google/wiki40b huggingface dataset:
Vilniaus universiteto Biotechnologijos institutas

Istorija

1975 m. kovo 1 d. įkurtas Sovietų Sąjungos Ministrų Tarybos Vyriausiosios mikrobiologijos pramonės valdybos padaliniui „Biopreparatas” priklausantis Sąjunginis taikomosios enzimologijos mokslinių tyrimų institutas. Paskirtis – fermentų gryninimas, gryninimo technologijų pasitelkiant mikroorganizmus ruošimas bei fermentų fizikinių ir cheminių savybių tyrimas. Institute išvystyta prokariotų ir eukariotų genų inžinerija. Sukurtos fermentinės technologijos pritaikytos maisto bei lengvojoje pramonėje. 1984 m. pradėti medicininės paskirties baltymų tyrimai bei jų gamybos technologijų ruošimas. Bandomieji pavyzdžiai panaudoti ikiklinikiniams ir klinikiniams tyrimams. 1986 m. pradėti priemonių aplinkos valymui nuo naftos teršalų tyrimai, šiai sričiai plėtoti 1988 m. sukurtas „Biocentro“ kooperatyvas, 1991 m. tapęs dukterine instituto įmone UAB „Biocentras“.
Po nepriklausomybės atkūrimo institutas įregistruotas kaip įmonė Taikomosios enzimologijos institutas „Fermentas” (1990 m. gruodžio 28 d.). 1991 m. rugpjūčio 6 d. suteikiamas valstybinio instituto statusas, pavadinimas pakeičiamas į Biotechnologijos institutas „Fermentas”. Nuo 1995 m. lapkričio 23 d. institutas vadinamas trumpesniu pavadinimu Biotechnologijos institutas.
Sumažėjus instituto produkcijos paklausai pradėta restruktūrizacija: atskirti moksliniai ir gamybiniai padaliniai. 1994 m. įkurtos dukterinės mokslinės-gamybinės įmonės „Fermentas” (molekulinės biologijos reagentai; privatizuota 1995 m. kaip UAB „Fermentas“) ir „Biofa” (genų inžinerinė farmacija; privatizuota 1995 m. kaip UAB „Biofa“).
2010 m. spalio 1 d. institutas prijungtas prie Vilniaus universiteto (VU), suteiktas dabartinis pavadinimas. 2016 m. pirmoje pusėje kartu su Biochemijos institutu ir Gamtos mokslų fakultetu perkeltas į naujai įkurtą VU Gyvybės mokslų centrą.
Zygmunt Mackevič

Biografija

1946 m. represuotas tėvas, motina ilgai ir sunkiai sirgo. Trys vaikai, iš kurių jis buvo jauniausias, liko be priežiūros. Mokėsi Šventininkų pradinėje mokykloje, Buivydžių septynmetėje mokykloje. 1962 m. baigė Nemenčinės vidurinę mokyklą. 1963 m. baigė Buivydiškių žemės ūkio technikumą. Dirbo Vilniaus Žemės ūkio technikumo dėstytoju, kartu tęsė studijas Vitebsko veterinarijos institute. 1972–1975 m. Maskvos veterinarijos akademijos Biologijos fakulteto Histologijos, citologijos ir embriologijos katedros aspirantas, parengė biologijos mokslų kandidato disertaciją. 1991 m. TSRS Mokslų akademijos Žmogaus morfologijos institute apgynė habilituoto biologijos mokslų daktaro disertaciją. 1980–1981 m. stažavo Leuveno katalikų, 1983 m. ir 1985 m. Lježo universitetuose Belgijoje, 1989 m. Mančesterio, Oksfordo, Kembridžo, 1995 m. Krokuvos universitetuose.
1975–1980 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto širdies ir kraujagyslių chirurgijos laboratorijos mokslinis bendradarbis, histologijos dėstytojas. 1980–1996 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Patomorfologijos laboratorijos vedėjas, vyresnysis mokslo darbuotojas, nuo 1994 m. – vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1992–1996 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Senato pirmininkas. Nuo 2001 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto vyr. mokslo darbuotojas. 2000 m. – Helsinkio universiteto Biomedicininių tyrimų instituto kviestinis profesorius, 2002–2007 m. – Opolės universiteto Gamtos fakulteto Ląstelės biologijos skyriaus vedėjas, profesorius.
1993 m. už mokslines publikacijas gavo D. Sorošo fondo premiją. 1997 m. Prancūzijos Prezidento apdovanotas ordino „Už nuopelnus“ Komandoro kryžiumi. 2000 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu.
1982–1990 m. Lietuvos Patologų mokslinės draugijos viceprezidentas. Moka anglų, lenkų, prancūzų, rusų, vokiečių kalbas. 1972 m. vedė Ireną Kulbaitę. Duktė Gabriela, sūnus Zigmuntas.

Politinė veikla

1988–1990 m. Lietuvos lenkų kultūros draugijos ir Lietuvos Sąjūdžio Seimo narys. Lietuvos lenkų kongreso narys. Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos narys. Šeimos herbas „Machwicz“. 1981–1990 m. TSKP narys. Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. 1966–1989 m. LTSR Aukščiausios Tarybos deputatas.  1996–2000 m. Seimo narys.
Kuna Jala

Istorija

1925 m. vasario 25 d. indėnai kunai sukilo prieš Panamos policiją, ribojusią indėnų šventes, tradicijas, vykdžiusią žmogaus teisių pažeidimus. Sukilimą organizavo kunų lyderis Nele Kantule, buvo paskelbta trumpai gyvavusi Tulės Respublika. 1930 m. Panamos valdžia suteikė dalinę autonomiją kunams, 1938 m. iš Kolono ir Panamos provincijų dalių sudaryta San Blaso komarka (vėliau pervadinta į Kuna Jalą). Pagal 1953 m. įstatymą, komarką valdo Kunų generalinis kongresas, besirenkantis du kartus per metus.

Geografija

Kuna Jala driekiasi siaurame Karibų jūros pakrantės ruože. Greta kranto driekiasi 365 smulkios salos, sudarančios San Blaso salyną. Jame gyvena dauguma komarkos gyventojų. Žemyninė dalis kalnuota, apaugusi džiunglėmis, pakrantės pelkėtos.
Lietuvos provincija

Lietuvos provincija (vok. Provinz Litauen), Prūsų Lietuva (Preussische Litauen), Lietuva (Litauen) – Prūsijos kunigaikštystė(1525-1701 m.), Prūsijos karalystės (nuo 1701 m.)dar žinoma kaip Mažoji Lietuva administracinio teritorinio vieneto Lietuvos departamento (1736-1818 m.) pagrindinė dalis.

Istorija

Lietuvos provincijos terminas valstybės teisiniuose dokumentuose, valdovų įsakuose ir potvarkiuose vartotas nuo 1618 m. iki XIX a. pradžios. Oficialiai nustotas vartoti, kai Lietuvos provincija įėjo į 1818 įkurtą Gumbinės apygardą; mokslinėje literatūroje vartojamas iki šiol. Kartais Lietuvos provincija vadinta Prūsų Lietuva arba tiesiog Lietuva (pvz., XVIII a. – XIX a. periodiniuose leidiniuose, knygose ir žemėlapiuose).
Šėtos gimnazija

Istorija

Pirmoji Šėtos mokykla buvo parapinė, įkurta 1777 m. Tai trečioji pagal įkūrimo datą mokykla Kėdainių rajone. Ji veikė iki XIX a. pirmos pusės.
1865 m. Šėtoje atidaryta rusiška liaudies mokykla. 1916 m. įkurta lietuviška pradžios mokykla, kuri 1936 m. tapo šešių skyrių mokykla. 1918 m. kunigo J. Tilvyčio iniciatyva įkurta progimnazija. 1936 m. jai suteiktas valstybinės progimnazijos vardas. 1941 m. birželio mėnesį prasidėjus II pasauliniam karui, sudegus Šėtos miesteliui, sudegė ir mokykla. Vokiečiams išnaikinus žydų bendruomenę, mokykla perkelta į žydų maldos namus-sinagogą. Ten pamokos vyko iki 1978 m., kol buvo pastatytas naujas pastatas, kuris yra iki šiol. 1975 m. įkurtas Šėtos mokyklos kraštotyros muziejus.
I amžius pr. m. e.

Pirmasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 100 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis
Amžiai: II amžius pr. m. e. – I amžius pr. m. e. – I amžius

Apžvalga

Per šį amžių visos nepriklausomos valstybės atsidūrė Senovės Romos valdžioje, jas valdė paskirti valdytojai ar marionetiniai karaliai. Pačioje Romoje kelis kartus buvo kilę pilietiniai karai, galiausiai sukėlę 500 metų senumo respublikos žlugimą, kai visa valdžia susitelkė vieno žmogaus (imperatoriaus) rankose. Respublikos žlugimas atvėrė kelią tokių žmonių kaip Julijus Cezaris, Markas Antonijus ir Augustas autoritarinėm ambicijom. Oktaviano tapimas imperatoriumi Augustu žymi Romos respublikosa pabaigą ir Romos imperijos pradžią. Amžiaus pabaigoje gimė Jėzus, pagrindinė krikščionybės figūra.
Pengė

Pengė (Pengő) – buvusi Vengrijos valiuta, naudota 1927–1946 metais, kai dėl hiperinfliacijos buvo pakeista forintu. Pengė buvo padalinta į 100 filerių.

Įvedimas

Po Pirmojo pasaulinio karo Austrijos – Vengrijos krona labai nuvertėjo. Vengrijoje buvo įvesta nauja valiuta, keičiant kronas santykiu 1 : 12500.

Nuvertėjimas

Pengė nuvertėjo po Antrojo pasaulinio karo. Tai yra kol kas didžiausia užregistruota hiperinfliacija pasaulyje. Pengė buvo devalvuota, tačiau ir tai nepadėjo. Kad išvengti didelio ant banknotų spausdinamų nulių skaičiaus, buvo įvesti milpengő (1 000 000 pengių) ir bilpengő arba b.-pengő (1 000 000 milpengő arba 1 000 000 000 000 pengių) nominalai.

Didžiausias naudotas banknotas buvo 100 milijonų bilpengő (100 kvintilijonų pengių (100 x 10¹⁸)). (Žr. ) Išleidimo momentu jo vertė buvo lygi apie 0,20 JAV dolerio. Vieno milijardo bilpengő (10²¹) banknotai (žr. ) buvo atspausdinti, tačiau taip ir nepaleisti į apyvartą.

1946 m. rugpjūčio 1 d. Vengrijoje buvo įvesta nauja valiuta – forintas. Vienas forintas buvo lygus 400 oktilijonams (400 x 10²⁷ arba 400 000 000 000 000 000 000 000 000 000) pengių. Vienas JAV doleris buvo lygus 11,74 forinto.
Burnos skalavimo skystis

Burnos skalavimo skystis – produktas, skirtas burnos higienai. Antiseptinis ir nuo ėduonies saugantis burnos skalavimo skystis naikina bakterines apnašas, kurios sukelia kariesą, dantenų uždegimą ir blogą burnos kvapą. Nuo dantų gedimo saugančiame burnos skalavimo skystyje naudojamas fluoridas, kuris kovoja su dantų ėduonimi. Naudojant burnos skalavimo skystį, reikia naudoti ir dantų valymo priemones (šepetuką, dantų pastą) bei siūlą.

Istorija

Pirmieji burnos skalavimo atvejai dantų uždegimui gydyti atrandami Ajurvedoje ir Kinų medicinoje maždaug 2700 m. pr. m. e. Graikų ir romėnų civilizacijose, burnos skalavimas kartu su dantų valymu šepetuku, paplito tarp aukštesniosios klasės atstovų. Hipokratas rekomendavo mikstūrą iš druskos, alūno ir acto. Žydų Talmudas siūlė dantenų ligų gydymą mišiniu, gaminamu iš vandens, kuris lieka nuo tešlos, ir alyvuogių aliejaus.

Naudojimas

Skalaujant naudojama maždaug 20 ml skalavimo skysčio, du kartus per dieną, po dantų valymo. Burnos skalavimo skysčiu paprastai skalaujama pusė minutės, tuomet išspjaunama. Išspjautame kai kurių gamintojų skalavimo skystyje matyti dėmės, išryškinančios bakterijas ir nuosėdas. Jeigu dantų pastoje yra natrio laurilsulfato, patartina burną skalauti praėjus bent valandai po dantų valymo, kadangi anijoniniai junginiai (natrio laurilsulfate), esantys šioje dantų pastoje, gali deaktyvuoti katijoninių medžiagų (esančių skalavimo skystyje) veikimą.

Veikliosios medžiagos

Gaminamuose burnos skalavimo skysčiuose gali būti šių veikliųjų medžiagų: timolio, eukalipto, heksetidino, metilo silikato, mentolio, chlorheksidino gliukonato, benzalkonio chlorido, cetilpiridino chlorido, metilparabeno, vandenilio peroksido, domifen bromido, kartais fluorido, fermentų ir kalcio. Mišinio sudedamosios dalys taip pat yra vanduo, saldikliai, pavyzdžiui, sorbitolis, sukralozė, sacharino natris ir ksilitolis (kas padvigubina bakterijų slopinimą). Kartais naudojamas tam tikras alkoholio kiekis (iki 27 proc.).

Gamintojai

Listerine
Antaniukas

Antaniukas (tikr. Antanas Serafinavičius) – plėšikas, caro laikais, prieš Pirmąjį pasaulinį karą, veikęs Šiauliuose.
Neaiškios tautybės, gyveno Šimšės rajone. Vadovavo vagių gaujai, kuri užpuldinėdavo miestiečius. Buvo perpratęs aukštuomenės manieras, mėgo vaizduoti aristokratą. Gausiomis aukomis šelpdavo bažnyčią, nors per klaidą yra apiplėšęs kunigą. Įkliuvo realizuodamas vogtus arklius, tarp kurių buvo caro armijos žirgų. Pažadėjęs gaujos nariams, jei prisiims kaltę, materialų išlaikymą jiems ir jų šeimos nariams, nuo bausmės išsisuko. Pažadų netesėjo ir, iš katorgos Sibire sugrįžę buvę gaujos nariai, nužudė. Antaniuku anksčiau būdavo gąsdinami vaikai.
Podolskas

Istorija

Miestas išaugo iš Podolo kaimo, kuris XVIII a. iki 1764 m. priklausė Maskvos Danilo vienuolynui (rus. Данилов монастырь). Gyventojai užsiiminėjo javų auginimu, daržininkyste, keldao per Pachros upę važimus, roges, karietas, laikė pakelės užeigas ir smukles, išgaudavo skaldytą akmenį (бутовый камень) kelių grindimui ir statybinį baltąjį akmenį (белый камень). Į Maskvą vežė daugiausia maisto produktus, o iš Maskvos daugiausia atsiveždavo manufaktūrines prekes. XVII a. pabaigoje Podole Petro I nurodymu buvo atidaryta pašto stotis.
1764 m. keltą per Pachrą pakeitė pontoninis tiltas. Krymo trakto statymas pagerino ekonominę padėtį kaime. Tais pačiais metais kaimas buvo sekuliarizuotas – iš vienuolyno kaimo tapo „ekonominiu“ kaimu, pavaldžiu (1764–1781) ekonomijos kolegijai.
Imperatorė Jekaterina II 1781 m. suteikė miesto teises, miestas tapo Maskvos gubernijos Podolsko apskrities centru. Tuo metu Podolske buvo 208 kiemai ir 856 gyventojai. Pagrindinis verslas buvo skaldyto ir baltojo akmens gavyba. 1781 m. gruodį miestui buvo suteiktas herbas (auksiniame lauke du sukryžiuoti akmentašių įrankiai, reiškiantys, kad gyventojai šiuo verslu verčiasi).
1784 m. buvo patvirtintas stačiakampis miesto išplanavimas su stačiakampiu miesto gatvių išdėstymu. Miestą ėmė sudaryti 20 kvartalų. Devynioliktas kvartalas buvo vadinamas miestiečių kvartalu, aštuonioliktas – pirklių, septynioliktas – bajorų. Dešiniajame Pachros krante išliko šio planavimo likučiai.
1796 m imperatoriaus Pavelo I įsakymu Podolskas nustojo būti apskrities centru, o pašto stotis buvo perkelta į Molodžių (rus. Молоди) kaimą. Pašto stoitis vėl buvo atidaryta tik 1801 m., o 1802 m. Podolskas Aleksandro I nurodymu vėl tapo apskrities centru.
1812 m. rugsėjo mėn. Podolską trumpam buvo užėmę Napoleono daliniai. Miestas pastebimai nukentėjo. Tų laikų atminimui mieste buvo pastatytas Trejybės soboras (rus. Троицкий собор), kuri stovi iki šiol. Prieš Spalio revoliuciją Podolskas buvo vienas svarbiausių industrinių Rusijos miestų, veikė Zingerio kompanijai priklausiusi siuvimo mašinų gamykla.
Lumpė

Istorija

Lumpė (Lümpe) minima XIV a. kryžiuočių kelių aprašymuose.
Tartu sutartis (Rusija–Suomija)

Tartu taikos sutartis (rus. Тартуский мирный договор, suom. Tarton rauha) – sutartis tarp Suomijos ir Tarybų Rusijos. Pasirašyta 1920 m. spalio 14 d. po keturis mėnesius trukusių derybų. Sutartis nustatė sieną tarp Suomijos ir Tarybų Rusijos po Suomijos pilietinio karo ir Suomių savanorių ekspedicijų Rusijos rytų Karelijoje.
Sutartis patvirtino senąją sieną tarp Didžiosios Suomijos kunigaikštystės ir Rusijos imperijos. Papildomai Suomija gavo Petsamo uostą, kurį caras Aleksandras II dar 1864 m. buvo sutikęs išmainyti į dalį Karelijos sąsmaukos. Suomija taip pat sutiko grąžinti okupuotas Repolos (prijungta per Vienos ekspediciją) ir Porajärvi (prijungta per Aunuso ekspediciją) teritorijas Rusijos Rytų Karelijoje. Rusija įsipareigojo suteikti laisvą kelią Nevos upe prekybiniams laivams iš Suomijos uostų Ladogos ežere į Suomijos įlanką. Suomija įsipareigojo nuginkluoti Ino tvirtovę, stovinčią priešais Kronštatą, demilitarizuoti salas Suomijos įlankoje.
Tarybų Rusija sulaužė sutartį 1939 m., pradėdama Žiemos karą.
Nsandžė

Istorija

Vietovė buvo gyvenama nuo Monomotapos imperijos laikų. Kolonijiniais laikais miestas vadintas Port Heraldu (Port Herald).
Karolis Račkauskas-Vairas

Biografija

Gimė vargonininko Juozapo Račkausko šeimoje. Brolis Merkelis Račkauskas. Augo Janapolėje. Mokėsi Šiaulių ir Tartu gimnazijose. 1900 m. buvo įstojęs į Kauno kunigų seminariją, iš kurios 1905 m. išstojo ir išvyko į Peterburgą. Čia dirbo „Lietuvių laikraščio“ redakcijoje tuo pačiu metu būdamas ir „Vilniaus žinių“ korespondentu, informuojančiu apie Valstybės dūmos darbą.
1907 m. išvyko į JAV, kur įsitraukė į lietuvių veiklą. Suartėjęs su Jonu Šliūpu ir Vladislovu Dembskiu 1910–1911 m. redagavo mokslo ir literatūros žurnalą „Laisvoji mintis“, o 1911–1918 m. Susivienijimo lietuvių Amerikoje savaitraščio „Tėvynė“ redaktorius. 
1923 m. grįžęs į Lietuvą tarnavo Užsienio reikalų ministerijoje. Nuo 1923 iki 1928 m. ėjo diplomatines pareigas Lietuvos atstovybėje Anglijoje. 1929 m. tapęs pirmuoju Lietuvos diplomatu Afrikoje, gyveno Keiptaune, kur ėjo Lietuvos konsulo pareigas Pietų Afrikos Respublikoje (1929–1932 m.).
Grįžęs į Lietuvą atsidėjo žurnalisto ir vertėjo darbui. 1940–1947 m. buvo Respublikinės bibliotekos (Kaune) direktoriaus pavaduotojas, mokslinis sekretorius, nuo 1949 iki 1969 m. – Petro Cvirkos memorialinio muziejaus direktorius.
Mirus Salomėjai Nėriai kartu su Antanu Venclova pirmieji pradėjo rūpintis poetės palikimu. 1946 m. Kaune surengė pirmąją parodą – „Salomėja Nėris gyvenime ir kūryboje“, o 1955 m. sudarė fotoalbumą „Salomėja Nėris: 1904–1945”.
Žemės ūkis (žurnalas)

Žemės ūkis – mėnesinis mokslo ir praktikos žurnalas, ėjęs 1925–1944 m. Kaune ir mokslo ir pažangios praktikos mėnesinis žurnalas, leidžiamas nuo 1949 m. Vilniuje.

Istorija

Leido Žemės ūkio ministerija, 1927–1937 m. ir 1939–1940 m. – Žemės ūkio rūmai.
Spausdino žemės ūkio specialistų ir mokslininkų straipsnius žemdirbystės, augalininkystės, gyvulininkystės, žemės ūkio darbų mechanizavimo ir organizavimo klausimais.
1949–1955 m. vadinosi „Lietuvos kolūkietis“, ėjo lietuvių ir rusų kalba, 1956–1962 m. – „Socialistinis žemės ūkis“. 1959–1962 m. kas 3 mėnesiai ėjo priedas „Veterinarija ir zootechnika“. Žurnalą įsteigė Lietuvos žemės ūkio ministerija, leidžia UAB „Žemės ūkis“ redakcija. Tiražas 1950 m. – 15 000 egz., 1981 m. – 18 200 egz., 1989 m. – 12 800 egz., 1997 m. – 1000 egz.
Spausdina rašinius apie žemės ūkio mokslo pasiekimus, jų taikymą gamyboje, naujas technologijas, ūkininkavimo patirtį. Leidinys skirtas ūkininkams, žemės ūkio specialistams, mokslo darbuotojams.
Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė

Pirmoji cerkvė

Pirmoji Šv. Petro ir Povilo cerkvė Šiauliuose pastatyta 1864–1867 m. miesto centre.
Anuomet stačiatikių tikėjimo žmonių buvo nedaug, tik 1,8 % visų miesto gyventojų. Tai daugiausia rusų tautybės žmonės. Jie telkėsi ir gyveno prie Šv. Petro ir Povilo cerkvės.

Karo metu

I pasaulinio karo metu čia buvo karo ligoninė. Vėliau atkurta parapija. Tačiau į pastatą pretendavo miesto valdžia, norėjusi čia įkurti magistratą. 1929–1933 m. teismuose cerkvės sklypas pripažintas miesto valdžiai, todėl cerkvė per mėnesį turėjo būti pašalinta. Tačiau jau 1935 m. pateiktas prašymas šalies valdžiai dėl naujos cerkvės ir 1936 m. pabaigoje ji buvo pastatyta Šiaulių stačiatikių kapinėse (švietimo ministerija skyrė 30.000 litų), nors nuo 1878 m. kapinėse jau stovėjo Šiaulių Visų gedinčiųjų Dievo Motinos ikonos cerkvė.

Antroji cerkvė

1937 m., pastačius naują cerkvę stačiatikių kapinėse, čia pradėjo veikti stačiatikių centras. Bažnyčiai tada vadovavo šventikas Mikalojus Savickis. Stačiatikiai stengėsi išlaikyti senąją dogmatiką, laikėsi Rytų bažnyčios apeigų (jas atlikinėjo senąja bažnytine slavų kalba), Julijaus kalendoriaus datų, kuriomis vadovavosi per visas šventes. 1937 m. parapijoje buvo 1832 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo, 1957 m. joje buvo apie 600 tikinčiųjų. Nuo 2009 m. parapijos kunigu paskirtas Oleg Štelman.
Valstybinė geležinkelio inspekcija

Istorija

Inspekcija įsteigta 1993 m. gegužės 10 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu. Inspekcijai pavesta įgyvendinti valstybės politiką geležinkelių transporto srityje ir aptarnauti šios politikos įgyvendinimą ir formavimą. 
2017 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota prijungimo prie Valstybinės kelių transporto inspekcijos prie Susisiekimo ministerijos (dabar - Lietuvos transporto saugos administracija) būdu.
Plaza de España

Plaza de España – viena iš judriausių transporto sankryžų Ispanijoje, nusileidžianti tik Karaliaus rūmams ir Sabatino sodams. XVIII–XIX a. čia buvo kareivinės. Miestui besiplečiant galiausiai tapo vieša vieta. 1948 m. šiaurinėje pusėje iškilo Edificio de Espana. 1957 m. kitoje vietoje buvo pastatytas Torre de Madrid (Madrido bokštas), kuris yra vadinamas La Jirafa (žirafa). Tuomet jis buvo aukščiausias pasaulyje betono statinys. Aikštės centre stovi didelis akmeninis obeliskas, kuris buvo pastatytas 1928 m. Prieš obeliską stovi Servanteso paminklas.
Tarptautinės teisės mokslas

Mokslininkai

Lietuvos teisėtyrininkai tarptautininkai profesoriai - Pranas Kūris (g. 1938 m.), EBTT teisėjas, Vilenas Vadapalas (g. 1954 m.), EB Pirmosios instancijos teismo teisėjas, Saulius Katuoka (g. 1950 m.), MRU Tarptautinės teisės katedros vedėjas; Justinas Žilinskas (g. 1974 m.), MRU TF Lyginamosios teisės katedros vedėjas.
Lietuvos teisėtyrininkai tarptautininkai docentai - Oskaras Jusys (g. 1954 m.), ambasadorius ypatingiems pavedimams (buvęs LR užsienio reikalų ministerijos sekretorius), Zenonas Petrauskas (1950-2009), buvęs VU TF Tarptautinės ir Europos Sąjungos teisės katedros vedėjas, LR užsienio reikalų viceministras, Danutė Jočienė (g. 1970 m.), Europos Žmogaus Teisių Teismo teisėja, Dainius Žalimas (g. 1973 m.), VU TF TEST katedros vedėjas, LR KAM teisės patarėjas, Justinas Žilinskas (g. 1974 m.), MRU TF, ir kiti (pvz., teisėtyrininkai europeistai - doc. Skirgailė Žalimienė, doc. Marija Anciuvienė, Irmantas Jarukaitis etc.).
Bistrampolis

Istorija

Sovietmečiu veikė Panevėžio hidromelioracijos technikumo mokomasis ūkis. 1968 m. kaimas prijungtas prie Kučių.

Pavadinimo kilmė

Kaimas pavadintas pagal dvarininkų Bistramų, kuriems priklausė dvaras, pavardę.
Hartley Shawcross

Biografija

Dulwich (Londone) lankė mokyklą. Studijavo Ženevos universitete (Šveicarija).
Nuo 1925 m. baristeris (Gray's Inn). 1939 m. tapo Karūnos patarėju (King's Counsel); jauniausias, kada nors ėjęs šias pareigas teisininkas. 1941 m. taikos teisėjas (angl. Justice of the Peace, funkcijos kaip arbitro), Sussex; 1941-1944 m. miesto teisėjas Salforde, 1946–1961 m. taip pat ir Kingston upon Thamese.
1946-1951 m. generalinis atornėjus (Attorney General) Attlee kabinete.
Vedė 3 kartus. Pirmą kartą – 1924 m. gegužės 24 d., žmona Alberta Rosita Shyvers († 1944 m.).
Pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionatas

Pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionatas – tarptautinės lengvosios atletikos asociacijos organizuojamos geriausių pasaulio jaunimo amžiaus (18 - 19 metų) lengvaatlečių varžybos. Pirmasis čempionatas įvyko 1986 m. Atėnuose, Graikijoje ir rengiamas kas dvejus metus.
Pu-erh

Pu-erh arbata (kin. 普洱茶, pinyin: pǔ'ěr chá) – subrandinta žalioji arbata, kilusi iš Kinijos, Junano provincijos. Taip pat gaminama kitose Kinijos srityse, Tailande, Vietname, Laose, Mianmare. Išsiskiria savo gamybos technologija – pradžioje arbata paruošiama kaip žalioji, o vėliau fermentuojama pasitelkiant natūralų arba dirbtinį (pagreitintą) būdą. Jei daugumą arbatų rekomenduojama suvartoti per pirmus metus po pagaminimo, „Pu-erh“ su laiku įgija vis geresnę kokybę.
Seniau pu-erh arbatos lapai fermentuodavosi natūraliai, kadangi nebūdavo greito transporto ir arbatžolės pradėdavo fermentuotis jau jas gabenant. Atsiradus mechaniniam transportui arbatžolės greitai atgabenamos, todėl norint paruošti pu-erh naudojama dirbtinė fermentacija – lapai sukraunami į krūvą, mirkomi karštame vandenyje, kad greičiau įvyktų fermentacijos procesas. Todėl dabar Pu-erh arbata skirstoma į žaliąją (青饼) ir subrandintą (熟饼). Subrandinta pu-erh turi daug skirtingų rūšių, mat keičiant fermentavimo sąlygas arbata gaunama vis kitokia. Sufermentuota arbata laikoma 2-3 metus, kol iš jos pasišalina kartumas. Kinijoje pu-erh tradiciškai presuojama į įvairių formų figūras. Gėrimui paprastai dedami 4 gr arbatos/150 ml vandens.
Ši arbata nuo seno vartojama kinų liaudies medicinoje kaip gerinanti virškinimą, blužnies darbą. Nustatyta, kad Pu-erh mažina cholesterolio kiekį kraujyje, turi antimikrobinių, antimutageninių savybių.
Turino automobilių paroda

Turino automobilių paroda (it. Salone dell'automobile di Torino) buvo tarptautinė automobilių paroda, kasmet rengta Turine. Pirmoji ši paroda buvo surengta 1900 m. Valentino pilyje. 2002 m. paroda buvo atšaukta ir nuo tol nesurengta nė karto. Jos vietą užėmė kita Italijoje rengiama Bolonijos automobilių paroda.
1972 m. parodoje pirmą kartą pristatytas Fiat 126 modelis.
Paskutinėje 2000 m. vykusioje parodoje pasirodė Alfa Romeo 147, Ford Streetka koncepcinis automobilis ir Ferrari Rossa Pininfarina koncepcinis automobilis.
Panemunėlio seniūnija

Geografija

Seniūnijos paviršius daugiausia lygus. Miškų masyvai nedideli, būdingi užpelkėję upių slėniai. Panemunėlio seniūnija yra Lielupės ir Šventosios baseinų vandenskyroje: šiaurine dalimi teka Nemunėlis, o pietine – Šetekšna su intakais (Žvygupiu, Velniupiu, Petraku). Telkšo keli smulkūs, užpelkėję ežerėliai (Sietuviškis, Panemunio ežeras). Didesni miškai: Lapkasė, Sacharos miškas, Ramanauskų miškas.
Pupuolė

Mityba

Pupuolės vartojamos maistui visame pasaulyje.
Tolimųjų Rytų virtuvėje plačiai naudojamos japoninė, spindulinė bei skėtinė pupuolė. Kadangi pupuolės, ypač kurpelinė pupuolė, greitai sudygsta, jos labai mėgstamos sveikuolių virtuvėje kaip vertingas vitaminų ir kitų biologiškai aktyvių medžiagų šaltinis.
Pervouralskas

Istorija

Įkurtas 1732 m. Miesto teisės nuo 1933 m.