google/wiki40b huggingface dataset:
Artimieji Rytai

Artimieji Rytai – istorinis ir kultūrinis regionas tarp rytinių Viduržemio jūros krantų ir Persijos įlankos (Vidurinių Rytų). Artimieji Rytai yra dalis Azijos žemyno, taip pat šiam regionui dažnai priskiriama dalis Šiaurės Afrikos. Regionui pavadinimą davė europiečiai, kuriems tai buvo artimiausias Oriento regionas. Šiuo metu, vengiant europocentrizmo, siekiama vartoti terminą Pietvakarių Azija.

Artimųjų Rytų savoka

Gana daug neaiškumų sukelia šio termino sankirta su kitu terminu – Viduriniai Rytai. Dažniausiai abu terminai vartojami sinonimiškai, tik skirtingose kalbose labiau paplitęs vienas ar kitas terminas: pvz., anglų kalboje dažnesnis terminas „Middle East“ (Vidurio Rytai), o rusų – „Bližnii vostok“ (Artimieji Rytai). Kadangi Lietuvoje naudojamos abiejų kalbų terminologijos, susidaro painiava. Kai kuriais atvejais terminai yra atskiriami, Artimaisiais Rytais vadinant Levanto valstybes, o Viduriniaisiais Rytais – labiau į rytus nutolusiąsias, ypač Iraną, rečiau Afganistaną).
Šiame regione yra dideli naftos ištekliai ir nuo XX amžiaus vidurio tai viena jautriausių zonų strategiškai, ekonomiškai, politiškai ir kultūriškai.

Artimųjų Rytų šalys

Artimieji Rytai neturi tikslių sienų, bet paprastai regionui priskiriamos šios šalys – Turkija, Libanas, Sirija, Izraelis, Palestinos teritorijos (Vakarų Krantas ir Gazos Ruožas, Jordanija, Irakas, Kuveitas, Bahreinas, Kataras, Jungtiniai Arabų Emiratai, Saudo Arabija, Omanas, Jemenas) ir Egiptas.
Regiono įtakingiausios valstybės yra Izraelis, Turkija ir Saudo Arabija.

Kitos šalys

Dėl stiprių kultūrinių ir istorinių ryšių prie Artimųjų Rytų kartais priskiriamos ir Magrebo šalys: Libija, Tunisas, Alžyras ir Marokas. Artimus ryšius su regionu turi ir tokios Afrikos valstybės kaip Sudanas, Mauritanija ir Somalis.
Kipras, nors ir yra Artimųjų Rytų geografinėje ir kultūrinėje apsuptyje, bet dėl stiprių istorinių, kultūrinių, politinių ryšių su Graikija ir kitomis vakarų šalimis, paprastai priskiriamas Europai.

Gyventojai

Pagrindinės regiono kultūros – arabų, turkų, kurdų ir žydų, pagrindinės kalbos - arabų, turkų bei kurdų. Artimuosiuose Rytuose atsirado judaizmas, krikščionybė ir islamas. Absoliuti gyventojų dauguma musulmonai, kurie tik Izraelyje yra mažuma, kuriame dominuoja judaizmas. Krikščionių didžiausios išlikusios bendruomenės gyvena Egipte, Libane, Palestinoje ir Sirijoje, bet jų procentas regione nežymus ir nuolat mažėja.
Klaipėdos FA

Istorija

Klaipėdos futbolo akademija įkurta 2007 m. ir jau kitais metais debiutavo II lygoje. Po 2010 m. sezono Klaipėdos FA prisijungė „Argus“ komandą.
FK Triobet Kaunas

Istorija

Komanda įkurta prie lažybų bendrovės „Triobet“. 2009 m. klubas debiutavo Kauno apskrities pirmenybėse, tačiau po I rato iš turnyro pasitraukė.
Kindziulis

Kindziulis – humoristinis lietuvių anekdotų personažas, satyros žurnalo „Šluota“ veikėjas, prieinantis prie besikalbančių žmonių ir pasakantis komišką patarimą ar repliką. Sumanytojas Vytautas Mikalauskas.
Anekdotai, kurių personažu yra Kindziulis, dažniausiai baigiasi fraze „Čia priėjo Kindziulis ir tarė…“. Kindziulio pasakytas „komentaras“ paprastai būna šmaikštus arba pašiepiantis ir efektingai užbaigia anekdotą. Anekdotai su Kindziuliu buvo populiarūs dar sovietinės Lietuvos laikais, jais buvo pašiepiami tinginiai, girtuokliai, o neretai – ir sovietinei santvarkai „priešiškos“ šalys ir jų kultūra.
1970, 1972, 1982 m. išleistas anekdotų rinkinys „Čia priėjo Kindziulis“, kuriame buvo surinkta keli šimtai įvairių anekdotų su šiuo personažu.
Hersey ir Blanchardo situacinis modelis

Paulo Hersey ir Kennetho Blanchardo situacinis modelis – vienas pagrindinių požiūrių į lyderiavimą. Pagal jį efektingiausias lyderiavimo stilius toks, kuris kinta priklausomai nuo pavaldinių "pasirengimo" laipsnio. Pasirengimas apibūdinimas kaip noras laimėti, siekti prisiimti atsakomybę ir įgyti užduočiai būtinų sugebėjimų, įgūdžių bei patyrimo.
Pasekėjų (darbuotojų) žinios ir tikslai – svarbūs veiksniai, nuo kurių priklauso lyderiavimo stiliaus efektyvumas. P. Hersey ir K. Blanchardas mano, kad vadovo santykis su pavaldiniais pereina keturias stadijas, kol pavaldiniai tobulėja, todėl vadovai turi keisti savo vadovavimo stilių.
Pradinėje pasirengimo stadijoje pati tinkamiausia vadovo taktika – didelis dėmesys darbo užduočiai. Pavaldiniai turi gauti visus nurodymus apie darbo užduotis, turi būti supažindinti su organizacijos taisyklėmis ir procedūromis. Nenurodinėjantis vadovas sukeltų tarp naujų pavaldinių paniką ir nerimą.
2 stadijoje netinka darbuotojų dalyvavimas valdyme, nes pavaldiniui dar labai svarbi struktūra. Kai pavaldiniai pradeda suvokti savo užduotis, į užduotis orientuotas stilius vis dar išlieka pagrindinis, nes pavaldiniai dar nesugeba veikti be struktūros. Tačiau lyderio pasitikėjimas darbuotojais ir jų pagalba vadovui turėtų rūpėti didėti, nes lyderis pradeda juos artimiau pažinti ir nori skatinti tolesnes jų pastangas. Lyderis turi didinti santykių vaidmenį.
3 stadijoje darbuotojų sugebėjimai ir motyvacija laimėjimams yra išaugę, ir jie aktyviai ima siekti atsakomybės. Lyderiui jau nebūtina griežtai nurodinėti. Jis turi būti visuomet pasirengęs padėti ir būti dėmesingas. Kai pasekėjai pamažu įgyja vis daugiau pasitikėjimo savo jėgomis, ima savarankiškai tvarkytis, įgauna vis daugiau patyrimo, lyderis gali mažinti savo paramą ir paskatinimus.
4 stadijoje pavaldiniams daugiau nebereikia direktyvų ir jie jų nesitiki iš vadovo. Jie jau savarankiški. Jei pasirenkamas tinkamas vadovavimo stilius tai jis ne tik motyvuoja darbuotojus, bet ir padeda jiems tobulėti kaip profesionalams. Toks lyderiavimas dinamiškas, lankstus, nuolat kintantis.
AK-47

Veikimo principas

Ginklas užtaisomas užtraukiant užtaisymo rankenėlę, esančią dešinėje ginklo pusėje. Ji yra sujungta su automato spynos nešikliu, kuris, atitinkamai, laiko spyną. Užtraukiant rankenėlę užtraukiama ir spyna. Ją atleidžiant spyruoklė, kuri yra sujungta su spynos nešikliu, grąžina spynos nešiklį ir spyna grįžta į pradinę padėtį. 
Vykstant šiam procesui, spyna iš automato dėtuvės (30 šovinių) įstumia šovinį į spynoje esantį šovinio lizdą. Šovinys yra paruoštas šauti. Paspaudus nuleistuką paleidimo svirtis atsilaisvina ir tuo pat metu paleidžia plaktuką. Jis trenkia į spynos gale esantį daužiklį, o šis – į šovinio kapsulę. Įvyksta šūvis. Šūvio metu dalis išsiskyrusių parako dujų iš vamzdžio nukreipiamos į dujų vamzdį, kuriame yra dujų stūmoklis. Dujos jį stumia, o kadangi jis yra sujungtas su spynos nešikliu, tai spyna yra nustumiama nuo vamzdžio. Tuo metu parako dujos išmeta tūtelę. Spyruoklė vėl grąžina spyną į pradinę padėtį, ir visas procesas prasideda iš naujo.

Pagrindinės ginklo dalys

1. Vamzdis su uoksu, taikymosi įtaisu ir buože.
2. Nuimamas dangtelis nuo uokso.
3. Spynos rėmas su dujų dėžute.
4. Spyna.
5. Gražinamasis mechanizmas.
6. Dujų vamzdelis su dujų stūmokliu.
7. Paleidžiamasis/smogiamasis mechanizmas.
8. Apsodo lovelis.
9. Dėtuvė.
10. Durtuvas.
Vytautas Bulvičius

Biografija

1925 m. baigė  Vilkaviškio gimnaziją, 1927 m. Kauno karo mokyklą. Ją baigęs V. Bulvičius buvo paskirtas tarnauti 9-ajame pėstininkų Vytenio pulke, dislokuotame Marijampolėje. 1928 m. rugsėjo 25 d. perkeltas į Šarvuočių rinktinę, dislokuotą Kaune. 1929 m. lapkričio 23 d. pakeltas į vyr. leitenanto pareigas. 1931 m. kovo 31 d. V. Bulvičius buvo perkeltas į Kauno Karo mokyklą. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo karininkų kursų Kulkosvaidžių skyriaus I laidą. Tais pat metais pakeltas į kapitonus. 1937 m. baigė Aukštuosius karininkų kursų Generalinio štabo antrąją laidą.
Nuo 1937 m. tarnavo Kariuomenės štabe. 1938 m. Generalinio štabo majoras. Vytauto Didžiojo universitete dėstė karines disciplinas ir priešinimosi galimiems okupantams taktiką.
1940 m. SSRS okupavus Lietuvą perkeltas į Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio korpuso 179-ąjį pulką. Su kitais sutelkė „Bulvičiaus grupę“, kuri 1941 m. pradžioje tapo Lietuvos aktyvistų fronto Vilniaus štabu. Buvo šio štabo viršininkas. 1941 m. vasario - balandžio mėnesiais kartu su K. Antanavičiumi ir  Juozu Vėbra parengė Lietuvių aktyvistų fronto sukilimo planą.  1941 m. birželio 8 d. NKVD suimtas, birželio pabaigoje išvežtas į Gorkio kalėjimą Nr. 1. Po ilgų tardymų ir kankinimų 1941 m. lapkričio 26-27 d. Maskvos karinės apygardos tribunolo nuteistas mirti. Sušaudytas kalėjime. 
Karys savanoris (1999 m., po mirties). Parašė straipsnių karine ir patriotine tematika, išleido knygą „Karinis valstybės rengimas“ (1939 m., 1994 m.).

Atminimo įamžinimas

2009 m. birželio 20 d. VDU pastato (K. Donelaičio g. 52) antrajame aukšte atidengtas Birželio sukilimo vadovų portretų skulptūrinis bareljefas. Jame įamžinti šeši tarpukario VDU profesoriai ir studentai, svarbiausi Lietuvos aktyvistų fronto vadovai: Vytautas Bulvičius, Adolfas Damušis, Juozas Vėbra, Leonas Prapuolenis, Pilypas Narutis ir Juozas Ambrazevičius (skulpt. Stasys Žirgulis).
Dalvikas

Sportas

Populiariausia sporto šaka – kalnų slidinėjimas. Yra keli futbolo klubai. Golfo klubas.
Mahabalis

Mahabalis (skr. महाबली = Mahābalī, mal. മാവേലി ) – mitinis valdovas, Asurų karalius, Prahlados vaikaitis.
Apie Mahabalį pasakojamas toks mitas: Prahlada išmokęs savo vaikaitį teisingumo ir atsidavimo, todėl jis tapęs labai geru ir teisingu valdovu, jam valdant viskas klestėję. Jis užkariavęs ne tik visą žemę, bet ir požemių pasaulį bei dangų, kurį valdė Indra ir devai. Tuomet devai kreipėsi į Višnų, kad šis grąžintų jiems valdžią. Kuomet valdovas atlikinėjo Ašvamedha (arklio aukojimo) ritualą, Višnus, pasivertęs nykštuku Vamana, paprašęs Mahabalio jam suteikti žemės – tiek kiek užimtų jo trys žingsniai. Nors guru Šukra atkalbinėjo valdovą, Mahabalis suteikė žemę Vamanai. Tuomet Vamana išaugęs į milžiną – vienu žingsniu jis užėmė visą Žemę ir požemių pasaulį, antru – visą dangaus karalystę. Kuomet Vamanai nebeliko kur žengti, Mahabalis leidęs jam žengti ant jo galvos ir nukeliavęs į požemių karalystę.
Keraloje Mahabalis garbinamas kaip teisingasis ir gerasis valdovas, nuolankus Višnaus tarnas. Jo garbei kasmet rengiama Onam šventė, kurios metu Mahabalis simboliškai grįžtąs į žemę.
Admiraliteto arka

Admiraliteto arka (angl. Admiralty Arch) – arka Londone, skirianti kultūrinį Londoną nuo Trafalgaro aikštės. 
Arka suprojektuota 1911 m. Astono Vebo. Pagal planą ji turėjo įamžinti karalienės Viktorijos šlovę. Miesto transportas juda pro mažesnius šoninius vartus, taip keldamas mažiau triukšmo. Pagrindiniai vartai atidaromi tik karališkųjų procesijų proga, tuomet pro juos rieda arklių traukiamos karietos.
Čado regionai

Istorija

Nuo nepriklausomybės 1960 m. iki 1999 m. Čadas buvo suskirstytas į 14 prefektūrų (préfectures). 1999 m. jos buvo pakeistos 28 departamentais. Šalies administracinis suskirstymas vėl pakeistas 2002 m., kai buvo sukurti 18 regionų (régions). 2008 m. buvo pridėti dar 4 regionai, taigi iš viso šiuo metu jų yra 22.
Janas Leščinskis

Biografija

Žymios Lenkijos magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Weniawa“ savininkas. Brest Kujavijos vaivados Andžejaus Leščinskio (apie 1559–1606) vyresnysis sūnus nuo trečios santuokos su Sofija Opalinska. Broliai – Belzo vaivada Rafalas (1579–1636), Dorpato vaivada Preslavas (1605–1670), Gniezno arkivyskupas ir Lenkijos primas Vaclavas (1605–1666).
Nuo gimimo Janas Leščinskis buvo kalvinistas, bet po savo tėvo mirties motinai verčiant perėjo į katalikybę. Jo jaunesnysis brolis Vaclavas tapo Gniezno arkivyskupu ir Lenkijos primu, o įbrolis – Belzo vaivada Rafalas buvo protestantų lyderiu Lenkijoje.
1627–1632 metais Janas Leščinskis mokėsi Padujos universitete Italijoje. Keletą kartų buvo renkamas pasiuntiniu į seimus. 1644 metais tapo Sremo kaštelionu, o po to Sremo. 1649–1651 metais – Lenkijos karalienės Marijos Luizos Gonzagos maršalka. 1649 metais buvo kartu su nauju Lenkijos karaliumi Jonu Kazimieru Vaza netoli Zborovo. 1653 metais gavo Lenčicos vaivados pareigybę. 1654 metais seime prisijungė prie antikartalinės koalicijos, į kurią įėjo Jonušas Radvila, Kristupas Opalinskis ir Jurgis Sebastijonas Liubomirskis.
1655 metais Janas Leščinskis išvyko su diplomatine misija į Stokholmą, kur nesėkmingai bandė atkalbėti Švedijos karalių Karolį X Gustavą nuo planų karo su ATR. Švedų tvano metu buvo pasiustas vadovaujant Lenkijos pasiuntinybei į Vieną, kur į Austrijos rūmus kreipėsi pagalbos. Buvo kartu su į Sileziją išvytu Lenkijos karaliumi Jonu Kazimieru. 1656 metais gavo Poznanės vaivados pareigybę. 1660 metais buvo pagrindinis dalyvis derybose su Švedija ir sudarant Olivos taikos sutartį. 1661 metais Janas Leščinskis buvo paskirtas Karūnos pakancleriu. Palaikė ryšius su Brandenburgu ir sabotavo Lenkijos parlamento reformavimo projektus.
Iš pradžių palaikė Jurgio Sebastijono Liubomirskio sukilimą („rokošą“), bet 1666 metais gavo Karūnos didžiojo kanclerio pareigybę ir išsaugojo ištikimybę Lenkijos karaliui Jonui Kazimierui Vazai. 1668 metais po Jono Kazimiero sosto atsižadėjimo palaikė Pfalcio kurfiursto Pilypo Vihelmo Noirburgo kandidatūrą. 1678 metais atsisakė kanclerio pareigų ir buvo paskirtas Krokuvos vaivada.
1650-ais metais Janas Leščinskis tapo Baltijos klausimo specialistu. Jis atkreipė dėmesį į Lenkijos priėjimo prie Baltijos jūros išsaugojimo svarbą, bet, matant savo valstybės silpnumą, pasisakė už taikų ginčo su Švedija sureguliavimą. Janas Leščinskis pasisakė už paliaubų pasirašymą su kazokais, siekiant jų pagalbos kovose su švedais. Pasisakė už artimą sąjungą su Brandenburgu. Janas Leščinskis priklausė prie iškiliausių karalystės senatorių. Jis reikalavo, kad būtu daromos ATR politinė sistemos reformos, pasisakė už liberum veto teisių apribojimą.
Lietuvių žemių konfederacija

Lietuvių žemių konfederacija – lietuvių genčių ikivalstybinio laikotarpio politinis junginys, gyvavęs XII a. pab. – XIII a. ketvirtame dešimtmetyje. Iš Lietuvių žemių konfederacijos susidarė Lietuvos valstybė.

Susidarymo prielaidos

Lietuvių žemių konfederacijos susidarymą lėmė tai, kad gentinė diduomenė virto žemių valdovais – kunigais, besiremiančiais pastoviomis kariuomenėmis. Šiems virtus kunigaikščiais ir stiprėjant kunigaikščių valdžiai, jų galingiausieji įtvirtino savo hegemoniją ir virto vyresniaisiais kunigaikščiais; jų valdos tapo kunigaikštystėmis. Jų vadovaujamai žemių sąjungai priklausė visa lietuvių etninės bendrijos teritorija, jiems buvo pavaldūs visi ar didžioji dauguma lietuvių genčių kunigaikščių.
Lietuvių žemių konfederacija stiprėjo palankiomis aplinkybėmis: Lietuvos kaimynai buvo silpni, slavų kunigaikštystės susiskaldžiusios, lietuvių kunigaikščiai su savo kariaunomis jas puldinėjo, o tai stiprino vyresniųjų kunigaikščių valdžią. Lietuvių žemių konfederacijos branduolys buvo Lietuvos ir galbūt Pietų Nalšios žemės.

Konfederacija

Vyresniųjų kunigaikščių buvo keli, iki XIII a. antrojo dešimtmečio vidurio labiausiai pasireiškė Dangerutis ir Stekšys. Jiems XIII a. pr. žuvus kovose su Livonijos vokiečiais aukščiausią valdžią įgijo 5 vyresnieji kunigaikščiai iš trijų šeimų: Živinbudas, Daujotas su Viligaila ir Dausprungas su Mindaugu. Jų vadovaujamai lietuvių žemių konfederacijai priklausė šios žemės su jų kunigaikščiais: Šiaurės Žemaitijoje – Kuleiniai, Laukuva ir Tverai (valdė kunigaikštis Vykintas), Pietų Žemaitijoje – Ariogala, Betygala, Raseiniai (kunigaikštis Erdvilas), Rytų Žemaitijoje – Šiauliai (Saulė; kunigaikščiai Bulaičiai), Aukštaitijoje – Upytė (kunigaikščiai Ruškaičiai), Deltuva (kunigaikščiai Bikšys, Buteikis, Juodikis, Ligeikis). Šie Lietuvių žemių konfederacijos kunigaikščiai ir vyresnieji kunigaikščiai 1219 m. sudarė Lietuvos-Voluinės sutartį – tai žinių apie Lietuvių žemių konfederaciją pagrindinis šaltinis; iš jos sužinome, kad Lietuvių žemių konfederacija gyvavo, sužinome kunigaikščių vardus.
Konfederacijai veikiausiai priklausė ir Neries XIII a. vidurio didysis kunigaikštis Parbus, Rytų Nalšios kunigaikštis Bunys, Šiaurės Nalšios nežinomo vardo kunigaikštis, Mindaugo sesers vyras ir kunigaikščio Lengvenio tėvas, taip pat XIII a. vidurio kunigaikščiai Gerdenis, Daumantas, Karšuvos žemės kunigaikščiai. Kartais, pvz., 1207 m. vyresnieji kunigaikščiai kovai su priešu sutelkdavo visą Lietuvių žemių konfederacijos kariuomenę, bet dažniausiai žemės kariaudavo pavieniui – 1208 m. – Upytė, 1229 m. – Nalšia, 1236 m. Šiaulių, arba Saulės mūšyje Vykintas su Bulaičiais.
Nuoseklios koordinuotos politikos Lietuvių žemių konfederacija dar neturėjo. Tuo naudodamiesi Livonijos vokiečiai įsitvirtino Padauguvyje. Prieš 1235 m. mirus Dausprungui, šeimai ėmęs vadovauti Mindaugas susidorojo su galingaisiais politiniais konkurentais, veikiausiai su Živinbudu, Daujotu, Viligaila arba jų įpėdiniais, Lietuvių žemių konfederaciją pavertė Lietuvos valstybe ir pats 1235–1244 m. iškilo į Didžiuosius kunigaikščius.
Draugystės geležinkelio stotis

Istorija

Stotis pastatyta plyname lauke 1986 m. aptarnauti naujai geležinkelio keltų linijai Klaipėda-Mukranas. Čia buvo pradėta formuoti Pabaltijo geležinkelio traukinių sąstatus.

Rekonstrukcija

Rekonstrukcijos ir plėtros darbai pradėti vykdyti 2010 m. Pagal Klaipėdos geležinkelio mazgo plėtros projektą numatyta Draugystės geležinkelio stotį rekonstruoti ir pritaikyti šiuolaikinius reikalavimus atitinkantiems krovos darbams. Geležinkelio bėgių keliai buvo ne ilgesni, negu 500 metrų. Ilgesnių tuomet ir nereikėjo, nes čia kroviniai tebuvo užstumiami į keltus. Klaipėdos uoste paskirstoma didžioji dalis į Klaipėdą gabenamų vagonų, be to, čia gaunami ir priimami kroviniai į/iš viso pasaulio. Uoste įsikūrusios didelės krovos kompanijos, jų darbų apimtys jau pranoko geležinkelio stoties galimybes ir darbo našumą, todėl nuspręsta stotį rekonstruoti. 2006 m. konkursą laimėjusi vokiečių firma „EPG“ atliko stoties rekonstrukcijos studiją. Joje buvo pateikti keli Draugystės geležinkelio stoties atnaujinimo variantai. Pagal pasirinktą variantą nuspręsta, nestabdant traukinių eismo ir krovos kompanijų darbo, išplėsti esamą stoties infrastruktūrą, pailginti geležinkelio kelių ruožus beveik dvigubai iki vieno kilometro. Tada būtų priimami ilgesni sąstatai, kurie vienu metu gabentų 6000 tonų krovinių vietoje atgabenamų 4000 tonų krovinių.  Planuojama atnaujinti geležinkelių valdymo automatines sistemas, ryšio, signalizacijos ir elektros aprūpinimo priemones, pakeisti medinius pabėgius, iešminius tašus į gelžbetoninius, įrengti besandūrius kelius. Taip pat nuspręsta įrengti atskirą išvažiavimą per Pagėgius, kad dauguma krovinių būtų vežami ne per Klaipėdos miestą, o tiesiai į Draugystės stotį. Taip sumažinamas triukšmas ir tranzitinių traukinių eismas. 2013 m. birželį Draugystės stoties rekonstrukcija buvo baigta. Jos metu buvo pastatyta ir rekonstruota beveik 29 km geležinkelio stoties kelių, iš jų 20 kelių buvo pailginti iki 1.050 arba 850 metrų ilgio, trys keliai įrengti naujai. Draugystės stoties krovinių aptarnavimo pajėgumas išaugo daugiau negu dvigubai nuo 7 mln. t. iki 15 mln. t. krovinių per metus.
Kinų liaudies revoliucijos muziejus

Kinų liaudies revoliucijos muziejus (中国人民革命军事博物馆) – karinis muziejus Pekine, Kinijoje. Jame eksponuojama karinė įranga, naudota Liaudies Išlaisvinimo Armijos, įskaitant ir šiuolaikines karines technologijas.
Muziejų sudaro dešimt salių. Pagrindinėje – Ginklų salėje – eksponuojami šaltieji ginklai, šautuvai, artilerija, tankai, šarvuotieji transporteriai, priešlėktuviniai ginklai, reaktyviniai naikintuvai, raketos, raketsvaidžiai, kruizinės raketos. Taip pat yra ir užsienietiškos ginkluotės parodos, tame tarpe: septintajame – aštuntajame dešimtmetyje iš Tarybų Sąjungos pirkti ar gauti dovanų tankai, Kinijos pilietinio karo metu užgrobta JAV karinė technika, Korėjos karo metu užgrobta Jungtinių Tautų ginkluotė, Antrojo Kinijos – Japonijos karo metu užgrobta japonų ginkluotė.
Be ginkluotės, Ginklų salėje taip pat eksponuojama įranga iš Kinijos kosminės programos, palydovai, orbitinė kapsulė.
Kitose salėse su nedidelėmis išimtimis daugiausiai eksponuojami istoriniai artefaktai, filmai, skulptūros, žemėlapiai, paveikslai, plastikinės istorinių lyderių, mokslininkų ir karvedžių skulptūros ir panašiai.
Muziejaus lankymas yra nemokamas.
Šaulys (žvaigždynas)

Šaulys (Sagittarius, Sgr) – 15-as pagal dydį pietinio pusrutulio ryškus žvaigždynas Paukščių Take, vasaros mėnesiais neaukštai pakylantis virš horizonto. Žvaigždyne yra mūsų Galaktikos centras (A Sgr, galbūt juodoji skylė), taip pat žiemos saulėgrįžos taškas.
Šumerai su šiuo žvaigždynu siejo karo dievą Nergalą. Babiloniečiams tai buvo dievas Pabilsagas (?), turėjęs liūto galvą ir sparnus. Arabai įžiūrėjo pulkelį stručių, atėjusių atsigerti iš dangiškos upės Paukščių Tako, egiptiečiai – liūtą, kinai – tigrą, indai – arklį. Žvaigždyne yra Lagūnos, Omegos ir Trišakio ūkai, kurie aiškiai matomi pro žiūronus.

Zodiako ženklas

9-asis Zodiako ženklas.
Karšuvos giria

Karšuvos giria (Smalininkų−Viešvilės miškai) − tai ketvirtas pagal plotą Lietuvos miškų masyvas esantis Jurbarko ir Tauragės rajonuose prie plento Klaipėda − Jurbarkas. Plotas 42 850 ha, mišku apaugę 35 900 ha. Viešvilės miestelis įsikūręs girios pietvakariuose, kiek toliau nuo girios, jos šiaurės vakarų pusėje įsikūrusi Tauragė, jos pietryčiuose Smalininkai, bei tolėliau nuo girios, pietryčių kampe Jurbarkas.

Girios urėdijos

Karšuvos giria padalinta tarp Jurbarko, Tauragės miškų urėdijų bei Viešvilės valstybinio rezervato.

Medynai

Miško augavietės nederlingos ir vidutinio derlingumo, normalaus drėgnumo, vietomis laikinai užmirkusios, taip pat įvairių tipų pelkinės. Šlapesnės masyvo vietos buvo nusausintos dar XIX a. derinant griovių tinklą su miško kvartalinėse linijose įrengtais miško keliais.
84% miškų yra ūkiniai IV grupės, 8% rezervatiniai I grupės, 7% apsauginiai III grupės, 1% ekosistemų apsaugos II grupės. Kultūrinės kilmės medynų 33%, pušynų yra 60%, eglynų 18%, beržynų 12%, juodalksnynų 9%, ąžuolynų ir kitų 1%. Jaunuolynai sudaro 22%, pusamžiai medynai 44%, bręstantys 20%, brandūs 14%. Medynų vidutinis amžius 61 m., bonitetas 11,0, skalsumas 0,73, tūris 215 m³/ha. Kasmet priauga 3,7 m³/ha. Girioje yra dviardžių našių kultūrinės kilmės pušynų su eglėmis (tūris 500–550 m³/ha), taip pat nedideli plotai introdukuotų medynų: veimutinių ir juodųjų pušų, kėnių, maumedžių. Pavieniui auga, uosiai, skroblai, liepos, tuopos.

Gyvūnija

Girioje gyvena tauriųjų elnių, stirnų, šernų, lapių, voverių, briedžių, kiaunių, barsukų. Pelkynuose peri kurtiniai, tetervinai, gervės, antys, tilvikai, juodieji gandrai.
Auga į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų augalų (ypač Viešvilės rezervato teritorijoje), uoginių, vaistinių augalų ir grybų.

Istorija

Giria pavadinta pagal istorinę Karšuvos žemę, iš dalies sutapusią su dabartine Žemaitija. Čia nuo seno driekiasi dideli tyrų plotai. Vėliau giria tapo svarbiu medienos ir deguto („smalos“) šaltiniu.
Masyvo pakraščiuose, ypač prie Nemuno ir Mituvos, yra archeologijos paminklų – piliakalnių, pilkapių, kapinynų, taip pat iš XIX a. ir XX a. pradžios išlikusių miškininkų mažų kapinaičių.
1944–1953 m. Karšuvos girioje veikė Kęstučio apygardos Lydžio (nuo 1949 m. Butageidžio) rinktinės Lietuvos partizanai.
Karšuvos girioje įsikūrusios gyvenvietės: Eičiai, Sakalinė, Vidugiris, Pašventys, Vanaginė, Paįkojai, Leipgiriai, Smaladaržis, Žardeliai, Išdagai, Vilktakis, Apšriūtai, Vilkdaubis, Naumalūnis, Jūrava, Žukai, Šilinė, Smukučiai.
Port Huronas

Istorija

Port Huronas įkurtas 1857 m. Miesto gyventojų skaičius netruko išaugti po sėkmingai vystytų laivų statybos ir prekybos mediena pramonės sričių. 1871 m. tapo apygardos administraciniu centru.

Žymūs žmonės

Thomas A. Edison (1847–1931), išradėjas ir verslininkas, persikėlęs čia gyventi 1854 m.
Bongo masyvas

Bongo masyvas (Tondu masyvas) (pranc. massif des Bongo) – kalnagūbris šiaurės rytinėje CAR dalyje, prie Sudano sienos. Bongo masyve yra Bahr Al Arabo ištakos. Pietinė masyvo dalis vadinama Kuados plynaukšte.