google/wiki40b huggingface dataset:
Albinas Elskus

Biografija

Tėvas buvo Lietuvos kariuomenės kapitonas. 1942–1944 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, Stasio Ušinsko studijoje. Pasitraukęs į Vokietiją 1945–1947 m. Darmštato aukštojoje technikos mokykloje studijavo architektūrą. Šios žinios vėliau pravertė jam, kaip vitražistui. 1947–1949 m. Dailės ir amatų mokykloje (École des Arts et Métiers) Freiburge studijavo tapybą.
Nuo 1949 m. gyveno JAV. Mokėsi Karlo Hackerto vitražo studijoje Čikagoje. 1952–1953 m. Paryžiuje lankė litografijos kursą Dailės meno mokykloje (École des Beaux-Arts). 1953 m. Paryžiuje susituokė su Anna Mary Crewdson (1927–2009). 
1953–1980 m. dirbo Georgo Durhamo vitražo studijoje Niujorke. 1973–1984 m. dėstė Fordhamo universitete Bronkse (Niujorko valstija), 1982–1990 m. Parsonso dizaino mokykloje (Parson School of Design) Niujorke. Nuo 1972 m. Niujorko lietuvių dailininkų sąjungos pirmininkas.
Su paskaitomis ir seminarais apie tapybos ant stiklo ir vitražo meną apkeliavo JAV, Kanadą, Japoniją. Surengė individualių parodų Niujorke (1976 m., 1983 m.), South Hadley (Masačiūsetso valstija, 1977 m.), Blumfilde (Konektikuto valstija, 1983 m.), Butbai Harbore (Nevados valstija, 1992 m.).
1970 m. su D. Fuleriu 10 metrų ilgio burlaiviu perplaukė Atlanto vandenyną (iš Niujorko iki Airijos). 
2006 m. sukurtas dokumentinis filmas „Dieviškoji šviesa“ (rež. Gytis Lukšas).

Kūryba

Sukūrė vitražų ir mozaikų Niujorko (Šv. Kotrynos Sienietės, 1954 m., Kristaus Apreiškimo, 1967 m.), Vašingtono (Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčioje, 1965 m.) bažnyčiose, Rokfelerio universitete (1975 m., 1981 m.), Dangaus Vartų kapinių mauzoliejuje Yst Hanoveryje (Naujojo Džersio valstija, 1991 m.) ir kitur. 
Vitražai laisvos kompozicijos; figūros neskaidomos švino juostomis, panašios į tapytas. 
A. Elskaus kūrinių yra įsigijęs Corning stiklo muziejus JAV, Ely vitražo muziejus Anglijoje, Pilchuk stiklo studija, Nacionalinis M.K.Čiurlionio dailės muziejus, įvairūs privatūs kolekcionieriai.
Domenico Beccafumi

Domenikas Bekafumis (it. Domenico Beccafumi, tikr. Domenico di Pace, 1486–1551 m. gegužės 18 d.) – italų XVI a. dailininkas, skulptorius, iliuminatorius. Atstovavo Sienos dailės mokyklai, manieristas.

Biografija

Domenikas, Pačės sūnus (Domenico di Pace) gimė 1486 m. Montaperčio miestelyje netoli Sienos. Būdamas vaiku mėgdavo piešti. Jo talentą pastebėjo Lorenzo Beccafumi, vienas iš Sienos miestiečių, kuriam tarnavo Domeniko tėvas. Jis pasiėmė vaiką pas save lavinti. Nuo jo Domenikas buvo pramintas ir prisiėmė Beccafumi pavardę. Pirmąsias sąsajas su italų aukštojo renesanso menu Bekafumis turėjo Sienoje kopijuodamas Perudžino darbus. 
1510 m. Bekafumis išvyko į Romą, kur tobulinosi ties Mikelandželo ir Rafaelio freskomis. 1512 m. grįžo į Sieną, kurioje pradėjo gauti pirmuosius užsakymus ir konkuruoti su Sodoma, kuris tuomet buvo pagrindiniu Sienos dailininku. Domenikas Sienoje atlikinėjo darbus vietos bažnyčiose ir kilmingųjų rūmuose. Jo stiliaus susiformavimui įtakos turėjo Fra Bartolomeo ir Leonardas da Vinčis. Apie 1510-ųjų vidurį Bekafumio kūryboje pradėjo pasireikšti manieristiniai bruožai. Bekafumio stilistikai būdingi perspektyvaus vaizdavimo iškraipymai ir šviesos efektų paieškos.
Nuo 1519 m. Bekafumis pradėjo gauti prestižinius užsakymus Sienos katedroje. Joje jis darbavosi iki maždaug 1545 m. kurdamas epizodus garsiosioms katedros marmurinėms grindims. Kūrė freskas, skulptūras (didžiajam altoriui), altorinius paveikslus. 1529-35 m. Sienos vyriausybės užsakymu atliko tikriausiai žinomiausius savo darbus tuometiniuose vyriausybės rūmuose Palazzo Pubblico Senovės Romos politinių įvykių motyvais. 1535 m. pradėjo Sienos katedros apsidės freskas, bet tuo metu jų nebaigė. 1536 m. imperatoriaus Karolio V-ojo atvykimo proga jam buvo užsakyta sukurti mechaniškai judančią raito imperatoriaus skulptūrą su triumfo arka.
1537 m. Bekafumis buvo Pizoje, atliko darbus Pizos katedroje. 1543 m. pabuvojo Romoje. Iki 1544 m. baigė freskas Sienos katedroje. Domenikas Bekafumis mirė 1551 m. gegužės 18 d. Palaidotas Sienos katedroje. Jis laikomas paskutiniu reikšmingu Sienos dailės mokyklos atstovu. Be freskų Palazzo Pubblico, tikriausiai žinomiausiu jo paveikslu įvardijamas „Mergelės Marijos gimimas“ (apie 1543).
Tolkiemio akmuo

Tolkiemio akmuo – prūsų (varmių) kultinis riedulys Vakarų Lenkijoje. Stūkso Aistmarių įlankoje, administraciškai priklausančioje Varmijos Mozūrų vaivadijos Elbingo apskrities Tolkiemio valsčiui.
Tai gneisinis akmuo, sudarytas iš stambiagrūdžių ir smulkiagrūdžių elementų su kvarco intarpais. Jo apimtis – 14,25 m; aukštis – 2,30 m (tame tarpe apie vieną metrą yra po vandeniu, kiek giliai riedulys įaugęs į gruntą nėra išmatuota). Šventuoju prūsų akmeniu vadinamas riedulys guli apie 25 m nutolęs nuo kranto (atstumas svyruoja priklausomai nuo vandens lygio) ir pasiekiamas už keturių kilometrų nuo Tolkiemio keliaujant Fromberko link. 
Nuo XVI a. literatūroje minimą riedulį priimta įvardinti kaip kultinį (viršutinėje jo dalyje išlikusi išima – aukojimo dubuo). Manoma, kad ant šio monolito buvę deginami  pirmieji javų pėdai bei sužve­jotos žuvys – taip buvo garbinamas valgio dievas Kurkė (Churchė), kurio kultą pirmąkart aprašė iš Tolkiemio kilęs vokiečių kronikininkas Simonas Grunau.
Algimantas Jakučionis

Biografija

Gimė 1940 09 07. 1941 06 14 su motina buvo ištremtas į Kalnų Altajų. Tėvas žuvo Rešiotų lageryje 1942 02. Žuvus tremtyje ir motinai, 1947m. kartu su našlaičiais parvežtas į Lietuvą. 1964 m. baigė Kauno politechnikos institutą. Dirbo Pasvalio KSER 27, Šiaulių m. kelių statybos-remonto valdyboje(nuo meistro iki viršininko). Kelių projektavimo instituto „Kelprojektas“ Šiaulių skyriaus viršininkas(1984-2010). Daugelio Lietuvos automobilinių kelių projektų autorius.Sudarė ir išleido knygą "UAB Kelprojekto Šiaulių skyriui-50m".
1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas.Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narys.
Anapus: siaubas ir kiti malonumai

Anapus: siaubas ir kiti malonumai – literatūrinis ir pramoginis mėnesinis laikraštis, leistas 1992–1997 m. Vilniuje.

Istorija

Leidėja UAB „Joruta“. Iki Nr. 5 ėjo kaip laikraščio „Vėl Jonis!“ neperiodinis priedas. Tiražas 1992 m. – 15 000 egz., 1997 m. – 1600 egz.
Dubašių senovės žemdirbystės vieta

Senovės žemdirbystės vieta

Barkelių miško pietrytiniame pakraštyje išliko per 11 akmenų pylimų ir 70 krūsnių. Pylimai tiesūs, 11-68 m ilgio, 2-4 m pločio, 15-30 cm aukščio, jungdamiesi sudaro aptvarus. Krūsnių skersmuo 2-3 m, aukštis 20-30 cm. Keletas krūsnių 4 m skersmens, 35-40 cm aukščio. Dalis jų apardyta išrenkant stambesnius akmenis.
0,2 km į pietvakarius yra Kašučių senovės gyvenvietė, 0,57 km - Kašučių senovės žemdirbystės vieta, 0,3 km į pietus – Kašučių kapinynas, už kurio buvo apeiginis akmuo su dubeniu.

Tyrimai

1981 m. išaiškino Ignas Jablonskis. 1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas). 2001 - 2002 m. tyrinėjo Vilniaus, Tartu (Estija) universitetų ir Kretingos muziejaus archeologinė ekspedicija (lauko tyrimų vadovas Julius Kanarskas, moksliniai tyrimų vadovai Valteris Langas, Algimantas Merkevičius). 1992 m. kartografavo Valstybinis žemėtvarkos institutas, 2003 m. – Kultūros paveldo centras.
1993 m. įrašyta į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 2004 m. registruota (kultūros vertybių registras|nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.
Bozdžaada

Bozdžaada (turk. Bozcaada), Tenedas (gr. Τένεδος) – nedidelė sala Egėjo jūroje, netoli Dardanelų sąsiaurio. Priklauso Turkijai, Čanakalės provincijai. Plotas 37,6 km². 2,4 tūkst. gyventojų (2000 m.), dauguma – graikai.
Draudimo akcinė bendrovė „Lietuva“

Draudimo akcinė bendrovė „Lietuva“ – Lietuvos draudimo bendrovė, veikusi 1921–1940 m. Būstinė Kaune.

Istorija

Įsteigė Lietuvos ūkio banko finansinė grupė, kuriai vadovavo broliai Jonas, Juozas ir Viktoras Vailokaičiai. Steigėjai ir žymiausi akcininkai buvo Gustavas Feterauskas, Stasys Digrys (valdybos pirmininkas), valdybos nariai – Viktoras Vailokaitis, S. Strimaitis, Eliziejus Draugelis, Vincas Zakarevičius. Akcijų turėjo ir užsieniečiai. Akcinis kapitalas – 5 mln. auksinų, 1922 m. įvedus litą – 500 000 Lt, 1924 m. pasiekė 1 mln. Lt, vėliau sumažintas iki 600 000 litų.
Draudimo akcinė bendrovė „Lietuva“ turėjo išimtines teises drausti turtą nuo gaisrų miestuose, turinčiuose iki 40 000 gyventojų, ir transportą bei gyvybę visoje šalyje. 1922 m. jas 10 m. suteikė Steigiamasis Seimas. Už šias teises 25 % grynojo pelno bendrovė pervesdavo į valstybės iždą. Turėjo agentūrų visuose apskričių centruose, aktyviai veikė kaimo vietovėse. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą bendrovė nacionalizuota ir perduota Valstybės draudimo įstaigai.
Zwekapin United FC

Istorija

Klubas įkurtas 2010 m.
Akershuso pilis

Akershuso pilis (norv. Akershus Slott) – pilis, esanti Osle, Norvegijoje. Pilis pastatyta ant kalvos, šalia giliausiai į žemyną įsirėžusios Oslo fjordo dalies. Ji 700 metų saugo ir gina Oslą nuo bet kokių mėginimų įsiveržti iš jūros pusės. Akershuso pilies ansamblį sudaro istoriniai pastatai, muziejai ir gynybiniai įrenginiai. Čia vyksta oficialios ceremonijos.

Istorija

Ją pradėjo statyti karalius Hokonas V 1299 m., nuo tada įtvirtinimai buvo daugybę kartų tobulinti bei rekonstruoti. Pilies reikšmė išaugo 1716 m., kai ji atlaikė Švedijos karaliaus Karlo XII kovotojų apgultį. XIX a. pilies gynybinė funkcija susilpnėjo, ji tapo karinių pajėgų administraciniu centru.
Geležies amžius

Geležies amžius – priešistorinis archeologinis laikotarpis, kuris pagal trijų periodų sistemą eina po akmens ir bronzos amžių. Geležies amžiui būdingas geležies įrankių ir ginklų naudojimas. Po geležies amžiaus, priklausomai nuo kultūrinio arealo, seka antika arba ankstyvosios istorinės kultūros.
Ankstyvoji istorija prasideda su rašto naudojimu. Priklausomai nuo to, ar konkreti civilizacija jau turėjo raštą ar ne, geležies lydymas ir apdirbimas patenka į priešistorę (Vidurio ir Rytų Europa) arba ankstyvąją istoriją (Viduržemio jūros baseinas, Artimieji Rytai, Kinija, Indija). Geležies amžiaus metu daugelio kultūrų žmonės pradėjo naudoti raštą. Dėl to daugelyje regionų geležies amžius yra priešistorės pabaiga. Po geležies amžiaus (priklausomai nuo konkrečios kultūros) prasidėjo Antika arba Tautų kraustymosi periodas.
Geležies amžius Viduržemio jūros regione prasidėjo apie 1100 m. pr. m. e., šiaurės Europoje – 800 - 700 m. pr. m. e. Kinijoje geležies amžius prasideda apie 600 m. pr. m. e., Afrikoje apie 500-400 m. pr. m. e., Pietų Afrikoje apie 200 m. pr. m. e.
Kaip ir kitų priešistorinių laikotarpių atveju, geležies amžiaus chronologinės ribos gerokai svyruoja priklausomai nuo kultūrinės ir geografinės aplinkos. Be to, kai kurios civilizacijos neturėjo geležies amžiaus, pvz., prieškolumbinės Amerikos civilizacijos. Taip pat svarbu pažymėti, kad „geležies amžius“ nėra evoliucinė pakopa, bet naudojamas pabrėžti technologijos, kuri paveikė kai kurias, ypatingai europines, kultūras reikšmę.
Ajax SC

Istorija

Iki 1917 m. žaidė Leidene.
Skive IK

Istorija

Klubas įkurtas 1901 m.
2017/2018 m. klubas žaidė Pirmame divizione.
Petras Pečiūra

Biografija

Baigė Kupiškio gimnaziją. 1947–1952 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete. Tuo pačiu metu baigė LSSR dramos teatro studiją, įgijo lituanisto ir aktoriaus specialybes. 1952–1954 m. LLKJS CK lektorius. 1954–1962 m. Politinių ir mokslinių žinių skleidimo draugijos referentas. Nuo 1960 m. Vilniaus universiteto Filosofijos katedros dėstytojas. 
Vaidino Profsąjungų rūmų mėgėjų teatre, komiškus vaidmenis per LNK televiziją. Paskelbė daugiau kaip 1000 straipsnių, išleido apie 40 brošiūrų ir knygų. Nuo 1960 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Žurnalistų sąjungos senjorų klubo, Vilniaus kupiškėnų klubo narys.
Palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Pociūnų aerodromas

Kauno parašiutininkų klubas

Kauno parašiutininkų klubas – aerodrome įsikūręs klubas, kuris prižiūri Pociūnų aerodromą. Klubo viršininkas – Kęstutis Milušauskas. Klubas vykdo šuolius iki 4000 m aukščio. Organizuojami apmokymai, šuoliai mėgėjams, stovyklos. Tradiciškai liepos mėnesį klubas organizuoja antrą pagal dydį Baltijos valstybėse parašiutininkų fiestą „Pociūnai Boogie“. Tai profesionalių parašiutininkų šventė, kurios metu atliekama daugybė šuolių, vyksta filmavimai, peržiūros.

Kauno apskrities aviacijos sporto klubas

Kauno apskrities aviacijos sporto klubas – 1957 m. Pociūnų aerodrome įsikūręs klubas, Lietuvos sklandymo centras. Tai didžiausias aviacijos sporto klubas Baltijos šalyse, kurio nariai užsiima sklandymu. Klubo direktorius – Lietuvos sklandymo federacijos pirmininkas Vytautas Sabeckis.
Nuo pat sportininkų įsikūrimo čia buvo organizuojami Lietuvos bei Tarybų Sąjungos sklandymo čempionatai. Klubas organizuoja įvairių klasių Lietuvos sklandymo čempionatus, turnyrą, tragiškai žuvusio sklandytojo Antano Ruko taurei laimėti. Pociūnų aerodrome taip pat vyksta Europos ir pasaulio sklandymo čempionatai: 2001 m. vyko Pasaulio moterų sklandymo čempionatas, 2004 m., 2007 m. ir 2009 m. – Europos vyrų sklandymo čempionatai.
Klube suteikiama galimybė sklandyti asmeniniais bei klubui priklausančiais sklandytuvais. Aviacijos klubas rengia apmokymus – stovyklas vaikams.

Turizmas

Pociūnų aerodrome taip pat įsikūręs aviaturizmo centras – su aviacija susijusių paslaugų kompleksas. Šalia aerodromo veikia viešbutis, kavinė „Debesota“, turistams siūlomos aktyvios aviaturizmo pramogos: skrydis lėktuvu ar sklandytuvu, šuolis parašiutu. Taip pat nuo 2001 m. aerodromo angare vyksta Pažaislio muzikos festivalio koncertai. 2008 m. surengtas elektroninės muzikos festivalis „Tundra“. 2012 m. liepą iš aerodromo pakilo lėktuvas su „Žaislinių meškiukų desantu“, kuris buvo išmestas Baltarusijoje ir sukėlė tarptautinį skandalą.
Raukštoniai

Istorija

Kaimas šaltiniuose minimas nuo 1586 m. Priklausė Ramygalos dvarui.
Antonio Vivarini

Antonijus Vivarinis (it. Antonio Vivarini, apie 1415–apie 1480 m.) – XV a. italų ankstyvojo renesanso dailininkas iš Venecijos.

Biografija

Antonijus Vivarinis buvo vienu reikšmingiausių Venecijos XV a. ir vienas pirmųjų miesto dailininkų, kuris pradėjo naudoti plintančią renesanso stilistiką. Antonijus Vivarinis buvo vyriausias Vivarinių dailininkų šeimos atstovas, kurie turėjo dirbtuves Murane ir tarp kurių buvo Antonijo brolis Bartolomėjus Vivarinis ir sūnus Alvizė Vivarinis. Pirmasis Antonijo kūrinys datuotas 1440 m. ir buvo altorinė tapyba Eufrazijos bazilikai Parence (dabar Porečas, Kroatija). Nuo 1444 m. Antonijus bendradarbiavo su vokiečių dailininku, brolėnu Džovaniu d’Alemanja. Kartu jie sukūrė altorius San Zaccaria ir San Pantalon bažnyčioms Venecijoje. 1447−1450 m. abu dailininkai dirbo Padujoje, kartu su Mantenja ir Nikola Pizolo kūrė freskas Ovetari koplyčioje (sunaikinta antrojo pasaulinio karo metu). Po Džovanio d’Alemanjos mirties 1450 m. Antonijus metė darbus Padujoje ir grįžo į Veneciją. Laikoma, kad bendruose su Alemanja darbuose Antonijus buvo svarbesniu dailininku, jo stilius buvo įtakotas Džentilės da Fabriano, Pizanelo ir Mazolino dailės.
Venecijoje Antonijus dirbo kartu su jaunesniuoju broliu Bartolomėjumi. Abu dailininkai 1450 m. gavo užsakymą iš popiežiaus Mykalojaus V. Būtent jaunesniojo brolio įtaka lėmė, kad Antonijo kūryboje pasirodė daugiau renesansinės tapybos elementų. Antonijus buvo sukūręs ir savarankiškų projektų: apie 1448 m. atliktą tapybą Praljos benediktinų vienuolynui ir didelių matmenų altorių bažnyčiai Brešijoje. Paskutinis Antonijo kūrinys datuotas 1469 m. ir buvo poliptikas, skirtas San Maria Vetere bažnyčiai Andrijoje. Antonijus Vivarinis mirė tikriausiai apie 1480 m. Antonijus Vivarinis Venecijoje įkūrė dirbtuves, kurios reikšmingumu nusileido tik Bielinių giminės dirbtuvėms. Antonijus derino savo kūryboje gotikinės ir renesanso tapybos bruožus, tačiau Vivarinių dailė buvo žymiai mažiau novatoriška nei Bielinių. Antonijo vaizduojamos figūros yra solidžios ir trimatės, modeliuotos šviesa ir šešėliais, tačiau joms trūksta ekspresyvumo ir dramos perteikimo. Antonijo indėlį bendruose darbuose su broliu Bartolomėjumi ir brolėnu Alemanja praktiškai neįmanoma išskirti.
Šiaurės dvikovė

Lietuvoje

Šiaurės dvikovės varžybos Lietuvoje buvo organizuojamos nuo 1940 m. ir baigtos organizuoti dar 1976 m. Šiuo metu šalyje nėra tramplinų, skirtų šuoliams su slidėmis, todėl nevyksta ir šiaurės dvikovės varžybų.
Balansinis dviratukas

Važiavimo pagrindai

Visų pirma, riedėdamas vaikas visą savo dėmesį sutelkia į lygsvaros laikymą, o ne į pedalų mynimą – taip užtikrinama didesnė tikimybė, kad jis nenuvirs ir išmoks važiuoti dviračiu be ašarų. Vaikai stumia šiuos dviratukus į priekį savomis kojomis, tokiu būdu ne tik išmoksta valdyti dviratį, bet ir lavina klubo sąnarius, stiprina kojų raumenis. Pradžioje vaikas gali paprasčiausiai stumdyti dviratuką vaikščiojant atsistojus tarp sėdynės ir dviračio rėmo, vėliau stumdyti dviratuką pilnai atsisėdus ant sėdynės ir kojomis spiriantis pirmyn. Galiausiai, įgavus daugiau pasitikėjimo ir įgūdžių bėgti šiuo dviratuku, vaikas laisvai balansuos tik ant dviejų dviračio ratų, kojas pilnai pakėlęs nuo žemės bei besispirdamas jomis į priekį. Kad funkcionuotų tinkamai, balansiniai dviratukai įprastai būna mažo dydžio, kad atsisėdęs vaikas ant sėdynės savo pėdomis galėtų pilnai siekti žemės paviršių.

Istorija

Pirmasis balansinis dviratis buvo anglų kalba pavadintas Dandy horse arba Velocipede. Jo išradėjas – vokietis Karl Drais. Tai viena pirmųjų dviejų ratų transporto priemonės be pedalų forma. Pirmoji kelionė šiuo dviračiu įvyko 1817 m. birželio 12 d. nuo Manheimo iki Reinau. Šis įregistruotas dviejų ratų principas yra pradžių pradžia dviračiui ir motociklui atsirasti.

Modeliai

Ne taip seniai balansiniai dviratukai atgimė iš naujo su nauja koncepcija, pritaikyta vaikams, kad b9tū ugdomi važiavimo dviračiu įgūdžiai, laikant pusiausvyrą ir balansą. Naujos kartos balansiniai dviratukai sukurti, siekiant su laiku pakeisti tradicinius triratukus ir dviratukus su papildomais ratukais. Balansiniai dviratukai gaminami iš medžio ir metalo. Jų gretas 2011 m. papildė balansiniai dviratukai, pagaminti iš kompozicinių medžiagų, t. y. iš poliamido ir stiklo pluošto junginio (angl. GFR – glass fibre reinforced), dėl ko tokio dviratuko rėmas tapo lengvesnis, atsparus vandeniui, lūžiams ir kt.
Girstupis

Istorija

Girstupio upelis dar XIX a. buvo laikomas vietovės puošmena. Upelio slėnį ties Ąžuolynu buvo pamėgęs lankyti poetas Adomas Mickevičius. 1823 m. pavasarį draugai slėnį pavadino Adomo Mickevičiaus slėniu, o ant jo pamėgto akmens su poeto inicialais „A. M.” dar buvo iškalti ir metai – „1823”.
1975 m. upelio garbei pavadintas naujas prekybos centras „Girstupis“, pastatytas į rytus nuo upelio (architektai V. Dičius, A. Lėckas, inžinieriai Č. Stankevičius, S. Byla).
Abipus upelio 1997 m. lapkričio 20 d. įsteigtas Girstupio parkas (2,05 ha), kanalizuoto upelio slėnio dalyje ties kultūros centru „Girstutis“ 1999 m. vasario 17 d. patvirtintos Kovo 11-osios parko ribos (2,65 ha).

Pavadinimo kilmė

Upėvardis siejamas su žodžiais (iš)girsti, girdas („žinia, gandas“), gerdas („garsas, žinia, gandas“).
Didžioji ekonominė krizė

Didžioji ekonominė krizė (dar vadinama Didžioji depresija, angl. Great Depression) – didžiausia kapitalistinio ūkio krizė, vykusi 1929–1933 metais ir apėmusi visas ūkio šakas ir valstybes.
Šią krizę sukėlė devynerius metus (1920-1929 metais) trukęs spartus ir nesubalansuotas ekonomikos augimas bei finansų sistemos kontrolės stoka. Tuo metu žmonės tikėjo Naująja era. 1921-1929 metais „Dow Jones Industrial Average“ indeksas padidėjo 6 kartus. Iki prasidedant krizei penkerius metus intensyviai augo akcijų rinkos, todėl labai daug žmonių investavo. Tuo metu vyravo didelis investuotojų optimizmas, kuris skatino skolinto kapitalo naudojimą investicijoms į rinkas. Prieš prasidedant krizei buvo investuota 8,5 mlrd. dolerių skolinto kapitalo (tuo metu tai buvo visa JAV cirkuliavusi pinigų masė). Ekonominis burbulas neatlaikė ir sprogo. Per ateinančius ketverius metus akcijų rinkų indeksai prarado 89 procentus savo vertės. Akcijų kainos tapo dar mažesnės nei prieš penkerius metus iki krizės.
Krizė prasidėjo Jungtinėse Amerikos valstijose po juodojo ketvirtadienio (pagal kitus šaltinius – keletą mėnesių anksčiau), po panikos Niujorko vertybinių popierių biržoje Volstryte 1929 m. spalio 24 d., staiga nukritus akcijų kainoms, po ko prasidėjo bankrotų ir įsiskolinimų virtinė, apėmusi visas kapitalistines valstybes. Todėl sakoma, kad Didžiąją depresiją sukėlė 1929 m. Volstryto finansų krizė – "juodasis" 1929 m. spalio 29 d. antradienis.

Krizė pramoninėse šalyse

Po bankrotų ir gamyklų užsidarymo milijonai žmonių tapo bedarbiais, JAV nedarbas pasiekė 24,9 procentų darbingo amžiaus gyventojų. Darbo netekę gyventojai pirko tik būtiniausias prekes ir taip dar sunkino nelengvą ūkio padėtį. JAV, Lenkijoje pramonės produkcija nukrito apie 50 %, taip pat ūkio kritimas atsiliepė ir žemės ūkiui. JAV BVP sumažėjo - 32,6 procentais.
Sumažėjus investicijų vertei, dauguma žmonių pradėjo taupyti, pramonės pardavimai 1930 m. pradėjo mažėti, dėl to pradėjo kristi ir gaminių kainos. 1930 m. gegužę automobilių pardavimai nukrito žemiau 1928 m. lygio. Atlyginimai 1930 m. išliko stabilūs, bet 1931 m. ir jie pradėjo kristi. Žemiausiu krizės tašku yra laikomas 1933 m. kovo mėnuo. Krizė palietė viso pasaulio miestus, ypač tuos, kuriuose buvo daug sunkiosios pramonės, daugelyje šalių statybos praktiškai sustojo. Dėl sustojusio vartojimo taip pat labai nukentėjo žaliavų pramonė (kasyklos, miško pramonė), maisto produktų kainos taip pat krito 60 %, o tai sąlygojo ir didžiulę defliaciją.

Krizė Lietuvoje ir aplinkinėse šalyse

Krizę mažiau pajuto valstybės, neturinčios plačiau išvystytos pramonės. Tuo metu Lietuva buvo agrarinė valstybė, todėl didžioji krizė Lietuvą palietė mažiau. Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga nežymiai prekiavo su kitomis valstybėmis, todėl ir ją Didžioji krizė palietė mažiau. Kai kurių istorikų teigimu, sunki ūkio padėtis padėjo Vokietijoje įsigalėti nacizmui.
Augustinas Linčius

Augustinas Linčius (iki 1945 m. Lipčius, g. 1934 m. gegužės 28 d. Kaune) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

Sesuo Filomena Linčiūtė-Vaitiekūnienė. Žmona Donata Linčiuvienė. 1958 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
1958–2000 m. dirbo Geologijos ir geografijos institute (nuo 1963 m. Geologijos institutas), nuo 2000 m. dirba Vilniaus universiteto Gamtos fakultete.

Mokslinė veikla

Tiria Lietuvoje eksploatuojamas ir perspektyvias naudingąsias iškasenas, ekologinį pažeidžiamumą, ypač jautriame Šiaurės Lietuvos sulfatinio karsto regione Biržų krašte, ir kitas mokslines problemas, vertina Lietuvos gamtos paminklus, draustinius, tiria jų išsaugojimo galimybes.
Janine Sophie Marie Valstakas-Kaspar

Janine Sophie Marie Valstakas-Kaspar (g.1937 m. spalio 1 d. Elzase) – Elzaso-Lietuvos draugijos viceprezidentė, Vytauto Didžiojo ordino ordininkė, Biržų garbės pilietė.

Biografija

Gimė 1937 m. spalio 1 d. Elzaso (Prancūzija) regione lietuvių emigrantų šeimoje. Ilgai dirbo Elzaso kalnakasių profesinės sąjungos atsakingąja sekretore. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, aktyviai įsijungė į Lietuvos ateities kūrimą. Janine Sophie Marie Valstakas-Kaspar ypač daug dėmesio skiria sutrikusio intelekto žmonių organizacijai „Viltis“, aktyviai remia Biržų ligoninę. Jos dėka gydymo įstaigą pasiekia labdaros siuntos, gydytojai stažuojasi įvairiose Prancūzijos ligoninėse.