google/wiki40b huggingface dataset:
Galtgarbių piliakalnis

Galtgarbių piliakalnis – prūsų piliakalnis prie Galtgarbių dvaro, 2 km į vakarus nuo Drugėnų kaimo (vok. Drugehnen, Žuvininkų apskritis, nuo 1946 m. rus. Переславское – Pereslavskoje, Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sritis), Sembos pusiasalio aukščiausioje vietoje – 117 m aukščio Alkų kalvyne. Dar vadinamas Gailtegarbiu. 54°48′50″ š. pl. 20°14′10″ r. ilg.

Istorija

Pasak padavimų, senovėje čia degusi amžinoji ugnis pavasario dievaičio garbei. Dar pasakojama, kad prūsų kunigaikščio Videvučio sūnus Šamas paveldėjęs šias žemes ant Galtgarbių piliakalnio pasistatė pilį. Vokiečių ordino laikais čia stovėjusi pilis vadinta Rinau. 1329 m. Galtgarbių piliakalnis ir ant jo stovėjusi iš akmenų pastatyta pilis priklausė Sembos vyskupui J. Klarei. Manoma, kad iki 1399 m. ji buvo sugriauta, pastatų liekanų išliko iki 1539 m. 1818 m. prie Galtgarbių piliakalnio pastatytas geležinis kryžius 1813-1815 m. karo aukų atminimui. Ant piliakalnio 1906 m. pastatytas Bismarcko bokštas, 1906-1939 m. dar švęsta Rasų šventė, piliakalnis buvo gausiai lankomas apylinkių gyventojų. Po Antrojo pasaulinio karo piliakalnis pateko į karinio dalinio teritoriją.

Piliakalnis

Galtgarbių piliakalnio aikštelė ovalo formos, 170 x 50 m dydžio, pakraščiuose sutvirtinta dviem 4-6,5 m aukščio pylimais ir grioviu. Aikštelės šiaurinėje pusėje išliko trečio pylimo liekanų. Piliakalnio vakarinėje papėdėje buvo gyvenvietė, apjuosta pylimu ir grioviu. 1950 m. piliakalnio žvalgomuosius tyrimus atliko F. Gurevič. Rasta 1,6 m storio kultūrinis sluoksnis, lipdytos ir žiestos keramikos.
Arthur Nussbaum

Artūras Nusbaumas (angl. Arthur Nussbaum, pradžioje Nußbaum; 1877 m. sausio 31 d. Berlyne, Vokietija – 1964 m. lapkričio 22 d. Niujorke, JAV) – Vokietijos žydų kilmės amerikiečių teisininkas.

Biografija

Baigęs abitūrą, 1894-1897 m. studijavo teisę Berlyne. 1898 m. apgynė disertaciją, daktaras; išlaikė asesoriaus egzaminą, kelerius metus dirbo advokatu. Greta parašė teisinių knygų bei rašinių. Gavęs teisę dėstyti (lot. Venia legendi) nuo 1914 m. Berlyno universitete dėstė dalykus kaip Komercinė teisė, Bankų teisė ir Biržos teisė. Nuo 1921 m. iki atleidimo 1933 m. (dėl nacistinio Valstybės tarnybos įstatymo) dėstė bei tyrinėjo kaip ekstraordinarinis profesorius. Panašų likimą patyrė kolegos James Goldschmidt, Martin Wolff, Ernst Rabel, Fritz Schulz, Julius Flechtheim, Max Rheinstein, Julius Magnus ir Max Alsberg. Iki 1934 m. buvo vienas iš civilistinio žurnalo (Archiv für die civilistische Praxis, AcP) leidėjų.
1934 m. saugodamasis emigravo į JAV. 1934-1951 m. dėstė Columbia University, nuo 1939 m. tiriantysis profesorius. Nuo 1940 m JAV pilietis.
Edesa

Istorija

Miestą maždaug III a. pr. m. e. įkūrė Seleukas I.
Melmentas

Pavadinimo kilmė

Upė dar vadinama Milmantu, Milmontu. Pagal vieną spėjimą upėvardis sietinas su melmuo („kryžkaulis, paslėpsniai“), tačiau jei pirminė lytis Milmantas – tada tai asmenvardinės kilmės upėvardis (o Melmentas – tarmybė). Dar galima sieti ir su melmas („blyškus“).
Kvarcitas

Kvarcitas – kieta metamorfinė uoliena, kuri anksčiau buvo smiltainiu. Kvarcitas susidaro smiltainį veikiant aukštai temperatūrai ir dideliam slėgui. Kvarcitas dažniausiai yra sudarytas iš kvarco mineralo. Toks grynas kvarcitas yra baltos ar pilkos spalvos. Taip pat randama rusvos, rožinės spalvos kvarcito. Šią spalvą suteikia geležies oksido priemaišos. Kadangi kvarcitas – kieta uoliena (kietumas pagal Moso skalę – 7) jis atsparus dūlėjimui. Dažnai randamas prie jūros krantų, smėlyje.
Kvarcitas naudojamas metalurgijoje ir kelių tiesimui.
Claudio Villa

Claudio Villa (tikrasis vardas Claudio Pica; g. 1926 m. sausio 1 d. Romoje – m. 1987 m. vasario 7 d. Padujoje) buvo italų dainininkas ir aktorius.
1962 metais Claudio Villa išrinktas atstovauti Italijai 1962 m. „Eurovizijoje“ su daina „Addio, addio“, kuri užėmė 9 vietą. Kūrinį „Addio, addio“ sukūrė dainos „Volare“ autoriai Domenico Modugno ir Franco Migliacci.
Po 5 metų atlikėjas 1967 m. „Eurovizijoje“ su kūriniu „Non andare più lontano“ užėmė 11 vietą.
Claudio Villa yra vienas žinomiausių Italijos populiariosios muzikos dainininkų, atlikėjas išgarsėjo 1955 metais, kai jis pirmą kartą dalyvavo Sanremo dainų festivalyje. Per savo karjerą šį prestižinį konkursą laimėjo tris kartus (1957, 1962 ir 1967 m.), įrašė daugiau nei 3000 dainų, pardavė 45 milijonus įrašų visame pasaulyje ir nusifilmavo 25-iuose miuzikluose.
Endriejavo herbas

Istorija

Herbą 2009 m. liepos 24 d. patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 1K-58.
Estergomas

Architektūra

Miestas išlaikęs būdingą viduramžišką architektūrą, yra X a. tvirtovės, romaninio ir ankstyvosios gotikos stiliaus karaliaus rūmų (XII–XIII a.) griuvėsiai, klasicistinė šv. Onos bažnyčia (1828 m.) ir katedra (1856 m.) su renesansine Bakoco koplyčia (1507 m.).

Istorija

X–XIII a. Estergomas buvo Vengrijos karalystės sostine.
Plays Metallica by Four Cellos

„Plays Metallica by Four Cellos“ - tai debiutinis violončelių metalo grupės Apocalyptica albumas, išleistas 1996 metais. Jį sudaro 8 instrumentiniai grupės Metallica koveriai pritaikyti ir sugroti violončelėmis.
Zenonas Vainoris

Biografija

1932–1938 m. mokėsi Šiaulių 6-ojoje pradžios mokykloje, 1938–1945 m. Šiaulių 1-ojoje gimnazijoje. 1945–1947 m. Šiaulių 2-osios pradinės mokyklos mokytojas, vedėjas. 1947–1951 m. studijavo Kauno politechnikos institute (KPI). 1952 m. Šiaulių srities radiotransliacinių tinklų direkcijos vyr. inžinierius.
1952–1964 m. Charkovo (Ukraina) karinės radiolokacinės akademijos dėstytojas, vyr. dėstojas. 1960 m. Sovietų Sąjungos maršalo Leonido Govorovo artilerijos radiotechnikos akademijoje apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją. 1964–1980 m. KPI Vilniaus filialo (vėliau VISI) Radijo aparatūros technologijos katedros vedėjas, 1978–1980 m. dar ir VISI Automatizacijos fakulteto dekanas. 1966 m. docentas, 1978 m. profesorius.
1975 m. Leningrado V. Uljanovo-Lenino elektrotechnikos institute apgynė technikos mokslų daktaro disertaciją.  1980–1989 m. LSSR aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos Mokslo valdybos viršininkas. 1989–1991 m. VTU (VGTU) Radijo aparatūros technologijos katedros vedėjas. 1991–2002 m. Radioelektronikos katedros profesorius, vėliau – lektorius.

Mokslinė veikla

35 išradimų, 137 mokslinių straipsnių, 14 mokymo metodinių leidinių autorius, 2 monografijų bendraautoris. Parengė 24 technikos mokslų kandidatus.
1975 m. LTSR nusipelnęs inžinierius. 1978 m. LSSR valstybinės (su kitais), 1997 m. Lietuvos mokslo premijos laureatas.  2007 m. apdovanotas LR Švietimo ir mokslo ministerijos I-ąja premija už vadovėlį „Bangų elektronikos pagrindai“.  Buvo Lietuvos mokslininkų sąjungos narys.
VGTU Elektronikos fakultete atidaryta profesoriaus Zenono Vainorio vardo auditorija.
Henrik Tomaševič

Biografija

1996 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas. H. Tomaševič medžio apdirbimo įmonės savininkas.
Lietuvos lenkų rinkimų akcijos narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šalčininkų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Violeta, vaikai Glorija, Aurelija, Alfred, Kornelija.
Dvarčėnai (Seinų valsčius)

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 71 gyventojas, iš kurių 69 lenkai ir 2 lietuviai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Joniškėlio herbas

Aprašas

Mėlyname skydo lauke sidabrinis trilapis dobilo lapas ir trys auksinės šešiakampės žvaigždės (dvi skydo galvoje, viena - papėdėje).

Istorija

Joniškėlis nuo XIX a. pradžios buvo Šiaurės Lietuvos žemės ūkio mokymo centras, todėl miesto herbe pavaizduotas dobilo lapas ir trys žvaigždės, kurios primena dvarininkų Karpių herbą. Žvaigždės rodo ir žemės ūkio mokyklos raidos etapus, iškilius žmones palikusius ryškų pėdsaką miesto ir šalies istorijoje.
Dailininkas Juozas Galkus parengė Joniškėlio herbo etaloną. Jį Heraldikos komisija aprobavo 2005 m. sausio 13 d. (Komisijos posėdžio protokolas Nr. 316). 2005 m. vasario 28 d. herbas patvirtintas Prezidento dekretu.
Sasnavos aerodromas

Techniniai duomenys

Aerodromo aukštis virš jūros lygio 74 m, magnetinis nuokrypis + 5°E. Įrengti du gruntiniai kilimo ir tūpimo takai: MK 070°-250°, matmenys 800 m x 40 m, MK 170°-350°, matmenys 700 m x 50 m. Aerodromas pritaikytas skraidyti tik dienos metu.
Kasparas Bekešas

Biografija

Bekešas buvo vengrų didikas, Transilvanijos krašto vyriausiasis iždininkas, faktiškasis jo valdytojas, sosto įpėdinis. 1571 m. Steponui Batorui tapus krašto vaivada, ėmė su juo kariauti, bet pralaimėjo ir neteko visų valdų.
Kai Batoras 1576 m. tapo Abiejų Tautų Respublikos valdovu, su juo susitaikė ir jį rėmė. Vadovavo Abiejų Tautų Respublikos pagalbinei vengrų kariuomenei, pasižymėjo karuose, ypač Livonijos karo (1558-1583) metu, 1579 m. užimant Polocką. Gyvenimo pabaigoje tapo ateistu.
Kaip arijono, jo neleista laidoti kapinėse. Palaidotas Vilniuje ant kalvos, vėliau pavadintos Bekešo kalnu. Jo antkapyje pagal testamentą buvo iškaltas įrašas, neigiantis Dievą, sielos nemarumą, pomirtinį gyvenimą. Paminklas, aštuoniakampis bokštas, nugarmėjo į Vilnelę, vandeniui paplovus kalno šlaitą.

Antkapinis užrašas

Ant Kasparo Bekešo antkapio buvo iškaltas toks ateistinis užrašas (kurį greičiausiai padarė bendraminčiai):
…Viską iš savęs turiu: nenoriu pripažinti Dievo,

Netrokštu Jo dangaus, pragaro nebebijau,

Gailestingumo neprašau, neginu nė kiek teismo paskutinio,

Nuodėmės nepažįstu ir nežinau, kuo būčiau kam prasikaltęs.

Visuomet pasitikėjau savimi ir buvau stropus.

Nesijaudinu dėl kūno, dar mažiau – dėl sielos,

Drąsiai turiu pripažinti, kad drauge su manim ji mirė,

Triūso ano neturėsiu, kurį turi kiti –

Ieškoti kiekvienas savosios, kai iš kapo pakils…
Dominykas Bociarskis

Dominykas Bociarskis (1836 m. Pavirvyčio dvaras, Tryškių valsčius – 1914 m. Varšuva) – Lietuvos visuomenės ir kultūros veikėjas, teisininkas.

Biografija

Mokėsi Telšiuose, Šiauliuose, Vilniaus bajorų institute. 1860 m. baigė Maskvos universitetą, studijų metais į kultūrinę veiklą įtraukė lietuvių studentus.
1861–1862 m. dėstė rusų kalbą ir istoriją Varnių kunigų seminarijoje. Iki 1863 m. sukilimo kurį laiką buvo taikos tarpininko pavaduotojas Šiaulių apskr., prisidėjo prie sukilimo rengimo. 1862 m. pabaigoje suimtas, iki 1863 m. gegužės mėn kalintas Daugpilio tvirtovėje, vėliau ištremtas į Sibirą. Nuo 1868 m. gyveno Varšuvoje, 1874–1876 m. advokato padėjėjas Sankt Peterburge, 1876–1913 m. advokatas Kaune. Gyvenimo pabaigoje nuo lietuvių tautinio judėjimo nutolo.
Bugumilava

Istorija

XX a. pr. buvo palivarkas Šėtos valsčiuje.
Stasys Žižys

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje. Taujėnuose baigęs progimnaziją, 1945 m. įstojo į Ukmergės mokytojų seminariją. Besimokydamas užmezgė ryšius su Taujėnų krašto partizanais, įsitraukė į rezistencinę kovą, davė partizano priesaiką.
1949 m. spalio 14 d. buvo areštuotas, po ilgų tardymų apkaltintas sovietinės tėvynės išdavimu, antisovietine agitacija ir dalyvavimu ginkluotame pogrindyje. Iš Ukmergės perkeltas į Lukiškių kalėjimą. 1950 m. pavasarį prasidėjo ilga ir varginanti kelionė į šiaurę – Leningradas, Vologda, Vorkuta. Į Lietuvą grįžo po septynerių metų.
1957 m. vedė iš tremties Irkutsko srityje grįžusią mokytoją Juzę Dirsytę, šeimoje užaugo dukra Dalia.
XX a. devintajame dešimtmetyje aktyviai įsitraukė į Sąjūdžio, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos veiklą. 1989 m. įkūrė Ukmergės mišrų chorą „Tremtinys“.
Inicijavo Ukmergės krašto partizanų perlaidojimus, rūpinosi partizanų atminimo įamžinimu. Jo iniciatyva pastatyti paminklai Taujėnuose, Ukmergės Dukstynos kapinėse, 1996 m. Ukmergėje paminklinis akmuo Vyčio apygardos partizanų vadui Juozui Krikštaponiui. 1998 m. parašė memuarus „Jaunystę atidavėm Tėvynei“.
2008 m. gegužės 10 d. apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordino Riterio kryžiumi.
Mirė 2010 m. rugpjūčio 14 d., palaidotas Dukstynos kapinėse.
Fir Park

Kita paskirtis

Fir Park stadione vyko keli Škotijos Iššūkio taurės finalai ir du Škotijos futbolo lygos taurės pusfinaliai, tarp „Kilmarnock FC“ ir „Falkirk FC“ (2007 m.) bei tarp „Hearts FC“ ir „Saint Mirren FC“ (2010 m.).
Joninės

Kitų šalių papročiai

Brazilai Jonines švenčia dvi savaites: savaitę iki šventės ir savaitę po jos. Šioje klimato juostoje gyvenantys žmonės meldžia šventojo Jono lietaus, tad dažniausiai liūčių sezonas sutampa su saulėgrįžos švente.
Latviai šią dieną jie pina ąžuolo vainikus ir dovanoja juos Janiams, o savo automobilius puošia įvairiomis lauko gėlėmis bei ąžuolo šakelėmis.
Estai jie didelę svarbą teikia laužui, kadangi tiki, jog saulėgrįžos naktį uždegtas laužas namus saugos nuo gaisro ištisus metus. Be to, tikima, kad kuo didesnis laužas, tuo labiau jis atbaido blogąsias dvasias.
Portugalai Joninių šventę šioje šalyje simbolizuoja žydintis česnakas. Yra tokia tradicija juo suduoti artimiesiems ir draugams per galvą, kad sektųsi. Jeigu česnako nėra – tiks ir plastikinis plaktukas.
Suomiai Jonines švenčia šeštadienį, tarp birželio 20 ir 26 dienos. Be to, kaip ir lietuviai, ieško paparčio žiedo ir tiki visažinystės mitu.
Danai Joninių naktį ant laužo degina šiaudinę raganą, kuri būna aprengta senais drabužiais. Danai tiki, kad taip ragana pasiunčiama į raganų puotą.

Joninės šiandien

2003 m. Joninės Lietuvoje paskelbtos nedarbo diena. Tai, kad įstatyme minimas tik Joninių vardas, sukėlė diskusijų tarp siekiančių atskirti krikščioniškas Jonines ir senąją saulėgrįžos šventę.
Šiandien pavadinimai Joninės ir Rasos dažnai vartojami kaip sinonimai, tačiau yra teigiančių, kad Joninės – daugiau masių šventė, neretam besisiejanti su triukšmingomis linksmybėmis ar išgertuvėmis, o Rasos – būtina senųjų tradicijų tąsa.
Kadangi Joninės – šv. Jono diena, dabar yra paplitęs paprotys birželio 24 d. sveikinti Jonus ir Janinas. Jie neretai puošiami vainikais. Rengiamos masinės Joninių šventės, ypač daug žmonių suplūsta į Kernavę, ant Rambyno kalno, į Jonavą, dažnai vadinamą „Lietuvos Jonų ir Janinų sostine“. Originaliai pažymimas vasaros lygiadienis Aukštaitijos siaurajame geležinkelyje: organizuojamas Jonų traukinys į Joninių šventimą Rekstino miške (Panevėžio rajone). Šiose šventėse susipina Rasų ir Joninių tradicijos – imituojamos apeigos, buriama, tačiau ir sveikinami Jonai.
Mykolas Jankauskas

Mykolas Jankauskas (1905 m. rugpjūčio 9 d. Šniūruose, Pušaloto valsčius – 1999 m. kovo 9 d. Kaune) – Lietuvos miškininkas, habilituotas biologijos mokslų daktaras.

Biografija

1928 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1969 m. biologijos mokslų daktaras. 1994 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos garbės daktaras
1929–1942 m. dirbo Miškų departamente. 1945–1949 m. Vilniaus universiteto Miškų ūkio fakulteto Miškų ūkio ekonomikos ir organizacijos katedros vedėjas. 1946–1949 m. dar ir Lietuvos miškotvarkos kontoros vyr. inžinierius. 1949–1952 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakulteto dekanas. 1950–1989 m. dirbo Miškų institute; 1950–1976 m. Miškų ūkio ekonomikos ir organizacijos skyriaus vedėjas. Nuo 1972 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptis – miškotvarka ir miško taksacija.
Leonas Lagauskas

Biografija

Mokėsi Kauno vidurinėje dailės mokykloje. 1949–1952 m. LSSR dailės instituto Tapybos ir Grafikos fakultetuose studijavo tapybą, grafiką, 1958 m. Leningrade baigė Iljos Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institutą.
Nuo 1961 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. 1962–2000 m. dėstė LSSR dailės institute (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija), 1980 m. docentas, 1992 m. profesorius. Jo mokiniai: Giedrė Bulotaitė-Jurkūnienė, Elvyra Kriaučiūnaitė, Virginija Kalinauskaitė, Aistė Ramūnaitė, Edita Suchockytė, Dovilė Tomkutė, Roberta Vaigeltaitė, Ramunė Vėliuvienė, Matas Dūda, Arūnas Gelūnas, Šarūnas ir Gediminas Leonavičiai, Vladas Liatukas, Romas Orantas, Petras Repšys ir kt. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Oforto, litografijos, minkštojo lako technika sukurtuose estampuose vyrauja džiugūs, optimistiški vaizdai, kuriuose susipynusi istorija ir dabartis, gilaus susimąstymo, lyrinės nuotaikos. Kūriniams būdinga savita klasikinių tradicijų tąsa, štricho ritmika, detaliai modeliuota forma, raiškus subtilių linijų piešinys. Kuria siužetines kompozicijas, peizažus, portretus. Vilniaus tema plėtojama kompozicijose „Poetas ir Vilnius“, „Dirbtuvėje“ (abu 1977 m.), „Senamiesčio muzikantai“ (1978 m.). Žymiausias peizažų ciklas – „Senojo Vilniaus panoramos“ (15 estampų, 1971–1979 m.), vyrauja horizontalios daugiaplanių vaizdų kompozicijos, žvilgsnis iš viršaus, preciziškas piešinys. Išraižė daug portretų („Jurijus Gagarinas – XX a. Kolumbas“ 1968 m., „Prosenis Rastenis iš Kirdeikių“ 1977 m., „Du rektoriai. Petras Skarga ir Jonas Kubilius“ 1979 m., „Liaudies menininkas A. Puškorius“ 1987 m.). Nuo 1958 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Rusija, Čekija, Lenkija, Vokietija ir kt). Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Papiškės (Zujūnai)

Aplinkinės gyvenvietės

Medžiakalnis – 1,5 kmGeležiai – 1 kmVILNIUS (Varnė, Pilaitė)PlatiniškėsVILNIUS (Kriaučiūnai)
Europinis alyvmedis

Alyvuogės

Alyvuogės apie 3,5 cm, melsvai juodos spalvos. Sultingame minkštime yra apie 14-40 proc. riebalų ir kitų medžiagų – cukrų, vitaminų, baltymų. Alyvuogės vartojamos maistui, iš jų spaudžiamas alyvuogių aliejus.
Žagatpurviai

Istorija

Nuo seno Žagatpurvių kaime gyveno lietuvninkai, tik XIX a. antroje pusėje atsirado kelios sodybos vokiečių. Prūsijos ir Vokietijos valstybiniuose dokumentuose Žagatpurvių kaimo pavadinimas rašomas Szagatpurwen.
1912 m. Žagatpurvių kaime buvo įsteigtas sienos perėjimo punktas su muitine (tam tikslui pasienyje pastatyti trys mūriniai pastatai: muitinei, pasieniečiams ir karininkui, nuo Saugų nutiestas geras kelias (1916 m.)).
Tarpukaryje Žagatpurvio kaime, buvusioje kareivinėje, perauklėjimui buvo laikomos laisvo elgesio moterys.
Iki II pasaulinio karo Žagatpurvių kaimas priklausė Šilutės apskričiai Lapynos valsčiui, Saugų parapijai.
Po II ojo pasaulinio karo Žagatpurvių kaime iš esmės pasikeitė gyventojai (karo frontui artėjant, dauguma pasitraukė į vakarus, o tuščios sodybos buvo apgyvendintos atvykėliais iš įvairių Lietuvos vietovių).
Sovietmečiu dauguma Žagatpurvio kaimo gyventojų dirbo „Ašvos“ tarybiniame ūkyje. 1950–1973 m. Žagatpurvių kaime, buvusioje vokiečių muitinėje, buvo įsikūrusi Inkaklių apylinkės DŽDT vykdomasis komitetas.
Senojo Daugėliškio piliakalnis

Senojo Daugėliškio piliakalnis (dar vad. Kiškio bažnyčia) - kultūros paminklas. Turi kraštovaizdinę vertę. Valstybės saugomas objektas. 1991 m. patvirtintas archeologijos paminklu. Į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą įtrauktas 1998 m. gruodžio 30 d.
Piliakalnis yra Utenos aps., Ignalinos r. Naujojo Daugėliškio seniūnijoje Senojo Daugėliškio kaimo centrinėje dalyje, 0,35 km į šiaurės vakarus nuo Senojo Daugėliškio kaimo kapinių, tiek pat į pietvakarius nuo Senojo Daugėliškio - Andrikavo ir Mikalavo - Panižiškės kelių kryžkelės, 0,2 km į šiaurės vakarus nuo pastarojo kelio, į pietryčius nuo Virėkštos ežero. Jis yra atskiroje kalvoje, matyt, buvusioje saloje, dabar apsuptoje šlapių pievų. Aikštelė ovali, pailga š.r.-p.v. kryptimi, 55x70 m didumo. Aikštelės galai iškilūs, iki 15 m pločio ir 80 cm aukščio. Jos š.v. dalyje aptiktas 50 cm storio tamsiai pilkas kultūrinis sluoksnis. Piliakalnis stipriai apardytas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio II-ąja puse.
Varlaukio Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Varlaukyje 1764 m. pastatyta medinė koplyčia. Ji 1830 m. perstatyta. 1860 m. pastatyta bažnyčia. 1862 m. paskirtas kunigas. 1879 m. bažnyčia sudegė.
1881 m. leista statyti naują medinę bažnyčią (pastatyta 1883 m.). 1921 m. įkurta parapija. 1923 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Parapija garsėja Dievo apvaizdos atlaidais.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu. Joje įrengti 3 altoriai. Vidų puošė savamokslis meistras Jonas Balsaitis-Drugelis iš Užakmenių kaimo.
Bažnyčioje stovi nežinomo meistro sumontuoti istoriniai vargonai.
Žukų valsčius

Žukų valsčius buvo Mažojoje Lietuvoje. Centras – Žukai.
2 euro centų moneta

Istorija

Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai euro monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 eurozonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (eurozonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. euro monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.

Dizainas

2 eurų centų monetos yra pagamintos iš variu dengto plieno. Jų skersmuo yra 18,75 mm, storis – 1,67 mm, o svoris – 3,06 g. Monetų briauna lygi su grioveliu.

Bendroji pusė (reversas)

Bendrosios pusės dizainą sukūrė Luc Luycx. Monetos apačioje, dešinėje, vaizduojamas gaublys, kuriame matomas Europos žemynas su švelniai paryškintomis 15 senųjų ES narių ir šiaurinė Afrikos bei vakarinė Azijos dalys. Šešios plonos linijos įstrižai eina už gaublio ir abejose linijų pusėse yra po vieną žvaigždę (iš viso 12 žvaigždžių kaip ir Europos Sąjungos vėliavoje). Viršuje, kairėje, pavaizduotas didelis skaičius 2, o šalia jo mažomis raidėmis tekstas „EURO CENT“. Gaublio dešinėje pusėje galima įžiūrėti autoriaus inicalus LL.
FC Speranța Crihana Veche

Istorija

Įkurtas 2009 m. 2012–2013 m. dalyvavo elito diviziono kovose. Užėmė 11 vietą. Kitą sezoną liko paskutinėje vietoje ir iškrito iš elito.
Upala

Istorija

Upalai miesto statusas suteiktas 1970 m.
Hailaras

Istorija

Hailaras įkurtas 1734 m. kaip kinų tvirtovė. Kinijos Respublikos metais buvo Singano provincijos sostine. Seniau dar vadintas Hulunu (kin. 呼伦, pinyin: Hūlún). Miestas labai nukentėjo Antrojo pasaulinio karo metais.
Apulijos Gravina

Istorija

Miestą įkūrė senovės graikai, kai kolonizavo Didžiąją Graikiją. Polis turėjo teisę kalti savo monetas. Diodoro teigimu, kad tai buvo Apulijos miestas, kurį romėnai atėmė iš samnitų per Trečiąjį samnitų karą (306 ar 305 m. pr. m. e.). Strabonas nurodė, kad tai buvo peucetijų pasienio miestas, o Plinijus Vyresnysis jį paminėjo tarp kitų Apulijos miestų. Apijaus kelias, jungęs Romą su Brindiziu, ėjo per Graviną. Itinerarijas teigia, kad Gravina buvo 20 mylių nuo Venosos, Apijaus kelio atšakoje, kuri vedė į Tarantą.
Vėliau miestą valdė Bizantija, lombardai ir Šiaurės Afrikos musulmonai.
Gravina buvo normanų grafystės centras Hotevilių Sicilijos karalystėje, o vėliau Neapolio karalystėje. Gravino grafas Gilbertas buvo puseserės karalienės regentės Margaritos Navarietės pasiųstas į pusiasalį kautis su Šventosios Romos imperatoriumi. Vėliau miestas atiteko Jonui, Duraco grafui. Normanai miestą vadino Garagnone ar Garaynone.
1386–1816 m. Gravina priklausė Orsiniams: čia gimė popiežius Benediktas XIII (tikrasis vardas – Pietro Francesco Orsini) 1649 m. Feodalinė priespauda sukėlė daugybę riaušių, ypač tarp 1789 m. ir 1861 m.
Graviną apgriovė sąjungininkų bombardavimai per Antrąjį pasaulinį karą.

Kultūra

Gravinoje vyksta viena seniausių mugių Europoje: Šv. Jurgio mugė vykstanti kiekvieną balandį nuo 1294 m.
Kigwancha SK

Istorija

Klubas įkurtas 1956 m.
Komanda žaidžia elito divizione.