google/wiki40b huggingface dataset:
Jazdų, Negarbos kapinynas

Kapinynas

Įrengtas plynaukštės rytiniame pakraštyje, pakilesnėje vietoje. Teritorija dirvonuoja, pakraščiuose auga pavieniai lapuočiai medžiai ir krūmai.
Kapinyno teritorijoje XVIII–XX a. I pusėje stovėjo Jazdų dvaro sodyba.
Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR536), 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A455), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Teritorijos plotas – 0,39 ha.
1,4 km į pietus yra Negarbos piliakalnis, 1,22 km ta pačia kryptimi – Negarbos kapinynas, 0,86 km į pietryčius – Senkų kapinynas.

Tyrimai

1868 m. tyrė Konstantinas Grevingkas, 1940 m. – Pranas Baleniūnas. 1948 m. žvalgė LII (ekspedicijos vadovas Pranas Kulikauskas), 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
1868 m. ištirtas 1 griautinis kapas ir surinkti atsitiktiniai radiniai.
Pirmojo pasaulinio karo metais Kretingos apskrities viršininko įsakymu vietos gyventojai kasinėjo kapinyno teritoriją, o radinius krovė į šautuvų dėžes ir vežė į Kretingą, iš kurios jie keliavo į Vokietiją.
1940 m. ištirtas 206 m² plotas, rasti 4 griautiniai ir 13 degintinių X–XII a. kapų. Nedeginti mirusieji laidoti 55–85 cm gylio duobėse, paguldyti galva į šiaurės rytus, pietus (pietryčius, pietvakarius), su įkapėmis. Kapuose rasta ietigalių, peilių, pjautuvų, žąslų, pentinų, adatų, šukų, antkaklių, apyrankių, segių, žiedų, metalinėmis plokštelėmis puoštų odinių diržų. Sudeginti mirusieji laidoti 25–150 cm gylio duobėse. Deginti kaulai su įkapėmis buvo išbarstomi visoje kapo duobėje arba į nedideles krūveles ant duobės dugno.
Radinius saugo Tartu universitetas (1868 m.) ir Vytauto Didžiojo karo muziejus (1940 m. tyrimų), atsitiktinius – Kretingos muziejus.
Stakliškių gimnazija

Istorija

1593 m. Stakliškėse prie medinės bažnyčios veikė parapijinė mokyklėlė. Spaudos draudimo laikais lietuviškas knygas Stakliškių apylinkėse platino kunigas Vincentas Butvydas. 1915 m. Stakliškėse pradėjo veikti pradžios mokykla. Joje 1935–1936 m. veikė šeši skyriai. 1941 m. į Sibirą išvežė mokytojus Emiliją ir Rapolą Lekavičius su maža dukrele. 1941 birželio 24 žuvo mokytojas Julius Kaminskas.
1945 m. Stakliškėse pradėjo veikti progimnazija, vėliau peraugusi į vidurinę mokyklą. 1957 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1962 m. pastatyta vidurinė mokykla, kuriai ilgus metus vadovavo sporto entuziastas Pranas Kundrotas. Jo iniciatyva įrengtas sporto stadionas ir aikštynai garsina mokyklą rajone ir respublikoje.
2015 m. vidurinė mokykla tapo gimnazija.
Vėžio atogrąža

Vėžio atogrąža arba Šiaurės atogrąža – lygiagretė Šiaurės pusrutulyje, žyminti ribą, kurioje vasaros saulėgrįžos metu Saulė pasiekia zenitą. Vėžio atogrąža yra 23° 26′ 22″ į šiaurę nuo pusiaujo; jos atitikmuo Pietų pusrutulyje – Ožiaragio atogrąža. Tarp šių dviejų atogrąžų esanti zona vadinama tropikais.
Pavadinimas kilo nuo to, kad senovėje Saulė vasaros saulėgrįžos metu patekdavo į Vėžio žvaigždyną. Dabar per vasaros saulėgrįžą ji patenka į Tauro žvaigždyną.
Vėžio atogrąža kerta šias valstybes: Alžyras, Nigeris, Libija, Egiptas, Saudo Arabija, Jungtiniai Arabų Emyratai, Omanas, Indija, Bangladešas, Mianmaras, Kinija, Taivanas, Meksika, Bahamai, Vakarų Sachara, Mauritanija, Malis.
Burbiškis

Mokykla

1933 m. įsteigta pradžios mokykla, 1947–1958 m. progimnazija, 1958–1960 m. vidurinė, 1960–1994 m. septynmetė, nuo 2002 m. vėl pradžios mokykla, Anykščių vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrius.
Likata

Istorija

Miestas buvo įkurtas dešiniame upės krante 282 m. pr. m. e. Fintijo, Agridžento tirono, kuris jį pavadino savo vardu po to, kai sugriovė Gelą ir perkėlė jos gyventojus į naują vietą. Miestas buvo pastatytas didelis, su sienomis, agora, šventyklomis. I a. pr. m. e. įrašai rodo, kad miestas vadinosi Geloi. Iš vienos pusės buvo patogus uostas, kuris dabar sutvirtintas, o iš kitos saugojo kalnas, dabar vadinamas San Mikele. 256 m. pr. m. e. prie gretimo Eknomo kyšulio romėnai nugalėjo kartaginiečių laivyną per Pirmąjį Pūnų karą.
Fintijas niekada nebuvo toks svarbus kaip Gela. Per Pirmąjį pūnų karą jo uoste glaudėsi romėnų laivai, bet kartaginiečiai juos užpuolė ir keletą nuskandino. Ciceronas mini Fintijo uostą, per kurį buvo prekiaujama javais. Bet Strabono laikais miestas beveik neminimas, nes nusmuko kaip kiti Pietų Sicilijos miestai. Klaudijus Ptolemėjus ir Plinijus Vyresnysis kažkodėl mini Fintiją kaip neturintį uosto. Po jų dažnai Fintijas buvo painiojamas su Gela senovės raštuose.
Istorinis miesto centras prie Limpiado pilies atsirado valdant Bizantijai. 827 m. miestą užėmė arabai ir valdė iki 1086 m. liepos 25 d., kai juos išvijo normanai. Valdant normanams ir Štaufenams miestas suklestėjo ir gavo Cittè Demaniale („Karūnos miesto“) titulą.
1270 m. Likata, tada turėjusi 7000 gyventojų, sukilo prieš Angevinų valdžią per Sicilijos mišparus. Po to Likatą valdė Aragono karaliai, kurie 1447 m. miestui suteikė fidelissima („Ištikimiausio“) titulą. 1553 m. Likatą nusiaubė Šiaurės Afrikos piratai. Miesto sienos buvo atstatytos, ant Šv. Angelo kalvos atsirado bokštas.
XVI a. miestas vėl suklestėjo dėl Maltos emigrantų. Tai tesėsi ir XVII a., kai netilpantys Maltos emigrantai pradėjo kurtis už sienų, buvo statomi ar perstatomi Baroko pastatai. Uostas klestėjo dėl javų eksporto.
1820 m. Likata sukilo priš Burbonų valdžią vadovaujant patriotui Matteo Vecchio Verderame. Giuseppe Garibaldi išsilaipinus Sicilijoje padėjo kariams bei apnakvindino jo sūnų Menotį ir generolą Nino Bixio.
XIX a. antroje pusėje buvo pastatyti du tiltai į sieros kasyklas toliau nuo kranto ir 5 gamyklos. Tai sukėlė ekonominį klestėjimą.
1943 m. Sąjungininkai per Antrą pasaulinį karą išsilaipino Likatos uoste. Dėl karo nuostolių ir konkurencingos sieros rinkos daug gyventojų emigravo į Šiaurės Italiją ar užsienį.
XX a. pabaigoje atsirado turizmas, bet vietiniai gyventojai vis dar smarkiai priklauso nuo žvejybos.
Stanislava Valužytė

Biografija

Gimė ūkininkų Igno ir Stanislavos Valužių šeimoje. Baigusi Gaudučių pradinę mokyklą, dirbo tėvų ūkyje. Tėvas po karo enkavedistų buvo suimtas ir išvežtas prie Belomoro kanalo statybos ir ten mirė.
1947 m. vėlų rudenį (kitais duomenimis – 1948 m. balandžio mėn.) su motina pasitraukė į mišką, įstojo į LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanų gretas.
Kartu su motina Stanislava Valužiene-Močiute ir kitais 5 kuopos partizanais žuvo 1948 m. rugpjūčio 10 d. prie Tyro durpyno, Balsiškiuose įvykusiame mūšyje su MGB vidaus kariuomenės 24-jo šaulių pulko kareiviais ir MGB Kartenos, Salantų, Skuodo, Darbėnų ir Kretingos poskyrių stribais.
Portugalijos futbolo varžybos 1926–1927 m.

Portugalijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Mariner 8

Mariner Mars 71 projektas

„Mariner Mars 71“ projektą sudarė 2 kosminiai aparatai (Mariner H ir Mariner I), turėję nuskrieti iki Marso, patekti į jo orbitą ir atlikti kiekvienas atskirą, tačiau vienas kitam papildančią misiją. Abu kosminiai aparatai orbita aplink Marsą turėjo skrieti mažiausiai 90 dienų, per kurias būtų renkami duomenys apie Marso atmosferos sudėtį, tankį, slėgį ir temperatūrą, Marso paviršiaus sudėtį, temperatūrą, topografiją.
Dėl nesėkmingos „Mariner 8“ („Mariner H“) misijos dalis „Mariner 8“ tyrimų buvo perkelta į „Mariner I“ („Mariner 9“) misiją.

Kosminis aparatas ir jo sistemos

„Mariner 8“ korpusą sudarė aštuonkampė 45,7 cm aukščio ir 138,4 cm įstrižainės magnio struktūra, prie kurios viršaus pritvirtintos 215x90 cm matmenų saulės baterijos, padidinusios kosminio aparato plotį iki 6,89 m. Korpuso viršuje taip pat sumontuotos dvi raketinio kuro saugyklos, manevravimo variklis, 1,44 m ilgio žemo jautrumo antenos stiebas ir parabolinė aukšto jautrumo antena. Korpuso apačioje sumontuota tyrimų ir stebėjimų įranga (plačiakampė ir siaurakampė kameros, infraraudonųjų spindulių radiometras, interferometrinis spektrometras, ultravioletinių spindulių spektrometras). Elektroninė ryšių ir valdymo įranga sumontuota korpuso viduje. Bendras kosminio aparato aukštis su antenomis – 2,28 m, masė paleidimo metu 997,9 kg, iš jos 439,1 kg sudarė paleidimui naudojami reikmenys. Mokslinė įranga svėrė 63,1 kg.
Kosminio aparato energijos aprūpinimo sistemą sudarė 14 742 saulės elementai, išdėstyti 4 saulės baterijose 7,7 m² plote. Saulės baterijos galėjo sukurti 800 W galią Žemės ir 500 W galią Marso aplinkoje. Taip pat kosminiame aparate buvo sumontuoja 20 ampervalandų nikelio-kadmio įkraunama baterija. Raketinį kurą, kuris sudarytas iš monometilo hidrazino ir azoto tetroksido, naudojo 1340 N stūmimo galios variklis. Manevravimo sistemą sudarė 2 įrenginiai, sudaryti iš 6 azoto srauto išleidimo mechanizmų, sumontuotų saulės elementų galuose. Pozicijos erdvėje nustatymo sistema sudaryta iš Saulės krypties jutiklio, Kanopus žvaigždės sekimo įrenginio, giroskopų, inertiškumo įrenginio ir akselerometro. Terminė kontrolė buvo vykdoma naudojant 8 ventiliacijos bokštelius korpuso kampuose ir termines dangas.
„Mariner 8“ kontrolę ir valdymą vykdė centrinis kompiuteris ir komandų eiliškumo įrenginys su 512 žodžių vidine atmintimi. Valdymui ir kontrolei naudojamos 95 komandos. Mokslinių duomenų išsaugojimui – skaitmeninis įrašymo į juostą dviejų ričių įrenginys. 168 metrų ilgio 8 takelių juostoje buvo galima išsaugoti 180 milijonų bitų informacijos, įrašant 132 kbit/s sparta. Duomenys iš juostos atkuriami 16, 8, 4, 2 ir 1 kbit/s sparta, vienu metu buvo galima nuskaityti informaciją iš dviejų takelių. Duomenų perdavimui naudojamas dvigubas trumpabangis 10/20 W siųstuvas bei vienas imtuvas.
Vizma Belševica

Biografija

Gimė per pasaulinę ekonominę krizę nusigyvenusių darbininko Janio Belševico ir Ievos Cyrulės šeimoje. Tėvas turėjo problemų su alkoholiu. Vasaras praleisdavo vaizdingoje Kuržemėje pas gimines. Pirmąją poemą išspausdino 1947 m., dar besimokydama gimnazijoje. 1955 m. pasirodė pirmoji eilėraščių knyga. 1961 m. baigė Maskvos M. Gorkio literatūros institutą.
1968 m., kai saugumas perskaitė jos knygą „Jūra dega“ apie tai, kaip Vokiečių ordinas užkariavo Latviją, buvo uždrausta spausdinti jos knygas. Todėl ji užsiėmė vertimais teatrui. Gyvenimo saulėlydyje sunkiai sirgo.
Sūnūs poetai Klavas Elsbergas ir Janis Elsbergas.

Kūryba

Poezijos rinkiniuose „Visą žiemą šiemet pavasaris“ (Visu ziemu šogad pavasaris), „Žemės šiluma“ (Zemes siltums), „Metų žiedai“ (Gadu gredzeni), „Tarp vijoklių“ (Madarās), „Skaudus laikas“ (Dzeltu laiks) vyrauja dramatiškos intonacijos, individualūs išgyvenimai siejami su universalia būties problematika, gausu istorinių motyvų, tragiško tėvynės likimo apmąstymų.
Išleido psichologinių novelių rinkinius „Kikurago apsakymai“ (Ķikuraga stāsti), „Nelaimė namuose“ (Nelaime mājās). Parašė pasakų vaikams rinkinį „Po mėlynu dangaus dubeniu“ (Zem zilas debesu blodas). Viena populiariausių jos knygų – autobiografinis romanas „Bilė“ (Bille).

Įvertinimas

1990 m. apdovanota Spidolos prizu, išrinkta Latvijos mokslų akademijos nare. Gavo Švedijos literatūrines premijas: Einaro Forseto fondo (1992 m.) ir Tomo Tranströmerio (1998 m.) premiją. 2000 m. buvo nominuota Nobelio literatūros premijai. Jos kūrybą į švedų kalbą išvertė Juris Kronbergas.
Vengrijos lietuvių bendruomenė

Vengrijos lietuvių bendruomenė – Vengrijoje veikianti lietuvių bendruomenė, kurią sudaro maždaug 40 nuolat Vengrijoje gyvenančių lietuvių šeimų bei ilgą laiką tarptautinėse kompanijose dirbantys Lietuvos piliečiai. Bendruomenę papildo Vengrijoje studijuojantys studentai iš Lietuvos, deleguotieji į tarptautinės įstaigas bei Lietuvos ambasados Vengrijoje darbuotojų šeimų nariai. Pagrindinis bendruomenės veiklos tikslas – suburti šioje šalyje gyvenančius lietuvius, padėti jiems išlaikyti ryšius su Lietuva, garsinti Lietuvos vardą, jos kultūrą ir papročius Vengrijoje.

Bendruomenės raida

Iki II-ojo Pasaulinio karo Vengrijoje gyveno tik keletas lietuvių. Daugiau lietuvių į Vengriją gyventi atvyko sovietmečiu, tačiau iškart į bendruomenę jie nesibūrė. 1986 m. iniciatyvos suburti lietuvius į draugiją ėmėsi Vengrijos Nyiregyhaza mieste gyvenęs žymus lietuvių fotografas, poetas ir keliautojas Paulius Normantas ir mokslininkas Vytautas Grinius iš Vesprėmo miesto. Pirmasis lietuvių Vengrijoje suvažiavimas įvyko garsaus vengriško vyno – Tokajaus – mieste. Šio susitikimo metu Paulius Normantas buvo buvo išrinktas pirmuoju lietuvių bendruomenės Vengrijoje pirmininku, vėliau pirmininko pareigas perėmė Vytautas Grinius.

Pirmininkai

1992 m. lietuvių bendruomenė buvo oficialiai užregistruota kaip visuomeninė Vengrijos Respublikos organizacija. Nauja bendruomenės pirmininke buvo išrinkta Diana Dumšaitytė-Balint. Nuo 1999 m. bendruomenei pirmininkavo Sigitas Povilaitis. 2005 m. pirmininkavimą perėmė Vitalija Baranyai. Nuo 2008 m. bendruomenei pirmininkavo Vaida Burinskienė iš Kečkemėto miesto. Nuo 2011 metų bendruomenės reikalais rūpinosi Reda Rimkutė-Lőrincz. Nuo 2014 metų lietuvių bendruomenės pirmininkė - Lina Schmidt.

Bendruomenės veikla

Kadangi bendruomenė susibūrė Lietuvos sovietinės okupacijos metais, Vengrijos lietuviai buvo ypač aktyvūs Lietuvai siekiant laisvės ir nepriklausomybės. 1990–1991 m. Vengrijos lietuviai kartu su Lietuvos laisvės siekius palaikančiais vengrais dalyvavo mitinguose prie Sovietų Sąjungos ambasados Budapešte, reikalaudami blokados nutraukimo ir suverenios Lietuvos pripažinimo. Po žiaurių Sausio 13-osios įvykių Vengrijos Raudonojo Kryžiaus kvietimu į Vengriją buvo atgabenti gydyti trys lietuviai, nukentėję ginant Televizijos bokštą ir Lietuvos radijo ir televizijos pastatą. Vengrijoje juos slaugė ir globojo bendruomenės nariai.
Šiuo metu pagrindinis lietuvių Vengrijoje veiklos tikslas – suburti šioje šalyje gyvenančius lietuvius, padėti jiems išlaikyti ryšius su Lietuva, garsinti Lietuvos vardą, jos kultūrą ir papročius Vengrijoje. Lietuvių bendruomenė Vengrijoje susirenka penkis - šešis kartus per metus. Pagrindinis susibūrimų tikslas – palaikyti tarpusavio ryšius, kartu švęsti lietuviškas šventes, pasidalinti žiniomis apie Lietuvą, platinti informaciją apie ją Vengrijoje. Į kasmetinius Vasario 16-osios, Kovo 11-osios švenčių minėjimus atvyksta daug svečių, tarp kurių galima pamatyti ir ne vieną įtakingą Vengrijos politiką ar visuomenės veikėją. Per šias šventes ir Sausio 13-osios įvykius yra aukojamos lietuviškos mišios. Jas aukoja lietuviškai išmokęs vengrų diakonas Teszar Tibor.
Rukai (Kėdainiai)

Aplinkinės gyvenvietės

Antušava - 2,5 km
Jaunakaimis - 4 km
Keturkiemiai - 2 km
Jaugiliai - 1,5 km
Boksas (garažas)

Automobilių sportas

Boksai   - lenktynių trasoje esančios garažų patalpos, skirtos techniniam darbui su automobiliais per treniruotes, bandomuosius važiavimus ir lenktynes. Boksuose automobilis paruošiamas išvažiavimui į trasą, įskaitant jo parametrų operatyvią kontrolę, važiuoklės, aerodinaminių ir kitų elementų suderinimo darbus, taip pat remonto darbus, kuriuos įmanoma atlikti lauko sąlygomis. Varžybų metu stebint žiūrovams, boksų zonoje komandos sustojusiems automobiliams operatyviai keičia padangas, papildo degalų bakus bei pagal poreikį atlieka kitus aptarnavimo darbus.
Autodromo boksai apjungti į vieningą kompleksą, kurio pagrindinės charakteristikos – darbo vietų skaičius, patalpų plotas, techninis aprūpinimas, priešgaisrinė sauga – apsprendžiamos Tarptautinės automobilių federacijos reikalavimais. Nuo boksų parametrų priklauso suteikiamos licencijos tipas, leidžiantis organizuoti tam tikro lygio lenktynes ir kitus renginius. Boksų zonai priskiriama ir prieš ją esanti lenktynių trasos zona PL (angl. pit lane), kurioje sustoja automobiliai techniniam aptarnavimui. Boksuose sužymėtos atvykimo ir išvykimo juostos, nustatytas griežtas 60–100 km/h greičio apribojimas. Lenktynių metu prieiga prie boksų leidžiama tik komandų ir atrinktų asmenų personalui. Lenktynėse su degalų papildymo operacijomis mechanikų įgulos aprūpinamos specialiais nedegiais darbo kostiumais.
Autodromuose gali būti ne vienas boksų kompleksas, tačiau per varžybas visos komandos naudojasi tik vienu iš jų. Pavyzdžiui, Bahreino trasoje „Sakhir“ viena boksų eilė priklauso karališkosios šeimos nariams.
Gintaras Žagunis

Biografija

Nuo 1964 m. mokėsi Trakų mokykloje-internate, vėliau – Trakų 2-joje vidurinėje mokykloje. 1975 m. įstojo į Vilniaus statybos technikumą. 1976–1978 m. tarnavo sovietinėje armijoje.
1980 m. baigė Vilniaus statybos technikumą. Tais pačiais metais pradėjo dirbti Trakų restauravimo dirbtuvėse, vėliau – Respublikinėje normatyvų tyrimo stotyje Vilniuje, Komunalinio ūkio projektavimo institute. 1984–1989 m. tarnavo VRM vyriausybinių ir valstybinių pastatų apsaugos batalione. 1989 m. įstojo į Lietuvos šaulių sąjungą ir Lietuvos demokratų partiją. 1990–1991 m. dirbo pasieniečiu Krakūnų pasienio poste. Žuvo užpuolimo metu.
Lakaja (kaimas)

Istorija

Lakaja minima nuo 1496 metų.
Neustrijos marka

Bretonų marka

Senąją Bretonų marką sukūrė dar Merovingai VII a. pabaigoje ar VIII a. pradžioje. Jos centras buvo Le Manas (Le Mans). Vėliau ši valda buvo vadinama Mano hercogystė (lot. ducatus Cenomannicus). Tikslios hercogystės ribos nežinomos, jos nesutampa su vėlesnėmis Bretonų ar Normanų markomis. Žinomiausias senosios Bretonų markos markgrafas buvo Rolandas, žuvęs 778 m. Ronsevalio mūšyje. Iš jo žuvimo istorijos buvo sukurta serija legendų ir žymioji „Rolando giesmė“ (Chanson de Roland).
Karolingams atkūrus Bretonų marką pirmuoju markgrafu 861 m. buvo paskirtas Robertas Stiprusis, kuris žuvo 866 m. kaudamasis su vikingais. Tai parodė, kad Bretonų markai tenka kautis ne tik bretonais, bet ir su vikingais, o Normanų markai - su bretonais, ir kad abiejų markų markgrafams reikia bendradarbiauti kovose su Vakarų Frankijos priešais. Žuvusį Robertą pakeitė Hugas Abatas. 886 m. Bretonų markos markgrafas Hugas Abatas mirė, ir vietoj jo Karolis III Storasis markgrafu paskyrė Odą (Odo).

Normanų marka

Pirmasis markgrafas buvo Adalardas Senešalas. Jo valdoma marka apėmė Le Mano grafystę, todėl Le Maną valdę Rorgonidai tapo jo priešininkais. Rorgonidai intrigavo prieš Adalardą ir jo giminaičius, kurie irgi buvo įtakingi šio regiono didikai, kol Karolis atšaukė Adalardo markgrafo titulą ir markgrafu padarė vieną iš Rorgonidų. Rotgonidai marką valdė iki 885 m. Tais metais Vakarų Frankiją ėmė valdyti Karolis III Storasis, kuris markgrafu paskyrė Henriką Frankoną. Kitais, 886 m., markgrafas Henrikas Frankonas žuvo kautynėse su vikingais, vietoj jo markgrafu buvo paskirtas Berengaras II (Berengar II).

Suvienyta Neustrijos marka

911 m. Bretonų markos markgrafui Robertui II buvo suteikta v aldžia valdyti ir Normanų marką, dvi valdos buvo sujungtos. Robertas gavo demarchus titulą. Tais pačiais metais Karolis III Naivusis padovanojo vikingų vadui Rolui (Rollo) Ruano grafystę, kuri tapo būsimosios Normandijos hercogystės pamatu. Rolas vėliau gavo ir demarchus titulą.
Normanai palaipsniui plėtė savo žemes ir taip į jas įjungė didelę dalį Neustrijos. 987 m. Neustrijos markgrafas tapo karaliumi, ir marka nustojo egzistuoti.
Atspaudas (Masters of Horror)

Siužetas

Kristoferis (Billy Drago), Viktorijos epochos amerikiečių žurnalistas, keliauja po Japoniją ieškodamas Komomo – prarastos merginos, kuriai kadaise pažadėjęs išvaduoti iš prostitucijos ir pasiimti į Ameriką. Atvykęs į salą, kurioje egzistuoja vien viešnamiai, prostitutės ir jų suteneriai, Kristoferis susipažįsta su sifilitike savadautoja. Ši nežino nieko apie Komomo, tačiau kadangi Kristoferiui reikia kažkur pernakvoti, jis apsistoja jos viešnamyje. Ten susitinka su mergina bjauriai sužalotu veidu, skirta jam nakčiai. Mergina papasakoja, kad Komomo anksčiau čia gyveno, tačiau nesulaukusi savo meilės pasikorė. Skandindamas liūdesį sakėje, Kristoferis prašo merginos papasakoti daugiau, ir ši papasakoja jam tris vienas už kitą baisesnius tos pačios istorijos variantus (nes po pirmų dviejų pasakojimų Kristoferis nujaučia, kad ji kažką nutylėjo). Šios istorijos implikuoja, kad Kristoferis yra netiesiogiai kaltas dėl Komomo mirties ir taip pat dėl savo sesers mirties. Eidamas iš proto, jis nušauna merginą, kuri po mirties pavirsta į Komomo, tačiau nebeaišku, ar tai vyksta iš tiesų, ar tik išprotėjusio Kristoferio vaizduotėje. Filmas baigiasi kadrais, kur Kristoferis sėdi Japonijos kalėjimo vienutėje už žmogžudystę, ir jam nuolat vaidenasi vaiduokliai – jo sesuo, Komomo bei kūdikis po aborto.
Walter Hilpert

Biografija

Gimė 1908 m. balandžio 12 d. Plaškiuose. Baigęs studijas dirbo Karaliaučiaus radijo stotyje. II pasaulinio karo metu dirbo karinėse radijo stotyse. Po karo pradėjo dirbti Hamburgo radijo stotyje, kiek vėliau Vokietijos šiaurės rytų radijuje ir televizijoje. 1955 m. tapo pirmuoju NDR televizijos direktoriumi, kuriuo išbuvo iki 1961 metų. Nuo 1957 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. buvo televizijos ARD direktoriumi. Mirė 1962 m. liepos 10 d. Hamburge.
Sonetas

Sonetas – lyrikos žanro, kanoniškos strofinės sandaros ir kanoniško rimavimo 14 eilučių eilėraštis.

Rūšys

Sonetas būna dviejų rūšių – itališkasis (Petrarkos) ir angliškasis (Šekspyriškasis). Itališkąjį sonetą sudaro 2 ketureiliai ir 2 trieiliai, o šekspyriškąjį – 3 ketureiliai ir 1 dvieilis. Soneto ketureiliai dažniausiai būna aprašomojo arba pasakojamojo pobūdžio, o trieiliai ir dvieiliai – apibendrinamojo, filosofinio. Eilutės paprastai rimuotos.
15 sonetų ciklas vadinamas sonetų vainiku, kurio kiekvienas sonetas pradedamas prieš jį einančiojo baigiamąja eilute, o paskutinis sonetas (magistralas) susideda iš visų sonetų pirmųjų eilučių.
Bene žymiausias sonetų rašytojas buvo Renesanso laikotarpio anglų dramaturgas ir poetas Viljamas Šekspyras, parašęs 154 sonetus. 1826 m. pasirodė Adomo Mickevičiaus taip pat garsus sonetų rinkinys „Krymo sonetai“. Jame sudėti sonetai, tremties metu Kryme parašyti lenkų kalba, Petrarkos stiliumi.

Atsiradimo istorija

Soneto formą XIII a. pradžioje sukūrė Sicilijos notaras ir poetas Džiakomas da Lentini. Jo sukurta struktūra skyrėsi nuo šiandieninio soneto, kuris yra žymiai supaprastėjęs.
Vieno pirmųjų sonetų, vadinamojo sonettus retrogradus, kiekviena eilutė turėjo būti savarankiška, išbaigta mintis, taip pat privalo būti surimuotos eilučių ne tik pabaigos, bet ir pradžios. Šiandien šio poezijos žanro struktūra nėra tokia griežta.
Aivars Lembergs

Biografija

1968–1969 m. Jėkabpilio melioracijos statybos valdybos darbininkas. 1974–1975 m. Latvijos universiteto laborantas, darbuotojas. 1977 m. baigė Latvijos universiteto Ekonomikos fakultetą.
1977–1978 m. inžinierius ekonomistas Ventspilio uosto gamykloje. 1978–1987 m. instruktorius, skyriaus vedėjas, LKP Ventspilio miesto ir rajono komiteto sekretorius. 1987–1988 m. LKP CK žemės ūkio ir maisto pramonės skyriaus instruktorius.
Nuo 1988 m. Ventspilio miesto meras. Nuo 1994 m. Latvijos tranzitinio verslo asociacijos prezidentas, Ventspilio uosto valdybos pirmininkas. Įsteigė tarptautinę bendrovę „Kālija Parks“ bei jai vadovavo. Jo turtas vertinamas 230 mln. EUR (žurnalo „Бизнес и Балтия“ duomenys 2003 m.).