google/wiki40b huggingface dataset:
Didysis dėmėtasis kivis

Paplitimas ir biotopas

Endeminis Naujosios Zelandijos paukštis. Dažniausiai aptinkamas Pietų salos regionuose: į šiaurės vakarus nuo Nelsono, Paparoa nacionaliniame parke ir Pietų Alpėse . Biotopas – miškai, krūmynai, pievos. Miškingose vietovėse aptinkami iki 1500 m virš jūros lygio, o subalpinėse pievose nuo 700 iki 1100 m virš jūros lygio.  Metinis kritulių kiekis nuo 120 iki 400 cm

Išvaizda

Didžiausias kivių genties (lot. Apterix) paukštis. Kūnas kriaušės formos. Patelė stambesnė už patinėlį. Kūno ilgis 45 – 55 cm, svoris – 2,4 – 3,3 kg. Kūną dengia ilgos, plaukus primenančios pilkšvai rudos plunksnos. Taškelių įspūdį sudaro balkšvos plunksnos. Snapas – 8,13 – 13,15 cm ilgio. Snapo galiuke yra šnervės. Akys mažos. Sparnai sunykę, sunkiai pastebimi. Uodegos neturi. Kojos trumpos, raumeningos. Jos yra keturpirštės, pirmas pirštas atlenktas atgal.

Biologija

Gerai užuodžia ir girdi. Miške garsiai švilpauja ir šūkauja, girdisi net 1,5 km atstumu. Patinų ir patelių balsai skirtingi.Patinai nuožmiai gina savo teritoriją. Kvadratiniame kilometre gyvena 4-5 kiviai.
Dieną slepiasi slėptuvėse: olose, tuščiaviduriuose medžių kamienuose,uoksuose. Maitinasi naktį. Ilgu, plonu snapu iš dirvos kapsto sliekus, kirmėles. Pajutę po žeme judančio grobio keliamą dirvos vibraciją, smeigia snapą į dirvą ir iškapsto grobį. Nuo dirvos paviršiaus surenka vabalus, cikadas, muses, vorus, vikšrus, šliužus, sraiges. Taip pat maitinasi uogomis ir sėklomis. Lesa akmenukus, kurie padeda virškinti.
Monogaminiai paukščiai. Patinai gali poruotis jau nuo 18 mėnesių, o patelės subręsta per 3 metus. Tuoktuvių periodas birželio – kovo mėnesiais. Lizdus suka landose. Kiaušinius deda nuo rugpjūčio iki sausio. Dėtyje vienas baltos arba šviesiai žalios spalvos kiaušinis. Kiaušinio dydis siekia ketvirtadalį patelės masės. Trynys užima 65 % kiaušinio masės. Peri patinas, o patelė saugo lizdą. Peri 75-85 dienas. Po 10 dienų jaunikliai palieka lizdą.
Dovilė Kulbokienė

Biografija

Kupiškio rajono savivaldybės Pirminės asmens sveikatos priežiūros centro direktorė, Kupiškio ligoninės gydytoja.
Nuo 1995 m. Tėvynės sąjungos Kupiškio rajono skyriaus narė. 1997–2000 m., 2000–2003 m. ir 2003–2004 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Raudonojo kryžiaus draugijos Kupiškio skyriaus pirmininkė, Lietuvos gydytojų sąjungos narė.
Vyras Rimvydas. Vaikai Airijus, Afra, Ovidijus.
Septynios dorybės

Septynios dorybės – katalikų bažnyčios priimtas septynių didžiųjų dorybių sąrašas, kuris yra atsvara septynioms mirtinoms nuodėmėms. Sudaro 4 svarbausiosios dorybės ir 3 teologinės dorybės.
Jonas Ciechanoveckis

Jonas Ciechanoveckis – Lietuvos tribunolo maršalka 1636 metais, Mstislavlio pastalininkas, Oršos žemės teisėjas 1628 metais.
Setos apskritis

Savivaldybės

Dabar Ijišio apskrityje tėra vienas kaimas - Fudžimis.
Luoja (Dubininkai)

Aprašymas

Luoja išsistačiusi Varmijos Mozūrų vaivadijos rytuose, 17 kilometrų nutolusi į rytus nuo apskrities centro Geldapė. Pasiekiamas vaivadijos keliu Nr.. Traukinių prieigos nebeliko, kai po Antrojo pasaulinio karo buvo uždaryta geležinkelio linija Geldapė-Žydkiemis su artimiausia stotele Dubininkuose. Rytuose telkšo Luojos ežeras (lenk. jezioro Przerośl; seniau per šį vandens telkinį ėjo valstybinė Vokietijos–Lenkijos karalystės siena; vokiečiai jį vadino Luoja, o lenkai – Prieraslio ežeru). Kiek vakariau iškilusi 230 m aukščio kalva, XX a. pr. vokiškuose žemėlapiuose žymima kaip Rautotiškis (vok. Rautotischkis), vėliau vadinama vok. Brandberg. 1953 m. kovo 4 d. ši kalva buvo pavadinta Jastrzębia Góra.
Kaimas žinomas nuo 1590 m. Užežerės (vok. Uscheschere) vardu, vėliau vadinamas Užežeriais (vok. Ussescherey). Iki 1871 m. buvo pasidalijęs į Senąją ir Naująją Luoją, po to vėl susijungė. Iki pat 1945 m. tai buvo plačiai išsiskaidžiusi gyvenvietė. 1874 m. tapo naujai įkurto to paties pavadinimo prūsiško valsčiaus centru, įėjusiu į Geldapės apskritį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Dubininkų parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Dubininkų bažnyčioje. 1910 m. Luojoje buvo 291 gyventojas, 1933 m. – 242 gyv., o prieš Antrąjį pasaulinį karą registruoti 231 kaimiečiai.
Senja

Senja (norv. Senja, sam. Sážžá) – sala greta šiaurinių Norvegijos krantų, Trumso apskrityje. Tai antra pagal dydį Norvegijos sala (neskaitant Svalbardo ir užjūrio valdų). Plotas – 1586,3 km². Šiaurinė ir vakarinė salos dalys kalnuotos (aukštis iki 1017 m, Breidtindeno k.), baigiasi skardingais krantais, o pietinė ir rytinė dalys lygesnės, daug kur apaugusios miškais. Įsteigtas Onderdaleno nacionalinis parkas.
2008 m. Sanjoje gyveno 7782 žmonės. Verčiamasi daugiausia žvejyba. Pagrindinė gyvenvietė – Silsandas. Senja Gisundo tiltu sujungta su žemynu.
Remigijus Žemaitaitis

Biografija

2000 m. baigė Šilutės 1-ąją gimnaziją. 2000-2005 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę (baigė vienpakopes teisės studijas), teisės magistras. Specializacija – komercinė teisė. Nuo 2006 m. rugsėjo mėn. VU Tarptautinio verslo mokyklos ekonomikos magistrantas.
2002–2005 m. liepos mėn. UAB „Dervira“ juristas. 2004 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos teisininkas.
2004–2005 m. Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo Civilinių bylų skyriaus specialistas, 2005 m. teisėjo padėjėjas. 2005–2007 m. Vilniaus apygardos teismo pirmininko padėjėjas.
2007–2008 m. Vilniaus miesto savivaldybės mero Juozo Imbraso patarėjas. 2009 m. R. Pakso ir J. Imbraso patarėjas.
Nuo 2009 m. Seimo narys. Nuo 2018 m. Seimo vicepirmininkas.
2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2016 m. partijos „Tvarka ir teisingumas“ pirmininkas.
Mykolas Zamoiskis

Biografija

Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Braclavo ir Liubelsko vaivados, Karūnos didžiojo iždininko Martyno Zamoiskio (apie 1637–1689) ir Anos Pranciškos Gninskaitės (m. 1704) trečiasis sūnus. Broliai – Ploskirovsko ir Gardino seniūnas Juozapas Tomas, Bolimovo seniūnas Jonas Pranciškus, Ploskirovsko seniūnas Martynas Leopoldas.
1714 metais gavo Karūnos didžiojo medžioklio pareigybę. 1725 metais iš savo bevaikio vyresniojo brolio Tomo Juozapo Zamoiskio Mykolas Zdislavas paveldėjo Zamoiskių ordinaciją. 1732 metais buvo paskirtas tituluotu Smolensko vaivada ir tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Dadeso tarpeklis

Dadeso tarpeklis − Atlaso kalnuose (Marokas) esantis tarpeklis. Jis su Dadeso upe vingiuoja įsispraudęs tarp 500 m aukščio.

Istorija

Maždaug prieš 200 milijonų metų šios uolos buvo koralų rifai jūros dugne, bet per pastaruosius milijonus metų Žemės plutos judėjimas, po truputį jas keldamas ir lankstydamas, suformavo Atlaso kalnyną.
Žiemos audros per tūkstantmečius išgraužė upės vagą. Nuo lapkričio iki sausio ar kovo nesiliaujančios užplūsta Aukštąjį Atlasą paversdamos vagą šėlstančiu srautu. Per trumpą laiką gali atsirasti vadės.
Tuo metu iš kalnyno aukštumų nešamos nuolaužos drasko minkštas upės dugno uolienas ir nuolatos gilina vagą.

Padėtis

Dadeso tarpeklis prasideda kalnuose, paskui 350 km teka į pietvakarius, kol įsilieja į Dra upę ties Varzazato oaze ir buvusiu prancūzų tvirtovės miestu.
Žemupyje ji teka tarp palmių bei migdolų giraičių ir laukų.
Dadeso tarpeklis yra maždaug 24 km nuo prekybinio miesto Bumalnės. Tarp miesto ir tarpeklio ant upės krantų rikiuojasi senovinės tvirtovės ir kaimai, be to, čia graikinių riešutų ir migdolų medžių pavėsyje plyti derlingos rausvos žemės laukai.
Tarpekliui siaurėjant, kelias driekiasi vandens lygyje, o skardžiai abipus teikia malonią paūksmę nuo svilinančios saulės kaitros.
Žetysu stadionas

Istorija

Atidarytas 1982 m. Sovietmečiu vadinosi „Spartako“ stadionu.
Talpina 5 550 žiūrovų. 
Namų rungtynes žaidžia Taldykorgano „Žetìsu“ pagrindinė komanda ir dubleriai, bei klubo moterų komanda.
Babahojas

Istorija

Babahojas įkurtas 1869 m. Floresų šeimos.
Beisbolo kepuraitė

Beisbolo kepuraitė, kartais beisbolo kepurė (angl. Baseball cap) – minkšta kepuraitė su ilgu stangriu snapeliu, kuris gali būti plokščias ar skerspjūvyje išgaubtas. Pakaušinėje dalyje gali turėti dirželį (plastikinį su segtukais, elastinį ar audeklinį su lipukais), kuriuo galima reguliuoti kepuraitės dydį.
Beisbolo kepuraitės yra atsiradusios ir naudojamos kaip beisbolininkų kepuraitės, jas dažnai dėvi kaip madingas arba tiesiog kaip patogias kepuraites. Jos labai populiarios JAV ir Japonijoje. Įprastiniu būdu uždėtos beisbolo kepuraitės snapelis nukreiptas pirmyn, tačiau dažnai ją nešioja snapeliu atgal (snapelis pridengia sprandą).

Istorija

1860 m. Brooklyn Excelsiors komanda dėvėjo šiuolaikinės beisbolo kepuraitės su apvaliu viršumi pirmtakes. Apie 1900 m. Brooklyn stiliaus kepuraitės išpopuliarėjo. 5-tą dešimtmetį beisbolo kepurėse ėmė naudoti standiklius iš kaučiuko gumos, taip atsirado šiuolaikinio tipo beisbolo kepuraitės. Snapelis buvo taip suprojektuotas, kad apsaugotų akis nuo saulės. Ankstesniųjų beisbolo kepuraičių snapeliai buvo trumpesni. Dabartinės kepuraitės ėmė įgauti labiau pastovią formą, palyginus su sugelbusiomis XIX a. ar XX a. pradžios beisbolo kepuraitėmis.
Beisbolo kepuraitės buvo ir iki šiol yra svarbi priklausomybės komandai žymė. Komandų kepuraitės paprastai būna oficialių komandos spalvų. Dažnai kepuraitė priekyje turi komandos logotipą, emblemą ar inicialus.
Bendra beisbolo kepuraičių forma su ilgu išgaubtu snapeliu gana smarkiai primena kai kurias XIX a. skrybėlaites nuo saulės .

Sandara

Anksčiau buvo siuvamos įvairių standartinių galvos dydžių beisbolo kepuraitės. Jos neturėdavo pakaušinėje dalyje įtaiso dydžiui keisti. Jų viršus buvo siuvamas iš šešių segmentų, o viršugalvyje dažnai būdavo prisiūta sagutė, aptraukta audiniu. Tokiuose segmentuose netoli viršaus dažnai būna įsegti metaliniai žiedeliai, pro kurių angeles vėdinasi kepurės vidus. Kartais pakaušinėje beisbolo kepuraitės dalyje būna segmentas iš tinklinės medžiagos, kuris labai sustiprina vėdinimąsi.
Snapeliui stangrumo paprastai suteikia jo viduje įsiūtas reikiamos formos kartono gabalas.
Beisbolo kepuraitės siuvamos iš įvairių tipų audinių, o jų sukirpimas irgi būna įvairus. Daugelis beisbolininkų dėvi klasikinio pavidalo komandos spalvų kepuraites iš vilnos (paskutiniais metais – poliesterio) su komandos logotipu, kuris dažniausiai yra siuvinėtas spalvotais siūlais.
Po 1980 m. įprastos pasidarė vieno dydžio reguliuojamos beisbolo kepuraitės. Atkrito poreikis pardavėjams apskaičiuoti, kiek kokių dydžių kepuraičių reikia, tačiau pakaušinėje dalyje, kur būna reguliavimo dirželis, galva lieka nepridengta nuo saulės. Paskutiniais metais, atsiradus tinkamų tekstilės medžiagų, imtos siūti beisbolo kepuraitės su Lycra (elastanu), kurios irgi universalaus dydžio, kadangi išsitempia ir prisitaiko prie galvos dydžio.
Grabijolai (Vilnius)

Istorija

Tarpukariu ties Grabijolais ėjo Lietuvos–Lenkijos demarkacinė riba. Šis kaimas pateko į Lenkijos pusę, o esantis kitapus upės – į Lietuvos. Čia veikė Lenkijos pasienio sargybos postas.
Bununai

Istorija

Iki krikščionių misionierių atvykimo XX a. pradžioje bunumai garsėjo kaip nuožmūs kariai ir galvų medžiotojai. Jie buvo kalnų gentis kaip atajalai ar tarokai ir gyveno mažomis šeimų grupėmis, kurios buvo priešiškos kinų emigrantams ir kitoms aborigenų gentims. Bunumai klajojo po kalnus medžiodami ir degindami miškus, kad pelenais patreštų dirbamus laukus. Jie augino soras, batatus, medžiojo.
Valdant japonams (1895–1945 m.) jie buvo viena iš paskutinių užkariautų genčių. Po to bunumai buvo priversti palikti kalnus ir buvo apgyvendinti žemumų kaimuose, kurie buvo išsibarstę po visą salą. Svarbiausiu bendruomenės vienetu tapo ne šeimų sąjunga, o kaimas. Japonai apribojo medžioklę (dėl šaunamų ginklų naudojimo), įvedė ryžių auginimą. Per okupaciją daug bunumų dirbo vietiniais policininkais, per Antrą pasaulinį karą Japonijos armija turėjo bunumų dalinius.
XX a. pradžioje po Taivaną paplito daug įvairių bažnyčių misionierių, kurie ypač sėkmingai darbavosi aborigenų tarpe. Dabar dauguma bunumų priklauso katalikų ar vietinei Presbiterionų bažnyčioms.
Atvykus kinų nacionalistų Guomindanui 1945 m. spaliui aborigenai buvo sistemingai diskriminuojami dėl „vienos kalbos, vienos kultūros“ politikos. Dėl krikščionybės ir kinizacijos politikos bununų kultūra smuko. Reikalai pagerėjo tik po demokratinių reformų.
Virusologija

Virusologija – mokslas apie virusus ir į juos panašius ligų sukėlėjus. Šis mokslas tiria virusų struktūrą, klasifikaciją ir evoliuciją, ląstelių užkrėtimo būdus ir tai, kaip ląstelės panaudojamos virusui daugintis, ligas, kurias jie sukelia, virusų izoliavimo ir auginimo būdus, pritaikymą tyrimuose ir medicinoje. Virusologija dažnai laikoma mikrobiologijos arba patologijos dalimi.
Lielstraupė

Paminklas

Lielstraupės ansamblį sudaro pilies rūmai su bokštu, bažnyčia, varpinė, viduramžių kapinės su akmeniniu kryžiumi, gynybinės sienos. Pilies rūmai pastatyti XIII a. antroje pusėje, 1684 m. pristatytas bokštas, 1743 m. rūmai įgavo baroko bruožų, po 1905 m. gaisro restauruoti (architektas V. L. N. Bokslafas). XX a. pradžioje pakito rūmų interjeras: įrengti barokiniai mediniai laiptai ir durys, krosnys pakeistos naujomis. 1970 m. pilis iš dalies renovuota.
Bažnyčia pastatyta XIII a., 1681–1684 m. restauruotas eksterjeras. 1730 m. trinavė bažnyčios erdvė transformuota į halinę, 1739 m. sukurtos medinės lubos, dekoruotos tapytais akanto lapų ir gėlių motyvais, 1938 m. jos uždengtos medinėmis voliutomis, kurias laiko akmeniniai piliastrai ir konsolės (architektas P. Arendsas).
1744 m. pilies kieme pastatyta medinė varpinė.

Istorija

1227 m. Henriko Latvio Kronikoje minima kaip Idumėjos (lyvių kalba Vidumaa) centras. 1260–1723 m. Lielstraupė priklausė Rosenų šeimai, vėliau kurį laiką buvo grafo P. de Lasio nuosavybė. Pilis nukentėjo Švedų tvano metu.
Alfonsas Čekauskas

Alfonsas Čekauskas (1937 m. kovo 11 d. Šalnose, Taujėnų valsčius – 2019 m. rugsėjo 29 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija

1966 m. baigė lituanistiką Vilniaus universitete. 1964–1974 m. mokytojavo, 1971–1974 m. Vilniaus 13-osios vidurinės mokyklos direktorius, 1975–1985 m. dirbo profsąjungų kultūros darbą.
Nuo 1985 m. buvo Lietuvos blaivybės draugijos pirmininko pirmasis pavaduotojas, 1992–1994 m. pirmininkas. Nuo 1994 m. Baltų ainių draugijos pirmininkas, laikraščio „Baltų ainiai“ vyr. redaktorius. 2002 m. vienas Nacionalinės žalingųjų įpročių prevencijos tarybos įkūrėjų, prezidentas. Pasaulinio blaivybės ir humanizmo judėjimo (IOGT), Europos nerūkančiųjų teisių gynimo asociacijos (EUN), Šiaurės valstybių blaivybės judėjimų tinklo veikėjas. Propagavo blaivybę.
2002 m. įkūrė kraštiečių draugiją „Kur Tas Šaltinėlis“, išrinktas jos prezidentu. 
Palaidotas Vilniaus Jeruzalės kapinėse.
Valstybinė kalba

Valstybinė kalba (arba oficialioji kalba) – konstitucijoje arba specialiame įstatyme nustatyta oficiali valstybės ar jos dalies kalba (kalbos).
Didžioji pasaulio šalių dalis turi valstybines kalbas. Kai kuriose valstybėse yra viena valstybinė kalba, pvz., Albanijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, taip pat ir Lietuvoje. Kitos valstybės turi daugiau nei vieną valstybinę kalbą, pvz., Baltarusija, Belgija, Kanada, Suomija, Afganistanas, Paragvajus, Bolivija, Indija, Šveicarija, Pietų Afrikos Respublika.
Kai kuriose šalyse, pvz., Irake, Italijoje, Ispanijoje, yra viena valstybinė kalba šalies mastu, bet kitos kalbos taip pat yra oficialios atskiruose regionuose. Dar kitose šalyse valstybė neturi nustatytos valstybinės kalbos, bet ją turi atskiros jos dalys (pvz., JAV).
Kai kurios šalys iš vis neturi valstybinės kalbos (tai yra ji nėra įtvirtinta konstitucijoje ar specialiame įstatyme), pvz., Australija, Eritrėja, Liuksemburgas, Švedija, Japonija arba Tuvalu. Šiuo atveju valstybine (oficialiąja) kalba galima laikyti tą kalbą, kuria piliečiai gali kreiptis į valstybines institucijas.

Kalbos politika

Šiuolaikinėse industrinėse ir poindustrinėse valstybėse kalbai, kuri nevartojama viešajame gyvenime, išlikti yra labai sudėtinga. Dėl standartizuotos švietimo sistemos, aukštų raštingumo reikalavimų darbe ir dažnų kontaktų su valstybinėmis įstaigomis, bet kuri kalba, kuri nėra oficiali tampa marginalizuota ir gali išlikti tik tarp nedidelės elito grupės arba ritualizuota forma, o ne gyva ir besivystančia kalba.
Daugiareikšmę kalbos politikos sąvoką išsamiai yra aptaręs amerikietis mokslininkas H. Schiffmanas (Šifmanas). Pasak jo, kalbos politika – tai valstybės priimami sprendimai dėl kalbos (kalbų) statuso, vartosenos, vartojimo sričių ir tų kalbų vartotojų teisių. Gali būti įvairių kalbos politikos rūšių.
Laoso architektūra

Laosas, kaip ir daugelis Pietryčių Azijos šalių turi nemažai išlikusių originalios architektūros pastatų. Šalyje išliko I–V a. megalitinių statinių. Tradiciniai gyvenamieji namai karkasiniai, statomi ant supilto paaukštinimo, iš medžio šakų pintomis arba lentų sienomis, dažnausiai su veranda, dengti dvišlaičiais stogais. Iš ankstyvųjų viduramžių netoli Savanaketo išliko VI–XI a., panašių į Kambodžos sakralinius pastatus šventyklų, į šiaurę nuo Vientiano – X– a. uolų šventyklų. Nuo XIV a. pab. pradėta statyti vatai (šventyklos), sudaryti iš stačiakampio plano salės su 3, rečiau 1 arba 5 navomis, kartais apsupti galerija, viduje statytos Budos skulptūros. Dauguma vatų turi du portikus, atremtus į arkadomis sujungtas 4 kolonas (2 vidurinės aukštesnės už šonines), kartais su lotoso formos kapiteliais; stogas dvigubas su gyvačių arba ragų pavidalo į viršų užlenktais smaigaliais, šlaitus remia medinės raižytos konsolės (vatas Visun Luang Prabange, 1503 m.). Didžiausi vatai statyti Vientiane – karališkasis Fra Kėjo (1565 m., 1938 m. atstatytas) ir Sisaketas (1820 m.). Dažnai vatas buvo dalis vienuolyno komplekso, kuriame statyti maldos namai (chovai), bibliotekos (umu), į indiškas stūpas panašūs tchatai (vato Phou šventyklų kompleksas, VII–XII a.; jis su senųjų gyvenviečių vietove bei kraštovaizdžiu – Pasaulio paveldo paminklas, nuo 2001 m.). Tchatai statyti iš plytų, įv. dydžio ir formų (pusės sferos, varpo, laiptuotos piramidės, bokšto su smaile pavidalo). Kartais jie sudaro ansamblius (statytus aukštumose) su terasomis, galerijomis ir aplinkiniais mažesniais tchatais (tchatas Luang Vientjanyje, 1586 m., 1931 m. atstatytas). Šventyklų interjerai puošiami religinės tematikos sienų tapyba, frontonai, medinės durys – augalinių motyvų, mitologinių vaizdų drožyba, stiuko ornamentika. XVII–XIX a. plėtota medinė architektūra. Nuo XIX a. pab. miestų planai taisyklingi, statyti plytiniai, daugiausia 2–4 aukštų europietiški visuom. pastatai ir kotedžai, išsiskiriantys formų paprastumu, naudoti balkonai ir įrenginiai apsisaugoti nuo saulės. Po nepriklausomybės paskelbimo pastatyta modernių pastatų (Lansang viešbutis Vientiane, 1963 m., archit. Kchamfetas), kai kurie jų turi vietinės architektūros bruožų (Vidaus reikalų m - ja Vientiane, 1965 m., archit. Sergo; t. p. S. Fumo, g. 1901 m., Kchamfeto, projektuoti pastatai).
Rimantas Tonkūnas

Biografija

1941–1946 m. buvo tremtyje Rusijoje. 1953 m. baigė Kauno 1-ąją vidurinę mokyklą, 1958 m. Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultetą.
1958–1960 m. Vilniaus elektros skaitiklių gamyklos inžinierius. 1960–1961 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos konstruktorių biuro sektoriaus viršininkas. 1961–1990 m. Eksperimentinio metalo pjovimo staklių mokslinio tyrimo instituto (ENIMS) sektoriaus viršininkas, vyr. mokslo darbuotojas, laboratorijos vedėjas. 1969 m. išradimo autorius, 1972 m. technologijos mokslų daktaras.  Paskelbė 35 mokslinius straipsnius. 1988 m. LSSR vyriausybinės mokslo ir technikos premijos laureatas.
1990–1992 m. UAB „Ekolita“ Automatikos ir elektronikos skyriaus vedėjas. 1992–1997 m. Užsienio reikalų ministerijos Rytų ir Vidurio Europos skyriaus vedėjas, Lietuvos laikinasis reikalų patikėtinis Austrijos Respublikoje.  1997–2002 m. Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Estijos Respublikoje.
Jagodinos miesto stadionas

Istorija

Stadionas pastatytas 1958 m. Visiškai renovuotas 2007–2008 m. Pakeistos sėdimos vietos, kartu su VIP vietomis, vakarų tribūnoje įrengtas stogas. 2009 m. rugsėjį sumontuotas stogas šiaurinėje tribūnoje. 2012 m. lapkritį pastatyti prožektoriai.
Olegas Ancukevičius

Olegas Ancukevičius (g. 1930 m. sausio 1 d. Luninecas, Bresto sritis, Baltarusija) – Lietuvos miškų ūkio inžinierius, socialinių mokslų daktaras.

Biografija

Tėvas Vilniaus universiteto dėstytojas, Homero „Odisėjos“ vertėjas į rusų kalbą Nikolajus Ancukevičius (1892–1971 m.). Studijavo Vilniaus universitete, 1952 m. baigė Leningrado miškų technikos akademiją. 1960 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1959–1992 m. dirbo Lietuvos miškų institute, 1965–1968 m. dar ir Miškų ūkio ir miško pramonės ministerijos Ekonominių tyrimų ir darbo mokslinio organizavimo laboratorijos vedėjas. Lietuvos ir užsienio spaudoje paskelbė daugiau, kaip 150 mokslinių straipsnių. 1992 m. išėjęs į pensiją parengė spaudai ir 2002 m. Minske išleido tėvo verstą Homero „Odisėją“.
Butyrkų kalėjimas

Butyrkų kalėjimas (rus. Бутырская тюрьма, Следственный изолятор № 2 УФСИН «Бутырская тюрьма») – kalėjimas Maskvoje.

Istorija

Butyrkų kalėjimas minimas XVII a. istorijos šaltiniuose. XVIII a. antroje pusėje, valdant imperatorei Jekaterinai II, pastatyta Butyrkų kalėjimo tvirtovė (architektas M. Kazakovas), 1879 m. jos vietoje – Centrinis persiuntimo kalėjimas. Vėliau, ypač TSRS metais, kalėjimas ne kartą perstatytas ir plėstas. Per Butyrkų kalėjimą į Sibiro katorgą ir tremtį buvo siunčiami kaliniai iš visos Rusijos imperijos europinės dalies. Čia kalėjo 1863 m. sukilimo dalyviai, vėliau narodovolcai, kiti politiniai kaliniai, t. p. kriminaliniai nusikaltėliai. Režimas buvo ypač griežtas. Tarybų valdžios metais Butyrkų kalėjimas paverstas NKVD tardymo kalėjimu. Jame vienu metu kalėjo iki 20 000 kalinių, po 70–100 žmonių kamerose, skirtose 25-50 žmonėms.
Kalėjimo kompleksą sudaro 20 trijų aukštų korpusų, kuriuose 434 kameros, iš jų 101 bendro režimo, 32 karceriai.