google/wiki40b huggingface dataset:
Jūratė Matekonienė

Biografija

Nuo 1950 m. gyvena Kaune. 1962 m. baigė Kauno 22-ąją vidurinę mokyklą, 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo inžinierės ekonomistės kvalifikaciją. 1970 m. lankė vakarinį Marksizmo – leninizmo universiteto dvimetį Filosofijos fakultetą. 1972–1975 m. mokėsi TSRS Mokslų akademijos Ekonomikos institute, 1975 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidatės (socialinių mokslų daktarės) disertaciją.
Pagal paskyrimą iki 1970 m. dirbo Kauno laivų mechanizmų gamykloje „Pergalė“ ekonomiste, vėliau vyresniąja ekonomiste. 1970–1975 m. Kauno politechnikos institute dėstė įmonių organizavimą, 1975–1996 m. ir nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto Verslo ekonomikos ir vadybos katedros docentė. Dėstė pramonės ir įmonių ekonomiką, darbo normavimą ir mokslinį organizavimą, gamybos organizavimą, respublikos ekonomiką. Pastaruoju metu skaito verslo administravimą.
1996–2000 m. Seimo narė. 2001–2002 m. LR Seimo Pirmininko patarėja, dienraščio „Lietuvos žinios“ generalinė direktorė. 2003 m. Lietuvos regioninių tyrimų instituto bendradarbė, 2005 m. Kauno miesto savivaldybės Miesto plėtros departamento direktoriaus pavaduotoja.
1988–1990 m. fakulteto Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio įgaliotinė. 1989–1997 m. Lietuvos demokratų partijos narė. 2000 m. Lietuvos centro sąjungos narė, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narė.
Organizavo Kauno prekybos ir pramonės rūmų atkūrimą, buvo rūmų prezidento pavaduotoja, rūmų prezidiumo narė, atsakinga už tarpregioninę verslo politiką.
Vyras Tomas, vaikai Vilius, Ugnė.
FK Klaipėda City

Istorija

Klubas įkurtas 2008 m. Eilę metų žaidė SFL varžybose.
2017 m. nuspręsta, kad klubas žais III lygoje (Klaipėdos zonoje).
Kavalčiukų piliakalnis

Piliakalnis

Stačiašlaitę kalvą iš trijų pusių juosia Strūnos ir Barškėčio slėniai bei pelkės, šiaurės pusėje ją nuo gretimos aukštumos skiria dauba. Piliakalnio šlaitai statūs, apie 10 m aukščio. Viršūnės aikštelė trapecijos formos, apie 64 m ilgio, vakariniame gale apie 30 m, rytiniame apie 17 m pločio. Aikštelėje aptiktas iki 0,3 m storio kult. sluoksnis. Piliakalnio šiaurės ir šiaurės vakarų papėdėje buvo senovės gyvenvietė, rasta kultūrinio sluoksnio žymių. Datuojamas I tūkstantmečiu.

Aplinkiniai piliakalniai

Paduobės piliakalnis 15 kmStūglių piliakalnis 12 km
Cirkliškio piliakalnis 4 kmŽąsinų piliakalnis 7 kmBogutiškės piliakalnis 11 kmDiaugūnų piliakalnis 19 kmBaliulių piliakalnis 19 kmAkvieriškės piliakalnis 3 kmSvierių piliakalnis 27 km
Gargždų valsčius

Gargždų valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Gargždai.
Triušių aptvaras

Siužetas

Filme vaizduojama XX a. 4-ojo dešimtmečio Vakarų Australija. Džigalongo aborigenų gyvenvietėje gyvena seserys Molly (14 metų), Daisy (8 metų), pusseserė Gracie (10 metų) su savo motinomis ir seneliais. Jų gyvenvietė įsikūrusi visiškai prie triušių tvoros, besidriekiančios per visą Vakarų Australiją.
Tuo metu Perte aborigenų teisių „gynėjas“ A. O. Neville pateikia įsakymą mergaites perkelti į perauklėjimo stovyklą. Tuo metu Australijoje buvo siekiama genetiškai išnaikinti „spalvotuosius“ (baltųjų ir aborigenų palikuonis), juos atskiriant nuo tėvų ir auklėtjant specialiose stovyklose, kur jie vėliau galėtų dirbti baltųjų tarnais.
Vietinis policijos pareigūnas pagrobia mergaites ir nugabena jas į Mūr Riverio stovyklą. Čia su vaikais elgiamasi griežtai, draudžiama kalbėti gimtąja kalba, jie turi nuolat dirbti, melstis, nusižengę fiziškai baudžiami. Vieną dieną Molly vedamos mergaitės pabėga, o jų paiešką leidžiasi pareigūnai bei profesionalus pėdsekys Moodoo. Pabėgėlės randa triušių tvorą ir pagal ją keliauja namo. Pakeliui jos sutinka ne vieną žmogų, kuris joms suteikia maisto ir drabužių. Tačiau vienas sutiktasis (pareigūnų bendradarbis) joms pasako, kad jų motinos perkeltos į Viluną. Gracie patiki šia informacija, atsiskiria nuo Molly ir Daisy ir netrukus patenka į pareigūnų spąstus. Galiausiai mergaitės po 2400 km žygio pasiekia savo šeimą. Filmo pabaigoje parodomos tikrosios Molly ir Daisy, jos pasakoja, kad jų dukros taip pat buvo pagrobtos ir išgabentos į Mūr Riverį.
Liepinė (Lipskas)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Apie Liepinę jau buvo žinoma ankstyvaisiais viduramžiais, kai čia gyveno baltų gentis jotvingiai, kuriuos, kaip ir prūsus, sunaikino kryžiuočiai. Tačiau čia nebuvo rasta jokių senovinių gyvenviečių liekanų. Šiais laikais dar išlikę šiokių tokių jotvingių buvimo pėdsakų, tai yra vietovardžiai ar kalbiniai pėdsakai. Pavyzdžiui, žmonės kurie kalba vietiniu baltarusių kalbos dialektu, vadinamu językiem prostym (paprasta kalba), kad išreikštų tokius žodžius, kaip burna ar lūpos naudoja žodį łúpy (lūpos).
Pirmasis paminėjimas apie gyvenvietę šiame regione yra 1533 metais, kai minima gyvenvietė Wola Lipska. Miesto įkūrimo data turėtų būti laikoma 1580 gruodžio 8 diena. Tą dieną netoliese Gardino esančiai gyvenvietei Liepinei Didysis Lietuvos Kunigaikštis Steponas Batoras suteikė Magdeburgo teises ir privilegijas bei Liepinės herbą – laivelį su bure. 1580 m. įkurta Liepinės Dievo Motinos angelų parapija.
Liepinė sparčiai vystėsi nuo XVII a. vidurio, tačiau XVII a. ir XVIII a. miestelis buvo apimtas krizių ir konfliktų dėl nesibaigiančių karų. 1795 m. miestelis atiteko Prūsijai, tačiau nuo 1807 metų buvo priskirtas Varšuvos kunigaikštystei ir nuo 1815 m. Lenkijos Kongreso karalystei. 1870 m. gegužės 31 dieną miestelis prarado miesto teises ir kartu su Kuriankos valsčiumi sudarė naują Petropavlavsko valsčių. 1914 m. rugpjūčio 2 dieną buvo įšventinta Liepinės neo-gotikinės bažnyčios katalikų parapija. Jos statyba prasidėjo 1906 metais. Per I pasaulinį karą miestas buvo dalinai sugriautas. 1919 m. rugpjūčio 22 dieną miestelį paliko Vokietijos kariuomenė. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai.
1939 metais, iš šios zonos karo metu pradėjo veikti majoras Henrikas Dobžanskis - Hubalas. Įvažiuojant į miestelį yra paminklas šiam žmogui. Nuo 1940 metų Liepinės apylinkėse Sovietai pradėjo statyti karinius įtvirtinimus priklausančius Molotovo linijai. Liepinės apylinkėse buvo pastatyti 84 kariniai objektai, tačiau iš jų tik apie 30 buvo spėta tinkamai paruošti iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo. 1941 m. rugsėjo mėnesį naciai ištrėmė 99 žydus į Gardino getą. Tragiška Liepinės istorijai yra 1943 m. liepos 13 diena, kai nacių kariuomenė sušaudė 50 Liepinės gyventojų Naumovičių forte netoli Gardino. Karo metu miestelis buvo smarkiai sugriautas.
Liepinė susigrąžino miesto teises 1983 metais. Nuo 1980 m. Liepinė yra besivystančios lengvosios pramonės (gamybos komponentų indukcijos ir žemės ūkio technikos) miestas. Nuo 1990 m., kai Liepinėje žlugo didžiausia pramonės įmonė, sparčiai pradėjo vystytis turizmo paslaugos, kaip plaukimas baidarėmis Bebro upe ar pažintiniai takai Bebro nacionaliniame parke. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vytautas Anužis

Vytautas Anužis (g. 1956 m. gegužės 10 d. Panevėžyje) – Lietuvos teatro aktorius.

Biografija

1974 m. baigė Panevėžio dramos teatro J. Miltinio studiją, 1978 m. – B. Ščiukino aukštąją teatro mokyklą Maskvoje. Nuo 1978 m. Klaipėdos dramos teatro aktorius. Klaipėdos universiteto dėstytojas, universiteto teatro „Dramos klasė“ vadovas. Vaidybai būdinga ekspresija, ryškūs charakteriai.
Žmona aktorė Velta Žygurė.
Sprogstamoji kulka

Panaudojimas

Pradžioje šovinius su sprogstamosiomis kulkomis ėmė naudoti snaiperiai priešo šaudmenų dėžėms naikinti. Vėliau tokius šovinius ėmė naudoti tolimajam apšaudymui, nes buvo galima stebėti kur pataiko kulkos iš didelio nuotolio, taip pat tokios kulkos, net ir praradusios greitį, darė didesnę žalą. Apšaudant iš arti ir vidutiniais nuotoliais sprogstamosios kulkos tik nežymiai efektyvesnės už ekspansyviąsias kulkas, tačiau jų gamyba žymiai brangesnė. 
Teigiama, kad Antrojo pasaulinio karo metais sprogstamąsias kulkas plačiai naudojo vokiečių jėgerių daliniai kalnuose, nes kalnuose šaudant į aukščiau ar žemiau esančius taikinius sunku pataikyti. Sprogstamųjų kulkų sprogimai leidžia lengviau pakoreguoti ugnį.
Šiais laikais sprogstamųjų kulkų naudojimas prieš gyvąją jėgą ne tik uždraustas, bet ir laikomas nereikalingu, nes visa tai galima padaryti naudojant pigesnius šaudmenis. Tačiau stambaus kalibro kulkos apšaudyti priešui už lengvai šarvuotų priedangų iki šiol kuriamos ir gaminamos.
Nežiūrint į egzistavusį tarptautinį draudimą naudoti sprogstamąsias kulkas, jos Pirmojo pasaulinio karo metais buvo plačiai naudojamos kovai su to meto orlaiviais – dirižabliais bei audekliniais to meto lėktuvais. Sprogstamųjų kulkų sprogimų blyksniai leisdavo koreguoti apšaudymą. Trasuojamosios kulkos buvo išrastos vėliau.
Antrojo pasaulinio karo metais mažo kalibro šoviniuose sprogstamąsias kulkas palaipsniui pakeitė nesprogstančios šarvamušės padegamosios kulkos.
Škalakas

Istorija

Vietovė gyvenama majų nuo prieškolumbinių laikų. 1900 m. Meksikos armija čia įsteigė karinį postą. Čia įkurta pirmoji Meksikos laivų statykla Karibų jūros pakrantėje. Vėliau suklestėjo prekyba kokosais. 1950 m. Škalaką nusiaubė uraganas Džanet.
Verdainė (laikraštis)

Verdainė – Šilutės rajono valdybos kultūros, švietimo ir sporto skyriaus mėnesinis laikraštis, ėjęs 1993–1995 m. Šilutėje.

Istorija

Rašė apie rajono visuomenini bei kultūrinį gyvenimą, renginius. Tiražas 1993 m. – 500–1000 egz., 1995 m. – 1000 egz. Išėjo 19 numerių.
Redaktoriai Saulius Sodonis, Arūnas Plikšnys.
Latimerijos

Biologinės savybės

Manoma, kad latimerijos gali išgyventi iki 80–100 metų. Dažniausiai sutinkamos 90–200 metrų gylyje, bet pasitaiko iki 700 m gylyje. Gyva Latimeria chalumnae mėlynos spalvos, manoma, kad taip lieka nepastebėta savo grobio. L. menadoensis ruda.
Tai naktiniai gyvūnai. Jų akys turi šviesą atspindintį sluoksnį (lot. tapetum lucidum), kuris padeda matyti tamsoje. Latimerijos plėšrios, minta žuvimis, galvakojais.
Gyvavedės, vienu kartu atveda 5–25 jauniklius, kurie iškart ima gyventi savarankiškai.
Narkotikų kelias (filmas)

Turinys

Pulkininkas Fabio, apsimetantis stambiu narkotikų prekeiviu, bando įgyti Romos nusikaltėlių pasitikėjimą, kad išsiaiškintų pagrindinius nusikaltimų organizatorius. Vienintelis žmogus, žinantis kad Fabio nėra nusikaltėlis, yra detektyvas Maikas Hamiltonas, tačiau jis su niekuo šia informacija pasidalinti negali, todėl pulkininkas priverstas veikti pasikliaudamas vien tik savo jėgomis. Tam, kad juo nebūtų abejojama, Fabio pasiūlo nusikaltėliams gauti heroino apiplėšiant policijos saugyklą. Nors Hamiltonas ir žino apie planuojamą užpuolimą, operacija negali būti inscenizuota ir Fabio priverstas viską atlikti iš tikrųjų…
Karmano linija

Karmano linija yra riba, esanti 100 km aukštyje virš Žemės jūros lygio. Ši riba skiria Žemės atmosferą ir kosminę erdvę.
Šios linijos pavadinimas duotas Vengrijos-JAV fiziko Theodore von Kármán garbei. Jis pirmasis apskaičiavo, kad 100 km aukštyje atmosfera per daug plona ir negali palaikyti jokio orlaivio skrydžio. Karmano linija apytiksliai yra termopauzės žemutiniuose sluoksniuose.
Ruby

Ruby – interpretuojama programavimo kalba greitam ir lengvam objektiškai orientuotam programavimui. Ruby ypač gerai tinka tekstiniams failams apdoroti. Tai paprasta, mobili ir lengvai plečiama kalba. Dažnai painiojama su Ruby On Rails programavimo terpe, kuri iš tikro pati naudoja Ruby.

Pavyzdys

Programa, skaičiuojanti skaičiaus n faktorialą:
# failas fact.rb
 
def fact(n)
  if n == 0
    1
  else
    n * fact(n-1)
  endend
 
puts fact(ARGV[0].to_i)
% ruby fact.rb 1
1
% ruby fact.rb 5
120
% ruby fact.rb 40
815915283247897734345611269596115894272000000000
Į laisvę (žurnalas)

Istorija

Žurnalą įkūrė čia gyvenantys buvę Lietuvos rezistencinės organizacijos „Lietuvių frontas“ aktyvistai, po Antrojo pasaulinio karo atsidūrę Vakaruose ir sukūrę savo organizaciją, kurią pavadino „Lietuvių fronto bičiuliai“. Aktyviai plėtojant veiklą organizacijai iškilo būtinybė turėti savo leidinį, todėl ir buvo nutarta kurti bei leisti žurnalą. Buvo siūloma leidinį vadinti „Mažasis židinys“, „Lietuvių frontas“, galiausiai apsispręsta leidinį pavadinti „Į laisvę“, nes frontininkai 1941–1942 m. jau leido laikraštį „Į laisvę“, vėliau, 1943–1944 m. vokiečių okupacijos metais Lietuvoje ir 1948 m. Vokietijoje – žurnalą.
Pirmasis 64 psl. žurnalo numeris išėjo 1953 m. gruodžio mėnesį, tiražas buvo 1500 egzempliorių. Žurnalo redaktorius buvo Juozas Brazaitis, redkolegijos nariai – Juozas Kazickas, Antanas Musteikis, Leonardas Žitkevičius, administratorius – Vytautas Maželis. Žurnalo pavadinimo ir viršelio vinjetę parengė dailininkas Telesforas Valius; vinjetė, kaip ir žurnalo struktūra, liko ne daug pakitusi iki šių dienų. Simboliška, kad pirmo straipsnio autorius buvo žurnalistas, rezistentas, žuvęs kovoje dėl Lietuvos laisvės partizanas Julijonas Būtėnas.
Iš pradžių ėjo Brukline, 1959–1963 m. – Čikagoje, 1904 m. – Bostone, nuo 1965 m. – vėl Brukline, nuo 1967 m. – Los Andžele, nuo 1980 m. – Čikagoje. Nuo 1990 m. leidėjas – Lietuviškų studijų centras. Tiražas 1985 m. – 1000 egz., 2006 m. – 1300 egz. 
1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, žurnalo redkolegiją papildė nariai iš Lietuvos – Valdemaras Katkus ir Vidmantas Valiušaitis. „Į laisvę“ buvo imta spausdinti ne tik JAV, bet ir Lietuvoje. Spausdinimu Lietuvoje rūpinosi „Į laisvę“ fondo lietuviškai kultūrai ugdyti Lietuvos filialas, platinimu žurnalo administratorius Ignas Misiūnas. Nuo 1953 m. iki 2000 m. buvo išleista 130 žurnalo numerių.
XIII amžiaus 5-as dešimtmetis

XIII amžiaus penktasis dešimtmetis prasidėjo 1241 m. ir baigėsi 1250 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XII amžius – XIII amžius – XIV amžius
Dešimtmečiai:
10-as1-as2-as3-as4-as
- 5-as -
6-as7-as8-as9-as10-as
Metai:  1241 1242 1243 1244 1245 1246 1247 1248 1249 1250
Guanacha

Guanacha (isp. Guanaja) – sala Karibų jūroje, netoli Centrinės Amerikos krantų. Priklauso Hondūrui, Bahijos salų grupei. Yra į rytus nuo Roatano salos. Plotas 55,4 km². Salos ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 17 km, plotis iki 4 km. Salą supa koralų rifai bei smulkios uolos. Paviršius kalvotas, apaugęs pušynais. Pakrantėse auga mangrovių sąžalynai.
Guanachoje gyvena ~10 tūkst. gyventojų. Svarbiausios gyvenvietės – Mangrov Baitas ir Savana Baitas. Dauguma namų įrengta ant polių. Vyrauja anglakalbiai gyventojai karakolai. Verčiamasi turizmu, žvejyba, žuvies apdirbimu.
DIT FC

Istorija

2019 m. Segunda Divisao B grupėje užėmė pirmą vietą. Dėl Segunda Divisao nugalėtojų vardo kovojo finale su A grupės nugalėtojais ir iškovojo pergalę.
2 tūkstantmetis pr. m. e.

Antrasis tūkstantmentis prieš mūsų erą prasidėjo 2000-aisiais pr. m. e. ir baigėsi 1001-aisiais metais pr. m. e.

Kiti laikotarpiai

Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Miesto dūma

Miesto dūma – 1785–1917 m. Rusijos miesto valdymo institucija, miesto taryba, kuri tvarkė komunalinį ūkį, kai kuriuos sveikatos apsaugos, švietimo, pramonės ir prekybos reikalus, išlaikė ugniagesius, policiją, kalėjimus ir kareivines.

Teisinis statusas

Pagal 1785 m. Jekaterinos II Miestų privilegijų raštą miesto dūmą rinko miesto gyventojai, suskirstyti į 6 luomines grupes. Dūma rinkdavosi kas 3 metus ir rinko nuolatos veikiančią vykdomąją instituciją – Šešių atstovų dūmą, į kurią įėjo po vieną atstovą nuo kiekvienos grupės. Vyriausybinėms įstaigoms ir komisijoms vis labiau kišantis į miestą valdymo reikalus dūmų veikla ilgainiui sunyko. XIX a. pirmoje pusėje dauguma miesto dūmų nustojo veikusios. Mėginimai atgaivinti luominę miesto dūmą 1846 m. Sankt Peterburge, 1862–1863 m. Maskvoje, Odesoje ir Tbilisyje nepavyko.
Dūma buvo atgaivinta tik per 1870 m. miestų reformą, kai buvo patvirtinti Rusijos miestų nuostatai. Dūma tapo miesto savivaldybės tvarkomąja institucija, renkama 4 metams pagal turto cenzą – ją rinko nekilnojamojo turto savininkai ir verslininkai, mokantys miestui mokesčius. Dūmos vykdomoji institucija nuo 1870 m. buvo jos narių renkama miesto valdyba. Dūmai ir valdybai vadovavo 4 metams renkamas pirmininkas – miesto galva. Sankt Peterburgo ir Maskvos dūmos pirmininkus tvirtino imperatorius, kitų miestų – vidaus reikalų ministras arba gubernatoriai. Sankt Peterburgo dūmoje buvo 250, Maskvos – 180, kitų miestų – 30–72 nariai, vyravo stambieji pramonininkai ir prekybininkai. Nuo 1892 m. svarbesnius miesto dūmos nutarimus turėjo tvirtinti gubernatorius, Po Spalio perversmo 1917 m. pab.–1918 m. pradžioje miesto dūmos buvo panaikintos.

Lietuvoje

Lietuvoje miesto dūmos ėmė veikti 1808 m. jos miestus pradėjus tvarkyti pagal Rusijos įstatymus. Jos pakeitė magistratus. Veikė Vilniaus, Kauno (nuo 1808 m.) ir apskrities centrų miesto dūmos. 1876 m. Vilniaus ir Kauno gubernijose pavėluotai pradėjo galioti 1870 m. Rusijos miestų nuostatai. Dūmas rinko nebe luomų atstovai, bet turto savininkai. Rinkėjai pagal turto dydį buvo suskirstyti į 3 kurijas. 1887 m. Vilniuje I kurijai priklausė 89, II – 263, III – 2453 rinkėjai. 1893 m. Lietuvos miestuose (Rusijoje 1892 m.) turto cenzas buvo padidintas, iš rinkėjų pašalinta dalis nerusų. Lietuvoje miesto dūmų pirmininką tvirtino ir galėjo skirti ir gubernatorius. Dūmos Lietuvoje nustojo veikti per Pirmąjį pasaulinį karą 1915 m.
Volodymyras Zelenskis

Biografija

V. Zelenskis pirmuosius 4 gyvenimo metus praleido Kryvyj Rihe, Ukrainoje. Jo šeima - žydų kilmės. Kartu su motina  Rima Zelenskaja (g. 1950) persikėlė į Mongoliją, Erdenetą, kur dirbo jo tėvas, technikos mokslų daktaras, profesorius Aleksandras Zelenskis (g. 1947). Po 4 metų šeima grįžo į Ukrainą, Kryvyj Rihą. Mokėsi 95–ojoje gimnazijoje, kurioje buvo sustiprinta anglų kalba. Buvo gabus mokinys ir klasės seniūnas, užsiėmė įvairiapusiška veikla: lankė įvairias sporto treniruotes, dalyvavo mokyklos saviveikloje. 16 metų gavo grantą nemokamam mokslui Izraelyje, bet tam paprieštaravo tėvas. Mokyklą baigė 1995 m. Įstojo į Kijevo nacionalinio ekonomikos universiteto Kryvyj Riho ekonomikos institutą, kuriame įgijo teisinį išsilavinimą. Pagal specialybę vėliau nedirbo. 
2003 m. V. Zelenskis vedė  Eleną Kijaško (g. 1978), kuri Kryvyj Rihe baigė architektūros studijas, dirbo šeimos šou versle. 2004 m. gimė dukra Saša, o 2013 m. - sūnus Kirilas.

Kūryba

Nuo pirmųjų studijų mėnesių V.Zelenskis įsitraukė į KVN (rus.  КВН, Клуб весёлых и находчивых, 'Linksmųjų ir išradingųjų klubas') veiklą. Vėliau subūrė savo KVN komandą „95-ąjį kvartalą“, pavadintą pagal miesto „95-ąjį kvartalą“, kuriame buvo V. Zelenskio mokykla. Jis buvo komandos kapitonas ir daugumos numerių autorius. Po dvejų metų ukrainiečių komanda buvo pakviesta į Maskvą dalyvauti KVN aukščiausioje lygoje.
Vėliau įkurta „Studija Kvartalas-95“, o vienu jos savininkų ir autorių buvo V.Zelenskis. Studija kūrė sėkmės susilaukusius TV projektus: parodijų programa „Vakaro kvartalas“ (2005), humoro šou „Prajuokink komiką“ (2011), laida „Juoko lyga“ (2014), sukurta KVN pavyzdžiu, serialas „Svotai“ (2008) ir jo tęsiniai, tapę sėkmingiausiu ukrainietišku televizijos projektu. Studija filmavo ir pilno metražo filmus. Ypač sėkmingas buvo komiškas serialas „Liaudies tarnas“ (2015–2019), kuriame V. Zelenskis vaidino Ukrainos prezidentą.

Politinės pažiūros

2014 m. jis palaikė Maidaną, Ukrainos armijos veiksmus Donbase, koncertavo ukrainiečiams kariškiams.
Šalčininkų Šv. apaštalo Petro bažnyčia

Istorija

Šalčininkuose 1410 m. pastatyta pirmoji bažnyčia ir įsteigta parapija. Jonas Hlebavičius su žmona Ona 1523 m. paskyrė parapijai žemės, kito turto. Bažnyčią 1568 m. pasisavino evangelikai reformatai. Vilniaus pakamaris Jonas Alfonsas Lackis 1622 m. bažnyčią atstatė, padidino fundaciją, 1655 m. Maskvos kariuomenė ją sudegino. Po 1674 m. pastatyta nauja, medinė bažnyčia. XVIII a. veikė parapinė mokykla. Joje 1795–1796 m. vaikus mokė vargonininkas.
1812 m. bažnyčia su archyvu sudegė, atstatyta nauja. 1832 m. klebonijai priklausė Tarakonių kaimas. 1827 m. visi parapijos valstiečiai kalbėjo lietuviškai, bet meldėsi lenkiškai. XIX a. ir vėliau lietuviškų pamaldų nebuvo. XX a. pradžioje apie pusę parapijos gyventojų kalbėjo lietuviškai. Nuo 1904 m. Šalčininkuose klebonavęs Kazimieras Burokas (1875–1943) ir vėliau klebonavęs Antanas Udalskis (1889–1943) hitlerininkų nužudyti.
1944 m. bažnyčia sudegė, pamaldos laikytos kapinių grafų Vagnerių koplyčioje. Tai buvo kuklus, nedidelio kompaktiško tūrio, stačiakampis (10,0X6,2 m.) statinys, dengtas čerpių stogu. Pagrindinis fasadas buvo keturių toskaninių kolonų portikas. Fasadus juosė nesudėtingas karnizas ir pastogės trauka. 1949 ir 1986 m. ji buvo padidinta. 1840 m. statyta grafų Vagnerių koplyčia buvo nugriauta, liko tik koplyčios rūsiai. Sovietų valdžia neleido statyti bažnyčios kitoje vietoje. 1992 m. pradėtos rinkti aukos naujos bažnyčios statybai.
2008 m. buvo suremontuotas varpinių stogas. 2010 m. atlikta pilna išorės restauracija: pakeisti ir hermetizuoti langai, atlikti skardinimo darbai, nudažytos metalinės varpinės grotos, langų rėmai, kryžiai, pilnai atnaujintas fasadas su nauju dekoru ir dažymo darbais, skardinio stogo plovimas, pakeistos palangės ir stogeliai.

Architektūra

Koplyčia buvo tinkuoto mūro, stačiakampio plano, su medinėmis zakristijomis ir prieangiu, bebokštė. Didįjį altorių sudarė tik mensa ir virš jos pakabintas paveikslas. Prie bažnyčios stovėjo 3 stulpų varpinėlė.
Pastatyta naujoji bažnyčia – su dviem varpinės bokštais. Šventorius be tvoros, jame yra atminimo paminklų. Bažnyčios priekyje pastatytas akmuo su atminimo lenta poetui Adomui Mickevičiui, 1821 m. lapkritį Šalčininkų kapinėse stebėjusiam Vėlinių apeigas. Prie bažnyčios galinio fasado slūgso lauko riedulių paminklas, skirtas karininkui Michailui Vagneriui, žuvusiam 1812 m. Napoleono kampanijos kare (pastatė Šalčininkų dvarininkai Vagneriai).
Kolekcionuojamų kortų žaidimas

Kolekcionuojamų kortų žaidimas (angl. collectible card game (CCG) arba trading card game (TCG)) – kortų žaidimas, kuriame naudojami specializuotų žaidimo kortų rinkiniai.
Žaidėjams atsitiktinai dalijamos kortos yra sunaudojami resursai ar galimybės, kuriomas po to reikia kūrybiškai bei sėkmingai panaudoti. Pavyzdžiui, jei žaidimo tikslas yra aplankyti visus žemėlapyje sužymėtus miestus, kortos gali būti bilietai įvairioms transporto priemonėms. Kad būtų daugiau variantų, kartu su kortomis dažnai traukiami ir kokie nors papildomi žetonai, kuriuos padėjus ant lentos galima, tarkim, atidaryti ar uždaryti konkretaus transporto liniją. Nors žaidimo istorija gali būti gana vaizdinga, ji negali būti tiek sudėtinga ir nenumatoma kaip vaidmenų žaidime. Tačiau, panašiai kaip šachmatuose, galimų variantų būna labai daug ir žaidimai reikalauja strateginio mąstymo.
Kolekcionuojamų kortų žaidimu laikomas toks žaidimas, kuriam žaisti reikalingos serijiniu būdu gaminamos specializuotos kortos, turinčios ypatingas funkcijas ir skirtos mainytis ar kolekcionuoti, bei toks, kuris turi strateginiam žaidimui nustatytas taisykles. Taip pat CCG yra toks žaidimas, kuriame žaidėjai gali naudotis savo pačių susirinktomis kortų kaladėmis. Tokiam žaidimui skirtų kortų galima įsigyti mainantis su kitais žaidėjais arba perkant kortų pakuotes, kuriose randama atsitiktinių kortų komplektų. CCG nelaikomas toks žaidimas, kurio visas kortas galima įsigyti keleto nedidelių pirkimų būdu, arba toks, kurio gamintojas, prekiaudamas žaidimu, jo neženklina kaip CCG. Tipiškai kolekcionuojamų kortų žaidimą pradedama žaisti su vadinamąja startine kalade, susidedančia iš atsitiktinai parinktų kortų, kurių pakanka žaidimui. Tokią kaladę galima papildyti kortomis, gautomis iš papildymo komplektų, kurių sudėtyje yra atsitiktine tvarka atrinktų įvairaus retumo kortų, paprastai nuo 8 iki 15 kortų. Tokiame komplekte gali būti po vieną retą arba unikalią kortą, kurią paprastai gauti yra daug sudėtingiau negu likusias kitas, ir kurios vertė didesnė negu likusiųjų. Visgi laikui bėgant kortos vertės reikšmė gali kisti, pvz., pasikeitus platintojui, uždraudus tam tikrus kortų formatus ar vėliau į žaidimą įtraukus daugiau naujų kortų. Galiausiai iš naujai įsigytų kortų galima susirinkti naują kortų kaladę visiškai nuo nulio.
Be įprastų stalo kolekcionuojamų kortų žaidimų, egzistuoja ir kompiuteriniai kolekcionuojamų kortų žaidimai, kurie yra žaidžiami internetu arba kompiuterių tinkle (LAN).