google/wiki40b huggingface dataset:
Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas

Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas – vidaus reikalų sistemos centrinė įstaiga, kurios paskirtis – įgyvendinti valstybės politiką priešgaisrinės bei civilinės saugos ir gelbėjimo darbų srityse.

Istorija

1990 m. gegužės 29 d. įsteigtas Priešgaisrinės apsaugos departamentas, pertvarkius Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Priešgaisrinės apsaugos valdybą. 1994 m. departamentas perėmė gelbėjimo avarijų metu funkciją iš Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos Civilinės apsaugos departamento.
1999 m. įstaiga reorganizuota į Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentą. 2000 m. savivaldybėms (išskyrus miestų savivaldybes) buvo perduotos departamentui priklausiusios ugniagesių gelbėtojų komandos (išskyrus tas, kurios veikė savivaldybių centruose), kurios tapo pavaldžios savivaldybių priešgaisrinėms tarnyboms.
2005 m. prijungtas Civilinės saugos departamentas, 2006 m. – Bendrasis pagalbos centras. 2006 m. įvykdžius išstatutinimą, pertvarkyti administracijos padaliniai.
2008 m. apskričių priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos pertvarkytos į departamentui pavaldžias apskričių priešgaisrines gelbėjimo valdybas, o Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento Specialioji priešgaisrinė gelbėjimo tarnyba tapo departamentui pavaldžia Specialiąja priešgaisrine gelbėjimo valdyba. 2010 m. departamentas perėmė civilinės saugos koordinavimą iš apskričių viršininkų administracijų.
2016 m. savivaldybių priešgaisrinės gelbėjimo tarnybas ėmė papildyti savanoriai ugniagesiai, o šios tarnybos iš departamento perėmė ne savivaldybių centruose buvusias ugniagesių komandas.
2019 m. apskričių priešgaisrinės gelbėjimo valdybos ir priešgaisrinės gelbėjimo valdybos ar tarnybos svarbių objektų apsaugai prijungtos prie departamento ir tapo jo teritoriniais padaliniais, o Specialioji priešgaisrinė gelbėjimo valdyba buvo panaikinta.
Šeriasnapiniai

Išvaizda

Kūnas 15-17 cm ilgio. Plunksnų danga pilka, su rudos spalvos atspalviais.

Biologija

Gyvenimo būdas labai slaptas, todėl mažai žinomas.

Mityba

Lesa ant žemės, kur dirvožemio paviršiuje ieško sėklų, vabzdžių ir kitų smulkių bestuburių.

Paplitimas

Endeminė šeima. Paplitę Australijoje.
PAEEK FC

Istorija

Klubas įkurtas 1953 m. Kirenijoje, šiaurinėje salos dalyje. Po karinio konflikto ir turkų invazijos namų rungtynes žaidžia Lakatamijoje.
Labiausiai garsūs ir daugiausiai pasiekę ne futbole, o krepšinyje. Būtent krepšinio klubas dalyvavo elito diviziono kovose, o futbolas buvo žemesniųjų pakopų lygmenyje.
Sberbank

Sberbank (rus. Сбербанк России) – didžiausia ir seniausiai veikianti Rusijos kredito įstaiga. „Sberbank“ steigėjas ir pagrindinis akcininkas – Rusijos centrinis bankas – valdo 50 % + viena akcijų. Svarbiausias banko biuras veikia Maskvoje. Teikia visas svarbiausias bankines, draudimo, lizingo, vertybinių popierių prekybos paslaugas. Didžiausias Rusijos ir Rytų Europos bankas Sberbank perėmė antro pagal dydį kito Rusijos investicinio banko Troika Dialog akcijas. Sandorio vertė siekia apie 1 mlrd. JAV dolerių.
Utenos Rapolo Šaltenio progimnazija

Istorija

1944 m. „Saulės“ gimnazijos patalpose įkurta mergaičių gimnazija. 1945 m. ji pavadinta 2-ąja mergaičių gimnazija, o nuo 1949 m. Utenos 2-ąja vidurine mokykla. 1953 m. 2-oji vidurinė perkelta į dabartines patalpas J. Basanavičiaus gatvėje, kur nuo 1936 m. veikė pradžios mokykla, o šalia esančiame pastate nuo 1938 m. žydų mokykla. 1957–1971 m. atvežtame tremtinių name veikė mokyklos bendrabutis. 1962 m. prie pagrindinio pastato išaugo priestatas. 1963–1964 m. įrengtas mokyklos sporto aikštynas. Sporto salėje užsiėmimai vyksta nuo 1968 m.
1998 m. išleista paskutinė 52-oji dvyliktokų laida, o 2-oji vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę. 2008 m. spalio mėn. Utenos pagrindinei mokyklai oficialiai suteiktas mokytojo Rapolo Šaltenio (1908–2007) vardas. 2012 m. gegužės 31 d. Utenos rajono savivaldybės tarybos sprendimu Nr. TS-173 Utenos Rapolo Šaltenio pagrindinė mokykla tapo progimnazija.
Gumbakių apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Urbonaičių apylinkės.
Reichsburgo pilis

Reichsburgo pilis (vok. Reichsburg Cochem) − pilis Vokietijoje, Pfalco žemėje, prie Kochemo miestelio, Mozelio žemupyje; 50 km nuo Koblenco.
Pirmą kartą pilis paminėta 1051 m. Vėliau, Vokietiją valdant Štaufenų dinastijai, Reichsburgo pilis buvo imperijos pilimi. 1689 m. per prancūzų apgultį, Reichsburgo pilis buvo sugriauta. Pilies griuvėsiai išliko iki 1868 m., kai juos nupirko verslininkas iš Berlyno Ravenė (Mr. Louis Ravené). 1877 m. pilis buvo atstatyta ir dabar yra lankomiausias turistų objektas prie Mozelio upės.
Pilyje yra gerai išsilaikę renesanso ir baroko baldai, kuriuos rūpestingai kolekcionavo Ravenė šeima.
Papagajo įlanka

Papagajo įlanka (isp. Golfo de Papagayo – „papūgų įlanka“) – Ramiojo vandenyno įlanka, įsiterpusi į Kosta Rikos šiaurės vakarinę pakrantę (Gvanakastės provincija). Driekiasi tarp Nikojos pusiasalio pietuose ir Papagajo pusiasalio šiaurėje. Ilgis – 60 km, plotis – iki 30 km. Įlankos pakrantės yra turistinė sritis. Dalis teritorijos patenka į Santa Rosos nacionalinį parką.
Gelenas

Istorija

Iki XIX a. pabaigos Gelenas tebuvo mažas kaimas. XX a. pradžioje čia buvo smarkiai išvystyta angliakasybos pramonė, tačiau po 1960 m. šachtos buvo uždarytos.

Sportas

Iki 1968 m. mieste žaidė Fortuna Geleen futbolo klubas.
Vasario 24

Vardadieniai

Demetrija – Gedmantas – Goda – Livija – Matas – Motiejus
Pabiržės dvaras

Istorija

XVII a. dvaras priklausė Rastauskams (lenk. Rostowski), tai buvo stambiausi žemvaldžiai Pabiržės apylinkėse. Nuo jų vardo net ir Pabiržė buvo vadinama Rastauskyne.
XVIII a. dvaras jau priklausė Barauskams (Borovskiams, lenk. Borowski). Ypač garsus buvo pastalininkis Leonas Borovskis, Karolio Stanislovo Radvilos, praminto Panie Kochanku (Pone mielasis) sugėrovas. Jam Radvila buvo užrašęs Astravą, tačiau raštuose minima, kad L.Borovkis gimęs tėvoniniame giminės dvare Pabiržėje.
1811 m. dvarui priklausė 97 žmonės.
Senosiose Pabiržės kapinėse yra Salomėjos Borowskos (1821–1864) ir Teklės Komorowskos-Borowskos (1789–1865) antkapiai. Tikėtina, jog Teklė, XIX a. pradžioje tekėdama už grafo Komorovskio, kaip kraitį naujai giminei atnešė Pabiržės dvarą.
XIX–XX a. dvarą valdė ir Bistromai.
1920 m. dvarą (266 ha) valdė Marija Kamarauskienė (Komorowska), čia buvo 127 gyventojai. 1923 m. dvare 16 ūkių ir 126 gyventojai.
1929 m. dvaras parceliuotas ir iš 380 ha Kamarauskienei paliktas dvaro centras su mediniais rūmais bei ūkiniais pastatais ir 70 ha žemės. Dvaras su aplinkiniais sklypais pavadintas Balandiškių kaimu, o Kojeliškių, Naciūnų, Zakrių ir Smardonės palivarkai išdalinti bežemiams ir priskirti prie Likėnų, Kojeliškių ir Naciūnų kaimų.
1935 m. M.Kamarauskienė mirė, dalį turto paliko Pabiržės klebonui, kuris ją iškilmingai palaidojo šeimos kapavietėje. Dvarą valdyti lygiomis dalimis pasidalino Kaunių dvarininkas Ordyniecas ir Kalėjas.
Po II pasaulinio karo dvaro centre įkurta mašinų ir traktorių stotis (MTS), vėliau patalpos buvo perduotos Pabiržės vidurinei mokyklai.
Lenkijos-Lietuvos-Vokiečių ordino karas

Lenkijos-Lietuvos-Vokiečių ordino karas, Didysis karas vyko 1409-1411 tarp sąjungininkų – Lietuvos ir Lenkijos iš vienos pusės ir Vokiečių ordino, palaikomo riterių iš visos Vakarų Europos, iš kitos pusės.
Karo priežastis buvo teritoriniai Lietuvos ir Lenkijos ginčai su ordinu. Lietuva pretendavo į ordino užimtą Žemaitiją, o Lenkija – į Dobrynės žemę. 1409 m. Žemaitijoje kilo Vytauto sukurstytas sukilimas prieš ordiną, kuris tapo tiesiogine karo dingstimi.
1409-1410 m. sandūroje karas vyko tik diplomatiniame fronte, nes žiemos metu karo žygis negalėjo būti organizuojamas. ARbitru ginče buvo kviestas Šventosios Romos imperijos imperatorius Vaclovas IV Liuksemburgietis, kuris buvo šališkas ordino naudai ir palaikė visus ordino reikalavimus. Žygis prieš ordiną surengtas 1410 m. vasarą. Lenkijos ir Lietuvos kariuomenės susitiko prie Červinsko ir kirto 1410 m. liepos 9 d. kirto sieną su ordinu. Kariuomenės traukė Marienburgo link. Prie Griunvaldo Lenkijos ir Lietuvos kariuomenės Žalgirio mūšyje 1410 m. liepos 15 d. nugalėjo ordino kariuomenę atskubėjusią pasitikti priešininkų. Žalgirio mūšis buvo vienas didžiausių Viduramžių Europos mūšių. Mūšyje žuvo ir ordino vadovybė, tarp jų didysis magistras Ulrich von Jungingen. Ordino sutriuškinimas buvo toks skaudus, kad daugelis Prūsijos miestų be pasipriešinimo pasidavė Lenkijos Lietuvos kariuomenei. Tačiau Marienburgo užimti nepavyko. Link Marienburgo sąjungininkai pajudėjo tik praėjus keletui dienų po mūšio. Apgulčiai sąjungininkai nebuvo pasiruošę, jie neturė apgulties įrengimų, be kurių tokių įtvirtinimų, kokie buvo Marienburge paėmimas buvo praktiškai neįmanomas. Be to netrukus nuo apgulties pradžios Vytauto vadovaujama Lietuvos kariuomenė iš Prūsijos pasitraukė.
Oficialiai karas pasibaigė Torūnės taika, kuri pasirašyta 1411 m. Pagal šią sutartį Lenkija gavo Dobrynę, o Lietuva – Žemaitiją, tačiau tik iki Vytauto mirties. Lietuvos ir Lenkijos tarptautinė padėtis akivaizdžiai sustiprėjo, tuo tarpu ordinas karo ir taikos sąlygų buvo labai susilpnintas.
Neurofizika

Neurofizika – tarpdisciplininių tyrimų sritis.
Neurofizika tiria fizikines neuronų ir neuroninių tinklų savybes – mokslininkus domina atskirų jonų kanalų ir transmiterių receptorių, esančių ląstelių membranose, reakcijos kinetika, šių membranų elektrofiziologija (potencialų skirtumas, sinaptiniai potencialai), tarpusavyje susijusių nervinių ląstelių dinamika. Dauguma šių savybių ištirtinos tik branduolinės dinamikos metodais.
Pirmo rango armijos komisaras

Pirmo rango armijos komisaras (rus. Армейский комиссар 1-го ранга) – politinių darbuotojų (komisarų) karinis laipsnis Raudonojoje armijoje 1935–1943 m., atitikęs karinį laipsnį pirmo rango komandarmas (vėliau – armijos generolas). Laipsnis įvestas kartu su kitais asmeniniais kariniais laipsniais 1935 m. rugsėjo 22 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu. Aukštesnis laipsnis – generalinis armijos komisaras (atitiko laipsnį Tarybų Sąjungos maršalas, žemesnis laipsnis – antro rango armijos komisaras (atitiko laipsnį generolas pulkininkas)
Pirmo rango armijos komisaro skiriamieji ženklai – apykakliniuose antsiuvuose po keturis rombus ir penkiakampę žvaigždę. Antsiuvai apvesti juodu apvadu (kaip visi politiniai darbuotojai), o ne auksaspalviu (kaip rikiuotės vadai). Bendras visų politinių darbuotojų ženklas – prisiūta raudona penkiakampė žvaigždė su pjautuvu ir kūju ant abiejų rankovių virš rankogalių. 1941 m. rugpjūčio 1 d. buvo nurodyta šiuos žvaigždės pavidalo antsiuvus nebenešioti.
1942 m. spalio 9 d. VGK nutarimu karinių komisarų institutas buvo panaikintas. Visi komisarai gavo armijos ar laivyno laipsnius, dažniausiai viena pakopa žemesnius. Vienintelis tuo metu pirmo rango armijos komisaras buvo laikomas lygiu pirmo rango komandarmui, bet peratestuotas gavo žemesnį generolo pulkininko laipsnį.
Lietuvos politologų asociacija

Lietuvos politologų asociacija – Lietuvos savarankiška visuomeninė organizacija, vienijanti politologus, t. p. kitus besidominčius politikos mokslu ar kitaip su juo susijusius asmenis. Būstinė Vilniuje, Vokiečių g. 10-210.

Istorija

Lietuvos politologų asociacija įkurta 1991 m. Vilniuje, vienija daugiau kaip 70 narių (2008 m.). Asociacija skatina Lietuvos politikos mokslų plėtrą, skleidžia informaciją apie politikos mokslų laimėjimus ir naujoves. Nuo 1994 m. Tarptautinės politikos mokslų asociacijos (International Political Science Association, IPSA) narė, dalyvauja jos konferencijose ir tyrimų komitetų veikloje. Asociacija ir Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutas rengia metines konferencijas, seminarus, nuo 1995 m. leidžia žurnalą „Politologija“ ir informacinį biuletenį.
Vytautas Tamulaitis

Biografija

1933 m. baigęs Marijampolės marijonų gimnaziją, įstojo į Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą, 1935 m. baigė Kauno karo mokyklos aspirantų kursus. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, nuo 1948 m. gyveno Kanadoje.
Nuo 1937 m. redagavo žurnalą „Kariūnas“, 1942-1944 m. dirbo žurnalo „Žiburėlis“ redakcijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Vyturys“, „Saulutė“, „Šaltinėlis“, „Šaltinis“, „Ateities spinduliai“, „Ateitis“, „Pavasaris“, „Žvaigždutė“.
Goržo apskritis

Geografija

Šiaurinę teritorijos dalį užima Pietų Karpatų masyvai – Paringo, Vilkanulujo, Negovianu kalnai. Pietuose paviršius palaipsniškai leidžiasi į Valakijos lygumą. Svarbiausia upė – Žiu.
Birželio 1

Vardadieniai

Justinas – Jogaila – Galindė – Konradas – Juvencijus
Ust Omčiugas

Lietuviai

XX a. 6–7 dešimtmečiuose čia gyveno daug lietuvių, paleistų iš lagerių (daugiausia – „Dalstrojaus“ Tenkos valdybos), kuriems nebuvo leista grįžti į Lietuvą.
Eduardo Chillida

Biografija

Eduardas Čiljida gimė 1924 m. sausio 10 d. baskų mieste San Sebastiane (kitaip Donostijoje) Ispanijoje. 1943 m. jis pradėjo studijuoti architektūrą Madrido universitete. 1947 m. susidomėjo piešimu ir skulptūra, 1948 m. išvyko tobulintis į Paryžių. Vėlesnėje jo kūryboje ryškūs architektūrinio lavinimosi bruožai: organizuotumas, erdvinis planavimas ir objektų matmenų derinimas, naudojamos medžiagos. Iš pradžių E. Čiljida dirbo su akmeniu ir stiuku, pirmieji jo darbai buvo figūriniai, daugiausiai torsai, biustai. 1950 m. E. Čiljida vedė Pili de Belzunce, kilusią iš Prancūzijos baskų, su kuria vėliau susilaukė penkių vaikų. 1951 m. grįžęs į Baskiją E. Čiljida pradėjo naudoti geležį, medį ir plieną, jo stilius pasikeitė iš figūrinio į abstraktųjį. Jis nuolat gyveno Gipuskoa provincijos kaimo vietovėje Hernani. 1954 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda Clan galerijoje Madride. Šiais metais jis sukūrė keturias geležies duris Arantzazu bazilikai Baskijoje. Šio dešimtmečio pradžioje jis pradėjo kurti „Vėjo kombo“ skulptūrų grupę San Sebastiane. 1954−1966 m. dirbo ties „Svajonių priekalo“ skulptūrų serija, kurioje naudojo medį.
E. Čiljida pradėjo garsėti tarptautiniu mastu. 1958 m. apdovanotas Didžiuoju prizu už skulptūrą Venecijos bienalėje tarptautinių dailininkų kategorijoje, 1960 m. − Kandinskio prizu ir 1964 m. − Karnegio prizu. Po 1960 m. E. Čiljida pradėjo kurti didelių matmenų granito skulptūras. 1969 m. jo skulptūra pastatyta prie UNESCO pastato Paryžiuje, jis iliustravo vokiečių filosofo M. Heidegerio veikalą Die Kunst und der Raum. 1979 m. kartu su Willem de Kooning apdovanotas Andrew Mellon prizu. 1980 m. įvyko kapitalinė skulptoriaus retrospektyvinė paroda Gugenheimo muziejuje Niujorke. 1984 m. E. Čiljida apdovanotas nacionaliniu Didžiuoju meno prizu iš Prancūzijos vyriausybės. 1994 m. jis tapo San Fernando dailės akademijos Madride garbės nariu, 1996 m. jam Jack Goldhill apdovanojimą skyrė Britanijos karališkoji dailės akademija. 1998 m. įvyko paroda Karalienės Sofijos muziejuje Madride, kuri vėliau parodyta Bilbao Gugenheimo muziejuje.
Skulptorius yra sukūręs daug skulptūrų viešosioms erdvėms. E. Čiljida skulptūroje naudojo elementarias formas, derino metalo solidumo pajautimą su skulptūros kompoziciniu atvirumu. Skirtingai nuo daugelio XX a. antros pusės modernistinių skulptorių, E. Čiljida tiesiogiai dirbo su metalo ir granito medžiagomis, išmoko metalo apdirbėjo ir akmendirbio amatų. Pasak skulptoriaus, „geležies gabalas yra idėja pati savaime“. Jis yra pasakęs: „Manęs nedomina erdvė, esanti už formų, bet erdvė, sukurta tarp formų paviršių, kuri jas persmelkia, jų vidinis pagrindas“. 2000 m. Hernani kaime atsidarė Chillida-Leku muziejus, kurio vienas iniciatorių buvo E. Čiljida. Eduardas Čiljida mirė 2002 m. rugpjūčio 19 d. San Sebastiane. Bene garsiausia jo skulptūra minima esanti Gernikos miestelyje Baskijoje taikos tema ir sudaranti porą H. Muro skulptūrai.
Lempinis diodas

Elektrovakuminis diodas – elektrovakuuminis du elektrodus turintis lempinis prietaisas. Diodo taikymas paremtas jo savybe praleisti srovę tik viena kryptimi (iš anodo į katodą).

Veikimo principas

Lempinis diodas turi du elektrodus – katodą ir anodą. Katodas yra laisvųjų elektronų šaltinis. Kaitinant katodą, vyksta termoelektroninė emisija: elektronai išlekia iš katodo ir sudaro aplink jį neigiamą erdvinį krūvį, kurio elektrinis laukas trukdo tolesniam elektronų išlėkimui, t. y., šis elektrinis laukas sudaro potencialinį barjerą.
Kai prie anodo prijungiama teigiama įtampa, ji mažina potencialinį barjerą prie katodo paviršiaus, todėl elektronai, turintys didesnę energiją, išlekia iš erdvinio krūvio srities, patenka į anodinės įtampos elektrinį lauką ir juda anodo link – atsiranda anodinė srovė.
Kadangi elektronai neigiami, pagal srovės apibrėžimą ji teka iš anodo į katodą, nors ją nešančios dalelės juda priešinga kryptimi.
Kai prie anodo prijungiama neigiama anodinė įtampa, elektronai turėtų keliauti iš anodo į katodą. Tačiau anodas nėra kaitinamas, todėl elektronai negali palikti anodo metalinės plokštelės, ir diodu elektros srovė neteka. Todėl diodas praleidžia srovę tik viena kryptimi. Nekaitinamą elektrodą žymus elektronų kiekis gali palikti tik esant itin aukštoms įtampoms, kurios yra už diodo darbo įtampų intervalo.
Jei lempa kaitinama kintamąja srove ir kaitinimo siūlas betarpiškai tarnauja kaip katodas, potencialų skirtumas tarp anodo ir katodo viename siūlo galų nežymiai svyruoja kaitinimo įtampos dažniu. Taigi šiek tiek svyruoja ir diodu tekanti srovė (jaučiamas kintamosios srovės fonas). Neretai tai neleistina, todėl dažnai kaitinimo siūlas būna elektriškai izoliuotas nuo katodo plokštelės.

Taikymo sritis

Lempiniai naudojami srovei lyginti. Šiam tikslui neretai naudojami vieną katodą ir du anodus turintys lempiniai diodai. Turint transformatorių su vidurine atšaka, vienos tokios lempos pakanka sukurti elektros srovės lygintuvą, pakeičiant du diodus.
Radijo ir skaičiavimo aparatūroje diodai turėjo ir kai kada tebeturi ir įvairių kitų taikymo sričių.

Privalumai ir trūkumai

Lempinis diodas gerai tinka aukštos įtampos srovei lyginti. Puslaidininkius diodus tam pritaikyti sudėtinga, nes tokia įtampa juos „pramuša“ (vienpusis laidumas išnyksta). Silpnoji lempinio diodo vieta yra kaitinimo siūlas, kurio tarnavimo laikas ribotas, o jam kaitinti reikia nemažai energijos. Be to, palyginus su puslaidinkiu diodu, šis prietaisas mažiau atsparus smūgiams (ypač jei kolba stiklinė) ir brangesnis pagaminti.
Christopher Miner Spencer

Ankstyvieji metai

K. Spenseris kurį laiką dirbo Samuelio Kolto gamykloje, kur jis įsisavino ginklų gamybą.

JAV pilietinis karas

Spenserio šautuvas buvo sukurtas dar 1859 m., bet jo iš pradžių Sąjunga nenaudojo. 1863 m. rugpjūčio 18 d. Kristoferis Spenseris įžengė į Baltuosius rūmus nešdamasis vieną savo šautuvą ir šovinių atsargą. Jis įėjo į Abraomo Linkolno kabinetą, kur užmezgė diskusiją. Tęsti diskusiją jis atvyko kitą dieną, tada prie Linkolno ir Spenserio prisijungė ir karo sekretorius Edvinas Stentonas (Edwin Stanton) bei dar keletas valdininkų. Po to visą grupė išėjo laukan, kur surengė šaudymą į taikinius.
Šio susitikimo dėka JAV užsakė 13171 Spenserio šautuvą ir apie 58 milijonus šovinių. Generolas Ulisas Grantas paskelbė, kad Spenserio šautuvai yra „geriausi pro drūtgalį užtaisomi ginklai“. Per karo metus buvo pagaminta apie 100 tūkst. šių šautuvų. Pasibaigus karui nemažai kareivių šiuos šautuvus pasiėmė namo, juos ėmė plačiai naudoti vakariniame pasienyje. Kadangi po karo liko daug atliekamų šautuvų, naujų šautuvų gamyba buvo labai menka. Spenseris negalėjo atgauti investicijų į gamybos įrengimus. Kompanija Spencer Repeating Rifle Company ('Spenserio dėtuvinių šautuvų kompanija') 1868 m. paskelbė bankrotą. Įrengimus 1869 m. už 200 000 dolerių perpirko Oliveris Vinčesteris.

Po pilietinio karo

1868 m. Spenceris ėmė dirbti kompanijoje Roper Repeating Arms Company (Amherstas, Masačiusetsas), kur jo bendradarbiai buvo Čarlzas Bilingsas (Charles E. Billings) ir Silvesteris Roperis (Sylvester H. Roper). Netrukus Roperio šaunamųjų ginklų kompanija žlugo, ir kitais metais (1869 m.) Bilingsas ir Spenseris Hartforde (Konektikutas) įkūrė bendrą kompaniją „Billings & Spencer“, kuri turėjo gaminti siuvamąsias mašinas, rankinius įrankius ir stakles.
Apie 1882 m. Spenceris vėl įkūrė naują kompaniją „Spencer Arms Company“ (Vindzoras, Konektikutas). Ryškiausiu kompanijos produktu, manoma, turėjo būti Spenserio pompinis šautuvas. Gamintas 1882–1889 m., šis ginklas buvo pirmas komerciškai sėkmingas lygiavamzdis šautuvas su pompine pertaisymo sistema. Daugelis jų buvo gaminami 12 kalibro, 10 kalibro šautuvai buvo reti. Spenseris vėl susidūrė su finansiniais sunkumais, tad jo kompanija ir jo patentai buvo nupirkti apie 1890 m. Nupirko kompanija Francis Bannerman & Sons iš Niujorko, kuri ir toliau gamino Spenserio šautuvą iki maždaug 1907 m.
Al-Raed FC

Istorija

Klubas įkurtas 1954 m.
Avidė

Avidė – tvartas, skirtas avims laikyti. Nedideliuose ūkiuose paprastai statomos bendrosios avidės, kuriose laikomos įvairaus amžiaus avys ir avinai, juos kilnojamomis pertvaromis suskirstant į atskirus gardus. Dideliuose avininkystės ūkiuose (800–1200 gyvulių) būdingos specializuotos avidės, kuriose laikomi tik tam tikro amžiaus bei lyties gyvuliai.
Suaugusiai aviai skiriama 2,2–2,5 m², avinui – 6 m² gardo ploto. Atskira, šiltesnė patalpa įrengiama besiėriuojančioms avims. Jose avys laikomos su ėriukais drauge 2 – 3 dienas, vėliau jaunikliai atskiriami. Garduose įrengiamos ėdžios (dažniausiai vienpusės) ir grupinės girdytuvės. Pašaras dideliuose ūkiuose dažniausiai tiekiamas mechanizuotai.
Mėšlas iš avidžių šalinamas (dažniausiai buldozeriu) 1–2 kartus per metus. Prie avidės būna pagalbinių patalpų (avių kirpykla, vilnų ir koncentratų sandėliai, izoliatorius, laboratorija, sėklinimo patalpos). Abiejose avidės pusėse įrengiami diendaržiai.
Kapitalo rinka

Kapitalo rinka – finansų rinka, kurioje prekiaujama tokiomis finansinėmis priemonėmis, kurių trukmė viršija vienerius metus. Šioje rinkoje įmonės ir finansinės institucijos atlieka svarbiausią vaidmenį, joje taip pat aktyviai dalyvauja bankai kaip tarpininkai ir vyriausybė, kuri skolinasi ilgesniam laikui. Centrinis bankas kapitalo rinkoje nėra aktyvus dalyvis ir jis apsiriboja tik prekybinio portfelio formavimu. Kapitalo rinką galima suskirstyti į dvi stambias sritis, t. y. skolos (įsipareigojimų, obligacijų rinka) vertybinių popierių rinką ir nuosavybės vertybinių popierių rinką (akcijų rinka).
Trasa Spa-Francorchamps

Adresas

Route du Circuit, 55

B-4970 Francochamps

Belgium
Stalinietis (Obeliai)

Stalinietis – Obelių rajono laikraštis, ėjęs nuo 1951 m. vasario 5 d. iki 1959 m. sausio 25 d. Obeliuose.

Istorija

LKP Obelių rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus, 1951 m. – vienąkart-dukart per savaitę. Tiražas 1951 m. – 700 egz., 1959 m. – 1600 egz.
Laikraštis uždarytas 1959 m. sausio 23 d. panaikinus Obelių rajoną, jo teritorija atiteko Zarasų ir Rokiškio rajonui. Teritorijoje platinti šių rajonų laikraščiai.
Ajutaja

Istorija

Ajutają 1350 m. įkūrė valdovas Utongas. Miestas pavadintas pagal Ramos gimimo vietą Ajodiją Indijoje. Nuo įkūrimo iki 1767 m. miestas buvo Ajutajos karalystės, valdžiusios Siamą, sostine. Buvo ovalaus plano, su taisyklinga stačiakampe gatvių sistema. Miestą juosė akmenų siena (aukštis 6 m, storis 3 m; joje buvo įrengta 16 fortų). 1767 m. Ajutają sugriovė mianmariečiai, sostinė perkelta į Tonburį. XIX a. Ajutaja atstatyta, bet šalies sostine tapo Bankokas.
Bafalo Sabres

Istorija

Bafalo "Sabres", kartu su Vankuverio „Canucks“ prisijungė prie NHL lygos 1970-1971 m. sezone.