google/wiki40b huggingface dataset:
Eufauzijos

Klasifikacija

Eufazijų būriui priklauso dvi šeimos. Euphausiidae šeimai priklauso 85 rūšys, Bentheuphausiidae šeimoje yra tik viena rūšis.

Sandara

Kūną sudaro 21 segmentas. Dažniausiai 1–2 cm dydžio vėžiagyviai, tačiau yra kelios rūšys (pvz., Thysanopoda spinicauda), kurių ilgis siekia 6–15 cm. Karapaksas suaugęs su krūtine. Skirtingai, nei krevečių, žiaunos nepridengtos. Turi dvi antenas. Krūtinės kojos dvišakos. Sudėtinės (facetinės) akys yra ant stiebelių. Turi fotoftorus (švytėjimo organai). Gerai išvystyta kraujotakos sistema.

Biologija

Gyvena 2–6 metus. Užima svarbią vietą mitybos grandinėje. Dauguma eufazijų minta fitoplanktonu, yra filtratorių ir taip pat kelios giluminės rūšys minta zooplanktonu. Filtratoriai, giluminiai – plėšrūs. Eufazijos – baltymų šaltinis banginiams, ruoniams, paukščiams ir žuvims. Eufazijų vystymasis sudėtingas, nes yra kelios lervinės stadijos. Nauplijaus, pseudometanauplijaus ir metanauplijaus stadijose maitinasi trynio turiniu. Kalytopsio stadijoje jau susiformuoja karapaksas ir lerva pradeda maitintis. Furcilijos fazėje susiformuoja segmentai.
Pusiau ilgaplaukė Amerikos riestaausė katė

Pusiau ilgaplaukė Amerikos riestaausė katė (angl. American Curl) – kačių veislė. Šių kačių daug tik JAV, kitose šalyse vis dar gana retos.

Istorija

Pirma katė neįprastomis užlinkusiomis ausimis vadinosi Sulamita – šią juodą benamę katytę priglaudė viena šeima iš Kalifornijos. Sulamita atsivedė kačiukų, iš kurių du taip pat turėjo užsirietusias ausytes. Buvo nuspręsta, jog tokios ausys taps naujos veislės skiriamuoju bruožu.
Išvedant veislę, buvo poruojamos ilgaplaukės katės arba tos, kurios turėjo ilgo plauko geną, todėl dažnai gimdavo kačiukai su gana ilgu kailiu. Veislininkai galiausiai nusprendė, jog naujoji veislė vadinsis Pusiau ilgaplaukės Amerikos riestaausės katės.

Charakteris

Tai labai draugiškos katės. Lengvai prisiriša prie žmonių, mėgsta būti dėmesio centre. Lenda į visus šeimininko kasdienius reikalus. Mėgsta švelnumą, kartais – žaidimus ir šėliones. Gerai sutaria su vaikais, kitomis katėmis ir šunimis.
Mėgsta įvairius žaisliukus, karstymąsi. Amerikos riestaausės be reikalo nelaido gerklės, tačiau, esant reikalui, netyli.

Fizinės savybės

Amerikos riestaausė – vidutinio dydžio katė ilgu, liaunu, grakščiu kūnu. Bręsta iki antrųjų – trečiųjų gyvenimo metų.
Galvos ilgis didesnis už plotį. Skiriamasis bruožas – ausys. Tiesa, jos ne tokios lanksčios kaip kitų veislių kačių. Stačios, ties smilkiniais užlinkusios atgal, galiukai nukreipti į kaukolės pagrindo vidurį. Nosis tiesi, smakras storas, akys – graikinio riešuto pavidalo.
Plaukas plonas, šilkinis, minkštas. Beveik be poplaukio. Pasakytina, jog būna ir trumpaplaukių Amerikos riestaausių.
Iš ausų kyšo plaukų kuokšteliai, užsirietė į išorę.
Spalvos ir raštai labai įvairūs. Akys geltonos arba žalios, o kačių su žymėmis – mėlynos.
Saparua

Saparua (indonez. Pulau Saparua) – Molukų salyno sala, esanti į rytus nuo Ambono ir priklausanti Indonezijai. 32 tūkst. gyventojų (2010 m.), plotas – 168,1 km². Salos pietuose yra uostas. Yra 17 kaimelių, didžiausi – Saparua, Tuhaha, Nolutas.
Vietiniai gyventojai vartoja saparujiečių kalbą, taip pat kalbama indoneziečių kalba.
Sacred Books of the East

Sacred Books of the East (iš anglų k. „Rytų šventraščiai“) – 50-ies tomų vertimų serija, kurioje pateikiami svarbių Azijos tautų religinių ir filosofinių tekstų vertimai į anglų kalbą. Šiuos vertimus, leistus nuo 1879 iki 1910 m. redagavo Maksas Miuleris, o spausdino Oksfordo universiteto leidykla. Sacred Books of the East pateikiami svarbiausių hinduizmo, budizmo, islamo, džainizmo, daoizmo, konfucionizmo, zoroastrizmo tekstų vertimai.
Dabar visi šie tekstai ir vertimai laisvai prieinami .pdf pavidalu bei internete.
Inga Šinkonienė

Biografija

1997 m. baigė Vilniaus universitetą, ekonomistė. 1999–2006 m. Druskininkų darbo biržos vyr. specialistė konsultantė. 2006–2013 m. UAB „Druskininkų vandentiekis“ filialo Druskininkų vandens parko ekonomistė. Druskininkų vandens parko Klientų aptarnavimo skyriaus vadovė.
2004–2007 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narė, Administracinės komisijos pirmininkė. Nuo 2011 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narė. 
2001–2016 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Druskininkų skyriaus, nuo 2016 m. nepartinio judėjimo „Už Druskininkus“ narė.
Sutuoktinis Modestas, vaikai Rokas, Dominykas.
Liekės kraštovaizdžio draustinis

Apie draustinį

Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti sudėtingos geomorfologinės struktūros Liekės upelio erozinio slėnį bei savitą kraštovaizdį Nemuno žemupio ruože. Draustinyje esančioje pievose aptiktos į Lietuvos raudonąją knygą įrašyto paprastojo kardelio (Gladiolus imbricatus) augavietės.
Rinkodaros kompleksas

Rinkodaros kompleksas – tam tikri veiksmai ir sprendimai, kuriais siekiama įmonės tikslų bei patenkinti vartotojų poreikius.
Vidmantas Urbonas (1941)

Vidmantas Urbonas (g. 1941 m. sausio 12 d. Kėdainiuose) – buvęs Lietuvos futbolininkas ir treneris.

Biografija

Būdamas 15 metų pateko į profesionalų rankas – pradėjo treniruotis pas Zenoną Jušką. Jaunystėje V. Urbonas bandė daug sporto šakų – pradedant aktyviu sportu (krepšiniu, stalo tenisu, slidinėjimu) ir baigiant loginiais šachmatų bei šaškių žaidimais.
Žaidė „Chemijos“, „Melioratorių“ komandose, daugiausia pasiekė su „Nevėžio“ komanda (šalies auksas, sidabras ir bronza, Pabaltijo šalių kaimo draugijų auksas).
Baigęs karjerą dirbo teisėju, sulaukęs 50 metų pradėjo trenerio darbą, ilgai dirba sporto mokyklos vaikų futbolo treneriu, treniravo „Melioratoriaus komandą. 2003 m. prisijungė prie „Nevėžio“ komandos trenerių štabo.
Pas V. Urboną treniravosi Marius Činikas, Laurynas Rimavičius, K. Rokas, A. Radavičius, M. Pinskis.
Turi du sūnus.
Verchniadzvinskas

Istorija

Vietovė šaltiniuose minima nuo 1386 m. XIV–XVII a. čia stovėjo LDK priklaususi Drisos pilis. Miesto teisės suteiktos 1777 m. Iki 1962 m. miestas vadinosi Drisa (brus. Дрыса).
Sporto salė

Sporto salė, treniruočių salė (kartais – sporto klubas) – tam tikrų matmenų (dydžio) uždara patalpa, turinti reikiamą įrangą, inventorių kūno kultūros pamokoms, treniruotėms, sporto šakų pratyboms ir varžyboms saugiai rengti, taip pat patalpa, kurioje sportuojant leidžiamas laisvalaikis.
Sporto salė gali būti skirta įvairioms sporto šakoms – krepšiniui, tinkliniui, lėkščiasvydžiui, tenisui ir pan. Pagal tai, kokia sporto šaka užsiimama sporto salėje, joje gali būti įvairi sportinė įranga, pvz., krepšinio lentos, stovai, švieslentės, treniruokliai ir kt. Sporto salės grindys paprastai yra padengiamos specialia universalia apsaugine danga, užtikrinančia higieną ir mažinančia traumų tikimybę. Sporto salėje taip pat gali būti dirbtinė žolė arba sintetinis ledas. Didesnėje sporto salėje yra montuojamos tribūnos.
Didelės specializuotos sporto salės dar vadinamos halėmis (pvz., Kauno sporto halė) arba arenomis (pvz., Siemens Arena).
Maslauskiškiai

Istorija

Dvarvietė minima nuo 1690 m. Gyvenvietės pavadinimas kildinamas nuo pirmojo jos savininko – Jono Mykolo Maslausko. Vėliau dvaras su kaimu priklausė A. Bodendorfui. Dvare, be vandens malūno, dar veikė vilnų karšykla, lentpjūvė. 1994 m. tėvų dvarvietę atsiėmė E. Bodendorf, kuri ją sutvarkė ir pavertė kaimo turizmo sodyba.

Aplinkinės gyvenvietės

Zaroslė – 1 km
Berteškiai – 3 km
Maskvitai – 2 km
BETYGALA – 3 km
Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolynas

Istorija

Pirmosios basosios karmelitės į Vilnių atvyko 1637 m. iš Lenkijos. Prasidėjus karui su švedais, seserys vienuolyną paliko – 1655–1667 m. pasitraukė į Moraviją bei Vengriją. 1865 m., po sukilimo, basųjų karmeličių vienuolynas buvo likviduotas Rusijos vidaus reikalų ministerijos dekretu. Visa bendruomenė, kurią sudarė 17 seserų, buvo perkelta į Vilniaus benediktinių vienuolyną, kuris caro įsakymu vėliau buvo nugriautas. 1938 m. iš Lenkijos atvykusios seserys vėl įsikūrė Vilniuje, kur 10 seserų bendruomenė gyveno iki 1945 m. Pasikeitus politinėms sąlygoms, karmelitės pasitraukė į Lenkiją. 1992 m. kardinolas Vincentas Sladkevičius kreipėsi laišku į ordiną, prašydamas atkurti vienuolyną Lietuvoje. Atvykus keturioms karmelitėms iš užsienio, 1994 m. Paštuvoje buvo atkurtas Basųjų karmeličių vienuolynas. 2000 m. pastatytas ir pašventintas naujas vienuolyno pastatas (arch. Regimantas Andriuškevičius).

Veikla

Po gaisro, 2012 m. sunaikinusio vietinę Paštuvos Šv. Barboros bažnyčią, parapijos tikintieji Šv. Mišių rinkosi į vienuolyno koplyčią. 2015 m. bažnyčia buvo atstatyta ir pašventinta. 
Vienuolės dalyvauja vykdant socialines programas, teikia įvairią pagalbą. Lėšų vienuolės užsidirba įvairiai: kepa per Šv. Mišias dalijamas ostijas, siuva liturginius drabužius, gamina atvirukus, spausdina įvairią religinę literatūrą, siuva vaikiškus žaislus. Finansinę paramą vienuolynas gauna iš Didžiojoje Britanijoje įsikūrusio Karmelitų ordino, kuris finansavo Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolyno Lietuvoje statybą. Kadangi apylinkėse gyvena nemažai nagingų žmonių – mezgėjų, siuvinėtojų, audėjų, medžio drožėjų, kalvių, keramikų – labdaros valgykloje dažnai rengiamos jų darbų parodos.
Leonas Alesionka

Biografija

1966 m. baigė Anykščių vidurinę mokyklą, 1972 m. – Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą.
1972–1975 m. Ukmergės ligoninės gydytojas, 1975–1992 m. Anykščių ligoninės gydytojas dermatovenerologas.
1992–1996 m. Seimo narys. 1997–2003 m. – Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2001 m. – Anykščių meras. 2001–2002 m. Valstybinės ligonių kasos Medicinos ir ekspertizės skyriaus vedėjas, 2002–2003 m. – Vidaus audito ir ekspertizės skyriaus vedėjas.
2003–2011 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovas Panevėžio apskrityje.
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) narys, 2001–2012 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys, LSDP tarybos narys, 2001–2012 m. LSDP Anykščių skyriaus pirmininkas. Nuo 2012 m. Respublikonų partijos narys.
Russkoje slovo (žurnalas)

Ruskoje slovo (rus. Русское слово – Rusų žodis) – Lietuvos tautinių mažumų žurnalas, leistas nuo 1995 m. kovo Vilniuje.

Istorija

Leido UAB „Pozicija“ ir „Vakarinės naujienos“. Tiražas 1995 m. – 6500 egz., 1997 m. – 2000 egz. Platintas Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Rusijoje.
Stainbakas

Istorija

Miestas pradėjo kurtis 1874 m., kai į šias vietas atvyko kolonistai iš Rusijos imperijos (dabartinės Ukrainos). Vietovės pavadinimas vokiškai reiškia „akmeningas upelis“.
Olandų kilmės kolonistai buvo nepatenkinti Rusijoje vykdyta asimiliacijos politika, todėl persikėlė į Kanadą.
Menonitų religinė grupė išsiderėjo palankias sąlygas, kurios garantavo religijos laisvę, privačias mokyklas ir žemę, bei buvo atleisti nuo karinės prievolės.

Gyventojai

Dauguma gyventojų (72,8 %) yra europiečių (daugiausia vokiečių ir olandų) kilmės. Taip pat gausu įvairių etninių grupių iš Azijos.
Kolektyvinio investavimo subjektas

Kolektyvinio investavimo subjektas (KIS) – investicinis fondas arba investicinė bendrovė, kurių sudarymo vienintelis tikslas – siūlant investicinius vienetus ar akcijas, kaupti asmenų lėšas ir padalijant riziką jas kolektyviai investuoti į turtą laikantis iš anksto nustatytų investavimo reikalavimų.
Skapiškio Šv. Hiacinto (Jackaus) bažnyčia

Istorija

Apie pirmąją Skapiškio bažnyčią - Skapiškio Šv. Lauryno kankinio bažnyčia.
Skapiškyje 1720–1740 m. klebonavo ir lietuviškus pamokslus sakė Vilniaus kanauninkas Juozapas Domininkas Puzinas. Netrukus jis tapo Livonijos vyskupu ir su broliu Mykolu 1750 m. įkurdino Skapiškyje dominikonus. Jų vienuolynui 1750 m. dovanoti 137 valakai žemės. 1752 m. pastatytas vienuolynas, 1756 m. – dominikonų bažnyčia. Nuo 1775 m. veikė parapinė mokykla. 1790 m. pradėtas mūryti vienuolynas. Jo statyba truko daugiau kaip 20 metų. Medinė dominikonų bažnyčia 1806 m. sudegė.
1819 m. dominikonai pasistatė dabartinę mūrinę bažnyčią. Dominikonams 1832 m. priklausė Skapiškio miestelis ir Kurklių palivarkas su Beštupio, Eičionių, Laibiškių ir Tvirų kaimais. Po 1831 m. sukilimo Rusijos valdžia 1832 m. vienuolyną uždarė, rūmus nusavino ir pertvarkė į kareivines. Bažnyčia paversta sandėliu. 
1856 metais tikinčiųjų pastangomis pavyko bažnyčią atgauti. Dalyvaujant vikarui kun. Mykolui  Skorupskiui bažnyčia sutvarkyta  ir  1858 metais birželio 8 dieną bažnyčią pašventino Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius, Šv. Hiacinto bažnyčia tapo parpijine bažnyčia. Į naująją parapijinę bažnyčią iš senosios buvo perkeltas visas svarbesnis inventorius, o prie dominikonų bažnyčios buvusi medinė varpinė – sugriauta.
Po 1863 m. sukilimo suimtas klebonas Domininkas Žukas. Apie 1875 m., išsikėlus iš vienuolyno kareiviams, pastatas liko nenaudojamas, tik 1924 m. jame pradėjo veikti progimnazija.
Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia buvo apgriauta. Klebono Mykolo Prijalgausko rūpesčiu 1923 m. bažnyčia suremontuota, jos stogas apdengtas skarda. Klebonas Nikodemas Kasperiūnas 1936 m. išdažė bažnyčios vidų. Per Antrąjį pasaulinį karą sudegė klebonija, sužalota bažnyčia po karo suremontuota. Buvusio vienuolyno rūmai valdžios nurodymu nugriauti.

Architektūra

Bažnyčia turi klasicistinių bruožų, stačiakampio plano, bebokštė. Vidus 3 navų. Centrinės navos skliautai cilindriniai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje pastatytas lurdas.
Kroatijos transportas

Žemiau pateikiama Kroatijos transporto sistemos statistika.

Keliai

Kroatijos keliai 2002 m. sudarė 28 009 km, iš kurių 23 695 km buvo grįsti. Kroatija 2002 m. turėjo 330 km autostradų. 2002 m. šalyje buvo 2726 km geležinkelio linijų.

Vandens transportas

Rijeka, Splitas ir Ploce yra pagrindiniai Adrijos jūros uostai. 785 km jūros kelių šalyje yra skirti plaukioti.
Kodenio Šv. Onos bazilika

Istorija

Bažnyčia buvo pastatyta 1629-1635 m. vėlyvojo renesanso architektūros stiliumi, vietoje 1599 m. pastatytos medinės bažnyčios. Manoma, kad bažnyčia buvo pastatyta Kodenio Madonos paveikslui saugoti, kurią pasak legendos XVI a. miesto valdytojas Mikalojus Sapiega parsivežė į miestą pavogęs iš popiežiaus Urbono VIII, už tai buvo ekskomunikuotas, tačiau ilgainiui didikui buvo atleista ir paveikslas liko bažnyčioje. Miestas tapo svarbiu religinių piligrimacijų centru.
Bažnyčios architektais yra laikomi Dž. Kandžierlė (J. Cangerle) ir P. Negronis, kurie priklausė gausiai Tičino ir Graubiundeno menininkų grupei, XVI-XVII a. gyvenusiai Liubline ir kūrusioje visoje ATR teritorijoje. Bažnyčioje labai aiškiai matosi šiame mieste kūrusių architektų bruožas - specifinė lubų skliautų dekoracija. Bažnyčia XVIII a. pradžioje buvo perstatyta. Ypač ženkliai pakeistas fasadas, kuriame nebuvo palikta autentiškų XVII a. detalių ir pats fasadas sukurtas baroko architektūros stiliumi. 1709 m. Kodenio dvaro savininkas Lietuvos referendorius Jonas Frydrichas Sapiega įrengė bažnyčioje Kodenio portretų galerija, kurią sudarė 72 portretai, kuriuose buvo vaizduojami abiejų Sapiegų giminės linijų, Kodenio ir Ružanų, vyriškosios lyties atstovai, pradedant Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais Vyteniu ir Gediminu, iš kurių Sapiegos save kildino, baigiant keturiolikmečiu Jonu Sapiega, kurį bevaikis Jonas Frydrichas Sapiega pasirinko Kodenio paveldėtoju.
1680 m. mieste kilo gaisras, kurio metu sudegė ir bažnyčia, tačiau jau 1686 m. buvo atstatyta. XVIII a. pastatyta bažnyčios varpinė. 1875 m. balandžio 6 d. carinė valdžia bažnyčią pavertė į cerkvę, kuri tokia išbuvo iki 1917 metų. Bažnyčią pavertus cerkve Sapiegų portretų galerija buvo išmontuota ir ekspozicija pakabinta naujojoje Kodenio Sapiegų rezidencijoje – Krasičino pilyje, iš kurios 1939 m. pervežta į Krokuvą, o nuo 1952 m. saugoma Vavelio karališkojoje pilyje. Taip pat iš bažnyčios buvo išgabentas ir Kodenio Madonos paveikslas, kuris buvo paslėptas Jasna Goros vienuolyne. 1927 m. paveikslas buvo grąžintas į bažnyčią. Vykstant II pasaulinio karo mūšiams 1941 m. bažnyčioje kilo gaisras. 1956 m. rugpjūčio 8 d. bazilika buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1973 m. bažnyčiai suteiktas bazilikos statusas.
Konstantinas Gaurylius

Biografija

1940–1941 m. LLKJS Židikų valsčiaus komiteto sekretorius. 1941–1945 m. 16-osios lietuviškosios divizijos karys. Nuo 1943 m. SSKP narys. 1945 m. baigė Podolsko pėstininkų karo mokyklą, 1957 m. Lenino karinę politinę akademiją. 1957–1964 m. bataliono, pulko vado pavaduotojas politiniams reikalams. 1964–1984 m. LSSR karinio komisariato politinio skyriaus viršininkas. 1985–1990 m. LSSR revoliucijos muziejaus direktorius. Buvo Vilniaus rajono sodininkų bendrijos „Dobilas“ pirmininku.
Kretingalė

Pavadinimo raida

Vokiškai iki 1806 m. miestelis vadinosi vok. Adlig Crottingen, iki 1920 m. Neu-Krottingen, Deutsch Krottingen. Lietuviškai ji dar buvo žinoma kaip Naujoji Kretinga.

Turizmas, gamtos ir kultūros paveldas

Populiarus turizmas baidarėmis vaizdinga Dangės upe. Istorijos paminklai – Kretingalės karių kapinės ir 1880 m. pastatytas tiltas per Dangę, kuriuo eina plentas į Smilgynus. Dangės slėnyje išliko Kretingalės pilkapynas. 2 km į šiaurės rytus nuo Kretingalės yra spėjama istorinės Kretingos pilies vieta – Valėnų ir Ėgliškių (Andulių) piliakalnis. Į vakarus nuo Kretingalės yra Pajūrio regioninis parkas ir Karklės talasologinis draustinis, rudakaklių narų (Gavia stellata), sibirinių gagų (Polysticta stelleri), klykuolių (Bucephala clangula), didžiųjų dančiasnapių (Mergus merganser) ir mažųjų kirų (Larus minutus) žiemojimo ir migracinių sankaupų vieta.
Firefox

Atmainos

Leidžia įprastą „Quantum“, „Beta“, programuotojams skirtą „Developer Edition“ (anksčiau „Aurora“), „Nightly“ naršyklės atmnainas. „Nightly“ atnaujinama kasdien ir yra pati nestabiliausia iš visų naršyklės atmainų.
Abstrakti struktūra

Abstrakti struktūra – taisyklių, savybių ir ryšių aibė, apibrėžta nepriklausomai nuo fizinių objektų, pavidalo ar atvaizdavimo. Abstrakčias struktūras nagrinėja filosofija, kompiuterių mokslas, matematika.
Abstrakti struktūra iki tam tikro tikslumo gali būti atvaizduojama ir fiziniais objektais. Tai vadinama abstrakčios struktūros įgyvendinimu.

Pavyzdys

Paprasčiausias abstrakčios struktūros pavyzdys – šachmatų taisyklės, nes šios taisyklės apibrėžtos nepriklausomai nuo žaidimui naudojamų figūrų ar lentos savybių. Pavyzdžiui, karalius yra apibrėžtas kaip figūra, kuri gali judėti per vieną langelį bet kuria kryptim (išskyrus atvejus kai langelis yra atakuojamas priešininkų figūros), o fiziškai karalius gali būti kaip medinė figūra, kaip K raidė, paveikslėlis kompiuteryje ar kitaip.
Daugumos loginių žaidimų taisyklės – abstrakčios struktūros, tačiau daugumos sportų – ne, nes sporto taisyklėse apibrėžiamos ir konkrečios kamuolio, aprangos ir kitos įrangos savybės.
Bariūnų pagrindinė mokykla

Istorija

Juridinio asmens įsteigimo data, pagrįsta teisės aktais ir istoriniais šaltiniais – 1932 m. rugsėjo 1 d. kaip Pošupių pradinė mokykla, nuo 1992 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į Bariūnų pagrindinę mokyklą. 2009 m. uždaryta.
Pamiatnaja knižka Vilenskogo učebnogo okruga

Pamiatnaja knižka Vilenskogo učebnogo okruga (rus. Памятная книжка Виленского учебного округа – Vilniaus švietimo apygardos informacinė knyga) – metraštis, leistas 1874–1915 m. Vilniuje rusų kalba.

Istorija

Leido Vilniaus švietimo apygardos valdyba. 1882–1900 m. ėjo kaip mėnesinio leidinio „Cirkuliar po Vilenskomu učebnomu okrugu“ priedas.
Pateikiama žinių apie Vilniaus švietimo apygardos, kurią sudarė Vilniaus, Kauno, Gardino, Minsko, Vitebsko, Mogiliovo gubernijos, mokyklas, švietimo darbuotojus ir mokytojus.
Vaclovas Romanas-Ramanauskas

Vaclovas Romanas-Ramanauskas (1907 m. rugpjūčio 12 d. Alvite, Vilkaviškio raj. – 1998 m. sausio 1 d. Pitstone, PA – JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Muzikos pradėjo mokytis pas Alvito vargonininką brolį Juozą. 1927 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą pas Juozą Naujalį mokytis vargonuoti. 1937 m. baigė Kauno konservatoriją (Nikodemo Martinonio vargonų klasė).
Nuo 1930 m. vargonininkavo Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje Kaune, 1931–1933 m. – muzikos mokytojas Fredos aukštesniojoje sodininkystės – daržininkystės mokykloje. 1933–1943 m. – muzikos mokytojas Prekybos institute Kaune, mokytojavo ir Marijampolės 2-ojoje gimnazijoje.
Surengė viešų vargonų koncertų Kauno bažnyčiose: 1937 m. birželio 29 d. Kauno Jėzuitų bažnyčioje, 1938 m. birželio 11 d. Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje, 1938 m. rugsėjo 25 d. Kauno Įgulos bažnyčioje. Vadovavo ir chorui, kuris koncertavo per Kauno radiofoną.
1944 m. spalio 12 d. iš Šventosios uosto V. Romanas išplaukė mažu laiveliu per Baltijos jūrą ir pasiekė Gotlando salą (Švedija). Čia greit išmoko švedų kalbą ir 1945 m. gavo darbo „Musik centralen“ Upsalos mieste. Su Estijos ir Latvijos pabėgėliais muzikais kūrė ir aranžavo, kopijavo įvairius muzikos kūrinius ir juos platino. Vėliau Stokholmo švietimo skyrius jį paskyrė fortepijono mokytoju į Vesteros miesto muzikos mokyklą. Važinėjo ir į Hallstahammano miestą ir privačiai mokė vaikus ir jaunimą skambinti fortepijonu.
1947 m. paskirtas „Ungdomsgordens“ fortepijono mokytoju. Švedijoje subūrė lietuvių pabėgėlių vokalinį ansamblį, kuris 1945 m. gruodžio 22 d. per Stokholmo radiją atliko lietuviškas šv. Kalėdų giesmes. Kaip vargonininkas solistas koncertavo Stockholmo didžiojoje koncertų salėje. Koncertuose pasirodydavo ir vokalinis ansamblis – 1948 m. birželio 13 d. Stokholmo Engelbrekto bažnyčioje.
1950 m. atvyko į JAV ir netrukus pradėjo vargonininkauti Švč. Trejybės lietuvių parapijoje Vilks Bare, PA. Suorganizavo mišrųjį chorą (per 40 dalyvių), kuris giedojo bažnyčioje, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, įvairiuose tautiniuose renginiuose. Buvo Wyomingo Klonio lietuviškųjų parapijų jungtinio choro „Art Fiesta“ dirigentas. Chorą parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte, 1977 ir 1978 m. etninių grupių parodų festivaliams – su jaunimo choru atliko Šv. Kalėdų giesmes.
Religinės muzikos koncertuose dažnai akompanuodavo solistams ir vargonuodavo įvairiose bažnyčiose. Buvo laikomas vargonų virtuozu. Nuo 1950 m. priklausė ALRK vargonininkų sąjungai.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Algimantas Kriūnas

Algimantas Kriūnas (g. 1958 m. kovo 10 d. Kaune) – choro dirigentas.

Biografija

Baigęs Kauno vaikų muzikos mokyklą ir 12-osios vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1973–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Vladas Balsys). Būdamas ketvirtame kurse, pradėjo dirbti Lietuvos žemės ūkio akademijos mišriojo choro „Daina“ chormeisteriu. 1977–1983 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Algimanto Lopo klasė). Studijų metais buvo Respublikinių mokytojų namų berniukų choro „Ąžuoliukas“ ir Valstybinio pedagoginio instituto mišriojo choro „Ave Vita“ chormeisteris.
Nuo 1982 m. Valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio „Lietuva“ chormeisteris, nuo 1988 m. vyr. chormeisteris. Chorą (30 dalyvių) parengė daugeliui koncertinių programų, koncertuoja su juo Lietuvoje ir užsienyje – JAV, Prancūzijoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Nyderlanduose ir kitur.
Yra respublikinių dainų švenčių konsultantas, regioninių dainų švenčių Tauragėje ir Alytuje dirigentas, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės ansamblių vakaro Kalnų parke dirigentas, taip pat ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniaus Kalnų parke Ansamblių vakaro vyr. dirigentas. Žmona Nijolė Sinkevičiūtė-Kriūnienė kompozitorė.