google/wiki40b huggingface dataset:
Žemutinis Naugardas

Kultūra ir švietimas

Yra trys universitetai, medicinos akademija, daug institutų, konservatorija. Teatrai (dramos, operos ir baleto, komedijos, lėlių), muziejai (dailės, liaudies amatų, architektūros, upių laivyno, M. Gorkio ir kt.). Architektūros paminklai: 1500–1511 m. statytas kremlius su Mykolo Arkangelo soboru (pastatytas 1631 m.), Благовещенский vienuolynas (XIII a.), Pečeros vienuolynas (XIV a.), Успения cerkvė ant Iljos kalvos (nuo 1672 m.), Рождественская cerkvė (nuo 1719 m.), daug išlikusių XVIII–XX a. pastatų.

Istorija

Pirmieji slavai Okos ir Volgos santakoje įsikūrė XII a. Miestas įkurtas 1221 metais kaip Jurijaus Vsevolodičiaus tvirtovė Нижний. Dabartinis pavadinimas susiformavo XIV amžiuje. 1341 m. tapo Žemutinio Naugardo ir Suzdalės kunigaikštystės sostine. 1372 m. vietoje medinio kremliaus pradėta statyti akmeninė siena. 1392 m. žemės prijungtos prie Maskvos. XVI a. pradžioje pastatytas akmeninis kremlius. Nuo XVI a. 2-osios pusės – svarbus amatų ir prekybos centras pakeliui iš Maskvos į Vidurio Aziją, Indiją, Persiją. Nuo 1719 m. – gubernijos centras. 1896 m. mieste įvyko Pasaulinė paroda. 1932 m. miestui suteiktas Gorkio vardas, pagerbiant rašytoją M. Gorkį (1868–1936), gimusį šiame mieste. Antrojo pasaulinio karo metu tai buvo pagrindinis gynybinės pramonės centras Rusijos europinėje dalyje. Todėl nuo 1941 m. Iki 1943 m. miestas buvo bombarduotas vokiečių aviacijos. 1980 m. į Gorkį ištremtas akademikas Andrejus Sacharovas. 1990 metais miestui sugrąžintas istorinis pavadinimas.
Guercino

Džovanis Frančeskas Barbieris, pravarde Gverčinas (it. Guercino, tikr. Giovanni Francesco Barbieri, 1591 m. vasario 8 – 1666 m. gruodžio 22 d.) – XVII a. italų baroko epochos dailininkas. Telšių Žemaičių muziejuje „Alka“ yra jo paveikslas „Šv. Agnietė“.

Biografija

Džovanis Frančeskas Barbieris gimė 1591 m. vasario 8 d. Čento mieste tarp Bolonijos ir Feraros. Pravardę Gverčinas gavo nuo to, kad buvo šiek tiek žvairas (it. Guercino - žvairys). Tapybos Gverčinas pramoko savarankiškai. Jaunystėje buvo susijęs su Čento dailininku Benedetto Gennari. Gverčinas greitai pradėjo garsėti ir 1615 m. iš gimtojo miesto persikraustė į Boloniją. Jam didelį įspūdį paliko Lodovico Carracci altorinis paveikslas, pamatytas Bolonijoje. Tapyti asmeniškai paskatino pats Lodovico Carracci. Visgi Gverčinas nesimokė Karačių mokykloje Bolonijoje. Ankstyvuosiuose Gverčino darbuose pasireiškia Karačių ir Karavadžo įtakos, tačiau jo paveikslai pripildyti subtilumo, kas nebūdinga pastarajam. Spėjama, kad Gverčinas tuo metu nebuvo matęs nei vieno originalaus Karavadžo darbo, o įtaka persidavė iš kitų dailininkų.
Markizas Enzo Bentivoglio rekomendavo dailininką popiežiui Grigaliui XV-ajam, kilusiam iš Bolonijos. 1621 − 1623 m. popiežiaus kvietimu Gverčinas buvo Romoje. Sukūrė žymiausius savo darbus − freską „Aurora“ Grigaliaus XV-ojo giminės Villa Ludovisi (freska yra Agostino Tassi tapytame rėme) ir didžiulį (720 x 423 cm) altorinį paveikslą „Šv. Petronėlės palaidojimas“ Šv. Petro bazilikoje. „Šv. Petronėlės palaidojime“ vaizduojamos dvi scenos: apatinėje Šv. Petronėlė guldoma į karstą (paveikslas kabojo virš karsto, kuriame buvo Šv. Petronėlės relikvijos), viršutinėje − Kristus pasitinka Šv. Petronėlę danguje. Šv. Petro bazilikoje šiuo metu yra mozaikinė kopija, o pats paveikslas perkeltas į Kapitolijaus muziejus.
1623 m. mirus Grigaliui XV-ajam Gverčinas grįžo į gimtąjį Čentą. 1629 m. jis pradėjo freskas Pjačencos katedroje. 1642 m., po Gvido Renio mirties, Gverčinas persikėlė į Boloniją, kur tapo svarbiausiu miesto dailininku, vadovavo buvusioms Gvido Renio dirbtuvėms. Savo vėlyvąjį stilių labiau priderino prie klasicistinio Bolonijos mokyklos stiliaus. Gverčinas mirė 1666 m. gruodžio 22 d. Bolonijoje. Jo brolis Paolo Antonio Barbieri buvo dailininku. Gyvenimo metu Gverčinas buvo žymiu menininku, gaudavo užsakymų iš užsieno. Jis sukūrė ne mažiau 100 altorinių ir 140 kitų paveikslų. Gverčino kūrybą galima suskirstyti į du periodus. Ankstyvoji buvo labiau barokiška, paveikslai demonstravo dinamiškumą, aštrų chiaroscuro efektą. Vėlesniojo periodo darbai rodo labiau klasicistines tendencijas, paveikslų figūros statiškos, solidžios.
Lietuvos savivaldybių reforma 1994-1999 m.

Savivaldybių reforma 1994–1999 m. buvo įgyvendinta siekiant performuoti Lietuvos administracinio suskirstymo sistemą.

Pirmasis etapas

1994 m. buvo priimtas LR teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas, kuriuo buvo nustatyti teritorijos administraciniai vienetai – apskritys ir savivaldybės.
Vadovaujantis LR teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymu (Žin., 1994, Nr.60-1183; 1995, Nr.79-1819; 1997, Nr.65-1544; 1999, Nr.43-1362, Nr.109-3176) pirmajame teritorijos administracinių vienetų reformos etape buvo įsteigtos 56 savivaldybės ir 10 apskričių: Alytaus, Kauno, Klaipėdos, Marijampolės, Panevėžio, Šiaulių, Tauragės, Telšių, Utenos ir Vilniaus.
Šenhauzenas

Istorija

Miestą įkūrė Havelbergo vyskupai 1212 m. pradėję statyti bažnyčią.
1815 m. balandžio 1 d. šiame mieste gimė Otto von Bismarck, Prūsijos ir Vokietijos XIX a. politikas, Prūsijos ministras pirmininkas 1862–1890 m., nuo 1867 m. Šiaurės Vokietijos sąjungos kancleris.
Po II pasaulinio karo miestas pateko į Sovietų Sąjungos okupacijos teritoriją. 
1998 m. čia įkurtas Bismarko muziejus.
Rasa Kirkilionytė

Biografija

1975 m. baigusi aktorystės studijas LTSR valstybinėje konservatorijoje dirbo Lietuvos nacionaliniame dramos teatre.
Buvo R.Ramanausko žmona.
Palmira Galkontaitė

Biografija

1967–1978 m. mokėsi Vilniaus 41-oje vidurinėje mokykloje. 1979–1985 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistikos specialybę.
1979–1981 m. VU Žurnalistikos katedros laborantė. 1988–1991 m. Lietuvos televizijoje rengė ir vedė laidą „Teatras“, 1993–1999 m. laidą „Nakviša“. 1999–2008 m. LNK televizijoje rengė ir vedė laidą „Atleisk“ (2004 m. pervadinta į „Nepriklausomą paieškų tarnybą“). 2003–2006 m. žurnalo „Atleisk“ redaktorė. Nuo 2008 m. Lietuvos televizijoje veda laidą „Nacionalinė paieškų tarnyba“.
2011 m. įsteigė labdaros ir paramos fondą „Tebūnie šeima“.
Laidose dažniausiai gvildena socialines problemas.
Heraklėjas

Biografija

Heraklėjų dinastijos pradininkas. Armėnų kilmės. Gimė Afrikos provincijos valdytojo šeimoje.

Šeima

Pirmoji žmona Fabija Eudokija, su ja gimė vaikai Eudiksija Epifanija ir Heraklijus Konstantinas.
Antroji žmona Martina, su ja gimė 10 vaikų, tačiau kai kurių jų vardai yra ginčytini: Fabijus, Teodosijus, Konstantinas, Konstantinas Heraklijus, Dovydas Tiberijus, Martinosas, Augustina, Anastasija, Febronija.
Konstantinopolio miestiečių paprašytas apginti juos nuo negabaus imperatoriaus Foko valdžios su kariuomene užėmė Konstantinopolį ir buvo karūnuotas imperatoriumi.
Senėjimas

Senėjimas – negrįžtamas procesas, kurio metu gyvasis kūnas (organoidas, ląstelė, audinys, organas, organų sistema – visas organizmas), nuo susidėvėjimo keičia struktūrą, funkcines galimybes ir savybes. Senėjimo paskutinė stadija – mirtis. Už senėjimą atsako įvairūs iki šiol galutinai neištirti biologiniai mechanizmai.
Tremtinys (savaitraštis)

Tremtinys – Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos savaitraštis, einantis nuo 1988 m. spalio 27 d. Kaune.

Istorija

1988–1989 m. ėjo kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio, Lietuvos „Tremtinio“ klubo tarybos leidinys. Tiražas 1989 m. – 52 000 egz., 1993 m. – 8000-15 000 egz., 1997 m. – 4000 egz.
Istachras

Istorija

Pradžioje Istachras buvo Achemenidų miestas. Jis buvo svarbus ne tik dėl to, kad buvo netoli Persepolio, bet ir dėl to, kad buvo vakariniame senovinio karavanų kelio, ėjusio nuo Indo slėnio per Kandaharą ir Sistaną į Persiją, gale.
Istachras valdant Ardaširui I trumpam buvo tapęs Sasanidų Persijos sostine. Po to sostinė persikėlė į Ktesifoną. Sasanidų laikais valstybės iždas, vadintas ganj ī šāhīgān, sakoma, buvo Istachre.
659 m. kalifas Ali pasiuntė Ziyad ibn Abi Sufyan numalšinti persų sukilimą Istachre. Zijadas tai atliko ir liko valdytoju.
Šiandien Istachras yra tik archeologinė miestavietė.
Audris Mečislovas Chadaravičius

Biografija

Tėvai – aktoriai Mečys Chadaravičius ir Ona Juodytė. Sesuo – aktorė ir režisierė Inga Chadaravičiūtė.
1957 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. 1957-1990 m. vaidino Lietuvos dramos teatre, nuo 1990 m. Vilniaus Mažojo teatro aktorius.
Sukūrė daugiau kaip 90 komiškų ir dramatiškų vaidmenų. Nuo 1969 m. vaidino Lietuvos kino studijos ir užsienio kino bei televizijos filmuose. Lietuvos TV, radijuje ir Lietuvos kino studijoje įgarsino daugiau kaip 3000 vaidmenų.
Čižiškiai (Molėtai)

Istorija

Maždaug XVI a. pabaigoje Merkelis Giedraitis nusipirko žemių prie Liesėnų kaimo – ta vieta vėliau buvo pavadinta Čižiškiais. 1664 m. kaimas minimas Videniškių krikšto metrikų knygoje.
Vladas Būdvytis

Biografija

1994 m. AB „Vanta“ direktorius, 1999 m. likvidatorius. nuo 2000 m. Pakiršinio kaimo ūkininkas.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Radviliškio rajono skyriaus narys.
1997–2000 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Didžioji Bahama

Didžioji Bahama − viena iš šiauriausių Bahamų salų dalis, esanti už 90 km nuo Floridos krantų. Administracinis centras − Friportas.
Didžiosios Bahamos sala yra ketvirta pagal dydį Bahamose, iš maždaug 700 čia esančių salų.
Didžiosios Bahamos plotas 1373 km². Gyventojų − 75 000 (2007). Salos ilgis iš šiaurės į pietus 194 km, plotis − 27 km.
Nuo 1996 m. administraciniu lygiu sala padalinta į tris rajonus: Friporto, Rytų Didžiąją Bahamą ir Vakarų Didžiąją Bahamą.

Istorija

Nuo 1670 m. sala priklausė D. Britanijai. Tačiau piratai čia dar karaliavo apie pusę šimtmečio, kol buvo sutramdyti.
Iki XX a. vidurio Didžiojoje Bahamoje gyveno apie 500 gyventojų ir tai buvo viena silpniausiai išvystytų Bahamų salų.
1955 m. sala įgijo stabilų pajamų šaltinį, kai čia verslo ėmėsi finansininkas V. Grouvas (Wallace Groves). Matydami Kubos pasisekimą, kaip turistinio maršruto turtingiems amerikiečiams, verslininkai ėmė vystyti Didžiosios Bahamos salą.
Nuo 2004 m. Didžioji Bahama tapo antra tankiausiai Bahamose apgyvendinta sala.
Pui Pui nacionalinis miškas

Pui-Pui nacionalinis miškas (isp. Bosque de Protección Pui-Pui) – Peru saugoma teritorija Chunino departamente, Čančamajo, Chauchos, Konsepsjono ir Satipo provincijose. Plotas 60 tūkt. ha. Įkurtas 1985 m.
Pui-Pui nacionaliniame miške saugomas Tulumajo, Uatsiroko, Pičanakio, Ipokio upių, prasidedančių Pui-Pui kordiljeroje, baseinai. Miškai saugomi kaip gamtos prieglobstis bei apsauga nuo upių potvynių ir erozijos.
Minupių apylinkė

Istorija

1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Gaulėnų apylinkės ir Užvenčio apylinkės.
Džermistonas

Istorija

Gyvenvietę 1886 m. įsteigė aukso ieškotojai. Pavadinta pagal vieno iš įkūrėjų gimtąjį Džermistono ūkį Škotijoje (dab. Glazgo dalis). XX a. vid. Džermistonas buvo svarbus aukso kasybos centras, 1921 m. įkurta aukso apdirbimo įmonė.
Tiesos kelias

Tiesos kelias – religijos bei doros mokslo ir visuomenės gyvenimo mėnesinis laikraštis, mėnesinis žurnalas, leistas 1925–1940 m. Kaune.

Istorija

Leistas vietoje „Ganytojo“. Oficialus Lietuvos diecezijų organas, skirtas katalikų kunigams. Spausdino „Šviesos“ spaustuvė Kaune.
Rašė bažnyčios, religijos, kultūros, dorovės ir kitais klausimais, skelbė bažnyčios vyresnybės raštus, nutarimus, pamokslus.
Bendradarbiavo Benediktas Andriuška, Pranciškus Būčys, Ignas Česaitis, Blažiejus Česnys, Aleksandras Grigaitis, Stanislovas Gruodis, Pranciškus Karevičius, Fabijonas Kemėšis, Bronius Krištanavičius, Mykolas Krupavičius, J. Naujokas, Kazimieras Olšauskas, Kazimieras Paltarokas, Juozas Prunskis, Mečislovas Reinys, Justinas Staugaitis, Kazimieras Steponas Šaulys, Jonas Totoraitis ir kt.
Redagavo Pranas Kuraitis.
Gutmanio ola

Gutmanio ola (latv. Gūtmaņa ala) – giliausias urvas Latvijoje ir visose Baltijos šalyse. Urvas yra netoli Gaujos upės kranto, Gaujos nacionaliniame parke. Ola pradėjo formuotis prieš 10 000 metų, poledynmečio vandenims graužiantis į smiltainio uolas. Gutmanio ola garsi ir jos sienose esančiais įrašais. Seniausi iš jų datuojami 1668 ir 1677 m.
Ola yra 18,8 metrų gylio, 12 metrų pločio ir 10 metrų aukščio.
Turaidos Rožės legenda prasidėjo šioje oloje.
Europos komisaras

Eurokomisaras – Europos Komisijos narys. Komisiją sudaro 28 eurokomisarai – po vieną iš kiekvienos ES šalies narės. Kiekvienas jų atsakingas už tam tikrą politikos sritį.
Komisijai vadovauja Europos Komisijos pirmininkas. Nuo 2014 m. lapkričio 1 d. šias pareigas eina buvęs Liuksemburgo premjeras Jean-Claude Juncker.
Komisijos pirmininko kandidatūrą siūlo Europos Vadovų Taryba, tačiau jai dar turi pritarti Europos Parlamentas. Paskyrus pirmininką, prasideda Komisijos formavimo procesas. Valstybėms narėms pasiūlius savo kandidatus į eurokomisarus, Komisijos pirmininkas paskirsto jiems portfelius, t. y. sritis, už kurias jie bus atsakingi. Visos Komisijos sudėtį tvirtina Europos Parlamentas, tačiau prieš balsavimą pasiūlytųjų kandidatų tinkamumą eiti pareigas europarlamentarai dar tikrina parlamento komitetuose rengiamuose klausymuose. Šie klausymai dažniausiai pakoreguoja ir siūlomos Komisijos sudėtį – Komisijos pirmininkui neretai tenka keisti europarlamentarams neįtikusius kandidatus ar perskirstyti portfelius. Tik užsitikrinus Europos Parlamento paramą visiems siūlomiems kandidatams į eurokomisarus, galima tikėtis sėkmingo balsavimo dėl Komisijos patvirtinimo Europos Parlamente. Komisiją patvirtinus Europos Parlamente, formaliai ją dar turi paskirti Europos Vadovų Taryba.
Tuopa

Vaistinės žaliavos rinkimas

Vasario-kovo mėnesiais geriausias laikas rinkti tuopų pumpurus.
Vaistinei žaliavai tinka tik vegetatyviniai (ne žiediniai) pumpurai. Vegetatyviniai pumpurai yra mažesni už žiedinius, pailgi, minkštesni, stipriau laikosi prie šakelių. Ant šakučių dažnai būna keletas žiedinių, o tarp jų, viršūnėje vienas lapinis pumpuras, kurį perlaužus, matyti gelsvi lapeliai su gelsva, kvapia, dervinga medžiaga tarp jų. Perlaužus žiedinį pumpurą, jis atrodo sausas, turi žiedyno užuomazgą, užimančią visą pumpuro vidų, lipnių dervingų medžiagų jame nėra.
Tuopų pumpurai džiovinami paskleidus juos plonu sluoksniu šaltoje palėpėje. Išdžiūsta per 1-2 mėnesius. Baigti džiovinti būtų geriau apšildomoje patalpoje 30-37 °C temperatūroje. Tokioje temperatūroje galima džiovinti ir šviežiai surinktus pumpurus. Iš 1,5-2,0 kg šviežių pumpurų gaunama 1 kg sausos žaliavos.
Gerai išdžiovinti pumpurai spaudžiant tarp pirštų traška, bet nesubyra. Spaudžiami subyra tik žiediniai arba perdžiovinti pumpurai. Išdžiuvę pumpurai yra gelsvai rudi, su lipnia, kvapia medžiaga viduje.
Ventspilio aukštoji mokykla

Ventspilio aukštoji mokykla (latv. Ventspils Augstskola) – 1997 m. Ventspilyje įkurta Latvijos valstybinė aukštoji mokykla. 3 fakultetai. 800 studentų, 88 darbuotojai. Rektorius Jānis Eglītis.
Adresas: Inženieru iela 101a.
Geofonas

Geofonas (geo + sen. gr. phonē – garsas) – Žemės plutoje sklindančių garso bangų imtuvas. Paprasčiausias geofonas – plokščia apvali dėžutė, padalinta į dvi dalis metaline arba žėručio diafragma, kurios viduryje pritvirtinta sunki masė. Garso bangos, sklindančios dirvos paviršiuje, virpina dirvą liečiantį dėžutės korpusą, o diafragmos viduryje pritvirtinta sunki masė dėl inercijos nejuda. Korpuso virpesiai abiejose diafragmos pusėse sukelia oro sutankėjimus ir praretėjimus. Jų dažnis lygus garso bangų dažniui.
Dažniausiai naudojami geofonai, turintys elektromagnetinių bangų keitiklius, kurie garso virpesius paverčia elektriniais virpesiais. Toks geofonas, sujungtas su stiprintuvu ir oscilografu, yra seismografas.
Geofonas naudojamas geomagnetofonuose, akustinėje naudingųjų iškasenų žvalgyboje, karyboje.
Nacionalinė sekuliarioji bendrija

National Secular Society (liet. Tautinė sekuliarioji bendruomenė) – Didžiosios Britanijos organizacija, kovojanti už valstybės ir bažnyčios atsiejimą. Jos oficiali pozicija yra ta, kad niekas negali gauti privilegijų dėl priklausymo kažkokiai religijai. Bendruomenę 1866 m. įkūrė Charles Bradlaugh. National Secular Society yra Tarptautinės humanizmo ir etikos sąjungos narė ir pripažįsta „Amsterdamo deklaraciją 2002“. Nenori nei apriboti, nei uždrausti religijos, argumentuodama šią savo poziciją religijos laisve, bet pabrėžia ir laisvę nuo religijos. Atstovaudama ateistus, paprastai kritikuoja tai, ką vertina, kaip neigiamą religijos poveikį.
Daiva Stubraitė

Daiva Stubraitė (g. 1961 m. gegužės 23 d. Klaipėdoje) – lietuvių teatro ir kino aktorė. Fotožurnalisto Albino Stubros dukra.
1980–1984 m. studijavo Vilniaus valstybinės konservatorijos Aktorinio meistriškumo katedroje (dėstytoja Algė Savickaitė).
1985–1992 metais buvo Šiaulių dramos teatro aktorė. Nuo 1993 metų dirba Kauno valstybiniame dramos teatre.
Augustas I

Augustas (1526–1586 m.) – Saksonijos elektorius (kurfiurstas 1553–1586 m.).

Valdymas

Padidino ir sutvarkė savo valdas, pakeitė senuosius įstatymus naujais, besiremiančiais Romos teise, kėlė žemės ūkį, prekybą, priglaudė pabėgėlius iš Nyderlandų, kurie jo valdose sustiprino amatus, steigė mokyklas (1580 bažnyčių ir mokyklų nuostatai), spaustuves, bibliotekas (Drezdeno galerijos pradžia).
Vytautas Mackevičius

Biografija

1923–1928 m. mokėsi Šiaulių mokytojų seminarijoje. 1928–1935 m. studijavo Kauno meno mokykloje pas Petrą Kalpoką ir Vladą Didžioką. Buvo kairiųjų pažiūrų, 1932 m. Lietuvos raudonosios pagalbos organizacijos narys, 1933–1935 m. LKP narys. 1934–1935 m. bendradarbiavo pogrindiniame satyros žurnale „Šluota“. 1938–1939 m. tobulinosi Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje Paryžiuje.
1940–1941 m. Meno reikalų valdybos prie LSSR MT dailės skyriaus inspektorius, 1944–1951 m. valdybos vedėjas. 1945–1951 m. Vilniaus dailės instituto, 1951–1974 m. LSSR dailės instituto dėstytojas, nuo 1954 m. profesorius, 1953–1974 m. LSSR dailės instituto rektorius. 1956–1958 m. LSSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. 
Mirė 1991 m., palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.

Kūryba

Nuo 1939 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje, Kaune ir Šiauliuose (1961 m.). Nutapė realistinių, apibendrintos formos figūrinių paveikslų, portretų, peizažų, natiurmortų, sukūrė knygų iliustracijų, politinių plakatų, karikatūrų. Ankstyviesiems peizažams („Tiltas per Seną“, „Paryžius. Lotynų kvartalas“, abu 1938 m.; „Vilnelės krantai“, 1943 m.; „Florencija“, 1957 m.) ir natiurmortams būdinga tapybiška maniera ir plenerinės tapybos principai.
Sovietinės okupacijos metais tapė politizuotus istorinio žanro paveikslus („Sušaudymas“, 1945 m.; „Partizanai“, 1946 m.; „1919 metai Lietuvoje“, 1957 m.), kurie pasižymėjo iliustratyvumu, pilkšvu koloritu, portretuose neišvengė laikotarpiui būdingo akademiškumo, oficialumo („Borisas Dauguvietis“, 1946 m.; „Jonas Kuzminskis“, 1955 m.). Sukūrė politinių plakatų, knygų iliustracijų, karikatūrų.
Vėlesnėje kūryboje išryškėjo sąlygiškumas, ekpresionizmo tendencijos, romantiška nuotaika, dekoratyvus plokštumų modeliavimas. Figūrinėse kompozicijose derinami realios ir sąlygiškos erdvės plotai („Apasionata“, 1969 m.), portretuose pabrėžiama asmens aplinka („Tapytojas Jonas Rustemas tarp savo studentų“, 1979 m.). Paveiksluose vyrauja sodrus šiltų tonų koloritas, platus, ekspresyvus potėpis.
Iževskas

Istorija

Įkurtas 1760 m. kaip gyvenvietė prie gamyklos ir iki 1918 m. vadinosi Ижевский Завод. 1774 m. J. Pugačiovo kariauna miestelį smarkiai nusiaubė. 1807 m. pastatyta ginklų gamykla, kuri XIX a. viduryje garsėjo visoje šalyje, I pasaulinio karo metu intensyviai gaminti įvairūs ginklai. 1918 m. tapo miestu ir pavadintas Iževsku. 1984-1987 m. laikinai pervadintas generolo D. Ustinovo (1908–1984) garbei Ustinovu.
Kadariškių valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus buvo prijungti 8 panaikinto Vižgurių valsčiaus kaimai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.
Alsteris

Istorija

Ankstyvaisiais viduramžiais Alsteris buvo savarankiška karalystė. XII a. pabaigoje formaliai pradėta valdyti Anglijos, XVI a. tapo Airijos provincija, iki XVIII a. vyko sukilimai prieš anglus.
1921 m. didesnė dalis prijungta prie Didžiosios Britanijos, kita dalis liko Airijos respublikai, kur sudaro Alsterio administracinę provinciją.
Landsknechtai

Landsknechtai (vok. landsknecht, Land 'šalis' + Knecht 'samdinys') – XVI a. - XVII a. samdyti pėstininkai.
Pirmą kartą XV a. pabaigoje landsknechtais pavadinti Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Maksimiliano I už algą tarnauti Nyderlanduose pašaukti vyrai. Turėjo vykdyti tik policines funkcijas, bet iš tikrųjų perėmė šveicarų karinio mokymo ir kovos būdus. Nuo XVI a. landsknechtų samdinių turėjo Austrija, Ispanija, Prancūzija ir kitos valstybės. Samdiniai tarnavo ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenėje. Jie sudarė didelę Europos valstybių pėstininkų dalį.
Į landsknechtų kariuomenę verbavosi nuskurdę bajorai, amatininkai, valstiečiai ir miestiečiai. Landsknechtų pulką sudarė 10-15 taktinių vienetų, vadinamų vėliavų, po 300-400 žmonių kievienoje. Kiekviena landsknechtų formuotė turėjo savitus kovos būdus, bet dažniausiai buvo kovojama glausta didelės keturkampės kolonos formos kovos rikiuote. Jie buvo gerai parengti kariai, bet dažnai nedrausmingi, į karą vykdavo su šeimomis. Po Trisdešimties metų karo (1618–1648 m.) pradėjus kurti reguliariąsias nacionalines kariuomenes, landsknechtai išnyko.
Sagas (krakmolas)

Sagas – iš tikrojo sago (lot. Metroxylon sagu) palmių stiebų gaunamas krakmolas. Jis plačiai naudojamas maistui Naujojoje Gvinėjoje, Molukų salose, rečiau – Malaizijoje, Indonezijoje, Pietų Azijoje.
Siekiant gauti sagą, palmė nukertama, jos kamiene susikaupus didžiausiam krakmolo kiekiui – žydėjimo metu, dar nepradėjus formuotis vaisiams. Kamienas supjaustomas į metro ilgio baslius, jie perskeliami išilgai ir išimama krakmolinga šerdis. Iš vieno medžio jos gaunama 270–350 kg. Tada šerdis užpilama vandeniu ir trinama, kad suirtų audiniai ir išsiplautų krakmolas. Tai daroma kelis kartus, vis iš naujo pakeičiant vandenį. Galiausiai gautas krakmolingas skystis paliekamas nusistovėti, viršutinis vanduo nupilamas, o likusi krakmolo košė išdžiovinama saulėje. Sagas taip pat gaminamas ir pramoniniu būdu, į prekybą dažnai patiekiamas mažų apvalių kruopelių pavidalu.
Naujojoje Gvinėjoje ir aplinkinėse salose sagas naudojamas kaip pagrindinė valgių dalis, iš jo verdama košė, kepami blynai, gaminami saldumynai ir kita. Regione populiarus fermentuoto sago valgis ega. Kitose šalyse iš sago dažniausiai gaminami įvairūs desertai.
Kadangi sagas yra beveik grynas krakmolas, jį sudaro daugiausiai angliavandeniai, tačiau turi ir kalcio, magnio, kalio.