google/wiki40b huggingface dataset:
Alfredas Romeris

Alfredas Izidorius Romeris (vok. Alfred Isidor Römer, lenk. Alfred Izydor Römer; 1832 m. balandžio 4 d. Vilniuje – 1897 m. sausio 24 d. Karolinove, palaidotas Trakų bažnyčios rūsyje) – Lietuvos tapytojas ir skulptorius medalininkas.

Biografija

Kilęs iš vokiečių kilmės grafų giminės. 1845–1850 m. mokėsi Vilniaus bajorų institute. Pirmuoju dailės mokytoju jam buvo tėvas Edvardas Jonas Romeris, vėliau tobulinosi pas žinomą tapytoją Kanutą Rusecką. Dalyvavo 1863 m. sukilime, buvo suimtas ir du metus kalintas Dinaburgo tvirtovės kalėjime. Šeimai priklausę dvarai buvo priverstinai išparduoti, pats Alfredas Romeris turėjo emigruoti į Prancūziją. Paryžiuje mokėsi pas Antonį Oleščinskį ir Leoną Bonnatą, vėliau studijavo Miuncheno dailės akademijoje. 1874 m. vedė Vandą Sulistrovską, šeima įsikūrė Karolinovo dvare (dab. Baltarusija), retkarčiais gyvendavo Kriaunuose, Krokuvoje ir Vilniuje. Pastarajame mieste 1875 m. gimė duktė Elena Antanina Rachelė, vėliau tapusia žinoma literate ir žurnaliste Helena Romer–Ochenkovska. 
Alfredas Romeris daugiausiai dirbo portretų srityje, bet garsėjo savo tapybos darbais ir religine tematika. Žinomi jo paveikslas „Jėzus ir našlaitė“ (Kamojų bažnyčia), taip pat „Dievo Motina su Vaikeliu“ bei „Švenčiausiosios Dievo Gimdytojos Ėmimas į dangų“ (abu Pinsko bažnyčioje). Obelių bažnyčios altoriuje yra jo tapyto Šv.Onos paveikslo kopija.  XIX a. pab. A. Romeris piešė medinius lietuviškus kryžius, sukūrė Žemaičių vyskupo Aleksandro Bersenevičiaus ir Vilniaus vyskupo Karolio II Hrinevskio skulptūrinius medalionus. 
Prieš pat Antrąjį pasaulinį karą dailininko kūrybinis palikimas su archyvu buvo perduotas tuometinei Vrublevskių bibliotekai, pokaryje dalį paveikslų ir skulptūrų perėmė Lietuvos dailės ir Nacionalinis muziejai. Ant namo Vilniuje, Bokšto g. 10 atidengta menininkui skirta memorialinė lenta.
Naujoji Žemė

Naujoji žemė (rus. Новая земля) – salynas Arkties vandenyne, tarp Barenco ir Karos jūrų. Priklauso Rusijai, Archangelsko sričiai.
Naujoji žemė susideda iš Šiaurės salos (48 900 km²), Pietų salos (33 300 km²) ir daugelio mažų salų. Bendras plotas apie 83 000 km². Šiaurės salos ilgis – 123 km, Pietų salos – 143 km. Salynas ištįsęs 925 km iš pietvakarių į šiaurės rytus. Tarp didžiųjų salų yra 2–3 km pločio Matočkin Šaro sąsiauris. Pietuose salyną nuo Vaigačo salos skiria 50 km pločio Karos Vartų sąsiauris. Didžiųjų salų vakariniuose krantuose yra fiordų.
Naujoji žemė yra Uralo–Pai Chojaus paleozojaus raukšlėtosios srities tęsinys. Išilgai salų eina kalnagūbris (didžiausias aukštis 1547 m). Jis yra suskaidytas gilių slėnių. Pietų salos pietuose yra 100–150 m aukščio kalvota lyguma. Apie pusę Šiaurės salos ploto užima ledynai; ledynų yra ir kitose salose.
Saloje vyrauja jūrinis arktinis klimatas. Kovo (šalčiausias mėnuo) vidutinė temperatūra nuo –14 iki –22 °C. Žiemą būna stiprūs vėjai (iki 50 m/s). Rugpjūčio (šilčiausias mėnuo) vidutinė temperatūra 2,5–6,5 °C. Visur daugiametis įšalas.
Naujojoje žemėje upių nėra daug. Be to, žiemą jos iki dugno būna įšalusios. Salose vyrauja arktinės dykumos ir tundra.
Naujojoje žemėje gyvena 2,6 tūkst. gyventojų (2006). Taip pat salose gyvena vietiniai gyventojai – nencai (apie 100 žmonių). Jie užsiima medžiokle ir žvejyba. Pagrindinės gyvenvietės: Belušia Guba, Rogačiovas.
Šaltojo karo metu Naujojoje Žemėje vyko branduoliniai bandymai. Paskutinis bandomasis branduolinis užtaisas susprogdintas 1990 m.
Butrintas

Istorija

Miestas buvo įkurtas istorinėje Epyro srityje X-VIII a. pr. m. e. graikų kolonistų chaonų. Pasak Vergilijaus, Butrintą įkūręs Trojos karaliaus Priamo sūnus Helenas. Miestas buvo svarbus prekybinis centras, IV a. pr. m. e. buvo agora, Asklepijo šventykla. Apie 380 m. pr. m. e. miestas aptvertas gynybine siena. 228 m. pr. m. e. Butrintas tapo romėnų valda, prijungtas prie Makedonijos provincijos. 31 m. pr. m. e. miestas tapo Romos karo veteranų kolonija. III a. miestą apgriovė žemės drebėjimas. VI a. tapo vyskupystės centru. Butrintas sugriautas 551 m. ostgotų. Vėliau čia buvo bizantiečių, po to – venecijiečių karinis postas.

Paveldas

Išliko V-IV a. pr. m. e. akropolio kolonų ir jį supusios 5-6 m aukščio sienos fragmentų, žemutinėje miesto dalyje – Asklepijo šventykla su jo statula, III a. amfiteatras, kitų pastatų liekanų. 1928–1935 m. Butrintą tyrė italų archeologų ekspedicija, vadovaujama Luigi Maria Ugolini. 1992 m. Butrintas su jį supančiu archeologiniu parku paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Šešupė

Tėkmė

Upės ištakos yra Šešupėlės kaime, prie Suvalkų, šiaurės rytų Lenkijoje, Baltijos aukštumose. Pradžioje teka giliu senslėniu į šiaurės rytus aukštumomis per Lenkiją (27 km), toliau 158 km per Lietuvą: pradžioje teka į šiaurės rytus Kalvarijos savivaldybės teritorija, nuo Želsvos (Marijampolės savivaldybė) vingiuoja į šiaurę, nuo Gavaltuvos pasuka į vakarus ir teka daugiausia Vilkaviškio ir Šakių rajonų riba. Už Kudirkos Naumiesčio pasuka į šiaurės vakarus, 51 km teka Lietuvos ir Rusijos valstybės siena. Nuo santakos su Jotija iki pat žiočių teka Rusijos teritorija (62 km). Įteka į Nemuną 85 km nuo jo žiočių, į rytus nuo Ragainės, ties Lugovojė kaimu.
Upės slėnis 0,3-0,7 km pločio, negilus. Vagos plotis aukštupyje ~20 m, toliau – 25–40 m. Būdingas vagos gylis – 1,5 m.

Reikšmė

Upėvardžio šaknis šeš- Lietuvoje dažna, bet ne visai aiškios kilmės. Bandoma sieti su šešėlis („nuo šviesos užstojama tamsi vieta“), senesnė šios šaknies reikšmė galėjusi būti „šaltas, vėsus“.
Nuo XV a. Šešupė su savo intakais Širvinta ir Liepona sudaro vieną stabiliausių sienų Europoje – iš pradžių tarp Teutonų ordino vakaruose ir LDK rytuose, vėliau – tarp Prūsijos bei Vokietijos ir Rusijos imperijos, dabar tarp Rusijos ir Lietuvos.
Vokiškai upė vadinta Scheschupe, tačiau nacionalsocialistams pradėjus pervadinti Rytprūsių vietovardžius šis pavadinimas kaip ir daugelis kitų, turėjusių lietuviškas, prūsiškas ar mozūriškas-lenkiškas šaknis, neįtiko ir 1938 m. Šešupė buvo pervadinta į Ostfluss.
Didesnės gyvenvietės, įsikūrusios prie Šešupės: Rutka Tartakas (Lenkija), Liubavas, Kalvarija, Bukta, Liudvinavas, Marijampolė, Antanavas, Pilviškiai, Kudirkos Naumiestis, Slavikai (Lietuva), Zarečnojė, Vyskojė, Krasnoznamenskas, Tušinas (Rusija).

Ekologija

2015 m. liepos 16 d., ketvirtadienį, Šešupės upėje įvyko didelė ekologinė nelaimė. Jau kitą dieną pagalbos telefonu vietos gyventojai pranešė, kad ties Antanavo kaimu, esančiu Kazlų Rūdos savivaldybėje, smarkiai putoja Šešupės vanduo. Šios ekologinės nelaimės metu gaišo vandens gyviai, įskaitant ir žuvis – šapalus, raudes, kuojas, ešerius ir kitas jų rūšis. Jau praėjus ne vienai dienai po atliktų Šešupės ties Antanavo gyvenviete Kazlų Rūdos savivaldybėje vandens tyrimų, preliminarūs rezultatai parodė, kad kelių cheminių elementų koncentracijos upės vandenyje viršytos dešimtis kartų.
Juozas Domarkas

Biografija

Broliai Eligijus Domarkas, Stasys Domarkas. 1955–1960 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje, J. Jasenkos klarneto klasėje. 1965 m. baigė Leningrado konservatoriją, I. Musino dirigavimo klasę. 1963 m. Maskvoje stažavo pas prancūzų dirigentą I. Markevičių.
Nuo 1964 m. Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro meno vadovas ir vyr. dirigentas. Nuo 1968 m. dar Lietuvos muzikos akademijos dėstytojas, 1972–1991 m. studentų simfoninio orkestro vadovas, nuo 1995 m. Dirigavimo katedros vedėjas. Nuo 1995 m. profesorius.

Muzikinė veikla

1988–1991 m. dirigavo Baltijos akademijos jaunimo simfoniniam orkestrui. Nuo 1975 m. su Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru pradėjo rengti jaunųjų Lietuvos atlikėjų koncertus (vėliau festivalis „Atžalynas“). Su Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose, tarp jų – „Maskvos žvaigždės“, „Rusų žiema“, „Varšuvos ruduo“, „Prahos pavasaris“, gastroliavo Europoje, Japonijoje.
Dirigavo Rusijos, Lenkijos, Latvijos, Čekijos, Vokietijos, Estijos, Venesuelos, Turkijos, Suomijos ir kt. šalių orkestrams. 1991 m. ir 1995 m. IV ir V tarpt. G. Fitelbergo dirigentų konkurso Katovicuose (Lenkija), 1993 m. ir 1996 m. I ir II tarptautinių Sergejaus Prokofjevo dirigentų konkurso Sankt Peterburge (Rusija) žiuri narys, 1999 m. tarptautinio M. K. Čiurlionio konkurso tarybos narys.
Išugdė savitą interpretacijos braižą turintį Lietuvos nacionalinį simfoninį orkestrą, pajėgų interpretuoti visų stilių sudėtingiausią simfoninę muziką. J. Domarko repertuarą sudaro daug klasikinės, romantinės ir šiuolaikinės muzikos kūrinių. Pirmajam atlikimui parengė ir dirigavo daugiau, kaip 100 lietuvių kompozitorių kūrinių. Nemaža lietuvių kompozitorių jam dedikavo savo kūrinius. Koncertavo su žymiais pasaulio ir Lietuvos solistais.
Darjeno sritis

Darjeno sritis (isp. Región de Darién) − kalnuota ir izoliuota, selva apaugusi sritis, esanti Panamos ir Kolumbijos sienų sandūroje. Darjeno sritis yra Panamos Darjeno provincijoje ir Kolumbijos Čioko departamente. Jos ilgis yra apie 160 km, o plotis apie 50 km.
Per Darjeno sritį turėtų tęstis Panamerikos plentas, tačiau Darjeno srityje 87 km plentas nėra nutiestas, nes bijoma, kad tai pakenks šio regiono ekologijai. Biologai kalnuotoje Darjeno vietovėje aptiko daugybę naujų gyvūnų rūšių. Mokslui iki šiol nežinomos buvo trys medlaipės, trys stiklavarlės, viena rupūžė, viena salamandra ir dvi Pristimantis šeimos varlės. Varliagyviai mokslininkams yra svarbus žinių šaltinis apie pasaulį.
Potoka

Istorija

Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Nuo 1820 m. priklausė Hieronimovo kaimui, kurį valdė Mykolas Jeronimas Radvila. 1899 m. kaime pastatyta mokykla. 1921 m. kaime gyveno 123 žmonės. 1950 m. - 286 žmonės, 1995 m. - 69 žmonės.
Stasys Budrys (1916)

Stasys Budrys (1916 m. liepos 14 d. Vilkija – 1984 m. balandžio 10 d. Sarasota, Floridos valstija) – lietuvių gydytojas, istorikas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas. M. Budrienės vyras.

Biografija

1940 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo gydytoju lietuvių karo pabėgėlių stovyklose. 1947 m. persikėlė į JAV. Nuo 1950 m., įgijęs praktikos teise Ilinojaus valstijoje, dirbo Čikagoje.
1937–1940 m. Lietuvoje ir nuo 1950 m. JAV gydytojų korporacijos „Fraternitas Lithuanica“ valdybos narys, pirmininkas. 1956–1957 m. Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos pirmininkas, vėliau vicepirmininkas. 1965–1967 m. Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. 1960–1965 m. redagavo „Lietuvių gydytojų biuletenį“. Buvo Lietuvių fotoarchyvo, 1985 m. pavadinto jo vardu, tarybos pirmininkas.
Žmona Milda Budrienė.
Šlavėnai

Istorija

Kaimas 1699 m. minimas Molėtų metrikų knygose.
XVI a. jau paminėtas Šlavėnų dvaras.
Korfu incidentas

Konfliktas

Tarp Graikijos ir Albanijos kilo pasienio konfliktas. Abi šalys pradėjo ginčą Ambasadorių konferencijoje, kuri sudarė komisiją, turėjusią nustatyti sieną tarp abiejų valstybių. Sieną turėjo patvirtinti Tautų Sąjunga. Kelios šalys (įskaitant ir Italiją) skyrė nedidelius dalinius karių, turėjusių užtikrinti komisijos saugumą teritorijos apžiūros metu.

Incidentas Graikijoje

1923 m. rugpjūčio 27 d. trys Italijos kariai važiavo automobiliu Graikijos teritorijoje. Jiems teko sustoti, nes ant kelio gulėjo nuvirtęs medis. Norėdami jį patraukti kariai išlipo iš automobilio, tačiau buvo užpulti ir nužudyti. Greičiausiai tai padarė albanų banditai apsimetę graikais. Tarp žuvusiųjų buvo ir generolas Enrico Tellini.

Italijos reakcija

Rugpjūčio 29 d. Italija pateikė Graikijai ultimatumą - ji reikalavo 50 milijonų Italijos lirų reparacijų ir mirties bausmės žudikams. Graikams nepavyko nustatyti žudikų, todėl rugpjūčio 31 d. Italija ėmė bombarduoti ir užėmė graikams priklausiusią Korfu salą Jonijos jūroje. Atakos metu žuvo mažiausiai 15 civilių. Slaptuoju invazijos motyvu buvo Korfu salos strateginė padėtis, atverianti kelią į Adrijos jūrą. Telinio nužudymas laikomas tik patogiu pretekstu.

Sprendimas

Graikija kreipėsi į Tautų Sąjungą, kuri iš pradžių pasmerkė okupaciją. Konflikto sprendimas buvo perduotas Ambasadorių konferencijai ir tiek Italija, tiek Graikija sutiko vykdyti konferencijos sprendimą. Konferencija patenkino Italijos reikalavimą dėl reparacijų ir liepė Graikijai atsiprašyti, su kuo valstybė sutiko. Rugsėjo 27 d. Italijos karinės pajėgos buvo išvestos iš Korfu.
Ambasadorių konferencijos sprendimas buvo aršiai kritikuojamas - Tautų Sąjunga pateisino Italijos agresiją prieš Graikiją ir visai negynė mažesnės valstybės.
Lietuvos virtualus universitetas

Lietuvos virtualus universitetas – LR Švietimo ir mokslo ministerijos programa bei kompleksas priemonių, sudarančių prielaidas programai įgyvendinančioms institucijoms plėsti savo veiklą virtualioje erdvėje. Lietuvos virtualus universitetas neregistruotas juridinių asmenų registre bei neįsteigtas kaip atskiras juridinis asmuo. Lietuvos virtualaus universiteto 2007–2012 metų programa yra programos „Informacijos technologijos mokslui ir studijoms“ tęsinys.
Katanija

Istorija

Miestas įkurtas VIII a. pr. m. e. graikų kolonistų. 
Ši vieta buvo labai stipriai suniokota per 1169 ir 1693 metais įvykusius žemės drebėjimus ir lavos išsiveržimus.
1434 m. buvo pastatytas pirmasis siciliečių universitetas.
Miesto simbolis yra u Liotru arba Fontana dell' Elefante, kurį sukonstravo 1736 m. Giovan Battista Vaccarini. Tai kūrinys iš sustingusios lavos vaizduojantis dramblį, nugalėtą Obelisko. Legenda sako, kad Vaccarinio tikrasis dramblys buvo kastruotas, ką Katanijos vyrai priėmė kaip jų vyriškumo įžeidimą. Tam, kad juos nuraminti, Vaccarini pridėjo atitinkamas dramblio sėklides prie originalios statulos.
Kupertinas

Istorija

XIX a. tai buvo nedidelis kaimas kelių kryžkelėje, vadintas Vest Saidu. Čia buvo išvystyta sodininkystė, slėnio prieigose iki XIX a. pabaigos veikė vynininkystės ūkis. Dabartinėje miesto teritorijoje derėjo slyvų, abrikosų ir vyšnių sodai. Šiuolaikinį Kupertino vardą gavo XX a. pradžioje. Nutiesus geležinkelį, elektros linijas, pradėjo kurtis miestas. XX a. viduryje elektrifikavus geležinkelio liniją, ėmė statytis dabartinis Kupertino priemiestis Monta Vista.
Istoriškai Kupertine, kaip ir San Francisko kinų kvartale, apsistojo daug išeivių iš Kinijos, todėl dabar azijiečiai sudaro daugiau kaip 60 proc. miesto gyventojų.
Batakių vidurinė mokykla

Istorija

1648 m. minima parapinė mokykla. 1866 m. įsteigta pradžios mokykla. Nuo 1941 m. šešių skyrių pradžios mokykla. 1944 m. mokykla tapo progimnazija, nuo 1949 m. septynmetė mokykla. 1956–1957 m. m. perorganizuota į priaugančią vidurinę mokyklą. 1959 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
Zyliniai

Apibūdinimas

Priklauso nedideli, bet labai vikrūs vabzdžialesiai paukščiai, kurie taip pat lesa sėklas ir uogas. Snapas nedidelis, bet stiprus. Miškuose maistą rankioja nuo medžių lapų ir iš žievės plyšių. Peri dažniausiai uoksuose, drevėse. Lizdą iškloja samanomis. Peri 13-14 dienų, jaunikliai išskrenda po 17-20 dienų. Daugelis rūšių prisitaikė gyventi prie žmonių – lankosi lesyklose.
Paplitę Eurazijoje, Afrikoje ir Šiaurės Amerikoje.
Šeimoje – 55 rūšys (diskusija dėl mokslinės zylinių klasifikacijos tebevyksta).
Bakalariavos valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklausė 1919–1954 m. gyvavusiam Vulkos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Aleksandrovas, Bakalariava, Gembaluvka, Gura, Kamionka Popžečna, Karaševas, Klonova Gura, Konopkai, Kotovina, Malinuvka, Marina, Matlakas, Nieškai, Nova Kamionka, Nova Viešas, Novi Dvuras, Novi Skazdubas, Orlovas, Plocičnas, Podgužė, Podrabalina, Podvulčanka, Sadlovina, Slupiai, Sokolovas, Stara Chmieluvka, Stara Kamionka, Stari Skazdubas, Suchožecas, Vulka, Vulkos Palivarkas, Zajončkovas, Zajončkovo Palivarkas, Zdrembiai.

Valsčiaus gamta

Valsčiuje teka Rospudos ir Ščeberkos upės.
Kita svajonių komanda

Siužetas

Filme ne tik atskleidžiama dramatiška legendinės 1992 m. rinktinės kelionė į šlovės viršūnę, bet ir pasakojama, kaip šis žaidimas padėjo išlikti Lietuvos tremtiniams Sibire, kaip Lietuvos geriausi sportininkai turėjo tenkinti komunistinės valdžios užgaidas, kaip juos sekdavo KGB ir kt. Paliečiamas ir rinktinės ryšys su nebeegzistuojančia Amerikos roko grupe „Grateful Dead“, kurios dėka atsirado legendiniai ryškių spalvų marškinėliai su skeleto atvaizdu.
Tokių krepšinio žvaigždžių, kaip Šarūnas Marčiulionis bei Arvydas Sabonis vedina, ši olimpinė krepšinio rinktinė Barselonoje pirmą kartą žaidė už Lietuvą. Iš komunizmo pančių ką tik išsivadavusiai šaliai krepšininkų pergalė tapo simboliniu įrodymu, jog Lietuva verta būti nepriklausomų valstybių žemėlapyje.
Lemiamos rungtynės dėl olimpinės bronzos prikaustė ne tik Lietuvos, bet ir viso pasaulio dėmesį. Krepšinio aikštelėje tąkart Lietuva grūmėsi su buvusia Sovietų Sąjunga – šalies engėja nuo 1940 metų. Biblinei Deivido kovai su Galiotu prilygstančios rungtynės krepšinį pakylėjo į aukštesnį lygmenį – tai buvo ne tik žaidimas, bet ir mažos šalies politinio bei kultūrinio identiteto išraiška.
Pijus IX

Biografija

Giovanni Ferretti gimė 1792 m. gegužės 13 d. Senigalijoje (Italija). Studijavo Volterre Toskanos kolegijoje, vėliau teologiją Romoje. Kunigu įšventintas 1819 m. 1823 m. – 1825 m. dalyvavo katalikiškose misijose, Čilėje ir Peru. 1827 m. paskirtas Spoleto arkivyskupu. 1840 m. Ferretti tapo kardinolu.

Pontifikato pradžia

1846 m., mirus popiežiui Grigaliui XVI, tapo jo įpėdiniu. Pasivadino Pijumi IX. Išrinktas popiežiumi, atsisakė Popiežiaus valstybės valdymą pakeisti konstituciniu valdymo būdu. 1848–1849 m. įvykdė liberalias reformas Popiežiaus srityje, dėl ko dalis Risordžimento dalyvių jame matė būsimą Italijos suvienytoją. 1849 m. vasarį, prasidėjus revoliucijai, buvo priverstas bėgti iš Romos. Jo globėju laikomas Prancūzijos imperatorius Napoleonas III, kurio kariuomenė popiežiaus prašymu buvo įvesta į Romą ir palaužė Popiežiaus srities gyventojų, reikalavusių demokratinių laisvių ir prancūzų bei austrų kariuomenės išvedimo iš Italijos, pasipriešinimą.

„Vatikano belaisvis“

1870 m. Popiežiaus valstybei netekus valdžios visai Romai, atsisakė pripažinti jungtinę Italijos valstybę. Paskelbė dogmą apie nekaltą Švc. Mergelės Marijos prasidėjimą, paskelbė šventuoju ispanų inkvizitorių Pedro Arbuesą, pagarsėjusį žiaurumu ir nužudytą 1485 m. jo aukų giminaičių. 1870 m. sušaukė pirmąjį Vatikano Visuotinį susirinkimą, kuriame buvo priimta dogma dėl Popiežiaus neklystamumo tikybos ir moralės klausimais.
„Sillabuso“ („Svarbiausių mūsų laikų paklydimų sąrašo“, 1865), autorius. Šiame leidinyje pasmerkė tikinčiuosius, kurie simpatizavo panteizmui, natūralizmui, racionalizmui, liberalizmui, protestantizmui, socializmui. „Sillabusas“ smerkė visus, reikalaujančius bažnyčios atskyrimo nuo valstybės, neigiančius popiežiaus pasaulietinę valdžią, laikančius pasaulietinės teisės viršenybę prieš bažnytinę, reikalaujančius sąžinės laisvės. Viename iš 80-ties paklydimų buvo sakoma: „Smerkiami tie, kurie pasakys, kad popiežius gali ir turi susitaikyti su progresu, liberalizmu, šiuolaikine civilizacija“. Čia sąžinės laisvė vadinama beprotybe, žodžio laisvė – „didžiu paklydimu“.

Popiežius ir Lietuva

1848 m. paskyrė Vaclovą Žilinskį Vilniaus, o 1849 m. M. Valančių Žemaičių vyskupu. 1864 m. ir 1866 m. protestavo prieš Rusijos vyriausybės represijas, vykdytas Katalikų bažnyčios atžvilgiu po 1863 m. sukilimo. 1867 m. paskelbė encikliką, kurioje pateikė faktus apie katalikų religinės praktikos suvaržymus Rusijoje ir Lenkijoje. Rusija į tai atsakė konkordato atšaukimu. Vatikano ir Rusijos santykiai dar pablogėjo popiežiui 1877 m. paskelbus memorandumą apie Rusijoje vykdytas represijas prieš katalikus.

Ilgiausias pontifikatas

Mirė 1878 m. vasario 7 d. Pijaus IX pontifikatas – pats ilgiausias Romos katalikų bažnyčios istorijoje (po apaštalo Petro). Pontifikatas truko 31 metus, 7 mėnesius bei 22 dienas. Buvo paskutinis popiežius, atlikęs ne tik dvasinės valdžios, bet ir Popiežiaus valstybės vadovo funkcijas. Palaidotas Romos Šv. Lauryno bazilikoje. 2000 m. rugsėjo 3 d. popiežius Jonas Paulius II paskelbė Pijų IX palaimintuoju.
Alsėdžių paminklas partizanams

Paminklas

Paminklinę kompoziciją sudaro 3 trys tipiniai atminimo ženklai, iš kurių pirmasis yra priešakyje, o kiti du stovi vienoje linijoje už jo. Atminimo ženklai betoniniai, trikampės stačiasienės Laisvės kolonos su Jogailaičių dvigubo kryžiaus siluetu viršūnėje, įmontuoti į apskritą betoninį cokolį, įbetonuoti žemėje, dažyti baltais dažais. Visų ženklų visose trijose plokštumose yra įgilinti memorialiniai užrašai, paryškinti baltais emulsiniais dažais. 
Pirmasis tipinis atminimo ženklas: priekiniame fasade: „ŽEMAIČIŲ / APYGARDOS / ALKOS IR ŠATRIJOS / RINKTINIŲ / PARTIZANŲ / UŽKASIMO VIETA / 1944-1953“; dešiniajame fasade: „ALSĖDŽIŲ KUOPOS / BŪRIŲ VADAI / KAZIMIERAS / BERŽANSKIS / KĘSTUTIS / 1899-1949 / VLADAS GENDVILAS / DAKTARAS / 1924-1947 / ALKOS RINKTINĖS / APSAUGOS BŪRIO / VADAS / ANTANAS / MONKAUSKAS / SIAUBAS / 1916-1947“; kairiajame fasade: „SEDOS KUOPOS / VADAS / VYTAUTAS / RIMKŪNAS / TARZANAS / 1923-1946 / LLA TELŠIŲ / RAJONO VADAS / KAZIMIERAS / SRĖBALIUS / VIKRUOLIS / 1916-1947“. 
Dešinysis tipinis atminimo ženklas: priekiniame fasade: „IGNAS LUPEIKA / SUSIEDAS / 1923-1948 / ZOFIJA LUPEIKAITĖ / BRUKNĖ / 1926-1948 / ANICETA / NARMONTAITĖ / JOKŪBAS / 1927-1949 / JONAS NARMONTAS / BEŽDŽIONĖ / 1914-1947 / STASYS NORKUS / DARIUS / 1928-1947“; dešiniajame fasade: „ANTANAS / RANKAUSKAS / LAZDYNAS / 1915-1947 / JUOZAS TIREVIČIUS / TIGRAS / 1923-1947 / JUOZAPAS / ŽUTAUTAS / BELSKIS / 1922-1950 / VACLOVAS / ŽUTAUTAS / VALTERIS / 1920-1950“; kairiajame fasade: „BRONIUS POCIUS / ALUTIS / 1926-1950 / JUOZAS PRONSKUS / BRIEDIS / 1924-1948 / PETRAS PRONSKUS / BŪGNAS / 1921-1948 / LEONORA ZENĖ / PRONSKUTĖ / RAMUNĖ / 1933-1950“. 
Kairysis tipinis atminimo ženklas: priekiniame fasade: „ALFONSAS / ARLAUSKAS CVIRKA / 1918-1947 / ANTANAS BERENIS / GENYS / 1919-1947 / PRANĖ BERENYTĖ / EGLĖ / 1924-1947 / PRANCIŠKUS / BUBELĖ / BERŽAS / 1922-1947“; dešiniajame fasade: „ONUTĖ DARGYTĖ / ŠATRIJA / 1924-1947 / EDVARDAS GAILIUS / ADJUTANTAS / 1921-1947 / ADOMAS GRIGUTIS / LAIVAS / 1930-1951 / NAPOLEONAS / KAUNACKIS / 1914-1945“; kairiajame fasade: „ZENONAS BUBELĖ / GENEROLAS / 1925-1947 / ALEKSANDRAS / BULAUSKAS / ČERČILIS / 1909-1948 / DANIELIUS / DARAČIUS / VILKAS / 1927-1948 / VYTAUTAS / DARAČIUS / TIGRAS / 1929-1949“.
Matmenys: tipinių atminimo ženklų aukštis – po 1,70 m.
Taikaus plaukimo teisė

Taikaus plaukimo teisė - tiek pakrantės, tiek ir neturinčių priėjimo prie jūros valstybių laivų teisė naudotis taikaus plaukimo teritorine jūra galimybe. Vienas pamatinių jūrų teisės principų.
Reguliuoja 1982 m. Jūrų teisės konvencija (3 skyrius „Taikus plaukimas teritorine jūra“, 17-19 straipsniai). Plaukimas yra laikomas taikiu, jei jis nekelia grėsmės pakrantės valstybės taikai, tvarkai ir saugumui. Toks plaukimas turi būti vykdomas vadovaujantis Jūrų teisės konvencija ir kitomis tarptautinės teisės normomis.
Klaipėdos rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Česlavas Banevičius, jo pavaduotoju Juozas Gajauskas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Audrius Kampas.
KK155

Maršrutas

Kelias prasideda Kuršėnuose, Papilės gatvėje. Eina per Šiaulių, Akmenės ir Mažeikių rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Gedintės, Papilė, Venta, Palnosai, Viekšniai, Krakiai, Naikiai. Baigiasi Mažeikiuose, sankryžoje su  170  Mažeikiai–Skuodas . 1 km į šiaurę nuo Kuršėnų kelias kerta Ringuvos upę, prie Dainorių – Dabikinę, nuo pat Kuršėnų iki Mažeikių kelias eina dešiniuoju Ventos upės krantu, bet kelias jos nė kart nekerta, taip pat šalia kelio, tik iš kitos pusės eina geležinkelis Šiauliai – Mažeikiai, tačiau ir jis kelio nekerta.