google/wiki40b huggingface dataset:
Petras Čyras

Biografija

Brolis Aleksandras Čyras. 1957 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1974 m. technikos mokslų kandidatas.
1957–1962 m. Vilniaus linijinės kelių valdybos darbų vykdytojas, 1962–1968 m. Tiltų statybos valdybos, 1980–1985 m. Vilniaus kelių statybos, remonto ir eksploatacijos tresto vyr. inžinierius. Nuo 1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas), dėstytojas, 1985–2001 m. Darbo ir aplinkos apsaugos (nuo 1992 m. Darbo ir gaisrinės saugos) katedros vedėjas, 1995–2006 m. Žmonių saugos mokslinio instituto direktorius; nuo 2002 m. profesorius. 1998–2003 m. dar dėstė Lietuvos karo akademijoje.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritys – žmogaus ir aplinkos sauga, ergonomika, edukologija, gaisrinė sauga. Vadovavo 16 mokslinių, iš jų ir tarptautinių projektų, 1999 m. rengiant energetikos ir vandentvarkos darbų saugos žinybines normas ir taisykles, 2003 m. kuriant Lietuvos profesinės saugos ir sveikatos 2004–2006 m. programą, 2006 m. darant Ignalinos atominės elektrinės I ir II energetinių blokų gaisrinės rizikos ekspertizės analizę. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, dalis jų užsienio spaudoje. 25 mokomųjų knygų apie civilinę ir darbo saugą tiesiant kelius ar atliekant kitus darbus, ergonominį projektavimą, ekologiją, gaisrinę saugą autorius.
Margarita Treinytė-Butkienė

Biografija

1965–1984 m. – 18 kartų Lietuvos bėgimo ir šuolių į tolį čempionė, rekordininkė, TSRS čempionė. Treneriai: Algimantas Antanas Kukšta (1963-1968 m.), Stasys Šačkus (1968-1969 m.), Valentas Butkus (1969-1984 m.). 1972 m. baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą.
1972-1974 m. draugijos „Nemunas“ Centro tarybos, 1974-1976 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto instruktorė, 1976-1977 m. draugijos „Nemunas“ Kauno tarybos Vaikų ir jaunimo sporto mokyklos, 1977–1986 m. draugijos „Nemunas“ respublikinės lengvosios atletikos Vaikų ir jaunimo sporto mokyklos, 1986-1990 m. Kauno aukštojo sportinio meistriškumo mokyklos trenerė, nuo 1990 m. Vytauto Didžiojo universiteto lektorė.
Simonas Kairys

Biografija

2003 m. baigė Telšių Kranto vidurinę mokyklą, 2007 m. – politikos mokslus Vytauto Didžiojo universitete, 2011 m. Mykolo Romerio universiteto magistrantas.
Iki 2015 m. Kauno miesto savivaldybės mero pavaduotojo padėjėjas; Liberaliosios minties instituto projektų vadovas. VŠĮ Lietuvių išeivijos instituto valdybos narys. Nuo 2015 m. Kauno miesto savivaldybės mero pavaduotojas.
2011–2019 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Liberalų ir centro sąjungos, nuo 2008 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys.
Vilkėno malūnas

Vilkėno malūnas – vandens malūnas, įrengtas prie užtvenktos Švėkšnalės upės, Šilutės rajono savivaldybėje, Vilkėno I kaime, prie kelio  4208  Žemaičių Naumiestis–Gardamas–Švėkšna ; šalia tyvuliuoja Vilkėnų tvenkinys.
Objektas 1997 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą. Jis yra Vilkėno dvaro sodybos komplekso dalis. Malūnas restauruotas, pritaikytas restoranui ir viešbučiui. Statinys stačiakampio plano, vienatūris, vakarinėje pusėje pristatytas naujas medinis prieangis. Pastato planinė struktūra neišliko, pakeista. Turi romantizmo stiliaus bruožų.

Istorija

Grafo Pranciškaus Pliaterio iniciatyva 1843 m. buvo užtvenkta Švėkšnalė ir čia pastatytas vandens malūnas. 1891 m. kilus potvyniui, vanduo pralaužė užtvanką, malūnas buvo restauruotas. 1936 m. malūne pastatytas dyzelinis motoras, naudotas pritrūkus vandens. 1993 m. dvarą grąžinus Pliaterių paveldėtojams, 1995 m. baigtas malūno kapitalinis remontas, jame įrengtas viešbutis ir restoranas.
Konicas

Istorija

Manoma, kad dabartinio miesto teritorijoje žmonės apsigyveno prieš maždaug 4000 metų. Pirmieji gyventojai buvo įvairios ilyrų gentys. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1382 m. birželio 16 d. dokumente. Buvo okupuotas osmanų.
Po Pirmojo pasaulinio karo tapo Jugoslavijos karalystės dalimi. Po Antrojo pasaulinio karo Nepriklausomos Kroatijos valstybės sudėtyje, vėliau tapo Jugoslavijos dalimi.

Konico tiltas

Konico senasis tiltas (bosn. Konjička Stara Ćuprija) buvo pastatytas tarp 1682 ir 1683 m. Pastatytas ant šešių, šiek tiek smailių, akmeninių arkų. Tai geriausiai išlikęs osmanų tiltas Bosnijoje ir Hercegovinoje. 1945 m. kovą, besitraukiant vokiečiams, tilto arkos buvo sunaikintos. 2003–2009 m. pilnai perstatytas. Tiltas yra paskelbtas šalies nacionaliniu paminklu.
Eduardas Kankinys

Biografija

Mersijos ir Nortumbrijos karaliaus Edgaro Taikiojo sūnus. Parėmė Mersijos erlo kampaniją prieš vienuolynų įsigalėjimą, daug vienuolių buvo išvaryta. Anglijos istorijoje žymus dėl ypatingų mirties aplinkybių – buvo nužudytas svečiuose pas brolį Etelredą Nepaklusnujį ir pastarojo šalininkų palaidotas be karaliui deramos pagarbos.
Melfis

Paveldas

Miestas žymus savo architektūros paveldu: yra XI a. normanų pastatyta Melfio pilis, XI a. katedra (atstatyta baroko stiliumi, su normaniška varpine, interjeras dekoruotas XIII a. freskomis), XI a. vyskupų rūmai (Palazzo del Vescovado, atstatyti XVIII a. baroko stiliumi), XI–XIII a. miesto sienų, vartų liekanos. Veikia archeologijos muziejus.

Istorija

Senovėje Melfio vietoje gyveno lukanai. Romėnams užkariavus kraštą, 291 m. pr. m. e. netoliese įkurta Venusijos kolonija. Viduramžiais Melfis atsidūrė riboje tarp Bizanijos ir lombardų valdomų žemių. XI a. miestą užėmė normanų karvedys, Apulijos ir Kalabrijos grafas Vilhelmas „Geležinė Ranka“. 1059 m. Melfis tapo Apulijos grafystės sostine, čia vyko popiežiškieji susirinkimai. Vėliau miestas tapo pavaldus Neapolio karalystei. 1231 m. Šv. Romos imperatorius Frydrichas II paskelbė „Melfio konstitucijas“, kuriomis sukūrė biurokratinį aparatą regione.
1528 m. Melfį nusiaubė prancūzų armija, vadovaujama Odet of Foix. Nužudyta ~3000 miestiečių. 1531 m. Ispanijos karalius Karolis V italų admirolui Andrea Doria suteikė Melfio princo statusą.
Po Italijos suvienijimo, 1861 m., Melfį užėmė valstiečiai, vadovaujami Carmine Crocco, siekę grąžinti Burbonų valdžią. 1930 m. Melfį nusiaubė žemės drebėjimas.
Duracell

Duracell Inc. yra amerikiečių gamybinė įmonė, priklausanti Berkshire Hathaway, gaminanti baterijas ir išmaniąsias energijos tiekimo sistemas. Duracell šiuo metu užima apie ketvirtį pasaulinės baterijų rinkos, nors jų populiarumas mažėja.

Produkcija

Duracell gamina pagrindinių tipų baterijas - AAA, AA, C, D, 9 voltų (vadinamąsias "kronas"), taip pat CMOS baterijas motininėms plokštėms (CR2032). Leidžiamos ir retesnių tipų baterijos - AAAA (naudojamos rašikliuose su žibintuvėliais, portatyviniuose gliukozės kiekio kraujyje matuokliuose ir pan.). Duracell turi ir platų miniatiūrinių baterijų asortimentą - kalkuliatoriams, rankiniams laikrodžiams, klausos aparatams ir kitiems miniatiūriniams (dažniausiai medicininiams) prietaisams.
Duracell leidžia ir pakraunamas akumuliatorines baterijas.

Istorija

Durcell kompanijos istorija prasidėjo apie 1920 m., pradėjus bendradarbiauti mokslininkui Samuel Ruben ir verslininkui Philip Mallory bei įkūrus P.R.Mallory Company įmonę. Samuelis sukūrė gyvsidabrio baterijas, kurios pranašesnės už tais laikais populiariausiais cinko baterijas. Buvo įkurta bendra Philipo ir Samuelio įmonė „P. R. Mallory Company“. 1950 m., kai gyvsidabrio baterijos atgyveno, Samuelis patobulino šarminius mangano elementus, padarydamas juos mažesnius, patvaresnius ir ilgiau veikiančius nei bet kuris kitas maitinimo šaltinis.
1964 m. oficialiai pradėtas naudoti „Duracell“ vardas. Šarminių elementų rinkos augimą skatino fotografijos poreikiai. Tik 1970 m. pavyko padidinti jų gamybą tiek, kad pasiūla atitiktų paklausą.
Turliškiai

Istorija

Minimi 1554 m. inventoriuje. 1686 m. Dubingių kunigaikštystės inventoriuje Turliszki. 1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Angelė Kaušylienė

Biografija

2002 m. Kauno technologijos universitete apgynė disertaciją, socialinių mokslų daktarė.
Utenos aukštesniosios medicinos mokyklos direktorė, 2005 m. Utenos kolegijos Sveikatos priežiūros ir socialinės rūpybos fakulteto dekanė. Nuo 2006 m. liepos 21 d. Utenos apskrities viršininkė.
1997 m. Naujosios demokratijos-Moterų partijos narė, nuo 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narė.
Lietuvos socialinių darbuotojų tarybos narė. Vaikai Ernestas, Šarūnė.
Lombokas

Lombokas – Indonezijos sala, priklausanti Vakarų Mažosioms Sundos Saloms (Nusa Tenggara Barat provincija). Salos plotas apie 4700 km². Salos ir provincijos centras – Mataramas (360 000 gyventojų).

Geografija

Vulkaninės kilmės Lombokas priklauso Mažosioms Sundos saloms. Aukščiausias taškas – Rinjani kalnas, 3726 m. Rytuose – Sumbava sala. Aplink yra smulkių salelių (žinomiausios Gili salos). Į vakarus nuo Lomboko eina Voliso linija, skirianti Azijos ir Australijos sritis.

Demografija

2,4 mln. gyventojų, 85 % sasakai, 10-15 % baliečiai. Pagrindinė kalba – bahasa, bet yra ir vietinių tarmių (ngeno - ngené, ngeto - ngeté, meno - mené, meriaq - meriku). Vyraujanti religija – islamas. Šalies šiaurėje, aplink Bajano (Bayan) miestą, apie 30 000 gyventojų išpažįsta vietinę Wektu Telu religiją (savotiškas hinduizmo, islamo ir animizmo mišinys).

Istorija

Žinoma sasakų Lomboko karalystė, kurią nukariavo Balio karalius. 1674 salos rytuose išsilaipino olandai. XIX a. antrojoje pusėje olandai kartu su Lomboko gyventojais kovojo kartu prieš sukilusius Balio gyventojus. 1942 saloje buvo išsilaipinę japonai.
Bieltas

Bieltas (val. Buellt) – ankstyvųjų viduramžių Velso karalystė, priklausiusi nuo Povio karalystės. Susikūrė 430 metais.

Istorija

Bieltas buvo įkurtas, kai maždaug 430 metais Vortigernas paskyrė dalį savo žemių sūnui Paskenui. Bieltas egzistavo kaip vasalinė Povio karalystė. Paskeno giminė kirtosi sulig Fernvailo mirtimi, maždaug IX amžiuje.
Bet kokia kaina

Turinys

Profesorius Džeimsas Andersas 30 metų dirbo mokytoju koledže Rio de Žaneire. Priešais jo mokymo įstaigos langus įsikūręs bankas, į kurį 2 kartus per metus yra atvežamos deimantų siuntos. 30 metų stebėdamas besikartojančią operaciją, profesorius suplanavo kaip pasisavinti deimantus mieste vykstančio karnavalo metu.
Išėjęs į pensiją, jis atvyksta į Niujorką pas savo pažįstamą gangsterį Marką Milfordą ir pasiūlo jam vagystės planą. Šis susidomi ir leidžia profesoriui surinkti komandą iš 4 asmenų. Buvęs kareivis, seifų specialistas, mechanikas ir lovelasas turi įgyvendinti planą per 30 minučių, o svarbiauja jo dalis – gauti raktą. Šį turi banko darbuotoja Merė Ana, kurią per 2 dienas reikia suvilioti. Ši plano dalis pavedama moterų numylėtiniui Žanui Poliui, tačiau netikėtai paaiškėja, kad Merė Ana visiškai juo nesidomi. Kol kiti komandos nariai treniruojasi jachtoje, Žanas Polis desperatiškai bando visas viliojimo priemones, tačiau nesulaukia atsako. Galiausiai, kai kareivis Erichas Veisas liepia jam bet kokia kaina gauti raktą, galbūt net nužudyti moterį, ši staiga atlyžta. Žanas Polis gauna raktą, komanda įvykdo apiplėšimą, tačiau jau kitą dieną Merė Ana tampa pagrindine įtariamąja. Moteris netenka darbo, o policija ima ieškoti Žano Polio. Po gaudynių ir tarpusavio rietenų gyvas lieka tik Erichas Veisas, kuris skuba į susitikimą su Milfordu, tačiau yra pastarojo nušaunamas. Milfordas pasiima lagaminėlį, tačiau, jį atidaręs, deimantų neranda.
Tuo metu Romoje profesorius Andersas susitinka su savo buvusia mokine Mere Ana. Ši, pakeitusi lagaminėlį su deimantais dar prieš juos padedant į seifą, atveža juos paslėpusi rankinės dugne, tačiau jiems besišnekučiuojant, rankinę nugvelbia pro šalį važiuojantis motociklininkas…
Austroneziečių migracijos

Austroneziečių migracijos – priešistorinės austronezinėmis kalbomis kalbančių tautų (austroneziečių) migracijos jūromis (Ramiajame ir Indijos vandenynuose), vykusios daugiau nei keturis tūkstančius metų. Šiuo metu austroneziečiai apgyvendino milžinišką pasaulio teritoriją, kuri driekiasi nuo Madagaskaro vakaruose iki Velykų salos rytuose, nuo Havajų šiaurėje iki Naujosios Zelandijos pietuose. Šis regionas dar įvardijamas kaip Austronezija.
Ši migracija dar vadinama malajų-polineziečių migracija, nes būtent šios vienintelės kalbinės grupės atstovai ir vykdė migracijas.

Plitimas Malajų salyne

Archeologiniai duomenys rodo, kad pirmieji austroneziečių atstovai už Taivano ribų išsilaipino Filipinų šiaurinėse salose. Iš ten jie plito vis tolyn į pietus, apgyvendindami visą Malajų salyną, Malakos pusiasalį bei dabartinio Vietnamo pakrantes (pastarųjų palikuonys žinomi kaip čamai). Šis salynas jau buvo apgyvendintas iki tol senųjų gyventojų (australoidų), kurių palikuonys yra dabartiniai australijos aborigenai ir papuasai, kadangi Australija ir Naujoji Gvinėja austroneziečių apgyvendintos nebuvo.
Malajų salyno apgyvendinimas įvyko taip, kad, išskyrus keletą atvejų, beveik nebeliko senųjų vietos gyventojų palikuonių. Keletas senųjų gyventojų atstovų Malajų salyne yra negritai, Molukų papuasai.
Malajų salyno austroneziečiai ilgainiui susėslėjo. Mūsų eros pradžioje čia Indijos kultūros įtakoje susuformavo brandi budistinė-hinduistinė civilizacija.
Diktarų kapinynas

Kapinynas

Dalis kapinyno apardyta. 1976–1977 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Vytautas Urbanavičius) ištyrė 195 m² plotą, surado 101 kapą. 13 kapų iš V a.–VI a., kiti – iš XIV a.–XVI a. Kalvelės pietinėje pašlaitėje buvo keturios įvairaus dydžio duobės su degėsių liekanomis, lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos fragmentais, paukščių kaulais. Manoma, kad duobės susijusios su laidosena (aukų duobės) arba yra gyvenvietės liekanos. V a. – VI a. vyrų kapuose rasta ietigalių, peilių, moterų ir vaikų – darbo įrankių (ylų, pjautuvų) ir papuošalų – žalvarinių antsmilkinių, antkaklių, kaklo apvarų, lankinių segių, juostinių ir įvijinių apyrankių. XIV a.–XVI a. daugelis mirusiųjų laidota mediniuose karstuose su įkapėmis. Rasta kirvių, ietigalių, kalavijų, peilių, galąstuvų, skiltuvų iš titnago, verpstukų, adatų adatinėse, auskarų, segių, apyrankių, žiedų, kabučių, piniginių, monetų – daugiausia XIV a. lietuvių monetų. Radinius (321 vnt.) saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Romualdas Mankus

Biografija

1959 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1966 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
Nuo 1966 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) mokslo darbuotojas, nuo 1968 m. ir dėstytojas; nuo 1977 m. docentas. Mokslinės ir pedagoginės veiklos sritis – miško ūkio raida ir gamybos organizavimas. Paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių.
Andrejus Kozyrevas

Biografija

1974 m. baigęs Maskvos tarptautinių santykių institutą (МГИМО), dirbo TSRS URM tarptautinių organizacijų valdyboje, 1986–1988 m. čia vadovavo skyriui, vėliau – buvo šios valdybos viršininkas. 1977 m. apsigynė istorijos mokslų kandidato disertaciją tema „Jungtinių Tautų vaidmuo vystant nusiginklavimą“.
1990 m. spalio 11 d. paskirtas RTFSR užsienio reikalų ministru, gruodžio mėn. jam suteiktas Nepaprastojo ir įgaliotojo pasiuntinio diplomatinis rangas. 1993 m. spalio mėn. paskirtas Rusijos Federacijos saugumo tarybos nariu.
1993–2000 m. dvi kadencijas Murmansko srityje buvo renkamas Rusijos Federacijos Valstybės Dūmos deputatu.
1996 m. sausio 5 d. atleistas iš Užsienio reikalų ministro pareigų. Nuo 1998 m. buvo JAV korporacijos „ICN Рharmaceuticals“ direktorių tarybos narys, nuo 2000 m. – farmacijos korporacijos „ICN“ direktorius Rytų Europai. 2007 m. pradėjo vadovauti „Investtorgbanko“ (Инвестторгбанк) direktorių tarybai. 2012 m. Lietuvos bankas neleido šiam bankui steigti savo atstovybės Lietuvoje.
Rusijoje A.Kozyrevas iki šiol kaltinamas už suartėjimą su vakarais, tariamą šalies interesų nepaisymą bei Rusijos įtakos mažėjimą pasaulyje.
Ginkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų mokykla

Istorija

1896 m. savo rūmų rūsyje grafai Vladimiras ir Zubovai įkūrė slaptą lietuvišką pradinę mokyklą, dalį savo pajamų skyrė vietos jaunimui mokyti. Mokyklą lankė vyresni kumečių vaikai. Nuo 1900 m. ji tapo oficialia, dėstomąja rusų kalba. 1901-1902 m. pastatytas mūrinis mokyklos pastatas. 1902 m. mokykla perkelta į specialiai jai pastatytą pastatą; nuo 1904 m. veikė oficialiai.
1922 m. įvestas keturių skyrių pradinis mokymas. 1933 m. mokyklai suteiktas Sofijos ir Vladimiro Zubovų vardas. 1953 m. mokykla tapo septynmete, 1961 m. pertvarkyta į aštuonmetę, 1976 m. pastatytas mokyklos priestatas. 1985 m. įkurtas mokyklos muziejus. 1988 m. mokykla reorganizuota į devynmetę, 1989 m. mokyklai grąžintas Sofijos ir Vladimiro Zubovų vardas, nuo 1993 m. tai Sofijos ir Vladimiro Zubovų pagrindinė mokykla. 2001 m. atlikta mokyklos pastato renovacija.
Galintėnai

Istorija

XX a. viduryje veikė pradinė mokykla.
Alebarda

Alebarda (angl. halberd) – dvirankis ilgakotis ginklas sudėtine galva. Visa galva nukaldinta iš vieno metalo gabalo, pagrindiniai galvos elementai – kirvuko galva su ietišku smaigaliu, kirvuko penties vietoje – kablys.
Alebardos labai paplito XIV–XV a. Pavadinimas, spėjama, kilęs iš vidur. vokiečių aukštaičių kalbos žodžio helmbarte: helm 'kotas' (iš sen.vok.aukšt. halb 'rankena') + barte 'kirvis' (iš sen.vok.aukšt. barta, iš bart 'barzda').
Alebardos kotas ties galva dažnai būdavo sutvirtintas metalo juostomis, einančiomis nuo alebardos galvos, kad koto neitų nukirsti kalaviju ar kirviu.
Kaunantis alebarda naudojami du pagrindiniai kovimo būdai – kirtis kirvuko ašmenimis ir dūris pikišku smaigaliu. Kablys paprastai skirtas raiteliams nutraukti nuo arklių arba pėstininkams – iš rikiuotės. Kai kurių alebardų kablys galėjo būti panaudotas šarvams pramušinėti.
Alebardos buvo pagrindinis ankstyvųjų šveicarų armijų XIV–XV a. ginklas. Vėliau šveicarų kariuomenė ėmė naudoti ir pikas, kas leido efektyviau atremti riterių atakas. Vokiečių landsknechtai, periminėję šveicarų kariavimo metodus, irgi naudojo alebardas, papildytas pikomis, tik artimoms kirstynėms naudojo trumpus kalavijus katzbalgerius, o ne šveicarų naudotus pusantrarankius kalavijus bei durklus. Vėliau rikiuotėje ėmė įsigalėti pikos, ir alebardų reikšmė ėmė mažėti.
Kol pikininkų rikiuotės kovėsi su kitais pikininkais, alebardos buvo naudingos, bet, kai pikininkų rikiuotė tapo daugiau pagalbine (pagrindinė buvo šauliai), ginančia lėtai ginklus užtaisančius arkebūzininkus, vėliau – muškietininkus nuo staigių kavalerijos atakų, alebardininkų dalis pėstininkų rikiuotėje ėmė sparčiai mažėti, kol XVI a. viduryje visiškai išnyko.
Po to alebardos dar porą šimtų metų buvo naudojamos kaip rūmų sargybinių ginklas, jas iki šiol naudoja Vatikano Šveicarų gvardija.
Vytautas Kuklys

Biografija

1961 m. baigė Vilniaus geležinkelių transporto technikumą, Kelių ir tiltų statybos ir eksploatacijos technikas.
1993–2000 m. Varėnos rajono valdybos narys. 1995 m. AB „Trobesiai“ direktorius. 2000–2015 m. Seimo nario Algio Kašėtos padėjėjas. Nuo 2005 m. pensininkas.
1995–2012 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 1990 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Varėnos rajono skyriaus narys, deklaravo nesąs politinių partijų narys.
Sutuoktinė Janina, vaikai Dalė, Lina.
Petras Daugintis

Petras Daugintis (1915 m. balandžio 5 d. Bajorėliai, Kretingos valsčius – 1998 m. sausio 2 d. Čikaga) – SJ, lietuvių kunigas, jėzuitas katalikų spaudos darbuotojas.

Biografija

Nuo 1938 m. jėzuitas, 1941–1944 m. studijavo filosofiją Pagryžuvio jėzuitų noviciate, teologiją Kauno kunigų seminarijoje, 1944–1948 m. jėzuitų kolegijoje Pulache (Vokietija). 1946 m. įšventintas kunigu. 1951–1955 m. socialinius mokslus studijavo Popiežiškajame Grigaliaus universitete Romoje.
Dirbo sielovados darbą lietuvių karo pabėgėlių stovyklose. 1956–1958 m. dėstė Montevidėjo kunigų seminarijoje, vėliau dirbo lietuvių parapijoje, rengė lietuvių radijo valandėles, redagavo katalikų laikraštį „Žinios“. 1968–1977 m. dirbo Šv. Kazimiero parapijoje San Paule, redagavo laikraštį „Mūsų Lietuva“. 1978 m. perkeltas į lietuvių jėzuitų rezidenciją Čikagoje, Lietuvos jėzuitų provincijos dalies užsienyje iždininkas. Redagavo periodinį leidinį „Mūsų žinios“, bendradarbiavo žurnaluose „Aidai“, „Naujoji Romuva“.
Alofis (sala)

Alofis (pranc. Alofi) – sala Ramiajame vandenyne, viena iš trijų, sudarančių Voliso ir Futūnos salų grupę (Prancūzijos valda). Yra 2 km į pietryčius nuo Futūnos (su ja sudaro Horno salas). Plotas – 17,8 km².
Sala yra 8 km ilgio ir 4,4 km pločio, kalnuota (vulkaninė). Paviršius iškyla iki 417 m (Kolofau k.). Alofį supa koralinis rifas.
Alofio sala yra beveik negyvenama (2013 m. – 2 gyv.), jos vakaruose yra Alofitajaus kaimelis su maža koplyčia. Saloje futūniečiai augina tabaką ir kitus augalus.
Istoriškai Alofis priklauso Alo karalystei.
Super Nintendo Entertainment System

SNES Classic Edition

SNES Classic Edition yra 2017 m. išleista miniatiūrinė originalios SNES konsolės versija su integruotu 21 SNES žaidimu, tarp kurių „Donkey Kong Country“, „Super Mario World“, „Super Metroid“, „Final Fantasy III“ ir kiti žaidimai. Integruotas „Star Fox 2“ žaidimas, kuris buvo planuotas, bet taip ir neišleistas SNES konsolei. Konsolė suderinama su „Wii“ klasikiniu ir pro pulteliais.
Užbaikalė

Užbaikalė (rus. Забайкалье) – gamtinė sritis Rusijoje, į rytus nuo Baikalo ežero. Tęsiasi ~1000 km nuo Patomo ir Šiaurės Baikalo kalnynų šiaurėje iki Rusijos-Mongolijos sienos pietuose, ir nuo Baikalo ežero iki Šilkos ir Argūnės santakos bei Oliokmos upės rytuose. Charakteringi vidutinkalnių kalnagūbriai (Daūrijos, Malchos, Oliokmos), atskirti tarpukalnių dubumų (Barguzino, Angaros aukštupio, Mujos-Kuandos). Šiaurėje ir vakaruose išsiskiria smarkiai suskaidyti aukštikalnių tipo Stano kalnyno kalnagūbriai su ledynais. Pietuose driekiasi Borščiovo ir Jablono kalnagūbriai, o centrinėje dalyje plyti Vitimo plokščiakalnis. Išplitęs amžinasis įšalas ir su juo susijusios solifliukcinės reljefo formos.
Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -23 °C pietuose iki -33 °C šiaurėje, tačiau kartais gali nukristi iki -58 °C. Vasara trumpa, aukštikalnėse vėsi. Liepą dubumose temperatūra svyruoja tarp 10-20 °C, o aukštikalnėse 5-7 °C. Kritulių kiekis labai priklauso nuo šlaitų krypties. Daugiausia kritulių tenka pietrytiniams iš šiaurės vakariniams šlaitams (700–1000 mm), tuo tarpu dubumose tesiekia 250–300 mm per metus. Upės priklauso Baikalo, Lenos, Amūro baseinams: Vitimas, Oliokma, Šilka, Argūnė, Čara. Telkšo Gusinjės, Jeravnojės, Beklemiševo ežerai.
Vyrauja taiga, besikaitaliojant su stepių plotais. Aukštikalnėse – kalnų tundra. Įsteigti Baikalo, Barguzino, Sochoindo rezervatai.
Užbaikalės regione įsikūrusi Buriatija ir Užbaikalės kraštas, dalis Jakutijos.
Darbininkas komunistas

Darbininkas komunistas – Lietuvos ir Baltarusijos komunistų partijos CK leidinys, išleistas 1918 m. lapkritį Voroneže.

Istorija

Išėjo vienas numeris. Redagavo Vincas Kapsukas, Justinas Bartkus. Bendradarbiavo Pranas Eidukevičius, Zigmas Angarietis.
Girėnai (Vilkaviškis)

Istorija

XIX a. viduryje kaimas vadintas Papečkiais.

Susisiekimas

Girėnų pagrindinis kelias yra  186  Kybartai–Vištytis .