google/wiki40b huggingface dataset:
Giedrius Tomas Buračas

Biografija

1986 m. baigė biologiją (specializacija – biofizika) VU Gamtos mokslų fakultete.
1996 m. apgynė disertaciją iš neurofiziologinių dėmesio valdymo mechanizmų regos sistemoje Salko institute ir Kalifornijos universitete (San Diege), neurobiologijos mokslų daktaras (Ph. D.).
1983–1986 m. dirbo VU Gamtos fakulteto Biofizikos ir biochemijos katedroje; 1986–1990 m. – Puslaidininkių fizikos institute.
1988–1991 m. „Atgimimo“ priedo „Aušrinė“ korespondentas.
1992–1999 m. dirbo Salko biologijos instituto (La Jolla, Kalifornijos valstija) Regos centre; 1997–1999 m. – H. Hugheso medicinos institute; 1999–2002 m. – Salko biologijos instituto (La Jolla, Kalifornijos valstija) Sistemų neurobiologijos laboratorijoje.
2000–2002 m. Nidos (Lietuva) Aukštųjų studijų instituto projekto „Neuroninių atsakų moduliavimas“ direktorius (finansuojama NATO ir NSF). 
Nuo 2002 m. dirba Funkcinio branduolinio magnetinio rezonanso vaizdavimo centre (Kalifornijos universitetas, San Diegas). Iki 2007 m. afilijuotas su Salko instituto Sistemų Neurobiologijos laboratorija.
Nuo 1997 m. publikuoja mokslo populiarinimo straipsnius „Moksle ir gyvenime“.
Nuo 1992 m. Tarptautinės smegenų tyrimo organizacijos ir Neuromokslų draugijos, 2002 m. Žmogaus smegenų topografijos organizacijos narys. 1988–1989 m. Jaunųjų mokslininkų klubo „Po Zodiaku“ (prie Lietuvos MA) viceprezidentas. 2009–2012 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės XIII-tojo Seimo narys.
Gyvena San Diege (JAV) ir Vilniuje (Lietuvoje).

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš smegenų regos centrų veiklos, neuroninių dėmesio valdymo mechanizmų žmogaus ir kitų primatų regos sistemoje ir dirbtinio intelekto tyrimo.
Dirbdamas Salko institute, atrado naujus neurobiologinius dėmesio valdymo mechanizmus regėjimo sistemoje. Šiuo metu tęsia žmogaus smegenų dėmesio valdymo mechanizmų tyrimus Kalifornijos universitete naudodamas branduolinio magnetinio rezonanso (BMR) vaizdavimo metodus, kuria naujus BMR vaizdavimo metodus, taip pat skaito paskaitas VU.
Lietuvos mokslo populiarintojas. Parašė seriją straipsnių apie neurobiologiją žurnale „Mokslas ir gyvenimas“. Apie savo darbus mokslininkas populiariai pasakoja „Lietuvos žinių“ laikraščiui (perspausdinta „Balse“ ).
Salantų specialioji mokykla

Istorija

Naujas mokyklos pastatas iškilo buvusio Salantų dvaro teritorijoje (pradėtas statyti 1965 m.).
2010 m. mokykla uždaryta.
Petras Firlejus

Biografija

Lenkijos magnatų Firlejų giminės atstovas, herbo „Lewart“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Mikalojaus Firlejaus iš Dombrovicos (m. 1526) ir Anos Meleckaitės (herbas „Grifas“) sūnus.
LDK-Maskvos karo metu 1514 metų rugsėjo 8 dieną dalyvavo Oršos mūšyje. Buvo karalienės Bonos Sforcos patarėjas, o po jos, sūnaus Žygimanto Augusto.
1527 metais buvo Chelmo kaštelionu. 1535 metų spalį buvo paskirtas Becko, o po mėnesio Vislicos kaštelionu. Nuo 1537 buvo paskirtas į Liublino vaivados pareigybę, kurią užėmė iki 1545 metų, po Stanislovo Odrovonžo mirties buvo paskirtas Rusios vaivada. Taip pat buvo Radomo ir Kazimirsako seniūnu.
Įkūrė Janovecą ir Liubartuvą, kur pastatė pilis. 1551–1552 metais dalyvavo slopinant antilenkiškus sukilimus Prūsijoje.

Šeima ir vaikai

Buvo vedęs Kateriną Tenčinskaitę, turėjo šešis vaikus: Janą, Mikalojų, Andžejų, Aną (Adomo Valevskio žmona), Jadvygą (Stanislovo Nemira Gžimalič žmona) ir Barborą (Stanislovo Stadnickio žmona).
Santekliai

Aplinkinės gyvenvietės

PALNOSAI – 1 km
Gyvoliai – 2 km
Ruklos senosios kapinės

Ruklos senosios kapinės – sunykusios kapinės, vienos seniausių nebenaudojamų kapinių Jonavos rajone, Rukloje, šalia rytinio miestelio pakraščio (Karaliaus Mindaugo g. gale, nuokalnėje).
Kapinėse pradėta laidoti XVII amžiuje, vėliau pastatyta koplyčia. Tarybinės okupacijos metais kapinių teritorija priklausė tarybinės kariuomenės pavaldumui, netvarkomos kapinės buvo užverstos statybinėmis atliekomis.
2004 m. rudenį apleistą teritoriją laisvu nuo tarnybos metu sutvarkė Rukloje įsikūrusių Mokomojo pulko, Algirdo, Vaidoto, Artilerijos batalionų kariai per maždaug 3 savaites. Kariams padėjo vietos bendruomenė. Spalio pabaigoje buvo atidengtas paminklinis akmuo, žymintis buvusias kapines; akmenyje iškalti atminimo žodžiai. Akmenį pašventino Mokomojo pulko kapelionas Arnoldas Valkauskas, ceremonijoje dalyvavo Ruklos gyventojai. Paminklui lauko riedulį davė AB „Rizgonys“ (valdanti Rizgonių žvyro karjerą). 2005 m. stulpeliais buvo pažymėta kapinių teritorija.
Enkidu

Enkidu (šum. 𒂗𒆠𒆕 = EN.KI.DU – 'Enkio tvarinys', arba 'Enkis didis', 'Enkis maloningas') – šumerų mitinės–epinės tradicijos veikėjas, Gilgamešo vergas. Akadų tradicijoje Enkidu laikomas Gilgamešo pagalbininku, bičiuliu, įbroliu. Jei šumerų epe Enkidu gana emblemiškas, neryškus, tai akadų atmainoje Enkidu vaizduojamas kaip didvyris. Jis, pasak akadų, buvo sukurtas iš molio (kaip ir pirmažmogis) deivės Aruru, nes dievai prašė sukurti Gilgamešui varžovą (dvynį?). Enkidu kūnas dengiamas kailio, jis – barbaras, gyvenantis stepėse, artimas laukiniams žvėrims, juos sergsti nuo medžiotojų. Vėliau Enkidu paliečiamas civilizacijos – suviliojamas paleistuvės, paragauja duonos ir vyno. Tada jis imasi ginti gyvulių bandas nuo laukinių žvėrių (pasitelkdamas ginklus). Susitikimas su sau lygiu Gilgamešu permaino Enkidu – jis dalyvauja Gilgamešo žygiuose, ragina jį atlikti didvyriškus darbus ir pats galiausiai tampa išperkamąja auka. Dievai, įširdę dėl Huvavos nužudymo, pasiunčia Enkidu ligą ir mirtį (Enkidu, tikėtina, žūva vietoje Gilgamešo).
Pagryniai

Istorija

1890 m. Pagryniuose įsteigta pradinė mokykla. 1956–1960 m. pradinėje mokykloje buvo po dvi klases – viena lietuvių, kita rusų vaikams; 1960 m. įkurta Šilutės žemės ūkio technikumo mokomoji bazė (400 ha). 1982 m. dėl mažo mokinių skaičiaus uždaroma pradinė mokykla. 1985 m. iš Šilutės perkeltas Šilutės žemės ūkio technikumas, tam tikslui pastatytas mokamasis korpusas, trys bendrabučiai (šiuo metu vienas gyvenamasis, antras moksleivių ir vienas apleistas). Tais pačiais metais iš Užlieknių kaimo perkelta biblioteka, pradėjo veikti laisvalaikio salė. 1986 m. įsteigtas lopšelis-darželis, prie kurio 1992 m. atidaryta pradinė mokykla. 1989 m. įsteigtas medicinos punktas. 2005 m. dėl mažo vaikų skaičiaus darželis-mokykla likviduota. Po darželio-mokyklos uždarymo mokykla buvo restauruota. Vienoje darželio-mokyklos pastato dalyje yra Pagrynių biblioteka.
Sovietmečiu buvo Šilutės tarybinio ūkio technikumo centrinė gyvenvietė. 1997 m. kaime buvo 334 ūkiai, 2003 m. galvijus laikė 126 ūkiai (889 vienetus).

Žymūs žmonės

Pagryniuose gimė poetė Ramunė Palekaitė (g. 1954), Mažosios Lietuvos kultūros veikėjo, rašytojo Vilhelmo Storostos-Vydūno tėvas Anskis Storosta (1837–1903), čia mirė jo senelis Dovydas Storosta (1802–1839).
Juozas Ciparis

Biografija

Mokėsi Šilutės progimnazijoje, 1939–1940 m. studijavo Telšių kunigų seminarijoje, kol ši po sovietinio perversmo buvo uždaryta. 1940–1941 m. tęsė teologijos studijas Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje, bet ir šią uždarius turėjo atsisakyti ketinimų tapti kunigu. Baigė Tauragės gimnaziją, 1942–1943 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 
1943–1944 m. Anykščių gimnazijos vokiečių kalbos mokytojas. 1944–1945 m. Utenos „Saulės“ gimnazijos anglų ir vokiečių kalbų mokytojas. 1949 m. baigė Kauno universiteto Cheminės technologijos fakultetą, chemikas technologas. Studijas tęsė D. Mendelejevo cheminės technologijos instituto aspirantūroje (Maskva), 1952 m. apsigynė kandidatinę disertaciją „Masės kaita skystoje fazėje absorbcinėse kolonose su įkrovomis“. 
1952–1958 m. ir 1978–1981 m. Kauno politechnikos instituto, 1958–1975 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1967 m. profesorius. 1964–1966 m. tęsė studijas Leningrado technologijos instituto doktorantūroje, apsigynė disertaciją „Ekstraktyvinės rektifikacijos proceso, naudojant selektyviais priedais druskas, tyrimas“, technikos mokslų daktaras.  1975–1978 m. Ošo (Kirgizija) pedagoginio instituto, 1981–1991 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas.
Sūnus chemikas technologas Alfredas Ciparis, duktė mokslininkė agronomė Egidija Venskutonienė.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš sūdomosios rektifikacijos, chemijos technologijos, Žemės ūkio chemizavimo. Sukūrė kompleksinių trąšų gavimo būdų. Su kitais padarė 35 išradimus.  Parengė 30 mokslo daktarų, parašė per 10 vadovėlių ir mokymo priemonių studentams, išspausdino beveik 300 mokslo populiarinimo straipsnių.
Antalieptė

Pavadinimo kilmė

Заантолепцы vardu gyvenvietė minima maždaug nuo 1580–1620 metų. Konstantinas Jablonskis 1934 m. sudarydamas leidinį „XVI amžiaus Lietuvos inventoriai“ patalpino „Užantalieptėnų ūkininkų sarašą“. Tai dokumentas, kuriame pirmą kartą paminėta Antalieptė. Pagal naujai surastus duomenis, Antalieptė pirmą kartą paminėta 1600 m. Ukmergės pavieto teismo knygose. Manoma, kad anksčiau gyvenvietė vadinta Lieptine. Dabartinis pavadinimas sudarytas iš lietuvių kalbos šiaurės rytų tarmėms būdingo priešdėlio anta- ir šaknies liept-. Tai leidžia manyti, kad kaimas kūrėsi prie liepto. Ši versija pakankamai įtikinama, kadangi Antalieptė yra prie Šventosios upės, paupyje, kur kažkada tikriausiai galėjęs būti lieptas. Todėl medinis lieptas yra pavaizduotas ir Antalieptės herbe.
Liaudyje pasakojama, kad čia gyvenęs darbštus vienuolis Antanas, kuris per upę pastatęs lieptą. Žmonėms buvę labai patogu ir jį ėmė vadinti Antano lieptu. Vėliau taip imta vadinti vienuolių sodybą, pagaliau ir vietovę.
Kita legenda pasakoja, kad kadaise čia žygiavęs kareivių būrys. Išalkę ir pavargę kariai sustoję pailsėti, o ši vieta jiems labai patikusi. Tada nutarta apsistoti čia kelioms dienoms. Jie nukirtę keletą medžių ir per Šventąją pasidarę lieptą, kuriuo pereidavę į kitą krantą, kur žvejodavę. Grįžusius į būrį karius kiti klausdavę, kur jie buvę. „Ant to liepto“ – atsakydavę paklaustieji. Taip ir kilęs gyvenvietės vardas.

Įstaigos ir gamta

Buvo Antalieptės pagrindinė mokykla, paštas (LT-32013). Šventosios slėnyje yra Antalieptės Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia, buvęs Antalieptės basųjų karmelitų vienuolynas. Yra kultūros rūmai, biblioteka (nuo 1941 m.), vandens malūnas (dešiniajame Šventosios krante, pastatytas 1855 m. iš skaldytų ir apvalių lauko akmenų, raudonų plytų ir kalkių skiedinio, stačiakampis ir vienaaukštis; elektrifikuotas pastačius Antalieptės HE ir veikė iki 1966 m.). Pėsčiųjų tiltas per Šventąją (nuo 1986 m., medinis ant metalinių lynų, nuo 1999 m. istorijos ir technikos paveldo objektas). 1865–1946 m. veikė pradinė (Kalno) mokykla, 1932–1936 m. progimnazija, 1948–2001 m. vidurinė mokykla.
Į pietryčius nuo miestelio telkšo Antalieptės tvenkinys, antras pagal dydį Lietuvoje hidroelektrinės tvenkinys (susidarė pastačius Antalieptės HE), rytuose – Liedis. Miestelio planas radialinis. Apylinkėse stūkso Antalieptės akmuo su „dubeniu“ (archeologijos paminklas).
Subalpinis maumedis

Matmenys

Medis 10-25 m aukščio, tačiau pačiose aukštikalnėse gali būti ir mažesnis.
Stambiausi ir aukščiausi subalpiniai maumedžiai visi užregistruoti augantys Vašingtono valstijoje. Vienas jų išmatuotas Bob Van Pelt 2004 m. spalį, žmogaus krūtinės aukštyje buvo 215,1 cm kamieno skersmens, 31,3 m aukščio ir 18,0 m lajos skersmeniu. Aukščiausias išmatuotas buvo 38,5 m aukščio ir krūtinės aukštyje buvo 101,0 cm kamieno skersmens

Apibūdinimas

Kamienas status. Laja reta, šiek tiek kūgiška. Šakos išsidėsčiusios horizontaliai, netaisyklingai. Spygliai 20-35 mm ilgio, susitelkę į kuokštus po 30-40. Jie melsvai žalios spalvos, rudenį ryškiai pagelsta ir nukrenta. Kankorėžiai 2,5-4 cm ilgio, purpuriniai, bet pasenę paruduoja.

Amžius

Subalpiniai maumedžiai ilgaamžiai medžiai.
Rekordinio amžiaus subalpinio maumedžio pavyzdys kodiniu pavadinimu BAL091 1997 metais buvo gautas Malcolm Hughes, Connie Woodhouse ir Peter Brown nuo netolimų Beikerio ežero Baker lake apylinkių, Montanos valstijoje. Šis medis išdygo 987 metais ir nusibaigė 1997 metais, tai yra augo 1011 metų.
Kitas senas subalpinio maumedžio Margaret Colenutt kolekcinis pavyzdys gautas iš Vatertono Waterton apylinkių (Britų Kolumbijoje) su 838 kamieno rievėmis.
728 metų senumo subalpinio maumedžio pavyzdys iš vakarų Albertos kaip B.H. Luckman kolekcija, buvo gauta 1980 m. ar 1990 m. pradžioje, kaip tikima medžiui esant gyvam.

Savybės

Subalpinių maumedžių mediena tvirta, kieta, sunki. Subalpinis maumedis gali pakelti itin žemas temperatūras, skurdų dirvožemį, unksmę, todėl dažnai sudaro medžių liniją.
Blankenfeldės dvaras

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Blankenfeldė pirmą kartą paminėta 1462 m.; tada ji priklausė Ernstui fon Medemui (Ernst von Medem). 1711 m. šio dvaro savininkas buvo Otas Kristoferis fon Medemas (Otto Christopher von Medem). 1738 m. dvaras parduotas E. J. fon Butlarui (Ernst Johann von Buttlar), o 1742–1743 m. – K. F. fon Manteifeliui-Scėgei (Christopher Friedrich von Manteuffel-Szoege). 1791 m. dvaras vėl parduotas, šį kartą Rusijos karališkosios kanceliarijos patarėjui, Maltos ordino riteriui baronui A. fon Kionigfelsui (Andreas von Königfels), kurio giminei jis priklausė iki 1840 m. Tais metais dvaras buvo parduotas Vilhelmui fon Hanui (Wilhelm von Hahn). Jo šeima dvare šeimininkavo iki 1920 m. žemės reformos.
Ponų name 1804–1805 m. du kartus buvo apsistojęs tremtyje gyvenęs Prancūzijos karalius Liudvikas XVIII.

Rūmai

Iki šių dienų išlikę dvaro pastatai, statyti XVIII a. viduryje. Priešais ponų namą yra uždaras kiemas, kurį supa ūkiniai pastatai, mūrinė tvora, likusi iš senojo dvaro ansamblio, ir maži paviljonai kampuose, statyti XIX a. Vartų bokštas pastatytas XX a. pradžioje. Senojo ponų namo vietoje 1743 m. atsirado iki šių dienų išlikęs santūrios baroko formos ponų namas. XIX a. viduryje pastatytas namo priestatas, perstatytas stogas. Šiame pastate išliko pirmoji interjero apdaila (vėlesniais laikais ji buvo keičiama) – parketas, lubų plafonas su profilio juosta, medžio inkrustacijos durys, XIX a. pradžios klasicizmo stiliaus piešiniai salėje, XIX a. langai ir durys.
Dvaras iš kitų Latvijos dvarų išsiskiria tuo, kad čia gausu mažosios architektūros formų, pvz.: įvažiuojamieji vartai, arbatos paviljonai, grota, vieninteliai Latvijoje rokoko stiliaus kalti geležiniai sodo varteliai. 
Dvarui priklauso 36 ha žemės, iš kurios 14 ha ariama. 2009 m. pradėta dvaro parko rekonstrukcija.
Te Busqué

Istorija

Furtado pirmiausiai šią dainą sukūrė 2006 m. viduryje, kai Lester Mendez sukūrė tempą šios dainos. Tačiau Nelly manė, jog partijos anglų kalba ir ispanų kalba nesiderina. Tuo tarpu Los Andžele buvo Juanes, su kuriuo Furtado bendradarbiavo prie „Fotografía“ (2003 m.), ir paklausė jo nuomonės. Juanes patiko ši daina ir pasiūlė sukūrti ją drauge. Jis atskrido iš Meksikos į Torontą ir per dvi dienas su Nelly parašė visus žodžius dainai. Juanes dainoje groja elektrine ir akustine gitaromis.
Nors tai buvo pirmasis singlas Ispanijoje, tačiau dėl jos singlų „Promiscuous“ ir „Maneater“ populiarumo, ši daina nesusilaukė didelio populiarumo. „Te Busqué“ buvo antrasis singlas Čilėje, kur pasiekė top 20-tuką. Daina tapo Furtado vieninteliu top 10-tuko singlu Lotynų Amerikos tope Latin America.
Vaizdo klipas, skirtas dainai, turėjo būti nufilmuotas metų gale. Tačiau dėl nepaaiškintų priežasčių klipas nebuvo sukurtas. Daina buvo neoficialiai išleista Jungtinėse Amerikos Valstijose, ir pasiekė 24 poziciją Billboard Latin Pop Airplay tope.
Vilniaus jėzuitų gimnazija

Istorija

Viena seniausių Lietuvos vidurinio mokslo institucijų – Collegium Vilnense Societati Jesu, įsteigta 1570 m. liepos 17 d. Pirmasis kolegijos rektorius – jėzuitas Stanislovas Varševickis. Nuo 1572 m. pradėta skaityti logikos paskaitas, vėliau imta mokyti matematikos, teologijos, hebrajų kalbos. 1757 m. po sunkaus karų, okupacijos ir marų šimtmečio, jėzuitų kolegija prie Vilniaus universiteto pertvarkyta į kilmingųjų kolegiją (collegium nobilium). Ji įsikūrė vėliavininko Kazimiero Šiškos jėzuitams padovanotame žemės sklype ir namuose, esančiuose prie šv. Kazimiero bažnyčios ir vienuolyno.
1773 m. panaikinus jėzuitų ordiną buvę kolegijos pastatai sunyko, o vėliau caro valdžios buvo atiduoti kareivinėms. 1918 m. Vilniaus vyskupui Jurgiui Matulevičiui pavedus, vokietis jėzuitas Friedrichas Muckermanas pradėjo paruošiamus jėzuitų gimnazijos atkūrimo darbus. 1919 m. balandžio mėnesį, lenkams išvijus bolševikus, prie šv. Kazimiero bažnyčios įsikūrė Lenkijos provincijos jėzuitai. 1921 m. senuose kilmingųjų mokyklos pastatuose jie atidarė jėzuitų berniukų gimnaziją. Pirmaisiais metais ją lankė 135 moksleiviai. 1938–1939 mokslo metais gimnazijoje mokėsi 580 gimnazistų.
Lietuvai atgavus Vilnių, jėzuitų generolo V. Leduchovskio dekretu gimnazija perduota Lietuvos jėzuitų provincijolo jurisdikcijai. 1939–1940 m. Vilniaus jėzuitų gimnazija veikė kaip Kauno jėzuitų gimnazijos filialas, kol sovietų okupacinė valdžia ją uždarė. Pokario metais jėzuitų gimnazijos patalpose atidaryta Vilniaus pirmoji berniukų gimnazija, vėliau pertvarkyta į Antano Vienuolio vidurinę mokyklą.
1982 m. mokykla pradėta rekonstruoti, bet darbai pradėti ir nebaigti. 1994 m. lapkričio 11 d. Vilniaus miesto valdyba pastatus sugrąžino tikriesiems šeimininkams. Tą patį mėnesį susikūrė gimnazijos steigimo iniciatyvinė grupė. 1995 m. vasario mėnesį Lietuvos jėzuitų provincijolas kun. Jonas Boruta SJ kreipėsi į Vilniaus arkivyskupą metropolitą A. J. Bačkį prašydamas sutikimo atkurti gimnaziją. 1995 m. birželio 19 d. dekretu Vilniaus arkivyskupas metropolitas pritarė sumanymui. Moksleiviams gimnazija duris vėl atvėrė 1995 m rugsėjo 11 dieną. Mokslo metus pradėjo 336 moskleiviai ir 54 mokytojai. Sukomplektuotos 5-11 klasės. Nuo 1996 m. rugsėjo 1 d. gimnazijos 9 klasei suteiktas humanitarinio profilio pirmosios gimnazijos klasės statusas. Sustiprintu lygiu pradėta mokyti lietuvių, vokiečių ir anglų kalbų.
1997 m. išleista pirmoji abiturientų laida. Nuo 1997 m rugsėjo 1 d. LR švietimo ministerijos kolegija Vilniaus jėzuitų gimnazijos 9 klasei suteikė realinio profilio pirmosios gimnazijos klasės statusą. Švietimo ir mokslo ministro 1999 m. birželio 11 d. įsakymu Nr. 760 ir provincijolo t. A. Saulaičio SJ dekretu Nr. 1 nuo 1999 m. rugsėjo 1 d. mokyklai suteiktas realinio ir humanitarinio profilio gimnazijos statusas. 2007 m. rugsėjį užbaigta stadiono (sporto komplekso) statyba priešais gimnaziją. 2011 m. baigta įrengti papildoma klasė bibliotekoje.
Vladislovas Konstantinas Tiškevičius Logoiskis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos, Bielopolsko šakos pradininkas. Tėvas Ferdinandas Tiškevičius Logoiskis. Motina Bogumila Chojecka.

Šeima

1836 m. vedė, žmona Marija Kržižanovska (Maria Krzyżanowska), sūnus Marcelijus Adomas Tiškevičius.
Platerių pirtis

Platerių pirtis (dar žinoma kaip Maskvos pirtis) – Vilniaus pirtis, nuo XIX a. pradžios iki 2000 m. veikusi bevardžiame skersgatvyje, jungiančiame Vingrių ir Pylimo gatves. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą, unikalus objekto kodas 32324.

Istorija

Pirties vietoje, prie dabartinės Pylimo gatvės, 1767 m. stovėjo Konstancijos Pliaterytės karčema. Pirtis pastatyta 1818–1828 m. rekonstruojant karčemos pastatą. Statytojai – Kunigunda Valavičiūtė-Platerienė arba jos sūnūs, valdos paveldėtojai. Pirtis istoriniuose šaltiniuose minima nuo 1820 m. 1852 m. sklypas su pirtimi parduotas Jurgiui Stefanovskiui, kuris prie jos tarp 1859 ir 1867 m. pristatė priestatą. 1867 m. situacijos plane pažymėta garsi pirtis, vadinama Maskvietiška pirtis („Moskovskije bani“), kuriai buvo naudojamas Vingrių šaltinių vanduo. Tarp vyrų ir moterų pirčių buvo įrengta ir mikva – ritualinė žydų pirtis. 1872 m. sklypo savininke tapo Anastazija Bertgold.
1902 m. pirtis paveldėjo vyriausiasis Anastasijos Bertgold sūnus, generolas leitenantas Povilas Bertgold. Tarp 1891 ir 1902 m. pastatas dar kartą rekonstruotas, pristatyti dar trys priestatai. 1923 m. sklypą su pastatais ir šulinį su vamzdžiais į pirtį nusipirko Tobijus Bunimovičius, 1937 m. valdos pastatus perleidęs „Bunimovičiaus banko namams“. 1943 m. „Bunimovičiaus banko namai“ buvo likviduoti, pastatas atiteko valstybei ir per visą sovietmetį bei po Atgimimo buvo toliau naudojamas kaip pirtis.
Hoegh LNG

„Hoegh LNG" – Norvegijos bendrovė. Įmonė teikia SGD transportavimo ir dujinimo paslaugas, rinkoje įmonė veikia nuo 1973 m. Šiuo metu bendrovė eksploatuoja septynių laivų – 3FSRU bei 4 SGD dujovežių parką. Įmonės akcijomis prekiaujama Oslo vertybinių popierių rinkoje.
Kompanija gavo keturių bankų patvirtinimą, kad jie suteiks 250 mln. JAV dolerių paskolą laivo – saugyklos su dujinimo įrenginiu statybai terminalui Klaipėdoje pagal AB Klaipėdos nafta užsakymą. 2014 m. vasario 19 d. Pietų Korėjos laivų statykloje oficialiai nuleistas į vandenį Lietuvai skirtas SGD laivas-saugykla „Independence“.
Apeninai

Apeninai arba Apeninų kalnai (itališkai: Appennini) yra kalnų grandinė, besitęsianti nuo Italijos šiaurės iki pietų palei rytinę pakrantę. Šie kalnai „paskolino“ savo pavadinimą ir Apeninų pusiasaliui, kuris užima daugiausiai Italijos teritorijos. Apeninuose yra piečiausias ledynas Europoje Kalderono ledynas.
Kalnai nusidriekę per 1200 km. Ašinė kalnų dalis sudaryta daugiausia iš klinties, skalūnų ir smiltainio, o pakraščiai – iš nuosėdinių uolienų. Pietvakarinėje dalyje vyksta vulkaniniai reiškiniai.
Klimatas subtropinis, Viduržemio jūros tipo. Vakariniuose, pavėjiniuose šlaituose iškrenta 1000–2000 mm per metus (Ligūrijos Apeninuose – iki 3000 mm), rytiniuose šlaituose ir tarpukalnių įdubose – 600–800 mm per metus. Kalnuose prasideda Tibro, Arno ir kt. upės.
Iki 300–500 m aukščio šiaurėje ir 600–800 m pietuose, auga sodai, parkai, vynuogynai, alyvmedžių giraitės, yra natūralios augmenijos (subtropinių krūmynų, miškų) ruožų. Iki 900 m šiaurėje ir 1000–1200 m aukščio pietuose, auga mišrieji miškai (ąžuolai, pušys, kaštonai), krūmynai, pievos; aukščiau auga bukų ir spygliuočių (kėnių, pušų) miškai, o aukščiausiuose kalnagūbriuose yra subalpinių bei alpinių pievų.

Skirstymas

Šiuolaikiniai geografai Apeninus dalija į tris dalis: šiaurinę, vidurio ir pietinę.
Šiauriniai Apeninai pasižymi švelniomis formomis, neaukštais kalnais. Šie kalnai dar skirstomi į kitas tris dalis – Ligūrijos, Toskanos ir Umbrijos Apeninus.
Vidurio Apeninuose plyti aukščiausios visų Apeninų viršukalnės. Čia yra ir Gran Saso kalnų masyvas su aukščiausia Apeninų viršukalne Korno Grandė (2912 m).
Aukščiausios pietų Apeninų viršukalnės yra šios – Mileto (2050 m) ir Polino (2248 m).

Istorinis pažymėjimas

II pasaulinio karo pabaigoje Italijos kampanijos metu Ašies pajėgos Apeninus panaudojo kaip gynybinę sieną, geriau žinomą Gotų linijos vardu. Priešinga pusė (Sąjungininkai) nesėkmingai atakavo gynybos liniją 1940-ųjų m. rugsėjį.
1993 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai

1993 m. įvyko pirmieji pokariniai Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai. Juose varžėsi 2 kandidatai – buvęs ambasadorius JAV Stasys Lozoraitis ir buvęs LKP CK I-asis sekretorius Algirdas Brazauskas. Kiti kandidatai Prezidento rinkimuose atsisakė savo kandidatūrų dar iki rinkimų. Vytautas Landsbergis 1993 m. sausio 4 d. per televiziją paskelbė, kad atsisako savo siekio tapti prezidentu Stasio Lozoraičio naudai. S. Lozoraičio rinkimų štabo vadu buvo Valdas Adamkus.
Rinkimuose dalyvavo 2 012 420 gyventojų, o tai sudarė 78,6 % rinkimų teisę turinčių gyventojų. Aktyviausi 1993 m. buvo: Birštono, Neringos, Palangos miestai ir Kupiškio, Rokiškio bei Šakių rajonai – juose balsavo daugiau nei 85 % balsavimo teisę turinčių piliečių. Algirdą Brazauską labiausiai palaikė Šalčininkų ir Vilniaus rajonai. Juose balsavo atitinkamai 88,9 ir 83,2 % visų šių savivaldybių rinkimų teisę turinčių piliečių. Už Stasį Lozoraitį daugiausiai balsų atidavė Kauno miesto (54,7 %) ir Kauno rajono (51,5 %) rinkėjai.
Pagal Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimų miestų ir rajonų rinkimų komisijų protokolus Algirdas Brazauskas surinko 1 211 070 balsų, t. y. 60,1 % nuo visų dalyvavusiųjų, o Stasys Lozoraitis – 767 437 balsų, t. y. 38,1 % nuo visų dalyvavusiųjų.  Rinkimus laimėjęs Algirdas Brazauskas buvo inauguruotas 1993 m. vasario 25 d.
Kekavos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies.