietuvoje įvairių sporto šakų trenerių specialybę galima įsigyti kai kuriose aukštojo mokslo įstaigose.