Lietuvos energijos komitetas

Lietuvos energijos komitetas (visas pavadinimas – Lietuvos energijos ūkiui ir žemės turtams tirti komitetas) – valstybinė institucija, turėjusi spręsti Lietuvos energetikos problemoms ir veikusi 1936–1940 m. Kaune.

Veikla

Lietuvos energijos komitetas tyrė Lietuvos žemės turtus, energijos išteklius, svarstė jų racionalaus naudojimo klausimus. Parengė pirmojo Lietuvos perspektyvinio elektrifikavimo plano metmenis, surinko ir apibendrino elektros ūkio statistinius duomenis (darbus atliko inž. Leonas Kaulakis, J. Linkaitis ir kt.), ištyrė nemažai durpynų, parengė jų statistiką (darbams vadovavo inž. Jurgis Vidmantas), sudarė pirmąjį Lietuvos upių kadastrą (darbams vadovavo prof. Steponas Kolupaila ir kt.), tyrė Lietuvos cemento žaliavas, molį, kvarcinį smėlį (darbams vadovavo prof. Pranas Jodelė ir kt.). Paskelbė veiklos suvestines (4 t., 1937–1940).
1938 m. kovo mėn. Vyriausybė pateikė Seimui Energijos įstatymo projektą. Šio įstatymo tikslas – suaktyvinti vietos energijos šaltinių naudojimą įvežamo kietojo ir skystojo kuro sąskaita ir suteikti reikiamą planingą ir racionalią vystymo kryptį visam šalies energijos ūkiui. Energijos komitetą norėta legalizuoti įstatymo keliu, tuo pačiu siekiant suteikti jam didesnio autoriteto ir svorio. Pagal įstatymo projektą Energijos komitetas, kaip studijų organas, turėjo rengti Lietuvos energijos išteklių naudojimo planus ir teikti valdžios institucijoms išvadas energijos ūkio reikalais. Įstatymo priėmimas Seime užtruko iki 1940 m. balandžio vidurio.
Lietuvos energijos komitetui rekomendavus 1937 m. valstybė savo lėšomis įsteigė akcinę bendrovę „Elektra“ su 6 mln. litų pagrindiniu kapitalu, kurios tikslas buvo realizuoti Energijos komiteto rengiamą Lietuvos elektrifikacijos planą. 1938 m. akcinės bendrovės „Elektra" vadovaujantis darbuotojas P. Drąsutis leidinyje „Energijos komiteto darbai“ t. 2 paskelbė grupės specialistų parengtus Respublikos elektrifikavimo plano metmenis. 1938 m. lapkričio 24-25 d. II Lietuvos inžinierių ir architektų suvažiavimo metu energetikos sekcijoje L. Kaulakis pateikė išsamų pranešimą „Esama Lietuvos elektrifikacijos padėtis ir jos perspektyvinis išvystymas“. Vykdydamas elektrifikavimo planą Energijos komitetas nutarė statyti naują elektrinę Šiauliuose, kuri energija galėtų aprūpinti ir Panevėžį, o pastačius Kauno elektrinę, taptų rezervine. Rėkyvos elektrinė pradėta statyti 1939 m. spalio 15 d., visi įrengimai – trys garo katilai ir du generatoriai baigti montuoti 1941 m. birželio 5 d. o priimta eksploatacijon elektrinė buvo vos trys dienos prieš prasidedant karui.
1940 m. „Energijos komiteto darbai" IV tome L. Kaulakis pateikė Lietuvos elektrifikavimo planą iki 1950 m., kur paskaičiuoti šalies elektros energijos poreikiai iki 1960 m. ir reikalinga elektrinė galia, pamečiui išvardinti energetikos statybos objektai: elektrinės, aukštos įtampos linijos ir kita. Pagrindinėmis elektros gamintojomis pagal šį planą turėjo tapti Neries kaskado elektrinės, iš kurių pirmoji – 1938 m. lenkų pradėta statyti 14 000 kW hidroelektrinė Turniškėse. Buvo numatyta ir Nemuno hidroelektrinių kaskado statyba po 1950 m. pagal inž. J. Smilgevičiaus dar 1929 m. pateiktą pasiūlymą. Iki Antrojo pasaulinio karo pradžios akcinė bendrovė „Elektra" suspėjo pastatydinti tik pirmąjį elektrifikacijos plane numatytą stambesnį energetinį objektą – Rėkyvos elektrinę ir 30 kV elektros liniją į Panevėžį.

Darbų tąsa

1940 m. šalies ūkio pertvarkymas ir pritaikymas prie bendros TSRS sistemos po Lietuvos inkorporavimo, nacių Vokietijos okupacija ir karo veiksmai sunaikino prieškario energetikos infrastruktūrą. Po karo teko viską pradėti iš naujo, kaip 1918-aisiais. Padėtį sunkino okupacija ir kieta Maskvos ranka: ten buvo sprendžiami visi Lietuvos energetikos ūkio plėtros klausimai. Padėtis kiek pasikeitė nuo 1958 m., N. Chruščiovui reorganizavus ūkio valdymą ir daugiau teisių suteikus respublikoms. Tuometinė Lietuvos TSR vyriausybė, norėdama apginti Lietuvos interesus, kartu su naujai įkurta Liaudies ūkio taryba ir Valstybiniu mokslo ir technikos komitetu, jo sudėtyje įkūrė visuomeniniais pagrindais veikiančią Nuolatinę energetikos ugdymo komisiją, kurios tikslai buvo panašūs kaip 1936 m. įkurtojo Energijos komiteto. Komisija įpareigota siūlyti ir svarstyti Respublikos energetikos plėtojimo ir valdymo perspektyvinius planus ir prognozių metmenis, teikti pasiūlymus dėl mokslinių tyrimo darbų energetikos srityje tematikos, jų vykdymo ir finansavimo, energetikos specialistų rengimo. Ilgą laiką šiai komisijai vadovavo akademikas prof. Algirdas Žukauskas, jo pavaduotojas – prof. L. Kaulakis, komisijos sekretorius – inž. Linkaitis, aktyviai komisijos veikloje dalyvavo inž. Antanas Gruodis. Energetikos ugdymo komisijos nariais pakviesti 30 mokslo ir gamybinių organizacijų specialistų, kurie dirbo šešiose sekcijose. Parengiamuosius darbus tuo metu atliko Mokslo ir technikos komiteto Energetikos skyriaus vyr. specialistai. Komisijoje pagrindines pozicijas tebeužėmė žymūs tarpukario Lietuvos energetikai. Ši Komisija nuveikė daug svarbių darbų, padėjusių specialistams sukurti stiprią sovietmečio Lietuvos energetiką. Be didesnių investicijų ji sėkmingai tarnauja ir Nepriklausomai Lietuvai.
1992 m. Lietuvos energetikų sąjunga, įkurta 1991 m., perėmė Lietuvos energijos komiteto veiklos tęstinumą ir atkūrė Lietuvos narystę Pasaulio energetikos taryboje. 2005 m. sąjunga pervadinta Pasaulio energetikos tarybos Lietuvos komitetu, į kurį įeina Lietuvos elektros energetikos asociacija, Lietuvos šilumos tiekėjų asociacija, Lietuvos branduolinės energetikos asociacija, Lietuvos dujų asociacija, Lietuvos energijos konsultantų asociacija, Nacionalinė elektros technikos verslo asociacija, pavienės energetikos įmonės ir fiziniai asmenys.