google/wiki40b huggingface dataset:
Georgas Reinholdas fon Lyvenas

Georgas Reinholdas fon Lyvenas (vok. Georg Reinhold von Lieven, rus. Ю́рий Григо́рьевич фон Ли́вен; 1696 m. rugsėjo 10 d. – 1763 m. kovo 15 d. Karksi dvare, Lifliandijos gubernija, Rusijos imperija) – Rusijos imperijos kariuomenės generolas, Trakų vaivadijos ir Lifliandijos gubernijos dvarininkas. Baronas.

Biografija

Kilęs iš Livonijos bajorų, tėvas Gothardas Ernstas fon Lyvenas tarnavo karininku Danijos karalystės kariuomenėje. Brolis Matias Eberhardas fon Lyvenas taip pat tapo kariškiu, Rusijos imperijos kariuomenės generolu leitenantu. 1717 m. ir Reinholdas fon Lyvenas stojo Rusijos imperijos kariuomenės tarnybon, po dvejų metų jam suteiktas paporučikio, o 1724 m. – kapitono laipsnis. Nuo 1727 m. papulkininkiu tarnavo generolo adjutanto pareigose. Vėliau perėjo į kavaleriją, 1731 m. jam buvo suteiktas Ingermanlandijos dragūnų rotmistro laipsnis, 1734 m. tapo kavalerijos pulkininku. Nuo 1735 m. – kavalerijos gvardijos premjermajoras, nuo 1737 m. – generolas majoras. 
1735–1739 m. Rusijos–Turkijos ir 1741–1743 m. Rusijos–Švedijos karų dalyvis. 1744–1746 m. gydėsi užsienyje, grįžus buvo pakeltas į generolus leitenantus. 1748–1749 m. dalyvavo kariniame žygyje į Vokietiją, vadovavo korpusui. 1755 m. tapo generolu anšefu. 1756–1763 m. dalyvavo Septynerių metų kare, kautynėse prie Gros Jegersdorfo buvo sužeistas. 1763 m. suteiktas generolo feldmaršalo laipsnis ir išleistas dimisijon.
Buvo dukart vedęs: pirmoji žmona Anna Skoropaczka mirė vedybų (1740) metais; 1743 m. apsivedė su Elisabete fon Manteuffel. 1740–1746 m. buvo Sankt Peterburgo evangelikų Šv.Onos bažnyčios patronu (globėju).
1742 m. paveldėjimo keliu įgijo Geltonpamūšio dvarą (dabar Vileišiai prie Saločių), 1760–1761 m. valdė Raudonpamūšę. 1747 m. nusipirko Karksi dvarą (dab. Estijoje), kur praleido paskutinias gyvenimo dienas.
Chairpuras

Istorija

1775–1955 m. miestas buvo Chairpuro kunigaikštystės sostine.
Vladas Požėla

Biografija

Baigė Kauno kunigų seminariją. Į kunigus įšventintas 1937 m. Dirbo vikaru Vilkijos ir Šiaulių šv. Jurgio parapijose. 1938–1944 m. Šiaulių amatų ir prekybos mokyklos bei Šiaulių berniukų gimnazijos kapelionas. 1942–1944 m. dar ėjo Šiaulių sunkiųjų darbų kalėjimo bei Šiaulių ligoninės chirurginio skyriaus kapeliono pareigas. Vokiečių okupacijos metais prisidėjo prie žydų gelbėjimo. 1980 m. jam už tai suteiktas Pasaulio tautų teisuolio vardas.
1946 m. ištremtas 10-čiai metų. Grįžęs iš tremties 1956 m. paskirtas Aukštelkės parapijos klebonu. 1961–1962 m. Šiaulių šv. Jurgio parapijos altarista. Vėliau klebonavo Skirsnemunėje ir Pakapėje. Nuo 1989 m. iki mirties Kužių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios klebonas. Palaidotas Šiaulių Ginkūnų kapinėse.
Juozas Kybartas

Biografija

Gimė 1894 m. lapkričio 30 d. Kaune. 1909 m. išvyko dirbti į Maskvos metalo apdirbimo gamyklą Tilmans. 1915 m. pašauktas į Rusijos imperijos kariuomenę. 1917 m. prisijungė prie TSKP. Rusijos revoliucijos metu buvo išrinktas į Maskvos Presnos rajono bolševikų tarybą, paskirtas revoliucinio komiteto pirmininku. Kovojo Rusijos pilietiniame kare, 1921 m. paskirtas specialiojo pasienio apsaugos dalinio viršininku atsakingu už sienos apsaugą su Rumunija. 1924 m. tapo Podolės Kameneco pasienio būrio vadu. 1929 m. susirgo plaučių liga ir buvo priverstas dirbti administracinį darbą Maskvoje ir Jaltoje. Mirė 1937 m. nuo plaučių ligos komplikacijų. J. Kybartas minimas Vladimiro Beliajevo knygoje Старая крепость.
Stendalis

Stendalis (tikr. Marie-Henri Beyle, 1783 m. sausio 23 d. – 1842 m. kovo 23 d.) – prancūzų rašytojas, vienas pirmųjų pradėjęs rašyti realistine ir romantine forma. Tai ypač atsiskleidžia romanuose „Raudona ir Juoda“ bei „Parmos vienuolynas“.

Biografija

Rašytojas gimė ir vaikystę praleido provincijoje, Grenoblio mieste, audringais XVIII a. prancūzų revoliucijos metais. Jo tėvas Cherubinas Beilis, advokatas, buvo aršus rojalistas, todėl nepritarė revoliucijos idėjoms. Stendalio motina Henrieta Gagnon mirė dar jam būnant vaiku. Apie ją jis užsimena savo prisiminimuose „Aš mylėjau savo mamą.<…> Aš norėjau padengti bučiniais visą jos kūną. Ji mylėjo aistringai ir bučiuodavo mane dažnai. O aš grąžindavau jai meilę su nemažesne liepsna. <…> Nekenčiau savo tėvo, kai jis nutraukdavo tuos bučinius.“ Stendalio motina mirė 1790 m. lapkričio 23 d. gimdydama, kai jam buvo septyneri metai.
"Čia prasideda mano moralinis gyvenimas, - teigė Anri. - Aš negalėjau verkti. Teta Serafina priekaištavo man dėl nejautrumo. Aš aiškinau sau, kad tokia yra Dievo valia."
Taigi didžiąją vaikystės dalį praleido augdamas savo senelio namuose, veikiamas Švietimo amžiaus idėjų. Mokėsi Grenoblyje, dažnai bendravo su jakobinais. Dar besimokydamas įgijo aistrą matematikai, todėl iki mirties varijuodavo įvairiais skaičiais.
Ilgą laiką jis tarnavo Napoleono kariuomenėje; 1812 m. dalyvavo žygyje į Rusiją, pakeliui lankėsi Vilniuje. Estetinės Stendalio pažiūros formavosi apie 1820 m., t. y. tada, kai ėmė domėtis Italijos meno istorija ir rašė knygas apie šios šalies meno ir kultūros paminklus. Bendravo su Italijos karbonarais. Žymiausi jo kūriniai: pamfletų rinkinys „Rasinas ir Šekspyras”, romanas „Raudona ir juoda”, „Lusjenas Levenas“.
Jo vardu pavadinta nervų liga, vadinama Stendalio sindromu, kuri jį ištiko pirmą kartą apsilankius Florencijoje. Tai paaiškinama, kaip žmogaus nesugebėjimas iš karto prisitaikyti prie milžiniškos kultūros apsupties.
Stendalis dėl savo išvaizdos buvo vadinamas buldogu. Niekada nevedė ir neturėjo vaikų, tačiau jo gyvenime buvo pilna moterų. Spėjama, kad jis mirė nuo sifilio sukeltų komplikacijų staiga nualpus Paryžiaus gatvėje.
Rebecca Soni

Biografija

2004 m. Soni dalyvavo Jungtinių Amerikos Valstijų plaukimo olimpinės atrankos varžybose, bet septyniolikmetė liko 11-a ir į nacionalinę olimpiados komandą nepateko. 2005 m. Soni dalyvavo JAV atrankos varžybose į pasaulio čempionatą, bet liko trečia, o į nacionalinę komandą pateko pirmas dvi vietas užėmę plaukikai. Tais pačiais metais plaukikė dalyvavo Universiadoje ir pelnė du sidabro medalius individualiuose plaukimuose krūtine, bei auksą estafetėje su JAV komanda. 2006 m. Soni debiutavo pasaulio trumpojo baseino čempionate. 200 m plaukimo krūtine rungtyje JAV plaukikė užėmė ketvirtąją vietą. 2007 m. pasaulio čempionate Soni 100 m ir 200 m krūtine nuotoliuose užėmė dešimtąsias vietas. Savo pirmosiose 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Rebecca Soni tapo olimpine čempione 200 m krūtine distancijoje bei pelnė dar du sidabro medalius. Po metų Romoje vykusiame pasaulio čempionate plaukikė pelnė ir savo pirmąjį pasaulio pirmenybių auksą. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Soni 100 m krūtine pelnė sidabro medalį ir nusileido tik Lietuvos plaukikei Rūtai Meilutytei, o 200 m plaukimo krūtine rungtyje pagerino pasaulio rekordą ir pelnė aukso medalį.
Algimantas Juozakas

Biografija

1988 m. baigė prekybos mokyklą Vilniuje.
1988-1991 m. parduotuvės darbuotojas, nuo 1991 m. balandžio mėn. greitojo reagavimo rinktinės „Aras“ policininkas. 1991 m. liepos 31 d. budėjo Medininkų pasienio poste. Nužudytas kartu su kitais budėjusiaisiais, manoma, Rygos ypatingosios paskirties milicijos rinktinės OMON, pavaldžios TSRS Vidaus reikalų ministerijai, spėjama, jos nurodymu, kariškių.
Palaidotas Vilniuje, Antakalnio kapinėse.
Tinklinis jungiamasis audinys

Tinklinis jungiamasis audinys - jungiamasis audinys, sudarytas iš tinklinių skaidulų ir ląstelių - retikulocitų. Retikulocitai paprastai esti dideli, turi didelį šviesų branduolį su 2–3 branduolėliais, daug citoplazmos ir organelių, turi ilgas ataugas, kurios tarpusavyje jungiasi sąauginėmis dėmėmis (desmosomomis). Ląstelių išsidėstymas šiame audinyje panašus į mezenchimos. Pagrindinė šių ląstelių funkcija - tinklinių skaidulų sintezė.
Tinklinis jungiamasis audinys kraujo gamybos organuose sudaro mikroaplinką besiformuojančioms kraujo ląstelėms. Šis audinys paplitęs kaulų čiulpuose, blužnyje, limfmazgiuose, jis supa liaukų skilteles ir kapiliarus.
Kietis (medžiaga)

Kietis, kitaip kietumas – kietos medžiagos savybė priešintis kito, už jį kietesnio, kūno įsmigimui, įspaudimui. Nuo šios savybės priklauso medžiagų tinkamumas apdirbti pjovimu (pjauti, tekinti, gręžti, frezuoti ir kt.).
Terminai kietumas ir kietis skiriasi savo vartosena. Kietumas reiškia tiesiog savybę priešintis kitų kūnų įsiskverbimui, įsmigimui. Tuo tarpu kietis yra kietumas, išmatuotas konkrečiais vienetais.

Brinelio būdas

Metalų kietumas dažniausiai nustatomas Brinelio būdu. Metalo bandinys dedamas po presu ir į jį įspaudžiamas plieninis grūdintas rutuliukas. Jis bandinio paviršiuje palieka duobutę. Išmatavus duobutės skersmenį, lentelėje surandamas bandinio kietumo skaitmeninis dydis.

Rokvelo būdas

Matuojant medžiagos kietį šiuo būdu, į medžiagos paviršių įspaudžiama deimantinė prizmė. Matuojamas įspaudimo gylis.

Šoro būdas

Matuojant metalo kietį Šoro būdu naudojamas skleroskopas. Matavimas nesudėtingas: iš nustatyto aukščio paleidžiamas kristi kietas plieninis rutuliukas. Metalo kietumas nustatomas pagal nuo bandinio atšokusio rutuliuko pakilimo aukštį. Šis būdas geras tuo, kad nepažeidžia bandomo metalo paviršiaus. Šoro būdu galima nustatyti ir pagamintos detalės kietumą.

Vikerso būdas

Vikerso metodu panaudojant mažą apkrovą, dažniausiai matuojami plonų sluoksnių, negiliai užgrūdintos, cementuotų ir azotinių paviršių kietumas. Į metalo paviršių spaudžiama keturšonė deimantinė piramidė.

Moso skalė

Kietumui kaip medžiagos gebėjimui priešintis brėžimui matuoti naudojama Moso skalė.
Audrius Bakaveckas

Audrius Bakaveckas (g. 1968 m. Kūlsodyje, Kretingos rajonas) – teisininkas, Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėjas, teisėtyrininkas administratyvistas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius.

Biografija

1983 m. baigė Kūlupėnų aštuonmetę mokyklą, 1986 m. – Kretingos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1995 m. – studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete, 1998 m. – Vilniaus Gedimino technikos universitete, vadybos magistras. Nuo 1998 m. lapkričio mėn. iki 2002 m. rugsėjo mėn. Lietuvos teisės universiteto (MRU) Teisės fakulteto doktorantas. Nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2000 m. birželio mėn. stažavosi Jungtinėje Karalystėje, Londono universiteto koledže. 2002 m. birželio 28 d. Lietuvos teisės universitete apgynė disertaciją tema „Lietuvos Respublikos vykdomosios valdžios institucijų sistema: problemos ir sprendimai“, socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.
Nuo 1998 m. lapkričio mėn. iki 1999 m. vasario mėn. Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos vyresnysis specialistas, nuo 1999 m. vasario mėn. iki 2004 m. rugpjūčio mėn. Lietuvos savivaldybių asociacijos (LSA) juristas, patarėjas teisės klausimais, nuo 2004 m. rugpjūčio mėn. iki 2009 m. liepos mėn. Vilniaus apygardos administracinio teismo, nuo 2009 m. liepos mėn. Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėjas.
Moka rusų, prancūzų bei anglų kalbas.

Etikos skandalas

Vyriausiajame administraciniame teisme 2010 metų pabaigoje išnagrinėjo Bakavecko skolas išieškoti bandžiusio antstolio Dariaus Blizniko administracinę bylą (skundą), tuo šiurkščiai pažeisdamas teisėjo etiką. Teisėjų etikos ir drausmės komisijai teisėjas nutylėjo, kad tuomet buvo baigtas vykdymo procesas ne dėl jo skolos M. Janovič, bet dėl pačiam teisėjui priteistų 3800 litų bylinėjimosi išlaidų. D.Blizniko ginčas su LR teisingumo ministerija buvo išspręstas rekordiškai greitai – per 1 mėnesį. Apie būsimą teismo posėdį nei antstolis, nei jo advokatas nebuvo įspėti. Vietoj pranešimo apie būsimą teismo posėdį jie gavo sprendimą, kad antstolio skundas atmestas.

Pedagoginė veikla

Nuo 1995 m. spalio mėn. iki 1998 m. lapkričio mėn. Lietuvos policijos akademijos (MRU) asistentas, nuo 2002 m. rugsėjo mėn. iki 2004 m. birželio mėn. Lietuvos teisės universiteto lektorius, nuo 2004 m. birželio mėn. iki 2010 m. birželio mėn. MRU docentas, nuo 2010 m. rugsėjo mėn. MRU profesorius.
Martensvilis

Istorija

Vieni pirmųjų gyventojų čia kūrėsi 1939 m., o 1969 m. suteiktas miesto statusas.
Izaokas ir Deivas Martensai buvo pirmieji gyventojai, todėl gyvenvietė pavadinta Martensviliu. Vėliau jie pardavė žemę menonitams.
Merguva

Istorija

Merguva, senovėje dar vadinta Mergežeriu (Mergilsee), minima XIV a. kryžiuočių kelių aprašymuose.
Pavadinimas Merguva galimai kilęs nuo žodžio merga, mergelė, bet neatmestina ir kur kas archajiškesnė kilmė nuo šaknies mer- (plg. „marios“, av. marγā „pieva“), taip pat žr. latv. merga, mārgā „menkas lietus“, ček. mrholiti „lynoti“ ir pan.
Antasarė

Istorija

1894 m. tyrinėjant pilkapius, viename griautiniame kape buvo rasta apvara iš bronzinių įvijų ir emalės bei stiklo karolių.
Peribsenas

Peribsenas (Setas-Peribsenas) – antrosios Egipto dinastijos faraonas. Valdė 17 metų. Vardas reiškia „širdžių viltis“. Palaidotas Um el Kaabe (Umm el-Qa’ab) Abydose. Jo laidotovių stela (esanti Britanijos muziejuje) vaizduoja greičiau būtybę, panašią į Setą, nei Horą. Todėl manoma, kad jis galėjo valdyti ne visą Egipto teritoriją, tik Aukštutinį Egiptą, o Žemutinį valdė Sechemibas.
Peribsenas vardo sereche vietoj Horo sakalo simbolio naudojo Seto gyvūno simbolį. Kodėl jis nesilaikė tradicinio karaliaus vardo užrašymo, neaišku. Tikriausiai tai susiję su to meto politika ir karaliaus instituto ideologija. Gali būti, kad dievo Seto šalininkai tuo metu buvo įgiję persvarą prieš Horo šalininkus. Peribsenas, skirtingai nuo prieš tai valdžiusių antrosios dinastijos karalių, buvo palaidotas Abydoso Um el Kaabo nekropolyje šalia pirmosios dinastijos karalių ir jo vardo užrašai rasti tik Aukštutiniame Egipte, kas galėtų nurodyti, kad karalius valdė tik šią Egipto dalį. Galbūt jis giminiškai buvo kilęs iš pirmosios dinastijos karalių. Iš žynio Šerio kapo įrašų Sakaroje tikėtina, kad pomirtinis Peribseno kultas buvo palaikomas Žemutiniame Egipte. Įrašuose Abydose Peribsenas paminėtas „Setdžeto užkariautoju“. Egiptologai linkę tikėti, kad Setdžeto miestas buvo Nilo deltoje, bet tokiu atveju Peribsenas turėjo būti ir Žemutinio Egipto karaliumi. Indas su jo vardu rastas ankstesnės karalienės Merneitės kape, kas paaiškinama tik tuo, kad jis ten perneštas vėliau. Prie jo kapo Abydose rastos dvi Peribseno stelos ir Elefantine rastas oficialus antspaudas iš jo laikų.
Miškų grupės

I grupė – rezervatiniai miškai

Valstybinių rezervatų, valstybinių parkų bei biosferos monitoringo teritorijose esančių rezervatų ir rezervatinių apyrubių miškai.Ūkininkavimo tikslas – palikti miškus natūraliai augti. Jokie miško kirtimai, išskyrus Lietuvos Respublikos saugomų teritorijų įstatyme ir rezervatų nuostatuose numatytus atvejus, neatliekami. Tokių miškų Lietuvoje yra 1,1 %.

III grupė – apsauginiai miškai

Tai geologinių, geomorfologinių, hidrografinių, kartografinių ir kultūrinių draustinių bei šių rūšių draustinių, esančių valstybiniuose parkuose bei biosferos monitoringo teritorijose miškai, apsaugos zonos ir kiti miškai. Ūkininkavimo tikslas – formuoti produktyvius medynus, galinčius atlikti dirvožemio, oro, vandenų, žmogaus gyvenamosios aplinkos apsaugos funkcijas. Leidžiami neplyni ir nedidelio ploto (iki 5 ha) plyni ir ugdymo bei sanitariniai kirtimai. Tokių miškų Lietuvoje yra 15,2 %.

IV grupė – ūkiniai miškai

Tai visi kiti miškai, nepriskirti I-III grupėms, tarp jų valstybinių parkų ūkinių zonų miškai. Ūkininkavimo tikslas – laikantis gamtosaugos reikalavimų formuoti produktyvius medynus. Leidžiami visi kirtimai. Plynų kirtimų biržės ne didesnės kaip 8 ha. Tokių miškų Lietuvoje yra 71,7 %.
Lukas Žakaris

Biografija

2008 m. Šiaulių universitete, baigė informacines technologijas.
Šiaulių Petro Avižonio regos centro kompiuterininkas-inžinierius.
Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys. Nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Jonas Kederys

Biografija

1989 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1998–2002 m. individualios įmonės savininkas. Nuo 2003 m. Birštono seniūnijos seniūnas. Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys.
2003 m. kovo – balandžio mėn., 2007 m. ir 2011 m. Birštono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė dėl seniūno pareigų. 
Sutuoktinė Virginija, vaikai Martynas, Milda.
Robertas Antinis (1898)

Biografija

Mokėsi Rokiškyje, 1921–1922 m. piešimo kursuose Kaune, 1922–1927 m. Kauno meno mokyklos skulptūros skyriuje (1922–1925 m. tapybos pas Justiną Vienožinskį, 1925–1927 m. skulptūros pas Kajetoną Sklėrių). 1928–1933 m. studijavo Paryžiaus aukštojoje dekoratyvinės dailės mokykloje (École Nationale Supérieure des Arts Décoratifs).
1933–1940 m. dėstė Tauragės ir Kauno vidurinėse mokyklose, 1940–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Jo mokiniai: Konstantinas Bogdanas, Gediminas Jokūbonis, Kazimieras Kisielis, Jadvyga Mozūraitė-Klemkienė, Leonas Žuklys ir kt. Nuo 1933 m. dalyvavo parodose. Nuo 1936 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba

Kūrė dekoratyvines skulptūras, mažąją plastiką, paminklus. Sukūrė skulptūras paminklams: Širvintose (1927 m.), Kretingoje, Biržuose (1929–1930 m.), Rokiškyje (1931 m.), Rietave (1949 m.), Ukmergėje (1951 m.), Druskininkuose (1952 m.). Reikšmingiausi kūriniai – dekoratyvinės skulptūros: „Eglė žalčių karalienė“ Palangoje (1958 m., past. 1960 m.), „Dūdorius“ Panevėžyje (1963 m., past. 1974 m.), „Kanklininkas“ Kaune (1968 m., past. 1975 m.), „Bičiulystė“ Klaipėdoje (1981 m.).
Parengė projektus memorialiniams muziejams Salaspilyje (Latvija, 1963 m.) ir Kauno IX forte (1970 m.). Kai kurios dailininko skulptūros yra sukurtos kartu su sūnumi Robertu Antiniu (jaunesniuoju).
Ansan Greeners FC

Istorija

2016 m. liepos 22 d. oficialiai pranešta apie profesionalaus futbolo įkūrimą Ansano mieste.
Komanda suburta 2017 m. pradžioje ir tais pačiais metais debiutavo K League 2 pirmenybėse. Jose užėmė devintą vietą.
2018 m. komanda pirmenybėse ir vėl užėmė devintą vietą, o taurės turnyre pateko į šešioliktfinalį.
2019 m. aprangų gamintojais tapo Lupo Finta (iš Pietų Korėjos). Iki tol komanda vilkėjo ispanų Kelme firmos aprangas.
Finansinė pramoninė grupė

Finansinė pramoninė grupė, FPG – įmonių grupė, privačių kredito įstaigų bei pramonės įmonių susivienijimas tam tikrose ekonomikos šakose ar pošakiuose.
XX a. paskutiniajame dešimtmetyje finansinės pramoninės grupės susiformavo kaip priešprieša ankstesniam biudžetiniam finansavimui ir centralizuotam valdymui atskirose ekonomikos sektoriuose, siekiant „kompleksinio“ bei darnaus ekonominio vystymosi, plėtros planinės ekonomikos valstybėse.
FPG vadovai užsiėmė aktyviu lobizmu visuose valdžios sluoksniuose bei lygiuose, darė įtaką ir netgi įsitraukdavo į teisėkūros procesą. FPG įtaka sumažėjo kartu su demokratizacijos plėtra bei visuomenės įtaka verslo procesuose, Rusijoje – su Vladimiro Putino kaip Prezidento reikšmės padidėjimu ir teisėsaugos institucijų veikla.
Violeta Rakauskaitė

Biografija

Gimė ir užaugo Kaune. 
Dainuoti pradėjo  vaikų darželyje. Baigė Kauno muzikos mokyklą. Vilniaus universitete studijavo vokiečių filologiją. Dirbo vokiečių kalbos mokytoja  Kauno 4 vidurinėje mokykloje su sustiprintu vokiečių kalbos mokymu. 1972 m. dar studijuodama pradėjo dainuoti su Romo Balčiūno vadovaujamu “Trimito” orkestru.
1975 m. ištekėjo už lietuvių kilmės Vokietijos piliečio Mečio Lando ir išvyko gyventi į Vokietiją. Po poros metų pora išsiskyrė. 
1977 m. ištekėjo už Aleksandro Štromo, su juo  gyveno  Mičigano valstijoje (JAV) iki jo mirties 1999 metais. 
2005 m. grįžo į Lietuvą.

Muzikinė veikla

Dainavo su  Romo Balčiūno vadovaujamu “Trimito” orkestru.
Daug dainų Violetai Rakauskaitei parašė Benjaminas Gorbulskis.
Dainavo duetu su Ona Valiukevičiūte.
Andrius Valavičius

Biografija

Tėvas Gardino seniūnas Jonas Valavičius, broliai Vilniaus vyskupas Eustachijus Valavičius, Žemaitijos seniūnas Jeronimas Valavičius ir Gardino seniūnas Paulius Valavičius. Studijavo Vilniaus universitete.
1592-1610 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vėliavininkas, 1610–1614 m. Žemaičių žemės teismo teisėjas. 1601 m. pirmasis Telšių seniūnas. Valdė Tryškius, Platelius, Eigirdžius, 1609 m. įsigijo Tytuvėnus. Tryškiuose 1614 m. gegužės 1 d. parašė Tytuvėnų bernardinų vienuolyno statybos instrukciją. Joje sakoma, kad bažnyčiai ir vienuolynui statyti skiria 10000 auksinų ir dalį jau paruoštų statybinių medžiagų. 1620 m. 1000 auksinų įrengti altoriui ir bažnyčios interjero darbams skyrė Kotryna Valavičienė. Ji 60 kapų lietuviškų grašių skyrė A. Valavičiaus epitafijos marmurinei lentai, o testamentu Tytuvėnų bažnyčiai 1630 metais užrašė dar 300 auksinų.
Hewlett-Packard

Hewlett-Packard Company, plačiau žinoma HP akronimu, yra viena galingiausių pasaulio informacinių technologijų korporacijų. Būstinė įsikūrusi Palo Alto, Kalifornijoje, Jungtinėse Valstijose.
Pagrindinė kompanijos veikla – monitorių, asmeninių kompiuterių, nešiojamų kompiuterių, spausdintuvų, serverių (Proliant) bei tinklinės įrangos (ProCurve) gamyba bei jiems skirtos programinės įrangos kūrimas. Viena iš veiklų taip pat yra IT konsultacinis verslas.
Kompaniją 1939 metais įkūrė Bilas Havletas (Bill Hewlett) ir Deivas Pakardas (Dave Packard).
Laukesos valsčius

Laukesos valsčius (latv. Laucesas pagasts) – valsčius pietryčių Latvijoje, Aukšžemėje, Daugpilio savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Daugpilio, prie Laukesos upės. Centras – Mirnijus.

Geografija

Laukesos valsčius siejasi su Daugpilio miestu, Kalkūnų, Taborės, Skrudalienos, Demenės ir Medumo valsčiumi.
Didžiausios gyvenvietės: Dankeriai, Dzilnos, Glinovka, Laukesa, Lenderņa, I Peskai, II Peskai, Priekuļiai, Ročiškės, Starodvoriškiai, Tuksnesis, Volodina.
Upės: Janiupytė, Kumpota, Laukesa.
Vandenys: Dervaniškių ežeras.
Valsčiuje yra Laukesos katalikų bažnyčia ir Volodinos sentikių bažnyčia.
Mišelis de Montenis

Gyvenimas

Mišelis de Montenis gimė Montenio pilyje (netoli Bordo miesto Prancūzijoje) kilmingo dvarininko šeimoje. Tėvo Pjero Eikemo (tokia tikroji M. de Montenio pavardė) rūpesčiu nuo pat mažens jis buvo mokomas lotynų ir senovės graikų kalbų. Į Bordo koledžą šešiametis M. de Montenis įstojo, lotynų kalbą mokėdamas kaip gimtąją. Ką jis veikė baigęs koledžą nėra patikimų žinių. Aišku tik, kad jis dar studijavo teisę, kadangi tėvas jį rengė valstybinei tarnybai Bordo parlamente, kur vėliau buvo parlamento patarėju. Savo tarnyba M. de Montenis nebuvo patenkintas: jį piktino Prancūzijos įstatymų gausa ir prieštaringumas. Didelį poveikį M. de Montenio dvasiniam brendimui padarė artima draugystė su talentingu publicistu, humanistu Etjenu La Boesi (La Boetie, 1530–1563), išgarsėjusiu savo politiniu traktatu „Samprotavimas apie savanorišką vergovę“ (Discours sur la servitude volontaire, 1548 m.). M. de Montenis vedė 1565 m., turėjo 5 dukteris, bet tik viena išgyveno vaikystę. Netrukus po tėvo mirties, M. de Montenis metė tarnybą ir apsigyveno iš tėvo paveldėtoje pilyje (todėl ir pasivadino pagal pilies pavadinimą, o ne pagal tėvo pavardę), pasiryžęs likusį gyvenimą skirti literatūriniam darbui. 1580 m. jis išsirengė į ilgą kelionę po Europą, aplankė Vokietiją, Šveicariją, Italiją. Keliaudamas 1581 m. gavo žinią, kad jis išrinktas Bordo miesto meru. Juo išbuvo dvi kadencijas (4 metus). Mirė 1592 m. savo pilyje.
Mišelis neigiamai vertino gyvulių skerdimą bei pats buvo vegetaras. Savo etinę poziciją gyvūnų atžvilgių jis buvo išreiškęs savo knygose.

Kūryba

Trijų knygų autobiografinio pobūdžio veikalas „Esė“ (Les Essais) parašytas remiantis pastabomis ir apmąstymais apie perskaitytas knygas. Pirmosios dvi knygos išleistos 1580 m., o trečioji – 1588 m. Rengdamas naujus šio veikalo leidimus (M. de Monteniui gyvam esant, jų buvo penki), autorius nuolat jį taisydavo ir pildydavo. 1789 m. Bordo savivaldybės bibliotekoje buvo surastas „Esė“ 1588 m. leidimo autorinis egzempliorius su gausiais M. de Montenio ranka rašytais papildymais. 1912 m. paskelbus faksimile šio surasto egzemplioriaus leidimą, buvo parengtas autentiškos mokslinės „Esė“ tekstų versijos. Dėl laisvamaniškų minčių, Vatikanas 1676 m. „Esė“ įtraukė į „Draudžiamųjų knygų sąrašą“.