google/wiki40b huggingface dataset:
Jeff Bridges

Jaunystė

Gimė Los Andžele, Kalifornijos valstijoje, garsioje aktorių šeimoje. Jo tėvas Loidas Bridžesas (1913–1998) ir motina Dorotė Bridžes (mergautinė pavardė Simpson; 1915–2009) buvo aktoriai. Jo vyresnysis brolis Bo taip pat yra aktorius. Bridžesas taip pat turi jaunesniąją seserį Lusindą bei turėjo dar vieną brolį, vardu Garetas, kuris mirė nuo staigaus kūdikių mirties sindromo 1948 m. Augdamas Bridžesas artimai bendravo su savo vyresniuoju broliu Bo, kuris, tėvui dirbant, atstojo tėvo figūrą. 1967 m. Bridžesas baigė Universiteto vidurinę mokyklą. Būdamas septyniolikos su tėvu ėmė dirbti „Anniversary Waltz“ pastatyme. Po mokyklos baigimo Bridžesas išvyko į Niujorką, kur studijavo vaidybą „Herbert Berghof Studio“ menų mokykloje. Kai jam sukako 18, Bridžesas įstojo į JAV pakrantės sargybos rezervą ir jame ištarnavo aštuonerius metus.

Kinas

Pirmą kartą ekranuose Bridžesas pasirodė būdamas vos keturių mėnesių amžiaus, 1950 m. filme „The Company She Keeps“. Jaunystėje daugiausia vaidino su tėvu ir broliu. Pirmąjį svarbų vaidmenį gavo 1971 m. filme „The Last Picture Show“ ir buvo nominuotas Oskaro apdovanojimui geriausio antraeilio vaidmens kategorijoje. Tuomet jam tebuvo 22-eji metai, todėl jis laikomas vienu jauniausių aktorių, nominuotų Oskaro apdovanojimui.
Vėliau sekė vienas iš jo žymesnių vaidmenų mokslinės fantastikos filme „Tronas“ (1982 m.), kur jis atliko video žaidimų programuotojo Kevino Flino vaidmenį. 1984 m. Bridžesas dar kartą buvo nominuotas Oskarui už ateivio vaidmenį filme „Starman“. 1998 m. aktorius vaidino brolių Koenų kulto klasikos filme „Didysis Lebovskis“, kur atliko bene žymiausią savo vaidmenį – „The Dude“. 2000 m. jis nominuotas Oskarui ketvirtą kartą, už vaidmenį filme „The Contender“.
Nors pirmąją nominaciją aktorius pelnė palyginus anksti, iki Oskaro laimėjimo jam teko laukti net 38-erius metus. Pirmasis Oskaro apdovanojimas Bridžesui buvo įteiktas 2010 m. už kantri muzikanto vaidmenį filme „Pašėlusi širdis“. Tuomet Bridžesui buvo 60 metų. Šeštąją Oskaro nominaciją Bridžesas pelnė už filmą „Tikras išbandymas“ (True Grit, 2010 m.).

Muzika

Bridžesas, paskatintas mamos, mokėsi groti pianinu ankstyvame amžiuje. Jis daug grodavo kol filmavosi kine. Savo debiutinį albumą „Be Here Soon“ Bridžesas išleido 2000 m.

Kita veikla

Džefas Bridžesas yra fotografas mėgėjas nuo pat vidurinės mokyklos ir ėmė fotografuoti filmo „Starman“ filmavimo aikštelėje, tai pasiūlius tame pačiame filme vaidinusiai aktorei Karen Alen. Nuo 1980 m. jis fotografuodavo tiek filmo aikštelėje, tiek už jos ribų su savo mėgstamiausiu pilnai mechaniniu fotoaparatu „Widelux F8“. Daugelį savo fotografijų jis publikavo internete, taip pat 2003 m. išleido knygą, pavadinimu „Pictures: Photographs by Jeff Bridges“.
Bridžesas užsiima ir diktoriaus profesija. Jis skaitė tekstą daugeliui televizijos dokumentinių ir kitokių laidų. Įgarsino animacinio filmo „Surf’s Up“ vieną iš veikėjų.

Asmeninis gyvenimas

Džefas Bridžesas 1977 m. susituokė su Susan Geston. Jiedu turi tris dukteris: Isabelle Annie (gimė 1981 m.), Jessica Lily „Jessie“ (gimė 1983 m.) ir Hayley Roselouise (gimė 1985 m.).
Paulius Einhornas

Paulius Einhornas (Paul Einhorn; g. Iecavoje – m. 1655 m. gegužės 25 d. Mintaujoje) – Pabaltijo vokiečių istorikas, evangelikų liuteronų kunigas, etnografas, aprašęs XVII a. latvių papročius, mitologijos elementus, ūkį, istoriją.
Einhorno tėvas ir senelis buvo Kuršo superintendentai. Paulius Einhornas nuo 1621 m. kunigavo Mežamuižoje, nuo 1634 m. – Mintaujoje. Kunigavimo metais smarkiai kovojo prieš stabmeldystę, senųjų ir katalikiškų papročių laikymąsi, burtininkavimą. 1636-1655 m. buvo Kuršo superintendetas.
Tom Regan

Biografija

Tom Regan gimė 1938 m. lapkričio 28 d. Pitsburge (Pensilvalnijos valstija, JAV). Studijavo Thiel koledže, magistro ir daktaro laipsnius įgyjo Virdžinijos universitete, atitinkamai 1962 ir 1966 m. Domėjosi žmogaus teisėmis, buvo karo Vietname oponentas, tačiau skaitydamas Gandžio veikalus susidūrė su klausimu, kodėl prievarta prieš žmones yra smerkiama, tačiau prieš gyvūnus – ne? Mąstydamas apie tai Regan palaipsniui išvystė savitą gyvūnų teisių teoriją.
Tom Regan yra vedęs Nancy Jane Tirk, turi du vaikus – Bryan ir Karen; yra veganas.
Tolyginis tiesiaeigis judėjimas

Greitis

Tolyginio tiesiaeigio judėjimo greičiu vadinamas pastovus dydis, lygus kūno poslinkio per bet kurį laiko tarpą ir to laiko tarpo santykiui.
 V=\frac{S}{T}

Laikas

Iš greičio formulės galime išreikšti tiesiai ir tolygiai judančio kūno judėjimo trukmę.
T=\frac{S}{V}

Poslinkis

Iš greičio formulės galime išreikšti tiesiai ir tolygiai judančio kūno poslinkį.
S=VT

Projekcija koordinačių ašyje

Žinant kūno poslinkį nesunku rasti jo projekcijas koordinačių ašyse, o kartu ir tolygiai judančio kūno koordinatę. Tiesia trajektorija judančio kūno padėčiai nustatyti reikia vienos koordinatės.
X=X_o+V_x*T

Greičio grafikas

Pagal lentelėse pateiktus duomenis nubraižykime lengvojo automobilio greičio grafiką. Tam tikslui pasirinktu masteliu Ox ašyje atidėkime laiką, praėjusį nuo jo atskaitos pradžios, Oy ašyje - atitinkamą kūno greitį.

Poslinkio grafikas

Remdamiesi greičio grafiku, galime sužinoti kūno poslinkį. Ji lygi geltona spalva pažymėto stačiakampio plotui. Stačiakampio plotas lygus jo kraštinių sandaugai. Paveiksle viena kraštinė yra laiko projekcija, o kita greičio projekcija. Jų sandauga V*T yra ne kas kita, kaip poslinko projekcija.
S=V*T

Judėjimo grafikas

Grafiškai galima pavaizduoti ne tik kūno judėjimo greitį, bet ir patį judėjimą. Norint nubraižyti kūno judėjimo grafiką, reikia pasirinktu masteliu Ox ašyje atidėti laiką, praėjusį nuo jo atskaitos pradžios, Oy ašyje - atitinkamas kūno koordinatės vertes. Gautas judėjimo grafikas rodo, kaip kūno koordinatė priklauso nuo laiko. Grafike vaizduojamas automobilio judėjimas, nubraižytas pagal lentelėje pateiktus duomenis. Kūno tolyginio tiesiaeigio judėjimo grafikas yra tiesė.
Nove Varelė

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 27 namai ir 124 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 35 namai ir 191 gyventojas, iš kurių 104 vyrai ir 87 moterys, 186 lenkai ir 5 gudai.
Horcho spaustuvė

Horcho spaustuvė – pirmoji poligrafijos įmonė Klaipėdoje, nuo 1816 m. spalio mėn. iki 1854 m. spalio mėn. veikusi Didžiojo Vandens gatvėje.

Istorija

Įsteigė iš Karaliaučiaus atvykęs vokietis Frydrichas Vilhelmas Horchas (1778–1855 m.). Spausdino knygas ir periodinius leidinius vokiečių, lietuvių ir kt. kalbomis. 1817–1854 m. spausdino ir leido pirmąjį Klaipėdos laikraštį „Memelsches Wochenblatt“ (redaktorius pats F. V. Horchas). 1849 m. leido ir spausdino pirmąjį lietuvių laikraštį „Lietuvininkų prietelis“ (redaktorius Rudolfas Andrius Cipelis), 1846–1854 m. pirmąjį Mažosios Lietuvos lietuvių kalendorių „Prūsiškos kalendros ant meto 18…“ (sudarytojas ir redaktorius Erdmonas Šesnakas (apie 1797–1864 m.), antrasis redaktorius Jonas Urbonas (1807–1886 m.). Lietuvių kalba išėjo 40 knygų. Vyravo protestantų literatūra.
Spaustuvė turėjo nedidelę knygrišyklą, prekiavo savo spaudiniais, taip pat Karaliaučiaus ir Tilžės knygynų teikiama literatūra. Spaustuvę sunaikino 1854 m. didysis Klaipėdos gaisras. Po F. V. Horcho mirties našlė Luiza Amalija Horch ir sūnus Hermanas Horchas Klaipėdoje įkūrė naują poligrafijos įmonę „F. V. Horcho našlė“, kuri veikė 1855–1865 m., spausdino knygas, iš jų 13 lietuvių kalba ir periodinius leidinius įvairiomis kalbomis.
Vincentas Gečas

Biografija

Mokėsi Mažeikių gimnazijoje. 1957 m. baigė LSSR dailės institutą. Nuo 1957 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1969–1974 m. prorektorius, 1974–1988 m. rektorius. Nuo 1980 m. profesorius. Nuo 1989 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, Menų fakulteto Tapybos katedros profesorius.

Kūryba

Vienas ryškiausių septintojo-aštuntojo dešimtmečio dailininkų, tuo laikotarpiu sukūrė ideologiškai angažuotų, bet plastiškai įtaigių kūrinių. Po 1963–1964 m. stažuotės Italijoje kūryboje žymi italų neorealizmo įtaka, būdingas plastiškai raiškus, kartais ironiškas kasdienybės motyvas, reportažiškumas, psichologinė portretuojamojo charakteristika, vidinių konfliktų perteikimas. Paveikslo kompozicinė sandara grindžiama fotografinio kadro, kinematografinio montažo principu. Vėlesnėje kūryboje vyrauja peizažai, natiurmortai, daugiausia gėlės, animalistinio žanro paveikslai – žirgai, naminiai paukščiai.
Svarbesni paveikslai: „Kolūkio turguje“, 1959 m.; „Vitrina“, 1960 m.; „Šeima“, „Kolūkietė“, abu 1962 m.; „Avarija“, „Po diskusijų“, abu 1964 m.; „Lova“ I, „Demonstracija“, triptikas „Į Rytus“, visi 1965 m.; „Dailininko Leopoldo Surgailio portretas“, 1966 m.; triptikas „Lietuva 1919 metais“, 1967–1974 m.; „Jų užmiršti nevalia“, „Aistros“, abu 1969 m.; diptikas „Menas, žmonės, įvykiai“, 1972 m.; „Rektorių taryba“, 1981 m.; „Adomas ir Ieva“, 1986 m. Nuo 1958 m. dalyvauja parodose; individualios parodos surengtos Vilniuje – 1967 m., 1981 m., 2006 m., Maskvoje – 1988 m.
Mekelė

Istorija

Mekelė iškilo XIX a., kai etiopų karalius Johanesas IV čia įkūrė šalies sostinę.
Valerija Vija Tarabildienė

Biografija

1967 m. baigė Vilniaus dailės institutą, Tapybos fakultete įsigydama freskos-mozaikos dailininkės specialybę. 1998 m. dėsto akvarelinę tapybą Dizaino mokymo centre, Vilniuje. 
Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. 1992–2001 m. grupės „Aqua 12“ narė, nuo 2001 m. grupės „A“ narė.

Kūryba

Nuo 1968 m. dalyvauja daugelyje parodų Lietuvoje ir užsienyje. Akvareles lieja gamtos, religinėmis, liaudiškomis ir. kt. temomis. 1973–1989 m. sukūrė per 20 sieninės tapybos darbų architektūroje. Darbų turi Vilniaus dailės muziejus, Žemaičių dailės muziejus, Vilniaus dailės akademijos muziejus, Paryžiaus universiteto biblioteka, jų yra privačiose kolekcijose JAV, Vokietijoje, Lenkijoje, Italijoje, Norvegijoje, Švedijoje, PAR, Kanadoje.
Menčių klinties telkinys

Menčių klinties telkinys – naudingųjų iškasenų, klinčių telkinys Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje, 11 km į šiaurės rytus nuo Akmenės, Menčių kaimo apylinkėse.

Telkinys

Menčių klinties telkinys eksploatuojamas nuo 1934 m. Iškasama apie 1,5 mln. t klinties per metus. Klintis daugiausia naudojama statybinių kalkių, klintmilčių (naudojamų rūgštiems dirvožemiams kalkinti), klintinio akmens gamybai. Prognoziniai ištekliai 700 mln. t, bendrieji 80,0 mln. t (1990 m.). Kasama viršutinio permo dolomitinga klintis.

Geologija

Klodo storis 3,5-29,8 m, vidutinis storis 24,7 m. Naudingąjį sluoksnį sudaro smulkių kalcito kristalų klintis su organogeninės ir granuliuotos klinties lęšių, gniutulų tarpsluoksniais ir dolomitinga klintis su dolomito mineralo taisyklingos ovalios formos romboedrais, pasiskirsčiusiais iš smulkių ir itin smulkių kalcito kristalų sudarytoje uolienoje. Slūgso po 3,6-13,5 m storio pleistoceno moreninio priemolio ir priesmėlio danga. Naudingųjų iškasenų klodo cheminė sudėtis: CaCO₃ – 69,84-96,83 %, MgCO₃ – 1,26-20,51 %, netirpiosios liekanos – 0,76-8,45 %.
Vakarinis vėjas

Vakariniai vėjai – vidutinėse platumose vyraujantys vėjai, regionuose tarp 30 ir 60 laipsnių platumos abiejuose Žemės pusrutuliuose, pučiantys nuo aukšto slėgio zonų (30 -35 laipsnių platumų) link ašigalių. Šiauriniame pusrutulyje šie vėjai pučia iš pietvakarių, pietiniame – iš šiaurės vakarų.
Vakariniai vėjai yra labiau kintantys ir intensyvūs nei pasatai, o šiauriniame pusrutulyje vakarų kryptis ne visada išlaikoma dėl netolygaus sausumos reljefo bei besikeičiančių sezoninių slėgio sistemų.
Vakariniai vėjai gali būti labai stiprūs, ypač pietiniame pusrutulyje, kur vidutinių platumų regionuose mažiau sausumos, galinčios susilpninti vėjus. Pietinio pusrutulio vakariniai vėjai taip pat geriau išlaiko kryptį. Stipriausi vakariniai vėjai – regionuose tarp 40 ir 50 laipsnių platumos, ypač pietinėje Indijos vandenyno dalyje. Naujosios Zelandijos sostinė Velingtonas yra vienintelė sostinė šiose platumose, angliškai vadinamose Roaring Forties (reiškia apytiksliai „Riaumojantis keturiasdešimtukas“).
Vakariniai vėjai kartu su pasatais buvo naudingi ankstyviesiems europiečių keliautojams vandenynuose, ir angliškas šių vėjų pavadinimas trade winds kilęs nuo žodžio trade reikšmės kelias, maršrutas.
Vakariniu vėju taip pat gali vadintis tiesiog vėjas, pučiantis iš vakarų.
Irano architektūra

Irano architektūra arba Persijos architektūra – iš Irano kilusi architektūra, turinti daugiau nei 7000 metų tradicijas ir paplitusi po pasaulį nuo Turkijos iki Indijos, nuo Kinijos iki Zanzibaro. Persiška architektūra apima pastatus nuo valstiečių būstų ir arbatos namų iki didžiausių ir įspūdingiausių statinių pasaulyje.

Senovės Persija

Ikiislaminė Persijos architektūra išsivystė iš 3-4 tūkstančius metų Irano kalnyne gyvenusių tautų architektūros. Ji savo klestėjimo viršūnę pasiekė Achemenidų valdymo laikais, kuomet įkurti tokie miestai kaip Persepolis, Pasargadai, Sūsas. Jiems buv būdingi milžiniški, kolonomis paremti rūmai. Vėliau Partų ir Sasanidų laikais pradėti statyti masyvūs skliautiniai pastatai, dideli vientisi kupolai, išliko aukštų kolonų naudojimas.
Įspūdingiausias Senovės Persijos architektūros palikimas išlikęs Persepolyje, Ktesifone, Džirofte, Sialke, Pasargaduose, Firuzabade, Bame, Hatroje.

Islamo laikotarpis

Į Persiją atėjus islamui, senasis architektūros stilius pritaikytas prie islamiško pasaulėvaidžio ir atsiskleidė naujomis formomis statant mečetes, mauzoliejus. Pradėti naudoti naujai meniniai elementai: mozaika, vitražas, kaligrafija, veidrodinė puošyba, stukas. Tuo pačiu, klasikinė Sasanidų architektūra smarkiai paveikė visą islamo architektūrą.
XV-XVII a. laikomi persų architektūros aukso amžiumi. Tuo laikotarpiu pastatyta daugelis įspūdingiausių mečečių, mauzoliejų, karavansarajų, turgų (bazarų), tiltų, rūmų. Tuo laikotarpiu Isfahanas tapo svarbiausiu architektūros madų diktuotoju ir puikiausiu persų architektūros pavyzdžiu. Tuo pačiu, kiekviename Irano regione formavosi saviti, tik tam kraštui būdingi stiliai.

Šiuolaikinė architektūra

Šiuolaikinė persų archtektūra pradėjo formuotis XX a. pr., valdant Pehlevių dinastijai. Jai būdingos itin griežtos formos, monolitiškumas, tačiau yra ir senosios architektūros elementų. Persų įlankoje esančioje Kišo saloje statomas itin savitas futuristinis „Flower of the East“ kompleksas.

Už Irano ribų

Irano architektūra kaip viena iš islamo architektūros formų plačiai paplito už Irano ribų: Šiaurės Indijoje, Vidurinėje Azijoje, Kaukaze, Turkijoje, Rytų Afrikoje. Irano architektai buvo gerai vertinami visame islamo pasaulyje ir kviečiami įvairių šalių valdovų statyti mečetes, rūmus, mauzoliejus. Žymiausi persiškos architektūros paminklai už Irano ribų yra Tadž Mahalas, Džamo minaretas, Humajuno kapavietė, Samarkando, Bucharos, Šahrisabzo senamiesčiai, Derbento tvirtovė, Chodžia Achmedo Jasavio mauzoliejus.
Vilius Židonis

Biografija

1948 m. su motina ir keturiais jaunesniais broliais buvo ištremtas į Sibirą (Buriatiją Užbaikalėje). 1955–1956 m. mokėsi Verchne-Talcų vidurinėje mokykloje (Zaigrajevo raj., Buriatija). 1948–1955 m. dirbo Buriatijos miškų pramonės ūkyje.
1955 m. įstojo į Tomsko geležinkelio inžinierių institutą. 1956–1960 m. studijavo Kauno politechnikos institute.
1960–1966 m. – Kauno automatizavimo priemonių gamyklos inžinierius technologas, konstruktorius, gamybos skyriaus viršininkas, Marijampolės maisto pramonės automatų Specialaus konstravimo biuro vyriausiasis inžinierius, 1962–1991 m. – KPI (KTU) dėstytojas, docentas, Automatų tyrimo ir konstravimo laboratorijos įkūrėjas ir vadovas, profesorius, nuo 1976 m. buvo KPI Klaipėdos fakulteto mechaninių disciplinų katedros vedėjas, Mokslinės techninės kūrybos instituto „Studija“ įkūrėjas ir vadovas.
Atkūrus nepriklausomą Lietuvą, 1991 m., iškart po Sausio 13-osios įvykių, buvo pakviestas dirbti trečiojoje Lietuvos Vyriausybėje, 1991–1992 m. vadovavo Lietuvos Respublikos materialinių išteklių ministerijai. Tuo metu vienas svarbiausių dalykų buvo jau pradėta ekonominė reforma, reikėjo pereiti prie liberaliosios rinkos, bet svarbiausia – reforma buvo vienintelis būdas įveikti Rusijos ekonominę blokadą. Baigęs darbą Vyriausybėje, į Klaipėdos universitetą nebegrįžo, ėmėsi spręsti alternatyviosios energetikos problemas. Jo iniciatyva įsteigta mokslininkų organizacija „Lietuvos taikomųjų mokslų akademija“ (2001 m.).
Parengė 21 mokslų daktarą (tarp kurių šiandien 5 habilituoti daktarai, profesoriai), 70 išradėjų (pats yra 150 išradimų autorius), sukūrė fasavimo automatų konstravimo teorinius pagrindus, parašė apie 140 mokslo ir mokslo populiarinimo straipsnių, yra išleidęs 2 mokslines knygas (dar dviejų – bendraautoris). 1982 m. jam paskirta Valstybinė premija.
Rodai II

Istorija

Rodai (Rady), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokoti kryžiuočių.

Aplinkinės gyvenvietės

Iciūnai – 2 km
Rodai I – 3 km
Naujarodžiai – 1 km 
 KREKENAVA – 6 km
Eichšteto lietuvių gimnazija

Eichšteto lietuvių gimnazija − pokario lietuvių (karo pabėgėlių, vad. DP) gimnazija, veikusi Eichštete,   Aukštutinėje Bavarijoje  (Vakarų Vokietija). Gimnazijoje mokėsi Eichšteto-Rebdorfo karo pabėgėlių stovykloje gyvenę  lietuviai.
Kabulas

Istorija

Kabulo svarba išaugo 1504 m., kai jis tapo mogolų imperijos sostine valdant Baburui. 1526 m. imperijos sostinė buvo perkelta į Delį, tačiau Kabulas išliko svarbiu imperijos miestu iki pat jos žlugimo 1738 m. 1747 m. miestas tapo nepriklausomos afganų valstybės dalimi, o apie 1770 m. tapo jos sostine, pakeisdamas Kandaharą. XIX a. anglai, persai ir rusai intensyviai kovojo dėl Kabulo, norėdami kontroliuoti Khyber kalnų perėją; 1839–1842 ir 1879–1880 m. jį buvo užėmusios britų karinės pajėgos. Kaip pramonės centras miestas pradėjo sparčiai vystytis po 1940 m.
Sporto vardas

Sporto vardas – kvalifikacinis laipsnis, titulas sporte. Vardą suteikia sporto federacija, gavusi sporto mokymo įstaigos, klubo teikimą. Vardai suteikiami už rezultatus (užimtas vietas) varžybose (pvz., individualiose rungtyse ar estafetėse). Rezultatai laike pripažįstami esant elektroninei laiko fiksavimo sistemai. Klasifikacinę normą (normatyvą) sportininkas gali įvykdyti pagal klasifikacijos normų reikalavimus.
Kalnų slidinėjimas Lietuvoje

Kalnų slidinėjimas Lietuvoje – Lietuvos Respublikoje kultivuojama žiemos sporto šaka sportininkams varžantis nusileidžiant nuo kalnų specialiomis slidėmis. Šalyje yra keletas slidinėjimo trasų, jos yra palyginti trumpos ir nesudėtingos, skirtos daugiausia poilsiniam slidinėjimui. Didžiausios slidinėjimo trasos yra Liepkalnio kalnų slidinėjimo centras Vilniuje (Laimio kalnas), Lietuvos žiemos sporto centre Ignalinoje, Birštone šalia Vytauto kalno, Alytuje bei Anykščiuose.
Lietuvos kalnų slidinėjimo čempionatai dažniausiai vyksta Europos kalnų kurortuose.
2004–2005 metais kartu su Lietuvos Slidinėjimo Federacija buvo įkurta „Kalnų Erelių“ slidinėjimo komanda. Jos veiklos tikslas – mokinti kalnų slidinėjimo meno pagrindų, plėtoti bei populiarinti šią sporto šaką Lietuvoje.
Žiemos sezonui 4-17 metų amžiaus grupės vaikai ruošiasi pavasarį, vasarą ir rudenį – jėgai, ištvermei ir dėmesio sutelkimui tobulinti vaikai lanko treniruotes salėje bei lauke (iki vėlyvo rudens). Vasaros bei rudens metu vaikams taip pat organizuojamos stovyklos Lietuvoje (Ignalinoje) bei kalnuose (Austrijoje).
2011 m. atidaryta Snow Arena – pirmasis Lietuvoje uždarų patalpų ir ištisus metus veiksiantis slidinėjimo kompleksas.
2012 m. paskelbtas konkursas kalnų slidinėjimo trasas įrengti Jonavoje šalia Joninių slėnio ir Jonavos arenos.
2014 m. privačiu kapitalu atnaujintas Liepkalnio kalnų slidinėjimo centras Vilniuje. Šiuo metu čia  veikia 10 trasų, į kurias kelia dešimt keltuvų. Lankytojų laukia kavinė bei didelis nuomojamos slidinėjimo įrangos pasirinkimas. Eksremalai gali džiaugtis įrengiamu dideliu sniego figūrų parku.
2018 m. įsteigta LSIA (Lietuvos slidinėjimo instruktorių asociacija), kuri atstovauja ir vienija kalnų slidinėjimo ir čiuožimo snieglentėmis instruktorius Lietuvoje ir užsienyje. Asociacijos tikslas yra skatinti rekreacinio kalnų slidinėjimo ir čiuožimo snieglentėmis mokymą bei švietimą. Taip pat skatinti tarptautinės kultūros plėtrą.
Lietuvoje kalnų slidinėjimo kultūra sparčiai auga. Kasmet vis daugiau vaikų pasiryžta išbandyti šią naują pramogą.
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba

LTSR Aukščiausioji Taryba – sovietinės valstybinės valdžios institucija okupuotoje Lietuvoje, veikusi nuo 1940 m. rugpjūčio mėn., kai buvo „išrinktas“ Liaudies Seimas, iki 1941 m. birželio 21 d. ir nuo 1947 m. vasario mėn. iki 1990 m. kovo 11 d.
Boleslovas Adomas Motuza Matuzevičius

Biografija

Vaikystę praleido Kupiškio priemiestyje Zuntėje. 1928 m. baigė Kupiškio progimnaziją, 1928–1935 m. mokėsi Kauno meno mokykloje pas Juozą Mikėną. Piešė portretus, peizažus, dirbo freskos-mozaikos darbus. Buvo kairiųjų pažiūrų, 1932–1935 m. LKP narys. 1932 m. su kitais įkūrė „Revoliucinių menininkų“ kuopelę, 1933 m. nelegalią spaustuvę „Raudonasis titnagas“, 1933 m. Kauno meno mokyklos studentų korporaciją „Trys tulpės“, 1934 m. su kitais parengė almanachą „Žingsnis“. Nuo 1934 m. leido pogrindinį satyros žurnalą „Šluota“ (Nr. 1-6 redaktorius). 1935 m. slapta atvykęs į SSRS, apkaltintas šnipinėjimu, tapo tremtiniu, 1935–1945 m. dirbo dailininku Syktyvkare, Uchtoje (Komija).
1946 m. Valmieros (Latvija) teatro dailininkas. 1946–1952 m. LSSR dailės instituto dėstytojas. 1953–1963 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato, 1963–1966 m. Ateizmo muziejaus dailininkas. 
Vaikai Gediminas Motuza Matuzevičius ir Elga Boči.

Kūryba

Nutapė portretų (Petras Cvirka, 1948 m.; Levas Vladimirovas, 1967 m.; Jonas Graičiūnas, 1978 m.), peizažų („Darbėnai“, 1958 m.; ciklai „Kupiškio peizažai“, 1980 m.; „Pamarys – Kintai“, 1984 m.), nuliejo akvarelių („Lungeliai“, 1973 m.; „Stirnų slėnis“, 1979 m.). Sukūrė estampų („Darbo, duonos!“, 1934 m.; „Turgus“, 1956 m.), plakatų („Kovon bendru frontu prieš fašizmą“, 1933 m.), mozaikų (Kristaus galva Kauno Dievo kūno bažnyčios fasade, su J. Mikėnu, 1932 m.; „Leninas“, 1957 m., 1963 m., 1975 m.; Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, 1946 m., 1962 m.; Vladas Rekašius, 1983 m. (visi portretai); Druskininkų biuvetės grindys, 1962 m.), scenovaizdžių. Kūrybai būdinga aktuali to meto tematika, revoliucinės nuotaikos. Parodose dalyvavo nuo 1946 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Jonas Butkus (1914)

Biografija

1943 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1953 m. veterinarijos mokslų kandidatas.
1947–1984 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas; nuo 1956 m. docentas.

Mokslinė veikla

Tyrė juodsidabrių lapių parazitų fauną, parengė kovos su parazitozėmis priemonių. Paskelbė daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių.
Jūris Targonskas

Biografija

1997 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, 2009 m. – Vilniaus pedagoginį universitetą.
1994–1997 m. Informatikos ir ryšių departamento Statistikos skyriaus inspektorius, 1998–1999 m. – Metodinio konsultacinio skyriaus viršininkas. 1998–2000 m. Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Valdymo departamento Organizacinio skyriaus vyriausiasis specialistas, viršininko pavaduotojas; 2001 m. Viešojo saugumo departamento Organizacinio skyriaus viršininkas, Plėtros programų ir projektų įgyvendinimo skyriaus viršininkas.
2009–2014 m. ir 2015–2016 m. Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento Civilinės saugos valdybos viršininkas. 2014–2015 m. Bendrojo pagalbos centro viršininkas. 2016–2017 m. Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento direktoriaus pavaduotojas.
Žaibiškės

Istorija

Kaime 1898 m. gimė Lietuvos kariuomenės karininkas, Vyčio kryžiaus ordininkas Benediktas Svilas (žuvo 1942 m. sausio 3 d. Rešotų konclageryje). Čia gimė ir augo partizaninės kovos dalyviai broliai Stasiškiai. Feliksas-Smūgis (g. 1922 m.), prasidėjus vyrų gaudynėms į frontą, įstojo į Prano Kemėklio partizanų būrį, 1948 m. paskirtas „Audros“ būrio vadu, 1949 m. paskirtas Dariaus ir Girėno kuopos vadu (žuvo 1949 m. gruodžio 4 d. Antadavainės kaime su broliu Broniumi, Jurgiu Čyžiumi ir Ignu Klibu). Žaibiškėse buvo dvaras, kuriame gyveno Sunklodų giminė. Kitoje Šventosios upės pusėje buvo vandens malūnas, kuris stovi ir iki šiolei. Degesių Alekso Dagio malūną nugriovė komunistai 1987 m.