Vergų krantas

Geografija

Regionas užima teritoriją prie Benino įlankos, kuri tęsiasi apie 350 km. pakrante. Iš vakarų jį natūraliai riboja Voltos upė (moderniais laikais – ir dirbtinis Voltos ežeras), kuri skiria nuo vakariau esančio Aukso kranto. Vakaruose ir šiaurėje susisiekia su Jorubalandu.
Vergų krantas yra pajūrio žemumų regionas, palaipsniui pereinantis į aukštumas. Siauras 10 km. pločio pakrantės ruožas pasižymi smėlėtais krantais ir gausiomis lagūnomis, kurios dažnai susisiekia tarpusavyje ir su Gvinėjos įlanka. Svarbiausios lagūnos yra Ketos lagūna, Togo ežeras, Nakujės ežeras. Pakrantės tinkamos uostams, kas istoriškai lėmė šio regiono reikšmę vergų prekyboje.
Į šiaurę nuo pakrantės ruožo driekiasi Gvinėjos retmiškių zona. Šioje atkarpoje nėra tropinių džiunglių zonos, būdingų kitoms Gvinėjos įlankos pakrantėms, o Gvinėjos retmiškiai pasiekia pakrantę. Dėl to ši teritorija dar vadinama Dahomėjos plyšiu.
Regioną vagoja daugybės upių žemupiai. Visos upės teka iš šiaurės į pietus. Svarbiausios upės (iš vakarų į rytus) yra Todzie (Voltos žemupio intakas), Zio, Monas, Kufas, Uemė.

Regiono apgyvendinimas

Paskutinė migracija į regioną vyko apie XI–XIII a., manoma iš šiaurės rytų, t. y. iš Jorubalando. Anot legendų, migracijų išeities taškas buvo Ketu gyvenvietė Vergų kranto šiaurės rytiniame pakraštyje, kuri vietos tautų dar vadinama Amedzofe, t. y. „žmonijos lopšiu“. Gali būti, kad šios migracijos vyko dėl jorubų tautų ekspansijos į vakarus.
Šios migracijos metu senesnės vietos gentys buvo visiškai išstumtos arba asimiliuotos gbe kalbomis (priklauso Nigerio-Kongo šeimai) kalbančių etninių grupių. Šis lingvistinis giminingumas yra vienas regioną kultūriškai vienijančių bruožų. Dėl geografinės izoliacijos gbe tautos gyveno nedidelėmis bendruomenėmis, kas leido susiformuoti daug giminingų dialektų. Šiuolaikiniai lingvistai šį dialektų kontinuumą linkę dalinti į 5 grupes (kalbas): eve gyvena vakariausioje Vergų kranto dalyje, adžai – centrinėje, fonai – rytinėje. Gen ir smulkios fla-fera tautelės apgyvendino pakrantę.

Ankstyvosios valstybės

Nuo XIII a. susidarė prielaidos formuotis pirmosioms gbe valstybėlėms. Pirmoji žinoma valstybė buvo Tado karalystė prie Mono upės. Jos klestėjimas XIII–XV a. davė pradžią adžų tautai. Tado karalystė buvo svarbi visų gbe tautų istorijoje, kaip religinis centras, ir iš jos valdovų dinastijos save kildino dauguma kitų gbe valstybių dinastijų.
Apie XV a. eve tautos protėviai į vakarus nuo Tado įkūrė įkūrė Tegbės (Notsės) valstybę, o vėliau kūrėsi ir kitos eve karalystės žemyno gilumoje, tokios kaip Ho. XV a. į pietus nuo Tado įsikūrė Ardros valstybė su sostine Alada.

Pajūrio reikšmė

XVI a. stipriai keitėsi geopolitinė situacija, nes kraštą pasiekė europiečiai, kurie siekė užmegzti prekybinius santykius su vietos tautomis. Pirmieji jų buvo portugalai. Intensyvėjanti prekyba tarp europiečių ir gbe karalysčių pavertė iki tol retai gyvenamą ir strategiškai nereikšmingą pakrantės ruožą ypač svarbiu. Čia ėmė kurtis pakrantės miestai, įsileidę europiečių prekybines faktorijas ir turtėję iš prekybos. Labai greitai pagrindine preke tapo vergai, kurių paklausa Naujajame pasaulyje augo, ir dėl ko regionas greitai įgavo Vergų kranto pavadinimą.
Dauguma šių miestų ilgainiui tapo atskiromis karalystėmis su savo valdovų dinastiją. Svarbiausi pajūrio uostai Vergų kranto ruože buvo (iš vakarų į rytus): Anlo (eve valstybė su sostine Keta), Be (su sostine dabartinėje Lomėje), Agbodrafas (portugalų vadinamas Porto Seguro), Glidži (su sostine Anehe), Agvė, Popo, Hveda (su sostine Savi), Ardra (kuri turėjo pajūrio uostus Ofrą ir Jakiną), Adžačė (kur dabar yra Porto Novas).
Konkurencija tarp Europos valstybių regione stiprėjo. Be portugalų čia buvo aktyvūs prancūzai, britai, olandai, turėję savo prekybines faktorijas didžiausiuose miestuose, tokiuose kaip Uida, Ofra ar Jakinas. Olandai XVI–XVIII a. savo faktorijas regione grupavo kaip atskirą koloniją – Nyderlandų Vergų krantą.