Dantė

Asmeninis gyvenimas

Dantė gimė Florencijos aristokratų šeimoje 1265 m. Jo tikrasis vardas – Durantė, kurį jis sutrumpino į Dantę ir padarė savo literatūriniu slapyvardžiu.
Dantė Dieviškojoje komedijoje (Rojuje) mini savo proprosenelį Cacciaguidą, kuris, pasak Dantės, dalyvavo antrajame kryžiaus žygyje. Dantė nurodo, kad Cacciaguida buvo įšventintas į riterius ir žuvo Šventojoje žemėje. Dantės motina mirė, kai jam buvo ne daugiau kaip 14 metų, jos vardas buvo Bella. Dantės tėvas Alaghiero di Bellincione mirė ne vėliau kaip 1283 m., palikęs šeimai turtą, kuris, nors ir nebuvo labai didelis, bet užtikrino vaikams gana patogų gyvenimą.
Dantė nurodo savo kūrinyje Naujasis gyvenimas, kad jis pirmą kartą susitiko su savo gyvenimo meile Beatriče 1274 m., kai jam buvo 9 metai, o jai – 8 metai. Kūrinyje Puota Dantė nurodo, kad Beatričė mirė 1290 m.
1277 m., kai Dantei buvo dvylika metų, buvo sudarytas susitarimas dėl jo santuokos su Gemma Donati. Dantė su Gemma susituokė 1289 m. ir susilaukė kelių vaikų. Manoma, kad Dantė turėjo bent tris vaikus – du sūnus: Jacopo ir Pietro, ir vieną dukterį – Antonią (dar buvo žinoma kaip sesuo Beatričė). Be to, spėjama, kad Dantė galėjo turėti dar vieną sūnų –  Giovannį. Dantės žmona nelydėjo jo tremtyje ir liko Florencijoje.
Dantė mirė 1321 m. Ravenoje nuo maliarijos, ten buvo ir palaidotas.

Išsilavinimas

Dantė buvo gerai susipažinęs su klasikiniais antikos kūriniais. Be to, nors tai ir nebuvo įprasta už dvasininkų luomo ribų, jis puikiai išmanė scholastinę filosofiją ir teologiją. Vis dėlto nėra išlikę daug duomenų apie Dantės išsilavinimą. Dantė pats nurodė kūrinyje Puota, kad po Beatričės mirties jis susirado paguodą filosofijos („kilnios damos“) studijose. Dantė užsiminė, kad jis skaitė Cicerono ir Boetijaus darbus. Puotoje Dantė taip pat pasakė, kad jis atrado kitus autorius „religinėse mokyklose“. Manoma, kad Dantė turėjo galvoje pranciškonų ir dominikonų vienuolių ordinus, kurie turėjo reikšmingą įtaką to meto Florencijos intelektiniam ir religiniam gyvenimui.

Politinė veikla

XIII amžiaus viduryje Italijoje varžėsi du judėjimai – gvelfai (popiežiaus šalininkai) ir gibelinai (imperatoriaus šalininkai). 1266 m. gvelfai nugalėjo gibelinus ir išvarė juos iš Florencijos visiems laikams. Gvelfai XIII amžiaus pabaigoje skilo į dvi partijas: „juoduosius“ ir „baltuosius“. Baltieji įgijo valdžią Florencijoje. Jie siekė Florencijos nepriklausomybės nuo popiežiaus Bonifaco VIII, kuris norėjo Florencijoje įgyti didesnę įtaką. Baltuosius palaikė Dantė, kuris ir pats apie 1295 m. įsitraukė į politinį Florencijos gyvenimą. Jis buvo Šimto tarybos narys, 1300 m. dalyvavo sudarant sąjungą tarp Florencijos ir San Džiminjano miesto, tais pačiais metais buvo išrinktas vienu iš šešių Florencijos priorų. Juodieji išreiškė paramą popiežiui, susivienijo su juo, pasitelkė Prancūzijos karaliaus brolio Šarlio Valua kariuomenę ir užėmė Florenciją 1301 m. Juodieji, perėmę valdžią, prieš baltuosius pradėjo taikyti represijas. 
Manoma, kad Dantė tuo metu, kai įvyko perversmas, buvo išvykęs į diplomatinę misiją Romoje pas popiežių Bonifacą VIII. 1302 m. Dantė už tariamus nusikaltimus buvo nuteistas už akių ir jam buvo paskirtas dvejų metų ištrėmimas iš Florencijos ir didžiulė bauda. Kadangi Dantė nesumokėjo baudos bei taip ir nepasirodė Florencijoje, jam anksčiau paskirta bausmė buvo pakeista į mirties bausmę sudeginant. Negalėdamas grįžti į Florenciją, poetas ilgėjosi savo gimtojo miesto ir norėjo parvykti atgal. 1316 m. atsiranda tokia galimybė, bet sąlygos buvo labai žeminančios ir Dantė pasirinko tremtinio dalią. Dantė gyveno Lukoje, Veronoje, o nuo 1318 m. – Ravenoje.