Civilizacijų susidūrimas

Civilizacijų susidūrimas yra tarptautinių santykių teorija, kuri teigia, jog žmonių kultūriniai, religiniai ir tautiniai identitetai yra pirminiai konfliktų šaltiniai. Ši teorija tapo populiari mokslininkų tarpe pasibaigus Šaltajam karui. Civilizacijų susidūrimo terminą išpopuliarino amerikiečių politikos mokslų tyrinėtojas Samuel P. Huntington. 1993 m. pasirodė minėto amerikiečio mokslininko straipsnis, kuriame jis polemizavo su savo buvusiu studentu Fransiu Fukujama (Francis Fukuyama), kad pasibaigus Šaltajam karui ir pasibaigus konfrontacijai tarp dviejų supervalstybių (JAV ir SSRS) taika nenusistovės. Palaikydamas tokią idėją S. P. Huntingtonas įrodinėjo, jog tarptautinėje sistemoje grėsmių nesumažės, o atvirkščiai – jų skaičius išaugs. Grėsmių taikai ir saugumui padaugės, nes vis dažniau kils konfliktai tarp skirtingų civilizacijų.

Bendrieji teorijos teiginiai

S. P. Huntingtonas kritikavo kitus mokslininkus ir analitikus už pernelyg didelį tyrėjų dėmesį žmogaus teisių, liberalios demokratijos, ekonomikos problemoms. Amerikiečių mokslininkas manė, jog ideologijų amžius pasibaigė kartu su Sovietų Sąjungos griūtimi. Tačiau pasaulyje neįsivyravo absoliuti taika, o buvo tarsi grįžta atgal į laikus, kuomet valstybių santykiai buvo charakterizuojami pagal kultūrinius ir tautinius konfliktus. Ši S. P. Huntingtono tezė ir yra pamatinė, vyraujanti jo darbuose – pirminė konfliktų priežastis ateityje bus susijusi su kultūriniais ir ypač religiniais skirtumais.
Anot mokslininko, valstybes kaip svarbiausius tarptautinių santykių veikėjus pakeis civilizacijos. Autorius teigė, jog skirtingų civilizacijų koncepcija, kaip aukščiausias kultūros identiteto vienetas, taps vis svarbesnis analizuojant galimus konfliktus. Civilizacijų susidūrimas, anot S. P. Huntingtono, simbolizuoja istorijos vystymąsi. Ankstesniais laikotarpiais tarptautinėje sistemoje tarpusavyje kovodavo monarchai, valdovai ir ideologijos. Šie konfliktai dažniausiai vykdavo tarp Vakarų civilizacijos valstybių. Tačiau po Šaltojo karo ne Vakarų civilizacijos įgavo vis daugiau galios ir įtakos tarptautinėje sistemoje, o tai skatino Vakarų civilizacijų susidūrimus su kitomis, kurios yra nepatenkintos Vakarų civilizacijos dominavimu civilizacijomis.

Civilizacijų susidūrimo teorijos kritika

Nepaisant nemažų teigiamų vertinimų S. P. Huntingtono Civilizacijų susidūrimo teorija susilaukė ir kritikos. Mokslininkas A. Senas teigė, jog skirtingumas yra daugumos kultūrų bruožas, o Vakarų civilizacija nėra išimtis. Demokratijos, kuri anot S. P. Huntingtono yra bene svarbiausias Vakarų civilizacijos pasiekimas ir vertybė, kurios užuomazgas galime įžvelgti nuo Apšvietos laikotarpio. Tačiau tai nėra tūkstantmetė Vakarų vertybė, o palyginti visai neseniai Vakarų valstybių tarpe paplitusi valdymo sistema, tad lyginti šią civilizaciją su kitomis per demokratijos prizmę yra klaidinga ir neleidžia suprasti kultūrų skirtingumo. Anot kritiko, demokratijos aspektas nebuvo problema JAV palaikyti glaudžius santykius su nedemokratiniais rėžimais Šaltojo karo metu, todėl per didelis susikoncentravimas ties šiuo indikatoriumi gali nuvesti prie klaidingų išvadų analizuojant civilizacijų konfliktus.
JAV mokslininkas Noam Chomsky kritikavo Civilizacijų susidūrimo teoriją dėl jos tuštybės. Anot jo, JAV reikalingi nauji priešai, sunkumai ir dirbtinės grėsmės, su kuriomis šiai valstybei reikia būtinai kovoti, nes Šaltasis karas pasibaigė ir Sovietų Sąjunga, pagrindinė JAV grėsmė ir varžovė subyrėjo, tad pavojaus nebeliko, o JAV jo reikia.
Realizmo atstovai taip pat kritikavo S. P. Huntingtoną, teigdami, jog ne kultūriniai ar religiniai skirtumai yra svarbiausi, o valstybių interesai, galios siekimas ir saugumo užsitikrinimas. Realistų teiginius patvirtina tai, kad S. P. Huntingtono išpranašautas Japonijos ir Kinijos suartėjimas bei jų bendra konfrontacija prieš JAV neįvyko. Greičiau priešingai, nes Japonija suartėjo su JAV siekdama stabdyti Kinijos galios plitimą.