google/wiki40b huggingface dataset:
Mažosios Lietuvos enciklopedija

Mažosios Lietuvos enciklopedija, MLE – Mažosios Lietuvos fondo (Kanada-JAV) ir Mokslo ir enciklopedijų leidybos instituto (Vilnius) enciklopedinis leidinys apie Mažąją Lietuvą. Jį sudaro 4 tomai (80 spaudos lankų) – apie 12 000 straipsnių, 2 000 iliustracijų, žemėlapių ir schemų. Dalis jų – iš privačių rėmėjų bei retų nuotraukų, dokumentų fondo.

Istorija

Idėją rengti didelės apimties informacinį leidinį apie Mažąją Lietuvą dar 1983 m. pirmą kartą lietuvių išeivijoje pasiūlė klaipėdiškis Martynas Gelžinis. 1985 m. „Lietuvos pajūryje“ kalbininkas ir visuomenės veikėjas prof. Vilius Pėteraitis iškėlė mintį rinkti, fiksuoti ir skelbti visą lietuvininkų politinę ir kultūrinę dokumentaciją. Tais pačiais metais buvo įsteigtas Mažosios Lietuvos fondas. 1996 m. viešėdamas Lietuvoje, tuometinis fondo pirmininkas Vilius Pėteraitis pasiūlė imtis enciklopedijos rengimo Mokslo ir enciklopedijų leidyklai. Tais pat metais buvo pradėti parengiamieji darbai, sudarytas vardynas, pradėta rinkti medžiagą ir rašyti straipsnius. 2000 m. išleistas pirmasis tomas, 2009 m. – ketvirtasis.

Autoriai

MLE kūrė apie 300 autorių ir talkininkų iš Lietuvos, Vokietijos, JAV, Kanados, Rusijos Karaliningrado srities, Didžiosios Britanijos, Australijos, Lenkijos, Norvegijos. Autoriai atrinko senosios spaudos publikacijas apie Mažąją Lietuvą, leidėjams pateikė jų kopijas, savo atsiminimus, pasakojimus, iliustracijas, nuotraukas, įvairius leidinius, dailės kūrinių reprodukcijas, kai kurie dovanojo savo knygas (išleistas apie Mažąją Lietuvą), leido naudotis straipsniais.
Leidėjams taip pat padėjo ir Lietuvos mokslo įstaigos: Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos Lituanistikos skyrius, Vilniaus universiteto bibliotekos Rankraštynas, Lietuvos istorijos instituto Etnologijos skyrius, Klaipėdos universiteto bibliotekos Mažosios Lietuvos archyvas, Mažosios Lietuvos istorijos muziejus Klaipėdoje, Šilutės muziejus.
Egipto muchafazos

Egiptas administraciškai padalintas į 27 muchafazas (arab. محافظة = muḥāfaẓa), kurias valdo prezidento skiriami gubernatoriai. Dėl šalies geografinių ypatybių muchafazų dydis ir pasiskirstymas labai netolygus – dauguma jų yra Nilo deltoje ir slėnyje, o likusios 3 muchafazos labai retai gyvenamos ir užima dykumų sritis.
Muchafazos savo ruožtu dalinamos į markazes, kurių šalyje iš viso yra 232.
Činkvedėja

Činkvedėja (it. ir angl. cinquedea) – itališkas masyvus trumpas kalavijas arba stambus durklas. Činkvedėjos atsirado šiaurinėje Italijoje, buvo populiarios XV a. antroje pusėje ir XVI a pradžioje. Jos buvo madingos ir naudojamos tik Italijoje kaip civilinis ginklas.
Etimologija: it. cinquedea iš it. cinque 'penki' (iš lot. quinque 'penki') + it.dial. dea 'pirštai'. Pavadinimas rodo, kad geležtės plotis ties skersiniu buvo lygus penkių pirštų pločiui.
Činkvedėjos ilgis būdavo nuo 25 iki 70 cm. Geležtė sunki, lygiašonio trikampio formos, su keliais grioveliais (kad geležtės masė būtų mažesnė) smaigalys apvalokas. Geležtė dažnai būdavo išpuošta išėsdintais ar išgraviruotais raštais. Rankena su maža buožele, skersinis lankelio formos, jo galai užlenkti link geležtės.
Činkvedėjas naudojo kaip durklus ar trumpus kalavijus. Nešiodavo horizontaliai, nugaros pusėje, ties sėdmenimis, iš makšties ištraukdavo judesiu į šoną.
Sargėnai

Pavadinimo kilmė

Pavadinimas kilęs prie šaknies sarg- (susijusi su žodžiais „sargus“, „sargyba“) pridėjus vietovardinę priesagą -ėn-, t. y. „sargybos, sargybinių gyvenvietė“, sauganti žemę nuo priešų puolimo.
Vanda Zaborskaitė

Vanda Zaborskaitė (1922 m. gruodžio 24 d. Vaškuose, Biržų-Pasvalio apskritis – 2010 m. gruodžio 27 d.; palaidota Antakalnio kapinėse) – Lietuvos literatūrologė, kritikė, eseistė, profesorė.

Biografija

1946 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių filologiją.
Nuo 1950 m. dėstė Lietuvių literatūros katedroje. 1961 m. atleista iš pareigų ir pašalinta iš universiteto, nes jos paskaitos neatitiko marksistinės ideologijos. 1962–1971 m. dirbo Istorijos institute. Nuo 1971 m. Vilniaus pedagoginio instituto profesorė. Prasidėjus Atgimimui, įsitraukė į švietimo reformos darbą, vadovavo LR kultūros ir švietimo ministerijos Ugdymo turinio departamentui.

Kūryba

Daugelio kritikos straipsnių, recenzijų, monografijų autorė. Tarp darbų, skirtų literatūros tyrinėjimams, tokios knygos kaip „Eilėraščio menas“ (1965), „Šimtas literatūros mįslių“ (1966), monografija „Maironis“ (1968), „Literatūros mokslo įvadas“ (1978). Sudarė antologiją „Poetika ir literatūros estetika“, taip pat ne vieną mokomąją knygą, skirtą literatūros studijoms. 
V. Zaborskaitės aštuoniasdešimtmečio proga išleista jos knyga „Tarp praeities ir dabarties“, kurioje sudėta įvairių rašytojų ir kitų literatūros veikėjų portretai, jos straipsniai ir recenzijos, interviu, Sąjūdžio metų publicistika. Jau po mirties išleista autobiografinė knyga „Autobiografijos bandymas“ (2012).
Pjeras Bezuchovas

Pjeras Bezuchovas (rusiškai: Пьер Безухов, Пётр Кириллович Безухов, ar Pierre Bezuhov) – Levo Tolstojaus romano „Karas ir taika“ pagrindinis herojus.
Pjeras Bezuchovas – aristokratas, mylimiausias iš visų nesantuokinių senojo grafo vaikų. Ilgą laiką praleidęs Šveicarijoje. Prieš pat tėvo mirtį grįžo į Rusiją ir paveldėjo visus jo turtus. Pjeras vedė Eleną Kuraginą, tačiau santuoka buvo nelaiminga. Dėl įžeistos garbės kovojo dvikovoje su Dolochovu. Buvo geriausias kunigaikščio Andrejaus Bolkonskio draugas.
Prasidėjus 1812 metų karui, Pjeras sumanė pamatyti karą savo paties akimis. Jis kaip stebėtojas dalyvavo visuose pagrindiniuose mūšiuose. Papuolęs į prancūzų nelaisvę, vos nebuvo nužudytas. Nelaisvėje supranta, jog negalima įkalinti sielos ir tarsi ima nebejausti pačios nelaisvės. Grįžęs namo, užmezgė ryšius su Nataša Rostova, Andrejaus Bolkonskio sužadėtine, kurią po Andrejaus mirties Pjeras vedė.
Romane „Karas ir taika“ yra nemažai „masoniškų“ Pjero pamąstymų. Jo pažinimo aistra ir domėjimasis religija vaizduojamas XIX a. neramumų kontekste. Pjeras - utopistas, žmogus ieškojęs savo kelio, savo tikslo, ko siekimą Napoleono žygis į Rusiją bei karas sudrumstė.

Literatūra

1. Daniel Rancour-Laferriere, Tolstoy's Pierre Bezukhov: A Psychoanalytic Study (Bristol Classical Press, 1993), vii.
2. Merriam-Webster's Encyclopedia of Literature (Merriam-Webster, 1995), 1080.
3. M. Keith Booker, Encyclopedia of Literature and Politics: Censorship, Revolution, and Writing (Greenwood Publishing Group, 2005), 718.
Tatmoko nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 290,00 km² ir yra 15 km į rytus nuo provincijos centro Fetčabuno, Fetčabuno kalnagubrio vakarinėje dalyje.

Flora ir fauna

Tatmoko nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai, lapuočių ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: kvapioji hopėja (Hopea odorata), aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), didysis tikmedis (Tectona grandis), tankiažiedis ąžuolūnas (Lithocarpus densiflorus), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), krausva (Lagerstroemia calyculata), bei įvairūs bambukai.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, ožka (Capricornis milneedwardsii), makakos, šernas, ir kt., sutinkama daugiau rūšių paukščių: drongai, lėliai ir kt.
Bulajevas

Istorija

Bulajevas įkurtas 1893 m., miesto statusas suteiktas 1969 m.
Zenonas Mikšys

Biografija

Tėvams persikėlus, augo Šaukėnuose (Kelmės r.), Šeduvoje (Radviliškio r.), nuo 1952 m. Anykščiuose. Mokėsi Šiaulių J. Janonio, Šeduvos vidurinėse mokyklose, 1953 m. baigė Anykščių vidurinę mokyklą. 1953–1958 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą, žurnalistiką .
Į spaudą pradėjo rašyti dar būdamas moksleivis. Bendradarbiavo tuometiniuose moksleivių ir jaunimo periodiniuose leidiniuose, Šiaulių miesto laikraštyje „Raudonoji vėliava“, Šiaulių srities laikraštyje „Leniniečio kelias“, Šeduvos, Radviliškio rajonų laikraščiuose „Spalio vėliava“, „Raudonoji žvaigždė“.
Nuo 1958 m. dirbo Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“ redakcijoje literatūriniu bendradarbiu, iki 1965 m. respublikinio laikraščio „Tiesa“ redakcijos pramonės skyriaus korespondentas. 1965–2002 m. Lietuvos radijo Informacijos redakcijos redaktorius, korespondentas. Rengė įvairios tematikos interviu, reportažus, korespondencijas. 2002–2016 m. žurnalo „Mokslas ir technika“ bendradarbis.
Viršurodukis

Aplinkinės gyvenvietės

Trasninkas – 2,5 kmDubininkas – 2 kmŠunupis – 2,5 km
Inkūnai

Žymūs objektai

Yra medinė Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia (nuo 1942 m.). Kaimas įsikūręs Šventosios kraštovaizdžio draustinyje, apsuptas Saldagirio miško, kuriame yra didelė bebrų užtvanka. Į pietus nuo kaimo, link Mikierių, yra geležinis beždžionių tiltas per Šventąją. Netoli bažnyčios, einant link beždžionių tilto trykšta šaltinis, kurio vanduo, vietinių teigimu, yra šventas. Beždžionių tiltas yra ilgiausias tokio tipo tiltas Lietuvoje. Iki 2002 m. Inkūnus ir Mikierius jungiantis tiltas buvo medinis. Kaime gerai išplėtotas turizmas.

Inkūnų atminties parkas

Tai yra Inkūnų bendrijos iniciatyva statomas medinių skulptūrų parkas, skirtas atminti aplink išnykusiuose kaimuose buvusioms sodyboms. Kiekviena skulptūra simbolizuoja po vieną sodybą. Jame pastatyti: stogastulpis su Šv. Vincento figūra Inkūnų kaimui (autorius – Gintaras Varnas, 2010 m.), stilizuotas kryžius Legų kaimui (autorius – Vladas Gaidys, 2010 m.), stogastulpis su Rūpintojėlio figūra Dauneikių kaimui (autorius – Pranas Petronis, 2010 m.), stogastulpis su angelo figūra Mičionių kaimui (autorius – Edvinas Galvanauskas, 2010 m.), stogastulpis su Šv. Anelės figūra Beržoniškio kaimui (autorius – Jonas Tvardauskas, 2010 m.), kryžius su Nukryžiuotojo figūra, saulute ir paukščiais Medinų kaimui (autorius – Vladas Gaidys, 2011 m.), kryžius su Nukryžiuotojo ir Šv. Barboros figūromis Lašinių kaimui (autorius – Pranas Petronis, 2011 m.) ir ornamentais dekoruotas kryžius Mikierių kaimui (autorius – Vladas Gaidys, 2011 m.).
Operacija Ajax

Priežastys

Pagrindinė intervencijos priežastis buvo Mossadegh’o socialinė politinė sistema. Naftos pramonė buvo suvalstybinta be jokių kompensacijų britams. Ši pramonės šaka iki tol buvo valdoma Anglijos-Irano naftos kompanijos (Anglo-Iranian Oil Company), vėliau pasivadinusios British Petroleum Company. Nesutarimas kilo, kai Anglijos-Irano kompanija nesutiko pateikti duomenų tyrimui dėl ieškinio, ar Iranui už naftą apmokama pagal sutartį. Britų valdoma Anglijos-Irano naftos kompanija su tokiu tyrimu nesutiko ir ėmėsi savų planų.

Strategija

Operacija Ajax buvo sugalvota britų, paprašiusių JAV prezidento H. Trumeno pagalbos, bet jis tokiai operacijai nepritarė. Kai D. Eizenhaueris 1953 m. tapo JAV prezidentu, britai vėl pateikė planą prašydami pagalbos. Šį kartą JAV atsakymas buvo teigiamas.
JAV prezidentui pritarus Mohammed Mossadegh ir Rezā Shāh nuvertimui buvo pradėta CŽV operacija. Šiai operacijai vadovavo Kermit Roosevelt, vyriausias CŽV agentas ir ankstesniojo JAV prezidento Teodoro Ruzvelto anūkas. Nors bendras vadovavimas buvo Kermito Ruzvelto, pats projektas buvo suplanuotas ir įvykdytas CŽV agento Donald Wilber, kuris buvo Irano ir Afganistano ekspertas.
Operacija Ajax buvo pirmas kartas, kai CŽV buvo naudojama nuverčiant demokratiškai išrinktą valdžią. Galima spręsti, kad operacijos klotis buvo sėkminga, nes praėjus vos metams CŽV sugalvojo panašią operaciją įvykdyti Gvatemaloje.

Pasekmės

Britai, nesutikę su Irano valdžios reikalavimais, nutraukė visas naftos eksploatavimo ir perdirbimo operacijas. Naftos perdirbimo našumas krito. Eksporto sumažėjimas sukėlė Abadano krizę.
JAV sutiko atgaivinti Anglijos-Irano naftos kompaniją su sąlyga, kad valstybinis monopolis bus panaikintas. Penkioms naftos kompanijoms kartu su Royal Dutch Shell ir prancūzų Compagnie Francaise des Petroles buvo suteikti leidimai eksploatuoti Irano išteklius bendradarbiaujant su naujus vadovus turinčia Anglijos-Irano naftos kompanija.
Plačiai paplitęs nepasitenkinimas dėl naujos tvarkos sukėlė 1979 m. Islamo revoliuciją. Sukilimas atvedė į valdžią naujus nacionaliniams ir religiniams Irano interesams atstovaujančius vadovus, nepritariančius Vakarams.
Ignas Bujakas

Biografija

1933 m. baigęs Rostovo medicinos institutą dirbo sanitarijos gydytoju Rusijoje. 1949 m. medicinos mokslų kandidatas.
1944–1950 m. LTSR sveikatos apsaugos liaudies komisaro, ministro pavaduotojas, 1945–1962 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1945–1962 m. Higienos katedros vedėjas, 1951–1952 m. Medicinos fakulteto dekanas; nuo 1951 m. docentas. Paskelbė darbų apie vidurių šiltinės ir paratifo B epidemiologiją, botulizmą, Vilniaus miesto oro užterštumą. 1958–1964 m. Higienistų ir sanitarijos gydytojų mokslinės draugijos pirmininkas.
Centrinė kriminalinės policijos direkcija

Centrinė kriminalinės policijos direkcija, DCPJ (pranc. Direction Centrale de la Police Judiciaire) – Prancūzijos nacionalinės policijos šaka, atliekanti kriminalinės policijos funkcijas.
DCPJ tiria kriminalinius nusikaltimus, vadovauja įstatymų vykdymo priežiūros institucijų (Nacionalinės policijos ir Nacionalinės žandarmerijos) veiklą prieš organizuotą nusikalstamumą, ją koordinuoja ir derina su kitomis institucijomis (muitine, mokesčių inspekcija).
DCPJ dažnai klaidingai vadina „36 quai des Orfèvres“, nes šis adresas yra Paryžiaus regioninės kriminalinės policijos direkcijos (Direction Régionale de Police Judiciaire de Paris). Adresas. DCPJ būstinė yra Paryžiuje, adresas „11, rue des Saussaies“.
Bingervilis

Pavadinimo kilmė

Miestas pavadintas prancūzų kolonizatoriaus Lui-Giustavo Bingerio (Louis-Gustave Binger) vardu, pridedant miesto galūnę (pranc. ville).
Grodziskas (Semiatičės apskritis)

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. įkurta Grodzisko Šv. Mykolo parapija. 1923 m. kovo 17 d. įkurta Grodzisko Marijos Dangun Žengimo parapija. Kaime stovi 1891-1893 m. pastatyta Grodzisko Šv. Mykolo cerkvė ir 1923 m. pastatyta Marijos Dangun Žengimo bažnyčia, kurios yra įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Vilniaus aidas (dienraštis)

Vilniaus aidas – dienraštis, leistas 1920 m. rugpjūčio 10 d. – spalio 9 d. Vilniuje.

Istorija

Leistas vietoje dienraščio „Nepriklausomoji Lietuva“. Leido Vilniaus miesto ir apygardos kontendantūros komisija. Spausdino Švyturio spaustuvė. Išėjo 52 numeriai. Nuo 1920 m. gruodžio 14 d. vietoje „Vilniaus aido“ pradėjo eiti dienraštis „Vilnius“.
Bendradarbiavo Danielius Alseika, Petras Šalčius, L. Tulauskas, Antanas Vaičiūnas ir kt. Redagavo komendantūros komisija, faktiškasis redaktorius Mykolas Biržiška.
Stulpininkai

Stulpininkai, arba stilitai (gr. στυλίτης, lot. stylita) – religiniai atsiskyrėliai, praktikavę kraštutinį asketizmą. Buvo paplitę tarp Rytų krikščionių vienuolių. Jie gyveno ir meldėsi ant stulpo, kolonos, bokšto, akmens ar kitos panašios, atviros iškeltos aikštelės. Ilgainiui ant stulpo galėjo būti įrengiama trobelė nuo saulės ir lietaus. Kiti stulpininkai (daugiausia monofizitai) gyveno stulpe. Stulpininkų praktika pasitaikė ir tarp moterų. Ši asketizmo forma nebuvo prigijusi Vakaruose, o stačiatikiai askezę praktikavo iki 1461 m.

Sekėjai

Tokio asketinio gyvenimo būdo pradininku laikomas Simonas Stulpininkas (~390?–459), turėjęs daug sekėjų Sirijoje ir Palestinoje. Šv. Danielius Stulpininkas gyveno ant stulpo šalia Konstantinopolio. VI a. ant vadinamojo Mons Mirabilio (Stebuklingojo kalno) prie Antiochijos gyveno Simonas Jaunesnysis. Išplitus jo kultui, askezę perėmė monofizitai. Tarp pagarsėjusių asketų buvo Šv. Alipijus Stulpininkas, kuris VI a. pasižymėjo prie Adrianopolio Paflagonijoje ant stulpo išstovėjęs 53 metus. Kai nebepajėgė stovėti, jis likusią gyvenimo dalį gulėjo ant šono. X a. ant Olimpo kalno gyveno šv. Lukas Jaunesnysis.
Kiprijonas Jančevskis

Biografija

Gimė 1805 m. vasario 21 d. Diržioniuose. Mokėsi Raseinių apskrities mokykloje, vėliau Kauno gimnazijoje, kur jo mokytojas buvo Adomas Mickevičius. Dėl satyrinių eilėraščių ir susirėmimų su gimnazijos vadovybe 1823 m. perėjo mokytis į Kražių gimnaziją. Čia jis įsteigė Juodųjų brolių draugiją, turėjusią tikslą veikti prieš carinės Rusijos valdžią ir baudžiavą. Susekus draugijos veiklą, 1824 m. kartu su Jonu Vitkevičiumi buvo nuteistas mirti. Caraitis Konstantinas bausmę pakeitė kalėjimu Babruisko tvirtovėje ir tarnyba kariuomenėje ar tremtimi Sibire. Vežamas iš Vilniaus į kalėjimą nerodė jokios baimės ir buvo itin tvirtas, šį išvežimo epizodą įamžino Adomas Mickevičius savo kūrinio Vėlinės III dalyje: "Jančevskį išvedė – nors tas labai sublogo, bet priminė kažkuo kilmingą, rimtą žmogų." 1826 m. paleistas iš Babruisko, Jančevskis tarnavo kariuomenėje, po penkerių metų užsitarnavo karininko laipsnį ir išėjo į atsargą. Grįžęs į Žemaitiją, gyveno savo Blinstrubiškių dvare, dalyvavo visuomeniniame gyvenime, buvo Raseinių apskrities maršalka. Kazimieras daug dėmesio skyrė ūkininkavimui, ėjo taip pat taikos teisėjo pareigas. Ypač domėjosi arkliais, parašė įvairiomis kalbomis nemaža straipsnių, parūpino graviūrų, litografijos darbų. Mirė 1853 m. rugsėjo 19 d., palaidotas Viduklės kapinėse.
Vedė dvarininko Kazimiero Burbos dukterį Kazimierą Burbaitę su kuria susilaukė dviejų sūnų Kazimiero ir Edvardo (1846-1918). Profesorius Edvardas Glinka Jančevskis buvo žymus botanikas. Jis vedė Jadvygą Šetkevičiūtę (1856-1941), žymaus lenkų rašytojo, Nobelio premijos laureato Henriko Sienkievičiaus žmonos seserį.
Sungailiai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

Guodžiai – 2,5 km
BIRŽAI – 25 km 
Padvariečiai – 0,8 km
Nariškiai – 2,6 km
Čekiškis – 4,7 km
Skaistbalys – 2,9 km
Butniūnai (Vabalninkas) – 1,4 km
Linaičiai – 4,3 km
VABALNINKAS – 6 km 
Ančiškiai – 2 km
Thomas Eakins

Biografija

Tomas Ikinsas gimė 1844 m. liepos 25 d. Filadelfijoje. 1862−1866 m. mokėsi Pensilvanijos dailės akademijoje, lankė anatomijos paskaitas Džefersono medicinos koledže. 1866 m. T. Ikinsas išvyko į Prancūziją, mokėsi Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje pas Ž. L. Žeromą (1824–1904) ir trumpai − pas L. Bona (1833–1922). 1869 m. lankėsi Ispanijoje, kur buvo paveiktas XVII a. ispanų D. Velaskeso ir Ch. Riberos natūralistinės tapybos. 1870 m. T. Ikinsas grįžo į Fladelfiją, kurioje praleido beveik visą likusį gyvenimą. Tapė šeimos narių portretus namų aplinkoje. T. Ikinsas išgarsėjo 1875 m. paveikslu „Groso klinika“, kurioje pavaizduotas Džefersono medicinos koledžas (dr. Samuel D. Gross portretas).
1876 m. dailininkas pradėjo dėstyti Pensilvanijos dailės akademijoje. 1884 m. dailininkas vedė vieną iš savo mokinių Susan Macdowell, pradėjo eksperimentuoti su fotografija vaizduodamas žmogų ir gyvūnus judesyje. Jo akademiniai mokymo metodai koncentruojantis į nuogo kūno studijavimą kėlė nepasitenkinimą tarp konservatyvios Filadelfijos meno visuomenės, 1886 m. T. Ikinsas turėjo pasitraukti iš akademijos, kai paskaitos metu nuo nuogo vyriško modelio nutraukė uždangalą esant auditorijoje moterims. Nuo 1887 m. T. Ikinsas tapė beveik vien portretus. Apie 1898−99 m. nutapė sporto, bokso ir imtynių, scenų. Tomas Ikinsas mirė 1916 m. birželio 25 d. Filadelfijoje. Kartu su Vinslou Homeru, jis laikomas vienu iš dviejų reikšmingiausių XIX a. JAV realistinės krypties kūrėjų. T. Ikinsas intensyviai dirbo su fotografija, daugiausiai vaizdavo žmogiškasias figūras. Pensilvanijos dailės akademijoje išliko 225 jo negatyvai Breglerio kolekcijoje.
Jahija ibn Alkasimas

Jahija ibn Alkasimas (arba Jahija III, arab.: يحي بن القاسم بن إدريس, m. 904 m.) – aštuntasis Idrisidų dinastijos Maroko sultonas, valdęs nuo 883 m. iki mirties 904 m.
Jahija ibn Alkasimas buvo Idris II anūkas ir Ali ibn Umaro pusbrolis. Valdymo metais pasivadino Jahija III.
Ganos herbas

Ganos herbas – Ganos valstybės simbolis, priimtas 1957 m. kovo 4 d.

Herbo aprašas

Herbo skydas klasikinis (prancūziškas), laukas mėlynas su žaliu šv. Jurgio kryžiumi su auksine fimbra. Kryžiaus centre – auksinis D. Britanijos ir Šiaurės Airijos Jungtinės Karalystės liūtas. Pirmajame ketvirtyje (viršutinis dešinysis) – sukryžiuoti auksiniai kalavijas okyeame (rankena dešiniajame viršutiniame kampe) ir mačetė (rankena dešiniajame apatiniame kampe). Antrajame ketvirtyje (viršutinis kairysis) – balta pilis auksinėje salelėje jūroje. Trečiajame ketvirtyje – kakavmedis žalia lapija, rudu kamienu augantis iš žalios žemės. Ketvirtame ketvirtyje – aukso kasykla.
Virš skydo – trijų spalvų (Ganos vėliavos spalvos – raudona, geltona, žalia) grįžtė, ant kurios – juoda penkiakampė žvaigždė su auksine fimbra.
Skydininkai – du auksiniai raudonai ginkluoti ereliai virš nugaros pakeltais sparnais, su juodomis žvaigždėmis ant vėliavos spalvų kaspinų. Skydas stovi ant žalios žolės. Apačioje – auksinis kaspinas juoda išvirkščia puse su raudonomis raidėmis užrašytu devizu angl. Freedom and Justice 'laisvė ir teisingumas'.
Astana (klubas)

Istorija

Klubas įkurtas 2007 m. ir tais pačiais metais pelnė UVI pro-komandos statusą.
Kernavės pilkapynas

Tyrimai

Pilkapyne rasti 23 pilkapiai. Jų sampilai 6–12 m skersmens ir 0,5-1,5 m aukščio, dalis pilkapių apardyti – iškasinėtos duobės. 1981 ir 1983 m. istorijos instituto ir Vilniaus universiteto (ir 1984 m.) archeologai (tyrimų vadovai Pranas Kulikauskas, Regina Kulikauskienė, Aleksiejus Luchtanas) ištyrė 6 pilkapius. Juos juosė 0,3-2,1 m pločio ir 0,2-1,0 m gylio grioviai, sampilai buvo supilti iš smėlio ar smėlio ir žvyro. 5 pilkapių pagrindus dengė iki 0,1 m storio degėsių sluoksnis, degėsių ir laužaviečių liekanų aptikta ir grioviuose. Pilkapių vidurinėje dalyje rasta nedegintų žirgų ir sudegintų mirusiųjų ir žirgų kapų su įkapėmis; duobės 1,26-2,20 m ilgio ir 0,98-1,20 m pločio, 0,15-0,60 m gylio. Įkapės: pjautuvai, lipdytinė keramika lygiu paviršiumi, žirgo aprangos daiktai – dvinariai žąslai su apskritomis grandimis, stačiakampė balno paspręstės sagtis, geležinė karčių įvija. Pilkapynas datuojamas X a. – XIII a. Radinius saugo Kernavės archeologijos ir istorijos muziejus-rezervatas.
Rimantas Vėbra

Biografija

Mokėsi Utenos pradžios mokykloje, 1951 m. baigė Utenos 1-ąją berniukų gimnaziją. 1955–1960 m. dirbo LLKJS CK. 1962 m. baigė Vilniaus universitetą, istorikas. 1966–1970 m. dėstė Vilniaus universitete. 1967 m. istorijos mokslų kandidatas, disertacija: „Nacionalinės buržuazijos formavimasis Lietuvoje XIX a. antroje pusėje“. 1974–1977 m. dirbo Filosofijos, teisės ir sociologijos skyriuje prie Istorijos instituto, 1977–1980 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute.
Raudondvaris (Šiauliai)

Istorija

Nuo 1920 m. kaimas priklausė Kruopių valsčiui, nuo 1950 m. – Žarėnų apylinkės kaimas. 1950–1990 m. kaimas priklausė Žarėnų–Latvelių tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Mažaičiai – 2,7 km
Žarėnai-Latveliai – 2,1 km
Viliočiai – 4,2 km
ŠAKYNA – 6 km
Masiai (Šiauliai) – 3,2 km
Balsiai (Šakyna) – 3,3 km
Čeponiai – 4,3 km
Kesminai – 1,4 km 
Tautgailiai II – 3,4 km
Tautgailiai I – 3,4 km 
 KURŠĖNAI – 21 km
Tulminai – 3,8 km
 ŠIAULIAI – 31 km
Sigitas Ališauskas

Sigitas Ališauskas. Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras. Gimė 1943 m. kovo 3 d. Papilvyje, Veiverių valsčiuje.  Mirė 2016 m. rugpjūčio 3 d. Palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse.

Biografija

1965 m. baigė fizikos studijas VU Fizikos fakultete, apgynė disertaciją, fizikos ir matematikos mokslų daktaras (1982 m.).
1966-1976 m. dirbo Fizikos ir matematikos institute, 1977-1989 m. Fizikos institute, nuo 1990 m. Teorinės fizikos ir astronomijos instituto Branduolio teorijos sektoriaus vedėjas, vyriausiasis mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla

Paskelbė apie 70 mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio šalių moksliniuose žurnaluose iš tolydžiųjų Li grupių ir kvantinių algebrų įvaizdžių teorijos, neredukuotinių tenzorinių operatorių matematinio aparato taikymo atomo fizikoje. Pasiūlė ir išplėtojo originalius algebrinius bei analizinius metodus operacijoms su kartotiniais unitariųjų ir ortogonaliųjų grupių įvaizdžiais atlikti naudojant tų grupių įvaizdžių bazinių funkcijų bei Klebšo ir Gordano koeficientų biortogonaliąsias sistemas ir analizinius jų ortogonalizavimo metodus.
Cinamono rūgštis

Gavimas

Cinamono rūgštis yra gaunama iš cinamono aliejaus. Jos esterių yra aptinkama eteriniuose aliejuose, taip pat Kokos lapuose. Cinamono rūgštį galima susintetinti šildant benzenaldehido, bevandenio natrio acetato bei acto rūgšties anhidrido mišinį.

Naudojimas

Cinamono rūgštis ir jos esteriai yra naudojami parfumerijos pramonėje, dažų pramonėje, taip pat farmacijos pramonėje.