google/wiki40b huggingface dataset:
Etelardas

Etelardas (angl. Æthelheard, m. 740 m.) – Vesekso karalius (726–740 m.), Ine žmonos brolis.

Biografija

Po to, kai 726 metais karalius Ine atsižadėjo Veskso sosto ir išvažiavo į Romą, nepalikęs po savęs paveldėtojo, Vesekse prasidėjo kova dėl valdžios tarp Etelardo, Ine žmonos brolio, ir Osvaldo, Kevlino įpėdinio. Užsitikrinęs Etelbaldo paramą, Etelardas įveikė Osvaldą ir pradedant 730 metais, pradėjo valdyti vienas pats. Tačiau, jis tapo priklausomas nuo Mersijos. 733 metais Mersijos karalius Etelbaldas užgrobė didelę Vesekso teritoriją, įskaitant karaliaus dvarą Somertone.
Paragvari departamentas

Geografija

Paragvari departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono pietvakarinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kaaguasu ir Kordiljeros departamentais, pietuose – su Misioneso departamentu, rytuose – su Gvairos ir Kaasapos departamentais, vakaruose – su Centriniu ir Njembuku departamentais.
Šiaurinė teritorijos dalis kalnuota, ją užima Altoso Kordiljera (svarbiausios kalvos – Pirayú, Verá, León, Paraguarí, Mbatoví, Santo Tomás ir Yhú). Centrinėje ir pietvakarinėje dalyje būdingos lygumos ir banguotos aukštumos bei platūs slėniai. Pietuose taip pat lygumos, o Ipoa ežero apylinkėse driekiasi drėgnos žemumos. Yra Ybykujo nacionalinis parkas.
Paragvari departamento upės priklauso dviem baseinams: Tebikuario (Tebikuari Mi, Negras, Mbujapėjus) bei Ipoa-Veros lagūnų (Kaanjabė, Aguay). Pietvakariniame pakraštyje gausu lagūnų, šlapynių. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 18 ir 28 °C. Per metus iškrenta 2004 mm kritulių; drėgniausias mėnuo – lapkritis.

Gyventojai

Centriniame departamente 2002 m. gyveno 221,9 tūkst. gyventojų, tai sudaro 4,3 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 26 žm./km². Tai tankiausiai apgyvendintas šalies departamentas. Tankiausiai gyvenama šiaurinė dalis, rečiausiai – pietvakariai. Dauguma žmonių gyvena kaimuose, miestuose tik 23 %. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų skaičius nežymus (7; 2002 m.). Dauguma (85 %) ūkių turi elektrą, vandentiekį 40,9 %.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Auginamos cukranendrės (425,6 mln. t, 2002 m.), dar auginami kukurūzai (15,3 tūkst.), medvilnė (5,6 tūkst.), sojos, ryžiai ir kt. Vystoma gyvulininkystė (galvijai – 418,6 tūkst., kiaulės – 69,2 tūkst., avys – 29,3 tūkst., arkliai – 27,6 tūkst.).
Alergenas

Alergenas – bet kuri aplinkos medžiaga, veikianti žmogų buityje, darbe ir gamtoje. Alergenai gali būti skirtingi įvairiems žmonėms, patekimo į organizmą keliai taip pat skirtingi – su maistu, per kvėpavimo takus, per odą, per injekcijas ar įgėlus vabzdžiams.

Alergenai pagal metų laikus

Būtina stebėti savo savijautą. Jeigu alerginė būsena paūmėja rudenį, o vasarą pagerėja, alergenai slypi namie (epiderminiai, buitiniai, grybeliniai alergenai) Jei savijauta vasarą suprastėja, alergenai yra lauke (žiedadulkės, kai kurie grybeliai).

Alergenų susidarymas

Įprastai organizmas atskiria bet kurią svetimą genetinę informaciją, svetimas medžiagas nuo savų. Taip užtikrinamas specifinis atsparumas ligoms – imunitetas (lot. „immunitas“ reiškia laisvę nuo ko nors – duoklės, mokesčių, ir tik vėliau pradėtas vartoti reikšme „laisvė nuo ligų“ – atsparumas joms).
Šį darbą atlieka imuninė sistema, esanti visame kūne: čiobrialiaukėje, kaulų čiulpuose, blužnyje, limfmazgiuose, tonzilėse, adenoiduose, apendikse ir kiti limfiniuose dariniuose.
Imuninė organizmo sistema pirmąkart susidūrusi su svetima medžiaga, „įsimena“ ją, išmoksta atpažinti ir reaguoti į ją. Todėl alergiškas žmogus, susidūręs su konkrečiu alergenu, reaguoja į jį, kaip reaguoti į jį yra „įsiminusi“ jo imuninė sistema. Organizme prieš svetimas medžiagas pradeda gamintis antikūnai – baltymai, vadinami imunoglobulinais. Jie padeda apsiginti nuo infekcijos ir kitų ligų.
Alergiško žmogaus organizme gaminasi daug antikūnų net įprastinės aplinkos medžiagoms. Tai E klasės imunoglobulinai (IgE). Tokių žmonių organizmas nesugeba kontroliuoti savo imuninio atsako ir pernelyg smarkiai reaguoja, net jei negresia joks pavojus. Toks iškreiptas imuninis atsakas ir vadinamas alerginiu, kadangi pažeidžiami paties organizmo audiniai.
Pirmąkart patekę į organizmą alergenai dar nesukelia ligos, bet jį įjautrina (alergizuoja), t. y., sukelia specifinių IgE gamybą prieš konkretų alergeną. Per 1-2 savaites po pirmo kontakto su alergenu pasigamina daug IgE, kurie cirkuliuoja kraujyje, o dalis nusėda audiniuose. Toks įjautrintas organizmas „įsimena“ alergeną, o po antro bei kartotinių kontaktų su juo – atpažįsta ir reaguoja. Pasigaminę specifiniai IgE greitai susijungia su atpažintu alergenu, iš ląstelių išlaisvindami daugybę biologiškai aktyvių medžiagų. Jos ir sukelia alergijos požymius, kurie gali atsirasti net po kelių ar 15-20 minučių. Nutraukus kontaktą su alergenu, IgE pasišalina iš organizmo ne anksčiau kaip po 1 mėnesio. Įvairių žmonių įsijautrinimo trukmė labai įvairi – nuo kelių dienų iki kelerių metų.
Šeimyniškiai (Užpaliai)

Istorija

Mindaugo laikais šiose vietose stovėjo Šeimyniškių pilis (Užpalių pilis), sudeginta 1433 m.

Padavimai

Piemenims susipešus, vienas piemuo nutraukęs kito kepurę ir įkišęs ją į piliakalnio šlaite esančią skylę. „Tada tas piemuo pradėjęs verkti, nes seniau bijodavę šeimininko. Verkdamas jis įlindęs ir radęs tenai kambarį išpuoštą. Tame kambary laivelis, pilnas auksinių pinigų. Ir gale laivelio sėdėjęs ponaičiukas. Tas ponaičiukas paėmęs kepurę, pripylęs aukso ir išleidęs.
Tada kitas piemuo lindęs. Jį užrišę botagais už kojų, kad geriau būtų ištraukti. Kai piemenys ištraukė – buvęs tas be galvos.
Sako, kad senovėje kasdavę, prikasdavę tik mūrus ir daugiau nieko. Seni žmonės sako, kad po piliakalniu yra laivelis auksinių pinigų.“ (Ežeras ant milžino delno / Sudarė Norbertas Vėlius. Vilnius 1995)
Kitame panašiame padavime tas piemuo, patekęs piliakalnin, „pamatęs laivą, laive sėdėjusi ponia su šuniuku – ponia sėdėjusi viename gale laivelio, šuniukas kitame. Kai tik ponia jį pamačiusi, šokus iš laivo, net laivelis apsivertęs. Pribėgus ta ponia prie jo, pripylus pilną kepurę aukso ir liepus tuoj išeiti“.
Minauka

Istorija

Minaukoje sentikiai apsigyveno XVIII a. 2-ojoje pusėje arba XIX a. XX a. tarpukariu parapija turėjo 800 tikinčiųjų.
Petras Jašinskas

Biografija

1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1956 m. medicinos mokslų kandidatas. 1945–1986 m. Kauno respublikinės klinikinės ligoninės vyr. gydytojas. 1956–1971 m. dar ir Kauno medicinos instituto Rentgenologijos ir radiologijos katedros vedėjas, nuo 1963 m. docentas. Nuo 1963 m. LSSR AT deputatas, sveikatos ir socialinio aprūpinimo komisijos pirmininkas. SSSR Socialistinio darbo divyris. LTSR nusipelnęs gydytojas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – veido ir kaklo aktinomikozės gydymas rentgeno spindulių terapija. Vienas virškinimo organų piktybinių navikų spindulių terapijos pradininkų Lietuvoje. Su kitais sukūrė rentgenografijos įrenginių. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių. 
Dirbdamas LSSR Aukščiausiosios Tarybos Sveikatos apsaugos ir socialinio aprūpinimo komisijos pirmininku daug nuveikė kuriant labai pažangią sveikatos priežiūros ir medicininių paslaugų sistemą Lietuvoje. Jos esmę sudarė: a) platus felčerinių ir stomotologinių punktų tinklas stambiose miestų įmonėse, kolūkiuose ir mokyklose; b)poliklinikos ir pirminio gydymo ligoninės miestuose ir rajonų centruose; C)aukščiausio lygio medicininių paslaugų teikimas regioninėse klinikinėse ligoninėse. Sistemos tikslas buvo maksimaliai priartinti medicinines paslaugas prie žmonių. Vadovaujantis šia sistema buvo statomos medicininės įstaigos, ruošiami kadrai. Nepriklausomybės metais, sugriuvus kolūkiams, bankrotavus pramonės įmonėms ir neturint valstybinių lėšų plėtoti šią sistemą, jos buvo atsisakyta ir pradėta kurti naują, kuri žymiai nutolino nuo žmonių medicinines paslaugas dėl sistemos siaurumo ir nemokamo paslaugų teikimo sumažinimo.
Tonas (Ivatė)

Istorija

Miestas įkurtas 1954 m. gruodžio 1 d., tačiau ši vieta buvo apgyvendinta dar gerokai prieš tai.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – auksuotoji lelija, medis – dygusis kukmedis, paukštis – japoninis ilgauodegis fazanas.
Margarinas

Istorija

Margarino vardo pradžia siejama su garsaus prancūzų chemiko Mišelio Eženo Ševriolio atradimu. Jis atrado, riebalų rūgštys yra statybinė riebalų medžiaga. 1813 m. išskyrė vieną jų ir pavadino „margarites“, graikų kalbos žodžiu, reiškiančiu perlas.
1866 m. Prancūzijai grėsė karas. Imperatorius Luisas Napoleonas III pasiūlė prizą tam, kuris sukurs paprastai pagaminamą, lengvai tepamą, pigų sviesto pakaitalą, kuri galima bus panaudoti jo armijos maitinimui. Chemikas Ipolitas Mež-Murijė sukūrė medžiagą, kurią pavadino margarinu ir oficialiai užregistravo 1869 m. liepos 15 dieną Paryžiuje. Margarinas buvo gaunamas iš išvalytų lydytų jautienos taukų ir pieno, sumaišyto su šliužo fermentu. Išgautoms skystoms riebalų porcijoms buvo leidžiama sukietėti, sustandėti, vėliau jos buvo maišomos su sviestu ir vandeniu.
Margarinas greitai paplito po visą pasaulį. 1871 m. margarino gamybos patentas buvo parduotas Olandijos fabrikui „Jurgens“. Vokietijoje jis pradėtas gaminti 1872 m., Austrijoje 1873 m., Norvegijoje 1876 m., Švedijoje ir Danijoje 1884 m., Anglijoje 1889 m., Jungtinėse Amerikos Valstijose 1874 m., Rusijoje 1930 m., Lietuvoje tik 1992 m.
XX a. pradžioje, sukūrus augalinių riebalų hidrinimo (kietinimo) technologiją, margarino gamybai pradėtas naudoti augalinis aliejus ir jo mišiniai su gyvūniniais riebalais.
2007 m. Lietuvoje margariną gamino Vilniaus margarino gamykla ir Klaipėdos margarinas.

Pagal riebumą

Margarino ir riebalų tepinių sudėtyje būna nuo 10 iki 90 proc. riebalų.  Pagal riebumą margarinas skaidomas:
• 80 – 90 proc. riebumo – margarinas;
• 60 – 62 proc. – trijų ketvirtadalių riebumo arba sumažinto riebumo margarinas;
• 39 – 41 proc. – pusriebis margarinas arba lengvas margarinas;

Panaudojimas

Margarinas vartojamas kaip sviesto pakaitalas – sumuštiniams, taip pat kaip kitų kulinarinių ir konditerinių gaminių komponentas.

Hidrinti riebalai

Augant riebalų pramonei, paprastai išvalyti riebalai nebetenkino gamintojų. Todėl buvo pradėta modifikuoti riebalus taip, kad jie įgautų norimas savybes. Vienas iš tokių modifikavimo būdų yra riebalų hidrinimas. Tai yra skystų riebalų pavertimas kietais riebalais.
Pvz.: Rapsų aliejus turi daug riebalų rūgščių, su nesočiomis jungtimis, kurios nulemia, kad aliejus yra skystas. Hidrinant aliejų, prie nesočiųjų riebalų rūgščių jungčių yra prijungiami vandenilio atomai ir taip gaunami kieti riebalai.
Yra du aliejaus hidrinimo būdai, tai dalinis ir visiškas hidrinimas. Dalinio hidrinimo metu, prie dalies nesočiųjų riebalų rūgščių yra prijungiamas vandenilis. Visiško hidrinimo metu prie visų nesočiųjų riebalų rūgščių yra prijungiamas vandenilis.
Didžiausia dalinio hidrinimo problema yra ta, kad jo metu susidaro kenksmingos trans-riebalų rūgštys, kurios turi neigiamos įtakos žmogaus sveikatai.
Guy-Manuel de Homem-Christo

Biografija

Guy-Manuel su Thomu susipažino 1987 m. mokykloje  ir pastebėjo, kad jie klausosi panašios muzikos ir žiūri panašius filmus. Iš pradžių jie įkūrė Indie roko grupę pavadinimu Darlin, kurioje be jų dar grojo Laurent Brancowitz. Šioje grupėje Guy-Manuel grojo gitara. Tačiau, kaip sakė Thomas, tai tebuvo paauglių žaidimai, o ne rimtos muzikos kūrimas. Sulaukę 18 metų, abu jaunuoliai susidomėjo elektronine muzika, dėl to Laurent Brancowitz paliko grupę. Vienas britų žurnalistas išgirdęs jų muziką pavadino ją „Daft Punk". Pavadinimą jaunuoliai susigalvojo greitai: jiems tiko žurnalisto frazė. Kartu jie sukūrė 1997 m. „Homework“ albumą, 2001 m. „Discovery“ ir 2005 m. „Human after all“. Po to, kai grupė padarė pertrauką ir kūrė mažai, Guy-Manuel įkūrė grupė Le Knight Club, kuriame be jo dar buvo ir Éric Chedeville. Kartu dirbdami jie ne tik kūrė muziką, bet ir įsteigė įrašų studiją. Kalbėdamas apie muziką, kurią kūrė „Le knight club“, jis mini, kad nors tai nepanašu į Daft Punk, tačiau tai gera praktika, be to jis darė tai, kas jam asmeniškai patinka. 2008 m. jis prodiusavo Sébastien Tellier albumą „Sexuality“.

Asmeninis gyvenimas

Guy-Manuel kol kas nevedęs. Turi dvynį brolį. Daugelis yra pastebėję, kad interviu metu daugiau kalba Thomas Bangalter, Guy-Manuel - žymiai mažiau. Jis uždaresnis, labiau mėgsta dirbti vienas, priešingai nei Thomas, nedaug bendradarbiauja su kitomis grupėmis.
Bajorai (Kriaunos)

Aplinkinės gyvenvietės

Kriaunos – 5 km
Eldoretas

Istorija

1908 m. Eldoretas įkurtas kolonistų iš Pietų Afrikos. Pradžioje vadintas Farm 64, o 1912 m. tapo Eldoretu (masajų kalba – „akmenų upė“). 1924 m. miestą pasiekė geležinkelis. XX a. antroje pusėje Eldoretas sparčiai augo.
Kristijonas IX

Biografija

Gliuksburgų dinastijos pradininkas. Kilęs iš šalutinės Oldenburgų linijos, hercogo Vilhelmo fon Šlėzvigo-Holšteino-Zenderburgo-Gliuksburgo sūnus, 1853 m. pripažintas bevaikio Frederiko VII įpėdiniu. Sūnūs Frederikas VIII ir Vilhelmas – Graikijos karalius Jurgis I. Duktė Aleksandra Danė – Didžiosios Britanijos karalienė. Duktė Dagmara – Rusijos imperatorienė Marija Fiodorovna, imperatoriaus Aleksandro III žmona, Nikolajaus II motina.

Valdymas

1863 m. lapkričio mėn. patvirtino konstituciją, pagal kurią Šlėzvigas buvo prijungtas prie Danijos. Bet, pralaimėjusi 1864 m. karą su Prūsija ir Austrija Danija neteko ne tik Šlėzvigo, bet ir Holšteino bei Lauenburgo. Rėmė konservatorių mažumos vyriausybes, tik 1901 m. sudarė daugumą parlamente turinčios liberalų Venstre partijos vyriausybę.
Palaidotas Roskildės katedroje.
Kaip tai atsitiko Didžiajame mūšyje... Žalgirio atodangos

Turinys

Kataloge skelbiama 18 įvadinių studijų, kurias parengė 17 autorių iš Lietuvos, Lenkijos ir Švedijos. Prof. Mečislovo Jučo ir prof. Sveno Ekdalio (šved. Sven Ekdahl) tekstuose, Žalgirio įvykių chronologijoje pateikiami svarbiausi mūšio istorijos faktai, primenamas lietuvių manevras. Žalgirio mūšio temą XV–XVIII a. mene apibūdina dr. Marekas Valčakas (lenk. Marek Walczak), o XIX–XX a. lietuvių dailės dėmesį Žalgiriui nagrinėja Vidmantas Jankauskas. Ježis T. Petrusas (lenk. Jerzy T. Petrus) ir Dalia Tarandaitė pristato Jogailos bei Vytauto ikonografiją. Kšyštofo J. Czyżewskio (lenk. Krzysztof J. Czyżewski) ir Vydo Dolinsko straipsniai aptaria Krokuvos ir Vilniaus katedrų, Lenkijos ir Lietuvos pergalių ir jų herojų įamžinimo vietų, tradicijas. Sigita Maslauskaitė apibūdina šv. Kazimierą, lietuvių ir lenkų karinių pergalių globėją. Istoriografijos bei grožinės literatūros formuotą Žalgirio kovos įvaizdį nuo XV iki XX a. atskleidžia prof. Eugenijos Ulčinaitės, dr. Dariaus Kuolio ir prof. Viktorijos Daujotytės-Pakerienės įžvalgos. Žalgirio trofėjinių vėliavų ir jų atkūrimo istoriją pristato dr. Magdalena Pivocka (lenk. Magdalena Piwocka), o 1910 m. Žalgirio pergalės jubiliejaus minėjimus – Agneška Jančyk (lenk. Agnieszka Janczyk) bei Aida Grybienė. Žalgirio mūšio atminties Lietuvoje tradiciją apibendrina prof. Rimvydas Petrauskas. Straipsniai iliustruoti daugiau nei 200 XV–XX a. ikonografijos vaizdų, sukauptų iš 9 šalių ir 34 jų institucijų. Kataloge taip pat pristatoma daugiau nei 300 eksponatų, liudijančių Žalgirio atminties gyvybingumą.
Karpinskas

Istorija

Karpinskas įsikūrė 1759 m. kaip vario kasyklos gyvenvietė. 1911 m. pradėta rusvųjų anglių gavyba. 1941 m. suteiktas miesto statusas.
Dūkštelių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Sokiškių piliakalnis 0,5 kmPakalniškių piliakalnis (Zarasai) 14 kmVitkūnų piliakalnis 9 kmPasamanės piliakalnis 0,4 kmČeberakų piliakalnis 12 kmGarbšių piliakalnis 14 kmKazlupiškės piliakalnis 11 kmDūkšto piliakalnis 0,35 km
Vaškonių piliakalnis 2,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Renavo pagrindinė mokykla

Istorija

Renavo mokyklos istorija prasideda nuo 1911 m., kai veiklą pradėjo dvimetė mokyklėlė Renavo dvare. Mokyklą lankė apie 40 mokinių nuo 7 iki 20 metų amžiaus. Pirmoji mokinių karta egzaminus laikė 1914 m. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mokykla buvo uždaryta, 1919 m. vėl atidaryta. 1919–1949 m. mokykloje dirbo 21 pedagogas. 1949 m. mokykla perorganizuota į septynmetę, 1961 m. tapo aštuonmete, 1985 m. nepilna vidurine mokykla, 1988 m. devynmete mokykla, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 1992 m. mokyklai perduotas kolūkio darželio pastatas, į kurį perkelta mokyklos biblioteka, pradinės klasės, medžio ir metalo dirbtuvės, valgykla. 1997 m. įkurtas mokyklos muziejus. 2000 m. išleista pirmoji pagrindinės mokyklos dešimtokų laida.
Bangų optika

Bangų optika – optikos šaka, kuri tyrinėja dispersiją, interferenciją, difrakciją, poliarizaciją, šviesos absorbciją ir šviesos sklaidą ir kitus reiškinius, kuriems negalima pritaikyti geometrinės optikos spindulių artinio. Ši teorija nenagrinėja tokių efektų kaip kvantinis triukšmas optiniuose prietaisuose arba labai mažo intensyvumo signalų savybės.

Bangų optikos artinys

Bangų optika arba fizikinė optika yra aukšto dažnio (trumpų bangos ilgių) bangų artinys, naudojamas optikoje, elektrinių grandynų teorijoje bei taikomojoje fizikoje. Šis artinys yra tarpinys tarp geometrinės optikos artinio, kuris ignoruoja bangų savybes, ir tikslios elektrodinaminės teorijos.
Šiame artinyje laikoma, kad bangai nusklidus kelią artimą bangos ilgiui arba praėjus laiko tarpui sulyginamam su bangos periodu, bangos amplitudė mažai pasikeičia. Bangų fizika nagrinėja bangos amplitudės ir fazės pokyčiuis laikui bėgant bei bangai sklindant. Tuo tarpu geometrinė optika apsiriboja vien su bangos faze susijusio dydžio - spindulio - nagrinėjimu. Geometrinėje optikoje spindulys yra gaunamas iš bangų fizikos objekto - bangos fronto. Kiekviename bangos fronto taške yra brėžiamas statmuo, statmens kryptis sutampa su geometrinės optikos spindulio kryptimi šiame taške. Spinduliu gali būti vadinamas ir nykstamai mažų matmenų optinis pluoštas.
Optikoje, bangų fizikos artinys yra būtinas tam, kad įskaityt sistemoje galimus difrakcinius efektus. Radiofizikoje, šis artinys yra naudojamas nagrinėjant radiosignalų sklidimą arti paviršių. Šis artinys nėra tinkamas poliarizaciniems difrakcijos efektams numatyti.
Karibų regionas (Kolumbija)

Karibų regionas (isp. Región Caribe) – vienas iš šešių gamtinių Kolumbijos regionų. Yra šalies šiaurėje, Karibų jūros pakrantėje. Apima 8 departamentus. Būdingi dideli gamtiniai kontrastai: aukštas Siera Nevada de Santa Marta masyvas, derlingos pakrantės lygumos ir upių slėniai, dykynės La Guachiros pusiasalyje. Dauguma gyventojų – baltieji ir metisai, yra indėnų (vajusų, aravakų gentys). Svarbiausi miestai: Barankilija, Kartachena, Monterija, Santa Marta, Valjeduparas, Rioača, Sinselechas.
Jedvabno pogromas

Jedvabno pogromas – 1941 m. liepos 10 d. Lenkijos okupacijos metu įvykdytas žydų pogromas Jedvabno mieste, kurio metu vietos lenkai nužudė apie 340 žmonių. Ilgą laiką manyta, kad tai nacių darbas, tačiau paaiškėjo, kad nacių valdžia tik davė leidimą žudynėms, o jas inicijavo ir atliko tik lenkai. 2000 m. išleista Jan Gross knyga Sąsiedzi (Kaimynai) atskleidė, kad žydų žudynes įvykdė ne vokiečiai, o vietiniai lenkai. 2001 m. liepos mėnesį, lygiai 60 metų po žudynių, buvo atidengtas paminklas skirtas žudynių aukoms atminti.

Istorija

Žydų bendruomenė šiame mieste susikūrė XVIII a. amžiuje. 1921 m. mieste gyveno 757 žydai ir sudarė 61,9% miesto gyventojų. 1939 m. rugsėjo 2 d. Jedvabno miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė. 1939 m. rugsėjo 28 d. pagal Molotovo-Ribentropo pakto susitarimus miestas buvo perduotas Tarybų Sąjungai. Sovietams užėmus miestą buvo panaikinta vietinė lenkų valdžia, į naujai surinktą miesto valdžią buvo pakviesti keli žydų atstovai. Kai kurie žydai įstojo į tarybinę kariuomenę. Kai kurių liudininkų teigimu buvo žydų kurie dalyvavo NKVD vykdytuose vietinių lenkų trėmimuose į Sibirą. Iš viso iš aplinkinių vietovių į Sibirą buvo ištremta apie 22,353 lenkų ištisomis šeimomis. 1941 m. birželio 22 d. miestą vėl užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė.
Malla

Malla (skr. (devanagari): मल्ल) buvo viena iš šešiolikos regionų - valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, gyvenama indoarijų tautų. Ji buvo tarp Vridži ir Košalos, dabartinio Nepalo pietuose ir Indijos šiaurėje. Valstybė turėjo du svarbiausius miestus - Kušinarą, kuris buvo Budos mirties (mahaparanirvanos) vieta, ir Pava, kur mirė džainizmo įkūrėjas Mahavira.
Trapecija

Trapecija vadinamas keturkampis, kurio dvi priešingosios kraštinės lygiagrečios, o kitos dvi kraštinės nelygiagrečios.
Tas lygiagrečias kraštines vadiname trapecijos pagrindais, kitas dvi kraštines vadiname šoninėmis kraštinėmis. 1 pav. pavaizduotos trapecijos kraštinės BC ir AD – trapecijos pagrindai, AB ir CD – trapecijos šoninės kraštinės. Iš taškų B ir C nuleisti statmenys BK ir CL vadinami trapecijos aukštine. Atkarpą, kuri jungia šoninių kraštinių vidurio taškus, vadiname trapecijos vidurio linija. 1 pav. pavaizduotos trapecijos vidurio linija yra EF.

Lygiašonė trapecija

Trapecija, kurios šoninės kraštinės lygios, vadinama lygiašonė.
2 pav. pavaizduota trapecija ABCD yra lygiašonė, nes AB=CD.
Lygiašonės trapecijos kampai prie kiekvieno iš pagrindų yra lygūs:
 laipsnių.
 laipsnių.

Stačioji trapecija

Trapecija, kurios viena šoninė kraštinė statmena pagrindui, vadinama stačiąja.
3 pav. pavaizduota stačioji trapecija ABCD, kurios

Trapecijos elementų žymėjimas

4 pav. pavaizduoti visi pagrindiniai trapecijos elementai. AB=b, DC=a – trapecijos ABCD pagrindai; DA=d, BC=c – trapecijos šoninės kraštinės; GH=m – trapecijos vidurio linija; EF – atkarpa, einanti per įstrižainių susikirtimo tašką ir lygiagreti pagrindams; AK=h – aukštinė; BD=,AC= – trapecijos įstrižainės; φ – kampas tarp įstrižainių.
Osakos pilis

Osakos pilis – laikoma svarbiausiu Japonijos pilių gynybos kompleksu, esančiu Osakos mieste. Pilis baigta statyti 1586 metais, nors vėlesniais laikotarpiais buvo plečiama ir toliau. Pilis buvo nekartą apspausta, o per Antrąjį pasaulinį karą buvo apgriauta.

Istorija

Tojotomi Hidejoši pradėjo pilies statybas 1583 metais. Osakos pilis buvo pradėta statyti buvusioje įtvirtintos šventyklos vietoje, o svarbiausi statybų darbai užtruko iki 1586 metų. Pasibaigus Osakos pilies statybai, jai, pasak amžininkų, nebuvo lygių. Tojotomi Hidejoši Osakos pilis tapo svarbiausia rezidencija, todėl pilis tapo politiniu centru vienijant šalį.
1614–1615 m. pilis buvo apsiausta (Osakos apsiaustis), kai prieš Tokugava Iejasu sukilo Tojotomi Hidejori, galiausiai 1615 m. vasarą didžioji dalis pilies buvo sudeginta, Tojotomi klanas buvo sunaikintas. Bet pilis netrukus buvo atstatyta. Iki pat XIX amžiaus pilis buvo vienas svarbiausių šalies centrų. 1858 metais prasidėjus karui pilis buvo nuniokota gaisro. Pilies restauracija prasidėjo tik 1931 metais, 1945 m. pilis vėl nukentėjo karo metu.
Šiuo metu pagrindinis pilies donžonas yra trečios kartos statinys.