google/wiki40b huggingface dataset:
San Severas

Istorija

Pagal mitą, miestą įkūrė Diomedas kaip Castrum Drionis (Casteldrione) ir jis išliko pagonišku iki 536 m. Kai Siponto vyskupas Šv. Laurynas atvertė miestą į krikščionybę, pareikalavo pervadinti miestą valdytojo Severo vardu. Ankstyvaisiais viduramžiais San Severas tikriausiai nebuvo gyvenamas. Tarp Bizantijos ir lombardų laikotarpių buvo įkurtas benediktinų vienuolynas ant Kasino, kur buvo garbinamas ŠV. Severas Norikietis. Miestas XI a. atsikūrė aplink benediktinų bažnyčią ir suklestėjo dėl prekybos. 1053 m. čia Robert Guiscard nugalėjo popiežiaus Leono IX karius. Miestas priklausė San Pietro di Torremaggiore abatams, o 1230 m. sukilo prieš Švabijos kunigaikštį Frydrichą II, kuris perleido San Severą Tamplieriams.
Apie 1312 m. tamplieriai numalšino sukilimą ir padovanojo miestą Robertui Neapoliečiui ir jo žmonai Sančai, kurie 1317 m. jį pardavė grafui Peter Pippin. Šis negalėjo valdyti dėl sukilimo, kuris baigėsi tik karaliui suteikus San Severui laisvę t. y. amžinai paskelbus karaliaus miestu. Kai Joana Neapolietė apsistojo mieste, jos pavyzdžiu pasekė po jos valdę Neapolio monarchai, tarp jų Alfonsas I ir Ferdinandas I. XV a. miestas kalė savo monetas.
Imperatorius Karolis V 1521 m. pardavė miestą Termolio kunigaikščiui Ferdinandui, bet meras Tiberio Solis panaikino sutartį sumokėjęs imperatoriui 42 tūkst. dukatų. Po to miestas turėjo milžinišką 32 tūkst. dukatų skolą, bet tapo laisvu. XVI a. San Severas tapo didžiausiu Kapitanos miestu. Dėl Venecijos sandėlių, prekybos ir savivaldos jis tapo vienu svarbiausių miestų Pietų Italijoje.
1579 m. vis dar didingas, bet slegiamas skolų San Severas parduotas kunigaikščiui Gian Francesco di Sangro, kuris savo įpėdiniams išsireikalavo San Severo princų titulą. Po to provincijos valdžia persikėlė į Lučerą. Dėl blogėjančių sąlygų daug šeimų paliko miestą, o likusios stebėjo Keturesdešimties tironiją. Smukimo nesustabdė net tai, kad San Severas tapo vyskupystės centru 1580 m. Žemės drebėjimas iki pamatų sugriovė miestą 1627 m. liepos 30 d. Žuvo apie 800 vietinių. Atstatymas buvo lėtas, trukdė maro epidemija 1656 ir 1657 m. (žuvo 3000 žmonių). XVIII a. mieste klestėjo barokas. 1799 m. kilus nepasitenkinimui dėl jakobitų respublikos paskelbimo, prancūzų kariai nusiaubė miestą.
Feodalizmas buvo panaikintas 1806 m. Tuomet San Severas buvo šeštas pagal dydį miestas. Jis tapo vieno iš trijų rajonų centru. Po prancūzų valdymo miestas tapo Karbonarų tvirtove. 1826 m. atidarytos monumentalios kapinės.
1860 m. San Severas prisidėjo prie partizanų, vienas pirmųjų pareiškė ištikimybę Italijos karalystei. 1862–1864 m. armija malšino riaušes.
Per Antrąjį pasaulinį karą San Severe 1943 m. rugsėjo 9 d. italų kariai atsisakė pasiduoti vokiečiams. San Severe buvo oro uostas. 1950 m. per Italijos socialistinį judėjimą sukilo miesto darbininkai, pastatė barikadas, užėmė ginklų sandėlį. Žuvo 1 žmogus, sužeista 40, kariai malšino maištą su tankais. Nuteistieji riaušininkai paleisti po metų. Jonas Paulius II lankėsi mieste 1987 m. gegužės 25 d. Italijos prezidentas 1996 m. patvirtino San Severui istoriškai turėtą miesto titulą.
Klaipėdos krašto vėliava

Klaipėdos krašto vėliava (vok. Flagge des Memellandes) – Klaipėdos krašto vėliava, naudota 1920–1945 metais. Vėliavą sudaro horizontalios geltonos ir raudonos spalvos. Vėliavos viršutiniame kairiajame kampe vaizduojamas Klaipėdos herbas.

Istorija

Po Versalio taikos sutarties kraštui suteikus autonomiją ir perdavus Prancūzijos administracijai 1920 m. vasario 25 d. sukurta krašto vėliava. 1923 m. Lietuvai prisijungus Klaipėdos kraštą iki 1926 m. Klaipėdos laivai vietoje Lietuvos vėliavos naudojo Klaipėdos krašto vėliavą.
Vytautas Martinaitis (1959)

Biografija

1985 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas.
1987–2001 m. Kupiškio centrinės ligoninės gydytojas. Nuo 2001 m. VšĮ Prienų ligoninės, VšĮ Lazdynų poliklinikos Vilniuje gydytojas traumatologas-ortopedas. Nuo 2014 m. VšĮ Prienų ligoninės Konsultacinės poliklinikos vedėjas.
2011–2019 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Darbo partijos Prienų rajono skyriaus narys.
Žmona Loreta, sūnus Andrius.
Floridos departamentas

Geografija

Departamentas išsidėstęs La Platos žemumoje, pereinančioje į aukštumas (Cuchilla Grande Inferior), sudarytas iš kristalinių uolienų. Svarbiausios upės – Yi, Santa Lusija, San Chosė. Vidutinė metinė oro temperatūra siekia 16 – 19 °C, metinis kritulių kiekis – virš 1000 mm.

Ekonomika

Verčiamasi kviečių, kukurūzų, linų, saulėgrąžų, avižų auginimu. Gyvulininkystė (įskaitant pienininkystę). Geležies rūdos, statybinių medžiagų gavyba.
Ostrovas (Čekija)

Istorija

Gyvenvietė vadinta Zlaukowerde įsikūrė XIII a. prie Bystršicės ir Jachimovskio žočių. Vėliau pavadinimas buvo pakeistas į Schlackenwerth. 1331 m., miesto teises suteikė Jonas Liuksemburgietis. Po Antrojo pasaulinio karo, atidarius urano kasyklą šalia Jachimovo miestelio, gyventojų skaičius padvigubėjo. Iki 2004 m. mieste buvo gaminami Škoda troleibusai.
Juozas Kanopka

Juozas Kanopka (1904 m. spalio 7 d. Bajorai, Širvintų valsčius – 1990 m. balandžio 8 d. Vilnius) – Lietuvos aktorius.

Biografija

Nuo 1923 m. vaidino mėgėjų spektakliuose. 1930 m. su kitais įkūrė Vilniaus lietuvių studentų sąjungos dramos sekciją (1936–1939 m. Vilniaus lietuvių teatras, 1939–1944 m. Vaidilos teatras), su pertrauka jos aktorius, režisierius, dramaturgas, 1939–1944 m. (su 1940–1941 m. pertrauka) ir vadovas. 1937–1939 m. studijavo istoriją Vytauto Didžiojo universitete, 1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Studentų teatro studiją (vadovas Algirdas Jakševičius). 1945–1972 m. Lietuvos dramos teatro (iki 1947 m. Vilniaus dramos teatras) aktorius.
Sukūrė epizodinių vaidmenų kino filmuose. Bajoraičio, Lydinio slapyvardžiais parašė pjeses „Judas Iskarijotas“ 1932 m., „Stebuklingas ragas“ 1935 m., „Replėse“ 1938 m.
Grybo uola

Grybo uola (malt. Il-Ġebla tal-Ġeneral – 'Generolo uola', angl. Fungus Rock) – maža salelė, 60 metrų aukščio klinties masyvas, esantis prie Žydrojo Lango. Drauge su kitomis septyniomis salomis sudaro Maltos archipelagą ir Maltos Respubliką.
Šiuo metu Grybo uola − gamtos draustinis.

Vardo istorija

Maltos Ordino generolas atrado ant nuolaidžios uolos viršūnės augusį retą gumbinį augalą Fucus coccineus melitensis ir klaidingai priskyrė jį grybams. Ordino riteriai manė šis dvokiantis augalas turįs gydomųjų savybių, tad naudojo jį žaizdų kraujavimui stabdyti bei dizenterijai gydyti.
Augalas buvo labai vertinamas, dažnai dovanojamas įžymiems didikams ir Maltos salų lankytojams.
1746 m. Ordino didysis magistras Manuel Pinto de Fonseca uždraudė lankytis salelėje, o draudimo nepaisančius įkalindavo Ordino galerose trejiems metams. Taip pat magistro įsakymu uola buvo nuolat saugoma ir netgi sujungta su greta esančia sala keltuvu.
Vėliau paaiškėjo, kad pastangos buvo beprasmiškos − Fucus coccineus melitensis neturi jokių gydomųjų savybių.
Ryga

Geografija

Rygos miestas yra Latvijos centrinėje dalyje, Rygos įlankos pietinėje pakrantėje, Vidurio Latvijos žemumoje, arba tiksliau Rygos ir Tyrelių lygumos teritorijoje. Reljefas – smėlėta lyguma, virš jūros lygio pakilusi 1–10 m. Istorinis centras yra kairiajame Dauguvos krante, apie 10 km prieš Dauguvai įtekant į Baltijos jūrą. Miesto ribose yra keli ežerai, didžiausi iš jų – Kyšezeras Mežaparke ir Juglas šiaurės rytuose. Rygos miesto plotas yra 307 km².

Reljefas

Rygos miesto teritorija yra palyginus žemai. Vidutinis aukštis yra apytiksliai 3-6 metrai virš jūros lygio. Aukščiausias taškas yra Dzegužkalnis (28 metrai v. j.l.)

Administracinis suskirstymas

Iki XIII a. Rygos miestas buvo senamiesčio (Vecrīga) ribose, kurio plotas yra pora kvadratinių kilometrų. Iki 1774 m. miesto teritorija padidėjo keliskart, užimdama jau didžiąją dalį dabartinės miesto centro dalies. 1728 m. prijungtos papildomos teritorijos dešiniajame ir kairiajame Dauguvos krantuose. 1786 m. prijungta Sarkandaugava, Zemitanų stoties rajonas, Katlakalnis ir kt. teritorijos.
1904 m. prijungti Mežaparkas, Čiekurkalnis, Teika, Jugla, Ilgiuciemis ir kt. 1919 m., kartu su nepriklausomos Latvijos valstybės paskelbimu, prijungtos teritorijos dabartinio Purvciemio, Imantos, Zolitūdės, Pleskuodalės vietoje, taip pat mažos teritorijos Ziepniekkalnyje ir kt.
1927 m. prie Rygos miesto buvo prijungta praktiškai visa šių dienų Pardaugavos teritorija, įskaitant Bolderają ir Daugavgrivą, taip pat atskiros teritorijos Dauguvos dešiniajame krante (Vecmilgravis, Jaunciemis, dalis Pliavniekų ir Mežciemio ir kt.). Po kitų teritorinių reformų daugiau ar mažiau Rygos teritorija įgavo dabartines ribas.
Rygos miestas yra padalytas į šešis teritorinius vienetus: Centro, Kuržemės ir Šiaurinį rajonus, taip pat Latgalos, Vidžemės ir Žemgalos priemiesčius. Kiekvienas teritorinis vienetas turi savo savivaldybę ir teismų sistemą.
Stanfordo toras

Stanfordo toras – pasiūlytas hipotetinės kosmoso kolonijos, gebančios apgyvendinti nuo 10 000 iki 140 000 nuolatinių gyventojų, projektas. Šioje žiedo formos konstrukcijoje buvo tikimasi sukurti panašią į Žemės gyvenamąją aplinką, sukuriant dirbtinę gravitaciją ir nukreipiant saulės spindulius.

Istorija

Stanfordo toro projektas buvo pristatytas 1975 m. NASA Ameso tyrimų centro surengtoje vasaros studijų programoje, kuri organizuota Stanfordo universitete, su tikslu paspekuliuoti apie galimus ateities kosmoso kolonijų dizainus (Gerard O'Neill vėliau pasiūlė savo projektus Island One ir Bernalo sferą kaip alternatyvą toro projektui). Pavadinimas Stanfordo toras naudojamas būtent tik tokios versijos dizainui apibūdinti, kadangi žiedo formos besisukančios kosminės stoties koncepciją prieš tai jau buvo pateikę Wernher von Braun ir Herman Potočnik. Skirtingai nuo jų pasiūlytų gana tradicinių projektų, kurie tarnautų kaip šiandienos kosminių tyrimų stotys, Stanfordo tore buvo tikimasi sukurti dirbtinę į Žemės panašią aplinką, tokiu būdu stiprinant kultūrinės ir žemės ūkio paskirties plotų sąnaudas Žemėje, arba gyventojų pertekliaus, karo ar gamtinių nelaimių atveju įkurdinti dalį Žemės populiacijos. Be to, projekte buvo numatyta sukurti pažangios pramonės sektorių. Galutinis tikslas buvo sukurti savarankiškai apsirūpinti gebančią koloniją.

Aprašymas

Kosminę stotį sudaro toras arba spurgos formos žiedas, kurio skersmuo siekia 1,8 km. Toks kūnas, veikiamas įcentrinės jėgos, apsisuka kartą per minutę, kad išorinio žiedo viduje būtų sukuriama nuo 0,9 g iki 1 g dirbtinė gravitacija, artima Žemės gravitacijai.
Saulės spinduliai į toro interjerą nukreipiami veidrodžių žiedo sistema. Žiedą su kosminės stoties centru jungia keletas „skersinių“, kurie tarnauja kaip perdavimo kanalai žmonėms ir reikmenims, keliaujantiems iš ir į stoties centrą. Kadangi centras yra ties stoties sukimosi ašimi, jame sugeneruojamas mažiausias dirbtinės gravitacijos kiekis, todėl tai geriausia vieta erdvėlaiviams švartuoti. Nesisukančiame modulyje, pritvirtintame prie stoties ašies, būtų galima verstis nulinės gravitacijos pramone.
Pati toro interjero erdvė būtų naudojama kaip gyvenamoji aplinka ir būtų pakankamai didelė, kad joje galima būtų stimuliuoti „natūralią“ aplinką; toras savo forma panašus į ilgą, siaurą, tiesų ledyninį slėnį, kurio galai užsilenkia į viršų ir galiausiai susijungia, tokiu būtu suformuodami užbaigtą apskritimą. Gyventojų tankumas būtų panašus į tankiai apgyvendinto priemiesčio, kur dalis žiedo būtų skirta žemės ūkiui, dalis būstams.

Statybos

Torui prireiktų beveik 10 milijonų tonų masės. Statyboms būtų naudojamos medžiagos, išgautos iš Mėnulio ir nugabentos į kosmosą, panaudojant elektromagnetinę katapultą. Masės gaudyklės L2 taške surinktų medžiagas ir nugabentų jas iki L5 taško, kur jos būtų apdorotos pramonine įranga ir panaudotos statant torą. Iš Žemės būtų atgabenamos tik tos medžiagos, kurių negalima būtų gauti Mėnulyje. Kaip alternatyvus medžiagų šaltinis galėtų būti asteroidų eksploatacija.
Žaibolaidis

Žaibolaidis, perkūnsargis – įrenginys, saugantis statinius, elektrinius įrenginius nuo žaibo smūgių. Žaibolaidis turi ploną metalinį strypą su smailiu galu (strypinis žaibolaidis) arba lyną (lyninis žaibolaidis), kurie įrengti virš arba šalia saugomo statinio, ir įžeminimo įrenginį, kurio varža ne didesnė kaip 10–40 Ω. Žaibo nutiesiamajam keliui artėjant prie žemės, atsakomoji žaibo išlydžio gija iš žaibolaidžio iššoka lengviau nei iš saugomo objekto, nes žaibolaidis yra aukščiau saugomo objekto ir žaibolaidžio elektrinė varža mažesnė nei saugomo objekto. Strypinio žaibolaidžio apsaugos zona yra maždaug kūgio, kurio viršūnės kampas 45°, formos, lyninio – trikampės prizmės, kurios viena briauna sutampa su lynu, formos.
Žaibolaidį atstoja įžemintas metalinis pastato stogas.
Patalpoms, kuriose gali susidaryti sprogiųjų mišinių, dulkių, garų, dųjų, apsaugoti nuo žaibo įruošiami atskirai nuo patalpų stovintys strypiniai žaibolaidžiai.
JAV žaibolaidį 1749 m. išrado Benžaminas Franklinas, Europoje – Václav Prokop Diviš 1750-1754 m.
Kalniškės mūšis

Atminimas

1988 m. palaidojimo vietoje pastatytas kryžius. Vietą pažymėjo ir kryžių pagamino bei pastatė Kalniškės mūšio dalyvis Edmundas Austrevičius. 1989 m. partizanai perlaidoti Simno kapinėse, pastatytas paminklas. 1990 m. žuvusiems partizanams pastatytas paminklas Kalniškės mūšio vietoje.
Kiekvienais metais nuo 1988m. gegužės viduryje Simne susirenka Kalniškės mūšio veteranai, žuvusiųjų giminės ir artimieji. 2005 m. dalyvavo prezidentas Valdas Adamkus.
Varnikų holokausto vieta

Varnikų holokausto vieta – holokausto vieta Trakų rajone, Varnikų miške šalia Varnikų. Valstybės saugoma nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė, unikalus kodas – 11288.

Vieta

Holokausto vieta ir aukų kapas yra Varnikų miške, lygioje miško aikštelėje, iš visų pusių supamoje kalvoto miško. Teritorija stačiakampė, 831 m² ploto, aptverta tvorele. Už 100 m į pietus, prie miško kelio, pastatytas tipinis atminimo ženklas su Dovydo žvaigžde ir užrašu lietuvių ir anglų kalbomis: „HOLOKAUSTO AUKŲ KAPAI / HOLOCAUST MASS GRAVES / 100 M“.

Paminklas

Holokausto aukų kapą žymi medinė skulptūra bei dvi akmeninės memorialinės plokštės su užrašais jidiš ir lietuvių kalbomis: „ČIA BUVO PRALIETAS 1446 ŽYDŲ VAIKŲ, MOTERŲ IR VYRŲ KRAUJAS. JUOS 1941 IX 30 ŽIAURIAI NUŽUDĖ NACISTAI IR JŲ VIETINIAI TALKININKAI. TEBŪNIE ŠVENTAS NEKALTAI ŽUVUSIŲJŲ ATMINIMAS“. Anksčiau stovėjusią ąžuolinę vietinio liaudies meistro Marijano Misevičiaus skulptūrą 2008 m. sudegino vandalai.

Istorija

1941 m. rugsėjo pradžioje policija Trakų žydus (apie 400 žmonių) suvarė į už ežero esančiuose vasarnamiuose įrengtą getą. Vėliau valsčių policininkų į getą buvo atvaryti žydai iš Aukštadvario, Onuškio ir Lentvario. Praėjus savaitei nuo geto įsteigimo, Trakų apskrities viršininkas P. Mačinskas perdavė Trakų miesto policijos vadui Kaziui Čaplikui, kad Trakų policininkai turės sušaudyti gete esančius žydus. K. Čapliko teigimu, jis atsisakė vykdyti šią užduotį ir nurodęs jos nevykdyti savo pavaldiniams.
1941 m. rugsėjo 30 d. keleiviniu autobusu į Trakus atvyko 20-30 Vilniaus Ypatingojo būrio policininkų bei vokiečių puskarininkis (kai kurių ypatingojo būrio narių teigimu, tai buvo Martin Weiss). Žydų naikinimas prasidėjo ryte, žydai buvo vedami grupėmis prie duobės ir šaudomi. Šaudė ypatingasis būrys, žudynių vietą buvo apsupę vietiniai policininkai ir baltaraiščiai. Iš viso buvo sušaudyti 1446 žydai: 366 vyrai, 483 moterys ir 597 vaikai (pagal Karl Jäger raportą). Žudynėms pasibaigus, apie pietus, ypatingasis būrys grįžo į Trakus, kur miesto valgykloje buvo vaišinami, po to išvyko į Vilnių.
1941 m. lapkričio 8 d. Trakų apskrities viršininkas davė raštišką nurodymą Trakų miesto burmistrui iki lapkričio 13 d. masines kapavietes aptverti 120 cm tvora, „kad gyvuliai ir žmonės neprieitų ir tų vietų neklampotų, neardytų bei nežalotų” bei užpilti chloro kalkėmis. 1942 m. liepos 8 d. Trakų apskrities gydytojas V. Paškevičius pranešė apie kapaviečių būklę Vilniaus apygardos komisarui apie kapų būklę. Pranešime nurodytos Trakų apskrities masinės kapavietės, esančios Trakų, Semeliškių ir Žiežmarių valsčiuose. 1941 m. bei 1942 m. pavasarį masinės kapavietės užpiltos chloro kalkėmis ir aptvertos.
LSMU Farmacijos fakultetas

Istorija

Tarpukarinio Lietuvos universiteto Medicinos fakultete buvo įsteigtas Farmacijos skyrius, kuriame buvo paruošti 158 vaistininkai chemikai. Jo pradininkas buvo Petras Raudonikis.
1951 m. KMI įkurtas Farmacijos-stomatologijos fakultetas. Pirmasis fakulteto dekanas buvo prof. B. Šiaulis, vadovavęs ir Farmacinės chemijos katedrai. Vėliau fakulteto dekanais dirbo prof. A. Vileišis, doc. I. Riauba, doc. V. Rimkevičiūtė, doc. L. Steponavičius. Veikė dvi farmacijos katedros: farmakognozijos ir botanikos katedrai vadovavo prof. Kazimieras Grybauskas, vaistų technologijos ir Galeno preparatų katedrai – prof. A. Raudonikis, o nuo 1950 m. – doc. Eduardas Kanopka. 1959 –1956 m. veikė neakivaizdinis skyrius, kurį baigė 237 provizoriai.
1968 m. Farmacijos-stomatologijos fakultetas padalintas į du savarankiškus fakultetus. Farmacijos fakulteto dekanu tapo doc. A. Toliušis, 1972–1977 m. dekanu buvo prof. Antanas Praškevičius, 1977–1991 m. – doc. Eduardas Tarasevičius, 1991–1996 m.– doc. F. Malinauskas, 1996 – 2007 prof. habil. dr. P. Vainauskas, 2007 – 2017 m. prof. dr. Vitalis Briedis.
Šiuo metu fakultetui vadovauja prof. dr. Ramunė Morkūnienė.
Trevi fontanas

Trevi fontanas (it. Fontana di Trevi) yra didžiausias ir garsiausias Romos fontanas. Trevi fontanas yra didelio pastato fasadas, kurį suprojektavo architektas Nicola Salvi 1735 m. Fontano skulptūras suprojektavo Berninio mokyklos menininkai. Trys centrinės skulptūros simbolizuoja Neptūną, apsuptą dviejų tritonų, kurių vienas mėgina susidoroti su nevaldomu jūrų arkliuku, o kitas veda ramesnį gyvūną. Jie simbolizuoja dvi prieštaringas jūros būsenas. Fontano aukštis 26,3 m, o plotis 49,15 m.
Trevi fontanas populiarus ne tik dėl savo skaidraus vandens, bet ir dėl legendos, kuri byloja, kad norint sugrįžti dar kartą į Romą, būtina per kairį petį su dešine ranka atsigręžus nugara į fontaną mesti monetą.
Verchneviliujskas

Istorija

Verchneviliujskas rašytiniuose šaltiniuose kaip žiemavietė minimas nuo 1637 m. Kaimo statusą įgijo 1835 m. Tapo svarbiu vakarinės Jakutijos dalies prekybiniu centru.
Cher (1966 albumas)

Albumo informacija

„Chèr“ buvo išleistas 1966 m. „Liberty Records“ dukterinės kompanijos „Imperial Records“, o prodiusuotas Sonny Bono.
Albumui vėl panaudota ta pati formulė kaip ir pirmiems dvejiems albumams: pertvarkyti koveriai ir naujos dainos, parašytos Sonny Bono specialiai Cher. Įrašuose juntama daugiau prancūziškos įtakos ir liaudies muzikos. Vienintelis šio albumo hitas JAV buvo Burt’o Bacharach’o daina „Alfie“ iš to paties pavadinimo Michael’o Caine’o filmo. Nors Cher versija buvo filmo garso takelis, tačiau Dionne Warwick versija laikoma geriausia.
Iš albumo buvo išleisti trys singlai: baladė „Alfie“, „I Feel Something in the Air“ ir „Sunny“. Tais pačiais metais Cher įrašė ir tris kitas dainas: „She’s No Better Than Me“, kuri buvo išleista antrojoje singlo „Alfie“ plokštelės pusėje, „Ma Piano (Per Non Svegliarmi)“ ir „Nel Mio Cielo Ci Sei Tu“, dainos „I Feel Something in the Air“ itališka versija, išleista antrojoje singlo „Ma Piano (Per Non Svegliarmi)“ plokštelės pusėje. Nors albumas ir nebuvo toks sėkmingas kaip du pirmieji, tačiau daina „Sunny“ sugebėjo patekti į geriausiųjų dešimtukus Europoje. „Alfie“ ir „I Feel Like Something’s In The Air“ taip pat pateko į topus, tačiau aukščiausios vietos, kurias pasiekė buvo 26-oji Kanadoje, 32-oji JAV ir 43-ioji Jungtinėje Karalystėje.
2005 m. gruodį šis ir kitas Cher albumas „With Love, Cher“ buvo perleisti vienu CD pavadinimu „Chèr/With Love“, kuriame yra visos dainos iš abiejų albumų.
Gauleiteris

Gauleiteris (vok. Gauleiter, Leiter – vadovas, Gau – sritis, kraštas) – aukščiausio rango partinis VNSDP funkcionierius, vadovavęs partijos teritoriniam padaliniui, kurio teritorija sutapo su Reichstago rinkimine apygarda. Pradžioje buvo 33 gau, vėliau – 43.
Pirmosios gauleterių pareigybės atsirado 1925 m. po nepavykusio Alaus pučo reorganizavus VNSDP valdymą. 1928 m. gauleiteris tapo antru pagal rangą oficialiu partiniu nacių laipsniu, iškart po reichsleiterio. Gauleiteris ant atlapo turėjo išsiuvinėtą emblemą – du ąžuolo lapus.
Gauleiteris buvo partijos atstovas regione, koordinavo partijos narių veiklą. Hitleriui atėjus į valdžią, reichui tapus unitarine valstybe bei susiliejus valstybės ir partiniam aparatui, dauguma gauleiterių buvo paskirti imperijos vietininkais (vok. Reichsstatthalter), todėl savo regione turėjo praktiškai neribotą valdžią.
Gauleiteriais buvo J.Gebelsas, Fricas Zaukelis, Robertas Lėjus, Gregoras Štraseris, Julijus Štreicheris, Erichas Kochas, Franz Schwede ir kiti.
Asteikių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos 0,6 m aukščio kalvelėje. Ovalo plano, pailgos rytų – vakarų kryptimi, 47 m ilgio ir 30 m pločio, apjuostos 0,5–1 m aukščio pylimo, sukrauto iš vidutinio dydžio akmenų. Pietų pusėje pylime paliktas tarpas varteliams.
Kapinės neveikiančios. Laidojimo žymių nėra. Paviršius nelygus, banguotas, žemėja į kraštus. Viduryje ant betoninio pamato stovi koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, o į vakarus nuo jos – monumentalus kryžius. Kapinės apaugusios želdiniais.
Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 152 m.

Istorija

Kapinės veikė XVI–XVIII a. Vadinamos Markapiais, Kapeliais, Senkapiais. Pasakojama, kad jose laidoti nuo maro mirę Asteikių gyventojai. Kapinėse stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūrėlėmis.
Kapines apleidus, XIX a. jos aptvertos akmenų tvora. Iki XX a. pr. jose retsykiais laidoti kaimo savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų epidemijų aukos.
Koplytėlė 1947 m. atnaujinta. 1971 m. su joje buvusiomis Marijos Sopulingosios, 2 angelų ir 2 apaštalų skulptūromis paskelbta vietinės reikšmės dailės paminklu (unikalus kodas – 9542; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. DV1544). Jai sunykus, 2008 m. pastatyta nauja koplytėlė, o šalia jos – monumentalus kryžius. Kapinėse prie koplytėlės per gegužines pamaldas kaimo gyventojai renkasi paminėti mirusiųjų.
1976 m. kapines kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1983 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1996 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas. 1984 ir 2015 m. žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
Pirmieji Romos Bažnyčios šventieji kankiniai

Pirmieji Romos Bažnyčios šventieji kankiniai – ankstyvosios krikščionybės kankiniai, kuriuos imta persekioti imperatoriaus Nerono valdymo laikais, 64–67 m.
Romos Katalikų Bažnyčia pamini šį įvykį birželio 30 d.

Istorija

Romoje buvo pristatyta daug medinių gyvenamųjų pastatų, kurie neretai užsidegdavo ir tapdavo gaisro židiniais. 64 m. Romoje kilo didžiulis gaisras, visi manė, jog dėl to kaltas pats imperatorius, esą jis norėjo prasiplėsti savo rūmų valdas. Didžiojo gaisro metu du trečdaliai Romos virto griuvėsiais. Bandydamas išvengti žmonių rūstybės imperatorius apkaltino krikščionis padegus Romą. Jis įsakė juos žiauriausiu būdu nužudyti. Vieni buvo pririšami prie žvėrių nugarų ir užsiundomi šunimis, kad sudraskytų, kiti – prikalami prie kryžių, dar kiti – uždegami, kad naktį apšviestų. Tačiau kiti teigia, kad tai tik mitas.
Vapusko nacionalinis parkas

Fauna

Nacionaliniame parke gyvena šios gyvūnų rūšys: baltasis lokys, laplandinė pelėda, Hadsono įlankos vilkas, lemingas, poliarinė lapė, sakalas keleivis, amerikinis baltasis kiškis, rudoji lapė, briedis, ernis, plėšrioji žuvėdra ir šiaurinis elnias.
Lituanistika

Lituanistika (lot. Lituanus – lietuvis, lietuviškai) – baltistikos pošakis, tiriantis lietuvių kalbą, literatūrą ir tautosaką. Lietuvių kalbos ir literatūros specialistai, mokytojai vadinami lituanistais. Lituanistika kaip studijų programa yra Vilniaus universiteto Filologijos fakultete. Užsienio universitetuose lituanistika studijuojama kaip baltistikos dalis.

Istorija

1939 metais įkurtas Lituanistikos institutas. Nuo 1945 metų VPU veikia Lituanistikos fakultetas. Vilniuje įsteigtas Lietuvių kalbos institutas. Vilniaus universiteto bibliotekoje įrengta Lituanistikos skaitykla.