google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Šepetys (1885)

Biografija

1903-1904 m. studijavo Briuselio universitete, 1904-1905 m. padėjo V. Kapsukui leisti žurnalą „Draugas“. 1905-1907 m. dalyvavo revoliuciniame judėjime, 1908 m. išvyko į užsienį. 1909-1913 m. faktinis „Rankpelnio“ redaktorius. 1913 m. grįžo i Lietuvą. Už revoliucinę veiklą ištremtas. 1919-1920 m. nelegaliai gyveno Kaune, bendradarbiavo laikraštyje „Darbininkų gyvenimas“. 1922-1924 m. dėstė Vakarų tautinių mažumų universitete Maskvoje, 1927-1938 m. dirbo spaudos ir pedagoginį darbą Baltarusijoje. 1938 m. neteisėtai represuotas.
Parašė satyrinių eilėraščių, eiliuotų feljetonų, paskelbė literatūros kritikos straipsnių,  išvertė teorinių politinių veikalų.
Marazmas

Marãzmas (gr. marasmos 'išsekimas') – didelis fizinis ir psichinis išsekimas; senatvinė silpnaprotystė.

Semantika

Žodis „marazmas" gali būti vartojamas ir kaip kontekstinis semantizmas bei įgyti kitas prasmes.
Pavyzdžiui, „politinis marazmas“ reiškia, jog politika vertinama kaip trumparegiška, atitrūkusi nuo visuomenės lūkesčių, nutolusi nuo realybės, ir nereiškia, kad politikas iš tikro serga.
Marazmas (medicininis) - vartojamas geriatrijoje, kaip lėtinė būklė, atsirandanti mėnesiais ar metais nepakankamai maitinantis. Albumino (kraujyje esančio transportinio baltymo) kiekis kraujyje sumažėjęs ar normos ribose (ties apatine riba). Kliniškai marazmas nustatomas diagnozavus per mažą kūno masę, sumažėjusią žasto apimtį ir/ar riebalinio audinio storį.
Mišučių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Nagarbos piliakalnis 14 km
Kurmaičių piliakalnis 10 kmAuksūdžio piliakalnis 17 kmVėlaičių piliakalnis 9 km
Kartenos piliakalnis 5 kmPalangos piliakalnis 22 kmGandingos piliakalnis 24 km
Vieštovėnų piliakalnis 20 kmĖgliškių (Andulių) piliakalnis 11 km
Kalno Grikštų piliakalnis su priešpiliu 3 km
Kalno Grikštų II piliakalnis 2,7 kmAntkalnio piliakalnis 8 km
Kačaičių piliakalnis 2,7 kmŽvaginių piliakalnis 23 km

Istorija

Piliakalnis buvo Mišučių dvaro žemėje, kuri dabar priklauso Nausodžio kaimui. Vietos gyventojų vadinamas Pilale, rečiau – Mongirdo pilale. Pastarąjį vardą gavo nuo Mišučių dvarininkų Mongirdų pavardės.
Padavimai pasakoja, kad Mongirdo pilalėje seniau naktimis vaidendavosi, pasirodydavo šmėklos. Piliakalnio aikštelėje buvusi skylė, į kurią įmestas akmenukas tarsi laiptais ilgai bildėdamas riedėdavo, kol nukrisdavo ant gelmės dugno. Pilalės požemiuose yra rūsiai su sidabro ir aukso skryniomis. Nemažai lengvatikių bernų ėjo naktimis užburtųjų lobių ieškoti, bet niekam jų aptikti nepavyko.
1972 m. piliakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR509), 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. kartu su papėdės gyvenviete registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (kodas A467K), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (kodas A467KP), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.

Tyrimai

XX a. pr. žvalgė Liudvikas Kšivickis, 1956 m. – Vladas Šaulys, 1960 m. – Juozas Mickevičius, 1966 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
1966 m. piliakalnio aikštelės vakariniame ir pietvakariniame pakraščiuose pastebėtas iki 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis (juoda maišyta žemė su molio tinko gabalėliais).
1992 m. į pietryčius - pietus nuo priešpilio rasta arimo apnaikinto kultūrinio sluoksnio pėdsakų.
Preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkst. pradžia.
Juozapava (Suginčiai)

Istorija

Atsirado po baudžiavos panaikinimo. Žinomas nuo 1892 m.
Pomeranija

Geografija

Pomeranija šiuo metu padalinta tarp dviejų valstybių – Lenkijos ir Vokietijos. Šiaurėje šį istorinį regioną ribojo Baltijos jūra, rytuose buvo Pomerelija (kartais laikoma Pomeranijos dalimi), vakaruose – Meklenburgas, pietvakariuose – Brandenburgas, pietryčiuose – Didžioji Lenkija. Oderio upė regioną dalina skersai į dvi dalis, ir šis geografinis jo padalijimas neretai lėmė ir jo politinį padalijimą nuo XVIII a., kuris egzistuoja ir dabar.

Istorija

Nuo ankstyvųjų Viduramžių šį kadaise vakarų kašubų gyventą kraštą ar atskiras jo dalis valdė daugelis valstybių.

Ankstyvieji ryšiai su Lenkija

Senosios slavų gentys, apgyvendinę Pomeranijos regioną buvo pamarėnai ir liutičiai. Jos buvo Vokietijos šiaurės rytų pasienyje ir iš pradžių buvo labiau priklausomos nuo pietuose besiformuojančios Lenkijos karalystės. Keletas lenkų valdovų X–XI a. laikinai prijungė šį kraštą prie savo valstybės.
Jurgita Smolskytė

Jurgita Smolskytė (Smalstytė) (pranc. Georgette Smolski; 1920 m. vasario 8 d.  Vervjė mieste, Belgijoje – 2012 m. sausio 15 d. Briuselyje) – Belgijos žurnalistė ir mecenatė.

Biografija

Gimė lietuvių socialdemokratų veikėjo Jurgio Smolskio-Smalsčio ir belgės Germaine Geelens šeimoje, jau po tėvo mirties. Našlė su naujagime dukra Jurgita grįžo į Lietuvą ir dirbo Marijampolės realinėje gimnazijoje, vėliau – bibliotekininke Kauno universitete. 1926 m. jos pervažiavo gyventi į Belgiją.
Po mokyklos baigimo Jurgita ėmė studijuoti istoriją Briuselio laisvajame universitete, pradėjo dalyvauti studentų marksistų sueigose. Rašė straipsnius, palaikančius antifrankinį judėjimą Ispanijos pilietiniame kare. Antrojo pasaulinio karo metais įsitraukė į Antinacinio pasipriešinimo Belgijoje gretas, suartėjo su nelegalaus laikraščio Drapeau Rouge (liet. Raudonoji vėliava) redaktoriumi Pierre Joye ir tapo pogrindine kurjere. Už drąsą Pasipriešinimo metu ji po karo buvo apdovanota Briuselio laisvojo universiteto Verhaegeno medaliu.          
Baigus studijas dirbo Briuselio kairės pakraipos laikraščiuose Drapeau Rouge ir Front, straipsnius pasirašydavo slapyvardžiais Anne Vincent, Claire Perin, Carine Dahl. 1948 m. ištekėjo už Vengrijos atašė Varšuvoje Ferenc'o Majoros'o ir persikėlė gyventi į vyro gimtąją šalį, įstojo į Vengrijos komunistų partiją. Gimė sūnus. Po šešiolikos bendrų gyvenimo metų šeima išsiskyrė, Jurgita nusprendė vėl gyventi Briuselyje. Dirbo mokytoja Decroly ir Europos mokyklose Belgijos sostinėje iki pat išėjimo į pensiją.
Kai 1991 m. iširo Sovietų Sąjunga ir Lietuva vėl tapo nepriklausoma, J.Smolskytė išstojo iš Belgijos Komunistų partijos ir atnaujino ryšius su tėvo gimtine. Ji 1996 m. įsteigė tėvų vardu pavadintą  Smolski–Gleen fondą, kuris rėmė Vilniaus universiteto magistrantų istorijos studijas Briuselio laisvajame universitete. Nuo 1992–ųjų tėvo gimtinėje Kamajuose ji kasmet apdovanodavo vertinga knyga miestelio vidurinės mokyklos abiturientą, geriausiai išlaikiusį gimtosios kalbos egzaminą.
Parašė knygą apie tėvo gyvenimą, ji buvo išleista ir lietuvių kalba.
Pietryčių Azija

Klimatas

Regionas priklauso subekvatorinei ir pusiaujo klimato juostoms. Žemyninėje dalyje vyrauja drėgna vasara, tačiau sausa žiema, nes vasarą atkeliauja pusiaujo, o žiemą atogražų oro masės. Salose karšta ir drėgna ištisus metus, dėl pusiaujo klimato juostos. Vyrauja vasaros ir žiemos musonai. Vasarą musonai daugiau pučia į žemynine dalį, todėl ten daug krituliu ir potvynių. Žiemą atvirkčiai – iš žemyninės dalies į salas.
Mendzyžečas

Istorija

IX a. dab. miesto vietoje buvo gyvenvietė. Pirmą kartą paminėtas 1005 m., XII a. – XIII a. kaštelionijos centras. 1248 m. gavo miesto teises, 1296–1329 m. priklausė Brandenburgui. XIV a. – XVI a. amatų ir prekybos centras. Nuo XV a. vidurio pilies teismo buveinė. Nuo XVI a. protestantizmo centras; susidarė gausi žydų bendruomenė. Per 1655–1660 m. karą su Švedija sudegintas. 1780–1806 m. svarbus gelumbės prekybos centras. Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo atiteko Prūsijai, vokiškai vadintas Mezericu. XIX a. prarado ūkinę reikšmę. 1885 m. iki miesto nutiestas geležinkelis. Po Pirmojo pasaulinio karo Mendzyžečas liko Vokietijoje, po Antrojo pasaulinio karo grąžintas Lenkijai. 1791–1975 m. ir nuo 1999 m. – apskrities centras.

Architektūra

Išliko karaliaus Kazimiero III Didžiojo pastatydintos gotikinės pilies (XIV a., XVI a. atnaujinta, XVII a. per karą sunaikinta) griuvėsių liekanų, barokinis seniūnijos pastatas (1719 m., dabar muziejus), barokinė su klasicizmo elementais rotušė (1581 m., 1813 m. perstatyta). Sakraliniai pastatai: gotikinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (1479 m., XVI a. pirmoje pusėje pristatyta presbiterija ir zakristija), klasicistinė sinagoga (1824 m.), vėlyvojo klasicizmo Šv. Vaitiekaus (1834 m., iki 1945 m. priklausė evangelikams) bažnyčia.
Psichoaktyviosios medžiagos

Psichoaktyviosios medžiagos arba psichotropiniai vaistai – cheminės medžiagos, kurios veikia nervines sistemas. Žmogaus psichiką veikiančios medžiagos. Šią medžiagų grupę sudaro narkotikai, tabakas, alkoholis, kofeinas, lakiosios medžiagos.
Juozas Dumša

Biografija

1898 m. išvykęs į Rygą, dirbo fabrike. 1905–1907 m. Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos veikėjas, vienas iš lietuviškų laikraščių „Pirmyn“ (1905 m.), „Vilnis“ (1913–1914 m.) leidėjų Rygoje. 1909 m. kalintas. 1910 m. vienas iš „Giedros“ lietuvių darbininkų draugijos steigėjų. 1911–1913 m. už revoliucinę veiklą ištremtas į Rusiją, grįžęs vėl dirbo Rygoje. 1970 m. Biržuose buvo rasti jo atsiminimai apie kelią tremtin.
1915–1918 m. gyveno Petrograde, laikė lietuvių bolševikų pogrindinę spaustuvę. 1917 m. Spalio perversmo dalyvis. 1918 m. pasiųstas į Lietuvą, vadovavo komunistų pogrindžiui Šiaulių, Raseinių ir Telšių apskrityse. 1919 m. sausio 1 d. – kovo 12 d. bolševikų invazijos metu buvo Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas ir karo komisaras. 
Pabėgus bolševikams, suimtas, 1921 m. iškeistas į Rusijoje kalėjusius lietuvius. Dirbo tarnautoju, darbininku Maskvoje, Tuloje, Kiržace. 1929 m. represuotas, sėdėjo kalėjimuose, dirbo Stalino „komjaunimo“ statybose. 1965 m. reabilituotas.
Lomžos pilis

Lomžos pilis (lenk. Zamek w Łomży) – nebeegzistuojanti Mazovijos kunigaikščių pilis stovėjusi šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Lomžos apskrityje, Lomžos mieste tarp dabartinių ul. Senatorski ir ul. Dworna gatvių.

Istorija

Manoma, kad pilį XII a. įkūrė Mazovijos kunigaikštis Boleslovas IV Garbanius. Atlikus archeologinius tyrimus paaiškėjo, kad XV a. pilis buvo pastatyta iš plytų. Pilis buvo labai apgriauta per XVII a. neramumus, po kurių iš pilies liko tik vienas buvęs iždo pastatas, kuriame iki 1824 m. veikė Lomžos žemių archyvas. Vėliau ir šis pastatas buvo nugriautas. Pilies vietoje įsikūrė žydų kvartalas, čia stovėjo sinagogos, veikė biblioteka ir vaikų darželis.
Bolokas

Bolokas (angl. ballock, bollock dagger, ballock knife) – durklas su specifinės formos rankena, kurios gardą sudaro du ovalūs gumbai, ir ilga, smailia, tiesia simetriška dviašmene geležte.
Bolokai buvo populiarūs XIII–XVIII a. Škotijoje, Anglijoje ir Flandrijoje. Juos plačiai kaip papildomą ginklą prie ieties ir kalavijo naudojo Škotijos-Anglijos pasienio zonoje veikę pasienio reiveriai (angl. border reivers) – žmonės, puldinėję žemes kitoje sienos pusėje ir grobę gyvulius. Škotai bolokus naudojo panašiai kaip škotiškus dirkus.

Konstrukcija

Durklo rankena dažnai medinė, o rankena ir gardos gumbai sudaro veną gabalą. Rankenos viršuje, kur garda pereina į geležtę, virš gardos paprastai būna metalinė plokštelė.
Rankeną XVI–XVII a. dažnai darydavo iš buksmedžio (lot. Buxus) šaknies, o buksmedį Anglijoje tada vadino dudgeon, todėl dažnai tokius durklus vadino dudgeon dagger ('durklas buksmedžio rankena').

Etimologija

Žodis ballock ar bollock reiškia vyro kiaušinėlį (sėklidę). Durklas taip buvo pavadintas todėl, kad durklo gardą sudarantys gumbai primena vyro kiaušinėlius. D. Britanijoje karalienės Viktorijos laikais ginklų istorikai bandė pakeisti šio durklo pavadinimą į kidney dagger (inkstiškas durklas), kadangi tie gumbai primena ir žmogaus inkstus.
Charles Le Brun

Biografija

Šarlis Lebrenas gimė 1619 m. vasario 24 d. Paryžiuje. Jį protegavo kancleris Pierre Séguier. Iš pradžių Šarlis Lebrenas mokėsi pas Guillaume Perrier, po to − pas Simon Vouet. 1642 m. švyko į Romą, kur mokėsi pas Nikolą Puseną, buvo ypač paveiktas Pjetro da Kortonos dailės. 1646 m. Lebrenas grįžo į Paryžių, išgarsėjo dekoracijomis château Vaux-le-Vicomte koplyčioje, atliktomis po 1650 m. finansų ministro Nicolas Fouquet užsakymu. Šie jo darbai patraukė karaliaus Liudviko XIV dėmesį ir nuo 1661 m. Lebrenas tapo pirmuoju karaliaus Liudviko XIV tapytoju (premier peintre du roi), nutapęs jam keliolika scenų iš Aleksandro Didžiojo gyvenimo.
1663 m. Lebrenas buvo paskirtas Gobelenų manufaktūros vadovu. Taip pat vadovavo Savonri kilimų manufaktūrai. Lebrenas buvo vienas Prancūzijos tapybos ir skulptūros akademijos steigėjų ir pirmasis jos direktorius. Beveik 3 dešimtmečius Lebrenas kūrė ir prižiūrėjo beveik visus Prancūzijos karališkuosius ir vyriausybės užsakymus tapybai, skulptūrai, gobelenams, baldams, dekoracijų projektams. Jam vadovaujant Gobelinų manufaktūra išaugo į vieną didžiausių Europos gobelenų gamintojų, tiekusių produkciją karališkiesiems dvarams. Šarlis Lebrenas dirbo Luvre, Fontenblo pilyje. Daugiausiai kūrė Versalio rūmuose. Jį rėmė finansų ministras Jean-Baptiste Colbert, kuriam mirus 1683 m. dailininkas pradėjo prarasti karaliaus malonę. Šarlis Lebrenas mirė 1690 m. vasario 22 d. Paryžiuje.
Protestas

Protestas – išskirtinai atvira reakcija į susidariusią visuomenės situaciją: kartais rengiamas protestai siekiant ją palaikyti, bet dažniausiai – jai oponuojant. Priklausomai nuo santykio su situacija ir valstybės režimo protestai gali būti sankcijonuoti arba nesankcionuoti. Kraštutinė socialinio protesto forma – revoliucija.
Protestai paprastai vyksta miestų centruose, kur protestuotojai gali sulaukti daugiausia dėmesio, naudojama įvairi simbolika, vėliavos, protesto šūkiai. Protestai prieš valdžios veiksmus renkiami prie valdžios įstaigų: parlamento, vyriausybės, prezidentūros. Protestuojant prieš užsienio valstybių veiksmus, protestuotojų taikiniais tampa tų šalių ambasados, kitos atstovybės. Dažnai aktyvių protestų metu kyla riaušės tarp protestuotojų ir saugumą palaikančių tarnybų (policijos, spec. pajėgų, armijos).

Politinis protestas

Protestas, nukeiptas prieš valdžios institucijas, siekiant pakeisti politinę situaciją: nuo tam tikrų politinių įsipareigojimų iki visiško esamo politinio kurso ir režimo pašalinimo.

Socialinis protestas

Protestas, nukreiptas prieš esamą socialinę situaciją, socialinę nelygybę, mokesčių sistemą. Kartais gali peraugti į politinį protestą.

Kultūrinis protestas

Protestas, nukreiptas prieš kokias nors kultūrines normas, palaikiant ar protestuojant prieš kokius nors visuomenės reiškinius, subkultūras. Pavyzdžiui, gėjų paradai, protestai prieš homoseksualus, protestai prieš kontroversiškus filmus, knygas ir t. t.
Liačis

Istorija

Iki XX a. vidurio Liačis buvo nedidelis kaimas, bet valdant komunistams jis tapo pramoniniu miestu su išvystyta stiklo, metalo, trąšų pramone.
Waga

Aprašas

Žydrame lauke papėdėje du sidabriniai trikampiai rėmeliai viršūnėmis žemyn, tarp kurių trys trikampį viršūne aukštyn sudarantys sidabriniai strypeliai (kaip antraip apversta Korczak herbo figūra). Virš papėdės dvigubas sidabrinis kryžius ilgu kotu, kryžių dengia sidabrinis pusmėnulis ragais žemyn,.

Šalmaskraistė žydra, sidabriniu pamušalu.
Identiškas herbo variantas su raudonu lauku vadinamas Pociey pagal žinomą Pociejų giminę.
Stiklo šalis

Apie filmą

Tai pirmasis dokumentinio kino režisierės Janinos Lapinskaitės vaidybinis filmas. „Stiklo šalis“ – moters filmas apie moters vienatvę. Pasak filmo režisierės, filmo siužete nėra aistrų. Vandos Juknaitės kūryba laikoma artima japonų haiku prozinės poezijos stiliui. Japonų kultūroje viskas vyksta tarsi viduje. Čia viskas minimalu, nėra masinių scenų, veikėjai nekinta emocionaliai. Filmas prisodrintas simbolikos, puikių aliuzijų į plačius vandenis. Ėjimo ir kelio motyvas, važiavimas, bėgimas, traukinio dardėjimas. Galima žiūrint pamanyti, kad filmas pakankamai statiškas, nes herojų charakteriai suledėję, mažai kintantys.
Filme daug mėlynos spalvos. Filme viską užliejanti šalta žydra šviesa yra operatoriaus nuopelnas – jis sugalvojo įstatyti į namo, kuriame buvo filmuojama, langus specialia žydra spalva nudažytus stiklus. Siaubingai dundantį traukinį, kuris kartkartėmis filme vis pravažiuoja netoli namo, filmavo pastatęs seną kamerą ant traukinio bėgių, o vaizdą, kuriame žiūrovas tarsi iš upės dugno stebi į eketę žiūrinčias motiną ir dukrą, išgavo filmuodamas pro akvariumą.

Siužetas

Filmo centre – nepaprastai vieniša provincijos miestelyje gyvenanti moteris. Antrojo vaiko gimimas, sunki kūdikio liga, iš mylimo žmogaus sklindantis šaltis jaunos moters kasdienybę pripildo nerimo, baimės ir laukimo. Prasideda irzlus blaškymasis, „nešvarūs“ vizitai pas gydytoją, keisti pasivažinėjimai naktį, ašaros, tabletės... Vyras negali suprasti ir pateisinti tos psichologinės būsenos, jo manymu, ardančios šeimos ramybę. Stiprėjanti įtampa skaudžiai atsiliepia septynmetės dukros gyvenime – tyrą vaiko veidą sukaustęs liūdesys, ryškėja savotiškos agresijos ženklai, nuolat kyla keisti egzistenciniai klausimai. Neišvengiamai artėja šių santykių atomazga, ją paspartina pasiklydusi šuniukų besilaukianti kalė ir įvykdytas nusikaltimas....

Festivaliai

Filmas buvo pakviestas 2005 m. dalyvauti 40-ajame Tarptautiniame kino festivalyje Karlovy Varuose, 2006 m. – devintajame Europos Sąjungos šalių filmų festivalyje Čikagoje. Taip pat dalyvavo nepriklausomų menų festivalyje „Aarhus“Danijoje, moterų filmų festivalyje „Femina“ Brazilijoje, festivalyje „Birds Eye View“ Didžiojoje Britanijoje.
Filmas pelnė geriausios režisūros apdovanojimą tarptautiniame Tamil Nadu festivalyje Indijoje.
Davidas (miestas)

Istorija

Davidą 1602 m. įkūrė Fransiskas da Gama. Iki XIX a. tai tebuvo mažas miestelis.
Jonas Varnas (1876)

Biografija

1890 m. baigė Deltuvos pradžios mokyklą. 1904 m. po tėvo mirties perėmė tėvų ūkį.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai.
Puodkalių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos upės slėnio atšlaitėje, nežymioje, apie 1 m aukščio pakilumoje. Jos netaisyklingos trapecijos plano, pailgos šiaurės - pietų kryptimi, 57 m ilgio, 31 m pločio šiauriniame ir 14 m pločio pietiniame gale, apjuostos griovio. Paviršius iš rytų į vakarus žemėja iki 1,2 m. Palei vakarinę papėdę supiltas 1,5 m pločio ir 0,4 m aukščio pylimas, kuriuo seniau ėjo kelias.
Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais ir krūmais. Pietrytinėje dalyje išlikę koplytėlės pamatai, o pietvakarinėje dalyje auga šimtametis ąžuolas.
Teritorijos plotas – 0,09 ha, perimetras – 158 m.

Istorija

Veikė XVI–XIX a., laidoti Puodkalių kaimo gyventojai. Vadinamos Maro, Marų kapeliais. Kapinėse nuo seno stovėjo keli aukšti, ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė.
1976 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Juozas Balčiūnas-Švaistas

Biografija

1909–1913 m. mokėsi Panevėžio mokytojų seminarijoje. Kelerius metus mokytojavo Stačiūnuose. 1915 m. įstojo į mokytojų institutą Stavropolyje. 1917 m. baigė karo mokyklą Maskvoje. 1924–1928 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete.
1918 m. Vokiečiams besitraukiant iš Lietuvos, suorganizavo Obelių miesto komitetą ir valsčiaus miliciją tvarkai palaikyti. 1919–1939 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, pulkininkas. 1928–1935 m. žurnalo „Karys“ redaktorius, 1942–1944 m. Kauno miesto savivaldybės švietimo referentas. 1941 m. redagavo pirmuosius du leidinio „Lietuvių archyvas“ tomus.
1944 m. pasitraukė į užsienį, nuo 1949 m. gyveno JAV. Dirbo laikraščio „Naujienos“ redakcijoje.
Daug apysakų ir vaizdelių išspausdino leidiniuose „Skaitymai“, „Lietuva“, „Sekma diena“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“.  Išvertė F. Dostojevskio romaną „Nusikaltimas ir bausmė“ (1929–1930 m., 6 d.).
Alvydas Stulpinas

Biografija

1978–1982 m. mokėsi Šiaulių K. Didžiulio politechnikume.
1989–1991 m. kooperatyvo „2079 C“ direktorius, 1991–2000 m. UAB „Baltrex“ direktorius, 2000–2001 m. UAB „Putokšnis“ valdybos pirmininkas, nuo 2001 m. generalinis direktorius, valdybos pirmininkas.
Saulės Rotary klubo narys. Lietuvos pramonininkų konfederacijos narys, Šiaulių pramonininkų asociacijos prezidentas. Daugkartinio Lietuvos regbio pirmenybių prizininko klubo „Baltrex“ prezidentas.
Papuasai

Papuasai (malajų kalba reiškia „garbanoti žmonės“) - vietiniai Naujosios Gvinėjos ir gretimų salų gyventojai, kalbantys papuasų kalbomis. Kalbiniu požiūriu jie skiriasi nuo austroneziečių, kurie į Naująją Gvinėją atvyko prieš 3 tūkst. metų, bet tai ne etninis skirtumas, nes čia austroneziečiai priklauso papuasų kultūrai.
2005 m. studijuojant ASPM geno variantus atrasta, kad papuasų tarpe 59.4% atstovų turi naujausią halogrupę D, kuri yra tik 6 tūkst. metų senumo. Nors tiksliai nežinoma kokį pranašumą suteikia šis geno variantas, manoma, jog tai susiję su varianto nešiotojų elgesiu ar pažintine funkcija.
Papuasai su melaneziečiais yra vieninteliai iš dabartinių žmonių, kurių protėviai maišėsi su Denisovos hominidais. Todėl 4%–6% jų genomo yra toks pat kaip šios išnykusios rūšies.
Radviliškio rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Vytautas Simelis, jo pavaduotoju Eugenijus Pranevičius. Savivaldybės administratoriumi paskirtas A. Stavginskas.
Teatras (statinys)

Teatras – (iš pranc. théâtre; lot. theatrum; gr. théatron vieta, skirta parodymui; v. theasthai pasižiūrėti) – pastatas, kuriame rodomi ir žiūrimi vaidinimai.

Antika

V amžius laikomas dramų klestėjimo laikotarpis. Žymiausi tragedijų kūrėjai: Sofoklis, Aischilas, Euripidas, Aristofanas.

Senovės romėnų teatras

Romėnų teatras (Kom Al Dekka) – gerai išsilaikęs statinys su galerijomis, mozaikinėmis grindimis, marmurinėmis kėdėmis žiūrovams, kur tilpdavo iki 800 žmonių. Ptolomėjų laikais čia buvo Pano parkas ir malonumų sodas. Įrašai teigia, kad ši vieta kartais būdavo naudojama imtynių konkursams. Teatrą sudaro trylika balto marmuro, importuoto iš Europos, pusrutulio formos aukštų. Jo kolonos padarytos iš žalio marmuro, įvežto iš Azijos, ir raudono granito, importuoto iš Asuano. Užkulisiai abiejose scenos pusėse dekoruoti mozaikine danga. Einant nuo teatro žemyn, galima pamatyti masyvias arkas ir akmenines sienas, romėnų vonių mūrą ir jų namų liekanas.