google/wiki40b huggingface dataset:
Kęstutis Slavinskas (1967)

Biografija

1974–1984 m. mokėsi Biržų 1-oje vidurinėje mokykloje, 1984–1985 m. Panevėžio internatinės sporto mokyklos krepšinio sekcijoje. 1985–1992 m. studijavo Lietuvos kūno kultūros institute.
1988–1989 m. Kirdonių aštuonmetės mokyklos, 1992–1994 m. Juodeišių ir Kvetkų pagrindinės mokyklos mokytojas. 1994–1996 m. Seimo nario Nikolajaus Medvedevo visuomeninis padėjėjas, 1996–1997 m. Seimo nario Rolando Zuozos padėjėjas. 1997–2003 m. Biržų rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2004–2005 m. Liberalų ir centro sąjungos Panevėžio apskrities koordinatorius. 2004 m. Biržų krašto laikraščio „Šiaurės rytai“ korespondentas.
1995–2015 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys. 
1989–2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1993–2003 m. Biržų skyriaus pirmininkas, 1993–2003 m. LSDP tarybos narys, 1997–1999 m. prezidiumo narys, 1994–1996 m. LSDP Panevėžio zonos regioninis sekretorius, Panevėžio apskrities koordinatorius. Nuo 2003 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos, nuo 2006 m. Liberalų sąjūdžio narys, Valdybos narys, Biržų rajono skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m. Socialinės plėtros komiteto pirmininkas.
Sutuoktinė Vaidutė. Mirė po sunkių avarijoje patirtų sužalojimų. Palaidotas Jokūbiškių kaimo kapinėse.
Geležinė mergelė

„Geležinė mergelė“ (angl. Iron Maiden, vok. Eiserne Jungfrau) – geležinė žmogaus formos dėžė, kurios nugaroje ir dangtyje įmontuoti aštrūs spygliai. Kai užsidaro dėžės durys, spygliai susminga į auką, sukeldami didelį skausmą ir galiausiai mirtį, dėl lėto nukraujavimo arba uždusimo dėl perdurtų ir kraujo pilnų plaučių.
Geležinė mergelė buvo išrasta vėlyvame XIV-ajame amžiuje. Garsiausias šio tipo kankinimo įrankis yra Niurnbergo geležinė mergelė.
Michailas Jaroslavičius Narsusis

Biografija

Tėvas Jaroslavas Vsevolodovičius, motina Rostislava Teodosija Mstislavovna. Vienas jaunesniųjų Aleksandro Neviškio brolių. Žmona nežinoma, sūnus Borisas Michailovičius, 1248–1263 m. Maskvos kunigaikštis.
Pagarsėjo drąsa. 1248 m. išvijo iš Vladimiro savo dėdę Sviatoslavą ir pirmasis iš Maskvos kunigaikščių tapo Vladimiro didžiuoju kunigaikščiu, nominaliu Rusios siuzerenu. Netrukus žuvo prie Protvos upės kautynėse su lietuviais,  paskutinis mūšyje žuvęs Rusios didysis kunigaikštis. Po jo mirties Maskvos kunigaikštystė vėl prijungta prie Vladimiro kunigaikštystės.
Salininkai

Istorija

Salininkų kaimas ir dvaras iš istorinių dokumentų žinomas XVI amžiuje. 1629 metais dvaro ribų apmatavimo dokumente valdytojų įrašytas LDK iždininkas Mikalojus Brosnickis. XVII amžiuje dėl ribų bylinėjosi Vilniaus magistras su Vladislavu Goreckiu, Lydos pavieto iždininku („skarbny“). XIX amžiuje Salininkų dvaras susijęs su Goreckių gimine. 1828 m. Antonas Goreckis, kariškis ir poetas, 1830–1831 m. laisvės kovų dalyvis, emigravęs į Paryžių, sudarė sutartį su Vilniaus karmelitais dėl pamaldų laikymo dvare. Antono sūnus Tadas Goreckis, dailininkas, priklausęs S. Daukanto draugų ratui, jį rėmęs materialiai, vedęs A. Mickevičiaus dukrą. 1864 m. revizija rodo, kad dvare buvo 48 „revizinės sielos“. Devintame XIX amžiaus dešimtmetyje palivarke buvo 30, o kaime – 50 katalikų, gyveno ir 4 provoslavai. Antroji XIX amžiaus pusė susiejo Salininkus su Vrublevskių gimine. Vilniaus vaivadijos iždo rūmų 1923 m. saraše nurodyta dvare buvus 197 dešimtinės žemės. Vladislavas Vrublevskis II pasaulinio karo metais giminės dvare buvo ūkvedžiu. Vokiečių okupacinė valdžia dvarą paėmė reicho reikalams. Tuomet (1942 m. gegužės 27 d. visuotinio gyventojų surašymo žiniose), dvare gyveno 36 asmenys (7 šeimos).

Pokario metai

Melioratorių gyvenvietė pradėjo kurtis 1949 m., buvusio Salininkų dvarininko V. Vrublevskio rūmuose. Buvo reikalingi mechanizatoriai, techninis personalas, darbų vykdytojai, statybininkai, raštinės darbuotojai ir kiti specialistai. Darbų vykdytojai statė gyvenamuosius namus, dirbtuves. Buvo išgręžtas artezinis šulinys, kuris tiekė vandenį melioratorių gyvenvietei. Išvalyti du užakę tvenkiniai, o vienas įrengtas naujai. Keitėsi Salininkų gyvenvietės: kilo nauji namai, dirbtuvės, bendrabučiai, katilinė, projektavimo instituto pastatas. Melioracijos pastatyta moderni autoįmonė, su didžiausiu autoparku Vilniaus rajone. Atvestos gamtinės dujos.
Tjagaradža

Tjagaradža (Tyāgarāja, 1767 m. gegužės 4 d. Tiruvarure, netoli Tandžavuro, pietų Indijoje – 1847 m. sausio 6 d. Tiruvaijare) – Pietų Indijos muzikas, dainininkas, kompozitorius, pedagogas. Vienas žymiausių Karnatakos stiliaus muzikos kūrėjų. Gerbiamas kaip vienas iš trijų Pietų Indijos šventųjų dainininkų, Karnatakos „trejybės“ (trimūrti) narių (kartu su Muttusvāmi Dīkśitar ir Śyama Śāstri).

Biografija

Būdamas trylikos sukūrė pirmąją savo giesmę Ramai (namo namo raghavāya). 1782-1802 m. mokėsi pas Sonti Venkataramaną Tandžavure. Padedamas savo senelio, studijavo įvairius muzikologinius traktatus sanskritu (įskaitant Sangīta - ratnākara). Atsisakęs Tandžavūro radžos pasiūlymo tapti rūmų muzikantu pasirinko pamaldaus muziko kelią. Daug keliavo, lankydamas Pietų Indijos šventyklas ir giedodamas dievybėms. Būdamas 74-ių tapo klajojančiu atsiskyrėliu. 
Po mirties kremuotas greta savo mokytojo, ant Kaverės upės kranto.

Kūryba

Kūrė pamaldžias giesmes, daugiausia Ramai. Sukūrė kelis tūkstančius kompozicijų (išliko virš 700); pasižymi emocingumu, sklandžia melodika, gausu melizmų. Išplėtojo 3-ių dalių religinės giesmės formą – kritę (krti; sudaro ritornelė pallavi, epizodai anupallavi ir pabaiga caranam). Sukūrė dvi muzikines dramas (operas) telugų kalba: „Prahalada Bhakti Vijayamu“ (susideda iš 45-ių kričių, grįstų 28-is ragomis) ir „Nauka Caritam“ (pagal Jayadevos poemą Gīta Govinda; 21 kritė, grįsta 13-ka ragų). Daug dėmesio skyrė pedagoginei veiklai. 
Žymiausi mokiniai - Vēnkataramana Bhaghavatar, Vīnā Kuppayyar (Tjagaradžos kūrinius užrašė natomis), Subbarāya Śāstri. Kasmet Tiruvaijaru mieste (Pietų Indija, Tamilnado valstija) sausio – vasario mėn. vyksta Tjagaradžos muzikai skirtas festvalis Tyāgarāja Āradhana.
Blenduvo dykuma

Blenduvo dykuma (lenk. Pustynia Błędowska) – plačios smėlio kopos Silezijos aukštumose, Lenkijoje. Blenduvo dykuma yra didžiausios Centrinės Europos smėlio kopos, kurių smėlis buvo suneštas prieš tūkstančius metų tirpstant ledynui. Dykuma užima 32 km². Vidutinis smėlio gylis – 40 m, didžiausias – iki 70 m.
Blenduvo dykuma susiformavo dėl žmonių veiklos, kai vandens gruntinis lygis pasiekė tokią ribą, kad nebegalėjo palaikyti augalų gyvybės.
XX a. pradžioje dykuma buvo naudojama kaip karinis poligonas. Per Antrąjį pasaulinį karą, vokiečių Afrika Korps daliniai naudojo šią vietovę karių apmokymams prieš siunčiant juos į Afriką.
Tutongo rajonas

Geografija

Didelę dalį teritorijos užima džiunglės. Rajoną kerta Tutongo upė. Yra didžiausias šalyje Tasek Merimbuno ežeras, aplink jį įsteigtas paveldo parkas.

Gyventojai

Rajone gyvena 43 tūkst. gyventojų. Tautinė sudėtis – malajai (tutongai, kedajanai, murutai), kinai, dusunai. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai.
Mafia: The City of Lost Heaven

Apie žaidimą

Pagrindinis „Mafia“ aspektas – keliavimas: žaidėjas beveik visose žaidimo misijose užima vairuotojo pareigas, į tai įeina ir gaudynės automobiliais bei sportinės lenktynės. Taip pat žaidime galima žaisti trečiuoju asmeniu, vykdyti įvairias užduotis.
Misijos atliekamos detaliai sukurtuose kambariuose, pvz., viešbutyje, uoste, bare, lenktynių trasoje, oro uoste ir t. t. Žaidime taip pat yra dienos ir nakties kaita, gamtos stichijos.
„Mafia“ žaidimas pasižymi savo automobilių modelių detalumu bei įvairove – galima vairuoti 51 rūšies automobilį iš antrojo iš trečiojo XX amžiaus dešimtmečių. Žaidimo eigoje galima atrakinti dar 19 automobilių, tarp jų ir penkias klasikines lenktynines mašinas.
Kundalini joga

Kundalini joga yra tantra jogos disciplina, kurią į Vakarus atnešė Jogas Bhadžanas. ji remiasi ties stuburo pagrindu slypinčios kundalini energijos (gyvatės jėgos) pažadinimu. Šiai energijai pažadinti ir per pagrindinius energetinius subtiliojo kūno centrus (čakras) nukreipti aukštyn galingos kvėpavimo technikos derinamos su specialiomis jogos pozomis bei giedojimu. Kundalini energijos pakilimas reiškia dvasinę transformaciją ir galiausiai vieningos sąmonės būseną.
Lytiniai santykiai

Lytiniai santykiai – psichinių ir fiziologinių reakcijų, išgyvenimų ir poelgių, susijusių su lytinio potraukio pasireiškimu ir patenkinimu, visuma. Tai yra neatskiriama lytinio gyvenimo dalis. Siaurąja prasme – sueitis.
Nors labiausiai paplitusi lytinių santykių forma yra sueitis, tačiau yra ir daugiau sekso formų: masturbacija, meilės žaismas, petingas, oralinis seksas, analinis seksas, fistingas ir kt.
Mokslas, tyrinėjantis lytinius santykius ir su juo susijusius reiškinius, vadinamas seksologija.

Istorija

Žmonių visuomenė jau nuo senųjų civilizacijų laikų žinojo įvairias lytinio gyvenimo formas, reguliavo sekso išraišką ir priimtinumą visuomenėje. Kai kurios formos būdavo smerkiamos ar baudžiamos. Viduramžiais lytiniai santykiai vertinti dvejopai: krikščionybė lytinius santykius laikė nuodėme, amoraliu veiksmu (išskyrus seksą giminei pratęsti), nors buitinėje plotmėje tai buvo toleruojama. Renesanso metu humanistai „reabilitavo“ žmogaus teisę į kūnišką pasitenkinimą. XIX a. puritoniška moralė vėl buvo sukūrusį antiseksualių nuostatų sistemą. XX a. paplito racionalus požiūris į seksą kaip į kasdienio gyvenimo dalį – tai liberalizavo lytinę moralę, atsirado sekso pramonės sektorius (komercinė pornografija, sekso scenos filmuose ir reklamoje, sekso prekių parduotuvės ir kt.), paankstėjo pirmųjų lytinių santykių amžius ir pan.

Lytinių santykių reguliarumas

Lytiniai santykiai, praktikuojamas maždaug po 2-3 kartus per savaitę, dar vadinamas reguliariuoju seksu. Didžiajai daliai porų tai yra optimalus sekso dažnis – manoma, kad daugiausia dėl vyro fiziologijos, kadangi funkcinį optimumą vyro lytinė sistema pasiekia maždaug per dvi-tris paras nuo paskutinės ejakuliacijos.
Dažniausia reguliaraus sekso kliūtis – nuolatinio lytinio partnerio nebuvimas arba partnerio išvykimas toli ir ilgesniam laikotarpiui. Be to, sekso reguliarumas iš dalies priklauso ir nuo lytinio aktyvumo.
Sekso reguliarumą lemia amžius ir vedybinio gyvenimo trukmė. Pastebėta, kad iki 30 m. mylimasi apie 3 kartus per savaitę, iki 45 m. amžiaus – dukart, vėliau – apie kartą per savaitę ir rečiau. Daugiausiai santykiaujama per pirmuosius dvejus poros lytinio gyvenimo metus arba iki gimdymo. Nepaisant reguliarumo normų, kiekviena pora sekso reguliarumą nustato individualiai, pagal savo poreikius, ir tai gali žymiai skirtis nuo kitų porų.
Orsė muziejus

Orsė muziejus (pranc. Musée d'Orsay) – vienas iš didžiausių ir įžymiausių pasaulio muziejų, įsikūręs Paryžiuje, Prancūzijoje. Stovi kairiajame Senos upės krante. Muziejus įkurtas buvusioje Orsė stotyje (Gare d’Orsay), statytoje tarp 1898 m. ir 1900 m. Muziejuje daugiausia saugomi įvairūs Prancūzijos meno kūriniai, datuojami nuo 1848 m. iki 1915 m., įskaitant paveikslus, skulptūras, baldus bei fotografijas. Jis turi didžiausią impresionizmo ir postimpresionizmo šedevrų kolekciją visame pasaulyje. Didžiuojasi itin garsiais tapytojais, įskaitant Édouard Manet, Edgar Degas, Pierre-Auguste Renoir, Paul Cézanne, Georges Seurat, Alfred Sisley, Paul Gauguin ir Vincent van Gogh. Daugelis šių darbų iki 1986 m. atsidarant Orsė muziejui buvo eksponuoti Galerie nationale du Jeu de Paume.

Kiti darbai

Taip pat saugomos kolekcijos: architektūros ir dekoratyvinio meno, senosios fotografijos.
Muziejuje saugomi tokių fotografų, kaip Hippolyte Bayard, Édouard Baldus, Christian Bérard, Louis-Jacques-Mandé Daguerre, Félix Nadar, Nicéphore Niépce darbai.
Jaunalietuvių vadovas

Jaunalietuvių vadovas – Lietuvių tautiško jaunimo sąjungos „Jaunoji Lietuva“ vadų žurnalas, leistas 1936–1937 m. Kaune.

Istorija

Ėjo kartą per tris mėnesius. Spausdino Vilties spaustuvė. Išėjo 5 numeriai.
Nagrinėjo sąjungos ideologijos klausimus, aiškino jaunalietuvių ekonomines, kultūrines, socialines ir sportines aspiracijas, rašė apie kitų kraštų jaunimo organizacijų veiklą, jų idealus.
Bendradarbiavo Leonas Kuodys, Vincas Maciūnas, Adolfas Nezabitauskas, Vincas Rastenis, Antanas Smetona, Vydūnas.
Redagavo Aleksandras Merkelis.
Medeljinas

Istorija

Aburrá slėnis atrastas ispanų keliautojo Jeronimo Luis Tejelo 1541 m., tačiau Medeljino gyvenvietė įkurta tik 1675 m. lapkričio 2 d. ispanų konkistadoro Miguel de Aguinaga. Tik 1813 m. Medeljinas gavo miesto vardą. O po 13 metų tapo Antiokijos departamento centru. Miestas turėjo daugybę įvairių pavadinimų: Aburrá de los Yamesíes, San Lorenzo de Aburrá, San Lorenzo de Aná, Valle de San Bartolomé, Villa de la Candelaria de Medellín ir Medellín. Medeljinas – pavadinimas parinktas pagal Ispanijos miestą Medeljiną.

Ekonomika

Medeljinas – antras pagal dydį Kolumbijos pramonės centras. Vystoma plieno, tekstilės, maisto, chemijos, naftos rafinavimo pramonė. Apylinkėse išvystytas žemės ūkis.

Švietimas

Šalia Medeljino yra 2 oro uostai: tarptautinis José María Córdova ir vietinis – Olaya Herrera.
Gernsio vėliava

Gernsio vėliava – D. Britanijos karūnos valdos Gernsio valstybinis simbolis, priimtas 1985 m. birželio 30 d.

Aprašas

Baltoje vėliavoje raudonas šv. Jurgio kryžius, ant kurio užklotas auksinis kryžius, kurio galiukai platėjantys ir nesiekia vėliavos kraštų.

Auksinis kryžius simbolizuoja Vilhelmą I Užkariautoją, kuris, kaip skelbiama, Hastingso mūšyje turėjo tokį kryžių savo vėliavoje, kurią jam davė popiežius Aleksandras II.

Proporcijos – 2:3.

Gernsio vėliavų istorija

Ankstesnė Gernsio valstybės vėliava, naudota 1936–1985 m., buvo paprasta balta su raudonu šv. Jurgio kryžiumi. Yra duomenų, kad XIX a. viduryje buvo naudota kita vėliava – mėlynai baltai languota vėliava su raudonu šv. Jurgio kryžiumi ir D. Britanijos vėliava (Union Flag) kantone. Tačiau oficialaus statuso ir naudojimo detalės abejotinos.
1936–1985 m. Gernsio vėliava buvo pakeista, nes tarptautiniuose sporto renginiuose kildavo painiava, nes Anglijos ir Gernsio sportininkai naudodavo vienodas vėliavas.

Vėliavą sukūrė Gernsio vėliavos tyrimo komitetas. kuriam vadovavo tuometinis beilifo pavaduotojas (angl. Deputy Bailiff) Graham Dorey. Ši vėliava pirmą kartą iškelta buvo 1985 m. vasario 15 d.
Aldona Vederaitė

Biografija

Baigė Ukmergės pradžios mokyklą. 1936 m. su šeima persikėlė gyventi į Uteną, kur tėvas buvo pakviestas dirbti banko buhalteriu. 1941 m. baigė Utenos gimnaziją. 1941–1946 m. buvo tremtyje Sibire: Barnaule, vėliau Altajaus krašto Talmiankos rajono Šipycino kaime. 1946–1947 m. Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ šokėja. 1947–1951 m. Teismo medicinos instituto sekretorė-vertėja. 1950 m. baigė Valstybinio dramos teatro studiją, kuriai vadovavo Borisas Dauguvietis. 1951–1959 m. Kauno Jaunojo žiūrovo teatro aktorė.
1959–1991 m. Valstybinio radijo ir televizijos komiteto režisierė. Nuo 1987 m. su aktoriumi Karoliu Dapkumi rengė lietuvių kalbos TV valandėles „Gerbkime žodį“, nuo 1989 m. kartu su žurnaliste Nijole Baužyte kūrė „Atgimimo bangą“. Lietuvos televizijoje dirbo iki 1999 m. Baigusi aktyvią darbinę veiklą, dalyvavo visuomeninėje politinėje veikloje, dešiniajame politinio gyvenimo flange, tautos dvasinio atgimimo akcijose. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos, Moterų lygos narė.  Palaidota Rasų kapinėse.

Kūryba

Vaidino spektakliuose, kino filmuose: „Pelenė“, „Raudonkepuraitė“, „Kaimynai“ (1979), „Gyvenimas po klevu“ (1988), „Nepasotinamumas“ (2003), „Balkonas“ (2008), TV serialuose: „Petraičių šeimoje“, (1964–1972) „Giminės“ (1993–2000), „Prokurorai“ (2003) ir kt.
Burdž al Arabo viešbutis

Burdž al Arabas (arab. برج العرب 'Arabijos burė') – prašmatnus burės pavidalo viešbutis Dubajuje, JAE. Jis yra saloje prie Džumeiros paplūdimio. Salą su miestu jungia tiltas. Tai vienintelis pasaulyje septynių žvaigždučių viešbutis.

Viešbučio bruožai

Šis jūrinės tematikos statinys primena burlaivį su 321 m aukščio stiebu prie kurio yra armuoto stiklo ir teflono burė. Dieną ji akina baltumu, o naktį yra apšviečiama visomis spalvomis.
Įžengus pro duris yra matomas milžiniškas, beveik 183 m aukščio holas, kur kas pusvalandį ištrykšta 30,5 m aukščio fontanas. Viduje vyrauja nepaprasta prabanga. Viešbutis neturi kambarių – tik 202 apartamentus, kurių plotas – nuo 170 m² iki 780 m².
Interjeras įrengtas sušiuolaikintu ampyro ir arabiškojo eklektizmo stiliumi. Viskas išpuošta brazilišku marmuru, šilku, o sienas dengia 22 karatų aukso lakštai. Kiekvienas architektūrinis statinio elementas skirtas stebinti ir prabanga ir puošnumu.
Marytė Ona Savickienė

Biografija

Tėvas, politinis kalinys, žuvo 1953 m. Vorkutos šachtoje streiko metu. Mokėsi Krosnėnų pradžios, Krosnos septynmetėje mokyklose. 1961 m. baigė Kapsuko (dabar Marijampolė) gyvulininkystės technikumą, agronomė zootechnikė. 1983 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademijos Zootechnikos fakultetą, zootechnikė inžinierė.
1961–1967 m. Rimėnų tarybinio ūkio (Alytaus rajonas) gyvulininkystės brigadininkė, 1967–1988 m. Luksnėnų sodininkystės tarybinio ūkio vyr. zootechnikė, ūkio dalies vedėja, direktoriaus pavaduotoja. 1988–1990 m. etatinė LKP partinės organizacijos sekretorė, 1990 m. Seimo nario J. Pangonio sekretorė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus rajono skyriaus narė, skyriaus pirmininko pavaduotoja. 1995–1997 m. ir 2000–2003 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos ir valdybos narė (LDDP).
Keturių dukrų motina.
Pakisio piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Padievaičio piliakalnis 10 kmRubinavo piliakalnis 8 km
Lileikėnų piliakalnis 1 kmIndijos piliakalnis 14 km
Dapkiškės piliakalnis 3 kmSpraudaičių piliakalnis
Vilkų Lauko piliakalnis 7 km
Kreivių piliakalnis 15 km
Vilniaus aidas

Vilniaus aidas – politikos ir visuomenės gyvenimo laikraštis, leistas 1924–1928 m. Vilniuje.

Istorija

Leistas vietoje uždaryto laikraščio „Vilniaus balsas“. Ėjo triskart per savaitę. Leido Marija Žukauskaitė (1882–1966 m.), redagavo Karolis Urbonas. Spausdino spaustuvė „Ruch“. Išėjo 570 numerių. Tiražas 550 egz. (1928 m.). Nuo 1928 m. gruodžio 1 m., „Vilniaus aidui“ susijungus su laikraščiais „Dirva“ ir „Kelias“, pradėjo eiti „Vilniaus rytojus“.
Lenkų valdžia keletą laikraščio numerių konfiskavo. Nuo 1925 m. rugsėjo 6 d. iki 1926 m. lapkričio 23 d. vietoje „Vilniaus aido“ ėjo 9 vienkarčiai leidiniai („Amžių aidas“, „Būtovės aidas“, „Laisvės aidas“, „Prabočių aidas“, „Praeities aidas“ (redaktorė Prania Jovaišaitė), „Senolių aidas“, „Senovės aidas“ (redaktorė Ona Mikalauskaitė), „Vilties aidas“ (redaktorė Prania Jovaišaitė) ir kt.).
Rašė apie Vilniaus krašto lietuvių problemas, svarstė politikos, ekonomikos, kultūros, švietimo ir kt. klausimus, informavo apie nepriklausomos Lietuvos gyvenimą, užsienio įvykius ir kt.
Bendradarbiavo Konradas Aleksa, Petras Avižonis, Jonas Basanavičius, Dzidas Budrys, Povilas Matulionis, V. Uždavinys, Jonas Gudaitis-Vabalas, E. Vileišienė ir kt.
Faktiškasis redaktorius Povilas Karazija.
Toliočių apylinkė

Istorija

Žagarės valsčiaus Toliočių apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas.
1947 m. prijungta dalis Šimkūnų apylinkės. 1954 m. prijungta Kiburių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Toliočių apylinkė prijungta prie Buivydžių apylinkės ir Rudiškių apylinkės.
Mua

Istorija

Vienu metu (maždaug prieš 2000 m.) Mua buvo Lapita kultūros centras.
Nuo XII amžiaus buvo Tu’i Tonga imperijos sostinė, ir čia rezidavo dviejų lygiagrečių Tongos dinastijų – Tui Tonga ir Tui Haatakalaua atstovai. Miestas buvo padalintas į dvi dalis – Lapaha ir Tatakamotonga. Lapahoje rezidavo Tui Tonga, čia stovėjo rūmai, skirti jiems ir jų žmonoms. Tatakamotongoje, tuo tarpu, gyveno žemesnio rango didikai.
Nors nuo XVII a. pasaulietinė Tongos dinastija Tui Kanokupolu rezidavo vakarinėje salos dalyje (Kanokupolu vietovėje), Mua oficialiai išliko imperijos sostine ir buvo svarbus religinis centras. Galutinai Tongos sostinė į naują vietą Nukualofoje perkelta tik 1875, kas patvirtinta pirmojoje Tongos konstitucijoje.
Netoli miesto yra Langi – Tui Tonga kapai.
Formosa (Argentina)

Istorija

Iki kolonizacijos Formosos žemės buvo gyvenamos vietinių indėnų genčių: daugiausia tobų ir vičių. 1879 m. balandžio 8 d. Formosą įkūrė komendantas Luis Jorge Fontana. 1884 m. tapo Čiako Nacionalinės Teritorijos sostine, o nuo 1955 m. balandžio 15 d. suformuotos Formosos provincijos sostine. Miesto pavadinimas kilo iš senovinio ispanų k. žodžio fermosa – „nuostabus“.

Susisiekimas ir ekonomika

Per Formosą eina kelias Buenos Airės – Asunsjonas. Iš miesto eina kelias ir geležinkelis į Saltą. 7 km į pietus yra El Pucú oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires. Apdirbamos provincijoje išaugintos žaliavos (maisto, tekstilės pramonė). Uostas prie Paragvajaus upės, per kurį išgabenama provincijos produkcija į La Platos regioną.
Sokulkos stačiatikių dekanatas

Sokulkos stačiatikių dekanatas (lenk. Dekanat Sokółka) - vienas iš penkių Balstogės-Gdansko stačiatikių vyskupijos dekanatų. Dekanas Włodzimierz Misiejuk. Dekanatas ribojasi su Balstogės, Grudeko ir Olštino dekanatais
Ipatinga

Istorija

Miesto pavadinimo kilmė neaiški. Jis bandomas kildinti iš tupių žodžių upaba ir ting, reiškiančių „baltas ežeras“. Liaudies etimologija teigia, kad miesto pavadinimas sudarytas iš kaimyninių miestų Ipanemos ir Karatingos pavadinimų. Vietovė apgyvendinta XX a. pr., nutiesus geležinkelį. Vėliau pradėta geležies gavyba ir plieno lydimas. Miesto statusas Ipatingai suteiktas 1964 m.
Žmonių piebaldizmas

Piebaldizmas (angl. piebaldism), keršystė – retas mendeliškai paveldimas autosominis požymis, melanocitų vystymosi sutrikimas. Būdingi požymiai yra įgimta baltų plaukų sruoga, odoje išsibarsčiusios silpnai pigmentuotos dėmelės (angl. macules) ir trikampio formos depigmentuota dėmė kaktoje.
Piebaldizmas vizualiai primena dalinį albinizmą, tačiau šių reiškinių prigimtys skiriasi. Albinizmo atveju ląstelės negali sintetinti melanino, dėl to ne tik audiniai būna rausvi, o plaukai balti, bet būna sutrikusi ir rega dėl akių pigmentacijos nebuvimo. Piebaldizmo atveju akių pigmentacija normali.
Piebaldizmas siejamas su KIT bei SNAI2 genais.
Romas Dikčius

Biografija

1969–1973 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ literatūrinis darbuotojas. 1973 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
1973–1974 m. Elektros matavimo technikos gamyklos savaitraščio „Impulsas“ redaktorius. 1974–1982 m. tresto „Vilniaus statyba“ savaitraščio „Mūsų statybos“ redaktorius. 1984–1987 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas. 1987–1992 m. susivienijimo „Fermentas“ savaitraščio „Sveikata“ redaktorius. 1992–1993 m. žurnalo „Mokykla“ redakcijos atsakingasis sekretorius. Nuo 1993 m. žurnalo „Aljansas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vėliau savaitraščio „Apskaitos, audito ir mokesčių aktualijos“ korespondentas. Daugiausia rašo ekonomikos, sporto temomis.  Nuo 2014 m. „AAM aktualijų“ savaitraščio redaktorius.
Pajūralis

Žymūs žmonės

Pajūralyje gimė prozininkė, poetė, spaudos bendradarbė Sonė Tomarienė-Pipiraitė.
Kaobangas

Istorija

1947–1949 m. ties Kaobangu Vietminio pajėgos nugalėjo prancūzus.
Dieviškoji teisė

Dieviškoji teisė (lot. ius divinum) – Dievo duotos ar nustatytos taisyklės. Terminas žinomas nuo Antikos laikų. Naujaisiais laikais diskutuota dėl Dieviškosios teisės veikimo srities, religinės teisės veikimo (pvz., dėl Dešimt Dievo įsakymų).
Terminas pradėtas naudoti įvairia prasme: siekiant legitimuoti teisę, pagrįsti įstatymus, teisės normas, subjektines teises. Dieviškoji kaip ir prigimtinė teisė skelbė visų žmonių lygias teises (teisė gyventi ir kt.).
Dieviškoji teisė buvo priešpastatoma pozityviajai teisei, įstatymams, poįstatyminiams aktams, kuomet reguliavimas siaurindavo žmogaus teisių dalyką, keldavo teisines kolizijas. Dieviškoji teisė tam tikromis formomis išliko ir moderniaisiais laikais. Pavyzdžiui, bažnytinės teisės suformuluotą santuokos neišardomumo principą (kaip Dieviškosios teisės sudėtinę dalį) iki šiol pripažįsta pasaulietinė teisė: pripažinus bažnytinę santuoką, pasaulietinis santuokos nutraukimas pagal civilinę teisę negalimas. Protestantiškoje teisėje dieviškosios teisės veikimas nepripažįstamas.