google/wiki40b huggingface dataset:
Syta

Syta (skr. सीता = Sītā) – viena svarbiausių indų epo „Ramajanos“ veikėjų; viešpaties Ramos žmona. Kadangi Rama laikomas Višnaus įsikūnijimu, tad Syta simbolizuoja jo palydovę Lakšmę.
Pasak „Ramajanos“, Syta yra deivės Bhūmi (Žemės) dukra, įvaikinta Mithilos valdovo Džanakos. Jai suaugus, valdovas surengia svajamvarą, kur nuotaiką laimi Ajodhijos princas Rama. Syta tampa jo žmona ir iškeliauja į Ajodhiją. Tačiau ten viena iš karaliaus Dašarathos žmonų surengia sąmokslą prieš Ramą, tad šis pasitraukia į miškus. Syta, kaip ištikima žmona, keliauja su juo. Drauge keliauja Ramos brolis Lakšmana.
Vieną kartą, jiems klajojant po miškus, Lankos valdovas, demonas (rakšasas) Ravana, pasivertęs brahmanu, pagrobė Sytą, kol Rama su Lakšmana vaikėsi auksinį elnią (jo užsigeidė Syta). Iš grifo Džatajaus sužinojęs Sytos likimą, Rama patraukė į Lanką išvaduoti savo žmonos. Syta buvo uždaryta vienuose iš Ravanos rūmų, ir nesileido jo mylima.
Rama su Lakšmana radę sąjungininkus tarp beždžionių, vadovaujamų Hanumano, užpuolė Lanką ir nugalėjo Ravaną ir jo armiją. Tačiau Rama, išvadavęs Sytą, suabejoja jos ištikimybe. Tada Syta žengia į degantį laužą – ugnis jos nesudegina ir įrodo jos nekaltumą. Pora grįžta į Ajodhiją, Syta tampa karaliene.
Tačiau Ajodhijos žmonės apkalbinėjo Sytą, ir Rama ją, besilaukiančią dviejų vaikų, išsiuntė į miškus. Ten ji sutiko brahmaną Valmikį ir su juo išaugino vaikus – Kušą ir Lavą. Kuomet vaikai paaugo ir buvo priimti tėvo, Syta prasmego į Žemę – grįžo pas motiną Bhūmi.
Indijoje Syta yra garbinama kaip Ramos palydovė (ypač vaišnavų), laikoma tobulos moters idealu. Tačiau iš feministinės perspektyvos, Syta yra nuolankios, visiškai vyrui paklusnios moters, kuri turi įrodinėti savo ištikimybę, simbolis. Šaktistinėje tradicijoje moteris vaizduojama priešingai – kaip nuožmi ir galinga (Durga).
Sytos kilmė gali būti siejama dar nuo Vedų laikotarpio: Rigvedoje minima derlingumo deivė Syta.
Kašučių I akmuo su dubenėliais

Akmuo

Akmuo yra pilkšvai rudos spalvos stambiagrūdis granitas, netaisyklingo stačiakampio pavidalo, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, apie 2,65 m ilgio, 1,25 m pločio ir iki 0,5 m aukščio. Paviršius plokščias, gana lygus, žemėja į galus. Jame, daugiausia centrinėje ir šiaurinėje dalyje, išgludinta 13 dubenėlių, kurie apie 4–5,5 cm skersmens ir 0,5–1 cm gylio.
Akmens teritorijos plotas – 6 m². Jis patenka į valstybės saugomo registrinio kultūros paveldo objekto – Kašučių senovės žemdirbystės vietos šiaurinį pakraštį.
0,2 km į šiaurės vakarus yra Kašučių (Dubašių) kapinynas, 0,245 km į šiaurės rytus – III akmuo su dubenėliais, 45 m į rytus – II akmuo su dubenėliais.

Tyrimai

Akmenį 2012 m. surado Tartu universiteto profesorius Valteris Langas, dalyvavęs Vilniaus universiteto vykdytuose archeologiniuose Kašučių senovės žemdirbystės vietos tyrinėjimuose (vadovė Rėda Nemickienė).
Bolamos regionas

Geografija

Regionas apima Bižagošo salyną, kurį sudaro daugiau nei 20 salų, bei nedidelę dalį žemyno su San Žuano miesteliu.
Bušo maistas

Bušo maistas (angl. bushfood, bush tucker) – maistas, kurį Australijos aborigenai rinkdavo laukinėje Australijos gamtoje. Apima tiek gyvūninį, tiek augalinį maistą. „Bušo maistas“ yra šių dienų terminas.
Gyvūninio bušo maisto pavyzdžiai – kengūriena, emu strutiena, krokodiliena. Kengūrienos šiandien galima nusipirkti daugelyje supermarketų kaip ir jautienos, daug kur galima aptikti ir strutienos ar krokodilienos. Tuo tarpu goanna ir witchetty lervas valgė tik aborigenai, tad tai kuo tikriausias bušo maistas. Pakrantėse aborigenai gaudydavo žuvis ir rinkdavo moliuskus.

Paruošimo būdai

Aborigenai vartojo įvairius paruošimo būdus. Iš tokių augalų kaip ciko Cycas media ir kaštonpupės Castanospermum australe nuodingų sėklų pašalindavo nuodus, kad tiktų maistui. Daugelį produktų kepdavo laužo žarijose ar žeminėse krosnyse. Žeminėse krosnyse kepamą maistą dažnai apvyniodavo arbatmedžio (Melalauca, angl. paperbark) žieve. Moterys iš daugelio rūšių sėklų, riešutų ir stiebagumbių darydavo miltus ir kepdavo vadinamą bušo duoną (angl. bush bred).
Aborigenų senosios mitybos tradicijos smarkiai pakito nuo 1788 m., kai prasidėjo imigracija į Australiją, ypač labai kolonizuotuose pietryčių Australijos srityse. Praradus žemes pasidarė kur kas sunkiau rasti tradicinio maisto. Pakito net ir žemės ūkio neužimti plotai. Atsirado įvežtinių maistinių augalų.
Paskutiniais metai bušo maistas ėmė populiarėti ir neaborigenų tarpe. Dėl komercinio bušo maisto naudojimo kyla problemų dėl intelektinės nuosavybės apsaugos – aborigenai turi turėti tam tikras teises į savo tradicinius receptus.
Stefanas Šileris

Stefanas Šileris (lenk. Stefan Szyller, 1858 m. rugsėjo 4 d. − 1933 m. birželio 22 d.) – lenkų architektas.

Mokslas ir studijos

Sankt Peterburgo dailės akademija.
Mariači

Mariači muzikos instrumentai

Dabartiniai mariači muzikos instrumentai yra gitaronas (t. y. meksikietiška didelė gitara, akustinė bosinė gitara), vihuela (instrumentas, panašus į gitarą, penkių stygų, kaip gitara, tik truputį mažesnė 3/4), gitara, smuikas ir trimitai. Kai kurios grupės galėjo naudoti „gitarą de golpe“ (Meksikos mariači ritminė gitara, panaši į vihuela, 3/4 gitaros dydžio, tik be aukštos skliautinės atramos), mariači arfą ar netgi fleitą. Nuo 70-ujų keletas daininkų atsitiktinai pridėjo kitus instrumentus, tokius kaip akordeonas, vargonai, klavišinis muzikos instrumentas, armonikėlė, saksofonas ir netgi būgnus, nors šie instrumentai buvo laikomi kaip priedai, patys niekada nebuvo kaip mariači instrumentacijos dalis. Per paskutinius metus rančera dainininkai tokie kaip Alejandro Fernandez, Pablo Montero ir Pepe Aguilar sujungė mariači su orkestru ir būgnais / mušamaisiais instrumentais, davę pradžią mariači / meksikietiškos populiarios (pop) muzikos baladėms, pereinamajam stiliui.
Pilna Mariači grupė šiandien susideda iš šesių – aštuonių smuikų, dviejų trimitų ir gitaros – visų standartinių Europos instrumentų. Grupės sudėtyje yra papildomas instrumentas vihuela, kuris čirpinamas tradiciniu būdu Mariačiui suteikia savo tipišką ritmingą gyvybingumą, energiją; žemo garso gitara, pavadinta guitarró, kuri atstoja bosą ansamblyje; ir Meksikietiška liaudiška arfa, kuri paprastai padvigubina pagrindinę liniją ir taip pat papuošia melodiją. Nors šie trys instrumentai kilę iš Europos, tačiau jų dabartinėje formoje jie griežtai yra meksikietiški. Daugelis žmonių maišo „Mariači“ vardą su „Mariači Grupe“. Sakoma, jog „Mariači Grupė“ – tai panašiai kaip Big Band (Bigbendo) grupė.

Mariači muzikos grupės ir atlikėjai

José Alfredo Jiménez, Antonio Aguilar, Pepe Aguilar, Vicente Fernandez, Ana Gabriel, Estela Nuñez, Pedrito Fernandez, Pedro Fernandez, Pedro Infante, Alejandro Fernandez, Banda Machos, Carlos y Jose, Chayito Valdez, Chelo, Conjunto Primavera, Jorge Negrette, Miguel Aceves Mejía, Tito Guízar, Rubén Fuentes Gassón, Luis Aguilar, Hito Huerta, Mariachi Internacional, Juan Torres y Su Organ, Los Alegres De Teran, Los Temerarios, Mariachi Sol de Mexico, Luis Miguel, Mariachi Garibaldi, Mariachi Mexico Jalisco, Mariachi Vargas de Tecalitlan, Mariachi Veracruz, Maurice Jarre, Mercedes Castro, Montez De Durango, Patrulia 81, Paquitta La Del Barrio, Rafael Rabago, Ramon Ayala, Shaila Durcal, Mariachi Cobre ir daugelis kitų
Hesaro kultūra

Hesaro kultūra arba Gisaro kultūra – eneolito ir bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Hesaro gyvenvietės prie Damgano, Semnano ostanas (Šiaurės Irano provincija) pavadinimą.

Arealas

Hesaro kultūra 4 – 2 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi šiaurės rytų Irane. Ji susiklostė iš vietinių kultūrų veikiama Sejalko kultūros. Iš Hesaro kultūros skirtingais laikotarpiais išsiskyrė vietinės – Bakuno, Džafaro, Abado, Jari ir Suso kultūros.

Kultūra

Hesaro kultūros žmonės gyveno stačiakampiuose nedegtų plytų namuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. 3 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – 2 tūkstantmetyje pr. m. e. Hesaro kultūra klestėjo, mokėta išgauti ir apdirbti geležį. Naudota lipdyta, puošta geometriniu ornamentu ir žiesta keramika su ožių, leopardų ir paukščių piešiniais, akmeniniai įrankiai, metaliniai dirbiniai. Šiuo laikotarpiu susiklostė socialiniai sluoksniai. Prie Hesaro gyvenvietės rastas namas-kapas, kuriame, manoma, palaidota didikų šeima. Mirusieji laidoti gyvenvietės teritorijoje su gausiomis įkapėmis. Hesaro kultūrai būdingų dirbinių aptinkama to meto Viduriniojo Irano ir Pietų Turkmėnijos kultūrose.
Nara (Malis)

Istorija

Senovėje miestas pateko į Vagadu karalystę.
Indijos vandenynas

Indijos vandenynas – trečias pagal dydį vandenynas, užima maždaug 20 % viso žemės vandens paviršiaus. Didesnioji dalis išsidėsčiusi Pietų pusrutulyje. Jis neturi tiesioginio ryšio su Arkties vandenynu. Šiaurėje ribojasi su Azijos žemynu (Indijos subkontinentu), vakaruose su Arabijos pusiasaliu ir Afrika, rytuose su Malakos pusiasaliu, Sundos salomis ir Australija, pietuose su Antarkties vandenynu. Riba su Atlanto vandenynu eina per 20° rytų ilgumos meridianą į pietus nuo Afrikos, o su Ramiuoju vandenynu – 147° rytų ilgumos meridianą. Šiauriausia Indijos vandenyno dalis yra Persijos įlanka, siekianti 30° šiaurės platumą.

Geografija

Indijos vandenyno plotas: su jūromis 74 917 000 km², be jūrų – 73 442 700 km², tūris – 292 131 000 km³. Vidutinis gylis – 3 890 m. Pats giliausias vandenyno taškas Javos duburyje, jo gylis 7 450 m. Į šiaurę nuo 50” pietų platumos dugna dengia dumblo nuosėdų storymės (iki 4 km).

Salos

Vandenyno krantai mažai raižyti, salų nedaug. Didžiausios kontinentinės kilmės salos – Madagaskaras, Indonezija, Šri Lanka. Keturi didžiausi salynai – Komorų, Seišelų, Maldyvų, Mauricijaus.

Dugno reljefas

Afrikos, Indijos ir Antarktikos žemyninės plokštės susieina Indijos vandenyne, jų sujungimus žymi vandenyno vidurio kalnagūbrių atsišakojimai. Kontinentiniai vandenyno šelfai yra siauri, apie 200 km į plotį, išskyrus esančio vakarinėje Australijos pakrantėje kurio plotis siekia 1000 km.
Vakarinėje vandenyno dalyje tęsiasi povandeninis kalnagūbris, kurio centre yra giluminių lūžių. Dėl šių lūžių dažnai vyksta žemės drebėjimai ir ugnikalnių išsiveržimai.

Klimatas

Į šiaurę nuo ekvatoriaus klimatas musoninis. Nuo spalio iki balandžio mėnesio pučia stiprūs šiaurės rytų vėjai, o nuo gegužės iki spalio vyrauja pietvakarių vėjai. Arabijos jūroje susiformavęs stiprus musonas Indijos subkontinentui atneša lietų. Pietų pusrutulyje vėjai yra švelnesni, bet vasaromis šalia Mauricijaus būna galingų audrų. Kai musoninių vėjų kryptys kinta, ciklonai neretai atsimuša į Arabijos jūros ir Bengalijos įlankos krantus. Pietuose yra atšiauriausi vandenyno rajonai, tam didelę įtaką daro Antarktida.

Ekonomika

Indijos vandenyne veisiasi gausybė žuvų. Šelfe daug naudingųjų iškasenų. Vandenyno šiaurės vakarų pakrančių šalyse, kur beveik nėra gėlo vandens, gėlinami druskingi vandenys.

Istorija

Žemėlapyje Indijos vandenynas pirmą kartą atsirado XVI amžiuje. Kaip svarbus tranzitinis kelias tarp Afrikos ir Azijos, vandenynas yra daugelio konfliktų scena. Dėl jo dydžio nei viena tauta negalėjo sėkmingai dominuoti vandenyne, kol Didžioji Britanija, beveik iki 1800 m., valdė aplinkines kontinentines teritorijas.
Trijų Kryžių paminklas

Trys Kryžiai – paminklas Vilniaus mieste, ant Kreivojo kalno (aukštis nuo papėdės 64-65 m ir 75-76 m virš Vilnelės lygio). Priklauso Vilniaus pilių valstybiniam kultūriniam rezervatui. Pastatytas pagal Antano Vivulskio projektą, paminklą sudaro sujungti trys balti gelžbetoniniai kryžiai.

Istorija

Trijų Kryžių kalnas atmintinas tuo, kad čia kankinių mirtimi mirė septyni pranciškonai, kuriuos pagonys, didžiajam kunigaikščiui Algirdui nesant mieste, pririšo prie kryžių ir nuo šio kalno numetė upėn sakydami: „Plaukite sau su tuo stabu, kurį liepiate garbinti“. Nuo tada kalnas gavo Trijų Kryžių vardą, nes šiam įvykiui atminti buvo pastatyti trys kryžiai, kurie iki šiol vis atnaujinami. 
Tačiau mokslininkas Ignas Danilevičius rašo, kad šie kryžiai, daugelio miestų pavyzdžiu, pastatyti Magdeburgo teisių suteikimo Vilniui proga.
Pirmojo pasaulinio karo metu Vilniaus šviesuomenės iniciatyva, Rusijos valdžiai draudžiant, paminklui surinkti pinigai. 1916 m. liepos – rugpjūčio mėnesiais padaryti klojiniai, išlietas paminklas ir atlikta jo apdaila. 1950 m. gegužės 30 d. sovietinės valdžios įsakymu paminklas susprogdintas .
1989 m. birželio 14 d.  Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio iniciatyva atstatytas (darbų vadovas Henrikas Kęstutis Šilgalis).

Architektūra

Ant plataus išlenkto postamento pusračiu išdėstyti trys vienodos formos kryžiai, priekinis jų pakeltas aukščiau. Juosta išryškintas kryžių kontūras, kryžmų centrai pažymėti kryžiaus vinis simbolizuojančiais iškilimais. Ant postamento pagrindo matomas dedikacinis įrašas.

Istorinė vertė

Monumentas laikomas tautinės tapatybės ir pasipriešinimo okupacijai simboliu.
Šalia Trijų Kryžių Kalno yra Gedimino kapo kalnas, kuriame palaidotas kunigaikštis Gediminas; Bekešo kalnas, kuriame palaidotas Lietuvos ir Lenkijos valstybės karo vadas Kasparas Bekešas; Stalo kalnas, pavadinimą gavęs dėl savo formos.
Stasys Volkovičius

Biografija

1929–1930 m. LKP Kauno rajono komiteto narys. 1930–1936 m. kalintas. 1936–1939 m. LKP Kauno rajono komiteto instruktorius. 1940 m. Liaudies Seimo narys. 1940–1941 m. dirbo LKP Vilniaus apskrities komitete.
Dituvos pagrindinė mokykla

Istorija

Dituvos pradinė mokykla įkurta 1830 m. Tada mokykloje buvo trys klasės, dirbo trys mokytojai. Iki 1898 m. mokyklai vadovavo mokytojas Kurschat. Pastatas buvo medinis, vėliau perstatytas į mūrinį. 1898–1923 m. mokyklai vadovavo Vilhelm Stumber. 1925–1945 m. mokytojavo Baldūnas, Sprogytė, Semturytė.
Po karo, 1945 m. įsteigta pradinė mokykla, 1954–1957 m. perorganizuota į septynmetę mokyklą, vėliau – aštuonmetė, devynmetė, nuo 1992 m. Dituvos pagrindinė mokykla. 2004/2005 mokslo metais mokėsi 136 mokiniai, atidaryta mišri priešmokyklinio ugdymo grupė, kurią lanko vaikai nuo 4 metų.
Naršyklė

Naršyklė (angl. browser) yra programa, skirta atvaizduoti internetinius puslapius (tinklalapius) saityne, vidiniuose įmonės tinkluose ar savo kompiuteryje. Interneto puslapių peržiūra, dažnai naudojantis juos siejančiomis hipertekstinėmis nuorodomis, vadinama naršymu. Be HTML pagrindu sukurtų dokumentų naršyklės paprastai gali atvaizduoti ir kitokio tipo dokumentus.

Taikymas

Naršyklės daugiausia naudojamos asmeniniuose kompiuteriuose. Prieigą prie žiniatinklio per naršykles turi ir delniniai kompiuteriai bei išmanieji telefonai. Pirmoji naršyklė skirta mobiliesiems prietaisams buvo „PocketWeb“, 1994 m. TecO sukurta Apple Newton delniniam kompiuteriui. Tarp šiuolaikinių mobiliųjų prietaisų naršyklių galima paminėti Chrome, Safari, UC Browser, Opera Mobile, Opera Mine, IE-mobile, Fennec, Minimo ir Skyfire.
Didėjant interneto bei multimedijos reikšmei, naršyklė tapo pagrindine įprasto asmeninio kompiuterio taikomaja programa. Šiuolaikinėse naršyklėse galima atvaizduoti kompiuterinę grafiką, leisti muziką ir radiją, žiūrėti filmus (tam, kai kuriais atvejais, naudojami specialūs programiniai įskiepiai).

Istorija

Pirmoji grafinė naršyklė buvo NCSA Mosaic.
Kaukazo kalbos

Kaukazo kalbos – labai skirtingų kalbų grupė, kuriomis kalbama Kaukazo regione tarp Juodosios ir Kaspijos jūrų. Šios kalbos dalijamos į keletą kalbų šeimų, tačiau giminystė tarp šių šeimų nėra įrodyta.
Tėvynės sąjunga (1939)

Tėvynės sąjunga, visuomeninė organizacija, įsteigta 1939 m. spalio mėn.
1939 m. spalio 27 d. Kaune, Darbo rūmų salėje, Tėvynės sąjungos pirmininkas dr. Antanas Juška pranešė žurnalistams apie Tėvynės sąjungos įkūrimą ir jos tikslus. Sąjungos tikslas - šviesti lietuvius, skatinti patriotizmą, pasiryžimą ginti Tėvynę, pasaulio lietuvių vienybę. Ji numatė vykdyti kultūrinę ir socialinę veiklą.
Zvartnoco katedra

Istorija

Katedra pastatyta, kai Armėniją valdė Bizantija ir įsiveržė musulmonai arabai. Statybos pradėtos 642 m. Nerseso III (Statytojo) įsakymu. Ji skirta Šv. Gregorijui. Teigiama, kad katedros vietoje Šv. Gregorijus sutiko karalių Tiridatą III. Viduramžių armėnų istorikas Movses Kaghankatvatsi teigia, kad katedra pašventinta 653 m. Nersesas buvo Tayko provincijoje 653–659 m. ir statybą tęsė Anastas Akarratsi. Kai arabai užėmė Dviną ir arabų-bizantiečių karai užsitęsė, Nersesas patriarcho sostą iš Dvino perkėlė į Zvartnoco katedrą.
Zvartnoco katedra stovėjo iki X a., bet istorija nemini, kodėl ji sugriuvo. Katedros kopiją Anyje pastatė Tiridatas Architektas valdant Gagikui I iš Bagratidų dinastijos X a. pabaigoje. Tų laikų istorikas Stepanos Taronetsi mini Zvartnoco katedrą aprašydamas Gariko bažnyčią kaip „didelę struktūrą Vaharšapate, skirtą tam pačiam šventajam, kuri sugriuvo“.

Kasinėjimai

Katedros griuvėsiai buvo atrasti XX a. pradžioje. 1901–1907 m. čia kasinėta vardapeto Khachik Dadyan nurodymu. Buvo atkasti katedros pamatai, katoliko rūmai ir vyninė. Po katedra rastos Urartu karaliaus Rusos II laikų struktūros.
Kėdainių miesto seniūnija

Gamta

Seniūnijos centrinę dalį kerta Nevėžio upė ir suformuoja Nevėžio slėnį. Einant rytų ir vakarų kryptimis paviršius šiek tiek kyla. Kėdainių seniūniją taip pat raižo Smilgos, Dotnuvėlės, Obelies, Jaugilos, Smilgaičio upės. Į seniūnijos teritoriją įeina nedidelė dalis Juodkiškių tvenkinio, Keleriškių tvenkinys ir Dotnuvėlės tvenkinys (Kėdainiuose). Seniūnijoje nemažai miškų, tačiau jie nėra dideli: Babėnų šilas, Juodkiškių miškas, Daumantų miškas, Josvainių miško dalis.

Ūkis

Beveik visa seniūnijos pramonė susitelkusi Kėdainių mieste. Mantviloniuose yra mėsos pramonės įmonė, Šventoniškyje – statybinių medžiagų. Žemės ūkis (gyvulininkystė, grūdinių ir pašarinių kultūrų, bulvių ir kt. daržovių auginimas). Sodininkystė (Daumantai, Justinava). Tarp Kėdainių miesto ir Daukšių kaimo yra buvęs karinis aerodromas, o šalia Keleriškių – karinė bazė. Kėdainiuose ir Stasiūnuose yra miškų ūrėdijos.
Migonys

Istorija

Vietovė minima nuo 1524 metų.

Žymūs žmonės

Migonyse gimė iškilus architektas Laurynas Stuoka-Gucevičius (1753–1798), čia gyvenęs iki 10 m. Čia senatvę praleido pulkininkas Petras Dočkus (1889–1981).
Kriaunų pagrindinė mokykla

Istorija

1776 m. minima parapijinė mokykla, įsikūrusi religinės brolijos name. Mokykla rūpinosi klebonas A. Dudlauskis, kilęs iš Ašmenos apskrities. Jis mokėjo lietuvių, lenkų ir lotynų kalbas. 1777 m. mokėsi 8 mokiniai. 1790 m. Kriaunose pastatyta parapijinė mokykla, dengta šiaudais. 1865 m. caro įsakymu Kriaunose įkurta valdinė mokykla, kurioje mokyta rusų kalba. Tik 1906 m., valstiečiams reikalaujant, leista paskirti mokytojus lietuvius į Kriaunų mokyklą. 1907 m. į Kriaunas paskirtas lietuvis Antanas Busilas, kuris parašė pirmuosius vadovėlius. Iki 1948 m. Kriaunose buvo pradinė, nuo 1948 m. – septynmetė mokykla. 1952 m. Kriaunų septynmetė perorganizuota į vidurinę mokyklą. 1988–1990 m. mokykla vadinosi Petro Griškevičiaus vardu. Dėl mokinių skaičiaus sumažėjimo 1999 m. vidurinė mokykla perorganizuota į pagrindinę.
Gintaras Rumšas

Biografija

Gintaras Rumšas gimė žemaičių tėvų, kilusių iš Švėkšnos, šeimoje. Nuo ankstyvos vaikystės persikėlė su tėvais gyventi Vilniuje. 1966–1977 m. mokėsi Vilniaus Gerosios Vilties vidurinėje mokykloje. 1982 m. baigė taikomosios geodezijos studijas Vilniaus inžineriniame statybos institute, 1988 m. – informacinių technologijų diegimo studijas Maskvos žemėtvarkos inžinierių institute MIIZ, 1986 m. – kontrpropagandos studijas Marksizmo–leninizmo universitete Vilniuje.
Gintaras Rumšas vedęs, turi šeimą, suaugusi duktė gyvena užsienyje. Pomėgiai: internetas, istorija, karyba, fantastika, citroenų markės automobiliai, fotografija, Lietuvos dvarai, Lego ir kt.

Veikla

Po mokslų baigimo apsigyveno Kaune, įsidarbino Aerogeodezijos institute, kur šiuo metu eina technikos ir plėtros direktoriaus pareigas. Vienas iš Baltijos šalių geografinių pavadinimų ekspertų, lietuviškų vietovardžių duomenų bazės kūrėjų, mokslinių draugijų narys. 
Nuo 2007 m. rašo asmeninį internetinį tinklaraštį Grumlino palėpė. Aktyvus keliuose socialiniuose tinkluose.
Klaipėdos licėjus

Istorija

Privatus darželis-mokykla įsteigta 1995 m.
Iki 2002 m. buvo pradinė mokykla. 2002 m. reorganizuotas tapo viešosios įstaigos „Universa Via“ pagrindinės mokyklos filialu. Nuo 2012 m. Klaipėdos licėjus.
Sanžilės kanalas

Upelis

Kaip upelis Sanžilė susiformavo Sanžilės senslėnyje nuslinkus ledynui. Prieš apytiksliai 9 tūkst. metų (ilgalaikio šiltmečio pradžioje) senslėnis jungė Lėvenį su Nevėžiu. Prieš 8–5 tūkst. metų (atlantiniu laikotarpiu) pavasariais Nevėžis virsdavo 130 km ilgio ežeru ir Lėvuo per senslėnį nutraukdavo vandenis į Dauguvos baseiną. Tačiau ilgainiui Nevėžio pavasario nešmenys užpildė šį senslėnį ir Sanžilė virto mažu upeliu, nutrūko ryšys su Lėveniu.

Kanalas

Idėja sujungti Lėvenį ir Nevėžį kilo dar XVIII a. pabaigoje. Planas prisimintas 1884 m. Rusijos valdžiai pradėjus įgyvendinti Ventos–Dubysos kanalo projektą. Po tyrinėjimų Nevėžio–Lėvens kanalo projektas buvo atmestas kaip netinkamas vandens keliui.
Tarpukariu melioratoriams sutvarkius Lėvens aukštupį, smarkiai padidėjo upės žemupio debitas. Polaidžių ir liūčių metu vanduo pasiekdavo Sanžilės ištakas, išsiliedavo slėnyje ir užtvindydavo 20-ies kaimų laukus. Lėvens reguliavimui iki Mūšos vagos tvarkymo darbai buvę per brangūs, todėl pasiūlyta dalį vandens nukreipti į Nevėžį. Iš trijų pasiūlytų kanalo variantų – aukščiau Panevėžio, tarp Vabalos ir Venslaviškių; ties Panevėžiu; žemiau Panevėžio, ties Bernatoniais ir Berčiūnais – buvo pasirinktas trečiasis kaip pigiausias. Kasimo darbai prasidėjo 1930 m. birželį ir baigėsi tų pačių metų lapkritį. Darbai kainavo 250 000 litų.
Iš pradžių ištakose dar būta slenksčio, tačiau per kelerius metus buvo visiškai nuplautas ir vanduo iš Lėvens pradėjo tekėti natūraliai.

Pavadinimo kilmė

Seniausias Sanžilės pavadinimo paminėjimas aptiktas 1694 m. Upytės žemės teismo dokumentuose kaip Sonžylė. Tarpukariu pavadinimas rašytas įvairiai: Sonžyla, Sanžylė, Sanžila. Manoma, kad vardas kilęs iš priešdėlio san- vedinio ir šaknies žil-, todėl siejamas su lietuvių kalbos žodžiais žilas (baltas, nubalęs), žilti (darytis žilam), žylis (žilumas).
O dviejų intakų etimologija pakankamai aiški. Dešiniojo intako Lokupės pavadinimas kildinamas iš lietuviškų žodžių lokys, lokė, o kairiojo Siesrauto – iš žodžių srūti, strūti (plaukti, lietis, tekėti).
Pietkovas

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1522 m., kai kaime buvo įkurta katalikų parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1936 m. pastatyta mūrinė kaimo bažnyčia, vietoje anksčiau čia stovėjusios medinės barokinės bažnyčios. XIX a. įkurtos kaimo kapinės.
El Altas

Istorija

El Altas augo kaip La Paso kvartalas kol 1985 m. jam suteiktas miesto statusas. Miestas sparčiai plečiasi, į čia atvykstant migrantams iš periferijos. Daugumą El Alto gyventojų sudaro indėnai (kečujai ir aimarai).
Gipėnai

Aplinkinės gyvenvietės

ROKIŠKIS – 35 km
OBELIAI – 18 km
ANTAZAVĖ – 9 km
JŪŽINTAI – 21 km
IMBRADAS – 22 km
SUDEIKIAI – 29 km
DUSETOS – 5 km
ZARASAI – 32 km