google/wiki40b huggingface dataset:
Kytira

Kytira (gr. Κύθηρα, Cythera, Kythera, it. Cerigo) yra Graikijos sala istoriškai priskiriama Jonijos saloms. Ji yra į pietus nuo Peloponeso pusiasalio. Administraciškai sala priklauso Pirėjo nomui, kurio pagrindinė dalis yra Atėnų metropolijos teritorijoje. Jos plotas 279.593 km² yra antras pagal dydį po Megaros Atikos regione. Tai taip pat antras nuo galo pagal gyventojų tankumą nomas Atikoje. Nelygi žemė atsirado dėl nuolatinio vėjo ir jūros, kurie sukūrė stačius šlaitus ir gilias įlankas. Šimtmečiais, kai laivyba buvo svarbiausia susisiekimo priemonė, sala buvo labai strategiškai svarbi. Nuo Antikos iki XIX a. Kytira buvo karių, pirklių ir užkariautojų kryžkelė. Todėl sala patyrė daugybės kultūrų įtaką. Tai matoma architektūroje, kur susimaišę Egėjo ir Venecijos elementai bei graikų, venecijiečių, turkų ir britų susimaišiusios tradicijos.

Gyventojai

Kaip daugumos mažų Egėjo jūros salų, Kytiros gyventojų skaičius mažėja. 1864 m. gyventojų skaičius siekė 14500, po to pradėjo mažėti, daugiausiai dėl emigracijos į didžiuosius Graikijos miestus ir užsienį XX a. pr. Dabar saloje gyvena 3354 žmonės (2001 m.), bet vien Australijoje yra 60000 iš jos kilusių graikų.
Įstatymo komentaras

Įstatymo komentaras - norminio teisės akto rašytinis komentaras. Papildomas, tačiau neprivalomas teisės šaltinis. Komentarai paaiškina konkrečias nuostatas. Dažnai atsižvelgia į teismų praktiką, mokslinę literatūrą, kitus šaltinius. Autoriai - paprastai teisės mokslininkai, taip pat praktikai - teisėjai, advokatai, notarai, iš dalies ir valstybės tarnautojai. Autoritetingų teisės ekspertų komentarais remiamasi teisės taikymo veikloje. Taip pat teisėkūroje.
Petraičiai (Kėdainiai)

Aplinkinės gyvenvietės

Sangailai – 2 km
Trakučiai – 2 km
ŠĖTA – 1 km
Erikas Kaliačius

Erikas Kaliačius (g. 1955 m. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas.

Biografija

1973–1975 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1978–1988 m. dirbo jaunesniuoju milicininku, patrulinės tarnybos būrio vadu, kuopos vadu. 1988–1989 m. Vilniaus OMON štabo viršininkas, 1989–1991 m. – vadas.
1991–1993 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Viešosios policijos skyriaus komisaras-inspektorius. 1993–1997 m. Vidaus reikalų ministerijos Policijos departamento Viešosios policijos valdybos užsienio šalių atstovybių apsaugos rinktinės „Vytis“ vadas. 1999–2001 m. Policijos departamento generalinio komisaro pavaduotojas; 1999–2005 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato viršininkas.
2006–2012 m. UAB „EKADA“ direktorius. 2005–2006 m. ir nuo 2014 m. advokatas.
Dziaržynskas

Istorija

Kaidanava pirmą kartą paminėta XII a. Pasak M. Strijkovskio, prie Kaidanavos kunigaikštis Skirmantas 1241 m. atrėmė mongolų-totorių antpuolį. Nuo XIV a. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1442 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Kaidanavą atidavė Žygimanto Kęstutaičio sūnui Mykolui, kuris 1439 m. čia pastatydino katalikų bažnyčia. 1550–1831 m. Radvilų nuosavybė. XVI a. – XIX a. pirmoje pusėje evangelikų reformatų centras, nuo 1691 m. čia vykdavo provincijos sinodai. Nuo 1588 m. miestelis. Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo 1793 m. atiteko Rusijos imperijai, tapo valsčiaus centru. 1871 m. per Kaidanavą nutiestas geležinkelis. 1919 m. atiteko Baltarusijos TSR. 1932 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru, pavadintas netoli nuo miesto gimusio F. Dzeržinskio vardu).

Ekonomika

Per Dziaržynską eina geležinkelis ir automobilių magistralė Minskas-Brestas. Išplėtota mašinų gamyba, metalo, medžio apdirbimas, elektrotechnikos, statybinių medžiagų, siuvimo, tekstilės (linas), maisto pramonė. Prie Dziaržynsko kasamos durpės.

Kultūra

Yra Istorijos ir kraštotyros muziejus. Jėzaus Kristaus Ganytojo bažnyčia, pastatyta XVIII a. antroje pusėje, Dievo Motinos Globėjos cerkvė, pastatyta 1851 m.
Heilio stotis

Heilio stotis (angl. Halley Research Station) - mokslinė tyrimų stotis Antarktidoje, įkurta 1956 m. 1985 m. stotyje aptiktas suplonėjęs ozono sluoksnis („ozono skylė“). Vasarą dirba 70, žiemą 20 mokslininkų.
Advokato padėjėjas

Advokato padėjėjas – teisinė profesija. Pagal atliekamas funkcijas iš esmės prilygsta advokatui, tik neturi advokato statuso, todėl negali veikti išimtinai savarankiškai ir yra priklausomas nuo praktikos vadovo.
Advokato padėjėjas Lietuvoje yra fizinis asmuo, įrašytas į Lietuvos advokatų padėjėjų sąrašą ir rengiasi advokato veiklai (LR AĮ 34 str. 1 d.). Advokato padėjėjas turi visas advokato teises ir pareigas, išskyrus narystę Lietuvos advokatūroje bei proceso įstatymuose nustatytus apribojimus. Advokato padėjėjas turi teisę atstovauti kliento interesams teismuose tik tuo atveju, kai yra rašytinis advokato leidimas atstovauti konkrečioje byloje, o kitose institucijose – rašytiniu advokato sutikimu. Advokato padėjėjas gali atstovauti tik pirmosios instancijos teismuose ir ne anksčiau kaip po 1 metų nuo advokato padėjėjo praktikos pradžios.
Lietuvoje advokatų padėjėjo profesiją reglamentuoja LR advokatūros įstatymas (LR AĮ, 7-asis skirsnis).

Advokato padėjėjo praktika

Advokato padėjėjo praktika atliekama pas advokatą, kuris yra įrašytas į Lietuvos praktikuojančių advokatų sąrašą, turi ne mažesnį kaip 5 metų praktikuojančio advokato veiklos stažą, neturi galiojančių drausminių nuobaudų ir raštu sutinka vadovauti advokato padėjėjo praktikai bei turi galimybę užtikrinti advokato padėjėjui darbo vietą. Advokato padėjėjo praktikos vadovo skyrimą ir atleidimą, privalomą paskyrimą vadovauti advokato padėjėjo praktikai nustato Įstatymo nurodyta tvarka. Advokato darbo vietos sąlygos turi užtikrinti tinkamą advokato padėjėjo praktikos atlikimą. Maksimalų advokatų padėjėjų, kuriems gali vadovauti 1 advokatas, skaičių nustato Lietuvos advokatūra.
Advokato padėjėjo praktikos laikas – 2 m. Į šį terminą neįskaitomas laikas (išskyrus įprastą poilsio laiką), kurį advokato padėjėjas iš tikro neatliko praktikos arba kuriuo advokato padėjėjo praktika yra sustabdyta. Advokato padėjėjo praktikos laiką patvirtina praktikos vadovas praktikos įvertinime. Advokato padėjėjo praktikos atlikimo tvarką, laiko skaičiavimą nustato Lietuvos advokatūra, suderinusi su Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija. Neigiamą praktikos įvertinimą advokato padėjėjas turi teisę per 30 dienų apskųsti Lietuvos advokatūrai, o šios sprendimą per 30 dienų nuo jo įteikimo – Vilniaus apygardos teismui. Pasibaigus nustatytam advokato padėjėjo praktikos laikui, advokato padėjėjas turi teisę tęsti advokato padėjėjo praktiką, kol Lietuvos advokatūra priims sprendimą pripažinti jį advokatu.
Pakistan Navy FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1948 m.
Lietuvos sunkieji arkliai

Veislės kūrimas

Veislės kūrimu 1894 m. užsiėmė „Darbui ir važiuoti arklių veisimo draugija“, kuri padidino brabansonų, peršeronų, ardėnų ir kitų sunkiųjų veislių eržilų įvežimą. Su šiais eržilais buvo kryžminamos vietinės kumelės. 1923 m. karo sunaikintai veislinei medžiagai papildyti iš Nyderlandų buvo importuoti sunkiojo tipo arkliai. 1925 m. iš Švedijos atgabenti ardėnai. Gauti mišrūnai buvo žymiai gyvybingesni, geriau vystėsi ir, svarbiausia, labiau prisitaikę prie vietos sąlygų negu importuoti arkliai. Tokie mišrūnai pietvakarinėje Lietuvos dalyje nulėmė tolimesnį sunkaus tipo arklių formavimąsi. Pokario metais buvo sukurtas platus kergimo punktų tinklas. Kryptingas veislininkystės darbas, geras šėrimas ir laikymas sudarė palankias sąlygas formuotis veislei, kuri 1963 m. buvo patvirtinta savarankiška, turinčia 12 linijų. Lietuvos sunkieji arkliai kryžminami su 1963 m., 2000 m. ir 2001 m. iš Švedijos įvežtais ardėnų veislės eržilais.

Laimėjimai

Nuo 1957 m. Lietuvos važiuotojai su šios veislės arkliais dalyvavo sunkiųjų arklių varžybose ir pasiekė gerų rezultatų. Dėl vertingų veislinių savybių ir geros aklimatizacijos Lietuvos sunkieji arkliai buvo naudojami kaip kitų veislių gerintojai įvairiuose Rusijos Federacijos srityse, Ukrainoje, Baltarusijoje, Kazachijoje. Pirmoji Lietuvos sunkiųjų arklių kilmės knyga išleista 1948 m. (Valstybinė kilmės knyga, I tomas), o 1951 m. buvo išleistas antras tomas ir leista iki 1996 m. Už šį darbą buvo atsakinga Žemės ūkio ministerija. Nuo 2002 m. už Lietuvos sunkiųjų arklių išbandymus ir kilmės knygų vedimą buvo atsakinga Lietuvos arklių augintojų asociacija, nuo 2003 m. – Lietuvos Sunkiųjų arklių augintojų asociacija.

Sunkumai

Šiuo metu kritiškai sumažėjo eržilų linijų skaičius, prastėja veislinės ir darbinės savybės. Lietuvos sunkiųjų arklių rizikos stovis pagal efektyvios populiacijos skaičių (Ne) yra 157 tai reiškia, kad ši veislė balansuoja tarp pavojaus ir pažeidžiamumo kategorijų. Lietuvos sunkiųjų arklių panaudojimo sritys: veislei (populiacijos viduje, gerinant kitas veisles), šeimos ūkyje kaip universalus arklys, miško darbams, mėsai, pienui, nacionaliniuose parkuose, muziejuose ir t. t. Pagrindiniai Lietuvos sunkiųjų arklių veisliniai branduoliai yra pas privačius augintojus bei Nemuno valstybiniame žirgyne.
Stefanija Bunevičienė

Biografija

1981 m. baigė Vilniaus universitetą, gydytoja pediatrė.
VšĮ Jiezno PSPC bendrosios praktikos gydytoja.
Partijos LSDP Prienų rajono skyriaus narė. Nuo 2011 m.  Prienų rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Jurgis, vaikai Ernestas, Laura.
Tarptautinė rogučių sporto federacija

Tarptautinė rogučių sporto federacija (pranc. Fédération Internationale de Luge de Course, FIL) – tarptautinė sporto federacija, kuri prižiūri ir kuruoja rogučių sporto oficialias varžybas. Federacijos būstinė įsikūrusi Zalcburge, Austrijoje.

Istorija

1957 m. Davose, Šveicarijoje atstovai iš trylikos šalių oficialiai įkūrė tarptautinę rogučių sporto federaciją.
Landiškės

Istorija

1675 m. Vencavų dvaro inventoriuje rašoma, kad čia po valaką žemės turėjo Kazimieras ir Kasparas Pieškaičiai. Po maro epidemijos čia apsigyveno bajoro Simanavičiaus ir miestelėno Stankevičiaus šeimos, kurių palikuonys gyveno iki 1970 m. Dabar tėvų ir senelių sodyboje prie piliakalinio kuriasi Antano Samanavičiaus (Simanavičiaus) sūnus girininkas Romualdas Samanavičius ir Vidmantas Stasiulionis su žmona ir dviem dukrelėmis.
Vytautas Indrašius "Antalieptės kraštas", dalis I, 2008, psl. 386–391.
Nemunaitis

Aplinkinės gyvenvietės

ALYTUS – 18 km 
 ALOVĖ – 11 km
Makniūnai – 8 km

Pavadinimo kilmė

Miestelio vardas yra dzūkiškas malonybinis vedinys iš Nemuno, kurio pakrantėje įsikūręs miestelis, vardo.

Šnekta

Nemunaičio apylinkių šnektą, priklausančią pietų aukštaičiams, dar prieš I pasaulinį karą aprašė rusų kalbininkas Borisas Larinas.

Sportas

Miestelyje žaidžia FK Nemunaitis futbolo klubas.
Petras Juodakis

Biografija

Mokėsi Panevėžio, Talino realinėse mokyklose. 1898 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą.
Dirbo Peterburgo matų ir saikų laboratorijoje. 1908–1920 m. Sankt Peterburgo Pobiedinskio aukštųjų komercijos kursų Chemijos ir nuo 1911 m. Prekių mokslo katedrų vedėjas. Bendradarbiavo žurnale „Kommerčeskaja škola i žizn“. 1921 m. grįžo į Lietuvą, dėstė Aukštuosiuose kursuose, kursų vadovo pavaduotojas Kaune. Kaldinant litus, kaip ekspertas 1922 m. lankėsi Londone. 1922 m. vasario mėn. – 1923 m. birželio mėn. VII Ernesto Galvanausko Ministrų kabineto švietimo ministras. Prisidėjo prie Lietuvos universiteto įsteigimo. 1922–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, nuo 1934 m. neorganinės ir analizinės chemijos katedros vedėjas, nuo 1922 m. profesorius. Vienas Valstybinės technikos ir chemijos laboratorijos prie Finansų ministerijos įkūrėjų, 1922–1935 m. pirmasis jos direktorius. 1925–1940 m. Prekių muziejaus įkūrėjas ir direktorius. Moksliniai darbai 1922–1927 m. spausdinti Finansų ministerijos leidinyje „Valstybinės technikos ir chemijos laboratorijos darbai“. Mirė nuo paralyžiaus.
Širvintų apskritis

Širvintų apskritis buvo Lietuvos rytuose, į šiaurės vakarus nuo Vilniaus. Centras – Širvintos.
Mažoji Kiurasao

Mažoji Kiurasao yra sala į pietryčius nuo Kiurasao salos, Karibų jūroje, taip pat ir dalis Nyderlandų Antilų. Vienintelis dalykas saloje yra senas švyturys ir keletas trobelių. Mažoji Kiurasao gerai žinoma, savo gražiomis nardymo vietomis, savo koralų įvairove ir povandeniniais urvais.
Mažoji Kiurasao neturi pastovių gyventojų, tik keletas palmių lapais dengtų pastogių, praverčiančių dieną užklydusiems turistams iš Kiurasao. Čia yra ir keletas žvejų trobelių, kuriose žvejai paprastai pasilieka keletui dienų. Vandens jie gauna iš Pakrantės Tarnybos, Nyderlandų Antiluose. Priešvėjinėje pusėje yra valčių kapinynas. Tai taip pat yra salos vieta, kurioje yra tonos į krantą išmestų medžių, šimtai sandalų (paplūdimio šlepečių) ir tūkstančiai plastikinių butelių.
Sabanagrandė

Istorija

Sabanagrandė minima 1791 m. kaip Ochochonos kurijos dalis. 1889 m. gavo apskrities centro statusą.
Tuštumos jausmas

Tuštuma – žmogaus būvis, kuomet jaučiamas bendras nuobodulio, atitolimo, apatijos jausmas. Tuštumos jausmas dažnai lydimas distimijos, depresijos, vienišumo, desperacijos ar psichinių sutrikimų, tokių kaip ribinis asmenybės sutrikimas. Tuštumos jausmas taip pat yra dalis sielvarto jausmo, kuomet netenkama brangaus žmogaus. Tuštumos jausmo supratimas skiriasi priklausomai nuo aplinkybių ir kultūrinės erdvės.
Krikščionybė ir vakarų psichologai bei sociologai tuštumos jausmą laiko neigiama emocija, tuo tarpu rytų filosofijose, tokiose kaip budizmas ar daoizmas – tai teigiamas jausmas. Tuštumos sąvoka budizme vadinama šūnjata. Budizmas teigia, kad bet kokia individuali tikrovė neturi jokios absoliučios būties. Daoizmas tuštumą aiškina kaip ramumo ir taikumo būseną, proto tyrumą ir visatos atspindį.
Vakarų filosofijoje tuštumos jausmas gretinamas su nihilizmo filosofija. Tuštumos idėja taip pat svarbi ir egzistencialistams, nes egzistencializmas kyla iš atskirties ir desperacijos jausmo, iš žmonių, susiduriančių su tuštumos jausmu ir besistengiančių nugyventi autentišką gyvenimą. Egzistencialistai teigia, kad žmogus gyvena atskirtas nuo dievo, gamtos, kitų žmonių ir tikrojo savęs paties. Susigrūdę į miestus žmonės dirba beprasmius darbus, yra linksminami lengvos masinės medijos, todėl gyvena tik ant gyvenimo paviršiaus, tad net žmonės, iš pažiūros turintys viską, jaučia tuštumą, atskirtį.
XX a. pr. austrų filosofas Rudolf Steiner teigė, kad dvasinė tuštuma tapo didele Europos išsilavinusios viduriniosios klasės problema. Jis teigė, kad europiečiai paskendo savo mintyse, prarado tyrą, mokslinį mąstymą, jų mintys prarado dvasią, tapo tamsios ir įtemptos. Įvairūs filosofai, sociologai teigia, kad žmonės, išgyvenantys tuštumos jausmą turi didelį pilnatvės alkį, kurį bando užpildyti trumpais malonumais – alkoholiu, narkotikais, rūkymu, seksu, besaikiu valgymu, televizija, kompiuteriniais žaidimais, pirkimo manija, dažnu partnerių keitimu ir kt.
Tuštumos jausmas siejamas su depresija, todėl gydomas psichoterapija, grupine terapija, kitais psichologiniais seansais. Siekiant įveikti tuštumos jausmą siūloma plėsti socialinį tinklą (dalyvauti renginiuose, savanoriškoje veikloje, religiniuose, dvasiniuose judėjimuose, rasti hobį ir kt.).
Sašimio peilis

Sašimio peilis (angl. sashimi knife, jap. tako hiki) – tradicinis japoniškas peilis, naudojamas kulinarijoje maistui pjaustyti. Geležtė paprastai 25–30 cm ilgio, vienašmenė. Osakos regione geležtės galas smailus (tokie peiliai vadinami yanagi ba 'gluosnio geležtė'), o Tokijo regione – stačiakampis (tokie peiliai vadinami tako hiki). Sašimio peiliai fugu hiki yra panšūs į yanagi ba, tik geležtė yra plonesnė ir lankstesnė. Šiuos peilius naudoja labai plonai raikomam sašimiui iš žuvų keturdančių dygliapilvių (Tetraodon) gaminti.
Kadangi geležtės nuožulnuma įdubi (hollow grind of blade bevel), ašmenys labai ploni, labai aštrūs ir lengvai pagalandami. Sašimio peilis puikiai pjauna ir raiko, tačiau netinka kapoti, kadangi ploni ašmenys gali ištrupėti. Labai tinka daržovėms, vaisiams, mėsai, žuviai pjauti ar smulkinti.
Peilis pavadintas pagal sašimį – japonišką žuvies patiekalą. Geležtės ilgis toks, kad tiktų padaryti file iš vidutinio dydžio žuvies. Didelėms žuvims doroti naudojami peiliai ilgesnėmis geležtėmis (iki 50 cm ir ilgesnėmis).
Vasilkuvas

Istorija

Atlikus archeologinius kasinėjimus buvo nustatyta, kad šiose vietovėse pirmieji žmonės gyveno dar mezolito laikotarpiu. Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Pasak legendos gyvenvietė įsikūrė, kai XIII a. šioje vietovėje Haličo-Volynės kunigaikštis Vasilkus Romanovičius pastatė tvirtovę. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai. 1566 m. gruodžio 8 d. karalius Žygimantas Augustas gyvenvietei suteikė miesto teises. Miesto seniūnu buvo karaliaus Žygimanto Senojo rūmų architektas Hiob Bretfus. Vėliau miestui suteiktos ir magdeburgo teisės bei Vasilkuvo miesto herbas. 1567 m. mieste pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. 1567 m. miesto seniūnu tapo Lukas Gurnickis. XVII a. mieste gyveno apie 500 gyventojų. Apie 1795 m. mieste gyveno 1500 gyventojų, iš kurių 100 unitai ir 150 žydai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. XIX a. įkurtos Vasilkuvo Slovackio gatvės žydų kapinės. 1853 m. pastatyta Vasilkuvo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo cerkvė. 1876 m. pastatytas Vasilkuvo Švienta Vodos Rūpestingosios Dievo Motinos sanktuariumas. 1880 m. mieste gyveno 3880 gyventojų. 1883 m. pastatyta Vasilkuvo Jėzaus Apsireiškimo bažnyčia. 1895 m. gegužės 5 d. sudegė didelė dalis miesto pastatų. XIX a. pabaigoje įkurtos Vasilkuvo katalikų kapinės. XIX a. pabaigoje mieste gyveno 3918 gyventojų, 1939 m. gyveno 5174 žmonės. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. Iki II pasaulinio karo mieste veikė Vasilkuvo Supraslio gatvės žydų kapinės. 1939 m. rugsėjo 16 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė, kuri vėliau miestą perdavė Tarybų Sąjungai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Balstogės rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. 1941 m. buvo įkurtas Vasilkuvo getas, kuriame gyveno apie 1250 žydų. Per karą miestas neteko apie 20 % gyventojų. Po karo mieste gyveno 3948 gyventojai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1983 m. pastatyta Vasilkuvo Motinos Marijos Gailestingumo bažnyčia. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
MFK Šešupė

Istorija

Įkurta 2000 m. kaip Vilkaviškio futbolo komanda „Šešupė“. 2009 m. ji persikėlė į Čyčkų stadioną.
Merginų komanda eilę metų žaidžia Lietuvos moterų futbolo Pirmojoje lygoje.
Dėl jauno amžiaus į lyderių grupę nepretenduojanti komanda stengiasi sukovoti kiekvienose varžybose. 
2018 m. žaidė LMFA I lygos pirmenybėse. Centro grupėje patyrė aštuonis pralaimėjimus ir liko penktoje vietoje. Paguodos etape kovojo su tauragiškėmis ir pagrindinis laikas baigėsi taikiai 4-4. Nusileido tik po baudinių serijos (3-4).
Albertas Storostas

Albertas Storostas arba Albertas Storosta, vok. Albert Storost (1878 m. gegužės 1 d. Naujakiemyje (Pilkalnio apskritis Prūsijos karalystėje) – 1905 m. vasario 15 d. Įsrutyje) – Mažosios Lietuvos muzikas, pirmasis lietuvninkų kompozitorius.

Biografija

Gimė iškilioje mokytojo Anskio Storosto ir Marijos Ašmonaitės šeimoje. Kartu su Albertu augo: Jonas (1867–1945), Vilhelmas (1868–1953), Frydrichas (1869–1957), Marija (1871–1950), Jurgis (1872–1937), Gotfrydas (1873–1873), Magdalena (1873–1950), Hermanas (1876–1916) ir Christianas (1880–1881). Jurgis tapo žinomu istoriku, o kitas brolis – Vilhelmas (Vydūnas) – garsiu filosofu ir rašytoju. Užaugusios seserys pasuko amatininkių keliu ir gamino skrybėlaites, o likusieji broliai dirbo mokytojais: Jonas – Spartesniojoje mokykloje Klaipėdoje, Frydrichas – Tilžėje, Hermanas – Berlyne.
Albertas Storostas lankė tėvo vadovaujamą pradinę mokyklą Naujakiemyje, nuo mažens skambino fortepijonu, griežė smuiku ir vargonavo. 1898 m. baigęs Ragainės mokytojų seminariją dirbo vargoninku Valtarkiemyje ir Stolbeikiuose. Privačiai paruoštas Tilžės Karališkosios muzikos mokyklos direktoriaus P. W. Wolffo, 1901–1902 m. studijavo Berlyno Karališkajame akademinės bažnytinės muzikos institute. Profesorius R. Radecke dėstė harmoniją ir vargonus, prof. T. Krause – dainavimą ir bažnytinį giedojimą, prof. H. Schroederis – partitūrų skaitymą ir kamerinį ansamblį. Po baigimo įgijo muzikos ir dainavimo mokytojo bei vargonininko kvalifikaciją.
Mirė jaunas, būdamas vos dvidešimt šešerių metų.

Kūryba

Per savo trumpą gyvenimą A. Storostas suspėjo sukurti nemažai originalių dainų ir giesmių: „Našlaitė“, „Lietuvos žodelis“, „Gritutė“, „Lietuvos kalba ir daina“ ir kt. Jo harmonizuotas liaudies dainas per koncertus atlikdavo Tilžės Lietuvių giedotojų draugijos choras. Be to parašė muzikinių kūrinių brolio Vydūno dramoms „Pasiilgimas veldėtojo“, „Išvaduotojas“ ir „Atbudimas“. Albertas Storostas ir Vydūnas buvo pradėję kurti operą „Gilanda“. Ji liko nepabaigta, bet išlikusi šio kūrinio chorinė daina įvardijama kaip pirmasis lietuvių operos muzikos fragmentas.
Kūryba paskelbta vienuose pirmųjų Lietuvoje chorinių dainų rinkinių: „Lietuvos Aidos“ (1904 m.) ir „Lietuvos varpeliai“ (1909 m.).
Raimonda Židonienė-Šiurkutė

Raimonda Židonienė-Šiurkutė (g. 1960 m. sausio 30 d. Kulautuvoje (Kauno raj.)) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

Lankė Kauno 21-ąją vidurinę mokyklą ir 1-ąją vaikų muzikos mokyklą (P. Avižėnienės fortepijono klasė). 1976–1980 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Donatas Jokūbonis). 1980–1985 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Albino Petrausko klasė).
1980–1987 m. – Kauno politechnikos instituto akademinio choro „Jaunystė“ chormeisterė – dirigentė, kartu ir „Dailės“ kombinato moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovė. 1981–1984 m. – Kauno 3-osios klinikinės ligoninės moterų choro chormeisterė.
1984–1991 m. – Kauno siuvimo fabriko „Mada“ mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė, nuo 1994 m. – Kauno chorinės dainos klubo mišriojo choro „Pinija“ (buvęs „Mados“ choras) meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą išmokė daug įvairių kūrinių, surengė koncertų Lietuvos miestuose, gastroliavo Latvijoje, Estijoje, Gruzijoje, Rusijoje, Moldavijoje, Rumunijoje, Jugoslavijoje.
Chorą parengė Kauno miesto dainų šventėms, 1985 m. respublikinei dainų šventei ir 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. Kolektyvas dalyvavo 1988 m. liaudies dainų festivalyje Panevėžyje, 1989 m. su kitais Kauno miesto chorais ir Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru (dirigentas Gintaras Rinkevičius) atliko solidžią programą, skirtą Juozo Naujalio gimimo 120-ųjų metinių garbei. „Pinija“ dalyvavo 1995 ir 1997 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivaliuose Rygoje (Latvija) ir Gotlande (Švedija) 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
Nuo 1988 m. – Marijampolės aukštesniosios pedagogikos mokyklos Kauno skyriaus dėstytoja, muzikos metodinės komisijos pirmininkė, nuo 1995 m. – vyr. dėstytoja.
Nuo 1991 m. – J. Naujalio muzikos gimnazijos mokytoja, nuo 1995 m. – metodininkė, parengė mokymo programų, dirigavo Kauno miesto dainų šventėse (1987, 1989, 1996 m.) ir dainų šventėse Latvijoje: 1989 m. – Cėsyje, 1995 m. – Rygoje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Dombrovskio tema

Istorija

Temą 1958 m. pasiūlė latvių šachmatų kompozitorius Alfredas Dombrovskis. (Alfreds A. Dombrovskis; 1923–2000)
, patalpinęs savo uždavinį žurnale  Problemblad. Jo vardu ir pavadinta ši tema.
Mastigoforas

Mastigoforas (gr. μαστιγοφοροι, lot. mastigophorus), mastigonomas (gr. μαστιγονομοι, lot. mastigonomus) - žemesnieji policijos valdininkai senovės Graikijos valstybėse, vykdę kūno bausmes, paskirtas aukštesniųjų magistratų.
Pvz., Spartoje Likurgas buvo priskyręs mastigoforus pedonomams, kurie prižiūrėdavo berniukų auklėjimą. Teatruose mastigoforai prižiūrėdavo tvarką, tam jie būdavo įsikūrę orkestre, prie Dioniso altoriaus. Tvarką jie prižiūrėdavo ir olimpinėse žaidynėse.