google/wiki40b huggingface dataset:
Genomika

Genomika – biologijos mokslų šaka, tirianti organizmų genomus (organizmo genetinės medžiagos koduojamą informaciją) ir žinių apie ją panaudojimą praktikoje.

Istorija

Genomika – gana jaunas mokslas. Pasaulyje genomika egzistuoja nuo 1980 metų, tačiau eros pradžia laikomi 1995 metai, kai buvo nuskaitytas pirmasis genomas – bakterijos Haemophilus influenzae genų seka. 1996 metai taip pat labai svarbi data genomikos istorijai – pirmą kartą buvo atliktas klonavimas. Klonuota avytė Doli. 1998 m. – kirmėlės genomas. 2000 m. Kovo 5 d. – gimė penki klonuoti paršiukai. 2000 m. – nuskaityta pirmoji augalo ir žmogaus genomo seka, o 2001 m. – pelės.

Genomikos panaudojimas

Genomikos žinios plačiai pritaikomos biotechnologijose: baltymų inžinerijoje, genetinėse modifikacijose, klonavime, be to, kriminalistikoje – nusikaltimų išaiškinimui, medicinoje – tėvystės nustatymui.

Baltymų inžinerija

Baltymai – svarbūs organizmams molekuliniai junginiai, jie įeina į ląstelių sudėtį, reguliuoja organizme vykstančius procesus. Kai kurie baltymai žmogui gali būti gyvybiškai svarbūs, pvz., insulinas. Tačiau jo pasigaminti pakankamą kiekį laboratoriniu būdu beveik neįmanoma. Bent jau buvo neįmanoma, kol genomika pažengė į priekį tiek, kad būtų galima nesunkiai sintetinti baltymus. Genomikos progresas leido atpažinti ir išskirti iš genomo tas vietas, kurios yra baltymų sintezės pradžios ir pabaigos vietos, kitaip tariant išskirti iš DNR molekulės vietas su baltymų informacija. Tokios grandinėlės dalys įsodinamos į bakterijų DNR ir jos savo ruožtu sėkmingai sintetina baltymus. Tokiu būdu laboratorijoje galima pasigaminti beveik neribotą kiekį reikiamo baltymo, kad ir insulino.
Benua Madona

Apie paveikslą

Spėjama, kad paveikslas sukurtas 1478-80 m. ir buvo vienu pirmųjų savarankiško Leonardo darbų po to, kai jis paliko Andrea del Verrocchio dirbtuves ir pradėjo savarankišką karjerą. Leonardas užrašuose mini, kad 1478 m. jis pradėjo 2 Madonos paveikslus (kitas, spėjama, yra „Madona su gvazdiku“ Senojoje pinakotekoje Miunchene). Paveikslas buvo gerai žinomas to meto dailininkams. Spėjama, kad juo rėmėsi Lorenzo di Credi ir Rafaelis, tapydami savus Madonų paveikslus, kuriuose vaizduojamas kūdikis Kristus, tiesiantis rankas paimti gėlę iš Madonos rankų. „Benua Madona“, savo ruožtu, gali būti paremta kiek ankstesniu Leonardo mokytojo Andrea del Verrocchio darbu. Skirtingai nuo Verrocchio quattrocento stiliaus darbo Leonardo paveikslas įsuptas į švelnius šešėlius ir jame panaudotos Leonardui būdingos chiaroscuro ir sfumato technikos, leidžiančios pavaizduoti paveikslo veikėjus beveik realistiškai tikrais.
Šimtmečiais paveikslas buvo laikomas prarastu, kai 1909 m. jį sensacingai Sankt Peterburge eksponavo architektas Leontijus Benua. Iš to kilo paveikslo pavadinimas. Buvo atsekta paveikslo istorija. Į Benua rankas paveikslas pateko iš jo žmonos tėvo, pirklio Aleksandro Sapožnikovo kolekcijos. Patį paveikslą į Rusiją iš Italijos apie 1790 m. atgabeno pirklys Aleksandras Korsakovas, po kurio mirties jo sūnus pardavė paveikslą Sapožnikovui. Leontijaus žmona Marija Benua apie 1912 m. nusprendė jį parduoti. Žymus to meto paveikslų perpardavinėtojas Joseph Duveen pasiūlė 500 000 frankų už jį. Rusijos visuomenė organizavo rinkliavą, kad paveikslą būtų galima nupirkti ir jis liktų Rusijoje. Marija Benua, taip pat, norėjo, kad jis liktų Rusijoje. Paveikslą už beveik simbolinę 150 000 rublių sumą 1914 m. įsigijo Ermitažas. Suma buvo išmokėta dalimis, kurių paskutinė jau po Spalio revoliucijos.
Ruošdama paveikslą pardavimui Marija Benua kreipėsi dėl autentiškumo patvirtinimo į vieną įtakingiausių to meto menotyrininkų Bernardą Berensoną. Bernardas Berensonas taip aprašo įspūdžius: „Vieną nelaimingą dieną buvau pakviestas susipažinti su „Madona Benua“ ... Šiurpokas senutės vaiduoklis žaidžia su kūdikiu: jo veidas primena tuščią kaukę, prie kurios pridurtas išsipūtęs kūnelis ir galūnės ... Ir visgi man teko pripažinti, kad šis siaubingas kūrinys priklauso Leonardui da Vinčiui.“
Tadas Balanda

Tadas Balanda (1887 m. vasario 19 d. Damūnai, Pabiržės valsčius – 1970 m. spalio 9 d. Kaunas) – Lietuvos diplomatas, teatro ir kultūros veikėjas.

Biografija

1903–1915 m. gyveno Rygoje, ten mokėsi, telkė meninei veiklai „Žvaigždės“, Rygos lietuvių katalikų blaivybės, Rygos lietuvių pašalpos draugijų narius. Parašė straipsnių (pasirašinėjo slapyvardžiais) apie lietuvių teatrinę veiklą laikraščiuose „Viltis“, „Rygos garsas“, „Rygos naujienos“, „Lietuvių balsas“. 1915 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Petrapilį, čia dirbo lietuvių komitete nukentėjusiems nuo karo šelpti.
1919–1921 m. dirbo Lietuvos pasiuntinybėje Berlyne, nuo 1921 m. Užsienio reikalų ministerijoje Kaune. 1921–1922 m. dalyvavo draugijos „Daina“ veikloje. Nuo 1924 m. padėjo rengti dainų šventes. 1940–1963 m. dirbo Respublikinėje bibliotekoje Kaune.
Kareivonys (Varėna)

Aplinkinės gyvenvietės

ONUŠKIS – 10 km 
 Taučionys – 6 km
Žilinai – 2 km 
 Puodžiai – 7 km
Piramidžių tekstai

Piramidžių tekstai − tekstai, užrašyti Senovės Egipto piramidžių vidaus patalpų sienose.
Piramidžių tekstai rasti devynių piramidžių iš vėlyvosios Senosios karalystės (apie 2375−2181 m. pr. m. e.) ir Trečiojo tarpuvaldžio (apie 2181−2055 m. pr. m. e.) laidojimo patalpų ir koridorių sienose. Tai yra magiški užkeikimai, teiginiai, užrašyti stulpeliais. Kai kurie jų sudaryti vos iš kelių žodžių, o kai kurie gana ilgi. Mokslininkai išskyrė apie 800 šių užkeikimų. Jie piramidėje buvo užrašomi tam tikra seka ir yra numeruojami pradedant įrašais piramidės įėjimo pradžioje, baigiant laidojimo patalpa. Yra iškelta versija, kad atvirkštinė seka gali būti teisingesnė. Seniausi tekstai rasti faraono Uno piramidėje Sakaroje. Jie visi rasti Sakaroje, šešių faraonų piramidėse ir trijose Pepio II karalienių piramidėse-palydovėse. Pepio II piramidėje įrašų yra daugiausiai − 675 ir nei vienoje piramidėje nerastas pilnas jų komplektas. Nuolatinis saulės dievo kulto minėjimas leidžia iškelti versiją, kad piramidžių tekstai buvo sukurti Heliopolio žynių. Užkeikimus galima suskirstyti į keletą grupių: skirtus mirusiojo apsaugai, mirusiojo laidojimo ritualų (minint mirusįjį kaip Ozirį) ir skirtus tiesiogiai mirusiajam, kurio siela, egiptiečių tikėjimu, gali juos perskaityti. Tekstuose paminėta laidojimo burnos atvėrimo ceremonija ir aukų atnašavimo ritualas. Prisikėlimo ritualo citatos: „Tu išėjai ne miręs, tu išėjai gyvas“, „tavo vardas gyvens tarp žmonių, nors bus su dievais“. Vėlesniais laikotarpiais piramidžių tekstai buvo atkartojami nekarališkuosiuose kapuose ant kapų sienų, sarkofagų, karstų, jungiami su karstų tekstais.
Gabrielius Simas Sapiega

Išsilavinimas, dalykinė veikla

Gabrielius Simas Sapiega mokėsi Lietuvos muzikos ir teatro akademijos muzikos fakultete, kompozicijos katedroje. Pirmosios pakopos studijas (2012-2016) baigė lietuvių kompozitorės Ramintos Šerkšnytės klasėje, o antrosios (2016-2018) – latvių kompozitoriaus Mārtiņšo Viļumso klasėje.
2016 m. - Kauno Juozo Gruodžio konservatorijos pedagogas.
2018 m. - Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dėstytojas.

Kūryba, jos bruožai

Gabrielius Simas Sapiega yra vienas iš nedaugelio šiuolaikinių Lietuvos kompozitorių, ambicingai plėtojančių prancūzų spektrinės muzikos mokyklai būdingą komponavimo sistemą. Muzikinio kūrinio estetika siejama su Vakarų filosofijai būdingų idėjų regeneracija ir ryškiai juntamu emfaziniu centrizmu. Kompozitoriaus kūryboje galima atrasti labai glaudų lietuvių liaudies ir rytietiškų dermių sąlytį.
Sapiegų rūmai

Statyba

Rūmus 1689–1692 m. pagal Giovannio Battistos Fredianio projektą statė Lietuvos didysis etmonas Kazimieras Jonas Sapiega Vilniaus Antakalnyje.
Teigiama, jog dekoruojant dalyvavo Sapiegos rūmų skulptorius ir architektas Giovanni Pietro Perti bei italų tapytojas Mikelandželas Palonis.

XVIII amžius

1700 m. po Valkininkų mūšio rūmus nusiaubė konfederacijos bajorai. Buvo niokojami pastatai, rūmuose buvę paveikslai sukapoti.
1718 m. Sapiegos kompleksą laikinai išnuomojo Mozyriaus pastalininkienei Sofijai Bagdzevičiūtei Jablonskienei.
1720 m. po rūmų statytojo mirties rūmus paveldėjo jo jauniausias sūnus Lietuvos didysis maršalka Aleksandras Povilas Sapiega, kuris 1734 m. palaidotas trinitorių Viešpaties Jėzaus bažnyčioje (1744 m. jam buvo pastatytas paminklas, išlikęs iki 1865 m.).
Vėliau rūmus valdė Aleksandro Povilo sūnus, Palenkės vaivada, Mstislavlio seniūnas Mykolas Antanas Sapiega.
1760 m. po Mykolo Antano mirties (neturėjusio įpėdinių) rūmai atiteko jo brolio Kazimiero Leono Karolio sūnui, Lietuvos didžiajam kancleriui Aleksandrui Mykolui Sapiegai. Jo valdymo metu 1763–1765 m. prancūzų architektas Jacobas Delau tvarkė parką, fontaną, sumūrijo naują tvorą ir laiptus į rūmus ir parką.
Amžiaus pabaigoje rūmus valdė Aleksandro Mykolo sūnus, Lietuvos artilerijos generolas Pranciškus Sapiega. Jis 1797 m. kartu su Pelagėja Potockyte rūmus su žemės sklypu ir mišku pardavė Juozapui Dominykui ir Liudvikai Potockytei Kosakovkiams.

XIX ir XX amžiai

1808 m. rūmus už 10 tūkst. sidabro rublių nupirko carinė valdžia ir 1809 m. pagal Vilniaus gubernijos architekto Žozefo Pusjė projektą pertvarkė į karo ligoninę. Vėliau pertvarkyta dar kartą 1843 m.
1862 m. pagal inžinieriaus architekto Ivano Levickio projektą rūmuose įrengta karo ligoninė perstatyta į Lietuvos Brastos Aleksandro kadetų korpusą, kuris čia veikė iki 1863 m.
1919–1927 m. čia veikė Stepono Batoro universiteto ligoninė. 1927–1928 m. kompleksas pritaikytas universiteto oftalmologijos institutui, kuris čia veikė iki Antrojo pasaulinio karo. 1939–1940 m. pastate veikė Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Vilniaus ligoninė.
1940 m. čia įsikūrė Vilniaus pėstininkų karo mokykla, kuri 1941 m. buvo evakuota į SSRS gilumą. 1941–1944 m. rūmuose vėl veikė karo ligoninė. 1945 m. į senąsias patalpas buvo grąžinta Vilniaus pėstininkų karo mokykla, kuri veikė iki 1991 m.

XX a. pabaiga ir XXI a. pradžia

Rūmai 1992 m. perduoti Lietuvos nacionalinei Martyno Mažvydo bibliotekai, o 2005 m. – Valstybės turto fondui. 2010 m. pastatą perėmė Kultūros paveldo departamentas, kuris nusprendė rūmus restauruoti pagal Evaldo Purlio projektą.
2011 m. gruodį buvo pristatyti planai atgaivinti barokinį ansamblį ir pristatytas rūmų restauravimo projektas. 2012 m. prasidėjo rūmų atkūrimas. 2018 m. rūmai perduoti Šiuolaikinio meno centrui.
Švenčionių spaustuvė

Švenčionių spaustuvė – spaustuvė, nuo 1944 m. veikianti Švenčionyse, Vilniaus g. 36/1.

Istorija

Įkurta 1944 m. kartu su Švenčionių apskrities laikraščio „Žvaigždė“ redakcija. Spausdino šį laikraštį lietuvių ir rusų kalba, o nuo 1950 m. – tokio pat pavadinimo Švenčionių rajono laikraštį. 1951–1953 m. spausdino ir MTS laikraščius: Pabradės „Sovetskij traktorist“ rusų ir lenkų kalba bei Švenčionių „Tarybinis mechanizatorius“ lietuvių ir rusų k. 1963 m. Švenčionių spaustuvė buvo prijungta prie Utenos spaustuvės kaip skyrius. 1989 m. tapo savarankiška valstybine spaustuvė, nuo 1992 m. – UAB „Firidas“ spaustuvė,  generalinis direktorius ir savininkas Janas Komaiška. Spausdino blankus, etiketes, smulkius spaudinius, bet kai į naują spaustuvės įrangą buvo investuota 2 mln. Lt, bendrovės pardavimai 2005–2008 m. augo 89%. 2006 m., 2007 m., 2008 m. pelnė „Gazelės“ titulą.
Pranciškus Budrys

Biografija

Gimė 1882 m. spalio 14 d. Rupeikiuose. 1907 m. baigė Peterburgo dvasinė akademiją. 1907–1909 m. kunigavo Irkutske. 1909 m. perkeltas į Tiumenę, kur skaitė pamokslus čia gyvenantiems lietuvių, lenkų kilmės katalikams, dėstė tikybą vietos mokykloje. 1919–1921 m. dirbo dekanu Permėje. Nuo 1921 m. skaitė pamokslus Čeliabinske, Kirove, Jekaterinburge, Tobolske, Zlatouste, Kurgane, Samaroje ir Kazanėje. 1930 m. uždarius visas katalikų bažnyčias, pamokslavo privačiuose butuose. 1934–1937 m. buvo vienintelis katalikų kunigas patarnaujantis tikintiesiems tarp Voglos ir Obės upių. 1937 m. birželio 17 d. suimtas apkaltinus šnipinėjimu, tardymo metu buvo kankinamas, 1937 m. lapkričio 11 d. nuteistas mirties bausme ir 1937 m. gruodžio 16 d. Ufoje sušaudytas, kartu su 168 katalikais. 1958 m. sausio 14 m. pripažintas nekaltu, 2003 m. gegužės 31 d. Romoje pradėtas Beatifikacijos bylos procesas ir paskelbtas Dievo Tarnu. Dievo Tarno kunigo kankinio Pranciškaus Budrio Beatifikacijos bylos postulatoriumi paskirtas kun. Aleksejus Janduševas-Rumjancevas.
Rymantas Mockevičius

Rymantas Mockevičius (g. 1967 m. sausio 19 d. Alytuje) – Lietuvos teisininkas.

Biografija

1992 m. baigė Vilniaus pedagoginio universiteto Istorijos-teisės fakultetą.
1991–1993 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Pastatų apsaugos tarnybos stažuotojas, specialistas, Operatyvinio valdymo štabo budėtojas. 1993–1994 m. Lietuvos Respublikos Prezidento, Seimo Pirmininko, Ministro Pirmininko ir oficialių svečių apsaugos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Operacijų planavimo valdybos Planavimo skyriaus viršininko pavaduotojas, 1994–1999 m. – departamento Išankstinės žvalgybos skyriaus viršininkas.
1999–2013 m. Vadovybės apsaugos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos direktoriaus pavaduotojas operatyviam valdymui. Nuo 2013 m. departamento direktorius.
Dési Bouterse

Desiré Delano Bouterse (g. 1945 m. spalio 13 d.) – Surinamo politikas, armijos vadas, perversmo organizatorius. Jis buvo viena pagrindinių karinės chuntos, valdžiusios šalį 1980–1990 m. asmenybių.
Režimo metu buvo Nacionalinės Karinės Tarybos pirmininku ir de facto šalies vadovu iki 1988 m. Bouterse kaltinamas „Gruodžio žudynių“ (susidorojimu su oponentais), Moivanos žudynių (simaronų naikinimas) organizavimu pilietinio karo laikotarpiu. Taip pat vertėsi nelegaliu kokaino gabenimu. Nors Nyderlandai turi tarptautinį arešto orderį suimti Bouterse, tačiau Surinamas jo neišduoda. Dési Bouterse taip pat nenuteistas ir už karo nusikaltimus.
2010 m. liepos 19 d. parlamento dauguma buvo išrinktas Surinamo prezidentu.
FC Sunkar

Istorija

Klubas įkurtas 2004 m. Tuo metu vadinosi Karasai Sarbazdary. 2007 m. debiutavo antros pakopos pirmenybėse. 2009 m. pasikeitė pavadinimą į Sunkar. 2011 m. nugalėjo antros pakopos pirmenybėse ir pateko į elito divizioną. 2012 m. stipriausiame šalies divizione neįsitvirtino, užėmė tryliktą vietą ir iškrito iš elito. Žaidė antros pakopos pirmenybėse.
2015 m. sausio mėn. pranešta, kad klubas likviduojamas.
Aizikas Mendelsonas

Biografija

Tuo metu kai A. Mendelsonas gimė, Žagarės žydų bendruomenę sudarė apie 2000 narių.Jo tėvas Mejeris Mendelsonas turėjo savo kiemą ir vertėsi medienos prekyba iš grafo Naryškino miško. Aiziko gimimo diena buvo paženklinta 35-erių tėvo netektimi. Antrojo pasaulinio karo metu A. Mendelsonas tarnavo 16 – oje Lietuvių divizijoje, buvo sunkiai sužeistas. Po karo sugrįžus į tėviškę, apdovanotas aukščiausiu fronto kareivio apdovanojimu – Šlovės III laipsnio ordinu, medaliu „Už narsumą“ ir kitais proginiais apdovanojimais. Jo mama Dina Kanaitė - Mendelsonienė ir sesės Nachama ir Liuba Žagarėje genocido metu buvo sušaudytos. Aiziką Mendelsoną nuo genocido išgelbėjo tarnyba kariuomenėje. Daug sportavo. Iki senatvės liko ištikimas sportui, ypač futbolui ir krepšiniui. Per 89-erius savo gyvenimo metus A. Mendelsonas pergyveno penkias Lietuvas – nepriklausomą, sovietinę, nacistinę, vėl sovietinę ir vėl nepriklausomą. Jam mirus, garsiausi pasa ulio laikraščiai paminėjo šią netektį. 2011 m. lapkričio 7 d. New York Times žurnalistas Roger’is Cohen’as, publikavo straipsnį  "The Last Jew in Zagare", skirtą Žagarei, o ypatingai Aizikui Mendelsonui. Straipsnis žymi Žagarės žydų bendruomenės eros pabaigą.
Laimutė Baikauskaitė

Biografija

Baigė defektologiją Šiaulių pedagoginiame institute.
Magistralinis kelias A12 (Lietuva)

Istorija

Ties dabartiniu keliu ėjo svarbi magistralė „Via Hanseatica“. Šiuo keliu buvo gabenamos prekės tarp miestų, kurie priklausė Hanzos sąjungai. Pirmą kartą kelias šioje vietoje nutiestas 1836-1844 m. Sovietmečiu žymiai rekonstruotas, nutiesta nauja kelio atkarpa tarp Bubių ir Kelmės, pastatytas Skaudvilės miestelio aplinkkelis.
Sovietmečiu (~1980-1990 m.), kelias buvo žymimas A216 ir buvo dalis kelio „Ryga-Karaliaučius“.
Pasakojama, kad šiuo keliu keliavęs prancūzų rašytojas Onorė de Balzakas.
Zasčiūniškė

Aplinkinės gyvenvietės

DrapaliaiCimaniūnaiMargaiStračiūnaiBarzdžiūnai
Vilpišys

Paplitimas

Anksčiau miškinės katės buvo paplitę didesnioje Europos žemyno dalyje, išskyrus Fenoskandiją, Europinės dalies Rusijos šiaurę ir rytinę dalį. Iki šiol gyvena Mažojoje Azijoje ir Kaukaze. 
Dabar Europoje miškinių kačių populiacijos negausios ar labai mažos, ir yra išlikusios Škotijoje, Ispanijoje, Portugalijoje, Prancūzijoje, nedidelėse Vokietijos, Austrijos ir Šveicarijos dalyse, Slovėnijoje, Kroatijoje, Slovakijoje, pietinėje Lenkijoje, vakarų Ukrainoje, Vengrijoje, Moldovoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Serbijoje, Makedonijoje, Graikijoje, Italijoje, pietvakarių Rusijoje arčiau Kaukazo kalnų, Gruzijoje, Turkijoje.

Miškinės katės Lietuvoje

Praeityje europinių miškinių kačių (Felis silvestris silvestris) porūšis gyveno ir Lietuvoje, bet XIX amžiuje išnyko. Pasak Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos pirmininko pavaduotojo Eugenijaus Tijušo, maždaug 1980 metais, per medžiotojus, Lietuvos mokslų akademijos zoologijos ir parazitologijos instituto mokslininkus pasiekdavo pasakojimai, kad kažkur buvo pastebėti vilpišiai, nors šie pasakojimai nebuvo nei paneigti, nei patvirtinti. Nuvykę mokslininkai į vietas, kur neva medžiotojų buvo stebėti vilpišiai, jų nesutikdavo.

Gyvenama aplinka

Miškinės katės gyventi pasirenka miškingas vietas, ypač brandžius miškus.

Gyvenimo būdas

Gerai laipioja medžiais. Plėšrūnas medžioja graužikus, paukščius ir kitus smulkius žinduolius, kuriuos sugeba įveikti. Nėštumas trunka 63-68 dienas. Balandžio-birželio mėnesiais gimsta 2-6, įprastai 2-4, l.retai 8 jaunikliai. Patelės subręsta 12 mėnesių, patinai – tik trečiaisiais gyvenimo metais.

Požymiai

Miškinės katės patinai šiek tiek stambesni už pateles, jų kūno ilgis apie 60,9 cm arba matuojant su uodega – 83-97 cm, uodega 23-40 cm, vidutiniškai 31,8 cm, aukštis ties gogu apie 37,6 cm, svoris įprastai 5-8 kg, didžiausias – 9,5 kg.
Miškinės katės patelės šiek tiek smulkesnės už patinėlius, jų kūno ilgis apie 56,8 cm, arba matuojant su uodega – 73-94 cm, uodega vidutiniškai 30,3 cm, aukštis ties gogu apie 35 cm, svoris 2,3-4,9 kg, didžiausias iki 7,1 kg.
Vilpišių kailis rusvai pilkas, kūno šonuose ir ant uodegos tamsūs skersiniai dryžiai.

Amžius

Miškinės katės gyvena iki 15-20 metų.

Nykimo priežastys

Miškinių kačių pagrindinės nykimo priežastys yra pasitaikantis poravimasis su naminėmis katėmis (Felis catus), bei miškuose intensyvi žmonių ūkinė veikla, ypač senų miškų masyvų kirtimai. 
Pagal 2012 metais Škotijos laukinių kačių bendrijos (SWA) atliktą apskaitą, tarp Škotijoje laisvėje gyvenančių miškinių kačių aptiktos tik 35 genetiškai grynakraujės .

Artimos rūšys

Artimiausias miškinių kačių giminaitis katinių (Felidae) šeimoje – afroazinė katė (Felis lybica), kurios anksčiau (kartais ir dabar, jeigu pagal tradicinę klasifikaciją) buvo priskiriamos miškinių kačių porūšiu ir klasifikacijoje užrašomos Felis silvestris lybica.
Mykolas Rudzinskas

Biografija

1953–1954 m. Vilniaus Žalgirio tarybos irklavimo treneris. 1958 m. baigė Leningrado kūno kultūros institutą. Respublikinės kategorijos teisėjas (1960). 1956–1962 m. Spartako draugijos CT instruktorius, treneris. 1962–1987 m. Dinamo draugijos treneris. 1987–1989 m. Respublikinio bendrojo lavinimo mokyklos-internato treneris ir dėstytojas. 1989–1990 m. Respublikinės aukštesniosios Vilniaus olimpinio rezervo sporto mokyklos treneris. 1990–1997 m. Respublikinio rinktinių rengimo centro treneris. 1997–2006 m. Lietuvos olimpinio sporto centro baidarių ir kanojų irklavimo treneris.
Žymesnieji auklėtiniai: Alvydas Duonėla, Egidijus Balčiūnas, dvivietės baidarės irklavimo Europos (2004) ir pasaulio (2001) vicečempionai (2004), Europos (2008) ir pasaulio (2003, 2005) bronzos medalininkai, olimpinių žaidynių (2000, 2004, 2008) dalyviai, Romas Petrukanecas, vienvietės baidarės irklavimo Europos (1997, 2000, 2002) ir pasaulio (1997, 2001, 2002) čempionatų dalyvis, Pasaulio taurės varžybų laimėtojas (2002), olimpinių žaidynių (2004) dalyvis. KKSD 2 laipsnio ordinas Už nuopelnus Lietuvos sportui (2003) ir medalis Už sporto pergales (2004), LTOK Olimpinė žvaigždė (2003), Lietuvos Respublikos trenerio-sporto mokytojo konkurso laureato ženklas (2004).
Avanscena

Avanscena – priekinė teatro scenos dalis, nuo raudonos scenos linijos iki rampos, lanku išsikišanti į žiūrovų salę. Dažniausiai avanscena išsikiša nedaug, todėl jos plotas nedidelis. Kai kurių teatrų scenos turi didelę avansceną.
Avanscena dažnai naudojama kaip vaidinimo aikštelė operos ir baleto spektakliuose. Dramos teatruose avanscenoje irgi vaidina, paprastai nedideles scenas prieš uždangą, kurios jungia pagrindines spektaklio dalis. Kai kurie režisieriai į avansceną perkelia ir pagrindinį spektaklio veiksmą, taip jie išplečia panaudojamą scenos erdvę.
Jūratė Guogienė

Biografija

1990 m. baigė Kauno medicinos akademiją, gydytoja.
VULSK II Valkininkų kardiologijos skyriaus gydytoja kardiologė ir FMR gydytoja, Varėnos ligoninės kardiologė.
Lietuvos centro partijos Varėnos rajono skyriaus narė. Nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Virginijus, vaikai Povilas Aivaras, Austė, Augustas, Laurynas.
Leganesas

Istorija

Miestą 1280 m. įkūrė karalius Alfonsas X.

Sportas

CD Leganes futbolo klubas, kuris paskutinius du sezonus dalyvauja La Liga pirmenybėse.
Kasteljono provincija

Ekonomika

Provincijoje auginami vaisiai. Nuo XVII a. išvystyta keramika ir keramikinių plytelių gamyba. Svarbiausios pramonės šakos: batų ir avalinės gamyba, žvejyba, tekstilė bei turizmas.
Šaukštasnapė antis

Išvaizda

Tai vidutinio dydžio antis. Bendras kūno ilgis 44-52 cm, sparnų ilgis 73-82 cm, masė 470-1000 g. Būdingas labai platus snapas. Patelė panaši į didžiąją antį, tik jos sparnų dengiamosios plunksnos melsvos.
Patinas kontrastingų spalvų. Galva ir didesnė kaklo dalis juodai žalia, metalo blizgesio. Apatinė kūno dalis, pagurklis, krūtinės priekis ir pečių plunksnos balti. Nugara ir antuodegis juodi. Sparnų veidrodėlis ryškiai žalias, jo priekinėje ir užpakalinėje dalyje yra baltos juostelės. Pilvas rudas. Snapas juodas. Kojos oranžinės. Rainelė geltona arba raudonai oranžinė.
Patelės nugarinė pusė juodai ruda su rusvais plunksnų kraštais. Galva ir kaklas išmarginti mažomis rudomis dėmelėmis. Sparnas kaip patino, tik ne tokių ryškių spalvų. Snapas alyviškai rudas. Kojos juosvai oranžinės. Rainelė geltonai ruda. Patinas poilsio apdaru panašus į patelę. Jaunikliai irgi panašūs į patelę, tik jų sparnai blankesnių spalvų. Pūkinis apdaras panašus į didžiosios anties.

Paplitimas

Eurazijoje paplitusi nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Botnijos įlanką, Baltąją jūrą, Pečioros žemupį, Obės, Jenisejaus, Lenos žemupius, Kolymos baseiną. Į pietus paplitusi iki pietinės Primorės, Mongolijos, Tian Šanio, Kazachstano, Užkaukazės, Juodosios jūros, Balkanų, Prancūzijos. Gyvena Šiaurės Amerikoje ir daugelyje salų. Žiemoja Šiaurės Amerikoje, Afrikoje, Vakarų ir Pietų Europoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje.
Lietuvoje negausi, bet čia peri beveik kasmet. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija

Būdinga atvirų vandenų gyventoja. Mėgsta seklumas, vandens telkinių pakraščius, pelkes, drėgnas pievas. Dažnai peri ežerų salose, taip pat aukštapelkėse, atvirose jų plynėse. Dieną retai kada išeina į atvirus vandenis. Maitinasi prietemoje dumblėtose seklumose, šlapiose pievose.
Monogamai. Lytiškai subręsta antraisiais gyvenimo metais. Pavasarį grįžta kiek vėliau už kitas plaukiojančias antis. Dėtyje dažniausiai būna 10–12 kiaušinių, kurių svoris – po maždaug 40 gramų. Perėjimo laikas – maždaug 23 dienos. Jau pirmosiomis gyvenimo dienomis ančiukai vikriai bėgioja, gerai plaukioja ir nardo, nors suaugusios šaukštasnapės jau nebenardo. 50 dienų amžiaus jaunikliai jau skraido.
Į žiemavietes pirmiausia išskrenda patinai, o jaunikliai ir patelės prie jų prisijungia vėliau.
Maitinasi daugiausia gyvūninės kilmės maistu: planktoniniais vėžiagyviais, moliuskais, vandens vabzdžių lėliukėmis. Jei trūksta maisto, lesa vandens augalus. Neskrenda į dirbamus laukus.