google/wiki40b huggingface dataset:
Ernstas Rudolfas fon Trautfeteris

Ernstas Rudolfas fon Trautfeteris (vok. Ernst Rudolf von Trautvetter; rus. Эрнст-Рудольф Эрнестович фон Траутфеттер; 1809 m. vasario 8 d. Mintaujoje, Kuršo gubernija – 1889 m. sausio 12 d. Sankt Peterburge) – iš Baltijos vokiečių kilęs Rusijos imperijos botanikas, Kijevo universiteto profesorius ir rektorius.

Biografija

Kartu su broliais: būsimu pedagogu Hugo (1812–1877) ir valdininku Konradu (1823–1876) gimė ir augo gimnazijos mokytojo šeimoje. Ernstas Rudolfas fon Trautfeteris 1825 m. baigė Mintaujos gimnaziją, vėliau keturis metus studijavo mediciną Tartu universitete. 1829–1831 m. šioje aukštojoje  mokykloje tęsė studijas filosofijos srityje. 1833 m. Tartu universitete jam buvo suteiktas kandidato, o 1835 m. Karaliaučiaus universitete – filosofijos daktaro laipsnis. Kijevo Šv. Vladimiro universitete 1839 m. jam pripažintas gamtos mokslų daktaro laipsnis.
1833 m. buvo paskirtas Tartu universiteto Botanikos sodo direktoriaus padėjėju, o 1834 m. privatdocento pareigose pradėjo dėstyti botaniką. 1835 m. vedė Universiteto profesoriaus dukterį Rozą Šmalc, tais pačiais metais persikėlė į Sankt Peterburgą ir įsidarbino Imperatoriškajame botanikos sode. 
1838 m. pradėjo dėstyti botanikos kursą Šv. Vladimiro universitete Kijeve, 1839 m. tapo ordinariniu profesoriumi. Pastarojo universiteto botanikos sodas tuo metu buvo Kremeneco mieste (buvusio licėjaus sodas), 1841 m. E.R.Trautfeteris jį pradėjo iš naujo kurti pačiame Kijeve (dalis augalų atkeliavo ir iš uždaryto Vilniaus universiteto Botanikos sodo). Kartu šioje aukštojoje mokykloje jis dėstė ir gretimus mineralogijos bei geologijos kursus. 1847 m. paskirtas Kijevo universiteto rektoriumi, šiose pareigose išbuvo iki 1859 m. 
1860 m. tapo Žemdirbystės instituto direktoriumi Horkuose (dab. Baltarusijoje). Nuo 1864 m. iki 1875 m. vadovavo Imperatoriškajam botanikos sodui Sankt Peterburge, vėliau išėjo į užtarnautą poilsį.

Mokslinė veikla

Botanikos srityje E. R. Trautfeterio nuopelnai yra itin dideli. Jis pirmąkart ištyrė ir aprašė daugybę taksonų, jų pavadinimą papildydamas santrumpa „Trautv.“ Tokios yra šešios augalų gentys: Acelidanthus Trautv. & C.A.Mey. in Middend, Faldermannia Trautv., Microselinum Andrz. ex Trautv., Thuiaecarpus Trautv., Trigonocaryum Trautv. ir Diptychocarpus Trautv.; taip pat keliasdešimt augalų rūšių. Mokslininko vardu pavadinta Vėdryninių šeimos augalų gentis Trautvetteria Fisch. & C.A.Mey., taip pat 44 augalų rūšys. Savo tyrimų medžiagą pateikė kone aštuoniose dešimtyse mokslinių publikacijų, dauguma jų buvo išspausdintos Imperatoriškosios mokslų akademijos, Maskvos gamtos tyrėjų draugijos ir Imperatoriškojo botanikos sodo leidiniuose.
Bernardas Blažys

Biografija

1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1955–1959 m. Biržų rajono „Laisvosios žemės“ kolūkio pirmininkas. 1959–1963 m. dėstė Vilniaus universitete. 1961–2001 m. dirbo Ekonomikos institute, 1967–1994 m. direktoriaus pavaduotojas mokslo darbui (iki 1991 m. ir Informatikos ekonomikos skyriaus vadovas), nuo 1995 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas, nuo 1989 m. profesorius. 1988 m. ekonomikos mokslų daktaras.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų temos: žemės ūkio gamybos rentabilumas, skaičiavimo technikos panaudojimo ir gamybos valdymo efektyvumas, smulkaus ir vidutiniškai verslo plėtra kaime.
Martynas Šernius

Biografija

Baigęs pradžios mokyklą, mokėsi privačiai pas Fridrichą Kuršaitį. Dirbo Priekulės Šrederio spaustuvėje raidžių rinkėju, 1869 m. pašauktas į karinę tarnybą, tarnavo lietuviškame dragūnų pulke Tilžėje.
Nuo 1875 m. dirbo Heinricho Holco spaustuvėje Klaipėdoje, 1879–1894 m. Holco ir Šerniaus spaustuvės dailininkas; jie spaustuvėje išspausdino 72 Mažajai Lietuvai skirtas knygas, brošiūras, lapelius.
1878–1904 m. redagavo, o iki 1894 m. ir leido „Lietuvišką ceitungą“ bei priedą ūkininkams „Laukininkų prietelis“. „Lietuviška ceitunga“ tapo tautinio atgimimo skatintoja. Nuo 1878 m. parengė ir leido naujas kalendras (lietuviškus kalendorius), kurių literatūrinėje dalyje spausdino daug grožinių kūrinių.
1898 m. pradėjo leisti liberalų laikraštį vokiečių kalba „Memeler Allgemeine Zeitung“. Palaikė ryšius su Lietuvos veikėjais, savo laikraščiuose spausdino Jono Basanavičiaus, Jono Šliūpo ir kt. raštus. Aktyviai reiškėsi visuomeniniame gyvenime, skatino ginti lietuvybę, kėlė bendradarbiavimo su Didžiąja Lietuva idėjas, rėmė „Aušros“ (1883–1886 m.) leidimą, į lietuvių kalbą išvertė virš 20 protestantų knygelių. 
Ilgainiui M. Šernius prarado savo santaupas, 1904 m. liga pakirto jo paskutines jėgas. 1905 m. pardavė savo namus Klaipėdoje ir persikėlė pas žmonos gimines į Cintjoniškius prie Šilutės.
Lenino keliu (Priekulė)

Lenino keliu – Priekulės rajono laikraštis, leistas nuo 1951 m. sausio 31 d. iki 1959 m. rugsėjo 30 d. Priekulėje.

Istorija

LKP Priekulės rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, ėjęs du kartus per savaitę. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1959 m. – 2250 egz. 
Laikraštis uždarytas Rietavo rajono teritoriją priskyrus Klaipėdos ir Šilutės rajonui. Teritorijoje platintas Klaipėdos rajono laikraštis „Raudonasis švyturys“ ir Šilutės rajono laikraštis „Leninietis“.
Vaclovas Janavičius

Vaclovas Janavičius (1887 m. gruodžio 3 d. Šventežeris – 1952 m. kovo 9 d. Adelaidė) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

1911 m. baigė artilerijos mokslus Vladimiro karo mokykloje Sankt Peterburge. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, du kartus sužeistas, papulkininkis. 1921 m. grįžo į Lietuvą. 1922 m. liepos mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę – Karo mokyklos būrio vadas, dėstė artilerijos kursą. 1922–1924 m. Artilerijos poligono viršininkas, 1924–1927 m. Artilerijos valdybos viršininko padėjėjas (pavaduotojas), 1925 m. pulkininkas. 1927–1932 m. Aukštųjų karininkų kursų lektorius. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą slapstėsi. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. išvyko į Australiją.
Gran Turismo (serija)

Gran Turismo – lenktynių ir automobilio vairavimo simuliatoriaus kompiuterinių žaidimų serija, pradėta publikuoti 1997 m. išskirtinai „PlayStation“ konsolėms. Ją kuria „Sony Computer Entertainment“ priklausanti japonų „Polyphony Digital“ studija.
Ugniasienė

Ugniasienė (angl. firewall; vok. Brandwand, Brandmauer, Feuermauer) – pasyvi priešgaisrinė priemonė, ugniai atspari siena, dalinanti pastatą į atskiras dalis. Sienos konstrukcija ir kokybė turi būti tokia, kad vienoje ugniasienės pusėje kilus gaisrui ugnis negalėtų persimesti į kitą pusę.

Ne pastatų ugniasienės

Ugniasienės naudojamos ne tik pastatuose, bet lėktuvuose, automobiliuose. Pavyzdžiui, serijinį automobilį perdarant į ralio automobilį įrengiama metalinė ugniasienė, atskirianti degalų baką nuo automobilio salono. Avarijos metu degantys degalai neturi patekti į saloną, kad neimtų degti vidus ir neapdegtų ekipažas. Serijiniuose automobiliuose ugniasienės skiria variklį ir saloną.
Stanislovas Stankevičius (1934)

Biografija

Gimė darbininkų šeimoje. Baigė Rokiškio J. Tumo-Vaižganto vidurinę mokyklą. 1954–1957 m. Kursko srityje atliko priverstinę karinę tarnybą sovietų armijoje, grįžęs dirbo Rokiškio žemės ūkio mechaninėse dirbtuvėse „Plūgas".
1958 m. įstojo į Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją. 1963 m. balandžio 10 d. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Pivašiūnus. Vėliau perkeltas į Krikštėnų parapiją, paskirtas jos klebonu. 1969–1976 m. klebonavo Punios parapijoje.
Nuo 1976 m. dirba Alovės, o nuo 1984 m. ir Ryliškių parapijų klebonu. Daug prisidėjo prie naujos Ryliškių Šv. Monikos bažnyčios statybos (pastatyta 1993 m.).
Klebono hobis – fotografija ir filmavimas. Jis fiksuoja bažnytinio ir pasaulietinio gyvenimo šiokiadienius ir šventes, apie jas pasakoja, daro reportažus.
Už kilnius poelgius, atvirą ir nuoširdų bendravimą su parapijiečiais, visada laiku ištiesiamą pagalbos ranką 2007 m. kunigui Stanislovui Stankevičiui pirmajam rajone buvo suteiktas Alytaus rajono Garbės piliečio vardas.
Vytautas Mizeras

Biografija

1948 m. baigė Leipalingio gimnaziją, 1955 m. Šiaulių mokytojų institutą, 1966 m. Vilniaus pedagoginį institutą.
Nuo 1948 m. mokytojavo. 1948–1949 m. Mikyčių ir Teizų (Lazdijų r.), 1949–1958 m. Kivylių ir Bikavėnų (Šilutės r.) pradinių mokyklų vedėjas. 1958–1962 m. Jonaičių (Šilutės r.) aštuonmetės mokyklos, 1963–1964 m. Raguviškių (Kretingos r.) aštuonmetės mokyklos, 1964–1971 m. Darbėnų vidurinės mokyklos, 1971–1975 m. Elektrėnų (Trakų r.) internatinės mokyklos direktorius. 1975–1991 m. Elektrėnų „Ąžuolyno“ vidurinės mokyklos direktorius, 1991–2002 m. lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas, vadovavo literatūros ir meno muziejui. 1995 m. suteikta lietuvių kalbos mokytojo eksperto kvalifikacija. 1991–2002 m. Elektrėnų meno muziejaus kūrėjas ir direktorius. Lietuvos mokytojų literatų draugijos „Spindulys“ pirmininkas.

Kūryba

Apie 20 m. dainavo chore, režisavo scenos kūrinius Šilutės, Kretingos ir Trakų rajonų kultūros namų scenose, pats rašė scenarijus. Prašė 12 grožinės literatūros knygų, jis yra Elektrėnų bei Merkinės apylinkių istorinių knygų bendraautoris. Kūryboje svarstoma pedagoginės problemos, idealų likimas karo ir pokario sąlygomis. Beletrizuotų vaizdelių, didaktinių apmąstymų, esė, laiškų, miniatiūrų bei kt. formomis perteikiama vaiko brandos pokyčiai, mokyklos atmosfera, dalijamasi pedagogine patirtimi. V. Mizero kūryba spausdinta keturiuose almanachuose.
Rimgaudas Juozapavičius

Rimgaudas Juozapavičius (1962 m. vasario 28 d. Punios k., Alytaus r.), muzikos mokytojas ir choro dirigentas.

Biografija

1970–1980 mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (diriguoti mokė P. Gasiunas). 1980–1985 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. T. Šumsko klasė). Studijų metais buvo Vilniaus technologijos technikumo merginų choro ir „Ramunės" fabriko moterų choro chormeisteris.
Nuo 1985 rudens Kretingalės (Klaipėdos r.) pagrindinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, 1989–1992 Palangos miesto kultūros namų meno vadovas, nuo 1992 Palangos kultūros centro moterų choro ir vokalinio ansamblio vadovas, nuo 1992 ir Kretingos meno mokyklos muzikos mokytojas, Kretingos estetinio profilio vaikų darželio – mokyklos muzikos mokytojas. 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse Kretingalės pagrindinės mokyklos jaunių choras pelnė pirmąją vietą. 1995 Žemaičių ir Pamario karšto vaikų ir jaunimo chorų festivalyje Šilalėje dalyvavo jaunučių ir jaunių chorai – pastarasis pelnė pirmąją vietą. Jaunių choras dalyvavo ir 1997 analogiškame vaikų chorų festivalyje. Abu chorai parengti 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei, o jaunių choras 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Mokyklos vokalinis ansamblis 1986 ir 1988 respublikinių „Dainų dainelės" konkursų dalyvis.
Kretingos vaikų meno mokyklos jaunučių choras 1995 Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo chorų festivalio Šilalėje laureatas. 1997 analogiškame festivalyje Kretingos darželio – mokyklos jaunučių choras „Pasaka“ atrinktas į festivalio „Pavasario balsai“ baigiamąjį koncertą, diplomanto vardą pelnė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės konkurse. Chorai dalyvavo vaikų ir jaunimo chorų festivaliuose „Baltijos bangelės“ Palangoje. Palangos kultūros centro moterų chorą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, o šio centro moterų vokalinis ansamblis yra „Sidabrinių balsų" konkursų laureatas.
R. Juozapavičius – 1993 ir 1996 Klaipėdos krašto dainų švenčių, 1994, 1996 ir 1997 Kretingos rajono dainų švenčių, nuo 1986 Klaipėdos rajono dainų švenčių, 1995 ir 1997 Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo chorų festivalių Šilalėje, 1995, 1996 ir 1997 vaikų ir jaunimo chorų festivalių „Baltijos bangelės" Palangoje vyr. dirigentas ir dirigentas. 1994 jam suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Sapaleris

Sapaleris (isp. Cerro Zapaleri) – viršukalnė Anduose, Bolivijos, Čilės ir Argentinos valstybinių sienų sandūroje. Aukštis 5653 m. Argentinos dalis priklauso Chuchujaus provincijai ir įeina į Vilamos rezervatą. Čilės dalis priklauso Antofagastos regionui ir įeina į Los Flamenkoso nacionalinį rezervatą. Bolivijos dalis priklauso Potosi departamentui ir įeina į Eduardo Abaroa Andų faunos nacionalinį rezervatą.
Čingming

Čingming šventė (kin. trad.: 清明節; supapr.: 清明节; pinyin: Qīngmíngjié), arba Tyraus šviesumo šventė − Kinijos regione 104-tą po žiemos saulėgrįžos (penkioliktą po pavasario lygiadienio) dieną švenčiama pavasario žalumos ir artimųjų kapų tvarkymo šventė. Pagal Grigaliaus kalendorių ši šventė išpuola balandžio 4-5 dienomis. Taivane, Honkonge ir Makao tai yra valstybinė šventė.
Klaipėdos Simono Dacho progimnazija

Istorija

1820 m. įkurta Klaipėdos miesto Naujamiesčio pradinė mergaičių mokykla, 1854 m. ją sunaikino gaisras. 1855 m. gruodžio 17 d. netoli buvusios mokyklos atidaryta 2-oji mokykla Naujajame parke. 1881 m. mokykla pavadinta Parko progimnazija, 1897 m. ji jau turėjo septintąją klasę. Parko mokykla turėjo gerą inventorių, daug mokymo priemonių, patyrusių mokytojų, senas darbo tradicijas bei gyventojų pasitikėjimą.
1923 m. Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos, mokyklos tvarka ir programos buvo kaip ir atitinkamų Vokietijos mokyklų. Turėjo būti įvesta lietuvių kalba, Lietuvos istorija ir geografija, bet mokytojai ir mokiniai tai ignoravo. 1923 m. Parko mokykloje mokėsi 374 mokinės, 1931 m. – 147, 1932 m. – 243, 1938 m. – 393 mokinės.
1929 m. Naujasis parkas pavadintas miesto mokyklų patarėjo Kurcinos vardu. 1932 m. prie senojo mokyklos pastato pristatytas priestatas, mokykla pavadinta XVII a. klaipėdiečio poeto Simono Dacho vardu. Mokyklos fojė stovėjo „Taravos Anikės“ skulptūra. Antrojo pasaulinio karo metais mokykloje mergaitės ir berniukai jau mokėsi kartu.
Po Antrojo pasaulinio karo vokiški pavadinimai keičiami, Kurcinos aikštė gavo Kuršių aikštės vardą, o S. Dacho mokyklos pastate įsikūrė rusiška 7-oji vidurinė mokykla, Luizės gimnazijos pastate Puodžių gatvėje rusiška 2-oji vidurinė mokykla. 1975 m. abi rusiškos mokyklos pavadintos Klaipėdos Maksimo Gorkio vidurinė mokykla ir iškeltos į naują pastatą.
1975 m. iš lietuviškų 1-osios, 4-osios, 5-osios vidurinių ir uždarytos 1-osios pradinės mokyklų sudaryta 7-oji lietuviška vidurinė mokykla. Jai priklausė abu senieji pastatai Kuršių aikštėje ir Puodžių gatvėje. Po 1975 m. prasidėjusio kapitalinio remonto pastatyti du korpusai su klasėmis, valgykla ir aktų bei didžiausia tarp miesto mokyklų sporto salėmis. Mokykloje buvo 25 klasės, mokėsi 723 mokiniai, dirbo 40 mokytojų. 1977 m. rugsėjo 1 d. visa mokykla persikėlė į vieną pastatą Kuršių aikštėje, 1977 m. išleista pirmoji abiturientų laida. Nuo 1976 m. mokykloje veikė sustiprintos sporto klasės: rankinio ir futbolo.
1995 m. mokyklai grąžintas Simono Dacho vardas, sukurtas mokyklos himnas (eilės mokytojos V. Petrošienės, muzika R. Šileikos), kurį mokyklos choras atlieka iškilmingomis progomis. Mokyklos 145 metų jubiliejaus proga pašventinta mokyklos vėliava – mėlyname fone poeto Simono Dacho bareljefas.
1991 m. mokykloje isteigtos kryptingo teatrinio ugdymo klasės, 1997 m. įkurta pirmoji vaiką orientuoto ugdymo projekto „Gera pradžia“ klasė, nuo 1995 m. dalyvaujama taikomosios ekonomikos mokymo projekte „Junior Achievement“. Nuo 2000 m. rugsėjo 1 d. vyresnėse klasėse įgyvendinamas profilinis mokymas. 2002 m. panaudojant Pasaulio banko paskolą mokyklos pastatas renovuotas, centriniame korpuse pastatytas ketvirtas aukštas.
Didžioji knyga

Didžioji knyga – buhalterinėje apskaitoje naudojamas dokumentas, kuriame surenkami duomenys iš registrų ir apskaičiuojami sąskaitų likučiai.
Didžiojoje knygoje surašomi visi suvestiniai duomenys iš registrų. Taip pat Didžiojoje knygoje prie aktyvinių sąskaitų likučių pridedamas debetavimas ir atimamas kreditavimas, prie pasyvinių sąskaitų pridedamas kreditavimas ir atimamas debetavimas. Taip gavus sąskaitų likučius jie susumuojami ir jų sumos parodomos balanse. Tokiu būdu Didžioji knyga yra tarpinis dokumentas tarp registrų ir balanso.
Irena Sirusienė

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas. 2008 m. Mykolo Romerio universitete baigė teisės ir muitinės bei mokesčių institucijų veiklą.
Šiaulių regiono Aplinkos apsaugos departamento Kelmės rajono agentūros vedėja.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kelmės rajono skyriaus narė.
2004–2007 m. (LSDP) ir nuo 2011 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narė. 
Literatų ir dailininkų draugijos „Austėja“ narė. vaikai Dovilė, Vytautas.
Amatininkas (žurnalas)

Amatininkas – iliustruotas amatininkų gyvenimo ir darbo žurnalas, leistas 1934–1940 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų (verslininkų) sąjunga, nuo 1940 m. sausio – Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmai ir nuo 1940 m. liepos – Vietinės pramonės liaudies komisariatas. Nr. 1 išėjo 1934 m. vasario 15 d. kaip „Verslo“ savaitinis priedas. Nuo 1937 m. sausio 15 d. leistas savarankiškas žurnalas, ėjęs du kartus per mėnesį.
Spausdino spaustuvė „Žaibas“.
Rašė apie amatininkų padėtį, aiškino įstatymus, reglamentuojančius amatininkystės veiklą Lietuvoje, rūpinosi amatininkų mokymu, įdarbinimu, kvalifikacijos kėlimu, nagrinėjo amatininkystės plėtojimo, finansavimo klausimus, pasakojo apie kitų šalių amatininkų gyvenimą, informavo apie technikos ir mokslo pasiekimus.
Redagavo Albinas Briedis, J. Vaišnoras, K. Palčiauskas, Č. Butkus.
Naujojo Amžiaus muzika

Naujojo Amžiaus muzika (angl. New Age music) – įvairių stilių taiki muzika, skatinanti relaksaciją ir pozityvias emocijas. Dalis šio stiliaus grupių susiję su Naujojo Amžiaus tikėjimais. Naujojo Amžiaus muzika naudojama jogos, masažo, meditacijos metu, siekiant atsipalaiduoti, sukurti jaukią atmosferą.
Vyrauja hipnotiška melodija, švelnūs tonai, įvairių muzikos instrumentų garsai, kartais folklorinės, bažnytinės muzikos motyvai, gamtos garsai, švelnus vokalas. Gausu elektroninės muzikos formų, susintetintų garsų. Vokalas dažnai remiasi indėnų, budistų maldų tekstais, keltų epais.
Naujojo Amžiaus muzika daugiau apibrėžiama pagal sukeliančius jausmus negu pagal instrumentus. Ji artima Ambient, elektroninei, World, Chill out, kosminei muzikai ir su ja smarkiai persipina.
Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas

Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas (sutr. VLIK) – lietuvių organizacija, įkurta politinių partijų ir rezistencinių organizacijų atstovų steigiamajame susirinkime 1943 m. lapkričio 25 d. Kaune. Organizacijos vadovu išrinktas Steponas Kairys.
Dauguma komiteto narių – tautininkų, krikščionių demokratų, liaudininkų, socialdemokratų, kitų partijų atstovai. VLIK’o vadovai ir eiliniai nariai tikėjosi, kad, karui baigiantis, tarp TSRS ir Vakarų sąjungininkų kils konfliktas dėl Europos ateities ir Lietuvai pavyks atgauti laisvę.
1944 m. vasario 16 d. VLIK'as išplatino atsišaukimą su deklaracija, kurioje skelbiama: „Išlaisvinta Lietuva turi būti demokratinė respublika. Kol bus sušauktas demokratiniu būdu išrinktas Lietuvos seimas, išlaisvintoji Lietuva bus valdoma pagal Laikinosios Valstybės Konstitucijos nuostatus. Laikinosios Valstybės Konstitucijos nuostatus priima VLIK'as pagal 1922 m. Lietuvos Konstitucijos principus“. 1944 m. gegužės – birželio mėnesiais gestapas suėmė dalį VLIK'o žmonių.
Prieš Potsdamo konferenciją, 1945 m. liepos 10 d., VLIK’as pasiuntė memorandumą JAV prezidentui ir Didžiosios Britanijos ministrui pirmininkui. Jame buvo prašoma nepripažinti prievartinio Lietuvos įjungimo į TSRS ir pareikalauti, kad TSRS išvestų savo kariuomenę iš Lietuvos, ir lietuvių tauta galėtų atkurti Nepriklausomą valstybę.
VLIK'as 1944 m. veikė Berlyne, nuo 1945 m. kovo – Viurcburge, po to – Roitlingene, nuo 1955 m. – Niujorke, XX a. devintajame dešimtmetyje persikėlė į Vašingtoną.
VLIK'as siekė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, bendradarbiavo su JAV, Jungtinės Karalystės valdžia. 1955 m. komiteto įsteigta Pasaulio lietuvių bendruomenė palaipsniui užgožė VLIK'ą.
VLIK’as prisiėmė sunkią pareigą vadovauti tautos laisvės kovai ir ją vykdė pusę amžiaus – iki 1990 m. kovo 11 d. Per tą laiką Lietuvos teisė į laisvę buvo primenama kiekviena proga, kada tik pasaulio galingieji susirinkdavo spręsti įvairias problemas.
Pakistano himnas

Istorija

Himno melodija sukurta 1949 m., žodžiai – 1952 m. Buvo priimtas 1953 m. (muzika), galutinai – 1954 m. (žodžiai). Pirmą kartą himną atliko (tik melodiją) Pakistano jūrų laivyno orkestras Irano užsienio reikalų ministrui, kai sostinėje Karačyje su valstybiniu vizitu 1950 m. lankėsi Irano šachas.
Po 1947 m. Britų imperijos valdymo Pietų Azijos regione šiuolaikinio Pakistano ir Indijos teritorijose, musulmoniškas kraštas atiteko Pakistanui, o vietos, kuriose daugumą sudarė hinduistai, atiteko Indijai, nors ne visur tai pavyko padaryti teisingai religiniu pagrindu, pvz., liko padalintas Kašmyras, kilo kariniai konfliktai. Pakistanas ginčijasi su Indija ne tik dėl Kašmyro, bet ir rungtyniauja dėl Gineso rekordo, kurioje šalyje daugiau žmonių, susirinkusių vienoje vietoje, sugiedos savo himną. Paskutinį kartą daugiausia Pakistano himną giedojo 70 000, Indijos – 121 000 žmonių.
Bulvinė saulėgrąža

Biologiniai ypatumai

Stiebas 1,5-2 m aukščio, viršuje šakotas. Stiebiniai auginiai lengvai įsišaknija. Žiedynai – graižai, kaip saulėgrąžų, graižo „pintinėlė“ tik 1-1,5 cm skersmens. Žydi rugsėjo-spalio mėnesiais, sėklos paprastai nesubręsta ne tik dėl šiltų orų stygiaus, bet ir dėl mejozės sutrikimų. Topinambai kryžmadulkiai.
Po žeme sudaro trumpus stolonus, ant kurių galų formuojasi stiebagumbiai. Gumbų forma gana įvairi, akutės iškilios.
Laukiniai topinambai labai paplitę Šiaurės Amerikoje, mėgsta molingas dirvas, auga pakelėse ir paupiuose.

Auginimas ir panaudojimas

Dabar auginami JAV, Prancūzijoje. Pradžioje topinambus augino kaip maistinius, o XX a. pradžioje ėmė auginti ir kaip pašarinius bei techninius augalus (etanolio ir fruktozės gamybai). Topinambo stiebagumbis vidutiniškai turi 11,7 % inulino, 6,3 % cukraus ir šiek tiek krakmolo.
Veislių nėra daug, iki 1920 m. topinambų selekcija užsiiminėjo tik Prancūzijoje. Topinambai į Europą pateko XVII a. pradžioje, pirmiausia į Prancūziją, vėliau – į Italiją, Nyderlandus, Angliją. Pirmą kartą botaniškai aprašytas 1616 m.
 Kultūriniai topinambai nuo laukinių nedaug nutolę, lengvai sulaukėja. Auga tiek drėgnose molingose (kaip mezofitas), tiek sausose smėlingose (kaip kserofitas) dirvose. Šiaurės Kaukaze aptikti didžiuliai sulaukėjusių topinambų sąžalynai.