google/wiki40b huggingface dataset:
Edmundas Kazimieras Zavadskas

Biografija

Mokėsi Rimšės vid. mokykloje, Vorkutos rusiškose mokyklose. Nuo V iki IX klasės – vakarinėse. Tik paskutinę klasę baigė Dūkšto dieninėje vidurinėje mokykloje. Dirbo Gubavos aštuonmetėje mokykloje matematikos mokytoju ir kartu studijavo Kauno Politechnikos instituto neakivaizdiniame skyriuje. 1963 m. pradėjo studijuoti statybą KPI Vilniaus filiale. Baigęs institutą 1968 m. dirbo KPI Statybinių konstrukcijų katedros vyr. laborantu, vėliau – Mechanikos katedros laboratorijos vedėju. 1969 m. KPI Vilniaus filialą pertvarkius į Vilniaus inžinerinį statybos institutą įstojo į šio instituto aspirantūrą. 1973 m. apgynė daktaro disertaciją. 1987 m. Maskvos inžineriniame statybos institute apgynė habilitacinį darbą „Technologinių statybos procesų daugiatikslė selektonovacija“. 1989 m. jam suteiktas mokslinis profesoriaus vardas.
Nuo 1973 m. – VISI Statybos darbų technologijos katedros asistentas, 1974 m. – vyr. dėstytojas, 1978 m. – docentas, 1987–1990 m. – šios katedros vedėjas. 1990 m. išrinktas Vilniaus inžinerinio statybos instituto rektoriumi. Jo iniciatyva, vykdant rinkimų programą, VISI buvo reorganizuotas į Vilniaus Technikos universitetą.
1991 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu ekspertu, o 1992 m. – Ukrainos technologinės kibernetikos akademijos tikruoju nariu akademiku, 1994 m. – Lietuvos mokslų akademijos nariu korespondentu, 1996 m. – Rusijos Architektūros ir statybos akademijos užsienio nariu.

Mokslinė veikla

Parašė daugiau kaip 250 mokslinių statybos inžinerijos straipsnių bei daugiau nei 70 straipsnių, kuriuose gvildenamos aukštųjų mokyklų problemos. Daugiau nei 50-ties knygų lietuvių, rusų, vokiečių, anglų kalbomis autorius ir bendraautoris. Įvairių įmonių, mokslo institutų užsakymu atliko per 40 tiriamųjų mokslo darbų. Pagrindinė profesoriaus mokslinių interesų sritis – pastatų gyvavimo ciklas, sprendimų paramos sistemos, daugiakriteriniai optimizavimo metodai statybos technologijoje ir vadyboje. Profesoriaus parengti 31 statybos mokslų ir 2 inžinerinės informatikos daktarai ir 4 profesoriais tapę jo auklėtiniai sudaro šiandieninio lietuvių statybos inžinierių mokslinio ir kūrybinio potencialo branduolį. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) ir Lietuvos mokslų akademijos mokslo žurnalo „Journal of Civil Engineering and Management“, VGTU mokslo žurnalo „Technological and Economic Development of Economy“ vyriausiasis redaktorius.
Viktoras Kraunevičius

Viktoras Kraunevičius (1903 m. gruodžio 23 d. Pelenių k., Kauno r. – 1978 m. vasario 8 d. Vilniuje), vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.

Biografija

1932 baigęs vienų metų vargonininkų kursus Kaune, vargonininkavo ir vadovavo chorams Kuktiškėse, Viekšniuose (36 dalyvių bažnytinį chorą parengė 1938 dainų šventei Klaipėdoje) ir Vilniuje. 1944–1945 vienos Vilniaus progimnazijos muzikos mokytojas ir moksleivių choro vadovas. 1945–1949 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje (dėst. K. Kaveckas). Mokydamasis dirbo mokyklos koncertmeisteriu, o ją baigęs, nuo 1949 dėstytoju.
Nuo 1948 buvo Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro chormeisteris, o 1949–1962 dirigentas. 1963–1966 vadovavo Vilniaus moksleivių rūmų vokaliniams ansambliams. Vėliau dirbo instrumentų derintoju Naujosios Vilnios 2-ojoje muzikos mokykloje. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Transpozonas

Transpozonai (angl. transposon, transposable element) – DNR sekos, galinčios keisti savo vietą genome. Kartais gali sukurti arba „apsukti“ mutacijas ir pakeisti genomo dydį. Transpozicija dažnai įvyksta dėl transpozonų padvigubėjimo. Už „šokinėjančių genų“ atradimą 1983 m. Barbara McClintock buvo apdovanota Nobelio premija.
Transpozonai yra priskiriami prie nekoduojančių DNR, tačiau nustatyta, jog jie yra svarbūs genomo evoliucijoje ir funkcijose. Transpozonai sudaro didelę dalį eukariotų genomų.

Horizontaliam bakterijų atsparumo antibiotikams plitimui

Transpozonai bakterijose dažnai turi antibiotikų atsparumo genus. Jie gali nukeliauti į plazmides, kurios dalyvauja horizontaliame genų perdavime, taip transpozonai padeda plisti antibiotikų atsparumui bakterijose.

Ligų atsiradimui

Transpozonai gali įsiterpti į svarbias genų sekas ir taip pakenkti jų aktyvumui, pvz.: įsiterpus netoli transkripcijos pradmens, gali paskatinti sekos hipertransliaciją ar padidėjusį genų aktyvumą ir tokiu būdu net sukelti vėžį. Taip pat dažnai keičiant buvimo vietą bei dauginantis padidėja mutacijų tikimybė, o kai transpozonas pats atlieka svarbią funkciją ir pakeičia buvimo vietą, pažaida gali nebūti tinkamai atitaisyta.

Organizmų evoliucijai

Transpozonai, priklausomai nuo jų vietos genome, gali turėti tiek naudos, tiek žalos organizmams. Evoliucijai tai – svarbus veiksnys, jos metu išlieka geriausiai prisitaikę, o silpniausi yra eliminuojami. Transpozonai turi įtakos didesnei požymių įvairovei ir taip pagreitina evoliucijos eigą.

Biotechnologijai

Kadangi šios DNR sekos gali pačios daugintis ir plisti, jos yra naudojamos kaip vektoriai, galintys į organizmą įnešti reikiamą geną, taip pat naudojami baltymų raiškos tyrimams, gali būti pažymimi, įterpiami į genomą ir stebimas baltymų raiškos pokytis, priklausomai nuo transpozonų buvimo vietos.
Rusnės valsčius

Rusnės valsčius buvo vakarų Lietuvoje, prie Kuršių marių. Centras – Rusnė.
Kauno valstybinė filharmonija

Istorija

Rūmai E. Ožeškienės ir L. Sapiegos g. kampe pradėti statyti 1925 m. gegužės mėn., baigti 1928 m. rugpjūčio mėn. Projekto autorius architektas Edmundas Frykas. Pastatas 4 aukštų, neoklasicizmo stiliaus su Art Deco elementais.
Pastate buvo įsikūrusi Teisingumo ministerija ir įvairios su teismais susijusios institucijos, o salė perduota Vyriausiojo Tribunolo patalpoms. 1936 m. rūmų pagrindiniame korpuse atliktas remontas. Nuo 1936 m. rugsėjo 1 d. iki 1940 m. posėdžiavo ketvirtasis Lietuvos Seimas. 1944–2006 m. buvo Lietuvos nacionalinės filharmonijos Kauno filialas. Nuo 2006 m. tapo savaramkiška įstaiga. Šiuo metu čia dirba Kauno valstybinis choras, Kauno simfoninis orkestras ir Kauno styginių kvartetas.
Pastatas įrašytas į LR kultūros vertybių registrą. 2005–2008 m. rekonstruotas pagal paveldo architektės Rymantės Gudienės projektą. Po rekonstrukcijos didžiojoje salėje telpa 530 klausytojų.
Nyderlandų civilinis kodeksas

Nyderlandų civilinis kodeksas (ol. Burgerlijk Wetboek, BW) – vienas pagrindinių Nyderlandų privatinės teisės šaltinių (kiti – Nyderlandų komercinis kodeksas etc.).

Istorija

Priimtas 1838 m. Iki pat šeimos teisės didžiąja dalimi buvo Prancūzijos Code civil vertimas, skyrėsi tik sistematika (struktūra).
1947 m. Karalienė dekretu Eduard Meijers buvo įgaliotas parengti naują Civilinį kodeksą. Nuo 1970 m. iki 1992 m. buvo priimtas „Naujasis civilinis kodeksas“ (Nieuw Burgerlijk Wetboek, NBW), patvirtintas Parlamento.
Kęstutis Čerkeliūnas

Biografija

1938 m. įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą, studijavo literatūrą ir architektūrą. Nuo 1945 m. studijas tęsė Tiubingeno universitete, Štutgarto aukštojoje technikos mokykloje ir Niujorko Prato institute, kur 1952 m. baigė architektūrą.
1941–1944 m. dirbo dienraščių „Į laisvę“, „Ateitis“ redakcijose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Vienas sambūrio „Šviesa“ kūrėjų. 1947 m. persikėlė į JAV.  1956–1976 m. dirbo Skidmore, vienoje Niujorko architektūros bendrovėje. 1959–1969 m. redagavo žurnalą „Sportas“. 1961 m. suredagavo žurnalo „Lituanus“ numerį, skirtą M. K. Čiurlioniui. 1977–1987 m. gyveno Miunchene, radijo stoties „Laisvė“, vėliau „Laisvoji Europa“ lietuviškų programų redaktorius ir pranešėjas. Laikraščio „Darbininkas“ nuolatinis korespondentas. Bendradarbiavo lietuvių ir latvių išeivijos, Vokietijos, JAV spaudoje, daugiausia rašė sporto temomis.
Beregano lyguma

Beregano lyguma (rumun. Câmpia Bărăganului) – stepių lyguma pietryčių Rumunijoje, sudaranti didelę dalį pietinės Valakijos lygumos. Garsėja juodžemiais, humuso gausa bei javų auginimu.
Pietuose ir rytuose ribojasi su Dunojumi, šiaurėje – su Dunojaus intakais Buzeu ir Kelmecujumi. Vakarinė riba yra linija, jungianti miestus Buzeu, Urzičenis, Budeštis ir Oltenica.
Bukareštas yra ne Beregeno lygumoje, o Vlasiei lygumoje.

Istorija

Dėl miškų nebuvimo Beregano lyguma senovėje svarbus dabartine pietryčių Rumunija migravusių tautų maršrutas.
Beregeno stepė tradiciškai buvo Karpatų piemenų ganyklos, tačiau XIX a. pusėje tapo ariamomis žemėmis.
XX a. 6-tą dešimtmetį Rumunijos komunistinė valdžia naudojo Beregano lygumą kaip masinės deportacijos vietą. Iš Vakarinės Rumunijos čionai buvo deportuota apie 40 tūkst. politinių kalinių.

Klimatas

Beregeno lyguma turi gana atšiaurų klimatą su karštomis sausomis vasaromis. Joje yra vietovė, kur buvo užfiksuota aukščiausia Rumunijoje oro temperatūra – +44,5 °C (Ion Sion). Žiemos šaltos, žiemą lygumoje būna pūgas sukeliantis vėjas krivecas (rumun. crivăţ). Manoma, kad dėl šios savybės lyguma pavadinta Bărăgan, nes kumanų kalboje šis žodis reiškia 'vieta, kur siautėja pūgos'.
Dėl klimato ši lyguma laikoma prasčiausia vieta gyventi Rumunijoje.
Savo romane Ciulinii Bărăganului ('Beregeno dagiai') rumunų rašytojas Panaitas Istratis (Panait Istrati) Beregano lygumą aprašė taip:
Medžiai čia neauga, o nuo vieno šulinio iki kito taip toli, kad gali ir numirti iš troškulio pusiaukelėje. Beregano gyventojai nuolat tikisi, kad vieną dieną kas nors ateis ir pamokys, kaip geriau gyventi Beregane, šiose bauginančiose dykvietėse, kur vanduo slypi giliai žemės viduriuose ir kur niekas neauga, išskyrus dagius. Jie padengia žemės paviršių mažiau kaip per savaitę. Tai vienintelis dalykas, ką Neregenas pakenčia. Išskyrus avis, kurios geidžia šių dagių ir godžiai juos ėda. Ateina žiema, ir piemenys palieka šią Dievo užmirštą žemę bei grįžta namo. Tada Beregenas apsikloja savo balto kailio dangalu ir ilsisi šešis mėnesius. Jame niekas daugiau negyvena. Tai yra Bereganas.
Bugenių apylinkė

Istorija

Įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Geidžių apylinkės ir Zastaučių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Ukrinų apylinkės.
Didysis Tilis

Didysis Tilis (est. Suur Tõll) – milžinas didvyris estų mitologijoje. Apie jį pasakojama padavimuose (daugiausia Vakarų Estijos, ypač Saremos), pasak kurių, gyvenęs Saremos saloje. Dėl Didžiojo Tilio veiklos atsirasdavusios įvairios reljefo formos, jis mėtydavęs akmenis. Teigiama, kad atliko gyventojų seniūno vaidmenį, gynė nuo įvairių priešų (tarp jų – milžino Vanapagano). Žmona – Pirvet. Pirmasis rašytinis šaltinis, kuriame minimas Didysis Tilis, datuojamas 1782 m.
Pavardės Tõll ir Toll iki šiol sutinkamos Saremos saloje.
Sovietmečiu apie Didįjį Tilį buvo sukurtas animacinis filmas „Suur Tõll“ (Tallinnfilm, 1980 m.). Be to, milžino vardu pavadintas ledlaužis „Suur Tõll“, saugomas Estijos jūrų muziejuje.
Marakana (rajonas)

Marakana (brazilų portugalų:Maracanã [maɾakɐˈnɐ̃], tupių-gvaranių kalbomis reiškia žalias paukštis) – viduriniosios klasės rajonas šiaurinėje Rio de Žaneiro dalyje. Šiame rajone įsikūręs Marakanos stadionas.
Pagal 2000 m. surašymą, rajone gyveno 27 319 žmonių.
Rajonas turi gilias sporto tradicijas. Be Marakanos stadiono, rajone yra derbio klubas, įkurtas 1885 m. André Gustavo Paulo de Frontin. Taip pat Marakanoje yra dviračių takas Espaço Mané Garrincha, pavadintas futbolininko Garrincha garbei. Takas tęsiasi 1700 m ir apsupa Marakanos stadioną.
Vienas žymiausių valstybės universitetų Universidade do Estado do Rio de Janeiro taip pat įsikūręs Marakanoje.
Marakana yra viena iš keturių „Olimpinių zonų“ 2016 m. olimpinėse žaidynėse.
Alanta

Architektūra

Miesto planas radialinis. Prie kelių sankryžoje esančios aikštės ant kalno stovi neoromaninė Alantos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia, pastatyta 1909–1912 m. pagal architekto K. E. Strandmano projektą, matoma iš tolo. Bažnyčia neoromaninė, halinė, su dviem 51 m aukščio bokštais. Prie aikštės stovi buv. užvažiuojamieji namai; aikštės šonuose – 2-3 aukštų gyvenamieji namai. Užvažiuojamieji namai (XVIII a. pirmoji pusė) iki 1892 m. rekonstrukcijos turėjo klasicizmo bruožų; dab. pastate – parduotuvės.
Išlikę dvaro rūmai (su liaudies buities muziejumi), buvusi smuklė. Alantos dvaras ir Alantos technologijos ir verslo mokykla yra gretimame Naujasodžio kaime.

Bibliotekos

Alantos miestelyje nuo tarpukario veikia viešoji biblioteka. Šiuo metu ji įsikūrusi Alantos vidurinės mokyklos patalpose. Alantos dvaro rūmuose yra Naujasodžio – VšĮ Alantos technologijos ir verslo mokyklos biblioteka. Biblioteka turi atskiras patalpas abonementui, skaityklai, vaikų literatūrai. Įrengtas įspūdingas pasakų kambarys vaikams, muzikos svetainė jaunimui. Tai viena geriausių respublikos kaimo bibliotekų. 1996 m. jos vedėjai Elvyrai Satkūnaitei suteiktas „Geriausios Lietuvos bibliotekininkės“ vardas.

Muziejai

Dvaro rūmuose yra liaudies buities muziejus, kuriame sukaupta per 300 eksponatų. Kasmet muziejų aplanko apie 2000 lankytojų. Šalia liaudies buities muziejaus įkurta VšĮ Alantos technologijos ir verslo mokyklos muziejaus ekspozicija. Alantos dvare, parodų salėse, nuolat keičiamos ekspozicijos, kuriose savo darbus eksponuoja Lietuvos ir užsienio meno meistrai.
Alantos bažnyčioje yra sakralinio meno ir inventoriaus muziejus, o Ukmergės gatvėje – mokytojo, dailininko, muziko Mykolo Šeduikio muziejus. Seniūnijoje gausu kryžių ir koplytstulpių. Stebuklais garsėja koplytėlė, esanti Janonių kaime.

Gamtos paminklai ir piliakalniai

Įspūdingas Verpeto kalnas, prie kurio buvo kuriamas filmas „Tadas Blinda“. Apipintas pasakojimais gamtos ir istorijos paminklas yra Valiulio akmuo, esantis miške netoli Svobiškėlio. Svarbiausi ežerai yra Liežys (Antaliežių k.), Duobys, Lukštas (Antakščių k.), Vastapas, Kėgžlys (Runionių k.), Suojys. Apylinkėje yra daugiau nei 10 piliakalnių, svarbesni yra Antakščių, Maišiakulės, Svobiškėlio.
Akmens anglis

Akmens anglies formavimasis

Akmens anglis formuojasi iš augalų liekanų, kurios buvo sutankintos, sukietintos, chemiškai apdorotos dėl slėgio, ir temperatūros ji metamorfizuojasi.
Akmens anglis formavosi iš pelkės ekosistemos organizmų. Kai pelkės augalai žūsta, jų biomasė kaupiasi, yra anaerobinėse (žemo deguonies lygio) sąlygose, suformuodama durpes. Durpių sluoksnis grimsta žemyn, dėl karščio ir slėgio virsdamos lignitu arba rudosiomis anglimis. O didelis karštis ir slėgis lignitą paverčia minkštosiomis bituminėmis anglimis ir antracitu.

Priešistorė

Manoma kad akmens anglis naudota Kinijoje prieš 3000 m., o Romos imperijoje anglimi kūrentos krosnys metalams lydyti. Jungtinėje Karalystėje akmens anglis pradėta naudota jau XII a.
Akmens anglies gavyba labiausiai pradėjo spartėti išradus garo katilą.

Energetika

Nuo XIX a. pabaigos iki XX a. septinto dešimtmečio akmens anglis buvo pagrindinis pirminis energijos šaltinis pasaulyje.
Akmens anglis naudojama šilumai gaminti. Kasmet sudeginama apie 5000 mln. tonų anglies. 75 procentai šio akmens anglies kiekio suvartojama elektros gamybai. Kinija ir Indija suvartoja 1700 mln. tonų anglies, tačiau augant šių šalių ekonomikai greitu laiku šis kiekis gali išaugti dvigubai.
Kai akmens anglis naudojama elektros gamybai, ji susmulkinama ir sudeginama. Gauta šiluma naudojama vandens garų gamyboje, o pastarieji suka elektros generatorius. Tokia technologija naudojama pagaminti 40 % pasaulyje suvartojamos elektros energijos.
Akmens anglis naudojama degiųjų dujų gamybai. Šiuo metu taip pagamintas dujas pakeitė gamtinės dujos, tačiau Pietų Afrikoje dar vis naudojama ši technologija.
Iš akmens anglies galima gaminti benziną, dyzeliną, metanolį ir kitus organinius junginius.
Kašueiro de Itapemirinas

Istorija

Kašueiro de Itapemirinas įkurtas XIX a. vid. ir pavadintas pagal krioklį Itapemirino upėje. Miesto teisės suteiktos 1889 m., o po metų miestą pasiekė geležinkelis.
JDFS Alberts

Istorija

Klubas įkurtas 2008 m. 
Jura Docenko Futbola Skola „Alberts“ pavadinimas kilo iš Juros Doncenko, futbolo trenerio, kuris tragiškai žuvo 2008 m.  iki tol egzistavo kitas darinys – futbolo klubas „Alberts“. Po Juros Doncenko mirties įsteigta futbolo mokykla, kuri gavo jo vardą.
Nuo 2015 m. žaidžia I lygos pirmenybėse. 2015 metais užėmė 9 poziciją, tarp 16 dalyvių, o 2016 m. I-oje lygoje liko vienuolikti.
2017 m. klubas licencijavosi Pirmos lygos pirmenybėms.
Sargas (savaitraštis)

Sargas – Kėdainių krašto teisėsaugos savaitraštis, ėjęs nuo 1991 m. balandžio 10 d. iki 1998 m. Kėdainiuose.

Istorija

Iki 1993 m. vadinosi „Sargyba“ ir ėjo kaip Policijos komisariato remiamas leidinys. Leido Kėdainių rajono Policijos komisariatas, prokuratūra, teismas, rajono policijos rėmėjų sąjunga. Tiražas 1991 m. – 4100 egz., 1997 m. – 1000 egz.
Vyriausias redaktorius Vincas Ramanauskas.
Kriemalos kapinynas

Tyrimai

1961 m. Istorijos instituto bei Istorijos ir etnografijos muziejaus (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus) archeologai kapinyne ištyrė (tyrimų vadovai Vytautas Urbanavičius ir Bronė Tautavičienė) 1355 m² plotą. Nustatyta, kad kapinyne laidota nuo II a. iki XV a. Rasti 28 nedegintų ir 8 sudegintų mirusiųjų kapai bei 23 žirgų kapai. Ankstyvuoju laikotarpiu nedeginti mirusieji laidoti su įkapėmis; 4 mirusieji palaidoti su II a. – III a., dar 3 – su V a. – VI a. dirbiniais. Šiuose kapuose rasta akmenų vainikų liekanų. X a. – XIV a. laidoti sudeginti mirusieji, rasti tokie 8 kapai. šiam laikotarpiui priskiriami ir žirgų kapai. XIV a. – XV a. mirusieji vėl laidoti nedeginti aukštielninki, su įkapėmis arba be jų, septyniuose kapuose rasta įkapių, 14 kapų buvo be jų. Ankstyvuosiuose kapuose rasta darbo įrankių, ginklų, papuošalų, vėlyvuosiuose – papuošalų ir XIV a. Lietuvos monetų, žirgų kapuose – puošnių odinių kamanų liekanų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Maris Martinsons

Maris Martinsons (g. 1960 m. liepos 25 d. Rygoje) – latvių kino scenaristas, režisierius, prodiuseris, 1991 – 2010 m. gyvenęs ir dirbęs Lietuvoje.

Biografija

1989 m. baigė dramos teatro režisūros studijas Latvijos konservatorijoje, kūrė muzikos klipus (muzikinės grupės „Jumprava" klipas buvo pirmasis, sukurtas nepriklausomoje Latvijoje).
1991 m. buvo vedęs vilnietę anglų kalbos mokytoją Romą ir persikėlė dirbti į Lietuvą (su ja turi sūnų Haroldą). Kartu su partneriais 1994 m. įkūrė kompaniją „Arteta", kuri netrukus tapo stambiausia Baltijos valstybėse. Įvairiose televizijose kūrė ir prodiusavo serialus, buvo humoro laidos „Šapro šou“ autorius ir režisierius.
Duobelės savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Duobelės rajono dalies.
Geoarcheologija

Geoarcheologija – archeologijos šaka, moksliniams tyrinėjimams naudojanti geologijos ir geografijos tyrimų metodus ir žinias. Dažnai ši šaka vadinama archeologine geologija.
Pirmieji geologiniai metodai archeologijoje pradėti naudoti 1863 m., kai buvo bandyta nustatyti kada Europoje pradėjo gyventi žmogus.
Šiuo metu geologiniai ir kiti gamtamoksliai metodai plačiai naudojami, kai nėra galimybių naudoti grynai archeologinius metodus. Naudojama geochronologija – iškasenų absoliutaus amžiaus nustatymui, paleontologinai metodai – santykinio amžiaus nustatymui, klimatinėms sąlygoms nustatyti, geofiziniai, geocheminiai, geomorfologiniai metodai – radinių vietų paieškai ir t. t.
Baltasis santalas

Aromatinės savybės

Iš baltojo santalo išgaunamas eterinis aliejus, kuris pasižymi stipriomis antiseptinėmis savybėmis. Aliejus naudojamas parfumerijoje kvepalų gamybai, juo tepama oda (drėkina, tonizuoja, valo nuo mikrobų, apsaugo nuo UV spindulių).
Aromaterapijoje naudojami smilkalai skleidžia egzotišką, truputį sunkoką kvapą. Santalmedžio aromatas laikomas harmonizuojančiu, malšinančiu įtampą, stresą. Rytuose tikima, kad būtent šį aromatą labiausiai mėgsta Dievybės, tad santalmedžio smilkalai dažnai naudojami meditacijoms.
Altamira (Brazilija)

Savivaldybė

Altamiros savivaldybė yra didžiausia Brazilijos savivaldybė, užimanti 159 695 km² plotą. Ji savo dydžiu lenkia tokias šalis kaip Portugalija, Graikija, Nepalas ar Šveicarija. Tai antra pagal dydį savivaldybė pasaulyje, plotu nusileidžianti tik Kasuitsupo savivaldybei Grenlandijoje. Altamiros savivaldybė nusidriekusi pagal Šingu upę. Jos teritorijoje yra nemažai indėnų bendruomenių.

Istorija

Jėzuitai jau nuo XVIII a. vid. Šingu baseine steigė savo misijas. Altamiros gyvenvietė minima nuo 1874 m., o savivaldybė sudaryta 1911 m. Nutiesus Transamazonijos plentą 1972 m., prasidėjo intensyvi regiono kolonizacija, dėl to kilo konfliktai tarp kolonizatorių bei indėnų ir gamtosaugininkų.
Pėstininkų tankas

Pėstininkų tankas (angl. infantry tank ) – tankas, pritaikytas palaikyti pėstininkų atakas fronte. Tokių specializuotų tankų idėja prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo suformuluota D.Britanijoje ir Prancūzijoje.

D. Britanija

Kadangi pėstininkų tankai turėjo kariauti tokiu pačiu greičiu kaip ir atakuojantys pėsti pėstininkai, didelis didžiausias greitis nebuvo esminis požymis, bet jie galėjo turėti storesnius šarvus. Pirmi tiksliniai pėstininkų tankai, Mark I Matilda ir Mark II Matilda, buvo ginkluoti sunkiuoju kulkosvaidžiu pirmasis bei prieštankine 2-jų svarų patranka antrasis. Tankai Mark I buvo užsakyti 1938 m., bet tapo aišku, kad bus reikalingas geriau ginkluotas tankas. Jį turėjo pakeisti jau projektuotas Mark II, kurį turėjo užsakyti 1938 m. viduryje.
Abu šie tankai dalyvavo mūšyje dėl Prancūzijos, kur Araso kontrapuolime jie sukrėtė Vokietijos tankų dalinius. Prancūzijoje prarastus Mark I nekeitė naujai pagamintais, o Mark II Matilda gamyba nebuvo nutraukta.
Britų doktrina teigė, kad tiek pėstininkų, tiek kreiseriniai tankai turi gebėti kautis su priešo tankais, todėl abiejų klasių tankuose naudojo pirma 2 svarų, o vėliau ir 6 svarų patrankas.
Po jų ginkluotėje pasirodė tankai Mk III Valentine ir Mk IV Churchill. „Valentainas“ pasirodė netinkamas tolesniam tobulinimui, o „Čerčilis“ buvo tobulinamas toliau ir buvo naudojamas iki karo pabaigos.
Tuo metu britų kreiseriniai tankai vystėsi į didesnius tankus su galingesniais varikliais, turinčius galingesnes patrankas ir storesnius šarvus, bet išvystančius ir didelį greitį. Karo pabaigoje kreiserinių tankų linija davė „universalųjį tanką“ Centurion.
D.Britanijos kariuomenė naudojo ne tik pėstininkų ir kreiserinius tankus, bet ir vidutinius tankus, daug kurių gaudavo iš JAV.

Prancūzija

Tarpukario metais Prancūzijos kariuomenė ginkluotėn priėmė tris lengvuosius tankus, vykdžiusius pėstininkų tankų funkcijas. Tai buvo Hotchkiss H35, Renault R35 ir FCM 36. Visi trys turėjo dviejų žmonių įgulas, buvo panašūs į Matilda I dydžiu, svoriu ir šarvais. Tačiau jie buvo geriau ginkluoti, nes turėjo 37 mm patrankas, suporintas su kulkosvaidžiais.
Kautynėse pasirodė, kad jie geba atlaikyti tankų ir prieštankinių patrankų sviedinius. Jie buvo sukurti lėtai važiuoti raižyta vietove. Bet pasirodė, kad tankų funkcijų atskyrimas į dvi specializuotas klases (pėstininkų ir kreiserinius tankus) nėra efektyvus. Kreiseriniai tankai neišvengiamai anksčiau ar vėliau kautynėse sutikdavo priešo tankus. Pėstininkų tankai kautynėse būdavo vieni, kai jų ginamas pozicijas pralauždavo. Tobulėjant tankų konstrukcijai pėstininkų tankų idėja karo metais blanko. Galų gale laimėjo universaliojo tanko idėja.

Išvados

Tankų padalinimas į pėstininkų ir kreiserinius buvo pagrįstas ekonomikos darbo pasidalinimo principu, tačiau tokių tankų panaudojimas Antrojo pasaulinio karo metais mechanizuotose kovos veiksmuose parodė, kad tai labai neefektyvu techninio vystymo, gamybos, aptarnavimo, logistikos ir, kas blogiausia, taktinio lankstumo požiūriu. Todėl karo metu tokius tankus naudojusios valstybės tokio tankų dalinimo atsisakė.
Byrangos kalnai

Byrangos kalnai arba Byranga (rus. Бырранга) – kalnai Rusijoje, Krasnojarsko krašte, Taimyro pusiasalio šiaurėje; toliausiai į šiaurę nutolę kalnai Rusijoje. Sudaro lygiagrečių ar ešeloniškų kalnagūbrių bei plynaukštės masyvas, nusidriekęs per 1100 km. Aukštis iki 1146 m. Rytinėje dalyje yra ledynų, kurių bendras plotas 30 km². Kalnus dengia akmenuotoji ir arktinė kalnų tundra.
Byrangos kalnai visiškai negyvenami, net vietiniai nganasanai į juos nekeliaudavo, laikydami šiuos kalnus piktų dvasių, mirties vieta.