google/wiki40b huggingface dataset:
Donatas Malinauskas

Biografija

Tėvai – dvarininkai, bajorai, tėvas Mykolas – Rusijos imperijos kariuomenės pulkininkas. Lietuvybės dvasios įgavo iš motinos, kuriai įtakos turėjo jos dėdė, Adomo Mickevičiaus mokinys ir Lietuvos patriotas Bernardas Kęstutis Gediminas iš Alovės.
Mokėsi Vilniuje, Minske, vėliau Galicijoje, 1890 m. įstojo į Taboro žemės ūkio akademiją Čekijoje. Dalyvavo Jaunačekių judėjime, pažangių slavų jaunimo suvažiavime Prahoje.
Baigęs agronomijos mokslus grįžo į savo dvarus buvusioje Trakų apskrityje. Gyvendamas Onuškyje susipažino su klebonu Stanislovu Šlamu, jau nuo seminarijos laikų platinusiu lietuvišką spaudą. Donatas Malinauskas tapo jo patikimu padėjėju. Duodavo S. Šlamui pinigų lietuviškoms knygoms pirkti.
Žandarų užverbuotas agentas Pranas Petruševičius savo 1900 m. spalio 19 d. pranešime Vilniaus gubernijos žandarų valdybai rašė, kad Donatas Malinauskas palaikė ryšius su Jiezno klebonu Mykolu Masiuliu, Butrimonių klebonu Kazimieru Daukša, Valkininkų klebonu Povilu Kuolu, Dusmenų – Kazimieru Valentinu, Žaslių – Kazimieru Kybeliu, Žaslių vikaru Benediktu Krištaponiu. Šie asmenys dalyvaudavo susitikimuose, kuriuos agentas pavadino literatiškais pasikalbėjimais. Susitikimai vykdavo pas Donatą Malinauską arba pas vieną iš kunigų. Šio ratelio nariai lietuviškos spaudos gaudavo iš Stakliškių parapijos knygnešio (pavardė nežinoma) ir iš Suvalkijos knygnešių.
Gyvendamas Vilniuje, susipažino su Andriumi Domaševičiumi, Povilu Matulioniu. Iš anksčiau buvo pažįstamas su kunigu Juozu Ambraziejumi ir Mečislovu Davainiu-Silvestraičiu. Priklausė draugijai „Dvylika Vilniaus apaštalų“. Tvarkė slaptą šios organizacijos banką, skyrė lėšų lietuviškoms brošiūroms, proklamacijoms, laikraščiams spausdinti ir knygoms platinti.
Rūpinosi lietuviškų knygų ir laikraščių gabenimu į Vilnių. Atkakliai gynė lietuviškus reikalus. Tuo metu pagrindinė Donato Malinausko veiklos kryptis – iškovoti lietuviams bažnyčią Vilniuje. Padėjo organizuoti Didįjį Vilniaus Seimą 1905 m., jame dalyvavo. Kartu su dr. Jonu Basanavičiumi 1906 m. parengė memorandumą popiežiui Šv. Pijui X dėl lenkų kalbos lietuvių bažnyčiose.
Lietuvių mokslo draugijos narys. Nepriklausomybės metais dirbo užsienio reikalų ministerijoje. 1939 m. Alvito dvarą gavo iš Vyriausybės ir persikėlė į jį. 
1941 m. birželio 14 d. iš Alvito dvaro (Vilkaviškio apskritis) ištremtas į Sibirą. Mirė tremtyje. 1993 m. birželio 14 d. palaikai perlaidoti Onuškio Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčios šventoriuje.
Estijos socialdemokratų partija

Estijos socialdemokratų partija, (SDE, est.: Sotsiaaldemokraatlik Erakond), – Estijos kairioji partija. Iki 2004 m. Estijos liaudies partija (MP, est.: Rahvaerakond Mõõdukad).

Pradžia

XX a. pradžioje Estijoje veikė rusų, lietuvių, latvių socialdemokratinės organizacijos, daugiausia – Tartu universitete. Jos organizavo 1905 m. revoliucinius įvykius, tačiau žymesnio vaidmens nesuvaidino. Estų socialdemokratų asociacija įsikūrė 1917 m., prasidėjus revoliuciniams įvykiams Rusijoje.
1918 m. pasivadino Estijos socialdemokratų darbininkų partija ir pirmuosiuose rinkimuose į Steigiamąjį susirinkimą (Asutav Kogu) gavo 1/3 balsų bei 41 vietą iš 120. Estijos Steigiamojo Seimo pirmininku buvo išrinktas Augustas Rei. Estijos Konstitucija buvo priimta pagal socialdemokratų projektą.
1925 m. susijungusi su Nepriklausoma socialistų darbininkų partija pasivadino Estijos socialistų darbininkų partija ir tapo didžiausia Estijos politine partija. Dalyvavo Socialistų Darbininkų Internacionalo ir Socialistų Internacionalo veikloje.
Estų socialistai vadovavo vyriausybėms 1924–1925 m. ir 1928–1929 m. 1926 m. rinkimuose gavo 24, 1929 m. – 25 vietas parlamente.
Po 1935 m. valstybės perversmo uždrausta, toliau veikė tik užsienio organizacijos, daugiausia – Stokholme.

Atgimimas

Estijos socialdemokratų judėjimą šalyje 1988–1990 metais atkūrė trys grupės. Didžiausia jų buvo Estijos nepriklausoma socialdemokratų partija, kurią Tartu 1990 m. sausio subūrė viena iš Liaudies fronto lyderių Marju Lauristin. Taline įsisteigė Vello Saatpalu vadovaujama Estijos demokratinė darbininkų partija, o Narvoje ir Silamiajėje – Josifo Jurovskio Estijos rusų socialdemokratų partija. Iš jų 1990 m. rugsėjo 19 d. susidarė Estijos socialdemokratų partija (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Partei), 1992 m. gavusi 6 vietas (kartu su kitomis dabartinę partiją sudarančiomis partijomis – 12) iš 101 parlamente. Sudariusi koaliciją su Žemdirbių centro partija, ji 1992–1995 m. sudarė Edgaro Savisaaro vyriausybę.
Tačiau 1995 m. socialdemokratai gavo tik 6 vietas, prasidėjo naujų kelių paieškos.

Atjaunėjimas

1998 m., susijungus kelioms socialdemokratinėms partijoms ir grupėms susidarė Estijos liaudies partija, 2004 m. pavadinta Estijos socialdemokratų sąjunga. Naujų vėjų įnešė iš užsienio sugrįžęs politologas profesorius Tomas Hendrikas Ilvesas.
1999 m. rinkimuose socialdemokratai gavo 17 vietų parlamente (est.: Riigikogu). Partija vėl įėjo į valdančiąją koaliciją. 2003 m. rinkimuose iškovotos 6 vietos.
2004 m. rinkimuose į Eurparlamentą išrinkti Tomas Hendrikas Ilvesas, Mariane Miko ir Andresas Tarandas .
SI narė nuo 1990 m. lapkričio, Europos socialistų partija|PES narė nuo 2003 m. gegužės 16 d.
Šachmatų kompozicijų kūrybos FIDE meistras

Šachmatų kompozicijų kūrybos FIDE meistras  (sutr. ŠKK TM) – tai titulas, suteikiamas šachmatų kompozitoriams už aukštus pasiekimus šachmatų uždavinių  ir etiudų kūryboje. Jį visam laikui suteikia WCSC (iki 2010 m. - FIDE).

Istorija

Pirmieji tarptautinių meistrų titulai šachmatų kompozitoriams pradėti suteikti  nuo 1990 m, FIDE suvažiavimuose. Titulas buvo suteikiamas už pretendento turimus  FIDE albume šachmatų uždavinius ar etiudus. Iki 2019 m. FIDE meistrų vardai buvo suteikti 160 šachmatų kompozitorių iš kurių 58 buvo mirę.

Reikalavimai

Teisę į šachmatų kompozicijų kūrybos tarptautinio meistro titulą kompozitorius įgyja, surinkęs viename, ar keliuose FIDE albumuose  mažiausiai 12 taškų už juose patalpintus šachmatų uždavinius, ar etiudus. Už vieną uždavinį  pretendentui skiriamas vienas taškas, už etiudą – 1,67 taško. Kai šachmatų kompozicijos autorių yra keli, tai taškai jiems, už tokią kompoziciją,  apskaičiuojami, dalijant, nustatytus taškus   vienai kompozicijai, iš autorių skaičiaus.
Tai reiškia, kad tik  šachmatų uždavinius kuriančiam kompozitoriui FIDE meistro titulas suteikiamas, jei FIDE albume yra patalpinta 12, ar daugiau jo uždavinių, kai jų dalis, sukurta kartu su bendraautoriais, o etiudus kuriančiam, jeigu  FIDE albumuose turi patalpintų 8, ar daugiau, kai tarp jų yra  kartu su bendraautoriais sukurtų etiudų.

Lietuvos šachmatų kompozitoriai

2018 m.  šachmatų kompozicijų kūrybos FIDE meistro vardas suteiktas Viktorui Paliulioniui.

Išorinės nuorodos

Šachmatų kompozicijos žinynas
Tulpiakiemio Rudominų koplyčia

Istorija

Gretimame Paobelyje buvo įsikūrusi Paobelio dvaro sodyba, dar vadinama Tulpiakiemio dvaru (šiuo metu atnaujinti rūmai). Istoriniuose šaltiniuose minimas su Rudominų šeima susijęs kaimyninis Pagirėlių dvaras, kurio sodybvietė išlikusi rytiniame Tulpiakiemio pakraštyje, Pagirėlių gatvės gale, prie Nekulos upelio tvenkinio.
Tulpiakiemis priklausė Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo parapijai. Lietuvoje prasidėjus Atgimimui, vietos gyventojų pastangomis koplyčia buvo aptvarkyta (taisytas stogas, perklotos grindys), joje prie kilnojamo altorėlio vyko Vėlinių pamaldos. Ant stogo dar stovėjo puošnus geležinis kryžius.
Dmitrijus Rekišas

FK Spyris

2015 m. atstovavo Kauno „Spyriui“. Vienuolika įvarčių A lygoje įmušęs saugas išsiskyrė savo žaidimu ir meistriškumu.

Trakų FK

2016 m. kovo 23 d. buvo pranešta, kad atstovaus Trakų FK ekipai.
Vytautas Girdzijauskas (1930)

Biografija

1937-1949 m. mokėsi Vadžgirio pradžios mokykloje, Eržvilko ir Šimkaičių mokyklose. 1949-1954 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete studijavo rusų kalbos ir literatūros specialybę. 1950-1954 m. mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume. 1952–1955 m. LSSR filharmonijos choro artistas.
1955–1957 m. Vilniaus statybos technikumo lietuvių, rusų ir prancūzų kalbų dėstytojas. 1957–1960 m. už antisovietinę veiklą kalintas Taišete (Irkutsko sritis). 1961 m. baigė Liaudies ūkio tarybos konstruktorių kursus. 1961–1968 m. Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos technologas, technologų biuro viršininkas. 1968–1974 m. LSSR sveikatos apsaugos ministerijos tiekimo kontoros viršininko pavaduotojas.
Nuo 1974 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. 1974–1990 m. dirbo Vyriausioje enciklopedijų redakcijoje: nuo 1974 m. redaktorius, nuo 1984 m. Meno redakcijos vedėjas. Nuo 1990 m. Lietuvos rašytojų sąjungos leidyklos redaktorius. 1992 m. Sąjūdžio Seimo tarybos narys. Nuo 1998 m. Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacijos prezidentas. 
2005 m. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas patvirtino, kad V. Girdzijauskas sąmoningai bendradarbiavo su sovietų saugumu – KGB. Esama duomenų, jog rašytojas su KGB pradėjo bendradarbiauti 1956–1957 metais. 1957–1960 m. kalėjo lageryje „už antisovietinę agitaciją ir propagandą“. Teigiama, kad jis buvo kameros agentas. 
Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Pirmuoju kūrybos laikotarpiu daugiausia gvildeno asmenybės ir bendruomenės santykius, vaizdavo technninę inteligentiją. Vėlesniuose romanuose labiau gilinosi į individo dvasinės saviraiškos, dorovinio atsparumo, tautinės rezistencijos reiškinius. Prozai būdinga stilistinė įvairovė, polinkis į analitiškumą. Paskelbė esė, dokumentinės prozos, publicistikos, recenzijų. Organizavo tradicinius novelės vakarus Veliuonoje (Jurbarko raj.).
Ožkiniai (Punskas)

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Ožkiniuose rasti paleolito laikų žmonių gyvenimo pėdsakai. Kaimas žinomas nuo 1569 m. kaip Dubrauninkai, o Ožkiniais pradėtas vadintis XVIII a. antroje pusėje. 1642 m. turėjo 20 valakų. Spaudos draudimo metais vaikus mokė daraktorius. Po Pirmojo pasaulinio karo iš ūkininkų Oržakausko ir Šimanskio 300 margų dvarelį pasitraukusi iš Lietuvos nusipirko Mackievičių šeima. Jų sūnus pulkininkas Mečislovas Mackievičius kaip Lenkijos atstovas pasirašė Suvalkų sutartį, nustatančią demarkacinę liniją tarp abiejų valstybių. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 205 žmonės, iš kurių 5 lenkai ir 200 lietuvių.
Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai, choras. Per Antrąjį pasaulinį karą 35 % gyventojai buvo išvaryti į Lietuvą. 1944 m. užregistruoti 161 lietuvis ir 67 lenkai. Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. 1962 m. gegužės 12 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, veikė Punsko bibliotekos filialas su lietuviškom ir lenkiškom knygomis.  1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Prie Seivų ežero įsikūrė Pramogų ir poilsio centras Šilainė, kur švenčiamos valsčiaus Joninės; Oninės; Duonos, medaus ir pieno šventės. Ožkiniuose pastatyta jotvingių-prūsų gyvenvietė , kuroje vyksta Gyvosios archeologijos dienos, švenčiamos Jorės šventės ir Mindauginės.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo lietuvių kalbos žodžio Ožka. Seniau kaimas vadinosi „Oškiniai“, tada jo pavadinimas buvo siejamas su beržų ošimu.

Literatūra

Tarybų Lietuvos enciklopedija, 3t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1987 254 psl.
Piengrybis jautakis

Išvaizda

Vaisiakūniai masyvūs. Kepurėlė užauga iki 15 cm skersmens, mėsinga, matinė, sausa, kartais suaižėjusi, geltonai ruda, oranžiškai ruda. Lakšteliai kreminiai, paspaudus ar perpjovus paruduoja, ištrykšta gausios baltos sultys, priaugintiniai. Kotas 3–10 (13)x 1–3 cm, kepurėlės spalvos . Trama balta, kieta, nekarti, nemalonaus, dažniausiai silkės, žuvies kvapo.Sporos balkšvos, permatomos, rutuliškos, 7–10x7–9 μm dydžio.

Augavietė

Auga pavieniui, mėgsta šviesias, žolėtas, kalkingas, molėtas vietas.
Sezonas: rugpjūtis – spalis
Geltonasis piengrybis panašus išoriškai į kislųjį piengrybį. Nuo kitų piengrybių rūšių skiriasi stambiais, geltonos spalvos vaisiakūniais, dėmėtais kotais. Tačiau lengviausia šią piengrybių rūšį atpažinti iš pieniškų sulčių cheminės reakcijos. Perlaužus ar perpjovus vaisiakūnius ištekėjusios baltos sultys greitai tampa geltonos.
Daniel Staschus

Biografija

1887–1894 m. studijavo Karaliaučiaus meno akademijoje. 1900–1910 m. gyveno Miunchene ir Dachau, vėliau – Karaliaučiuje ir Berlyne. Nuo 1900 m. priklausė Nidos dailininkų kolonijai. Jo paveikslas „Vasaros vakaras Nidoje“ pateko į Karaliaučiaus miesto meno kūrinių kolekciją. Kartu su savo žmona tapytoja impresioniste Paula Stašus–Flios (vok. Paula Staschus-Flöss) išleido cinkografinių piešinių knygą „Stebuklų šalis Kuršių nerija“. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Lindau miestelyje prie Bodeno ežero. 
D. Štašus vokiečių žemaičių tarme eiliuotai parašė ir ksilografiniais piešiniais iliustravo keletą knygučių, orientuotų į jaunąjį skaitytoją.
Rendova

Rendova (angl. Rendova) – sala Saliamono salyne, Naujosios Džordžijos salų grupėje. Priklauso Saliamono Saloms, Vakarų provincijai. Yra į pietus nuo Naujosios Džordžijos, nuo kurios atskirta Blanšė sąsiauriu, į pietryčius nuo Rendovos yra Teteparė. Plotas – 411 km².
Sala vulkaninės kilmės, netaisyklingos formos. Paviršius iškilęs iki 1060 m. Salą dengia tropinės džiunglės.
Rendovoje 1999 m. gyveno 3679 gyventojai. Saloje vartojama austronezinė ughele kalba ir papuasinė touo kalba. Didesni kaimai: Au, Vanikuva, Mburuku, Eghelo.
Algirdas Valavičius

Biografija

1953 baigė Panevėžio berniukų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1958 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultetą.
Žemės ūkio mokslų daktaras (1970), Lietuvos nusipelnęs išradėjas (1972), sukonstravo miškų želdymo sėjamąją „Lietuva-25“.
1990–1992 m. Lietuvos miškininkų sąjungos prezidentas.
1971 m. įkūrė ir suprojektavo miško muziejų „Girios aidas“, buvo jo direktorius, atstatė jį po 1992 m. gaisro. Su kitais įrengė Druskininkų Saulės taką.
Suprojektavo ir pastatė namelių ant vištos kojelės (prie Merkinės , Šventojoje), namelių medžiuose (Druskininkuose).
Zarembi Bindugai

Istorija

Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Ostrovo apskričiai, Dmochi Glinkų valsčiui, Rosochate Košcelnės parapijai. 1827 m. kaime buvo 4 namai ir 16 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 10 namų ir 89 gyventojai, iš kurių 46 vyrai ir 43 moterys.
Provadija

Istorija

Netoli dabartinio miesto egzistavo priešistorinis Solnitsatos miestas (manoma, kad tai seniausias Europos miestas). Nuo 2005 m., miesto apylinkėse vyksta kasinėjimo darbai. Vietovėje rasti daiktai liudija, kad žmonės apylinkėje pradėjo gyventi 4700–4200 tūkstantmetyje pr. m. e. Manoma, kad mieste vyko prekyba druska.
Viduramžiais buvo svarbus Pirmosios Bulgarijos imperijos centras, kuriame buvo vienuolynas, bažnyčia (pašventinta 897 m. balandžio 23 d.) bei Preslavo literatūrinės mokyklos skriptoriumas.
Naujosios Ūtos Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia

Istorija

Parapijiečių padedamas kunigas Vincentas Dumčius (1886–1986) 1924 m. pastatė medinę bažnyčią. 1944 m. ji sudegė, Šv. mišios buvo laikomos kitame pastate. 1963 m. ji uždaryta, 1990 m. atstatyta ir sugrąžinta katalikams.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside, jos šonuose pristatytos žemos zakristijos.
Janas Mnišekas

Biografija

Tėvai – dvaro pakamaris, Krukuvos Burggrafas Mikalojus Mnišekas (apie 1484 m. – 1553 m.) ir Barbora Kamieniecka (m. apie 1569).
Brolis – Radomo kaštelionas, Sandomiro vaivada nuo 1590 m., Karūnos didysis raikytojas nuo 1574 m. Jurgis Mnišekas (apie 1548 m. – 1613 m. gegužės 16 d.), caraitės Marinos Mnišek tėvas.
Studijavo Karaliaučiaus universitete, Karaliaučiuje.
Lukos frankas

Lukos frankas (it. Franco di Lucca) – Lukos kunigaikštystės piniginis vienetas, naudotas 1805-1808 m. Verte atitiko Prancūzijos franką, abu kartu buvo Lukos apyvartoje. 1808 m. Lukos franką pakeitė Prancūzijos franku. Keitimo kursas buvo 1:1.
Lukos franką sudarė 100 čentezimų.
Fuahea Semi

Fuahea Semi arba Bruno Banani (g. 1987 m. gruodžio 4 d.) – Tongos rogučių sportininkas. 2013 m. įveikė kvalifikaciją į 2014 m. žiemos olimpines žaidynes, kuriose buvo pirmasis šalies sportininkas žiemos olimpiadoje.
Reklaminiais tiksliais Semi varžosi su vardu Bruno Banani.
Francisco Franco

Fransiskas Frankas (isp. Francisco Paulino Hermenegildo Teódulo Franco Bahamonde, 1892 m. gruodžio 4 d. Ferolis, La Korunja – 1975 m. lapkričio 20 d. Madridas) – Ispanijos valstybinis ir karinis veikėjas.

Biografija

Gimė jūrų karininko šeimoje. 1910 m. baigė pėstininkų karo mokyklą Tolede. Nuo 1912 m. tarnavo Ispanijos Maroke, pasižymėjo malšinant rifų genčių sukilimą. 1923–1927 m. Ispanijos Užsieniečių legiono vadas. 1926 m. tapo jauniausiu to meto Europos generolu. 1928 m. paskirtas Saragosoje įsteigtos Karo akademijos komendantu.
1931 m. žlugus monarchijai atleistas iš pareigų, nes kairioji vyriausybė juo nepasitikėjo, bet paliko karo tarnyboje. 1934 m. spalio mėn. nuosaikiųjų vyriausybės pavedimu nuslopino kairiųjų darbininkų sukilimą Astūrijoje. 1934 m. divizijos generolas. (1935 m. gegužės mėn. paskirtas Generalinio štabo viršininku. 1936 m. vasario mėn. sudaryta Liaudies fronto vyriausybė atleido jį iš pareigų ir paskyrė Kanarų salose dislokuotos kariuomenės vadu.
1936 m. vasarą aktyviai įsitraukė į sąmokslo prieš respubliką rengimą. 1936 m. liepos 18 d. prasidėjus sukilimui, atvykęs į Ispanijos Maroką vadovavo ten dislokuotos kariuomenės permetimui į Ispaniją, gavo fašistinės Vokietijos ir Italijos paramą – karinę techniką, specialistų. 1936 m. rugsėjo 12 d. paskelbtas sukilėlių vyriausiuoju ginkluotųjų pajėgų vadu (Generalisimo) ir valstybės vadovu (Jefe dėl Estado). Ispanijos pilietinis karas pavadintas Kryžiaus žygiu, o generolas Frankas – jo vadu kaudilju (Caudillo). 1937 m. balandžio mėn. suvienijo Ispanijos fašistinę organizaciją Falangą su visomis nacionalistus remiančiomis organizacijomis ir tapo jos vadu.
Sutelkęs politinę ir karinę valdžią 1939 m. balandžio 1 d. pasiekė pergalę pilietiniame kare. Per Antrąjį pasaulinį karą laviravo tarp Vokietijos ir Sąjungininkų, nuolatos pabrėždamas savo antibolševizmą. Vidaus politikoje derino represijas prieš kairiuosius su socialinio solidarumo priemonėmis ir etatizmu. Nuo šeštojo dešimtmečio pabaigos etatizmas pamažu buvo silpninamas. Valdė ir po Antrojo pasaulinio karo, nepaisant 1945 m. rugpjūčio mėn. Jungtinių Tautų įvestų sankcijų ir diplomatinės izoliacijos. 1947 m. liepos mėn. referendumas patvirtino įstatymą dėl katalikiškos, socialinės, tradicinės ir atstovaujamosios monarchijos atkūrimo. Faktiškai tapo regentu su teise parinkti karalių iš Burbonų dinastijos princų, bet įstatymo įgyvendinti neskubėjo.
Pats sau suteikė generalisimo laipsnį ir tapo Ispanijos diktatoriumi iki 1975 m. Vykdė represinę politiką prieš tautines mažumas, gyvenančias Ispanijos teritorijoje. Valdymo metais nukentėjo katalonai ir baskai, jų kalbos buvo uždraustos oficialiose gyvenimo sferose, įstaigose. Buvo varžomos moterų teisės; pvz., be tėvo ar vyro oficialaus sutikimo moterys negalėjo studijuoti aukštesniosiose mokymosi įstaigose, negalėjo dirbti ar gyventi savarankiškai; moterys neturėjo jokių politinių teisių.
Nors 1969 m. karaliumi buvo paskelbtas Jonas Karolis I, bet išliko diktatoriumi iki mirties.
Gajoji pušis

Paplitimas

Šie medžiai natūraliai auga Šiaurės Amerikos žemyno vakaruose (JAV p.v.), tai yra Jutoje, Nevadoje ir l.ribotoje rytų Kalifornijos dalyje – Baltuosiuose, Injaus kalnuose, Panaminto kalnų grandinėje, Mono bei Injaus apygardose. Nevadoje aptinkama Didžiojo Baseino aukštesnėse kalnų grandinės nuo (angl. Spring Mountains) kalnų kiek šiauriau Las Vegaso iki Rubininių kalnų (angl. Ruby Mountains) ir Jutoje Vasečio kalnagūbriuose (angl. Wasatch Range).
Atsiradus grybeliniam (lot. Cronartium ribicola) virusui, nukentėjo daug šios rūšies medžių. Dabar gajoji pušis yra įtraukta į tarptautinės raudonosios knygos sąrašus. Jos saugomos senoviniame balfūro pušų miške (Kalifornija), esančiame Baltuosiuose kalnuose ir Didžiojo Baseino nacionaliniame parke esančiame Nevados valstijoje, kur medžių pjovimas uždraustas.

Rūšies požymiai

Neaukštas ar vidutinio aukščio medis užaugantis iki 5-15 metrų aukščio ir iki 2,5-3,6 m kamieno skersmens. Žievė ryškiai oranžinė ar geltona, plona, žvynuota. Lapeliai (Spygliai) auga pluoštais po penkis, stamboki ir iki 2,5-4 cm ilgio, nuo ryškiai žalios iki melsvai žalios spalvos jų apatinėje dalyje. Ant medžio lapeliai (Spygliukai) išsilaiko 45 metus ir tai ilgiausiai lyginant su visomis planetoje augančiomis medžių rūšimis.
Kankorėžiai 5-10 cm ilgio ir 3-4 cm pločio (kada neprasidarę), kiaušinio pavidalo, cilindriški. Kol kankorėžiai jauni, jie buna žalios ar purpurinės spalvos, vėliau subrendę (po 16 mėn.) oranžinės-tamsiai geltonos spalvos. Prasidarius kankorėžiams, sėklos nedelsiant išsibarsto. Jos yra apie 5 mm ilgio su 12 to 22 mm sparneliais. Dažniausiai jas išsklaido vėjas, bet dalį jų išsklaido ir (lot. Nucifraga columbiana) rūšies paukščiai, kurie jas ištraukia iš prasiskleidusių kankorėžių. (lot. Nucifraga columbiana) rūšies paukščiams šios sėklos kaip maisto šaltinis ir dalį jų jie bando paslėpti vėliasniam naudojimui, bet vėliau jų nepanaudotos sudygsta ir išauga į medžius.

Amžius

Tai pati ilgaamžiškiausia Žemėje gyvuojanti organizmų rūšis. Yra žinomas augantis šios rūšies Metušelo medis Methuselah, kurio amžius siekia net 4842 metus (2011 metais). Šio individo amžius nustatytas pagal medžio metinės rieves. Jis vis dar auga senoviniame Balfūro pušų miške esančiame Baltuosiuose kalnuose, netoli Bišopo (Kalifornija). Tai pats seniausias augantis medis mūsų planetoje. Siekiant jį išsaugoti, tiksli medžio augimo vieta nėra skelbiama, kadangi 1964 metais buvo nupjautas šios pačios rūšies dar senesnis Prometėjo medis, kurio amžius siekė 4862 metus.
Baltuosiuose kalnuose seniausios gajosios pušys aptinkamos šių kalnų šiauriniuose šlaituose. Jos yra vidutiniškai 2000 metų amžiaus. Tuo tarpu šių kalnų grandinių pietiniuose šlaituose augančios gajosios pušys vidutiniškai yra 1000 metų amžiaus. Dėl jų paplitimo areale esančių savotiškų klimatinių sąlygų bei medienos patvarumo, gajosios pušys natūralioje gamtoje gali išlikti riogsančios šalia augančių net apie 7000 metų.
Pavasaris (žurnalas)

Istorija

Ėjo dukart per mėnesį, 1918 m., 1920 m., 1922 m. – mėnesinis. Spausdino S. Banaičio spaustuvė bei „Šviesos“ spaustuvė Kaune, „Žaibo“ spaustuvė Vilniuje. Leido priedus: Kalėdų svečias, „Kalėdų viešnia“, „Laukų lelijos“, Sveikatos keliai. 1936 m. Pavasaris buvo perorganizuotas į du leidinius „Vyrų žygiai“ ir „Liepsnos“, o „Pavasario“ pavadinimu laikinai ėjo „Jaunimo vadas“.
Rašė apie jaunimo auklėjimą, švietimą, socializaciją, pasaulėžiūros dalykus, spausdino straipsnius religijos, filosofijos, estetikos, dorovės klausimais, grožinės literatūros kūrinius.
Bendradarbiavo Juozas Eretas, Juozas Grušas, A. Galinis, Antanas Kaupas, Lazdynų Pelėda, Vincas Mykolaitis-Putinas, Salomėja Nėris, Mečislovas Reinys, Jurgis Talmantas, J. Vaišnora, J. Valadka ir kt.
Aušra (kino teatras)

Istorija

Vilniaus gynybinės sienos likučių ribojamame Pylimo, Visų Šventųjų ir Rūdninkų gatvių trikampyje XVIII a. viduryje buvo įsikūrusi Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčia, karmelitų vienuolynas ir posesija, vadinta Livonijos kapeliono Aleksandro Pšezdeckio rūmais. 1885 m. A. Pšezdeckio posesiją įsigijo pramonininkas Isakas Durunčia, kuris čia įrengė tabako fabriką. 1923-1925 m. pagal architekto A. Filipovičiaus-Duboviko projektą fabriko patalpos rekonstruotos į butus, taip buvo galutinai suardytas buvęs rūmų išplanavimas ir interjeras.
XX a. trečiajame dešimtmetyje dalis posesijos patalpų prie Pylimo gatvės perėjo Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčios vikaro Boleslawo Sperskio žinion. XX a. ketvirtojo dešimtmečio viduryje čia įrengta 150 vietų kino ir koncertų salę, kuri pavadinta „Jutrzenka“ (liet. „Aušra“). Joje buvo rodomi krikščioniški filmai. 1939 m. rudenį kino teatro pavadinimas buvo pakeistas į „Aušra“. Tai pirmasis lietuviškas kino teatras Vilniuje, nes 1940 m. pradžioje jame pradėti rodyti kino filmai su lietuviškais subtitrais.
1993 m. kino teatras uždarytas. Šiuo metu kino teatro patalpose veikia kavinė.