Malio imperija

Poimperinis Malis

Iki XVI a. vidurio Malio imperija susitraukė iki pirminių teritorijų – Manden regiono dab. Gvinėjos šiaurės rytuose. Paskutinis Malio imperijos mansa Mamudu III 1545 m. patyrė Songajaus invaziją į patį svarbiausią valstybės politinį centrą – Nianio miestą. Nuo tada Songajus galutinai pakeitė Malio imperiją Vakarų Sahelyje, bet Manden regionas, nors ir buvo kontroliuojamas, niekada iki galo nebuvo okupuotas: 1591 m. Songajus pats buvo nukariautas Maroko šiaurėje, ir buvusios imperijos teritorijose prasidėjo anarchija.
Manden regione mandingai išlaikė savo valdžią, nors sostinė buvo perkelta iš Niani į Kangabą. Valstybė suskilo į tris dalis: šiaurinę (kontroliuojamą Kangabos), centrinę (Džoma, kontroliuojamą iš Sigiri) ir pietvakarinę (Hamana, kontroliuojamą iš Kurusa). Šių valstybių valdovai titulavosi mansa ir kariavo tarpusavyje.
1645 m. šiaurėje užaugusi Bamana imperija nukariavo šiaurinę dalį, o 1670 m. sudegino Niani. Tai oficialiai baigė Malio valstybės egzistenciją.

Ekonomika

Malio imperijos ekonominis pagrindas buvo jos ištekliai ir prekyba.
Svarbiausi ištekliai buvo auksas, druska ir varis, turėję paklausą visame pasaulyje. Skirtingai nei ankstesnė Vagadu imperija, kuri savo išteklių neturėjo ir užsiėmė tik prekyba, Malis kontroliavo svarbiausias tuometinio pasaulio kasyklas. Manoma, kad Malio imperija kontroliavo beveik pusę senojo pasaulio aukso resursų, kurie buvo gaunami Bambuko, Burė ir Galamo kasyklose (imperijos pietinėje dalyje). Aukso luitai buvo išskirtinė mansos nuosavybė, o aukso dulkės (joms matuoti naudotas vienetas mithqal, prilygęs maždaug 4.5 g.) naudotos kaip savotiška imperijos valiuta. Druska buvo laikoma beveik lygiavertė auksui, ypač imperijos pietuose, kur buvo jos trūkumas. Varis buvo išgaunamas Takedda kasyklose šiaurėje. Neaišku, kiek Malio prekyboje svarbūs buvo vergai. Iš Ibn Batuta aprašymų yra aišku, kad jie irgi buvo svarbi Malio prekė.
Prekybiniai keliai nusistovėjo visoje imperijoje ir tapo būtini efektyviai mainų prekybai tarp šiaurės ir pietų. Taip pat Malis kontroliavo didelę dalį Transsacharinės prekybos, ir vienu metu jo teritorijai priklausė Sacharos miestai Valata, Audagostas. Vėlesniuoju laikotarpiu, šiaurę ėmus kontroliuoti Songajaus imperijai, Malis savo interesus kreipė į Vakarus, t. y. į pajūrio prekybą su Portugalija.

Kultūra

Ankstyvojo Malio visuomenė – mandingai (maninkių, bambarų, mandinkų protėviai), soninkiai, songajai ir kt. išpažino vietines afrikietiškas religijas. Po imperijos valdžios konsolidacijos šalyje vis stiprėjo Islamo įtaka, kuri pagimdė labai savitą vietinę kultūrą. Jai savo indėlį įnešė kiekviena imperijos tauta.
Didžiausio Malio suklestėjimo laikotarpiu Laye dinastijos mansos atliko hadžą į Meką, garsindami savo šalį. Taip pat jie kvietė garsius musulmonų menininkus, poetus, mokslininkus. Malis tapo žinomas tiek Islamo pasaulyje, tiek Europoje kaip stebuklinga aukso šalis. Šaltiniuose dažnai minima Mansa Musa piligriminė kelionė, kurios metu imperatorių lydėjo tūkstančiai karių, valdininkų, 100 kupranugarių, nešančių 300 svarų aukso, 500 vergų, skirtų patarnauti imperatoriaus šeimai.

Architektūra ir mokslas

Mansos ypač rėmė architektūrą ir mokslą. Jų dėka imperijoje susiformavo ypatingas Malio architektūrinis stilius, vėliau įtakojęs kitų Vakarų Sahelio kraštų meną. Jam buvo naudojamas molis, o konstrukcijos gaminamos iš medžio ir iškišamos pro sienas į išorę. Nors oficiali sostinė buvo Nianis, labiausiai buvo puošiami stipriausi prekybiniai miestai Timbuktu, Dženė, Valata ir kt. Tuo metu išdygo Sahelio architektūros stebuklai – Timbuktu mečetės, Dženės mečetė.
Malio imperijoje įkurtas Timbuktu universitetas tapo svarbiausiu mokslo židiniu tuometinėje Afrikoje. Klestėjimo laikotarpiu čia mokėsi apie 25,000 studentų, kurie sudarė ketvirtį viso miesto gyventojų, o knygų kolekcija buvo didžiausia Afrikoje nuo Aleksandrijos bibliotekos laikų. Universitete buvo įgyjami moksliniai laipsniai, čia buvo mokomasi Islamo teologijos, medicinos, matematikos. Timbuktu universitetą sudarė trys atskiros medresės-mečetės: Džinguereber, Sidi Jahja ir Sankorė.

Literatūra ir muzika

Mandingai savo kalbai užrašyti pritaikė arabų raštą, tačiau didžioji dalis informacijos imperijoje buvo perduodama žodiniu būdu, per profesionalius muzikantus, kurie žodine forma išsaugojo imperijos literatūrinį palikimą ir istoriją. Žymiausias Malio imperijos literatūrinis kūrinys buvo Sundjatos epas, kuris tapo vienu svarbiausių istorinių šaltinių. Kartu su žodine literatūra formavosi ir ypač turtinga muzikinė tradicija: Malio imperijoje atsirado daugybė dabartinių Vakarų Afrikos instrumentų, tarp kurių yra džembė, balafonas, tamani, donso n’goni, kenkeni ir kora.
Šie muzikantai-pasakotojai (djeli) kilo ikiimperiniame Malyje, ir jų tradicija buvo išsaugota ne tik vėlesnėse imperijose bet ir kituose Sahelio civilizacijos regionuose – Hausų valstybėse, Mosių valstybėse ir kitur.
Imperijoje klestėjo ir skulptūra – buvo sukurta daug puikių terakotinio meno kūrinių, vaizduojančių kasdienybę, raitelius, karius.