google/wiki40b huggingface dataset:
Kazys Bagdonavičius

Biografija

Baigė Kauno 7–ąją darbo jaunimo mokyklą. 1963–1966 m. Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakulteto studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
Nuo 1958 m. dirbo Kauno HE statyboje, Kauno įmonėse. 1968–1982 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto vyresnysis redaktorius, rašė scenarijus televizijos serialams; 15 inscenizacijų pastatyta televizijos miniatiūrų teatre.
1982–1986 m. žurnalo „Komunistas“ redakcijos konsultantas, vyresnysis mokslinis redaktorius, 1987–1989 m. – Lietuvos reklamos agentūros vyriausias redaktorius, 1989–1991 m. – Meno darbuotojų susivienijimo „Mūza“ (vėliau pasivadinusio „Nuotaika“) valdybos pirmininko pavaduotojas. 1991–1994 m. savaitraščio „Baltijos birža“ redaktorius, 1994–1995 m. laikraščio „Litas“ korespondentas, 1995–2001 m. AB „Lietuvos kuras“ atstovas spaudai. 
Nuo 1984 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

Kūryba

Parašė keletą scenarijų dokumentiniams filmams, televizijos apybraižoms, daugybę scenarijų meninėms agitbrigadoms. Satyrinės prozos paskelbė periodiniuose leidiniuose „Pergalė“, „Šluota“, „Švyturys“, „Kalba Vilnius“, „Literatūra ir menas“, almanache „Devyni vilkai“ (1970 m.), rinkinyje „Satyra ir humoras mažajai scenai“. 
Išvertė gruzinų, latvių, rusų humoristinės literatūros. Jo satyrinei prozai būdingas buitinis realizmas, autoironija, pasišaipymas iš visuomenės ydų. Parašė pjesių.
Žuvis–lašas

Biologija

Žuvies kūno ilgis neviršija 30 cm. Galvos priekinėje dalyje yra atauga, panaši į nosį, šalia kurios abejose pusėse yra akys. Viena iš šios žuvies ypatybių – ji neturi plaukiojimo pūslės, kuri dideliuose gyliuose dėl patiriamo didžiulio spaudimo tiesiog negalėtų atlikti savo funkcijos. Išsilaikyti žuviai reikiamoje padėtyje padeda drebučius primenančio kūno tankis, kuris yra nedaug didesnis nei vandens. Tai padeda jai plaukioti be didesnių energiją eikvojančių pastangų. Ji neturi išvystytos muskulatūros, todėl išžiojusi nasrus lėtai plaukioja arba tūno vienoje vietoje tykodama praplaukiančio grobio ir prarydama smulkius vėžiagyvius. Kitas ypatingas bruožas – žuvis padėjusi ikrus „sėdi“ ant jų tol, kol neišsirita palikuonys. Rūpestis palikuonimis nedingsta ir po jų pasirodymo.
Ši žuvis minta daugiausia omarais ir krabais, todėl dažnai kartu su jais patenka į žvejų tinklus ir žūsta, nors pati yra nevalgoma. Žuvis-lašas yra nykstantis gyvūnas.
Port Sudanas

Istorija

Port Sudaną 1909 m. įkūrė britai. Šis miestas pakeitė piečiau esantį Suakino uostamiestį, kurio akvatorija užaugo koralais.
Tarybų Sąjungos herbas

Tarybų Sąjungos herbas (rus. Государственный герб СССР) buvo patvirtintas 1923 metais ir buvo naudotas iki TSRS žlugimo.

Pirmoji versija (1923–1936)

Pirmoji TSRS herbo versija buvo priimta Liepos 6 d. 1923 metais Centrinio Valdymo Komiteto. Herbas buvo aprašytas 1924 m. TSRS Konstitucijoje.
Užrašas herbe „Pasaulio proletarai, vienykitės!“ buvo užrašytas šešiomis kalbomis: rusiškai, ukrainietiškai, baltarusiškai, gruziniškai, armėniškai ir tiurkų-totorų kalba.

Antroji versija (1936–1946)

Atitinkamai su 1936 metų TSRS Konstitucija, Tarybų Sąjungoje buvo 11 respublikų. Todėl aplink rugius apvyniotoje juostoje TSRS moto buvo parašyta 11 kalbų.

Trečioji versija (1946–1956)

Artėjant Didžiajam Tėvynės karui, TSRS respublikų skaičius jau buvo 16, bet herbas atitinkamai buvo pakeistas tik po karo. TSRS Aukščiausiojo Prezidiumo nutarimu Liepos 26 d. 1946 metais herbe buvo simbolizuojamos visos 16 respublikų. TSRS moto buvo užrašytas 16 kalbų (buvo pridėtos estų, latvių, lietuvių, moldavų ir suomių kalbos).

Ketvirtoji versija (1956–1991)

1956 metais Karelijos-Suomijos TSR buvo transformuota į Karelijos-Suomijos ATSR ir todėl pakeistas ir TSRS herbas. Rugsėjo 12 d. juosta su moto suomių kalba buvo pašalinta iš herbo.

Aprašymas

„Herbą sudaro pjautuvas ir kūjis ant žemės rutulio, atvaizduoto saulės spinduliuose ir apgaubto varpomis, su įrašu „Visų šalių proletarai, vienykitės!“ sąjunginių respublikų kalbomis: apačioje centre – rusų, iš apačios į viršų kairėje pusėje – ukrainiečių, uzbekų, gruzinų, lietuvių, latvių, tadžikų, turkmėnų, dešinėje – baltarusių, kazachų, azerbaidžaniečių, moldavų, kirgizų, armėnų, estų. Herbo viršutinėje dalyje yra penkiakampė žvaigždė.“
Pietų Korsika

Istorija

Pietų Korsikos departamentas įsteigtas 1976 m. sausio 1 d. pagal 1975 m. gegužės 15 d. įstatymą, 1793–1811 m. gyvavusio Liamono departamento ribose.

Geografija

Pietų Korsikos departamentas ribojasi su Aukštutine Korsika ir Viduržemio jūra.

Politika

Pietų Korsikos departamentą Prancūzijos senate atstovauja Nikola Alfonsis, Atstovų rūmuose – Simonas Renučis ir Kamilis de Roka Sera.
Generalinę tarybą sudaro 22 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Kančipuramas

Paveldas

Kančipuramas – svarbus hinduizmo centras, sutraukiantis daug piligrimų (patenka net į kelias piligrimines trasas, laikomas vienu iš 7 šventųjų (sapta puri) Indijos miestų). Mieste yra šventyklos, skirtos daugiausia Šivai – Ekambarešvaros (IX a.), Kailašanathos (VII–VIII a.), Irvantanešvaros (VIII a.); Višnui – Varadharadžos Perumalio (XII a., išplėsta XVI a.), Pandavos Thūrharo Perumalio (VIII a.), Ulagalandhos, Vaikuntos Paramešvaros ir kt.; Kumarakotamo šventykla, skirta Skandai (Muruganui), deivės Kamakšės (Parvatės) šventykla ir kt. Iš viso yra 126 šventyklos. Miesto pietinėje dalyje yra džainų šventyklų. Taip pat yra vienuolynas, kuris, kaip teigiama, įsteigtas mokytojo Šankaros. Be to, manoma, kad budizmo klestėjimo laikais Kančipurame gyvenę tokie budizmo mokytojai kaip Arjadeva, Dignaga, Dhamapala, Bodhidharma.

Istorija

Kančipuramas – vienas seniausių Pietų Indijos miestų. Jis II a. pr. m. e. buvo pirmąja Čolos valstybės sostine, III–IX a. Palavų valstybės sostine, X–XIII a. Čolos valdovų viena rezidencijų. Nuo XIV iki XVII a. Kančipuramas buvo svarbus kultūrinis, prekybinis, amatų centras Vidžajanagaro valstybėje. Vėliau miestą užėmė Marathų karalystė, britų, prancūzų kariuomenės. Kančipuramas nuo seno buvo džainų, budistų, hinduistų religinis centras; XI a. čia mokėsi hinduizmo teologas Ramanudža.
Zdzislav Palevič

Biografija

1984 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą ir įgijo lenkų kalbos mokytojo specialybę.
1984–1985 m. Kalesninkų vidurinės mokyklos direktorius. 1985–1991 m. Šalčininkų rajono komjaunimo komiteto pirmasis sekretorius. 1991–1995 m. Šalčininkų miesto meras. 1995–2009 m. Šalčininkų rajono mero pavaduotojas, nuo 2009 m. meras.
Sutuoktinė Leokadija, vaikai Justyna, Zdzislav.

Politinė veikla

1991 m. Lietuvos lenkų sąjungos narys, Šalčininkų rajono skyriaus pirmininkas, 2004 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Šalčininkų miesto poskyrio pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1995 m. Šalčininkų rajono savivaldybės tarybos narys.
Orechovo taika

Orechovo taika arba Nioteborgo taika (suom. Pähkinäsaaren rauha, rus. Ореховский мир, šved. Nöteborgstraktaten) − Didžiojo Novgorodo ir Švedijos taikos sutartis, sudaryta 1323 m. rugpjūčio 12 d. Orechovo salos Orešeko tvirtovėje po 30 metų karo.
Karelijos sąsmaukos vakarinė dalis ir gretima Savolakso sritis atiteko Švedijai, sąsmaukos rytinė dalis su Korelos miestu liko Novgorodui. Pirmą kartą oficialiai buvo nustatyta Švedijos ir Rusijos valstybinė siena: nuo Suomijos įlankos Sestros upe į šiaurę iki Saimos ežero, toliau į šiaurės vakarus iki Botnijos įlankos kranto.
Kirkės šachmatai

Kirkės uždavinių istorija

Kirkės šachmatus 1967 m. pasiūlė prancūzų šachmatų kompozitorius Pjeras Monrealis (Pierre Monréal).
 Jų taisykles jis kartu su Žonu Pjeru Boji (Jean-Pierre Boyer) 1968 m. paskelbė žurnale Problème.

Figūros savigyna

Vienas iš Kirkės ypatumų, lyginant su tradiciniais šachmatais, yra tai, kad figūros, kai kuriai atvejais, turi galimybę pačios ginti save. Tai įvyksta tada, kai mes perkeliame nukirstą figūrą į jos pradinę vietą lentoje ir po atgimimo ji iš karto šachuoja. Tokiu atveju, pagal Kirkės taisykles, figūros kirtimas yra nelegalus – kas reiškia, kad figūra save apsigynė.
Bali (1970 filmas)

Turinys

Filmo centre – trijų atvykėlių į Balio salą istorija: fotografo Karlo, pas jį po kelerių metų išsiskyrimo sugrįžusios žmonos Darijos ir jos jauno pažįstamo, paslaptingojo Gleno. Leisdami laiką saloje, jie vis labiau domisi vietinių gyventojų ritualais ir magija, įsitraukdami į žaidimus, kurių vienintelė galima baigtis – mirtis.
Dobrynės ordinas

Dobrynės ordinas, arba Dobrynės broliai (oficialus lot. ordino pavadinimas greičiausiai buvo Fratres militiae Christi Prussiae – Prūsijos Kristaus kariuomenės broliai vok. Orden von Dobrin, lenk. Zakon Dobrzyński) − nuo 1223(?) iki 1238 m. Prūsijoje, Kujavijoje (daugiausia jos šiaurės rytų dalyje, t. y., būsimoje Dobrynės žemėje) ir Palenkėje veikęs katalikiškas vienuolių riterių ordinas.

Istorija

Spėjama, kad Dobrynės ordiną kaip savotišką Prūsijos vyskupo kariuomenę tarp 1218 m. ir 1228 m. (R. Batūros manymu – galbūt 1223 m.) įsteigė pirmasis Prūsijos vyskupas (nuo 1215 m.) Kristijonas kartu su jį rėmusiu Mazovijos ir Kujavijos kunigaikščiu Konradu Mazoviečiu (rašytiniuose šaltiniuose Dobrynės ordinas minimas nuo 1228 m., kuomet jis buvo patvirtintas popiežiaus Grigaliaus IX). Šio ordino uždaviniai buvo prūsų christianizacija ir ginkluota kova su pagonimis prūsais, tiksliau, Mazovijos bei Kujavijos šiaurinių pakraščių apsauga nuo prūsų kariuomenės siaubiamųjų puolimų bei vėlesnis Prūsijos užkariavimas. Ordinas priėmė Tamplierių ordino statutą, jo nariai vilkėjo baltą apsiaustą su raudonais kalaviju ir Dovydo žvaigžde. Iš pradžių ordinui priklausė 15 vokiečių riterių, atvykusių iš Žemutinės Saksonijos ir Meklenburgo; apie 1234 m. ordino riterių skaičius buvo išaugęs iki 35 (dauguma tų riterių buvo kilę iš minėtų Vokietijos kraštų).
1228 m. liepos pr. Konradas Mazovietis Dobrynės ordinui perleido prūsų bent nuo 1224–1225 m. kontroliuotos Kulmo žemės kaimynystėje, Vyslos dešiniajame krante stovėjusią Dobrynės pilį su Dobrynės kaštelionija (pastarosios teritorija apėmė kiek vėliau susiformavusios Dobrynės žemės pietryčių dalį), tačiau netrukus po ordino riterių įsikūrimo Dobrynės pilyje prūsų kariuomenė šią pilį užblokavo, – todėl nuo 1228 m. ar 1229 m. Prūsijos teritorijoje ordino veikla apsiribojo vien vienuolių cistersų misijinių kelionių apsauga.
1229–1230 m. Kujavijos šiauriniame pakraštyje, o 1231–1232 m. – ir Kulmo žemėje įsikūrus Konrado Mazoviečio atsikviestam kariniu atžvilgiu daug pajėgesniam Kryžiuočių ordinui, 1233–1235 m. didžioji Dobrynės ordino brolių dalis prisijungė prie kryžiuočių ordino. Sumažėjusį Dobrynės ordiną Konradas 1237 m. kovo pr. įkurdino Drohičino pilyje, kurią mazoviečiai tada bandė paversti svarbia Jotvos užkariavimo baze.
1238 m. Voluinės kunigaikštystės kunigaikščiui Danilai Haličiečiui užėmus Drohičiną ir paėmus į nelaisvę Dobrynės ordino magistrą Brunoną, ordinas faktiškai nustojo gyvuoti, o likę gyvi jo nariai prisijungė prie Joanitų ordino. Po to Drohičine kurį laiką veikė tik Dobrynės ordino įsteigta bažnyčia (sudegė 1241 m., Drohičiną puolant chano Batu kariuomenės daliniui).
Antanas Jankauskas (1910)

Antanas Jankauskas (1910 m. gegužės 21 d. Pagomerčių k., Radviliškio raj. – 1975 m. balandžio 28 d. Kaune) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

1929 m. baigė Ylakių progimnaziją, 1936 m. – Kauno konservatorijos vargonų klasę. 1936–1940 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo chorams Kauno 6-ojoje gimnazijoje, 1944–1956 m. – Kauno mokytojų seminarijoje, 1956–1970 m. mokytojavo ir vadovavo moksleivių chorams Kauno 2-ojoje vidurinėje mokykloje. Kartu buvo moksleivių pedagoginės praktikos vadovas Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje.
Vadovavo gausiems vaikų ir vyresniųjų klasių mišriesiems ir merginų chorams, kuriuos parengdavo miesto ir respublikinėms dainų šventėms, prizines vietas su jais laimėdavo chorų apžiūrose ir konkursuose. Buvo Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, moksleivių muzikinio auklėjimo klausimais rašė „Muzikos baruose“.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Barzdos kalnas

„Barzdos kalnas“ – ozas, geologinis gamtos paveldo objektas, 1974 metais paskelbtas gamtos paminklu. Ozas yra Ukmergės rajone, Pivonijos seniūnijoje, greta Bartkūnų kaimo, apie 2 km į šiaurę nuo Krikštėnų. Apylinkėse stūkso dar kelios žvyringos kalvos: Bartkūnų piliakalnis, Krikštėnų plokštinis kapinynas.
Barzdos kalnas – ilgas (apie 635 m) vingiuotas pylimas, nutįsęs iš šiaurės į pietus. Jo plotis 30–70 m, aukštis 6–13 m. Šlaitai statūs, jų nuolydžio kampas 20–34°, kalvos ketera daug kur suapvalėjusi, plokščia ar net įkritusi, platoka (15–25 m).
Ozą supylęs vanduo sruvo iš šiaurės į pietus. Gruntinis vanduo slūgso 2–13.5 m gylyje, smėlio sluoksnis – 6,65 m. Pietiniame gale į kalną įsirėžęs keliukas. Kalnas apaugęs baltalksniais, drebulėmis, eglėmis, lazdynais, ąžuolais. Gausu avietynų, papartynų. Čia apsistoja ir peri paukščiai, yra skruzdėlynų, lapių olų.

Istorija

Iki Pirmojo pasaulinio karo Barzdos kalnas buvo vadinamas Žvirblio kalnu, nes buvo ūkininko Žvirblio žemėje. Vėliau šios vietovės atiteko Barzdai. Kalne augo beržai, kuriuos žmonės kirto kurui. Rytinėje kalno pusėje, laukuose, buvo sėjami javai. Vėliau per karą sudegus sodyboms, buvusiame lauke išaugo eglynėlis. Per abu karus kalne buvo rausiami apkasai.
1972 m. buvo ketinama kalne atidaryti karjerą kasti žvyrą rekonstruojamam Širvintų–Ukmergės keliui, tačiau vietos bendruomenė tam pasipriešino. Iki 1975 m. tuometinis Krikštėnų tarybinis ūkis savo reikmėms iškasė apie 1600 kub. m žvyro, todėl ozo pakraščiai buvo apardyti. 1979 m. ozo aplinka buvo aptvarkyta.
Barzdos kalno situaciją, geologinę sandarą, apylinkių reljefą ir kilmę išsamiai nagrinėjo geologas Augustinas Linčius.
Palatino kalva

Palatino kalva - viena iš septynių Romos kalvų, ant kurių išsidėstęs senovinis Romos centras.
Tiek karalių, tiek imperatorių laikais Palatino kalva buvo Romos miesto centras. Pasak padavimo, Romulas būtent ant Palatino kalvos pradėjo miesto statybas. Ant šios kalvos savo būstus statėsi karaliai ir imperatoriai. Ant Palatino kalvos buvo aptikti krėstinių trobelių pėdsakai, datuojami VIII a. pr. m. e. 63 m. pr. m. e. būtent ant Palatino kalvos gimė būsimas imperatorius Augustas, kuris visą savo gyvenimą gyveno šioje vietoje.
Šiuo metu dar yra išlikę paprastų namų, stadiono ir įvairių rūmų griuvėsių.
Ronnie O'Sullivan

Žaidimo stilius

Ronio žaidimas – 'Atėjau. Pamačiau. Įmušiau.' Jo atakos – greitos, bet taktiškos ir dažniausiai produktyvios.
Ronis yra sakęs, jog ilgas, užsitęsęs ir nuobodus žaidimas naikina visą angliškojo biliardo žavesį .
Ronis – puikus puolėjas, tačiau tai priklauso nuo jo nuotaikos žaidimo metu. Kuo ji blogesnė, tuo jam labiau nesiseka mušti, todėl jis atsilieka, ir taip ratas užsidaro. Ir atvirkščiai, kelis kartus įmušęs gali pradėti ilgą įmušimų seriją.
Kai Roniui reikia išeiti iš pastatyto snukerio, jis labiau linkęs pasiduoti, nors, po Rėjaus Reirdono (Ray Reardon) treniravimo, Ronis kur kas geriau įvaldė šią žaidimo pusę.
O’Salivanas išsiskiria iš kitų panašų reitingą turinčių žaidėjų, nes gali nepriekaištingai žaisti tiek dešine, tiek kaire ranka, dažnai jas keisdamas netgi kelis kartus per partiją esant tinkamai pozicijai. Nors kairiai rankai ir trūksta jėgos, tačiau jis tai kompensuoja mušdamas didelio kampo smūgius be pagalbinės lazdos.
Kai Ronis pirmą kartą panaudojo savo kairiąją ranką žaidime 1996 m., Alainas Robidu (Alain Robidoux) apkaltino jį nepagarba. O’Salivanas atsakė, kad jis geriau žaidžia savo kairiąja ranka, nei Robidu – dešiniąja. Ronis buvo iškviestas oficialiai įrodyti, kad gali žaisti kairiąja ranka ir, kai laimėjo tris angliškojo biliardo partijas prieš buvusį pasaulio čempioną Reksą Viljamsą (Rex Williams), visi kaltinimai ir skundai buvo atšaukti.
O’Salivanas yra pasiekęs du savotiškus angliškojo biliardo rekordus – įmušęs maksimalią taškų sumą, bei per visas mačo partijas įmušęs virššimtines taškų sumas.

Pasiekimai

Iki šiol Ronis O’Salivanas yra laimėjęs 33 reitingo turnyrus, iš viso 70 turnyrų. Tik Styvenas Hendris (Stephen Hendry) yra laimėjęs daugiau.
2017/2018 sezonas buvo neabejotinai geriausias Ronio karjeroje. Kartais Ronio žaidimas būdavo pilnas įtampos, tačiau nepakartojamas sugebėjimas susikaupti padėjo Roniui tik dar ir dar kartą parodyti savo talentą. Galbūt labiau nei pergalės įsimenantis yra kitas faktas – 2007/2008 sezone Ronis pasiekė net tris 147 taškų breikus. Dabar jo sąskaitoje yra 15 maksimalių breikų. Ronis yra pasiekęs dar vieną rekordą Northen Ireland trophy turnyre – aštuntfinalyje Ronis O’Salivanas 5 laimėtas partijas laimėjo 5 'Century' breikais, o vieną iš jų – 147 taškais. Jam dar priklauso greičiausio maksimumo rekordas – per 5 min. 20 s. Ronis yra vienintelis žaidėjas, kuris pasaulio čempionate yra padaręs tris maksimumus 1997 m., 2003 m. ir 2008 m. 2017/2018 sezone O'Salivanas laimėjo penkis reitinginius titulus ir tai leido jam būti šiame sezone numeris vienas.
Taip pat Ronis O’Salivanas jau 20 metų figūruoja tarp 8 geriausių planetos angliškojo biliardo žaidėjų. 2012/2013 metų sezone jis užėmė 24 vietą tarp angliškojo biliardo žaidėjų, nes nedalyvavo daugelyje reitinguojamų turnyrų. 2013 metais praleidęs kone visus reitingininius turnyrus, grįžo apginti Pasaulio čempiono titulą ir finale įveikė Barry Hawkins'ą 18-12 taip tapdamas 5 kart Pasaulio čempionu.
Marijampolės marijonų gimnazija

Senoji gimnazija

1921 m. LR Švietimo ministerija marijonams leido Marijampolėje steigti privačią aukštesniąją mokyklą. 1923 m. vienuolyno teritorijoje buvo pastatytas trijų aukštų juvenatas – gimnazija su bendrabučiu. Tais pačiais metais gimnazija buvo prilyginta valstybinėms mokykloms. Norinčiųjų mokytis Marijonų gimnazijoje buvo gana daug. Klasėje mokydavosi nuo 20 iki 30 jaunuolių. Į gimnaziją buvo priimami berniukai nuo dvylikos metų. Gimnazija išleido dvylika abiturientų laidų. Pirmaisiais mokslo metais mokymas buvo nemokamas. Tačiau jau po trejų metų reikėjo mokėti po penkiasdešimt litų per metus už mokslą ir 5 Lt už egzaminą. Kunigų marijonų vienuolija, gimnazijos steigėja, stengėsi priimti kuo daugiau neturtingų tėvų vaikų atleisdama juos nuo mokesčio už mokslą. Labai daug mokinių gyveno mokyklos bendrabutyje. Už bendrabutį reikėjo mokėti 35 litus per mėnesį. Jame gyveno gimnazistai beveik iš visos Lietuvos.
Svarbiausias gimnazijos uždavinys – paruošti jaunuolius aukštajam mokslui ir išsiugdyti kandidatų savajai kongregacijai. Ši klasikinė gimnazija formavo tvirtus mokslo žinių pagrindus. Užsienio kalbų mokytojai su gimnazistais bendravo dėstomąja kalba. Be kalbų didelis dėmesys buvo skiriamas filosofijai, fizikai, matematikai, gamtos ir visuomenės mokslams, istorijai, braižybai, dailyraščiui ir fizinei kultūrai. Be to, nuolat buvo kreipiamas dėmesys į mokinio mandagumą, tvarkingumą, švarumą, stropumą ir t. t. Marijonų gimnazijoje veikė eucharistininkų, literatų, visuomenininkų, abstinentų, sportininkų, dramos mėgėjų būreliai. 1940 m. okupantai gimnaziją uždarė. Jos turtas – raštinės archyvas, žemėlapiai, paveikslai, monetos ir kt. – buvo perduotas Marijampolės Rygiškių Jono valstybinei berniukų gimnazijai. Daug Marijampolės marijonų gimnazijos auklėtinių tapo mokytojais, kunigais, gydytojais, inžinieriais, teisininkais ir kitų sričių darbuotojais.

Atkūrimas  ir dabartis

1997 m. spalio 16 d. vyskupas Juozas Žemaitis MIC dekretu įsteigė Marijonų mokyklą. Gimnazijos pastatas buvo labai nugyventas ir pirmiausia teko jį kapitališkai remontuoti. Tuo metu mokyklai reikėjo ne tik materialinės paramos, bet ir suburti mokytojų kolektyvą. Iš pradžių jau veikiančiai mokyklai patalpas suteikė  pradinė mokykla – darželis ,,Želmenėliai”, o vėliau – Marijampolės 5-oji vidurinė mokykla. 2000 m. rugsėjo 1-ąją duris atvėrė senasis suremontuotas gimnazijos pastatas. 2003 m. mokykla tapo vidurine, joje įvestas profilinis mokymas. Nuo 2007 m. Marijonų vidurinė mokykla tapo gimnazija. 2015 m. gimnazijoje pradėtos formuoti pradinės klasės.
Grybų grupavimas

Grupuoti grybus galima pagal kelis skirtingus kriterijus. Dažniausiai jie skirstomi pagal mitybos arba pagal dauginimosi būdus.

Pagal mitybos būdus

Sudarant grybų ekologinių grupių terminus pagal mitybinius ryšius vartojama galūnė „trof“:
grybai, mintantys augalais, vadinami fitotrofais, dumbliais – fikotrofais, kerpėmis – lichenotrofais, samanomis – briotrofais, augantys ant ekskrementų – koprotrofais, ant vabzdžių ir kitų gyvūnų lavonų – nekrotrofais, ant medienos – ksilotrofais, ant gyvos medienos – ksilobiotrofais, ant negyvos – ksilosaprotrofais, ant grybų – biomikotrofais.
Pagal mitybos būdą grybai skirstomi į saprotrofinius, parazitinius ir mikorizinius.

Saprotrofiniai grybai

Jų maistas: nukritę lapai, spygliai, kelmai, nudžiūvę medžiai, išvartos, negyva žolinė danga, ekskrementai.
Saprotrofai, būdami aktyvūs aplinkos sanitarai, tas medžiagas skaido, paversdami jas puria miško dirva. Skirtingos grybų rūšys ardo skirtingas augalo dalis: paprastasis ausiadyglis (Auriscalpium vulgare) pušies, eglės kankorėžius, pušinis tampriukas (Strobilurus esculentus) - pušies konkorėžius, o valgomasis tampriukas (S.esculentus) – tik eglės. Kai kurių rūšių grybai, ypač pelėsiniai, skaido net sintetines medžiagas: kaproną, nailoną, pramoninius gaminius.
Saprotrofų koto pagrindas plaukuotas, apaugęs grybienos gijelėmis. Saprotrofai labiausiai paplitusi grybų grupė. Tai pirmieji grybai žemėje. Iš jų nemažai yra valgomų.

Parazitiniai grybai

Gyvena gyvuose organizmuose, bei maitinasi gyvų augalų ir gyvūnų syvais. Gyvena augalų, įvairių gyvūnų, net žmogaus gyvuose organizmuose. Tai rūdys, kūlės, rauplės, daugelis kempininių. Šie kenkėjai dažnai pūkeliu aptraukia baravykus, ūmėdes ir kitus grybus.
Nuoroda: Augalus parazituojantys grybai

Griežtai neapibrėžta mityba

Daugelio grybų mitybos būdas nėra griežtai apibrėžtas. Pvz., raibasis baltikas (Tricholorria terreum), augantis po lapuočiais medžiais, minta kaip saprotrofas, o po spygliuočiais – kaip mikorizinis grybas. Gluosninė kreivabudė (Pleurotus ostreatus), kupetomis apgula kelmus, pūvančius kamienus ir išvartas, bet, progai pasitaikius, apninka ir gyvų medžių medieną. Paprastasis kelmutis (Armillaria mellea) dažniausiai būna saprotrofas, o soduose, parkuose virsta parazitu – jaunus medelius numarina per 1-3 metus, senus – per 10 metų, kartu apninka ir kiti grybai, kol buvusio medžio vietoje suželia žolė.

Pagal dauginimosi būdus

Pagal dauginimosi būdą grybai skirstomi į dvi grupes: homotalinius ir heterotalinius.

Homotaliniai grybai

Homotaliniai grybai iš vienintelės sporos išaugina grybieną, iš kurios ilgainiui formuojasi vaisiakūniai, paskleidžiantys sporas (pvz., kai kurie mėšlagrybiai).

Heterotaliniai grybai

Šių grybų yra sudėtingesnis gyvenimo būdas. Heterotaliniai grybai subrandina skirtalytes sporas. Tarp jų beveik visi valgomieji ir nuodingieji. Pvz., baravyko dalis subrandintų sporų yra vyriškos kilmės, kita dalis – moteriškos. Grybienai, augančiai iš vyriškos sporos, būtinas kontaktas su grybiena, augančia iš moteriškos. Tada išauga nauja grybiena, galinti suformuoti vaisiakūnių užuomazgas.