google/wiki40b huggingface dataset:
Henry Salt

Gyvenimas

Soltas buvo fiziko sūnus, gimęs Ličfilde. Jis mokėsi portretų tapybos pirmiausia Ličfilde, o po to Londone pas Žozefą Faringtoną ir Džoną Hopnerį. 1802 m. buvo paskirtas sekretoriumi ir braižytoju pas Džordžą Aneslį, Valencijos Vikontą. Jie pradėjo keliauti rytų kryptimi, aplankė Indiją. 1806 m. sugrįžo į Angliją. Jo paveikslai buvo naudojami iliustruoti Vikonto knygai „Kelionės ir kelionė į Indiją“, kuri buvo išleista 1809 m.
1809 m. Soltas grįžo į Etiopiją valstybinei misijai ištirti prekyba ir diplomatinius santykius su kariuomenės vadu Ras Volde Selasiu. Taip pat aplankė Abisiniją ir keliavo po jos gilumą, kelionė tęsėsi nuo 1809 iki 1810 m. turint Britanijos vyriausybės suteiktas teises. Kelionių metu piešė ir surinko vaizdus, padarytus Šv. Elenos saloje, Indijoje, Ceilone, Abisinijoje ir Egipte. Vėliau grįžo atgal į Angliją, tačiau nenutraukė draugystės su Etiopijos karo vadu Sabagadžiu.
1815 m. Soltas buvo paskirtas Britanijos generaliniu konsulu Kaire. Savo buvimo Egipte metu jis sukaupė kolekciją egiptietiškų artefaktų, faraono Ramzio II galvą iš Ramezėjaus, kurią atgabeno Giovanni Battista Belzoni, galva buvo padovanota Britanijos muziejui. Luvro muziejui, Paryžiuje, buvo padovanotas Ramzio III sarkofagas. Soltas taip pat finansavo kasinėjimus Tėbuose ir Abu Simbele, Gizoje bei prie sfinkso. Jean-François Champollion pareiškė jam pagyrimus egiptiečių hieroglifų dešifravime.
Soltas taip pat surinko trečiąją kolekciją, kurią sudarė 1083 daiktai. Ji buvo parduota aukcione, daugiausiai Britų muziejui 1835 m., aštuoneri metai po jo mirties netoli Aleksandrijos 1827 m.

Populiarioje kultūroje

Soltas buvo portretizuotas Robert Portal 2005 m. BBC dokumentinėje dramoje „Egypt“.
Komisaras Pepe

Turinys

Filmo veiksmas vyksta Italijos provincijos miestelyje, kuriame jau daug metų nieko įdomaus nevyksta. Komisaras Pepe gauna iš savo vadovybės užduotį – ištirti skundą apie miestelyje veikiantį prostitucijos tinklą, kuriam galimai vadovauja du pensininkai, turintys miestelyje gerą vardą ir nepriekaištingą reputaciją. Vis labiau gilinantis į bylą, aiškėja, kad į šią istoriją įsipainioję visi aukšti miestelio pareigūnai bei jo paties mergina Matilda. Komisaras nusprendžia visą istoriją paviešinti, tačiau jo paties vadovybė pradeda spausti, kad šis to nedarytų. Po ilgų dvejonių Pepe nusileidžia ir sunaikina surinktus įrodymus...
Ilana Rozentalienė

Šeima

Tėvai žuvo Kauno gete, Kauno miesto priemiestyje Vilijampolėje. Ilaną, užmigdytą vaistais, lietuvė Julija Bernotaitė bulvių maiše išgabeno iš geto į kaimą Radviliškio rajone ir visiems pristatė kaip savo dukterį (savo dukrą Reginą nuvežė pas kauniečius Strumilas). Vėliau Ilana gyveno Vilniuje. Vienmetė pusseserė – rašytoja Dalija Epšteinaitė.
Ištekėjusi. Vyras Rozentalis. Sūnus Eduardas Rozentalis (g. 1963 m.), šachmatų didmeistris.
Krepšinis (laikraštis)

Krepšinis – mėgėjų ir profesionalų mėnesinis spalvotas laikraštis, ėjęs 1991–1994 m. Vilniuje.

Istorija

Įsteigė Šarūno Marčiulionio krepšinio fondas. Leido UAB „Lietuvos rytas“. Tiražas 1991 m. – 25 000 egz., 1993 m. – 30 000 egz., 1994 m. – 12 000 egz.
Redaktorius Algimantas Budrys.
Frederikas VI

Biografija

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Kristijonas VII.

Valdymas

1784–1808 m. regentas, valdė už psichikos liga sergantį tėvą. Veikiamas apšviestojo absoliutizmo idėjų padarė reformų. 1788–1800 m. galutinai panaikinta baudžiava. Iš pradžių neutralus, britams 1807 m. užpuolus Kopenhagą sudarė sąjungą su Napoleonu I. Pralaimėjusi 1807–1814 m. karą su Didžiąja Britanija ir 1813–1814 m. karą su Švedija, Danija prarado Norvegiją ir Helgolandą. 1834 m. įsteigė provincijų luomų atstovų susirinkimus.
Palaidotas Roskildės katedroje.
Cambrian & Clydach Vale B. & G.C.

Istorija

Klubas įkurtas 1965 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu iškopė į Antros pakopos pirmenybes.
Maskarenų salos

Maskarenų salos (angl. Mascarene Islands, pranc. Mascareignes, portug. Ilhas Mascarenhas) − vulkaninių salų grupė Indijos vandenyne, 650 km į rytus nuo Madagaskaro.
Maskarenų salas sudaro Reunjonas, Mauricijus ir Rodrigesas. Reunjono sala priklauso Prancūzijos užjūrio regionui. Kitos salos sudaro Mauricijaus valstybę.
Salų plotas − 4600 km². Gyventojų − apie 1 400 000 (daugiausiai kreolai, prancūzai, išeiviai iš Indijos ir Pakistano). Aukščiausias kalnas yra Reunjono saloje (Piton de Nežas (Piton des Neiges), 3069 m).
Salose vyrauja drėgnieji tropiniai miškai, savana. Gyventojai augina cukranendres, kokoso palmes, arbatą.
Maskarenų salų klimatas − jūrinis subtropinis. Karščiausias laikotarpis − nuo sausio iki kovo mėn., bet oro temperatūra nebūna aukštesnė nei +33−35 °С. Vėsiausi mėnesiai − nuo liepos iki rugsėjo mėn., kai dienos temperatūra yra nuo +23 iki +25 °С. Daugiausia kritulių būna nuo gruodžio iki vasario mėn.
Danutė Lotiukienė

Danutė Lotiukienė (g. 1961 m. balandžio 25 d. Kuršėnai) – Lietuvos pedagogė, Šiaulių raj. visuomenės veikėja.

Biografija

1983 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, specialybė – lietuvių kalba ir literatūra, mokytoja metodininkė. II vadybinė kvalifikacinė kategorija. Šiaulių raj. Kuršėnų Stasio Anglickio pagrindinės mokyklos direktorė.
Partijos Tėvynės sąjunga (konservatoriai, politiniai kaliniai ir tremtiniai, krikščioniškieji demokratai) Šiaulių skyriaus narė.
Vaikai Kristijonas, Konstantinas.
Vyšninis barbusas

Aprašymas

Normalus kūno ilgis - 2,5 cm, kai kurie gali pasiekti 5 cm. 
Patinai turi rausvą pilvą ir rudos-žalios spalvos nugarą, kurią nuo šonų atskiria plati ruda-raudona šoninė linija. 
Patelių pilvas yra blyškus, nugara yra gelsvai pilka, šoninė linija taip pat yra ruda-raudona.

Laikymo salygos

Akvariumo talpa- nuo 35 L
Temperatūra- 22-27°C
pH- 6.0-8.0
Takako Doi

Biografija

1963 m. baigusi Kioto Došišios universiteto teisės fakultetą dėstė Kansai Gakuin ir Šeivos moterų universitetuose, profesorė.
Nuo 1969 m. Japonijos socialistų partijos (SPD) ir Japonijos parlamento narė. 1983 m. išrinkta Japonijos socialistų partijos Centrinio vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotoja, domėjosi moterų teisėmis. Jai spaudžiant 1985 m. Japonija ratifikavo Konvenciją dėl bet kokių diskriminacijos prieš moteris formų išvengimo.
1986–2003 SPD pirmininkė, pirmoji Japonijos istorijoje moteris – partijos lyderė. Jai vadovaujant Japonijos socialistai 1990 m. parlamento rinkimuose gavo rekordinį vietų skaičių – 136. 1991 m. buvo pakeistas ir partijos pavadinimas, prie žodžio socialistų pridėjus ir žodį demokratų.
1991–1996 m. buvo išrinkta parlamento Atstovų rūmų pirmininke. Tačiau 2003 m. ji pralaimėjo parlamento nario rinkimus apygardoje, tiesa, pateko į jį pagal proporcinę sistemą, bet 2005 m. rugsėjo mėn. rinkimai jai nebuvo sėkmingi ir iš politinio šalies gyvenimo ji pasitraukė.
1999–2003 m. buvo Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotoja, 2004 m. išrinkta SI Azijos ir Ramusis Ramiojo vandenyno komiteto pirmininke.
Daugelio teisės teorinių darbų autorė.
Danuta Szaflarska

Danuta Šaflarska (lenk. Zofia Danuta Szaflarska 1915 m. vasario 20 d. Kosaržyskose – 2017 m. vasario 19 m. Varšuva) – lenkų aktorė. Kurį laiką gyveno ir vaidino Vilniuje.

Biografija

Danuta Szaflarska gimė 1915 m. Lenkijoje. Tuo metu bovo populiari H. Senkevičiaus knygelė „Kryžiuočiai“, iš kurios paimtas ir jai duotas lietuviškas Danutės vardas. 1939 m. pabaigė Varšuvos teatro institutą (Państwowy Instytut Sztuki Teatralnej). Vėliau iki 1941 m. vaidino Vilniuje Lenkų teatre (Teatr na Pohulance) J. Basanavičiaus gatvėje. Vėliau išvyko atgal į Lenkiją, dirbo daugelyje teatrų, filmavosi.
2007 m. už vaidmenį filme „Laikas mirti“ (Pora umierać) gavo apdovanojimą už geriausią vaidmenį. Anksčiau gavusi apdovanojimų už geriausią antraplanį vaidmenį (1991 ir 1993 m.), taip pat pripažinta viena geriausių XX amžiaus lenkų kino aktorių.
Filmavosi viename su lietuviška tematika susijusiame filme: rež. T. Konvickio „Isos slėnis (filmas)“, pagal Č. Milošo to paties pavadinimo apsakymą.
Turi dvi dukras.

Atsiminimai apie Vilnių

Gyvendama Vilniuje pramoko lietuviškai. Teigiamai atsiliepia apie Vilniaus žydus, kurie buvo vieni didžiausių teatro gerbėjų ir mėgstamiems aktoriams savo parduotuvėse duodavo nuolaidų. Matė, kaip iš N. Vilnios geležinkelio stoties buvo tremiami į Sibirą žmonės. Ji prisimena, kad Vilniuje, kur ji turėjo net 19 premjerų tuo metu buvo daugiau galimybių vaidinti, nei Varšuvoje. Moka parodijuoti vilnietišką akcentą. Daugiau Vilniuje niekada nebesilankė.
Kurį laiką gyveno Žvėryne.
Kardinolų kolegijos dekanas

Kardinolų kolegijos dekanas (lot. Decanus Sacrum Cardinalium Collegium), kardinolas dekanas – Šventosios Romos katalikų bažnyčios kardinolų susirinkimo, vadinamo Kardinolų kolegija, vadovas. Juo tampa kardinolas vyskupas, kurį išrenka kolegija, patvirtina popiežius. Nesant Kolegijos dekano, šias pareigas užima subdekanas (lot. Subdecanus Sacri Collegii). Rinkimų teisę turi kardinolai iki 80 metų amžiaus.
Kolegijos dekanas negali turėti valdžios kitų kardinolų atžvilgiu, jis yra „pirmas tarp lygių“ (lot. primi inter pares). Amžiaus cenzas dekanui netaikomas, jis privalo po išrinkimo nuolat gyventi Romoje. Ypatingą svarbą Kardinolų kolegijos dekano pareigos įgyja sedisvakansijos laikotarpiu – tarpuvaldyje iki naujojo Katalikų Bažnyčios vadovo išrinkimo. Šv. Romos Bažnyčios Kamerlengui tradiciškai patvirtinus popiežiaus mirtį, kolegijos vadovas oficialiai informuoja užsienio valstybių diplomatus apie pontifiko mirtį ir sukviečia kardinolus į konklavą. Toliau vadovauja bažnyčios vadovo rinkimo procedūrai, o išrinkus naująjį popiežių, kreipiasi į jį dėl sutikimo eiti šias pareigas ir naujojo vardo pasirinkimo.
Jei konklavos metu Kolegijos dekanui yra virš 80 metų (arba jis negali joje dalyvauti dėl kitų priežasčių), jį konklavoje pavaduoja subdekanas. Jeigu jiems abiem šiuo laikotarpiu yra virš 80 metų – Kolegijos vadovo pareigas atlieka vyriausias pagal paskyrimą kardinolas.
Nuo 2005 m. Kardinolų kolegijai vadovauja dekanas Andželas Sodanas (g. 1927 m.).
Noreikiškių dvaras

Istorija

Dvaras žinomas nuo 1897 m. 1923 m. dvare buvo 102 gyventojai. Vykdant Lietuvoje žemės reformą, 1926-1927 m. vyko dvaro išdalijimas. 80 ha žemės įsigijo Petras Karvelis, ekonomistas ir bankininkas, buvęs tarpukario Lietuvos finansų ministras. 1939 m. P. Karvelis valdė jau 139 ha žemės. 1940 m. birželio mėn. prasidėjus sovietinei okupacijai, P. Karvelis išvyko į Vokietiją. 1944 m. buvo grįžęs į Lietuvą, bet netrukus su šeima pasitraukė į Vakarus: pradžioje į Austriją, o pasibaigus Antrajam pasauliniam karui apsigyveno Vokietijoje.
Iki 1940 m. dvaras, vadintas Karvelio dvaru, buvo vienas moderniausių, pavyzdingiausių ir kartu pelningiausių ūkių ne tik Kauno apskrityje, bet ir Lietuvoje. P. Karvelio dvaras garsėjo ir kaip kultūros židinys. Tarpukariu čia rinkdavosi laikinosios sostinės kultūros, meno, politikos elitas.
Pokario metais dvare buvo įsikūrusi LŽŪA mokomojo ūkio kontora, įrengti butai ūkio darbuotojų šeimoms. 1999 m. dvaro paveldėtojai Ugnei Karvelis buvo atkurta nuosavybė į išlikusį nekilnojamąjį turtą, už dalį turto skiriant kompensaciją bei dalį natūros.

Būklė

Noreikiškių dvaro sodyba atsidūrė šalia pietinės Kauno miesto ribos. Išlikusi bendra sodybos struktūra. Prie dvaro priartėjęs besiplečiantis naujų privačių gyvenamųjų namų kvartalas. Jį pastačius buvo sunaikintos dalies dvaro teritorijos vertingosios savybės ir padaryta žala paveldo objekto autentiškumui. Kauno apygardos administraciniame teisme nagrinėjama byla, kuria siekiama panaikinti dokumentus, įteisinusius „Noreikiškių dvaro“ kvartalo statybą. Dešimtmečiu anksčiau, derinant dvaro žemės kadastro projektą, neva nebuvo nustatyti čia stovėjusiam kultūros paveldo objektui – buvusiai Noreikiškių dvaro sodybai – paveldosaugos reikalavimai. Prokurorų duomenimis, paveldosaugos reikalavimai dvarvietei nustatyti tik po septynerių metų, o per tą laiką šioje teritorijoje buvo sunaikinta ne viena vertinga kultūros vertybė.
Dvaro rūmų pastatą supa menkai prižiūrima teritorija, įvairios paskirties statiniai, šalia telkšo tvenkinys su pavieniais želdiniais.
Genaičių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos šlaito papėdėje esančioje kalvelėje. Netaisyklingo ovalo plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 39 m ilgio, 27 m pločio, 1,0 m aukščio, buvusios apjuostos akmenų pylimu, kurio išliko pavieniai pagrindo akmenys. Laidojimo žymių nesimato. Kapinėse stovi ąžuolinis kryžius, kurio stiebe įrėžta data: „1957“. Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais.
Teritorijos plotas – 0,08 ha.
Į šiaurę nuo kapinių plyti Genaičių kapinynas.

Istorija

Veikė XVI–XIX a., laidoti Genaičių kaimo gyventojai. Vadinamos Maro, Marų kapeliais. Nuo seno kapinėse stovėjo keli mediniai kryžiai. Jiems sunykus, 1957 m. pastatytas naujas kryžius..
1973 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L708), 1985 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Veronika Alseikienė

Biografija

Jauniausia 13 vaikų šeimoje, kurioje išgyveno broliai Kalikstas, Juozas, Petras, Pranciškus, Jurgis, Augustinas, seserys Ona ir Julija. Vyras Danielius Alseika (susituokė 1910 m.), sūnus Vytautas Kazimieras Alseika, duktė Marija Birutė Alseikaitė-Gimbutienė.
Mokėsi Šiaulių mergaičių gimnazijoje, iš kurios už lietuviškos spaudos platinimą pašalinta. 1902 m. baigė Mintaujos gimnaziją. Studijavo mediciną Berne, Vienoje, Berlyne. 1908 m. daktaro laipsniu baigė Berlyno universitetą, pirmoji lietuvaitė akių gydytoja, gavusi tokį mokslinį laipsnį užsienyje. Darbo vadovas pasiūlė dirbti asistente Berlyno akių klinikoje, bet ji atsisakė.
Nuo 1908 m. dirbo Simbirske, kur atliko trachomos, kataraktos operacijas. 1913–1914 m. su vyru gyveno Vienoje, prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui grįžo į Lietuvą, dirbo Vilniaus Raudonojo Kryžiaus ligoninėje, vėliau Voroneže, kur tuo metu apsistojo nemažai lietuvių pabėgėlių. 1915–1918 m. gydytojavo Minske. Ten su vyru ir A. Krutuliu įkūrė Lietuvių sanitarinės pagalbos draugiją, 1918 m. su jais Vilniuje įsteigė polikliniką, ilgainiui virtusią pirmąja miesto lietuvių ligonine. Iki 1931 m. joje dirbo, Akių ligų skyriaus vedėja. Padarė apie 300 akies kataraktos operacijų. Vilniuje įsteigė mergaičių amatų mokyklą, kartu su kitais – „Kultūros“ draugiją.1931 m. su vaikais, kad jie galėtų siekti mokslo lietuviškose mokyklose, persikėlė į Kauną, gydytojavo Kaune.
Naujosios Zelandijos geografija

Naujoji Zelandija yra salų valstybė Okeanijoje, į rytus nuo Australijos žemyno. Salas skalauja Fidžio, Tasmano jūros, bei Ramusis vandenynas.
Naująją Zelandiją sudaro Šiaurės, Pietų, Stiuarto (Stewart), Snerso, Didžiojo barjero, Baltoji, Oklendo, Kempbelo, Antipodų, Baunti (Bounty), Čatemo, Kermadeko salos. Taip pat Naujosios Zelandijai pavaldžios Niuė, Tokelau ir Kuko salos Ramiajame vandenyne. Naujoji Zelandija turi sektorių Antarktyje. Šiaurės ir Pietų salas skiria Kuko sąsiauris.
Naujoji Zelandija labai įdomi savo gamtos išskirtinumu. Šiaurinė sala yra vulkaninės kilmės. Dėl to čia pilna geizerių, karštųjų versmių, yra ugnikalnių. Didžiausi yra Ruapehu ir Egmonto ugnikalniai. Salos vidury telkšo Taupo ežeras (606 km²). Salos klimatas yra subtropinis – švelnus ir šiltas. Tai nulėmė salos gamtą. Salos augalija gana vešli, auga visžaliai miškai.
Pietų sala yra kalnuota. Salos kalnai vadinami Pietų Alpėmis. Aukščiausia vieta – Kuko kalnas (3764 metrai). Kalnų aukščiausios viršūnės padengtos sniegu. Kai kuriuse slėniuose yra ledynų, krioklių, ežerų. Ten kur kalnų šlaitai arti jūros, pilna fjordų. Salos klimatas vidutinių platumų jūrinis. Vakarinėje dalyje kritulių iškrinta daugiau nei rytinėje, todėl vakaruose auga tankūs miškai.
Salos yra labai urbanizuotos – net 86 procentų gyventojų gyvena miestuose.
Naujosios Zelandijos sostinė Velingtonas (327 tūkst. gyv.). Didžiausias miestas yra Oklendas (610 tūkst. gyv.). Kiti dideli miestai: Kraisčerčas (Christchuch), Manukau, Hamiltonas, Danidinas, Neipiras.
Antanas Saulaitis

Biografija

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje išvyko iš Lietuvos, 1949 m. su šeima emigravo į JAV. Fairfieldo universitete baigęs chemijos bakalauro studijas, Bostono universitete įgijo filosofijos, teologijos ir chemijos magistro laipsnius.
1961 m. įstojo į Jėzaus Draugiją, 1969 m. įšventintas kunigu. Dirbo Brazilijoje, San Paulo lietuvių parapijos vikaru, 1970-1977 m. vadovavo Čikagos Jaunimo centrui, vėliau – už Lietuvos ribų gyvenančių lietuvių jėzuitų vyresnysis. 1997 m. paskirtas į Lietuvą, iki 2003 m. ėjo Lietuvos ir Latvijos jėzuitų provincijolo pareigas, aktyviai bendradarbiavo spaudoje, dalyvavo skautų sąjūdyje, užsienio lietuvių jaunimo organizacijų veikloje, dėstė Vilniaus universitete, Mykolo Romerio universitete, Dailės akademijoje. Kelių knygų, populiarių vadovėlių studentams autorius. 2006 m. rugpjūčio mėn. perkeltas į Čikagą.
Heinz Janert

Biografija

Gimė 1897 m. lapkričio 18 d. Priekulėje. 1914–1918 m. dalyvavo I pasauliniame kare, tapo leitenantu. 1918–1922 m. mokėsi žemės ūkio akademijose Getingene ir Karaliaučiuje, kur Karaliaučiaus universitete tapo mokslų daktaru. 1927 m. tapo habilituotu mokslų daktaru dirvotyroje, kai apsigynė savo darbą Leipcigo universitete. 1923–1927 m. dirbo moksliniu asistentu melioracijos institute Karaliaučiuje. 1931 m. gavęs stipendiją išvyko stažuotis į Jungtinę karalystę. 1927–1934 m. dirbo dėstytoju Leipcigo universitete. 1933 m. tapo SS nariu. 1934–1938 m. dirbo žemės ūkio kultūrų technikų dėstytoju, tapo profesoriumi. 1937–1943 m. tapo Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos nariu. 1938–1944 m. buvo Karaliaučiaus universiteto žemės ūkio kultūrų technikų ir dirvotyros profesoriumi, dėstytoju.
Po karo buvo tardomas įvairiuose teismuose dėl priklausomybės įvairioms Trečiojo Reicho organizacijoms, paleistas 1945 m. gegužės mėnesį. Po karo pabaigos iki 1946 m. trumpai dirbo Vismaro meru. 1946–1947 m. dėstė Rostoko universitete, dirbo dekanu. 1948–1964 m. buvo Greifsvaldo universiteto dirvotyros profesorius. 1961 m. apdovanotas Vokietijos Demokratinės Respublikos bronzos medaliu už nuopelnus dirvotyrininkystėje. Mirė 1973 m. spalio 4 d. Greifsvalde.
Orliniecas (Dubininkai)

Aprašymas

Orliniecas išsistatęs Varmijos Mozūrų vaivadijos šiaurėje, 29 km į rytus nuo apskrities centro Geldapė. Šiaurėje telkšo Pablindžių, o rytuose – Verselio ežerai. Pietuose plyti Golubės kaimo (lenk. Gollubie) laukai, vakaruose – miškai. Kaimas pasiekiamas iš Žydkiemio keliaujant į Skaistgirius ir toliau iki pat Orlinieco. Geležinkelio prieigos nebeliko, kai po Antrojo pasaulinio karo buvo uždaryta linija Geldapė–Žydkiemis su artimiausia geležinkelio stotele Golubėje.
Kaimas įkurtas 1841 m. rugsėjo 23 d. buvusio dvaro vietoje. 1874 m. tapo to paties pavadinimo prūsiško valsčiaus centru Geldapės apskrityje,
 1910 m. jame registruoti 37 gyventojai. Nuo tuometinės Vokietijos–Lenkijos karalystės sienos kaimas buvo nutolęs vos 600 m, aplinkinis kraštas garsėjo kontrabanda. 1928 m. Adlersfeldė įėjo į Golubynės valsčiaus sudėtį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Žydkiemio parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Žydkiemio bažnyčioje.

Piliakalnis

Maždaug pusiaukelėje tarp Golubės ir Pablindžių kaimų iškilusi 278 m aukščio kalva. Archeologų nuomone – tai jotvingių piliakalnis, datuojamas X–XIII amžiumi. Objektas dviejų lygių, viršutinė aikštelė kartu su apsauginiu pylimu galutinai sugadinta įrengus evangelikų kapines, kurių išmatavimai: 22 m (ŠV–PR kryptimi) X 8 m (ŠR–PV kryptimi). Papėdėje apsauginių pylimų pėdsakų neaptikta. Tiesiant kelią prieš Antrąjį pasaulinį karą, piliakalnis šiaurės–vakarinėje pusėje dalinai buvo nukastas. Literatūroje žinomas nuo XIX amžiaus, to meto žemėlapiuose buvo žymimas kaip Pilluckalnis.
Rimantas Rupšys

Biografija

Žaidžia tiek šachmatais prie stalo, tiek ir susirašinėjant. Lietuvos korespondencinių šachmatų rinktinės narys.
Masjafas

Pilis

Masjafas žymus savo didele viduramžių pilimi, pastatyta ant 20 m aukščio piliakalnio. Manoma, kad pilis pastatyta Bizantijos laikais. Vėliau ji rekonstruota izmailitų, mameliukų, osmanų. Izmailitai pilį užėmė 1141 m., vėliau ji buvo įtvirtinta Rašido ad Din Sinano. Nuo XII a. vid. iki XIII a. pab. Masjafo pilis buvo izmailitų emyrato sostinė. 1176 m. pilį nesėkmingai bandė užimti Saladinas (ją gynė elitiniai izmailitų kariai – asasinai). 1260 m. pilį apgulė mongolai, tačiau izmailitai sudarė sąjungą su mameliukais ir antpuolį atrėmė. 1270 m. Masjafo pilį užėmė mameliukų sultonas Bajbarsas I. 1830 m. pilį apgriovė Ibrahimo Pašos armija.
Žemieji Paneriai

Pramonė

Žemuosiuose Paneriuose veikia AB „Vilniaus baldai“ (nuo 1960 m.), AB „Vilniaus Vingis“ (nuo 1959 m.), „Norfos“ bazė, „Transimeksa“ (logistika), UAB „Agant“ (baldų pramonė), UAB „Nit“ (oro vėdinimo, šildymo įranga), „Vilbalda“ ir kt. baldų, elektronikos pramonės įmonės, plastiko perdirbimo įmonė „Plasta“ (nuo 1961 m.).

Istorija

Panerių žemės nuo 1390 m. priklausė Vilniaus kapitulai, čia buvo vyskupų dvaras, veikė plytinė (jos gamintos plytos naudotos dvaro, Vilniaus bažnyčių, kitų pastatų statyboms). Buvo ir benediktinių bei jėzuitų palivarkai. Paneriai buvo tolimiausias ir ilgiausias Vilniaus priemiestis, nuo Pamėnkalnio kalvų driekėsi palei kelią į Kauną, Gardiną ir Trakus. XVIII a. pab. – XIX a. pr. Paneriai garsėjo kaip plėšikų landynė – jie puldinėdavo keliu į Kauną vystančius pirklius. 1831 m. birželio 19 d. Žemuosiuose Paneriuose vyko Panerių kautynės tarp Antano Gelgaudo vadovaujamų Lietuvos-Lenkijos sukilėlių ir carinės Rusijos kariuomenės.
Nuo XX a. 6 dešimtmečio pradžios Žemuosiuose Paneriuose buvo sparčiai statomos pramonės įmonės: silikatinių dirbinių (1954 m.), 2 gelžbetoninių konstrukcijų (1955 ir 1967 m.), santechnikos detalių (1957 m.) gamyklos, medienos apdirbimo kombinatas (1958 m.), nerūdinių statybinių medžiagų (1959 m.), radijo komponentų (1959 m.) gamyklos, mėsos (1959 m.), baldų (1960 m.) kombinatai, pluošto dirbinių (1960 m.), plastikų (1961 m.), metalo konstrukcijų (1962 m.), fermentinių preparatų (1970 m.), bandomoji elektros konstrukcijų (1972 m.), dujinių įrenginių (1973 m.) gamyklos, Autoserviso gamybinio susivienijimo pagrindinė įmonė (1978 m.). Žemieji Paneriai tapo didžiausiu Vilniaus pramonės rajonu.
Raštrakutų dinastija

Istorija

Dėl raštrakutų dinastijos kilmės yra daug diskusijų. Spėjama, kad tai nebuvo vietinė, t. y. kanadų dinastija, o atėjusi iš šiaurės. Iš pradžių jie buvo Čalukjų vasalais Berare, Gudžarate ir Nasike. Dinastijos įkūrėjas Dantidurga 753 m. sukilo šiaurinėse Čalukjų imperijos teritorijose ir sumušė jų armiją.
Jo artimiausi įpėdiniai užvaldė visas buvusias Čalukjų imperijos teritorijas, taip pat pajungė ir daugiau teritorijų, padarydami Karnataką galingiausia Indijos jėga. 800 m. jų armija veržėsi į Šiaurės Indiją, nugalėjo Palų dinastiją ir Pratiharus.

Kultūros pasiekimai

Raštrakutų imperijoje buvo naudojama kanadų kalba ir kanadų raštas.
Nepaprastai suklestėjo raštrakutų architektūra, kuri pasiekė didžiausią suklestėjimą. Čia buvo pastatyti tokie šedevrai, kaip Kailasantos šventykla, Eloros šventykla ir kt.
Matti Järvinen

Matti Henrikki Järvinen (1909 m. vasario 18 d. – 1985 m. liepos 22 d.) – suomių ieties metikas, olimpinis bei Europos čempionas.
1932 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Jarvinenas ietį numetė 72 m 71 cm, iškovojo aukso medalį ir pagerino olimpinį rekordą. 1934 m. surengtame pirmajame Europos lengvosios atletikos čempionate sportininkas ietį numetė 76 m 66 cm ir ne tik tapo Europos čempionu, bet ir pagerino pasaulio rekordą. Po ketverių metų Jarvinenas apgynė Europos čempiono vardą ir pagerino Europos čempionato rekordą (76 m 87 cm). 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomis liko penktas. Iš viso nuo 1930 m. iki 1936 m. Jarvinenas 10 kartų gerino ieties metimo pasaulio rekordą. Geriausią asmeninį rezultatą (77 m 23 cm) sportininkas pasiekė 1936 m. birželio 18 d. Helsinkyje.
Matti Jarvineno tėvas Verneris Jarvinenas buvo olimpinis medalininkas disko metimo varžybose, o brolis Akilles Jarvinenas laimėjo du olimpinius sidabro medalius dešimtkovėje.
Hinas (Tokijas)

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – melsvasis ąžuolas, paukštis – tulžys (Alcedo atthis).