Latvių kalba

Arealas ir kalbos vartotojų skaičius

2011 m. surašymo duomenimis, latvių kalbą kaip gimtąją vartojo 1 164 894 žmonės, kas sudaro apie 56,3 % Latvijos gyventojų ir 62,1 % savo kalbą nurodžiusiųjų (įtraukiant latgalių tarmės vartotojus, nors ši tarmė kartais laikoma atskira kalba); latvių kalbą geriau ar prasčiau moka dauguma šalyje gyvenančių rusakalbių, taip pat nedidelis kiekis latvių emigrantų ir jų palikuonių kitose pasaulio šalyse (JAV – 16 035, Airijoje, Anglijoje, Kanadoje, Brazilijoje, Rusijoje (2010 m. 22 079 kalbos vartotojų), Baltarusijoje (2009 m. duomenimis, iš 1549 etninių latvių 386 latvių kalbą nurodė kaip gimtąją, bet tik 9 ją vartojo namuose), Naujoje Zelandijoje, Australijoje, Vokietijoje ir kitur).

Morfologija

Latvių kalboje skiriama dešimt kalbos dalių: daiktavardis, būdvardis, skaitvardis, įvardis, prieveiksmis, veiksmažodis, prielinksnis, jungtukas, dalelytė, jaustukas.
Linksniuojamieji žodžiai turi septynis linksnius: vardininką, kilmininką, naudininką, galininką, įnagininką, vietininką ir šauksmininką.
Latvių kalboje yra dvi giminės – vyriškoji ir moteriškoji, du skaičiai – vienaskaita ir daugiskaita, veiksmažodis turi tris asmenis ir tris laikus.

Veiksmažodis

Latvių kalbos veiksmažodžiui būdingos tokios kategorijos: nuosaka, laikas, asmuo, skaičius ir rūšis (linksniuojamosioms veiksmažodžio formoms dar ir giminė bei linksnis). Latvių kalboje veikslas – ne visavertė gramatinė kategorija, o tipinė, funkcinė – semantinė skirtis. Veikslo priešprieša neaprėpia visų latvių kalbos veiksmažodžių.
Kiekvienas veiksmažodis turi tris kamienus: bendraties, esamojo ir būtojo laikų. Neretai bendraties ir būtojo laiko kamienai sutampa.

Nuosakos

Latvių kalboje yra keturios nuosakos: tiesioginė (īstenības izteiksme), tariamoji (vēlējuma izteiksme / kondicionālis), liepiamoji (pavēles izteiksme) ir netiesioginė, arba atpasakojamoji (atstāstījuma izteiksme). Kartais kaip atskira nuosaka išskiriamas debityvas – reikiamybės nuosaka (debitīvs / vajadzības izteiksme).
Liepiamosios nuosakos II vienaskaitos asmens forma tokia pati, kaip tiesioginės nuosakos: nes 'neši / nešk', esi 'esi / būk'. Daugiskaitos II asmens forma sudaroma iš esamojo laiko kamieno, pasitelkiant galūnę -iet (-ieties su sangrąžiniais veiksmažodžiais): nesiet 'neškite', esiet 'būkite', mazgājieties 'mazgokitės'. Liepiamosios nuosakos daugiskaitos I asmuo toks pats, kaip tiesioginės nuosakos būsimojo laiko: nesīsim 'nešime / neškime', būsim 'būsime / būkime', mazgāsimies 'mazgosimės / mazgokimės'. III asmens liepiamoji nuosaka sudaroma su dalelyte lai 'tegu' ir tiesioginės nuosakos esamojo laiko III asmeniu: lai nes 'tegu neša', lai mazgājas 'tegu mazgojasi'.
Tariamosios nuosakos skiriami esamasis ir būtasis laikai. Esamojo laiko tariamoji nuosaka turi vienodą visų asmenų ir skaičių formą, ji sudaroma iš bendraties kamieno su priesaga -tu (-tos sangrąžiniams veiksmažodžiams): būtu 'būčiau / būtum / būtų / būtume / būtumėte', mazgātos 'mazgočiausi / mazgotumeisi / mazgotųsi / mazgotumės / mazgotumėtės'. Būtojo laiko tariamoji nuosaka sudaroma iš esamojo laiko tariamosios nuosakos formos būtu ir veikiamosios rūšies būtojo laiko dalyvio: būtu runājis 'būčiau / būtum / būtų kalbėjęs', būtu runājusi 'būčiau / būtum / būtų kalbėjusi', būtu runājuši 'būtume / būtumėte / būtų kalbėję', būtu runājušas 'būtume / būtumėte / būtų kalbėjusios'.
Netiesioginė, arba atpasakojamoji, nuosaka vartojama kalbant apie veiksmą, apie kurį kalbantysis žino iš kitų arba dėl kurio patikimumo nelinkęs prisiimti atsakomybės. Skiriami atpasakojamosios nuosakos esamasis paprastasis, esamasis atliktinis, būsimasis paprastasis ir būsimasis atliktinis laikai. Netiesioginėje nuosakoje veiksmažodžiai neasmenuojami. Esamasis paprastasis laikas sudaromas su priesaga -ot (-oties sangrąžiniams veiksmažodžiams): lasot 'skaitąs / skaitanti / skaitą / skaitančios', pvz., viņš lasot 'jis skaitąs'. Sudarant paprastąjį būsimąjį laiką, vartojama priesaga -šot (-šoties sangrąžiniams veiksmažodžiams): lasīšot 'skaitysiąs / skaitysianti / skaitysią / skaitysiančios', pvz., viņš lasīšot 'jis skaitysiąs'. Atliktiniai laikai yra sudėtiniai, jie sudaromi su veiksmažodžio būt 'būti' netiesioginės nuosakos forma (esot esamajam atliktiniam laikui ir būšot būsimajam atliktiniam) ir veikiamosios rūšies būtojo laiko dalyviu.
Reikiamybės nuosaka (debityvas) vartojama kalbant apie veiksmą, kurį kam nors būtina atlikti. Šioje nuosakoje veiksmo atlikėjas reiškiamas naudininku, o veiksmo objektas – vardininku: Brālim (naud.) jāsēj rudzi (vard.) 'Broliui reikia sėti rugius'. Reikiamybės nuosaka turi visus šešis laikus. Esamasis laikas sudaromas iš esamojo laiko III asmens formos, pridėjus priešdėlį jā-: runā 'kalba' > jārunā 'reikia kalbėti'. Visi kiti laikai sudaromi prie esamojo laiko formos pridedant atitinkamo laiko pagalbinį veiksmažodį būt 'būti': bija jārunā 'reikėjo kalbėti' (būtasis paprastasis), būs jārunā 'reikės kalbėti' (būsimasis paprastasis), ir bijis jārunā 'yra reikėję kalbėti' (esamasis atliktinis), bija bijis jārunā 'buvo reikėję kalbėti' (būtasis atliktinis), būs bijis jārunā 'bus reikėję kalbėti' (būsimasis atliktinis). Be to, galima ir tariamoji reikiamybė: būtu jārunā 'reikėtų kalbėti', būtu bijis jārunā 'būtų reikėję kalbėti'.

Rūšys

Latvių kalboje skiriamos dvi rūšys: veikiamoji ir neveikiamoji. Visų šešių laikų neveikiamosios rūšies formos sudaromos pagal formulę jungtis + neveikiamosios rūšies dalyvis. Paprastuosiuose laikuose kaip jungtis vartojamas veiksmažodis tikt 'tapti', o atliktiniuose – būt 'būti'.

Kaitomieji dalyviai

Latvių kalboje yra keturios kaitomųjų dalyvių rūšys: esamojo ir būtojo laikų, veikiamosios ir neveikiamosios rūšies. Kaip ir būdvardžiai, dalyviai gali būti paprastieji ir įvardžiuotiniai; be to, esama ir sangrąžinių dalyvių, tačiau dėl nepilnos paradigmos jie labai retai vartojami. Dalyviai linksniuojami kaip būdvardžiai.
Esamojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi iš esamojo laiko kamieno su priesaga -oš- ir giminę rodančiomis galūnėmis: ziedēt 'žydėti' > ziedošs 'žydintis' (įvardžiuotinė forma ziedošais), ziedoša 'žydinti' (įvardžiuotinė forma ziedošā).
Būtojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi iš būtojo laiko kamieno su priesaga -uš-. Tačiau vyriškosios giminės paprastosios formos vardininke šios priesagos nėra, o moteriškosios giminės paprastosios formos vardininke yra priesaga -us-: pieaugt 'išaugti' > pieaudzis 'išaugęs' (kilmininkas – pieauguša), pieaugusi 'išaugusi' (kilmininkas – pieaugušas).
Sudarant neveikiamosios rūšies esamojo laiko dalyvius, vartojama priesaga -am- (su I ir II asmenuotėmis) / -ām- (su III asmenuotės veiksmažodžiais): lasīt 'skaityti' > lasāms 'skaitomas' (įvardžiuotinė forma lasāmais), lasāma 'skaitoma' (įvardžiuotinė forma lasāmā). Neveikiamosios rūšies būtojo laiko dalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesaga -t- ir giminę žyminčiomis galūnėmis: lasīts 'skaitytas' (įvardžiuotinė forma lasītais), lasīta 'skaityta' (įvardžiuotinė forma lasītā).

Nekaitomieji dalyviai

Nekaitomieji (ar iš dalies kaitomieji) dalyviai latvių kalboje sudaromi trimis būdais: 1) prie bendraties kamieno pridedant priesagas -dams / -dama / -dami / -damas arba -damies / -damās (su sangrąžiniais veiksmažodžiais), pavyzdžiui: iet 'eiti' > iedams 'eidamas', iedami 'eidami', celties 'keltis' > celdamies 'keldamasis / keldamiesi', celdamās 'keldamasi / keldamosi'; 2) prie esamojo laiko kamieno jungiant priesagas -ot, -oties (su sangrąžiniais veiksmažodžiais), pavyzdžiui: lasīt 'skaityti' > lasot 'skaitant', klausīties 'klausytis' > klausoties 'klausantis'; 3) prie esamojo laiko kamieno pridedant priesagas -am (-ām), -amies (-āmies). Pažymėtina, kad pastaroji forma vartojama išimtinai su tokiais veiksmažodžiais, kaip redzēt 'matyti', dzirdēt 'girdėti', sajust 'pajusti' ir pan., pavyzdžiui: Es redzēju viņu ejam pa ielu 'Mačiau jį einant gatve'; Es dzirdēju māti runājam ar tēvu 'Girdėjau motiną kalbant su tėvu'.
Pasakytina, kad, kaip ir lietuvių kalbos padalyviai, nekaitomieji dalyviai su priesagomis -ot, -oties vartojami konstrukcijose, panašiose į sudėtinius sakinius, pavyzdžiui: Diena sākas, saulei austot 'Diena prasideda saulei tekant', Karam beidzoties, viņš atgriezās mājās 'Karui baigiantis jis grįžo namo'.

Prieveiksmis

Latvių kalbos prieveiksmiai sudaromi su priesagomis -i (produktyviausias darybos tipas), -u(s), -am/-ām.
Semantiškai prieveiksmiai skirstomi į kokybinius, aplinkybių ir būvio. Aplinkybių prieveiksmiai smulkiau skirstomi į kiekio, būdo, vietos ir laiko.
Aukštesnysis laipsnis sudaromas su priesaga -āk iš nelyginamojo laipsnio kamieno: maz 'mažai' > mazāk 'mažiau', labi 'gerai' > labāk 'geriau'. Aukščiausiajam laipsniui sudaryti vartojamas priešdėlis vis-: vismazāk 'mažiausiai', vislabāk 'geriausiai'. Prieveiksmių ļoti 'labai' ir daudz 'daug' aukštesnysis ir aukščiausiasis laipsniai sudaromi supletyviai: vairāk 'labiau, daugiau', visvairāk 'labiausiai, daugiausia'.

Prielinksnis

Morfologiškai prielinksniai skirstomi į paprastuosius ir sudėtinius. Paprastieji smulkiau skirstomi į pirminius (aiz 'už; iš; po', dēļ 'dėl') ir antrinius, išvestus iš prieveiksmių arba daiktavardžių (apakš 'po' < apakšā 'apačioje' < apakša 'apačia').
Dauguma prielinksnių eina prieš žodį. Kaip polinksniai visada vartojami tik dēļ 'dėl' ir labad 'labui, dėl'. Paprastai vienas prielinksnis derinamas tik su vienu linksniu (kilmininku, naudininku arba galininku), tik keletas derinama su dviem linksniais. Daugiskaitoje visi prielinksniai, išskyrus dēļ ir labad, kurie eina su kilmininku, vartojami su naudininku.

Jungtukas

Pagal sandarą latvių kalbos jungtukai skirstomi į paprastuosius (un 'ir') ir sudėtinius (kaut gan 'nors ir'). Be to, esama dvigubų jungtukų, kurių dėmenis skiria kitos sakinio dalys (ne vien… bet arī 'ne tik… bet ir'). Sintaksės atžvilgiu jungtukai gali būti sujungiamieji (un 'ir', bet 'bet', vai 'ar') ir prijungiamieji (tikko 'kai tik', tāpēc 'todėl', ja 'jei').

Dalelytė

Dalelytės dažniausiai susijusios su kitomis kalbos dalimis: pat 'net' < pats 'pats', vien 'vien' < viens 'vienas'. Esama ir skolintų dalelyčių: vai 'ar' iš estų arba lyvių kalbų ir jā 'taip' iš vokiečių kalbos.

Jaustukas

Jaustukai skirstomi į pirminius (ai 'ai') ir išvestinius (re 'štai, mat' < redzi 'matai'). Esama iš kitų kalbų pasiskolintų jaustukų: hallo 'alio', urrā 'valio'.

Bendroji baltiškoji leksika

Šią vienodų žodžių gausą dar papildo žodžiai, kurie vienoje iš kalbų (ar abiejose) turi tarmybės ar archaizmo statusą, plg.: blezdinga: bezdelīga 'kregždė', cyrulis : cīrulis 'vyturys', jeknos : aknas 'kepenys', kanduolas : kodols 'branduolys', krupis : krupis 'rupūžė', medžias : mežs 'miškas', notrė : nātre 'dilgėlė', pylė : pīle 'antis', spėkas : spēks 'jėga', vetušas : vecs 'senas'.
Žodžių reikšmės gali ir nesutapti, būti pasislinkusios į kurią nors pusę, plg.: bernas: bērns 'vaikas', briedis: briedis 'elnias', debesis: debess 'dangus', elnias: alnis 'briedis', jautrus: jautrs 'linksmas', kuoka: koks [kuoks] 'medis', lėkti: lēkt 'šokti', mėlynas: melns 'juodas', mokslas: māksla 'menas', moša 'vyro sesuo' : māsa 'sesuo', smagus: smags 'sunkus', stabas: stabs 'stulpas', šokti: sākt 'pradėti', uola: ola [uola] 'kiaušinis', vanta: ota [uota] 'teptukas', vėdaras: vēders 'pilvas', veidas: veids 'forma; būdas', volė 'statinės kaištis' : vāle 'vėzdas', žambas 'kampas' : zobs [zuobs] 'dantis', žandas : zods [zuods] 'smakras', žilas: zils 'mėlynas', žirgas 'gražus, puikus arklys' : zirgs 'arklys' ir kt.

Skirtingoji baltiškoji leksika

Dalis senosios leksikos skiriasi, plg.: ankstus – agrs, bamba – naba, galia – vara, gėda – kauns, gyvatė – čūska, jis, ji – viņš, viņa, karvė – govs [guovs], kiaulė – cūka, kraujas – asins, pušis – priede, žmona – sieva ir kt. Kai kurie iš šitų latviškų žodžių yra indoeuropiečių prokalbės senumo.

Tyrimų istorija

Pirmasis latvių kalbos žodynas Lettus, sudarytas G. Mancelio, išėjo 1638 m.
Pirmoji latvių kalbos gramatika – tai J. G. Rehehuseno „Latvių kalbos vadovas“ (lot. Manuductio ad linguam lettonicam), išleistas 1644 m. Rygoje. 1685 m. buvo išleista žymiai išsamesnė H. Adolfio gramatika „Erster Versuch Einer kurtz-verfasseten Anleitung Zur Lettischen Sprache“, kurią sudarė autorių kolektyvas, pagrindinis autorius buvo G. Mancelio mokinys Ch. Fiurekeris, jis parengė ir du latvių – vokiečių žodynus.
Dabartinės letistikos pradžia galima laikyti XIX a. antrąją pusę, kai buvo išleisti A. Bilenšteino gramatika (1863 m.), A. Sterstės latvių kalbos vadovėlis ir A. Becenbergerio latvių tarmių aprašas.
Letistika suklestėjo XIX – XX a. sandūroje, ypač XX a. 3-ajame dešimtmetyje. Tuo laikotarpiu buvo išleistas keturtomis K. Miulenbacho latvių – vokiečių žodynas, kurį papildė J. Endzelynas, taip pat – J. Endzelyno sudaryta latvių kalbos gramatika bei daugybė darbų latvių dialektologijos, istorijos ir toponimikos srityse.
Tarpukariu letistikos srityje darbavosi A. Abelė, J. Plakis, E. Blesė, A. Augstkalnas, J. Zėveras. Aktyviai plėtojosi dialektologija, buvo išleista daug svarbių veikalų.
Po Antrojo pasaulinio karo letistiką vystė tokie kalbininkai, kaip K. Ancytis, E. Kagainė, S. Ragė, M. Rudzytė, D. Zemzarė, B. Laumanė, A. Uozuolas, R. Bertulis, A. Blinkena, А. Breidakas, M. Brencė, O. Bušas, R. Veidemane, R. Grabis, M. Graudinia, R. Gryslė, V. Dambė, K. Karulis, A. Laua, T. Puorytė, A. Rekėna, J. Rozenbergas, L. Ruozė, M. Saulė-Sleinė, V. Staltmanė, E. Šmitė, V. Rūkė-Dravinia, K. Dravinis, B. Egeras, E. Hauzenberga-Šturma, A. Gateris, V. Zepas, S. Kolbuševskis, M. Bukšas, J. Placinskis, T. G. Fenelis, E. Dunsdorfas.