Kazys Varnelis

Biografija

1941 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą (Stasio Ušinsko dekoratyvinės tapybos studiją). Nuo pat jaunystės domėjosi istorija ir kolekcionavimu. Valstybinio muziejaus vedėjo Pauliaus Galaunės paskatintas liaudies meno dirbinius pradėjo rinkti dar būdamas studentu. Muziejinio darbo patirties įgijo 1941–1943 m. vadovaudamas Bažnytinio meno muziejui Kaune.
Akiratį praplėtė 1943–1945 m. studijuodamas Vienos dailės akademijoje, Štutgarte susipažinęs su modernaus meno kolekcionieriumi Ottomaru Domnicku.
1949 m. iš Vokietijos emigravo į JAV ir, apsigyvenęs Čikagoje, įsteigė bažnytinio meno dirbtuves, kūrė vitražus, altorius, interjerus bažnyčioms. 1963 m. grįžo prie tapybos ir netrukus pradėjo reikštis parodose, greitai įgydamas gero dailininko reputaciją.
1967 m. pakviestas dėstyti Čikagos miesto koledže, kur 1973 m. jam suteiktas profesoriaus vardas. Šis periodas buvo ypač svarbus K. Varnelio kūryboje: tuo metu susiformavo originalus jo tapybos stilius, vienijantis konstruktyvizmo, minimalizmo ir optinės dailės elementus.

Tapyba

XX a. 3 dešimtmetyje rusų konstruktyvistai davė pradžią formuotis požiūriui, kad tapyba – nėra langas į iliuzinę tikrovę, priešingai, tai pagal tam tikrus dėsnius ir taisykles nudažyta plokštuma. Ši pozicija atsispindi ir K. Varnelio darbuose. Svarbu tai, kad savo kūriniams pritaikydamas lietuvių liaudies ornamentikos motyvus, K. Varnelis sugeba derinti tradiciją su modernumu: dvimatėje plokštumoje kuriamas trimatis vaizdas, svarbus optinis efektas, atsisakoma tradicinės paveikslo formos.
Jau 1949 m. K. Varnelis pasuko dabar vadinamo minimalaus meno (Minimai Art) kryptimi, tapydamas geometrines abstrakcijas. Tuomet Minimal Art terminas dar nebuvo vartojamas. Ši tendencija dailėje buvo įvardijama kaip sisteminė tapyba, serijinis menas, geometrinė tapyba, konstruktyvizmas, ABC menas, koncepcinis menas ir kt.
K. Varnelis įsitvirtino Čikagos moderniojo meno avangarde, surengė asmenines parodas Čikagoje, Vašingtone, Milvauke, Iova Sityje, Vilniuje (1988). Jo kūrinių yra įsigiję Guggenheimo muziejus Niujorke, Šiuolaikinio meno muziejus Čikagoje, taip pat Iovos, Budapešto ir Vilniaus dailės muziejai, Čikagos, Akrono, Detroito dailės institutai bei privatūs kolekcininkai.
Ypatingos reikšmės K. Varnelio kūryboje turėjo ir tebeturi optinis stilius arba opartas. Šiuo stiliumi jis yra sukūręs daugybę darbų. K. Varnelis iš kitų šio stiliaus dailininkų (kaip Vasarely, Noland, Stel – la) išsiskiria tolygiais toniniais perėjimais iš tamsos į šviesą pagrindiniame kūrinio elemente. K. Varnelio meistriškumas leidžia jam laisvai ir tapybiškai kūrinyje atkartoti tas pačias formas, išradingai jas jungti į didesnes grupes ir į tų grupių pasikartojimus.
Paveikslai, pasižymintys preciziškai griežtomis linijomis, sukuriantys linijų mirgėjimo, miražo iliuziją, tapyti į pagalbą pasitelkus tik teptukus ir liniuotes. Įspūdinguose K. Varnelio kūriniuose atsispindintis išskirtinis dailininko spalvinis mąstymas primena archajiško žemaitiško audinio ornamentiką.
Kazio ir Gabrielės Varnelių namai Čikagoje tapo savotišku muziejumi, stebinusiu žymiausius Čikagos architektus ir parodų kuratorius. 1978 m. Varnelių šeima persikėlė į Villa Virginia sodybą (Stokbridže, Massačiusetsas), kurios erdviose salėse įkūrė nuolat gausinamą kolekciją ir biblioteką.
Už nuopelnus du kartus – 1969 m. ir 1974 m. – laimėjo Čikagos dailės instituto Vielehr premiją, o 1975 m. apdovanotas National Endowment for the Arts stipendija.