google/wiki40b huggingface dataset:
Petrinalas

Petrinalas (angl. petronel; it. petrinale, iš gr. πέτρος 'akmuo, uola') – trumpas XV–XVII a. kavalerijos šaunamasis ginklas, neturėjęs padegimo mechanizmo. Šaudė akmeninėmis (pagal tai ir pavadintas) ar švininėmis kulkomis. Labiausiai paplitę buvo Italijoje. Naudoti neilgai, XVII a. juos išstūmė atsiradę pistoletai ir karabinai.

Konstrukcija

Petrinalas buvo briaunotas strypas iš minkštos geležies ar apvalus iš vario ar bronzos, išilgai kurio buvo išgręžtas vamzdžio kanalas. Vamzdžio ilgis paprastai būdavo 40-50 cm, kanalo kalibras – 13-30 mm. Drūtgalyje, šone, buvo išgręžiama degtuvo anga ir privirinamas lentynėlė padegamajam parakui. Nuo XV a. vidurio lentynėlę pridengdavo dangtelis, saugojęs nuo parako nubirimo pernešant petrinalą. Taip pat petrinalą imta įtvirtinti arbaleto tipo apsode.
Petrinamo masė buvo 4-6 kg. Padegdavo dagčiu pro viršutinę padegamąją angą. Mažo kalibro petrinalus užtaisydavo švinine kulka, kurios kalibras būdavo apie 1,5 mm mažesnis už vamzdžio kanalo skersmenį. Jei kanalas būdavo platus, naudodavo ir akmenukus, apsuktus skudurėliu.

Šaudymas

Karteče ir akmenimis šaudydavo tik iš kelių metrų nuotolio, pramušamoji geba būdavo menka. Geriausi petrinalai švininėmis kulkomis pramušdavo šarvus, bet veiksmingo šaudymo nuotolis buvo menkesnis nei arbaletų (mažiau kaip 15 m).
Anglišku terminu angl. petrone; vadindavo ir lengvuosius kavaleristu, ginkluotus petrinalais. Ši kavalerijos forma buvo naudojama kaip parama labiau šarvuotai kavalerijai (puslanseriams ir kirasirams). Vėliau kavaleristus petronelius pakeitė kavaleristai arkebuzininkai (angl. harquebusier).
Aučynos

Aplinkinės gyvenvietės

Bielionys – 2 km
Šventa – 2 km
Requiem (Mocartas)

Requiem mišios (D min arba d-moll rakte, K. 626) – viena žymiausių Volfgango Amadėjaus Mocarto kompozicijų, užbaigta 1791 m. Tai buvo paskutinis Mocarto muzikinis darbas, tačiau liko nepabaigtas. Po Mocarto mirties Requiem užbaigė jo kolega Franz Xaver Süssmayr.

Instrumentai

2 basethornai, 2 fagotai, 2 trimitai, 3 trombonai, timpanai, smuikai, altas, violončelė, kontrabosas, vargonai arba klavesinas, vokalai (mišrus choras, sopranas, altas, tenoras ir bosas).
Aleksandras Pranciškus Kopecas

Biografija

Lietuvos bajorų Kopecų giminės atstovas, Luko Kopeco ir Katerinos Firlej, Krokuvos vaivados Mykalojaus Firlejaus dukters sūnus.
1648 metais dalyvavo Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero rinkimuose.

Šeima

Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Teofile Tenčinskaite, Liublino vaivados Gabrieliaus Tenčinskio dukterimi. Teofilė mirė 1635 metais, ir Aleksandras vedė antrą kartą Haną Nuskovskaitę, Liublino pakamario dukterį.
Turėjo sūnų Pranciškų Aleksandrą ir dukterį Kateriną, kuri ištekėjo už Lietuvos pažirgininko Abraomo Galuchovskio.
Šiaurės Olandija

Administracinis suskirstymas

Provincija suskirstyta į 61 savivaldybę.
Kazvinas

Paveldas

Kazvinas žymus savo gausiu architektūriniu paveldu. Čia gausu skirtingų laikotarpių mečečių: Kabir Džamės (Seldžiukų laikotarpio, ~IX a.), Sandžidės (greičiausiai Seldžiukų), Pandže Ali (Sefevidų laikotarpio, pastatyta karališkajam haremui), Alnabi (kadžarų laikų, XVI a.), Heidarijės, Salehijės (1845 m.), Sardaro (1853 m.), Aminihos (1897 m.). Kiti miesto paminkliniai pastatai yra Čehel Sotuno rūmai (Sefevidų laikų, dabar miesto muziejus), Mohamado Abad Chorelio karavansarajus, Keisarijės turgus, Salehijės ir Sardaro medresės, Safos pirtis (1881 m.), Kuško ir Teherano vartai (abeji XX a. pr.). Kazvine yra keletas būdingų persiškų vandens rezervuarų, vadinamų ab anbarais: Chano (1799–1873 m.), Lalu (1846 m.), Zargaros (1867 m.) ir Hadž Kazemo (1878 m.).

Istorija

Kazvinas yra istoriniame Persijos Irako regione. Miestas buvo įkurtas Sasanidų dinastijos šacho Šapūro II (~250 m.) ir pavadintas Šad Šapūru. Sasanidų laikais miestas buvo svarbiu prekybinis centras ir zoroastrizmo piligrimystės vieta. Įsigalėjus islamui VII a. miestas tapo šios religijos centru. Abasidų laikais (750–1258 m.) Kazvinas tapo provincijos centru, 786–809 m. apjuostas gynybiniais įtvirtinimais. XI–XVI a. mieste įsigalėjo tiurkai, vėliau mongolai, tuo metu Kazvinas sunyko. Miesto atsigavimas prasidėjo 1502 m., kai į valdžią grįžo persų Sefevidų dinastija. 1598 m. Kazvinas tapo visos šalies sostine (iš Tebrizo perkelta Šacho Tahmaspo I iniciatyva). XVIII a. pab. tapo svarbiu visų Artimųjų Rytų prekybiniu centru. Vėliau išagus Teheranui Kazvino reikšmė sumažėjo. Nukentėjo nuo Rusijos antpuolių abiejų pasaulinių karų metu, bei vidinių neramumų metu.
Kazviną ne kartą niokojo žemės drebėjimai (didžiausi – 970, 1119, 1809 m.).
Bražuolės tufų atodanga

Bražuolės tufų atodanga (dar vadinama Joteliūnų tufų atodanga) – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, esantis ties Joteliūnų kaimu, dešiniajame Bražuolės slėnio šlaite. Atodangos ilgis – 65 m, aukštis – 5,4 m.
Joteliūnų atodanga – viena iš nedaugelio Lietuvoje, kur formuojasi klintiniai tufai. Ši atodanga yra labai svarbi moksliniu ir pažintiniu požiūriu. Klintinis, arba šaltinių tufas – tai porėta lengva uoliena, susidaranti nusėdant šaltinių vandenyje esančiam kalcio karbonatui. Šaltas, kalcio ir hidrokarbonato jonais (Ca²⁺ ir HCO₃⁻) prisotintas požeminis vanduo, išsiveržęs į žemės paviršių, sušyla, išsiskiria anglies dvideginis (CO₂), o susidaręs aragonitas bei kalcitas (CaCO₃) iškrinta nuosėdomis – panašiai, verdant kietą vandenį, ant arbatinuko sienelių susidaro kalkių sluoksnis. Žinoma, gamtoje procesas trunka žymiai ilgiau – tūkstančius metų. Ypač daug klintinio tufo susidarė poledynmetyje (holocene), prieš 12 tūkst. metų iki šių laikų, ilgą laiką vyraujant šiltam ir drėgnam klimatui. Šaltinių klinties susidarymo vietos (tiesa, ne tokios didelės kaip prie Bražuolės) Neries slėnyje taip pat geologų žinomos ir tirtos prie Elniakampio, Antakalnių, Naujosios Rėvos ir Mozūriškių kaimų. Joteliūnų klintinio tufo atodanga – ypač jautrus lankymui objektas, todėl jos lankymui pritaikyti neketinama.
Ties Joteliūnų tufų atodanga, į Bražuolę įtekančių šaltinių vagose yra vietų, kuriose galima pasigrožėti kaip vyksta kitas unikalus geologinis reiškinys – susidaro mineralas aragonitas. Jis šiandien jau kieta pluta apaugo moreninius šaltinių slenksčius. Aragonitas (pagal Ispanijos Aragono srities pavadinimą) – tai netvirtas kalcio karbonatas, virstantis kalcitu ir dažnai turinti koralų, šakelių, puokščių pavidalą. Bražuolės šaltinių vagose gausu akmenėlių, šakų, kankorėžių, aptrauktų balto, kai kur pažaliavusio, sluoksniuoto aragonito kevalu.
Paėjėjus apie 800 m. nuo Joteliūnų tufų atodangos prieš srovę, kairiajame Bražuolės krante stūkso įspūdingas riedulys, vadinamas Bražuolės akmeniu.
Levalua gyvenvietė

Levalua gyvenvietė (pranc. Levallois) – vėlyvojo paleolito archeologinė gyvenvietė Prancūzijoje, netoli Paryžiaus, Il de Fransas, Aukštutinė Sena.

Kultūra

Levalua gyvenvietė surasta XIX a. pabaigoje. Pavadinta pagal Levalua Perė vietovę. Gyvenvietėje rasta smulkių kirtiklių, kirstukų, pjovimo ir gręžimo įrankių – tai nuo titnago skaldytinių atskeltos trikampės ar ovalios nuoskalos, skeltės ir aštrios plokštelės. Iš jų daryti peiliai, smailės, gremžtukai ir įvairūs duriamieji ar rėžiamieji įrankiai. Nuoskalų forma dažnai primena vėžlio šarvą; jos iš abiejų pusių nuskeltos ir nuaštrintos. Levalua gyvenvietės radiniai charakterizuoja paleolito akmens apdirbimo techniką, pavadintą Levalua technika arba metodu, kuri būdinga Ašelio kultūros vėlyvajam laikotarpiui ir Mustjė kultūrai.
Šiaurės sala (Naujoji Žemė)

Šiaurės sala (rus. Северный остров) – šiaurinė Naujosios Žemės salyno Rusijoje sala. Nuo Pietų salos atskirta 2-3 km pločio Matočkino sąsiauriu. Tai 30-a pagal plotą, pasaulio sala, užimanti 48 904 km² teritoriją. Dengia ledynai.
Salos šiaurėje, Troškimų kyšulyje, veikia meteorologinė stotis.
Janelionių vėjo malūnas

Konstrukcija

Malūnas apskrito plano, nupjauto kūgio formos, sumūrytas iš lauko akmenų mūro. Malūnas buvo tinkuotas kalkiniu tinku, baltas. Plytų mūru įrėminti durų ir langų angokraščiai, iš plytų suformuotas liemens mūrinis karnizas, mūriniai sandrikai virš durų ir langų.
Malūno kepurė su sparnais į vėją buvo atgręžiama grąžulu. Grąžulą sudarė rąstas, nuleistas nuo kepurės galinės dalies žemyn pagal malûno sieną. Nuo grąžulo apačios aukštyn ėjo į šalis dvi stygos, prikabintos prie horizontalios sijos, esančios kepurės gale, tuo sudarydamos trikampį, kurio pagrindas buvo viršuje. Visą apgręžimo sistemą sudarė du tokie trikampiai. Antrojo trikampio pagrindą sudaranti sija ėjo per kepurės vidurį. Visa ši sistema įgalino grąžulo siją laikytis neprispaustai prie malūno sienos. Grąžulo galas buvo kabinamas prie oželio, o oželis – prie stulpelio. Du vyrai, sukdami oželio veleną, galėjo pasukti malūno kepurę į vėją. 
2012 m. duomenimis, buvo likusios akmeninės malūno sienos, tarpaukštinių perdangų sijų lizdai sienose, sijų liekanos ir keletas įrangos fragmentų: statvolio ir jo apatinio guolio tvirtinimo liekanos, girnų ašies rėmas, statvolio apatinio krumpliaračio liekanos, malūno kepurės pasukimo mechanizmo liekanos.

Istorija

Malūną 1907 m. pasistatė ūkininkas Dominykas Zuokas, garsėjęs sumanumu, teisingumu, taktiškumu. Mirė sulaukęs 86 metų. Tai jis buvo pasistatęs Janelioniuose medinį kepurinį malūną 1905 m. už pasiskolintus pingus. Vos po metų malūnas sudegė. Sklido kalbos, kad malūną padegė Gegiedžių malūno savininkas, pravarde Vodka.
Iš tėvo mūro malūną paveldėjo jo sūnus Pranas Zuokas, malęs iki 1948 m. 1948-1949 m. malė vietinis gyventojas Povilas Adomaitis. Vėliau malūnas atiteko kolūkiui. 1950 m. buvo malama nebe vėjo, bet elektros pagalba. Nėra duomenų, kada malūne nustota malti. 1980 m. malūnas stovėjo jau nebenaudojamas, be didžiosios dalies technologinės įrangos. Janelionių vėjo malūno piešinyje 1982 m. (aut. D. Jonušytė) dar matyti šalia malūno stovėję sodybos pastatai. 1992 m. malūne kilo gaisras.
Viekšnalių Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia

Istorija

Gelsodės kaimo valstiečiai 1911 m. kapinėms dovanojo žemės, o Beibelio užuežio gyventojas P. Paulauskas – sklypą bažnyčiai. 1912 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Ji buvo Luokės parapijos filija.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų, dvibokštė. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Jonas Janulevičius

Biografija

1892–1895 m. priklausė nelegaliam Vilniaus darbininkų būreliui, nuo 1895 m. Lietuvos socialdemokratijai. 1897 m. partijos narių švietimo organizatorius.
1897 ir 1899 m. kalintas Vilniuje už dalyvavimą darbininkų judėjime. 1900 m. ištremtas į Vologdos guberniją. Ten 1902 m. dalyvavo Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos veikloje. 1902 m. persikėlė į Astrachanę, vėliau grįžo į Lietuvą.
1905–1907 m. vienas Lietuvos socialdemokratų partijos vadovų. 1906 ir 1909 m. vėl suimtas ir kalintas. Vienas nuo 1908 m. gruodžio mėn. iki 1909 m. balandžio mėn. užsitęsusio Vilniaus odininkų streiko organizatorių. 1910 m. ištremtas dvejiems metams į Minską.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1915 m. pasitraukė į Rusiją, dalyvavo 1917 m. revoliucijoje, 1918–1934 m. dirbo Kremenčiuke.
Fernando Torres

Biografija

2001 m. vykusiame Europos jaunučių (iki 16 m.) čempionate tapo geriausiu turnyro žaidėju, tais pačiais metais žaidė jaunių (iki 17 m.) pasaulio čempionate. 2002 metų jaunimo (iki 19 m.) Europos čempionate su Ispanijos komanda užėmė pirmąją vietą ir tapo rezultatyviausiu turnyro žaidėju, buvo išrinktas geriausiu čempionato žaidėju.
2007 m. Torresą už 26,5 milijonų svarų sterlingų įsigijo Anglijos „Premier“ lygoje rungtyniaujantis „Liverpool“.
Pagrindinėje Ispanijos rinktinėje žaidžia nuo 2003 m. rugsėjo 6 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur pirmosiose rungtynėse įmušė įvartį į Ukrainos vartus, antrosiose rungtynėse įmušė du įvarčius į Tuniso vartus. Su rinktine 2008 m. laimėjo Europos čempionatą, kuriame įmušė 2 įvarčius, tarp jų pergalingą finalo įvartį.
Torres’as dėl traumos nesėkmingai pasirodė 2010 m. pasaulio čempionate – nors komanda laimėjo auksą, Torres’as dažniausiai buvo įleidžiamas tik po keitimo ir neįmušė nei vieno įvarčio.
2011 m. sausio 31 d. už rekordinę 50 mln. svarų sterlingų sumą persikėlė į Chelsea FC komandą.Su ja 2012 m. laimėjo UEFA čempionų lygą.
2012 m. Europos čempionate Torres’as, įmušęs tris įvarčius ir atlikęs vieną rezultatyvų perdavimą, buvo apdovanotas „Auksiniu bateliu“, kuris skiriamas rezultatyviausiam čempionato žaidėjui.
2019 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

2019 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 86-asis Lietuvos atvirasis (anksčiau vyrų) ir 72-asis moterų šachmatų čempionatai. Abu vyko Vilniuje 2019 m. kovo 15 – kovo 21 d. Varžybos kartu buvo ir jaunimo (vaikinų ir merginų iki 20 m.) Lietuvos čempionatas.

Atvirojo čempionato nuostatai

Finalinis čempionato turnyras – atviras. Jame gali žaisti visi norintys Lietuvos šachmatininkai, nepriklausomai nuo lyties, amžiaus ir reitingo.
Laikas galvojimui: po 1 val 30 min. iki partijos pabaigos, kiekvienam žaidėjui,  už  atliktą ėjimą, pridedant po 30 sek.

Apdovanojimai

Lietuvos šachmatų ir jaunimo čempionatų prizininkai apdovanojami prizais, diplomais ir medaliais. 
2019 m.  Lietuvos  šachmatų čempionas patenka į Lietuvos rinktinę. 
Lietuvos jaunimo šachmatų čempionas įgyja teisę atstovauti šaliai 2019 m. Pasaulio jaunimo šachmatų čempionate.

Atvirojo čempionato eiga

2019 m. Lietuvos čempionato pusfinalinis turnyras nevyko. 
Dėl Lietuvos šachmatų čempiono titulo kovojo 82 žaidėjai, iš jų 35 dalyviai, turintys 20 metų ir jaunesni. Dalyvių reitingo vidurkis – 1760
Iš 2018 m. Lietuvos šachmatų čempionato prizininkų dalyvavo tik 2018 m. čempionas DM Vidmantas Mališauskas. Varžybos vyko šveicariškąja sistema (9 ratai). Sąlygos nelengvos: dalyviams per 7 dienas teko sužaisti 9 partijas, nes dvi dienas reikėjo žaisti po dvi partijas.

Vaikinų (iki 20 m.) čempionatas

2019 m. Lietuvos jaunimo (vaikinų iki 20 m.) įskaitoje pirmas tris vietas užėmė kauniečiai: pirmąją - Karolis Jukšta (6,5 tšk.), antrąją - Pijus Stremavičius (6 tšk.), trečiają - Aistis Butvilas (6 tšk.)

Lietuvos moterų šachmatų čempionatas

73-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje 2019 m. kovo 15 – kovo 21 d., toje pačioje vietoje ir laiku, kaip ir atvirasis čempionatas.
Dalyvavo 24-ios šachmatininkės. Iš 2018 m. Lietuvos moterų čempionato prizininkių dalyvavo tik bronzos medalį iškovojusi – Guoda Perminaitė. Vidutinis turnyro reitingas – 1562.
Žaidėjos šveicariškąja sistema varžėsi 7 ratus. Esant vienodam taškų skaičiui, aukštesnė vieta buvo skiriama dalyvei su aukštesniais papildomais rodikliais.
Galvojimui kiekvienai iki partijos pabaigos buvo skiriama po 1 val. 30 min., pridedant po kiekvieno padaryto ėjimo  po 30 sek.
Moterų čempionate lygiagrečiai vyko ir Lietuvos merginų (iki 20 m.) šachmatų čempionatas. J20 amžiaus grupėje geriausiai pasirodžiusi dalyvė tapo Lietuvos merginų iki 20 m. čempione bei įgijo teisę atstovauti Lietuvai 2019 m. Pasaulio jaunimo (merginų iki 20 m. šachmatų čempionate

Merginų (iki 20 m.) čempionatas

2019 m. Lietuvos merginų iki 20 m. čempionate (19-ka dalyvių) pirmąją vietą užėmė  moterų turnyro nugalėtoja, klaipėdietė Marija Šibajeva, surinkusi 5,5 tšk. Antroji buvo vilnietė Evelina Ravluševič (5 tšk.), trečioji -  šiaulietė Gabija Šimkūnaitė (5 tšk.).
Salvadoras (miestas)

Istorija

Įkurtas 1549 m. Iki 1763 m. buvo Brazilijos sostinė.
Uusi tietosanakirja (1960)

Uusi tietosanakirja – suomiška enciklopedija, leista 1960–1972 m. Išleido Veli Valpola, Tietosanakirja Oy leidykla.
Apimtis: 26 tomai. 130 000 straipsnių, 30 000 iliustracijų. 1–24 tomai publikuoti 1960–1966; papildomi – 1 ir 2 – 1972 m.
Termolis

Istorija

Termolio apylinkėse gyventa nuo priešistorinių laikų. Tai rodo išlikę nekropoliai. Netoli pakrantėje romėnų patricijai statėsi vilas.
Seniausias miestą minintis dokumentas yra iš X a. Jame minima dabartinės Termolio katedros pirmtakė. Termolis priklausė lombardams iki normanų atvykimo, kuriems valdant miestas suklestėjo. Po to sekęs nuosmūkis truko iki 1770 m., kai Neapolio karaliai leido vietiniams didikams pakrantėje statytis rūmus.
Termolyje vyko vienas didžiausių tankų mūšių per Italijos kampaniją 1943 m. spalio 2 d. - spalio 6 d.
Po Antrojo pasaulinio karo Termolis tapo vienu svarbiausių Molizės centrų, bet dabar kaip kurortui jam tenka varžytis su Kampomarinu, kuris yra 5 km į pietus.
Aukštdvaris

Istorija

Į šiaurės rytus nuo buvusio dvaro rasta III–IV a. juostinių apyrankių. 1863 m. kovo 17 d. kaime įvyko sukilėlių mūšis su Rusijos kariuomene. XIX a. pab. buvo dvaras. 1805 m. jį iš Jelenskių nusipirko Martynas Belozioras. Po jo mirties valda atiteko žmonai Eleonorai, vėliau per jos seserį – Podbereskių giminei. 1877 m. pastatyta gamykla, kurioje gaminti vežimai, ratai ir ašys (1879 m sudegė, paskui atstatyta).
Tarybiniais metais buvo „Ąžuolo“ kolūkio pagalbine gyvenviete.
Šokis

Šokis – scenos meno, pramogų industrijos ar socialinio susibūrimo forma, kur išraiškai pasitelkiami kūno judesiai, tradiciškai ritmiški muzikai. Šokio apibrėžimas yra reliatyvus, priklausomai nuo socialinių, kultūrinių, estetinių bei moralinių visuomenės pažiūrų.
Bendriausiu atveju egzistuoja dvi šokio rūšys – sceninis šokis bei socialinis šokis. Sceninis šokis yra meno forma, atliekama publikai. Socialinis šokis yra skirtas ne publikos, o šokėjų pasitenkinimui ir dažniausiai šokamas ne dėl meninių, bet dėl socialinių tikslų. Šiais laikais du terminai gali persipinti tarpusavyje dėl galimo itin plataus sceninio (meninio) šokio apibrėžimo.

Šokio formų klasifikavimas

Šokį klasifikuoti galima pagal daugybę savybių, ir kol kas nėra nė vieno visuotinai pripažinto klasifikavimo metodo.

Pagal žiūrovo-atlikėjo santykį

Bendriausiu atveju šokio formos gali būti skirstomos į sceninį, arba meninį šokį bei socialinį šokį. Sceninis šokis yra atliekamas publikai, socialinis – tik dėl pačių atlikėjų pasitenkinimo. Kartais tam tikros šokio formos gali priklausyti abejoms kategorijoms (pavyzdžiui, gatvės šokiai prasidėjo kaip socialinis šokis, tačiau vis dažniau yra rodomi scenoje siekiant meninių tikslų).
Sceniniai šokiai dažniausiai turi dvi paskirtis: meninę arba varžybų. Meniniai sceniniai šokiai siekia išreikšti tam tikrą meninę idėją, pasitelkiant šokio formą. Šokėjai varžybų kontekste siekia išsiaiškinti techniškiausią, meniškiausią, ar kitaip geriausią tam tikrų bruožų šokėją, duetą ar šokėjų grupę. Socialiniai šokiai turi daugelį paskirčių: liaudies šokiai dažniausiai yra tam tikra sambūrio forma; taip pat egzistuoja poriniai šokiai, kurie prasidėjo vedini romantinių ir seksualinių socialinių tikslų; erotiniai šokiai; kaip ir sceniniai šokiai, gali vykti ir varžybų formatu.
Karvelių ąžuolas

Istorija

Pasak vietinių gyventojų, ąžuolas taip pavadintas, nes jame perėdavę karveliai. Kadaise šį ąžuolą norėta nukirsti ir panaudoti statomo tilto prie Aleksoto poliams, bet vyrai neturėję tokių ilgų pjūklų, kurie „apglėbtų“  storą medžio kamieną. Tačiau vis tiek sugalvoję nupjauti viršūnę ir pažiūrėti, ar medis sveikas, ar tiktų statyboms. Nupjovę jie pamatė didelę kiaurymę, todėl sumanymo jį panaudoti poliams teko atsisakyti.

Aprašymas

1968 m. Karvelių ąžuolas paskelbtas gamtos paminklu, 1987 m. priskirtas prie respublikinės reikšmės paminklų. Medis auga Pyplių kaime, Kamšos miško pakraštyje prie Kamšos miško botaninio-zoologinio draustinio. Medį patogu pasiekti iš kelio  140  Kaunas–Zapyškis–Šakiai  ties benzino kolonėle Mitkūnuose pasukus Pyplių link, toliau – kaimo žvyrkeliu (Piliakalnio g.) į dešinę bei nuo sodybos į dešinę apie 300 m per pasėlių lauką, viso apie 3 km. Objektas lankymui nepritaikytas: nėra informacinių nuorodų, atvirame lauke medis supamas ir stelbiamas suvešėjusių krūmų. 
Karvelių ąžuolo kamieno skersmuo virš 2 m, aukštis – 17 m., asimetriška laja, o liemuo – 745 cm apimties (2015 m. duomenimis). Skelbiama, kad ąžuolas, kurio kamieno apimtis siekia 7 m, turi būti ne mažiau kaip 700 metų amžiaus. Šiam medžiui prieš 150 metų buvo nupjauta viršūnė. Per ilgus metus viršūnė užgijusi, tačiau ąžuolas taip ir likęs neaukštas. Paprastai senas medis, netekęs viršūnės, daugiau savo gyvybinės energijos skiria apatinėms šakoms, išsaugo sveikas šaknis, jo nuolat neklibina vėjai, be to, ąžuolas trumpu kamienu ir žema laja turi didesnes galimybes išlikti, sulaukti galbūt ir Stelmužės ąžuolo metų. Būtent todėl arčiausiai idealaus seno medžio modelio yra laikomas Karvelių ąžuolas.

Būklė

Atžalos auga iš kamieninių šakų. Yra ertmių kamiene, paviršiaus pažeidimų kamieno pagrinde, pačiame kamiene ir lajoje. Yra plyšių kamiene. Yra medienai kenkiančių grybelių lajoje.  Medis viršijęs gamtinę brandą ir yra stagnacijos fazėje. Augimo vietos paviršius yra nepralaidus.
TSRS Gynybos pramonės liaudies komisariatas

TSRS Gynybos pramonės liaudies komisariatas (rus. Народный комиссариат оборонной промышленности СССР) – vienas iš centrinių TSRS valdymo organų, valdęs gynybinės paskirties įmones, veikęs nuo 1936 m. gruodžio iki 1939 m. sausio.
Al-Jaish SC (Sirija)

Istorija

Klubas įkurtas 1947 m. 
Futbolo komanda net 17 k. tapo šalies čempionais. (1973, 1976, 1979, 1985, 1986, 1998, 1999, 2001, 2002, 2003, 2009–10, 2012–13, 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2017–18 ir 2018–19 m.)
Dickey Simpkins

Dikis Simpkinsas (angl. Dickey Simpkins; g. 1972 m. balandžio 6 d. Vašingtone) – JAV krepšininkas, dalį 2003–2004 m. sezono rungtyniavęs Vilniaus „Lietuvos Ryto“ komandoje.

Karjera

1993–1994 m. D. Simpkinsas praleido Providenco universitete, o 1994 m. NBA naujokų biržoje jį 21 šaukimu pakvietė Čikagos „Bulls“ klubas, kuriame amerikietis žaidė iki 2000 m. ir tris kartus tapo NBA čempionu.
2000 m. D. Simpkinas iš „Bulių“ perėjo į Sietlo „SuperSonics“ komandą, tačiau nesužaidęs nė vienerių rungtynių buvo atleistas. 2001 m. nusprendė atvykti į Europą ir tapo Kozanio „Makedonikos“ klubo nariu. Pasibaigus sezonui krepšininkas grįžo į NBA ir tapo Atlantos „Hawks“ ekipos nariu, tačiau jau lapkritį grįžo į Graikiją ir papildė Atėnų „Marousi“ klubo gretas. 2002 m. sausį Dickey išvyko į CBA lygos Rockfordo komandą, o sezoną baigė Portugalijoje.
2002–2003 m. D. Simpkinas rungtyniavo Kazanės „Unics“ klube, kuriame buvo vienas iš lyderių, o pasibaigus sezonui tapo ambicingos „Lietuvos Ryto“ komandos nariu. Šioje Lietuvos ekipoje amerikiečiui buvo numtytas vienas lyderio vaidmenų, bet krepšininkas taip ir neįsitvirtino Vilniuje bei kovo mėnesį buvo atleistas. Palikęs Lietuvą D. Simpkinas sužaidė vienerias rungtynes Puerto Rike.
2004–2005 m. sezoną D. Simpkinas pradėjo Dakota „Wizards“ komandoje, kuri žaidė CBA lygoje, sezono viduryje pasirašė mėnesio trukmės kontraktą su Ispanijos Leidos komanda.
2005–2006 m. Dickey pradėjo Libane, o vasarį papildė Eurolygoje žaidusios Bambergo komandos gretas. 2006 m. vasarą paliko Vokietiją ir nebežaidžia jokioje komandoje.
Inčuanas

Istorija

I a. pr. m. e. miestas vadintas Fupingu ir buvo apskrities centras. 907 m. žlugus Tangų dinastijai, miestą (tada vadintas Singčingu) užėmė tangutai – jis tapo Vakarų Sia sostine. 1227 m. užimtas mongolų. 1928 m. Inčuanas tapo nuo Gansu atskirtos Ningsia provincijos sostine.
Riešutinis lotosas

Kilmė

Nuo senų laikų riešutinis lotosas buvo auginamas pietryčių Azijos žemėse, vėliau jis atvyko ir į kitus žemynus. Pirmieji lotosą į Afriką pergabeno Senovės Persijos civilizacijos gyventojai, o 1787 m. botanikas Joseph Banks šį lotosą atvežė ir į vakarų Europą. Šiuo metu Afrikoje riešutinis lotosas jau išnykęs, tačiau jis yra plačiai paplitęs pietų Azijos ir Australijos botanikos soduose.

Mityba

Visos riešutinio lotoso dalys valgomos, labiausiai vertinamos šaknys, nes jos yra sveikos ir maistingos. Lotoso šaknys kepamos, troškinamos ir tinkamos gražinti įvairiausiems patiekalams, vainiklapiai, lapai ir šakniastiebiai tinka sriubai, iš kuokelių ruošiama arbata, o riešutinio lotoso sėklos tarnauja kaip pagardas kukurūzų spragėsiams ir įvairiems padažams.

Reikšmė religijose

Hinduizmo religijoje riešutinis lotosas simbolizuoja dieviškojo grožio pavyzdį. Hinduizmo dievų Brahma ir Lakšmė paveiksluose dažnai pavaizduoti lotosai, kurių vainiklapiai atskleidžia dvasinę dievų galią. Šis lotosas dažnai minimas hinduistų literatūroje (puranose ir vedose). Riešutinis lotosas yra nacionalinė Indijos gėlė.
Budizme lotosas simbolizuoja sielos, kalbos ir proto grynumą. Buda dažnai vaizduojamas sėdintis ant milžiniško lotoso. Budistų sakoma, kad po Budos pėdomis visada augo lotosai.
Kinai riešutinį lotosą laiko žmogaus grynumo ir elegancijos simboliu. Ši lotoso simbolika kinų kultūroje atsirado dėl konfucianisto Zhou Dunyi filosofijos.