google/wiki40b huggingface dataset:
Juodoji zylė

Išvaizda

Juodoji zylė gerokai mažesnė už naminį žvirblį. Ją lengva pažinti iš didelės dėmės ant sprando. Patino ir patelės galva juoda, žvilganti. Skruostai ir dėmė pakaušyje balti. Nugarinė dalis melsvai pilka. Uodega tamsiai pilka. Sparnai rusvai pilki su dviem baltomis juostelėmis. Gerklė juoda. Kūno apatinė pusė balsva, šonai rusvo atspalvio. Snapas juodas. Kojos tamsiai pilkos. Rainelė tamsiai ruda. Jauniklių dėmė ant sprando ir apatinė kūno dalis nešvariai balsva, juoda spalva blanki. Tik išsiritusių jauniklių galva bei nugara apaugusi pilkais pūkais.

Paplitimas

Arealas pertrauktas. Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Japonų jūros. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Obės žemupį, Lenos aukštupį. Pietuose arealas tęsiasi iki rytinio Mianmaro, Altajaus, Volgos vidurupio, Karpatų, Viduržemio jūros pakrantės. Izoliuotos arealo dalys yra pietryčių Kinijoje, Vidurinės Azijos, Irano kalnuose, Kryme, Libane, Šiaurės Amerikoje, įvairiose salose. Žiemoja paplitimo areale.
Lietuvoje veisimosi periodu retoka, pagausėja traukimo laikotarpiu.

Biologija

Būdinga senesnių eglynų gyventoja. Aptinkama ir mišriuosiuose miškuose: juodalksnynuose, pušynuose, drebulynuose, beržynuose, kuriuose auga daug eglių. Rudenį ir žiemą klajoja po mišką būreliais kartu su zylėmis, lipučiais, nykštukais.
Lizdus krauna eglių, juodalksnių, beržų išpuvusiuose plyšiuose, uoksuose, kartais stuobriuose, uoksiniuose ir lentiniuose inkiluose. Paprastai renkasi žemai esančius uoksus. Vienoje dėtyje paprastai būna 8–10 kiaušinių, kurių svoris – maždaug po 1 gramą. Peri tik patelė, padėjusi paskutinį kiaušinį, apie 15 dienų. Perėdama nenoriai palieka lizdą. Trukdytoją gąsdina: staigiai aukštyn ištiesia kaklą, plasnoja sparnais ir šnypšdama pašoka. Išsiritusius jauniklius maitina abu porelės nariai. Lizde zyliukai išbūna apie 18 dienų. Paprastai per metus išvedamos dvi vados.
Minta vabzdžių kiaušinėliais, vikšrais, eglių ir pušų sėklomis. Labai šaltomis žiemomis ir spygliuočių nederliaus metais juodųjų zylių sumažėja. Vasarą jų skaičių riboja tinkamų perėti vietų trūkumas, todėl kertant miškus svarbu palikti medžius su uoksais, nes šios zylės retai peri dirbtiniuose inkiluose.
Antrasis kosminis greitis

Antrasis kosminis greitis arba pabėgimo greitis – greitis, kurį turi pasiekti mažos masės kūnas, kad jo kinetinė energija būtų lygi gravitacinei potencinei energijai, ir, kad įveikęs didesnės masės kūno gravitacijos lauką, iš jo ištrūktų.
Kadangi šis laukas tebeveikia, „pabėgusio“ kūno greitis ilgainiui mažėja, tačiau kūnas niekada visiškai nesustoja, taip pat ir niekuomet negrįžta atgal.
Pranas Radzevičius

Biografija

1900–1902 m. mokėsi Virbalio dviklasėje mokykloje. 1905-1907 m. revoliucijos įvykių dalyvis. 1908 m. Vilniaus vyrų gimnazijoje išlaikė 7 klasių egzaminus, 1918–1919 m. studijavo Odesos komercijos institute.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos frakcijai, įėjusiai į LSLDP ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. 1923 m. birželio 5 d. – 1925 m. Antrojo Seimo atstovas, jį pakeitė Julius Švambarys.
Bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje, rašė straipsnius laikraščiams „Lietuvos ūkininkas“, „Lietuvos žinios“.
Mirties data nežinoma.
Mass Effect (serija)

Mass Effect – mokslinės fantastikos tematikos veiksmo vaidmenų trečiojo asmens šaudyklių serija, sukurta kanadiečių įmonės „BioWare“ ir išleista Xbox 360, PlayStation 3, Microsoft Windows bei Wii U platformoms. Ketvirtoji serijos dalis išleista Windows, PlayStation 4 ir Xbox One platformoms.
Pirmosios žaidimų trilogijos veiksmas sukasi aplink Paukščių Tako galaktikos rasių, tarp jų ir žmonijos, kovą su organinėmis mašinomis. Visi trys žaidimai susilaukė kritikų pripažinimo istorijos plėtojimo, veikėjų vystymo, romantikos, įgarsinimo, pasirinkimų, turinčių įtakos žaidimo eigai, ir nuodugnaus galaktikos perteikimo jausmo srityse. Be pagrindinės žaidimų trilogijos, buvo išleista žaidimų su šalutinėmis istorijomis (spin-off), romanų, komiksų, filmų, stalo žaidimų, piešinių knygų, veikėjų figurėlių ir kitokios produkcijos.

Shepard trilogija

Žaidimų trilogijos veiksmas daugiausia sukasi aplink karį vardu Commander Shepard, kurio misija yra išgelbėti Paukščių Tako galaktiką nuo galingų organinių mašinų, žinomų kaip Reapers, invazijos. Pirmajame žaidime Shepard tiria išdaviko agento Saren veiklą. Saren pamažu suvokia, kad yra manipuliuojamas Sovereign, vieno iš Reapers atstovų, pasilikusio Paukščių Tako galaktikoje prieš dešimtis tūkstančių metų, kuomet ši organinių mašinų rasė išnaikino iš esmės visą protingą organinę gyvybę galaktikoje kaip pasikartojančio, nežinomos paskirties genocido ciklo dalį. Sovereign tikslas yra sukelti neišvengiamą tamsioje užgalaktinėje erdvėje lindinčių organinių mašinų flotilės sugrįžimą, tokiu būdu užmezgant naują naikinimo ciklo pradžią. Antrajame žaidime veiksmas vyksta praėjus dvejiems metams po įvykių pirmojoje dalyje. Shepard grumiasi galaktinėje kovoje su Collectors, ateivių rase, prievarta grobiančia ištisas žmonijos kolonijas su tikslu padėti organinėms mašinoms sugrįžti į Paukščių Tako galaktiką. Paskutiniojoje trilogijos dalyje nupasakojamas galaktikos rasių susirėmimas su organinėmis mašinomis.
Nagaru Tanigava

Nagaru Tanigava (jap. 谷川 流 = Tanigawa Nagaru, 1970 m. gruodžio 19 d.) – japonų rašytojas iš Hjogo prefektūros, Kinki regiono Japonijoje.
Jis baigė teisę Kwansei Gakuin universitete. Žinomiausias jo darbas – lengvasis romanas Suzumijos Haruhi melancholija, kuris laimėjo didįjį prizą aštuntuosiuose kasmetiniuose Sneaker apdovanojimuose. Pagal jį buvo sukurtas anime serialas tokiu pat pavadinimu. Nors dauguma Tanigavo lengvųjų romanų pastaraisiais metais buvo sustoję, jis pradėjo dirbti ties manga, pavadinimu Kagerou Meikyū; pirmoji jos knyga buvo išleista 2009 rugpjūtį.
Albertas Mateika

Albertas Mateika (1910 m. vasario 8 d. Lietuvoje – 1994 m. balandžio 9 d. St. Petersburge, FL – JAV), vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Išmokęs vargonuoti kiek laiko vargonininkavo Veiveriuose, bažnytinės muzikos klausimais rašė „Muzikos baruose“. Nemažą muzikinės veiklos barą išvarė nuvykęs į JAV. Buvo vargonininkas ir choro vadovas Šv. Antano lietuvių parapijoje Racine, WI, Šv. Kazimiero Worcesteryje, MA, 1956–1967 m. dirbo su Šv. Antano lietuvių parapijos mišriuoju choru Detroite, MI. Keletą metų choras vadinosi Vyčių vardu, vėliau liko parapijos choru, kurį lankė apie 40 giesmininkų. Choras giedojo bažnyčiose, koncertuose, statė M. Petrausko operetes, koncertavo su simfoniniu orkestru. A. Mateika chorą parengė 1964 m. Pasaulio parodos Niujorke Lietuvių dienos koncertui ir 1966 m. 3-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Čikagoje. Vadovavo Detroito „Aušros" lituanistinės šeštadieninės mokyklos vaikų chorui, Amerikos lietuvių klubo St. Petersburge chorui ir kitiems kolektyvams.
Nuo 1956 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Saulius Prūsaitis

Saulius Prūsaitis (g. 1977 m. rugsėjo 28 d. Marijampolėje) – grupės „Happyendless“ lyderis ir vokalistas, 2012 m. pradėjęs solinę karjerą. Su „Happyendless“ dainuoja nuo 1999 m. Sukūrė muzikinį projektą „Lights“. Prisistato slapyvardžiu Face White (angl. baltas veidas). Muzikinio konkurso „X Faktorius“ teisėjas. Kuravo įvairius atlikėjus (Grupės: RSP, 4 Roses, Roxy5; Merginos: Ieva Ščerbinskaitė, Neringa Gailiušaitė, Vaiva Kalinauskaitė, Iglė Bernotaitytė; Vaikinai: Aleksas Augaitis, Thomas Tumosa, Jonatanas Kazlauskas ir Rihards Bērziņš).

Gyvenimas

Saulius Prūsaitis baigė Dailės mokyklą. Būdamas 19 metų, Saulius nusprendė išvykti į Jungtinės Karalystės sostinę Londoną. Gyveno 3,5 metų Anglijoje, kur dirbo atsitiktinius darbus, darbavosi statybų srityje, vagiliaudavo prabangiose Londono universalinėse parduotuvėse „Harrods“ ir „Selfridges“. Sutaupęs 200 svarų, grįžo atgal į Lietuvą dirbti su muzika.
2011 metų gegužę susituokė. Žmona vilnietė dizainerė Agnė Kuzmickaitė. Duktė Leonarda (pavadinta A. Kuzmickaitės mamos Leonardos Jekentaitės-Kuzmickienės garbei).
Beržtų valsčius

Istorija

Valsčius įkurtas 1919 metais. 1919-1920 priklausė Vilniaus apskričiai, 1920-1921 m. Naugarduko apskričiai ir 1921-1939 m. Balstogės vaivadijai. 1925 m. liepos 1 d. dalis šiaurinių valsčiaus kaimų prijungti prie naujai įkurto Marcinkonių valsčiaus. 1939 m. rugsėjo pabaigoje valsčių užėmė Raudonoji armija ir prijungė prie Baltarusijos TSR, Balstogės srities. 1940 m. valsčius buvo panaikintas ir įtrauktas į Pariečės rajoną.
Katedros aikštė

Katedros aikštė – žymiausia Lietuvos aikštė, esanti Vilniaus senamiestyje, į dešinę nuo neoklasicistinio stiliaus Katedros; viena iš anksčiausiai paminėtų Vilniaus vietovių, senovės kronikose ir legendose vadinta Šventaragio slėniu. Žinoma kaip renginių, susibūrimų, Atgimimo laikotarpiu – mitingų vieta.

Istorija

XIII a. šioje aikštėje stovėjo žemutinė pilis, kurią sudarė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis ir gynybinis centras, arsenalas ir religinės institucijos.
Katedros bokšto apatinė dalis – gotikos laikus menantis gynybinis bokštas. Už jo kadaise, ribodama pilies įtvirtinimus, tekėjo Vilnia.
Nuo XIV a. pabaigos vakarinė kalno papėdės dalis priklausė Vilniaus vyskupui.
Per 1831 m. sukilimą caro nurodymu pilių teritorijoje buvo įrengta antros kategorijos tvirtovė, apėmusi visą akimis aprėpiamą peizažą, dalį šalia esančio Botanikos (dab. Sereikiškių sodo). Išsiplėtė prie Neries. Kai kurie įtvirtinimai buvo perkelti ir į kitą Neries krantą (priešais Vilnios žiotis).
XIX a. pradžioje nugriovus Žemutinės pilies gynybinę sieną, buvo suformuota Aikštė.
1905 m. Katedros aikštėje pastatytas paminklas Jekaterinai II. Išmontuotas 1915 m.
1996 m. pastatytas paminklas Gediminui.
Kurtis Kraft

Kurtis Kraft - buvusi Formulės 1 ekipa iš JAV. Lenktynėse ji dalyvaudavo tik Indianapolis 500 trasoje, tad nuo 1950 m. iki 1960 m. kasmet sudalyvaudavo tik vieneriose Formulės 1 lenktynėse. Per šiuos sezonus ekipa sugebėjo laimėti 4 lenktynes.
Ekipai vadovavo jos įkūrėjas amerikietis Frank Kurtis.
Kapo kolonija

Raida

1652 m. Nyderlandų Ost Indijos kompanijos pavedimu Jan van Riebeeck įkūrė Kapstadą, kuris tapo Kapo kolonijos centru. Kolonija įkurta bušmėnų, hotentotų ir bantų gyventose teritorijose. 1795 m. Kapo koloniją okupavo ir 1806 m. galutinai prisijungė Jungtinė Karalystė. Provincija tapo britų kolonija. Kolonijoje iki 1834 m. egzistavo vergovė. Vergai dirbo afrikanų ūkiuose. 1867 m. kolonijoje rasti deimantai. 1872 m. kolonija gavo savivaldą.
Vladas Tučkus

Vladas Tučkus (g. 1932 m. lapkričio 21 d. – mirė 1988 m. Rygoje) – Lietuvos futbolininkas, vartininkas.

Biografija

Karjerą pradėjo Elnias Šiauliai klube (1949), 1950 m. laimėjo TSRS jaunių pirmenybių bronzą. Vėliau perėjo į Vilniaus „Spartaką“ (1951–1953), nuo 1954 m. žaidė Spartak Moskva klube (1954–1957), kur buvo vienas geriausių TSRS vartininkų. Pašalintas iš Maskvos komandos už disciplinos trūkumą, vėliau žaidė latvių Daugava Riga (1960–1961) ir Kompresors Riga komandose.
Špitolė

Istorija

Iki XVI a. Lietuvoje nebuvo ne tik jokių gydymo įstaigų, bet ir sėsliai gyvenančių gydytojų, turinčių aukštąjį medicininį išsilavinimą. Išsilavinę gydytojai gyvendavo tik magnatų dvaruose arba Vilniuje ir liaudžiai buvo neprieinami.
Pirmoji špitolė Lietuvoje įkurta Vilniuje 1514 metais. Steigėjas medicinos daktaras Martynas Dušnickis (iš Dušnikų). Jis savo ir suaukotomis lėšomis Gedimino aikštės pietinėje dalyje pastatė namą, kuriame įsikūrė pirmoji špitolė. Joje buvo 10 lovų, turėjo savo vaistinę, virtuvę, koplyčią ir patalpas aptarnaujančiam personalui. Miręs steigėjas paliko visą savo turtą šiai špitolei.
Vėliau atidarytos špitolės: 1519 m. 12 lovų ir dar viena 1676 m. Kaune, 1536 m. 70-ties lovų – Šv. Trejybės. Ši špitolė buvo gavusi privilegiją rinkti mokestį už naudojimąsi vieninteliu tiltu per Nerį Vilniuje – Žaliuoju tiltu, buvo ir privilegija, draudusi statyti kitą tiltą. 1560 m. įkurta Šv. Spaso. 1635 m. atidaryta špitolė psichiniams ligoniams. 1709 m. atidaryta Šv. Roko špitolė, kurioje steigėjas ir dar 7 padėjėjai mirė nuo maro slaugydami juo sergančius ligonius. 1723 m. – Šv. Jokūbo špitolė, vėliau tapusi pirmąja ligonine Lietuvoje. 1744 m. atidaryta didžiausia – 150 lovų Gailestingųjų Seserų – špitolė.
Plintant reformacijai buvo steigiamos ir reformatų špitolės. Eustachijus Valavičius įkūrė ne vieną špitolę – Šv. Mykolo gatvėje ir 1583 m. – Naujamiestyje, Upytės paviete. XVIII a. žydai LDK taip pat steigė savo špitoles. 1775 m. Lietuvos-Lenkijos seimas įsteigė „špitolių komisiją“ ir pavedė jai prižiūrėti tvarką špitolėse. Pirmuoju pirmininku paskirtas vyskupas Masalskis.
1791 m. įsteigta „policijos komisija“, kuri prižiūrėjo daugumą visuomeninių įstaigų, tarp jų ir špitoles. Pabrėžtina, jog valdžia špitolių visiškai nerėmė. 1796 m. valdžios organų potvarkiu įvykdyta Vilniaus ligoninių reforma: senos ir nuskurdusios špitolės buvo sujungtos ir su savo fondais bei ligoniais pavestos reorganizuotai Šv. Jokūbo ligoninei. Taigi XVIII a. pabaigoje baigiasi neformalių ligoninių – špitolių laikotarpis ir Šv. Jokūbo špitolė tampa didžiausia bei pirmąja ligonine Lietuvoje.
SC Savingė Kaišiadorys

Istorija

Dabartinis sporto klubas įsikūrė 1993 m. rugpjūčio 3 d. kaip „Aušros“ komandos perėmėjas ir pradėjo dalyvauti LFF II Lygoje. Klubo pagrindinis rėmėjas – UAB „Savingė“. Pirmasis sporto klubo prezidentas – Konradas Vaitkūnas. Pirmasis futbolo komandos treneris – Rimgaudas Kilna. Nuo 1994 m. klubo prezidentas ir komandos vyr. treneris – Kazimieras Dranginis.  Komanda pakilo iki I lygos, tačiau ten sužaidė tik kelis sezonus ir po 1999 m. iškrito į II lygą, kurioje rungtyniauja iki šiol.
Futbolo klubo egzistavimo pradžioje komandos branduolį sudarė žaidėjai iš Kauno, vėliau Jonavos ir kitų miestų. Dabar rungtyniauja beveik vien kaišiadoriečiai.
Jonas Dauguvietis

Jonas Dauguvietis (g. 1928 m. rugpjūčio 16 d. Bargailiuose, Radviliškio raj.) – choro dirigentas.

Biografija

1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Vladas Balsys). 1973–1978 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Leningrado kultūros institute (dėst. M. Paulavičius ir V. Dainikovas).
Nuo 1958 m. Kauno rajono Babtų kultūros namų meno vadovas. Suorganizavo mišrųjį chorą ir daug metų jam vadovavo. 1965, 1970 ir 1975 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose laimėjo prizinių vietų, nemažai koncertavo.
Nuo 1965 m. Kauno rajoninių kultūros namų meno vadovas. 1975–1977 m. Kauno šilko kombinato dainų ir šokių liaudies ansamblio meno vadovas ir dirigentas. Ansamblis – 1977 m. respublikinio konkurso laureatas.
1978–1987 m. Kauno miesto kultūros skyriaus metodininkas, iki 1990 m. Kauno „Inkaro“ gamyklos kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą paruošė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, daug koncertavo Kaune ir kitur. Pastarajai dainų šventei dar parengė ir Neveronių šiltnamių kombinato mišrųjį chorą. Vėliau iš buvusio „Inkaro“ ansamblio ir akcinės bendrovės „Silva“ dainininkų suorganizavo mišrųjį chorą, kurį paruošė 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune ir Vilniuje.
Kartu su J. Kupstu Jonučių vidurinėje mokykloje suorganizavo vaikų pučiamųjų instrumentų orkestrą. Orkestras jau dalyvavo Kauno miesto dainų šventėje ir 1996 m. pučiamųjų orkestrų šventėje Šiauliuose. Kolektyvas dalyvavo 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje.
J. Dauguvietis buvo Kauno rajono ir Kauno miesto dainų švenčių dirigentas ir vyr. dirigentas, Juozo Naujalio chorų konkursų Raudondvaryje organizatorius. 1988 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Kolokacija

Kolokacija – tekstynų lingvistikoje yra žodžių ar sąvokų, kurie kartu aptinkami dažniau, nei gali būti tikimasi, seka.
Frazeologijoje kolokacija yra frazemos potipis. Frazeologinės kolokacijos pavyzdys, pateikiamas Maiklo Halidėjaus (Michael Halliday), yra posakis stipri arbata. Nors ta pati reikšmė gali būti perteikta apytikriu ekvivalentu galinga arbata, tokį posakį anglakalbiai laiko neįprastu ir keistu. Priešingai, technologijos srityje atitinkamas posakis galingas kompiuteris yra tinkamesnis nei stiprus kompiuteris.
Frazeologinės kolokacijos neturėtų būti painiojamos su frazeologizmais, nes frazeologizmo reikšmė yra sutartinė, kuri ką nors implikuoja, o kolokacija tiesiog tėra dažnai vartojamas žodžių junginys.
Automatinis kolokacijų nustatymas yra kompiuterinė priemonė, su kuria dokumente arba tekstyne randamos kolokacijos naudojant įvairius kompiuterinės lingvistikos elementus, panašius į duomenų išgavimą.

Kolokacijos žodynuose

1933 m. Haroldas Palmeris (Harold Palmer) Second Interim Report on English Collocations išryškino kolokacijų svarbą. Jis pabrėžė, kad dėl kolokacijų kalba besimokančiajam užsienio kalbos skamba natūraliai. Taigi nuo 1940-ųjų informacija apie pasikartojančius žodžių junginius tapo standartine besimokančiųjų vienakalbių žodynų savybe. Kai šie žodynai tapo labiau orientuoti į frazes, o ne į žodžius, atkreiptas didesnis dėmesys į kolokacijas. Tokia tendencija išryškėjo nuo XXI amžiaus dėl prieinamumo prie didelių tekstynų ir pažangių tekstynams pritaikytoms programinės irangos, pvz., Sketch Engine, su kuriomis galima sistemingai atsižvelgti į kolokacijas, esančias žodynuose. Naudojantis šiais įrankiais, tokiuose žodynuose, kaip Macmillan English Dictionary ir Longman Dictionary of Contemporary English, pateikiami dažnų kolokacijų sąrašai.
Taip pat yra specialiųjų žodynų, skirtų aprašyti kolokacijas kalboje. Jie apima (ispanų kalbai) Redes: Diccionario combinatorio del español contemporaneo (2004), (prancūzų) Le Robert: Dictionnaire des combinaisons de mots (2007), (anglų) the LTP Dictionary of Selected Collocations (1997) ir the Macmillan Collocations Dictionary (2010).

Statistiškai reikšmingos kolokacijos

Stjudento t-testas (Student‘s t-test) gali būti naudojamas nustatyti, ar tekstyne aptikta kolokacija yra statistiškai reikšminga.
Svencelė

Istorija

Kaimo pietvakariuose, arčiau pelkės buvo senas alkakalnis – Šventkalnis, kur kūrenta amžinoji ugnis, bet sovietmečiu jis nukastas.
Rašytiniuose šaltiniuose Svencelė minima nuo 1509 m.
1900 m. įkurta pradinė mokykla. LTSR metais – Drevernos žuvininkystės ūkio pagalbinė gyvenvietė.

Šventkalnis

Kaime, prie Marių, yra Šventkalnis. Sakoma, kad ten senovėje gyveno milžinas, turėjęs 7 kaimynus, taip pat milžinus. Visi jie turėjo tik viena kirvį ir dirbdavo miško darbus, o dalijosi kirviu numesdami kirvį savo kaimynui, kai jau atliktas darbas. Kadangi Šventkalnio milžinas buvo netikėlis, už tai jį kartą nutrenkė Perkūnas.
Šį kalną protėviai pasirinko dievams garbinti, gal dėl to, kad apylinkėse nedaug kalnų. Čia kūrenta šventoji ugnis, pavasarį ir vasarą atkeliaudavo daug žmonių. Kelią į šventą kalną žmonės pavadino šventuoju keliu (svents cels), panašiai ir gyvenvietė pavadinta. Šis kalnas buvo ne tik šventovė, bet ir svarbus įspėjant apie priešo puolimą – tokiu atveju čia užkurdavo ugnį ir apylinkių vyrai sužinodavo apie pavojų, skubiai rinkdavosi į būrius, o moterys su seniais išsislapstydavo miške. Priešo grobio dalis būdavo paaukojama dievams.
Kičibašas

Kičibašas (rus. Кичибаш) – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė apie 130 km į pietus nuo Krasnojarsko, Manos Belogorjės (Rytų Sajano atšaka) kalnuose, Jenisiejaus dešiniojo intako Sisimo kairiajame krante, Balachtos rajonas (anksčiau Novosiolovsko rajonas), Krasnojarsko kraštas, Rusija.

Istorija

Gyvenvietę įkūrė per kolektyvizaciją apie 1929 m. ištremti rusai ūkininkai. Nuo 1932 m. Dauro komendantūros specialioji gyvenvietė. 1939–1940 m. į Kičibašą iš dab. Vakarų Ukrainos ir Baltarusijos atitremta lenkų, iš Karelijos – suomių, beveik visi jie mirė nuo bado ir ligų. 1950 m. ar 1951 m. atvežta vakarų ukrainiečių.

Lietuviai

1948 m. birželio mėn. iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 120 ūkininkų šeimų. Iki 1950 m. darbingi tremtiniai gyveno barakuose miške 20–50 km nuo Kičibašo, kirtavietėse palei Sisimo upę, kirto mišką, gabeno rąstus prie upės, pavasarį plukdė į Jenisiejų. Iškirtus aplinkinius miškus 1950 m. kai kurie tremtiniai iš Kičibašo perkelti į kitas miško kirtėjų gyvenvietes. 1957–1959 m. dauguma tremtinių grįžo į Lietuvą. Tremtiniams išvykus Kičibašas sunyko. Kičibašo kapinėse palaidota 12 lietuvių tremtinių, 1989–1990 m. į Lietuvą parvežti 5 tremtinių palaikai.
Antro rango laivyno flagmanas

Antro rango laivyno flagmanas (rus. флагман флота 2-го ранга) – TSRS Karinio jūrų laivyno (tada vadinto Darbininkų ir valstiečių raudonasis laivynas) karinis laipsnis 1935-1940 m. Atitiko dabartinį laipsnį admirolas, tuometinius Raudonosios armijos laipsnius antro rango komandarmas (dabartinis generolas pulkininkas) ir komisarų karinį laipsnį antro rango armijos komisaras.
Už laipsnį antro rango laivyno flagmanas žemesnis buvo pirmo rango flagmanas, aukštesnis – pirmo rango laivyno flagmanas.
Įvestas 1935 m. rugsėjo 22 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu „Apie DVRA vadovaujančio personalo asmeninių karinių laipsnių įvedimą“ (О введении персональных военных званий начальствующего состава РККА). Panaikintas 1940 m. gegužės 7 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezdiumo įsaku „Apie Raudonosios armijos aukščiausiosios vadovybės karinių laipsnių nustatymą“ (Об установлении воинских званий высшего командного состава Красной армии).
Šis laipsnis buvo panaikintas 1940 m. įvedus admirolų laipsnius.
Klaudijus Stanionis

Biografija

1968 m. baigė Kauno Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1973 m. – KPI, įgijo elektros inžinieriaus specialybę.
1973–1991 m. Fizikinių techninių energetikos problemų instituto mokslinis bendradarbis, 1991–1993 m. Kauno miesto savivaldybės Socialinių reikalų ir sveikatos skyriaus vedėjas, 1991–1995 – Kauno miesto valdybos narys, 1993–1994 – NIZW bendruomenių plėtros konsultantas Kaune, 1995 – Utrechto bendruomenių plėtros konsultantas Lietuvoje, 1996 – Vereniging Steunfuncties Welzijn (Nyderlandai) bendruomenių plėtros konsultantas, 1996–2000 – Tarptaut. gyvenviečių ir kaimynystės centrų federacijos valdybos narys, 1997–1998 – Klaipėdos dvasinės paramos jaunimui centro konsultantas, 1999–2008 – Valstybinio socialinio draudimo fondo valdybos Kauno skyriaus Centro pensijų skyriaus vedėjas.
Žmona Tolema. Dukros Lina, Rasa.
Komorų istorija

Nepriklausomybė

1974 m. vykusiame referendume trijose salose net 95% gyventojų balsavo už nepriklausomybę, tačiau seniausiai prancūzų valdoma Majoto sala balsavo 63% prieš. 1975 m. Komorų deputatų rūmai paskelbė šalies nepriklausomybę, ir Prancūzija ją pripažino, bet pasiliko sau Majoto salą ir tebevaldo ją iki šiol kaip užjūrio departamentą.
Dėl ekonominių sunkumų bei Prancūzijos įtakos, Komorų vidaus politinė padėtis yra nestabili. 1975 m. įvyko valstybinis perversmas. Naujam prezidentui Ali Soilih pavaldi vyriausybė padarė pažangių reformų, tačiau 1978 metais prezidentas buvo nuverstas. Tolesnis presidentas, Achmedas Abdalas, prezidentavo bene ilgiausiai, kol buvo nužudytas eilinio karinio perversmo metu 1989 m. Tolesnę šalies istoriją lydėjo nuolatiniai kariniai perversmai ir dažna prezidentų kaita.
Nestabilumas šalyje pradėjo separatistines nuotaikas. 1997 m. dvi salos Ndzuvani ir Mohelis paskelbė apie atsiskyrimą. Ngazidja bandė jas sugrąžinti jėga, kas pradėjo partizaninį karą. Galiausiai 2002 m. buvo prieita taikaus sprendimo, ir šalis paskelbta Komorų Salų Federacine Islamo Respublika. Kiekviena iš trijų salų gavo teisę rinkti savo prezidentą ir vieną bendrą Komorams.
2006 m. Komorų prezidentu išrinktas Ahmed Abdallah Sambi (iš Ndzuvani), kuris yra pirmasis išrinktas, o ne per karinį perversmą atėjęs prezidentas.