google/wiki40b huggingface dataset:
Šeimyniškėlių piliakalnis

Piliakalnio tyrimai

1990–2005 m. archeologas Gintautas Zabiela ištyrė visą piliakalnio aikštelę, padarė abiejų pylimų ir šlaitų pjūvius. Aptikta pilies įtvirtinimų ir pastatų liekanų, židinių, įvairių XIII–XIV a. radinių, žiestos keramikos, gyvulių kaulų. Nustatyta, kad piliakalnyje stovėjo stipri medinė pilis, pastatyta XIII a. iki tol negyvenamoje vietoje ir perstatyta XIV a.
Dendrochronologinių tyrimų duomenimis, piliakalnis buvo įrengtas 1232 m. Jis siejamas su vienintele žinoma karaliaus Mindaugo pilimi Voruta. 1251 m. Vorutos pilyje Mindaugas, remiamas Livonijos Ordino, apsigynė nuo savo konkurento Tautvilo puolimo.
Šiuo metu Šeimyniškėlis yra vienintelis visiškai ištirtas piliakalnis Lietuvoje ir vienas labiausiai tyrinėtų visame Rytų Pabaltijyje.

Vorutos pilies vizija

Šeimyniškėlių piliakalnis Lietuvoje buvo neblogai žinomas ir turistų lankomas iki XX a. vidurio. Ekskursijas į jį organizuodavo Anykščiuose gyvenęs rašytojas Antanas Vienuolis (1882–1957). Po rašytojo mirties domėjimasis piliakalniu nutrūko, o jis pats apaugo mišku. Sovietinei ideologijai piliakalniai nebuvo parankūs, nes jie buvo siejami su Lietuvos valstybingumu. Tik baigiantis XX a. pamirštą Šeimyniškėlių piliakalnį istorijos mokytojo Sauliaus Nefo iniciatyva imta tvarkyti, rengti jo valymo talkas, per kurias būdavo kertami ant jo augantys medžiai ir krūmynai.
Anykščių rajono merai nuo 1997 m. siekia tikslo piliakalnio teritorijoje pastatyti pačią Vorutos pilį ir taip sukurti dar vieną originalų turistinį objektą. Rengiantis šioms statyboms buvo pasirašytos dvi deklaracijos dėl medinės pilies statymo būtinumo. Pirmą deklaraciją 1999 m. patvirtino tuomečiai LR kultūros, aplinkos ministrai, Valstybinės aplinkosaugos komisijos, Archeologų draugijos ir Anykščių rajono vadovai, antrą deklaraciją 2004 m. drauge su kitais atsakingais asmenimis pasirašė ir prezidentas Valdas Adamkus. 2006 m. parengtas techninis pilies projektas.
2000 m. pastatytas pirmasis būsimos medinės pilies komplekso statinys – tiltas į piliavietę per Varelį. 2004 m. vasarą prie piliakalnio iškilo medinis apžvalgos bokštas, skirtas edukacinei veiklai ir susipažinti su buvusios pilies istorija, apžiūrėti pilies maketą, archeologinius radinius. Viliamasi 2017 m. įgyvendinti pirmąjį statybų etapą, per kurį planuojama pastatyti du rąstinius bokštus, sujungtus taip pat rąstų galerijomis.

Aplinkiniai piliakalniai

Palatavio piliakalnis 9 kmLašinių piliakalnis 11 kmJuodonių piliakalnis 30 kmLevaniškių piliakalnis 26 kmRubikių piliakalnis 10 kmŠovenių piliakalnis 19 kmLiudiškių piliakalnis 4 kmBijeikių piliakalnis 11 km
Romumas

Romumas yra savanoriška visuomeninė labdaros ir paramos organizacija, kurios buveinė yra Vilniuje. Fondas vykdo (per bažnyčias) mažai aprūpintų vaikų rėmimą, organizuoja krikščioniškas stovyklas vaikams ir paaugliams, remia krikščionišką religiją. Fondo veikla finansuojama aukotomis lėšomis, kurias aukoja fiziniai asmenys tiesiogiai bei per bažnyčias ir kitas krikščioniškas organizacijas.
Viena iš svarbiausių Fondo veiklos sričių yra vaikų rėmimo (per bažnyčias) programa “Suteik vaikui Viltį”. Šios programos tikslas – padėti vargstantiems Lietuvos vaikams.
Remiant vaikus iš mažai aprūpintų šeimų bei našlaičius, siekiama įgyvendinti krikščioniškus artimo meilės principus. Kartu šia programa norima paskatinti bažnyčias aktyviau dalyvauti visuomenės problemų sprendime, paskatinti bažnyčių tikinčiuosius meilei ir geriems darbams.
Vladas Kavoliūnas

Biografija

1940 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1942–1943 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos būrio, vėliau kuopos vadas, sužeistas kautynėse. 1944 m. mokėsi muzikos mokykloje prie Maskvos konservatorijos, 1945–1948 m. Kauno konservatorijoje. 1949 m. baigė Vilniaus konservatorijos Aleksandro Kačanausko klasę.
1949–1957 m. LSSR operos ir baleto teatro, 1957–1960 m. LSSR filharmonijos solistas, ypač raiškiai atliko komiškus vaidmenis. 1961–1964 m. administracinis darbuotojas. Nuo 1964 m. dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje.
Vasaros laikas

Vasaros laikas – vietinis tam tikro regiono laikas, trunkantis tam tikrą metų periodą ir paprastai besiskiriantis nuo įprastinio (dažniausiai juostinio laiko) viena valanda.
Pirminė šio laiko įvedimo paskirtis – efektyviau išnaudoti dienos šviesą. Vasaros laikas naudojamas ne visose šalyse: kurios šalys naudoja, o kurios ne, galima pažiūrėti straipsnyje laiko juosta.

Istorija

Pirmą kartą vasaros laiką pasiūlė įvesti 1895 anglų kilmės mokslininkas entomologas Džordžas Hadsonas (George Vernon Hudson) (). Dažnai tokio pasiūlymo pradininko laurai priskiriami Viljamui Viletui (William Willett) 1907 parašiusio straipsnį „Dienos šviesos švaistymas“ („Waste of Daylight“; ), kuris nepriklausomai nuo Hadsono iš naujo sugalvojo vasaros laiko idėją. Ilgą laiką tokie pasiūlymai nesusilaukė vyriausybių dėmesio.
Pirmą kartą vasaros laikas panaudotas Pirmojo pasaulinio karo metu Vokietijoje (nuo 1916 m. balandžio 30 iki 1916 m. spalio 1 dienos), šiek tiek vėliau panaudotas ir Jungtinėje Karalystėje (1916 m. gegužės 21 iki 1916 m. spalio 1). 1918 metų gegužę vasaros laikas įvestas JAV, tačiau galiojo tik metus.
Per antrąjį pasaulinį karą taupant resursus JAV vėl įvedė vasaros laiką 1942 metais.

Naudojimas

Vasaros laikas naudojamas visose Europos valstybėse (išskyrus Islandiją, Rusiją, Baltarusiją). Laikas persukamas viena valanda į priekį visose valstybėse vienu metu (1:00 UTC) paskutinį kovo sekmadienį ir atsukamas atgal paskutinį spalio sekmadienį.
Vasaros laikas naudojamas daugelyje JAV ir Meksikos valstijų, beveik visoje Kanadoje, Australijoje, kitose šalyse. Persukimo laikas įvairus, bet dažniausiai Šiaurės pusrutulyje laikas pastumiamas pirmyn 2:00 valandą nakties paskutinį kovo sekmadienį, o atsukamas atgal paskutinį spalio sekmadienį, Pietų pusrutulyje – atvirkščiai.

Vasaros laikas Lietuvoje

Pirmą kartą Lietuvoje vasaros laikas buvo taikytas 1981–1989 m., panaikintas 2000 m., o nuo 2003 m. sausio 1 d. įvestas antrosios laiko juostos laikas, taikant vasaros laiką. Kaip ir daugumoje valstybių, jis įvedamas kovo paskutinį sekmadienį, trečią valandą nakties persukant laikrodžio rodykles valandą į priekį, o atšaukiamas spalio paskutinį sekmadienį, ketvirtą valandą nakties atsukant laikrodžio rodykles valandą atgal.
Rita Kraucevičiūtė

Biografija

1964–1975 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. N. Kazakauskienė). 1975–1981 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Petrausko klasė).
1980–1988 Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė, 1980–1996 Lietuvos radijo ir televizijos vaikų choro chormeisterė, 1980–1990 Lietuvos dailės instituto studentų kamerinio choro chormeisterė.
Nuo 1994 Vilniaus universiteto merginų choro „Virgo" ir mišriojo choro chormeisterė. 1988–1992 Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios jaunimo choro vadovė.
1990 subūrė Vilniaus jaunųjų dailininkų kamerinį mišrųjį chorą (apie 30 dalyvių), kuris vėliau pavadintas „Lango" vardu.
Nuo 1993 kolektyvą kurį laiką globojo Lietuvos dailininkų sąjunga, o 1995 jį priglaudė Vilniaus Bernardinų bažnyčia, žymiai padaugėjo ir choristų – iki 60. Choras jau parengė nemaža įvairių epochų ir stilių kūrinių, koncertavo Vilniuje, Kaune ir kituose Lietuvos miestuose, gieda bažnyčiose. 1992 koncertavo Prancūzijoje, 1993 dalyvavo tarptautiniame chorų festivalyje Nancy (Prancūzija), 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventės chorų konkurse Vilniuje, 1995 gražiai pasirodė tarptautiniame chorų konkurse Türe (Tours – Prancūzija), 1996 dalyvavo chorų festivalyje Kristianstade (Švedija), 1997 sakralinės muzikos festivalyje Loreto mieste (Italija) ir tų pačių metų chorų festivalyje Barselonoje (Ispanija), o 1998 koncertavo Ispanijoje. Didelis „Lango" kolektyvas gražiai pasirodė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės chorų konkurse Vilniuje.
R. Kraucevičiūtė 1995 kartu su Vilniaus Bernardinų bažnyčios rektoriumi kunigu vienuoliu Sigitu Benediktu Jurčiu prie bažnyčios įkūrė vaikų chorinio giedojimo mokyklą ir jai vadovauja.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Felbertauerno tunelis

Felbertauerno tunelis yra automobilių transporto tunelis Austrijoje, kertantis Felbertauerną ir jungiantis Zalcburgo ir Tirolio žemes.
1967 m. pastatytas Felbertauerno tunelis yra nuo 1632 iki 1650 m aukštyje. Tunelio ilgis 5304 m (vienuoliktas pagal ilgį Austrijos tunelis). Pravažiavimas tuneliu vienam automobiliui kainuoja 10 eurų, o vietiniams (Rytų Tirolio gyventojams) – nemokamas.
Felbertauerno kelias eina per Izerio slėnį pro Matrei (980 m) į Aukštąjį Tauerną ir per Felbertauerno tunelį į Amerio slėnį, o Ameriui įtekėjus į Felberio slėnį per šį iki Miterzilio (790 m). Kelias nuo lavinų ir riedulių apsaugotas gausybe galerijų.
Felbertauerno kelio ilgis 36,3  km. Šiaurinė dalis (Zalcburgo žemė) yra 16,5  km ilgio, o pietinė (Rytų Tirolis) – 14,5  km. 53 procentus kelio yra trijų juostų ir mažiausiai 7 metrų pločio.
Caffè mocha

Caffè mocha, moka (angl. caffè mocha or café mocha; pranc. mocaccino) – caffè latte variantas, panašus į turinietišką kakavos gėrimą Bicerin. Kaip ir caffe latte jo pagrindas yra espresas ir karštas pienas, tik dar pridedama šokolado – paprastai kaip saldžių kakavos miltelių, nors dažnai prideda šokolado sirupo.
Kaip ir kapučinas café mochas viršuje turi pieno putą, nors kartais ant viršaus užpila plaktos grietinėlės. Mokos viršų neretai pabarsto cinamono ar kakavos milteliais.
Gėrimo variantas yra baltoji caffè mocha angl. white café mocha), daromas su baltuoju šokoladu. Yra šio gėrimo variantai, kai naudojama du sirupai. Šie variantai vadinami angl. black and white mocha ('juoda balta moka'), angl. marble mocha ('marmurinė moka'), angl. zebra ('zebras'), angl. tuxedo mocha ('smokingo moka').
Caffè mocha pavadinta pagal Jemeno Raudonosios jūros pakrantės miestą Mocha, kuris dar XV a. buvo vyraujantis kavos eksportuotojas.
Kofeino kiekis yra maždaug (370 mg/L).
Stirniškių kurilinis maumedis

Stirniškių kurilinis maumedis – vienas iš dviejų Lietuvoje esančių kurilinių maumedžių, augantis Kupiškio rajone, Stirniškiuose, 0,5 km į šiaurę nuo kelio  122  Daugpilis–Kupiškis–Panevėžys . Medis auga Lėvens kraštovaizdžio draustinyje esančiame Palėvenės dvaro parke. Šis medis laikomas savivaldybės botaniniu gamtos paveldo objektu. Saugomų teritorijų valstybės kadastre įregistruotas 2011 m. vasario 17 d.
Šį Lietuvoje retą medį XIX a. pradžioje iš Kurilų salų atvežė ir pasodino tuometinis (paskutinis) Komarų dvaro savininkas Bogdanas Komaras (1884–1962).
Maumedžiai, priešingai nei kiti spygliuočiai, kiekvieną rudenį meta visus spyglius, o pavasarį sužaliuoja naujais minkštais spygliais. Kuriliniai maumedžiai nuo kitų savo genties medžių išsiskiria plačia vienpuse laja.
Luca Pacioli

Fra Luca Bartolomeo de Pacioli (liet. Luka Pačiolis, kartais tiesiog Pačiolis; ~1445 m. Sansepolkro miestelyje Toskanoje – 1514 ar 1517 m. Italijoje) – italų vienuolis pranciškonas, matematikas, vienas iš šiuolaikinės apskaitos pradininkų.

Biografija

Vaikystėje padėjo tvarkyti dalykinius užrašus pirkliui Folko de Belvorci, mokėsi dailininko Piero della Francesca dirbtuvėje.
1470 m. įstojo į pranciškonų vienuolyną.
1494 m. išleido knygą „Aritmetika, geometrijos mokymo apie proporcijas ir santykius suma" (lot. Summa de arithmetica, geometria, proportion et proportionalita). Dalyje „Traktatas apie skaičiavimus ir užrašus" (Tractatus de compitis et scripturis“) aprašė pagrindinius šiuolaikinės apskaitos principus (dvejybinis įrašas, debetas, kreditas, balansas ir t. t.).
1497 m. Ludoviko Sforcos kvietimu atvyko dirbti į Milaną, kuriame susipažino su Leonardu da Vinčiu (1452–1519).
Tidra

Tidra (arab. ‏تيدرة = Tīdarah; pranc. île de Tidra) – sala Mauritanijos pakrantėje, Atlanto vandenyno Argino įlankoje. Sala administraciškai priskiriama Dachlet Nuadibu vilajai. Tai didžiausia šalies sala, apimanti apie 220 km² teritoriją. Jos ilgis siekia 28 km, plotis – 8 km. Salos žvejų kaimeliuose gyvena imragenų gentis. Sala patenka į Bank d’Argeno nacionalinio parko teritoriją.
Abdalahas ibn Jasinas, Almoravidų dinastijos įkūrėjas, saloje 1035 m. įrengė ribatą (karinį įtvirtinimą).
Marcelo Rebelo de Sousa

Biografija

M. Rebelu de Soza gimė Lisabonoje. Jo tėvas Baltasar Rebelo de Sousa (1921-2001) buvo žinomas Portugalijos politikas, ministras, Mozambiko gubernatorius. Motina - Maria das Neves Fernandes Duarte (1921-2003).
Baigė teisės studijas Lisabonos universitete. Jis yra teisės profesorius ir publicistas, specializavosi administracinėje teisėje Lisabonos universiteto Teisės fakultete, kur dėstė „Įstatymo“ kursą.

Politinė karjera

Savo karjerą pradėjo kaip juristas, valdant autoritariniam „Naujosios valstybės“ (Estado Novo) režimui, vėliau – žurnalistas, politikos apžvalgininkas.
1974 m. įstojo į Portugalijos socialdemokratų partiją. 1975–1976 m. buvo šalies parlamento narys. Nuo 1981 m. – ministrų tarybos valstybės sekretorius, nuo 1982 m. - parlamento reikalų ministras.
1996–1999 m. – socialdemokratų partijos lyderis. 1998 m. sukūrė dešiniųjų centristų koaliciją „Demokratinis aljansas“ su Liaudies partija. 1997–1999 m. buvo Europos liaudies partijos viceprezidentas.
Turėjo sekmadienines politikos apžvalgos laidas visuomeninio transliuotojo RTP kanale, taip pat komerciniame TV1.
2016 m. sausio 24 d. nugalėjo Portugalijos prezidento rinkimų pirmajame ture, surinkęs 52 % balsų. Prezidento pareigas užėmė 2016 m. kovo 9 d.

Ryšiai su Lietuva

2017 m. rugpjūčio mėn. M. Rebelu de Soza su oficialiu vizitu lankėsi Lietuvoje: Kauno karininkų ramovėje susitiko su prezidente D. Grybauskaite, aplankė Lietuvoje dislokuotus portugalų karius.
Bendro atradimo metodas

Bendro atradimo metodas (angl. co-discovery), kartais dar vadinamas platesne sąvoka konstruktyvi sąveika (angl. constructive interaction) – vartotojo patyrimo bei tinkamumo (angl. usability) testavimo metodas. Metodo esmė – moderatoriaus pasiūlytą užduotį prie kompiuterio vienu metu atlieka du vartotojai: vienas naudojasi tik pele, kitas – tik klaviatūra. Užduoties vykdymo metu vartotojai natūraliai bendrauja, dalinasi pastebėjimais ir bando padėti vienas kitam siekdami bendro užduoties tikslo. Tiesa, vartotojai prieš testavimą turi būti perspėti, kad, bandant padėti ar paaiškinti, negalima rodyti pirštu į ekrane esantį objektą. Be to, metodas neturėtų būti taikomas kaip vienintelis vartotojų tyrimo metodas.
Achemenidų imperija

Etimologija

Darijus I pirmasis prakalbo apie Achemeną, kuris, jo teigimu, buvo Kiro Didžiojo (576-529 m. pr. m. e.) protėvis ir tokiu būdu pradėjo visą Achemenidų valdovų liniją. Tačiau kai kurie mokslininkai mano, jog Achemenas buvo išgalvotas, ir Darijus jį panaudojo tam, kad įteisintų savo valdymą po to, kai uzurpavo Persijos sostą. Bet kokiu atveju, Achemenidų vardas sutartinai pripažintas pavadinimu dinastijos, prasidėjusios bent jau nuo Darijaus I. Pavadinimą taikant visai ankstyvosios Persijos valdovų linijai, įskaitant Kirą ir jo sūnų Kambizą, Achemenidų era truko nuo maždaug 650 iki 330 m. pr. m. e.

Raida

Persai II tūkst. pr. m. e. apsigyveno Irano plokščiakalnyje. Jų gyvenama teritorija buvo vadinama Persija (Parsa), o sostinė buvo Persepolis. Iš pradžių šis regionas buvo priklausomas nuo Medijos imperijos, tačiau VI a. pr. m. e. Persija išsilaisvino.
Kiro Didžiojo laikais persai sukūrė didžiulę imperiją, kuri pranoko medus. Klestėjimo metu, apie 500 m. pr. m. e., Achemenidų valdovai valdė teritorijas, kuriose dabar įsikūrę Iranas, Irakas, Gruzija, Armėnija, Turkija, Bulgarija, rytinė Graikija, Egiptas, Sirija, didžioji Pakistano dalis, Jordanija, Izraelis, Palestina, Libanas, Kaukazo šalys, Centrinė Azija, Libija ir šiaurinės Arabijos dalys. Galiausiai Persijos valdoma imperija tapo didžiausia senovės laikų imperija. 
Vienu metu Achemenidai valdė Egiptą, nors egiptiečiams du kartus pavyko išsivaduoti iš Persijos priklausomybės. Egiptiečių istorikai Achemenidų dinastijos valdymo laikus vadino Dvidešimt septintąja (525–404 m. pr. m. e.) ir Trisdešimt pirmąją dinastija (343–32 m. pr. m. e.).
V a. pr. m. e. imperiją susilpnino graikų–persų karai. Paskutinis Achemenidų valdovas buvo Darijus III (336–330 m. pr. m. e.), kurį nugalėjo Aleksandras Didysis, Makedonijos valdovas. Po Makedonijos įsiveržimo Aleksandras Persiją aneksavo.
Alfonsas Nakas

Biografija

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1946–1947 m. studijavo UNRRA universitete Miunchene, dirbo akademinio jaunimo sambūryje „Šviesa“, redagavo karo pabėgėlių stovyklų satyrinius laikraščius. Nuo 1949 m. dirbo automobilių bendrovėje „Chysler“ Detroite. Nuo 1950 m. priklausė Amerikos lietuvių socialistų sąjungai, jos 116-osios kuopos atstovas Lietuviškų organizacijų centre Detroite, 1958 m. šio centro pirmininkas. 1967–1971 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos centro valdybos sekretorius. Bendradarbiavo užsienio lietuvių spaudoje. 1974–1977 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto Eltos apžvalgininkas, bendradarbiavo su Lietuvių enciklopedija, Encyclopedia Lituanica.
Paskelbė eilėraščių ir prozos kūrinių, straipsnių leidiniuose 1974 m. – „Žurnalistika“, 1980 m. – „Bėgome nuo teroro“.
Skyrim

Skyrim – provincija Tamriel žemyno šiaurėje, kurios teritorijoje vyksta The Elder Scrolls serijos žaidimų veiksmas. Ji ribojasi su Hammerfell, Cyrodiil, High Rock ir Morrowind provincijomis. Skyrim apgyvendinta šiauriečių rasės atstovais, kurie atvyko iš Atmora žemyno. Seniau provincijoje gyveno ayleidų ir falmerų rasės, tačiau šios rasės buvo sunaikintos ir išvarytos iš Skyrim šiauriečių protėvių nedžių.

Istorija

Skyrim nusiaubta nuo daugelio mūšių provincija, jos teritorijoje visada vyko naršūs karai tarp gyventojų. Manoma, kad pirmieji į provinciją atvyko gyventi Atmora žemyno šiauriečių protėviai nedžiai, nors provincijoje jau buvo įsikūrę ayleidai ir falmerai. Ayleidai ir falmerai nepritarė nedžių atvykimui ir pradėjo kariauti su jais, bet nedžiai buvo stipresni ir seniesiems gyventojams teko išvykti.
Vėliau karingas nedžių karalius Ysgramor išplėtė provincijos teritoriją ir net planavo užimti Morrowind ir High Rock provincijas, tačiau po sunkių ir varginančių mūšių Ysgramor karių armija susilpnėjo, Skyrim skilo į mažas valstybes.
Valstybėse ilgai vyko pilietiniai karai… Bet po ilgo laikotarpio Skyrim valstybės vėl susivienijo, atsirado nauja diktatorė – vadė „Vilkų karalienė“, kuri pradėjo žygius į Hammerfell ir High Rock provincijas. Praplėsti provincijos ribų „Vilkų karalienei“ nepavyko, tačiau Skyrim valstybės liko suvienytos.
Šiuo metu Skyrim provincijoje vyksta smulkūs mūšiai tarp jos gyventojų…

Geografija

Skyrim provincijoje nederlingas dirvožemis, atšiaurus klimatas. Provincijos pietuose įsitaisę kalnai Jerall, jų teritorijoje yra miestas Bruma. Provincijos šiaurėje „Vaiduoklių vandenynas“. Skyrim žemėse gausu miškų ir pievų.

Politinė sistema

Skyrim provincijoje monarchinė politinė sistema. Jehenna ir Elinhir miestuose dažnai vyksta pasipriešinimai šiai sistemai.

Ekonomika

Skyrim provincija yra turtinga savo gamtiniais ištekliais ir uolienomis, daugelis provincijos turtingųjų investuoja į jų gavybą, dėl to provincijoje yra turtingų miestų, tačiau mažai, nes didelę dalį miestų sunaikina sniego audros ir vandalų atakos.

Architektūra

Visi pastatai Skyrim provincijoje yra pastatyti iš akmenų ir medienos, kad išsaugotų šiltą orą, pastatų stogai dengti šiaudų ir medienos pluoštais.

Religija

Skyrim provincijoje garbinami šie dievai: Alduin, Dibella, Orkey, Stuhn, Mara, Tsun, Kyne, Jhunal, Shor, Ysmir, Herma-Mora, Mauloch. Manoma, kad dievas Jhunal yra Nirn imperijos dievas Julianos.
Laurynas Vainutis

Biografija

2000 m. baigė Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatoriją, atlikėjas, 2004 m. – Lietuvos muzikos ir teatro akademiją, mokytojo specializaciją, 2007 m. – viešąjį administravimą Mykolo Romerio universiteto Strateginio valdymo ir politikos fakultete.
Nidos KTIC „Agila“ meno vadovas; Neringos meno mokyklos mokytojas.
Partijos Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionys demokratai Neringos skyriaus pirmininkas, politinio darbo organizatorius. 2008–2011 m. ir 2011–2015 m. Neringos savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2002 m. liaudiškos muzikos kapelos „Joldija“ vadovas.
Žmona Inga, vaikai – Ieva, Jogailė, Lija.
Šigadzės prefektūra

Geografija

Prefektūra pietuose ribojasi su Nepalu, Sikimu (Indija) ir Butanu. Paviršius kalnuotas, išraižytas Transhimalajų šiaurėje ir Himalajų pietuose. Prefektūrą kerta Jarlung Dzangpo upė, sudarydama Jarlungo slėnį. Pietryčiuose ir šiaurės vakaruose telkšo keletas druskingų ežerų (Anglarenas, Takjelis/Dadzia, Gjesaras/Dzjesa, Rinčen Šubdzo, Taro ir kt.). Šigadzės prefektūroje stūkso Kailašas, Džomolungma ir daug kitų žymių Himalajų viršukalnių.
Supraslio stačiatikių vyskupija

Supraslio stačiatikių vyskupija (lenk. Diecezja supraska) – unitų vyskupija, egzistavusi 1797–1807 metais. Vyskupija buvo įkurta Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos valdose. 1798 m. kovo 6 d. Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas II patvirtino vyskupijos įsteigimą, pagal popiežiaus Pijaus VI bulę. Vyskupijos centras buvo Supraslio mieste, Supraslio stačiatikių vienuolyne. Po Tilžės taikos 1807 m. visa vyskupijos teritorija atiteko Rusijos imperijai. 1809 m. vasario 14 d. caro Aleksandro I dekretu vyskupija buvo panaikinta ir prijungta prie Bresto vyskupijos.
Zacišiaus dvaras

Istorija

Dvaras pastatytas apie 1900 m., priklausė Korevų giminei iš gretimo Panevėžiuko dvaro. Iš Jonušo Korevos dvarelį nupirko Antanas Dičmanas, kuris ir buvo paskutinis šeimininkas, dėl sovietų invazijos pasitraukęs į Vakarus.
Pokariu dvaras priklausė Panevėžiuko tarybiniam ūkiui, „Nevėžio“ kolūkiui, iš kurio 1988 m. jį nupirko „Kauno audiniai“ savo poilsinei. Pagal Kauno paminklų restauravimo projektavimo instituto projektą (architektas R. Miliūkštis) 1989–1990 m. dvarelis atnaujintas, šalia pastatyti keli dviaukščiai kotedžai. Teritorija aptverta senovę imituojančia raudonų plytų tvora su prašmatniais vartais. Po to kai „Kauno audinius“ ištiko finansiniai sunkumai, dvarą perėmė „Kauno energija“.
Šudzialovo Šv. Jurgio Nugalėtojo cerkvė

Šudzialovo Šv. Jurgio Nugalėtojo cerkvė (lenk. Cerkiew św. Jerzego Zwycięzcy w Szudziałowie) – nebeegzistuojanti stačiatikių cerkvė Šudzialovo kaime. Tiksliai nėra žinoma kada buvo pastatyta ši cerkvė, bet manoma kad ji jau stovėjo prieš 1596 m. pasirašytą Bresto uniją. Iki 1839 m. ši cerkvė priklausė unitams, kurie 1839 m. buvo prievarta priversti pereiti į stačiatikybę. 1879 m. šalia cerkvės buvo įkurtos kapinės. 1900 m. vietoje senosios cerkvės buvo pastatyta nauja cerkvė, kurioje įsikūrė Šudzialovo Šv. Jurgio Nugalėtojo parapija. 1914 m. per kilusį gaisrą cerkvė buvo stipriai apgadinta. Prasidėjus I pasauliniam karui visa stačiatikių bendruomenė pasitraukė į Rusijos imperiją. Per karą cerkvė buvo stipriai apgadinta. Po karo cerkvė nebebuvo naudojama ir 1936 m. buvo visiškai sugriauta, kai vietiniai gyventojai pradėjo naudoti buvusios cerkvės plytas naujos katalikų bažnyčios statyboms.
Egidijus Vaitkūnas

Žaidimas rinktinėje

2009 m. birželio mėnesį debiutavo Lietuvos jaunimo iki 21 metų rinktinėje Europos jaunimo čempionato atrankos rungtynėse prieš Graikijos bendraamžius. Iš viso už jaunimo rinktinę sužaidė 13 rungtynių.
2012 m. gegužės mėnesį debiutavo nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse su Rusijos komanda.
Achetas

Istorija

Gamtinis acheto sezonas prasidėdavo Sirijaus patekėjimu (apie birželio vidurį), ir trukdavo 120 dienų, t. y. iki spalio vidurio. Jo metu pakildavo Nilo vanduo, atnešdavo derlingą dumblą, o jam atsitraukus prasidėdavo sėja ir žemdirbystės ciklas.
Kalendorinis acheto sezonas nesutapo su gamtiniu achetu, kadangi kalendoriniai metai buvo šiek tiek trumpesni nei gamtiniai (t. y. Sirijaus metai). Sezonas ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu (t. y. Nilo potvyniai prasidėdavo vis vėliau kalendoriuje, kas 4 metus vėluodami viena diena). 1321 m. pr. m. e., praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), achetas vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo patvynių atžvilgiu, o vėliau vėl ėmė atsilikti.
22 m. pr. m. e. įvykdžius kalendoriaus reformą ir įvedus Koptų kalendorių, kalendorinio acheto pradžia buvo fiksuota Julijaus kalendoriaus atžvilgiu (t. y. rugpjūčio 29 d., arba rugsėjo 11 d Grigaliaus kalendoriuje), ir achetas trunka iki gruodžio 26 d. (sausio 8 d.).