google/wiki40b huggingface dataset:
Ąžuolinė kempinė

Išvaizda

Vaisiakūniai 5-30 cm skersmens, iki 15 cm storio, gumbo,kanopos pavidalo, kartais šoninių kepurėlių pavidalo, šonu tvirtai priaugę prie substrato, beveik sumedėję, kieti, himenoforo paviršius gelsvai rudas, tabako arba tamsiai ochrinės spalvos su plačiomis rievėmis. Jaunų kepurėlių paviršius beveik lygus, apšepęs, smulkiai gumburiuotas, vėliau koncentriškai vagotas, plikas, pilkšvai rudas ir beveik juodas.Vamzdeliai daugiasluoksniai, 2-5 mm ilgio, visų sluoksnių storis iki 12 cm, truputį šviesesni negu trama. Trama iki 3 cm storio, sumedėjusi, kieta, dažniausiai neryškiai juostuota, gelsva, gelsvai arba rausvai ruda, pjūvyje šilkiško blizgesio. Bazidės buožiškos, 10-15 x 7-10 mikrometrų. Poros apskritos, 0,15-0,2 mm skersmens (viename millimetre vidutiniškai 5-6 ), labai mažos, gelsvai rudos arba tamsiai ochrinės. Sporos kiaušiniškos arba rutuliškos, lygiu storu apvalkalėliu, menkai nusmailėjusiu pagrindu, tarsi su snapeliu, 6 - 8 x 5,5 –7 mikrometrų, gelsvos.

Augavietė

Daugiametė, auga ąžuolynuose, lapuočių miškuose su ąžuolais, parkuose dažniausiai ant gyvų ąžuolo kamienų, neretai gana aukštai ant medžio, kartais ant kelmų. Retai pasitaiko ant gyvų kaštonų,lazdynų,klevų, skroblų, bukų.

Medienos pažeidimai

Puvinio pažeista mediena tampa ruda, vėlesnėse puvimo stadijose tarp pažeistos ir sveikos medienos sluoksnių dėl susitelkusios rudos spalvos grybienos atsiranda plonų vingiuotų tamsios spalvos linijų.
Literatūroje aprašyta keletas ąžuolinės kempinės formų ir 1 varietetas, kurie skiriasi daugiausia pagal tai, ant kokio medžio ar krūmo auga.
Arklių paradoksas

Arklių paradoksas – paradoksas, kai klaidingai taikant matematinę indukciją įrodoma, jog visi arkliai yra vienos spalvos.
Tarkim, n – arklių skaičius mūsų aibėje. Jei turime tik vieną arklį (n = 1), tai, suprantama, visi arkliai aibėje vienos spalvos. Belieka įrodyti, jog teiginys teisingas bet kokiam arklių skaičiui.
Dabar tarkim, jog turime du arklius. Paimkime vieną jų iš aibės. Gausime vieno arklio aibę, kur, aišku, visi arkliai vienos spalvos. Jei paimsime antrąjį, gausime kitą, irgi vieno arklio aibę, kurioje visi arkliai taip pat vienos spalvos. Klaidingai interpretuojant matematinės indukcijos taisykles, šioje vietoje neva įrodoma, jog bet kokioje dviejų arklių aibėje visi arkliai vienos spalvos – bet kurių dviejų arklių spalva vienoda. Jei bet kurių dviejų arklių spalva vienoda, tai visi arkliai yra vienos spalvos.
Paradokso „įrodyme“ klaidingai tariama, jog abi aibės, kurios lieka iš dviejų arklių aibės pašalinus vieną arklį, turi bendrų savybių. Iš tiesų to nėra, nes šio aibės neturi bendrų elementų.
Paprastai aiškinant, klaida neatrodo nei labai sudėtinga, nei sunkiai pastebima. Tačiau ji paaiškina ir iliustruoja kitas panašaus pobūdžio matematinės logikos klaidas, kurias aptikti daug sunkiau. Greičiausiai dėl šios priežasties „arklio paradoksas“ minimas matematinėje literatūroje.
Konstantinas Gorskis (1823)

Biografija

Kilęs iš Lenkijos karalystės didikų Gorskių giminės. Tėvas Leopoldas Gorskis (lenk. Leopold Gorski, 1787–1825), motina Elena Rozalija Frejend (lenk. Helena Rozalia Freiend, 1803–1871 m.). Sesuo – Marija Teresė Liudmila fon Kaizerling (vok. Maria Teresa Ludmiła von Kayserlingk, 1822–1858 m.). Broliai: Aleksandras Oktavijus Povilas Gorskis (lenk. Aleksander Oktawian Paweł Gorski, g. 1824 m.), iš tėvo I santuokos – Vaitiekus Albertas Gorskis (lenk. Wojciej Albert Gorski, apie 1820 m. – 1860 m.).
Krikštytas du kartus: 1823 m. rugsėjo 10 d. – Konstantino Aleksandro Henriko, 1824 m. lapkričio 15 d. – Konstantino Povilo Aleksandro Henriko vardu.
Baigė Mintaujos gimnaziją, nuo 1843 m. Sankt Peterburgo universitete, o 1845–1848 m. Dorpato universitete studijavo gamtos mokslus. Po studijų žinias gilino Vokietijoje, Belgijoje, Olandijoje, Prancūzijoje.
Palaidotas Varšuvos Povonzkų kapinėse.

Dvarai

Iš tėvo paveldėjo Salantų dvarą (Telšių apskritis), kurį administravo brolis Vaitiekus Albertas Gorskis.
Salantų dvare turėjo archyvą ir biblioteką. Joje buvo 750 tomų knygų prancūzų, vokiečių, lenkų kalbomis. Dalis jų vėliau atsidūrė Oginskių bibliotekoje Plungėje, o iš ten pateko į Vytauto Didžiojo Universitetą ir Centralinį valstybės knygyną Kaune.
Konstantinui Gorskiui 1864 m. žuvus, Salantų dvaras atiteko brolio Vaitiekaus Alberto Gorskio dukterims Marijai Zaleskienei ir Sofijai Puzinienei.

Veikla

Gamtos mokslų daktaras, profesorius. Varšuvos medicinos-chirurgijos akademijoje (nuo 1862 m. – Varšuvos universitete) dėstė zoologiją ir lyginamąją anatomiją. Salantų dvare sukaupė entomologinę kolekciją. Varšuvos universiteto rektoriaus adjunktas, Telšių apskrities mokyklų garbės globėjas.
Tomas Ruselis

Tomas Ruselis (Russeli Tommaso, XVIII a.) – architektas, gyvenęs Vilniuje.
Virvė

Virvė – lankstus ilgas cilindrinis tekstilės gaminys, susuktas, suvytas arba supintas iš siūlų, verpalų gijų, pusverpalių. Virvę sudaro iš įvairių medžiagų gaminami siūlai, tankiai suvyti tarpusavyje. Dėl tokios sandaros virvė yra tvirta, lanksti ir gali atlaikyti didelį svorį.
Tradiciškai virvės gaminamos iš pluoštinių augalų pluošto – kanapių, linų, medvilnės, koiro (kokoso pluošto), džiuto, sizalio, šiaudų. Dabar virvės dažniausiai vejamos iš sintetinio pluošto – polipropileno, nailono, poliesterių, polietileno, aramidų ir kt. Taip pat gaminamos ypač tvirtos metalinės virvės – trosai. Virvė vejama iš plonų gijų į vieną stambesnę giją, tada kelio stambesnės gijos suvejamos tarpusavyje. Gijų gausa padeda tolygiau paskirstyti svorį ir didina virvės keliamąją galią.
Virvių panaudojimas labai platus. Jos visų pirma naudojamos keliant, tempiant, kabinant įvairius daiktus, taip pat surišimui, pririšimui, įvairių agregatų valdymui.
Jau priešistoriniais laikais naudoti įvairių augalų stiebai, šakos daiktų tvirtinimui, kėlimui. Tuomet ir sugalvota, kad keletą tokių stiebų galima suvyti tarpusavyje taip padidinant jų patvarumą. Virvių žymių Europos keramikoje randama jau prieš 28 tūkst. metų. Lasko urve, datuojamame 15 tūkst. m. pr. m. e., rasta suakmenėjusių virvių liekanų. Egiptiečiai jau buvo įvaldę virvių pynimo techniką, jas pynė daugiausia iš vandens augalų. Taip pat naudotas datulių pluoštas, žolė, linai, papirusas, oda, gyvūnų plaukai. Kinijoje virvėms gaminti naudotas kanapių pluoštas. II–I tūkstm. pr. m. e. virvių vijimas buvo paplitęs daugelyje kraštų.
Fiat 10 HP

Fiat 10 HP – automobilis, kuris buvo leidžiamas „Fiat“ kompanijos 1901 metais. Jis buvo 6 HP modelio patobulintas variantas.
Į automobilį buvo įmontuotas dviejų cilindrų, 1082 kub.cm apimties variklis su dviem vožtuvais vienam cilindrui, 10 aj. galingumo. Didžiausias greitis buvo 45 km/val.
Į automobilį tilpo 4 žmonės, įskaitant vairuotoją. Išleidimo metais jis kainavo 9000 lirų.
Viso išleista 3 automobiliai šito modelio.
Madžlis al Džino urvas

Madžlis al Džino urvas (arab. كهف مجلس الجن = Khaf Majlis al-din) – antras pagal dydį pasaulyje urvų kambarys. Yra Omane, Selmos plynaukštėje, 1600 m aukštyje. Atrastas 1983 m. geologo Don Davidson. Į urvą galima patekti per nedidelę skylę, nuo kurios angos galo iki urvo dugno – 300 m.
Jūra (žurnalas)

Nuorodos, šaltiniai

JŪRA MOPE SEA tinklalapis
Kolono departamentas

Geografija

Paviršius daugiausia kalnuotas, pakrantėje plyti lyguma. Yra Puerto Kastilijos lagūna ir kyšulys. Šiaurės rytuose siekia Kamarono kyšulį. Svarbiausios upės – Aguanas, Sikas, Paulaja.
Politinė kultūra

Politinė kultūra yra specifinių kognityvinių, vertybinių ir emocinių nuostatų politinės sistemos ir atskirų jos dalių atžvilgiu visuma, taip pat požiūris į save šioje sistemoje. Ypač svarbios nuostatos į bendrą politinės sistemos sąrangą ir organizaciją.
Politinės kultūros atžvilgiu, kalbant apie politinę sistemą, turime galvoje tą sistemą kuri yra žmonių sąmonėje, o ne institucinę jos sąrangą.
Valstybės ar dalies jos gyventojų politinė kultūra gali įgauti įvairias formas, pvz., kai didžiajai daugumai yra priimtina demokratinė politinė tvarka, politinė kultūra apibūdinama kaip "demokratinė", nors ją galima skaidyti ir daugybę potipių.
Pagrindus politinės kultūros empiriniams tyrimams suformavo amerikiečių sociologai G. Almond ir S. Verba savo studijoje "The Civic Culture", parašytoje 1963 m. Joje aprašyta penkių demokratinių visuomenių politinės kultūros empirinė studija, atlikta pagal vieną teorinį modelį ir tyrimo instrumentą. Studijos tikslas buvo susieti demokratijos lygį šiose šalyse su politinės kultūros tipu. Savo išvadose Almond ir Verba parodo, kad tarp šių dviejų kintamųjų egzistuoja neabejotinas ryšys, t. y. demokratinės sistemos stabilumas priklauso nuo politinės kultūros tipo: tose šalyse, kuriose vyrauja tradiciškai susiformavusi aktyvių piliečių politinė kultūra, demokratija yra įgavusi stabilų pobūdį. Tuo tarpu šalyse su vyraujančia pasyvia politine orientacija demokratinio režimo stabilumas yra menkesnis.
Pasak Almond ir Verba ne viso politinės kultūros yra pilnai integruotos ir suderinamos. Tokių sistemų viduje gali egzistuoti daug konfliktų šaltinių: nesuderinamos sampratos, įsitikinimai, kurių laikosi tik vienas kuris visuomenės sluoksnis, taip pat sampratų ir realybės nesutapimai.
Almond ir Verba politinės kultūros sąvoką įvedė norėdami parodyti JAV politinės sistemos pranašumus. Europos politologai Gerhard Lehmbruch ir Arend Lijphart, kurie nagrinėjo Europos šalių politines sistemas, teigė, kad yra politinių sistemų, kurios yra stabilesnės už JAV. G. Lehmbruch nagrinėjo Šveicarijos ir Austrijos, o A. Lijphart - Nyderlandų politines sistemas.
Politinė kultūra formuojasi ilgą laiką, su kiekvienu visuomenės gyvenimo laikotarpiu įgydama naujų bruožų, prarasdama ir išsaugodama senuosius. Nuo politinės ideologijos politinė kultūra skiriasi tuo, kad žmonės gali nesutarti dėl ideologijos (ką turėtų daryti vyriausybė), tačiau turi bendrą politinę kultūrą.
Palangos dvaras

Istorija

Dvarą XIX a. viduryje įkūrė grafas Juozapas Tiškevičius, kurio senelis Mykolas Juozapas Tiškevičius 1824 m. liepos 13 d. nusipirko Palangą ir aplinkines valdas.
Šiuo metu dvaro rūmuose įkurtas Palangos gintaro muziejus. Priešais rūmus stovi marmurinė „Rebekos“ skulptūra iš Vilkėno dvaro. Aplink dvaro rūmus yra Palangos botanikos parkas, išlikusi Birutės kalno koplyčia, sarginė, lurdo grota.

Rūmai

1897–1902 m. neorenesansiniai dvaro rūmai pastatyti pagal vokiečių architekto Franco Švechteno projektą. Tiškevičiai čia gyveno iki 1941 metų. 1957 m. rūmai restauruoti (autorius Alfredas Brusokas). 1963 m. dvaro rūmuose įkurtas Palangos gintaro muziejus. Paskutinis grafų įpėdinis Alfredas Marija Tiškevičius gyveno ir mirė Varšuvoje. 1997 m. gegužės 22 d. jam suteiktas Palangos garbės piliečio vardas.
Pelkinė guostė

Morfologija

Dvimetis, kartais daugiametis žolinis augalas. 30–90 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, plikas, prie pamato apvalus, viršutinė dalis briaunota ir šakota. Lapai pailgai kiaušiniško kontūro, du ir tris kartus plunksniški; paskutinės eilės lapeliai linijiniški ar lancetiškai linijiniški, smailiaviršūniai, žemyn riestais kraštais, negiliai pjūkliškai dantyti, su persišviečiamomis gyslomis, kartais dviskiaučiai ar triskiaučiai; lapų makštys gana plačios, baltais pakraščiais, viršutinės ilgesnės, prie stiebo prigludusios, rausvos. Žiedai balti.
Žiedynas 5– 7 cm skersmens, su 20– 25 stipinais; skraistės nėra arba ją sudaro 2– 3 šiurkštūs, yliški lapeliai; skraistlapėliai gausūs, pliki, linijiškai yliški, tokio pat ilgio kaip žiedkočiai.
Skeltavaisis beveik rutuliškas, kiaušiniškas, iš šonų truputį suplotas, sudarytas iš dviejų merikarpių. Vaisiai, 2– 2,5 mm ilgio ir apie 2 mm pločio; liemenėliai kelis kartus ilgesni už kūgišką stilopodį, nulinkę; merikarpiai su 5 išilginėmis, šviesesnėmis, geltonomis storomis skiauteriškomis briaunelėmis. Merikarpiai išorinėje pusėje išgaubti, nelygiu, raukšlėtu paviršiumi, rudi, žaliai rudi, 4,0– 4,5 mm ilgio, 1,8– 2,5 mm pločio, 1,0– 2,0 mm storio. Žydi rugpjūčio – rugsėjo mėnesį.

Augimvietės

Auga permainingai šlapiose ar drėgnose buveinėse su vidutinio derlingumo, neutralios reakcijos, humusingu ar durpiniu dirvožemiu: pelkėtose pievose ar ganyklose, negiliose žemapelkėse, ežerų pakrantėse, šlapiose kirtavietėse ir miškų aikštelėse. Reta. Buveinių sausinimas ir teršimas bei sumedėjusių augalų konkurencija yra pagrindiniai pelkinių guosčių išlikimui grėsmę keliantys veiksniai.
Paplitimas Lietuvoje: Labai retas. Saugoma. Įtraukta į Lietuvos raudonąją knygą. Iki šiol aptiktas Vilniaus (Antaviliai, Baltoji Vokė) ir Trakų rajonuose Ilkučių ež. apylinkėse, o Limanovskos duomenimis, dar prie Lygainių, Karvio, Karklotės ir Meduvio ež. Dėl mažo gausumo augalams pražūtingas bet koks ekotopų keitimas, intensyvus pievų ir ganyklų naudojimas.
Pastaruoju metu rūšis rasta: Lynežerio ir Rudnios apylinkėse, Palkabalio ir Rudnios miškuose (Varėnos r.), Baltamiškio miške (Lazdijų r.).
Bendras paplitimas: Pietų Skandinavija, Vidurio Europa, Rusijos europinė dalis, Sibiras, Vidurio Azija.
Kupiškio rajono taryba 1990–1995 m.

Kupiškio rajono taryba – Kupiškio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Kupiškio rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Kupiškio rajono taryba.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Kupiškio rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Vincentas Montvila

Biografija

Kilęs iš bajorų dvarininkų Montvilų giminės. Baigė Peterburgo technologijos institutą. 1876 m. savo ūkyje Vaivadiškiuose (Ukmergės apskritis) įveisė didelį vaismedžių medelyną. Jame augino vietos sąlygoms tinkamus vaismedžius, 1880 m. Blinstrubiškių dvare (Raseinių apskritis) surado naują obelų veislę, kuri vėliau pavadinta „Montviliniu“ . Dažnai būdavo Vilniaus, Minsko, Vinycios, Varšuvos, Peterburgo sodininkystės parodų ekspertu, 1898–1903 m. vadovavo Rusijos sodininkystės draugijos Vilniaus skyriui ir jo pomologijos komisijai, kuri parengė ir 1899 m. paskelbė pirmąjį Lietuvoje augintinų vaismedžių sortimentą. Padėjo A. Hrebnickiui parengti veikalą „Vaisių atlasas“ (1903–1906 m.).
FC Erzgebirge Aue

Istorija

1954–1963 m. žaidė Karl Marks Štate.
Širvintų kraštas

Širvintų kraštas – Širvintų krašto laikraštis, einantis nuo 1950 m. sausio 1 d. Širvintose, I. Šeiniaus g. 13-3.

Istorija

Iki 1950 m. lapkričio mėn. Širvintų apskrities laikraštis, nuo 1950 m. lapkričio mėn. – LKP Širvintų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos organas. 1963–1965 m. panaikinus Širvintų rajoną laikraštis nebuvo leidžiamas. 1965 m. atkūrus rajoną, vėl pradėtas leisti rajono laikraštis – LKP Širvintų rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos organas. Nuo 1990 m. – rajono laikraštis, nuo 1995 m. Nr. 68 – krašto laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Vasmangas“, nuo 2007 m. UAB „Danielita“ .
1950 m. ėjo kartą-du kartus, 1951–1955 m. – du kartus, vėliau – triskart, nuo 1990 m. – du kartus per savaitę. Iki 1989 m. balandžio 1 d. vadinosi „Lenino vėliava“, nuo 1989 m. balandžio 3 d. „Širvinta“, nuo 2007 m. „Širvintų kraštas“.
Spausdino Širvintų spaustuvė, nuo 1962 m. – Ukmergės spaustuvė. Tiražas 1945 m. – 1000 egz., 1987 m. – 5800 egz., 1997 m. – 2500 egz., 2010 m. 18000 egz.
Redakcijoje dirbo: A. Bareckienė, Gintaras Bielskis, Steponas Liktoravičius.
Teodoras Blinstrubas

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metais Blinstrubų šeima buvo pasitraukusi į Rusiją. Pasibaigus karui grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Tauragėje. Teodoras mokėsi Tauragės gimnazijoje, 1927 m. baigė Tauragės mokytojų seminariją, 1939 m. – Vytauto Didžiojo universitetą.
1924–1927 m. Tauragės Šaulių sąjungos valdybos pirmininkas, vėliau – jaunalietuvių vadas, mokytojų tautininkų sąjungos narys. Nuo 1927 m. Švėkšnos „Saulės“ progimnazijos, vėliau Joniškio, Pilviškių mokyklų mokytojas, 1938 m. kovo 1 d. – 1940 m. liepos mėn. Kupiškio gimnazijos direktorius. Vėliau – Šeduvos gimnazijos mokytojas. 1941 m. rugsėjo 1 d. paskirtas Vilkijos gimnazijos direktoriumi.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Oldenburgo stovykloje įsteigė lietuvių gimnaziją, buvo jos pirmasis direktorius. 1948 m. persikėlė į JAV. 1950–1960 m. Čikagos lietuvių tarybos veikėjas, 1956–1957 m. pirmininkas. JAV lietuvių bendruomenės veikėjas, pirmųjų keturių Pasaulio lietuvių bendruomenės seimų atstovas. 1958–1987 m. Amerikos lietuvių tarybos veikėjas, 1984–1987 m. pirmininkas. Amerikos lietuvių tautinės sąjungos veikėjas, 1967–1973 m. pirmininkas, 1988–1990 m. Garbės teismo narys, nuo 1990 m. jo pirmininkas. 1960–1962 m. Bendrojo Amerikos lietuvių šalpos fondo direktorius. 1967 m., 1975 m., 1986 m. delegacijų Lietuvos laisvinimo reikalais pas JAV prezidentus narys. 1970–1981 m. žurnalo „Naujoji viltis“ vienas leidėjų. 1973–1975 m. „Vilties“ draugijos valdybos vicepirmininkas, 1975–1977 m. sekretorius. 1980–1992 m. Lietuvių tautinio sąjūdžio valdybos vicepirmininkas. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veikėjas, tarybos narys. Vienas Lietuvių fondo steigėjų, 1962–1965 m. valdybos pirmininkas. 1982–1992 m. Susivienijimo lietuvių Amerikoje Švietimo komisijos narys, nuo 1992 m. Kontrolės komisijos pirmininkas.
Sausio 19

Vardadieniai

Gedvilė – Henrikas – Kanutas – Kunotas – Kleopatra – Marijus (Marius) – Marina – Morta – Raivedys
Ibn Chaldūnas

Biografija

Kadangi Ibn Chaldūnas parašė autobiografiją, jo gyvenimo istorija gerai žinoma. Gimė kilmingoje šeimoje Tunise. Pas geriausius Magribo mokytojus įgijo klasikinį islamišką išsilavinimą (išmoko mintinai Koraną, išmanė hadisus, šariato teisę, fikhą), taip pat mokėsi matematikos, logikos, filosofijos. Vėliau įsidarbino Šiaurės Afrikos emyrų dvaruose raštininku. Persikėlė į Andalūziją, ir 1364 m. Granados sultonas jam patikėjo diplomato pareigas, o netrukus – ir vizirio postą. Dėl rūmų intrigų Ibn Chaldūnas buvo priverstas palikti Granadą, vėliau dirbo Alžyro sultonų rūmuose. Nuo 1384 m. gyveno Kaire, buvo vyriausiasis kadis (teisėjas). Tuo metu atsidėjo mokslams, parašė svarbiausius savo veikalus.

Darbai

Ibn Chaldūnas parašė visuotinės istorijos veikalą „Pamokančių pavyzdžių iš arabų, persų, berberų ir su jais gyvenusių tautų istorijos knyga“ (Kitāb al-ʻIbar wa-Dīwān al-Mubtadaʼ wa-l-Khabar fī Taʼrīkh al-ʻArab wa-l-Barbar wa-Man ʻĀṣarahum min Dhawī ash-Shaʼn al-Akbār), kuriame pateikė arabų ir berberų istorijos faktų, aprašė Šiaurės Afrikos, Artimųjų Rytų ir Persijos valdovų musulmonų dinastijas. Veikalo įžangoje išdėstė visuomenės ir kultūros raidos idėjas (žmonių bendruomenių raidos ir istorijos skirtingumus siejo su geografine aplinka ir gamtos, ypač klimato, įtaka), kritiškai vertino istorinius šaltinius, tyrė ekonomikos veiksnių įtaką visuomenės ir valstybės raidai, nurodė grupinio solidarumo, kurį sukuria arba sustiprina bendrai išpažįstama religija, poveikį. Plėtojo ciklinės civilizacijos istoriją.
Lengvoji atletika 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse/100 m vyrai

Preliminarinės varžybos

Du greičiausi atletai iš kiekvieno bėgimo (Q) ir du su greičiausiais laikais (q) patenka į kitą etapą.

Bėgimų raundas

Trys greičiausi atletai iš kiekvieno bėgimo (Q) ir trys su greičiausias laikasi (q) patenka į pusfinalius.

Pusfinaliai

Pirmi 2 atletai iš kiekvieno bėgimo (Q) ir 2 su greičiausiais laikais (q) patenka į finalą.
Skaudvilės herbas

Istorija

Skaudvilė istorinio herbo niekada neturėjo. Heraldikos komisijoje kartu su seniūnijos atstovais buvo nuspręsta naujajame herbe pavaizduoti svertuvą. Tai įrankis ne viename Lietuvos regionų dar ir šiandien vadinamas iš baltarusių kalbos kilusiu žodžiu „bezmėnas“, kuriuo turguose ir dabar tebesveriamos prekės. Šiuo simboliu norima parodyti, jog miestas augo ir vystėsi prekybos dėka.
Herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 479. Etalono autorius – Alfonsas Čepauskas.

Aprašas

Raudoname skydo lauke du sukryžiuoti auksiniai svertuvai svarais žemyn, kabliais viršuje, nukreiptais į išorę.
Birutė Balynienė

Biografija

1971 m. baigė Stoniškių vidurinę mokyklą, 1977 m. Vilniaus universiteto (VU) Istorijos fakultete - žurnalistikos specialybę.
Nuo 1977 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto (dabar - LRT) Radijo programų direkcijos redaktorė. Rengė laidą „RTV savaitė“, rašė straipsnius į savaitraštį „Kalba Vilnius“. 1981 m. pervesta dirbti vyresniąja redaktore į Informacijos šaltinių skyrių, 1989 m. – į Televizijos propagandos redakciją. Rengė laidų ciklus „Informatika ir skaičiavimo technika“, „Mokslo pasaulyje“, „Gamtos apsauga“, baltarusių programą „Siabryna“ (režisierius Saulius Merkys). Nuo 1991 m. tiesioginės televizijos laidos "Valstybės studija" redaktorė ir vedėja. 1992 m. gruodžio mėn. su redaktoriumi Stasiu Grigaliūnu ir režisiere Živile Grigiene sukūrė „Politikos studiją“, 1993 m. sausio mėn. – „Atminties tiltus“. 1993 m. kovo mėn. su garso režisieriumi ir kompozitorium Kęstučiu Ligeika rengė TV visuomeninį architektūrinį žurnalą „Tiltai“. Nuo 1994 m. rengė TV muzikinį mokslo ir verslo žurnalą „9 amatai“.  Nuo 1999 m. LTV laidos "Kelionės" kūrėja ir vedėja (režisierė Aurika Grigalavičienė). Nuo 2007 m. - Lietuvos darbo biržos atstovė spaudai, nuo 2010 m. - Vilniaus Jaunimo darbo centro skyriaus vyriausioji specialistė.
Lietuvos žurnalistų sąjungos Vilniaus skyriaus valdybos narė.
Botelis

Lietuvoje

2010–2012 m. Lietuvoje plačiai tapo žinomi Preilos boteliai. Šių botelių istorija susijusi su Arvydo Sabonio bendrovės „Sabonio klubas ir partneriai“ Preiloje pastatytais boteliais. Šie statiniai buvo užginčyti kaip neteisėta statyba, todėl Lietuvos Aukščiausiasis Teismas dar 2010 m. įpareigojo įmonę per pusę metų nugriauti 14 neteisėtai pastatytų botelių, nes jie prieštaravo Kuršių nerijos nacionalinio planavimo schemai. Tačiau visi boteliai stovi iki šiol. Teismo sprendimo nevykdymas sudaro galimą grėsmę Kuršių neriją įrašyti į Pavojuje esančio paveldo sąrašą.
Karužas

Istorija

Minimas nuo ankstyvųjų viduramžių.
Varpilė

Varpilė – „Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio“ Varėnos rajono tarybos laikraštis, ėjęs 1989–1990 m., lietuvių kalba.

Statistika

Tiražas 1989 m. – 2500 egz., 1990 m. – 2000 egz. Išėjo 11 numerių.

Istorija

Sąjūdžio pradžios istorijos leidinys. Buvo rašoma apie nepriklausomybės judėjimo įvykius bei renginius. Taip pat, buvo pajuokiama tuometinė valdžia.
Varpilės anekdotai:

Šaltiniai

Asmeninis archyvas

Susiję

Varpo aidas | Varpininkai | Varėnos spaustuvė
Arimaičių ežeras

Istorija

1972 m. patvenkus Ežerėlės aukštupį pakilo vandens lygis, pirminis Arimaičių ežeras (43,5 ha) susijungė su Žirnio (Paežerių) ežeru (7,2 ha).
Vokietijos politinė sistema

Vokietija yra federacinė respublika. Jos politinę sistemą nustato Pagrindinis Įstatymas (Federacijos Konstitucija, vok. Grundgesetz). Sostinė – Berlynas, kuriame reziduoja Federalinė Vyriausybė.