google/wiki40b huggingface dataset:
Alicija Valentukevičiūtė

Alicija Valentukevičiūtė (slapyvardis: Alicija van der Vale; g. 1976 m. kovo 31 d. Druskininkuose) – rašytoja, knygų iliustratorė.

Biografija

1982 m. lankė pradinę mokyklą Druskininkuose, o 1985–1992 m. mokėsi M. K. Čiurlionio meno mokykloje. 1996 m. baigė Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatoriją, A. Dekšnio smuiko klasę. 1996-1998 m. studijavo LMA. 2004 m. Vilniaus Edukologijos universitete LEU Pedagogikos ir psichologijos fakultete ir įgijo edukologijos magistro laipsnį. 1999 m. dalyvavo VU Č. Milošo poezijos vertimų konkurse. 2000, 2010 m. dalyvavo VU „Filologijos rudenyje“. "Dirvos" premijos laureatė.

Kūryba

Pirmieji prozos bandymai publikuoti Alytaus vidurinės mokyklos jaunųjų literatų laikraštėlyje „Soliaris“ (1993–1997), kurį redagavo rašytojas St. Sliužinskas. 1998 m. JAV lietuvių periodinio leidinio „Laiškai lietuviams“ rašinių konkurse laimėjo II-ąją vietą už novelę „Kaip nugalėti perdėtą išdidumą". 2001 m. JAV lietuvių laikraščio „Dirva“ novelės konkurse laimėjo I vietą, už novelę „Talentų mokykla". 2006 m. išleido dvi pirmąsias prozos ir poezijos knygas „SMS“ ir „126 užkalbėjimai“. Pirmojoje prozos knygoje „SMS“ iškeliamos mažos, plika akimi nematomos socialinės problemos, knyga sukurta autorei esant dvidešimties. 2008 m. išėjo poezijos knyga „Su žeme ir su jūra“. 2008 m. lietuvių studentų tautininkų korporacijos Neo- Lithuania novelės konkurse už novelę „Blogas berniukas“ pelnė II-ąją vietą . 2010 m. leidykla „Ciklonas“ išleido prozos knygą „Monetos“. Pagrindinė poezijos tema – namų ilgesys, mintys užkoduotos simbolių kalba. Prozoje juntama jaunystės refleksija, nuoširdumas, įvykiai perpinti įžvalgomis, istorijos pamokančios, šmaikščios. Rašo ir paaugliams ir suaugusiems. Kūryba priklauso ateities literatūros srovei.
Valdas Balčiūnas

Biografija

1986 m. su Gintautu Mince SSRS Tautų spartakiadoje užėmė pirmąją vietą, SSRS čempionate- pirmi, pasaulio pirmenybėse – vienuolikti. 1987 m. pasaulio jaunių čempionate Linas Šiugždinis ir Valdas Balčiūnas užėmė 13-ąją vietą.
1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, įguloje su Raimondu Šiugždiniu, užėmė 32-ą vietą bendroje įskaitoje (atskirų etapų vietos: I – 20 vieta, II – 26 vieta, III – 27 vieta, IV – 30 vieta, V – 34 vieta, VI – 15 vieta, VII – 22 vieta). Pirmųjų buriuotojų olimpinės burės eksponuojamos Lietuvos sporto muziejuje.
2015 m. tapo metų Tolerancijos žmogumi.
Tadas Dilys

Tadas Robertas Dilys (g. 1968 m. rugsėjo 15 d. Vilniuje) – aktorius, vaikystėje išgarsėjęs keletu ryškių vaidmenų fino filmuose.

Biografija

1976 m. atliko pagrindinį Kalio Bliumkvisto vaidmenį A. Žebriūno filme „Seklio Kalio nuotykiai“. Filmavosi TSRS Centrinės TV kino almanache „Tas fantastiškas pasaulis“ (1983 m.), R. Banionio režisuotame TV seriale "Šešiolikmečiai" (1986 m.).
1987 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. Nuo 1994 m. vadovauja UAB „Autarė“, rengiančioje pramonines parodas ir užsiimančioje verslo turizmu.
Ietis

Ietis (angl. spear, vok. Speer, rus. копье) – ilgakotis (nuo 1,5 iki 6 m ilgio) duriamasis ginklas, paprastai sudarytas iš medinio ilgo koto su antgaliu (ietigaliu), naudotas medžioklėje ir kautynėse (kaip kirstynių ar svaidomasis ginklas). Paprasčiausiais atvejais ieties ietigalis yra ne antgalis, o tiesiog smailus galas. Tai vienas senoviškiausių ginklų, jų likučiai aptinkami itin senų stovyklaviečių kasinėjimuose.

Ietigalis

Kaunamasis ieties galas būna smailus ir vadinamas ietigaliu.

Medinis ietigalis

Paprasčiausias ietigalis yra nusmailintas ieties galas, tokio smailumo, kad smigtų į auką. Tropiniuose kraštuose paprasčiausios ir pigiausios ietys be antgalių būdavo bambukinės ietys, kurių ietigalis buvo istrižai nupjautas kotas. Kitas primityvių iečių variantas – tvirtas medinė kartis, kurios vienas galas nusmailintas ir apdegintas (tinkamas apdeginimas kiek sutvirtina medieną). Tokias ietis naudodavo pirmykščiai ugnį žinantys medžiotojai, valstiečiai sukilėliai ir pan.

Akmeniniai antgaliai

Senoviškiausi iečių antgaliai būdavo akmeniniai, pvz., pagaminti iš tokių mineralų kaip titnagas, obsidianas ir pan. Akmeniniai ietigaliai būdavo trikampio ar smailaus lapo formos, įsprausti skeltame kote, aprišti plaušais ar odiniais dirželiais, priklijuoti derva. Tokie antgaliai turėdavo tiek smaigalį, tiek ašmenis.
Akmeniniai ietigaliai galėdavo būti itin aštrūs (pvz., titnaginiai), bet nuo smūgio į akmenį suduždavo ar bent smarkiai atšipdavo.

Kauliniai antgaliai

Kita senoviškų iečių antgalių medžiaga – kaulas (arba ragas). Būdavo naudojami ir grynai duriamieji kauliniai antgaliai (pikos tipo).

Ieties kotas

Ieties kotas paprastai medinis. Vienas populiariausių medžių ietims Europoje buvo uosis. Tropikuose dažnai naudojo bambukines ietis.

Vėlyvaisiais viduramžiais gamino turnyrines ietis tuščiaviduriais kotais. Nuo itin stipraus smūgio tokios ietys subirdavo į gabalus, kas apsaugodavo ietimis vienas kitą taranuojančius raitus riterius ir efektingai atrodydavo turnyruose. Kitas panašus vizualus turnyrų elementas buvo spyruokliniai skydai Šie skydai specialiu spyruokliniu įtaisu būdavo pritvirtinami prie turnyrinių riterio šarvų, ir priešininkui ietimi pataikius į tą skydą spyruoklės mestas skydas nuskriedavo į šoną.
Retkarčiais naudodavo ir metalinius kotus. Tai labiau būdinga kai kurioms svaidomoms akstims ir kirstynių ietims.

Ieties palikuonys

Ietims giminingi ginklai yra alebardos, naginatos ir panašūs ilgakočiai kirstynių ginklai, pasižymintys tuo, kad jų antgaliai sudėtingi (turi daugiau smaigalių, ašmenų, kablių), masyvesni.

Svaidomųjų iečių (aksčių) giminaičiai – lankų ir arbaletų strėlės.
Liucijonas Morikonis

Biografija

Liucijonas Morikonis gimė 1818 m. spalio 30 d. Tėvas – dvarininkas bajoras Jeronimas Morikonis. Faktais nepatvirtinta, Juozo Tumo Vaižganto raštuose pateikta legenda - Liucijonas yra nesantuokinis J.  Morikonio ir Kraštų palivarko gražuolės baudžiauninkės sūnus.
Liucijonas buvo mokomas ir auklėjamas užsienyje, kur pažino ir pamėgo meną. Jis buvo ruošiamas kunigystei, bet pasirinko pasaulietišką gyvenimą.
Grįžęs po studijų į tėviškę, Liucijonas Morikonis kūrėsi Svėdasuose, į šį kraštą kvietėsi architektus ir statybininkus iš Vakarų Europos. Jo architektūrinius sumanymus įgyvendino iš Matrijos (Tirolis, Austrija) atvykęs ir XIX a. antrojoje pusėje kelis dešimtmečius Lietuvoje kūręs architektas Georgas Werneris, vėliau suprojektavęs Rokiškio ir Salų bažnyčias.
Vakarinėje Beragio ežero pakrantėje, Bajorų kaimo teritorijoje, XIX a. viduryje Liucijonas Morikonis pastatė naujus Svėdasų dvaro rūmus, įrengė tvenkinį ir įveisė apie 7 hektarų ploto parką. Jį kūrė iš užsienio atsivežti sodininkai.
Buvo vedęs Mariją Lopacinskaitę (1840 m. rugsėjo 14 d.), Liudviką Ledochovską (1849 m. rugpjūčio 16 d.) ir Elžbietą Mundytę (1864 m. vasario 3 d.). Visose santuokose susilaukė palikuonių.
Svėdasų miestelio aikštėje Liucijonas Morikonis pasistatė dviejų aukštų mūrinį namą. Motinai ir pirmajai žmonai mirus, Svėdasų bažnyčios šventoriuje 1848–1850 m. jis pastatė mūrinę neogotikinio stiliaus Švč. Dievo Motinos koplyčią-mauzoliejų.
Melsdamas sveikatos sunkiai sirgusiai dukrai, apie 1854 m. šalia Svėdasų, Svėdasų–Šimonių ir Anykščių–Salų kelių kryžkelėje, Liucijonas Morikonis pastatė koplytėlę, skirtą Švč. Mergelei Marijai. Gyvendamas Svėdasuose, jis pats kasdien ateidavo į ją rožinio sukalbėti ir skatino vietinius žmones toje koplytėlėje už Morikonių giminę melstis.
Statydamas puošnius ir didingus pastatus, išlaidžiai gyvendamas, Liucijonas Morikonis paveldėtą didelį turtą greitai prarado, prasiskolino. už dalyvavimą sukilime areštuotas. Keletą mėnesių praleido kalėjime Vilniuje, vėliau metus Kaune. Po kalėjimo nebeturėjo pinigų 1855 m. Salų dvarą pardavė grafui Reinoldui Tyzenhauzui (lenk. Rajnold Tyzenhauz) iš Pastovių (lenk. Postawy). Svėdasų dvaras apie 1890 m. buvo parduotas iš varžytinių. 
Nuskurdęs Liucijonas Morikonis senatvėje persikėlė į Varšuvą, kur iki mirties (1893 m. vasario 14 d.) dirbo mokytoju. Palaidotas Vilniuje, senosiose Rasų kapinėse.
Al-Naft SC

Istorija

Klubas įkurtas 1979 m.
Tarptautinis krikščioniškas universitetas

Istorija

Vos pasibaigus Antrajam Pasauliniam karui, 1945 m. rudenį grupė Japonijos krikščionių akademikų iškėlė mintį įsteigti universitetą, paremtą krikščioniškais principais. Šią mintį palaikė Amerikos krikščioniškos organizacijos. 1948-taisiais Niujorke buvo įkurtas Japonijos Tarptautinio krikščioniško universiteto fondas, administruojantis lėšų rinkimą tiek pačioje Japonijoje, tiek ir JAV.
1949 m. birželio 15 d. vykusios konferencijos metu Amerikos ir Japonijos krikščioniškų organizacijų atstovai paskelbė apie universiteto įkūrimą. Sekančiais metais ICU įsigijo sklypą Tokijo pakraštyje, Mitakos mieste, buvusią karinę oro bazę. Universitetinis miestelis buvo pastatytas per ateinančius porą metų ir 1953-iųjų kovą Japonijos Švietimo ministerija suteikė ICU mokslo institucijos įgaliojimus. Tų pačių metų balandį buvo atidaryta laisvųjų menų kolegija, pirmoji tokia Japonijoje, ir priimti pirmieji studentai. 1957 m. pradėtos magistrantūros ir doktorantūros studijos, 1978 m. balandį šalimais pradėjo veikti ICU vidurinė mokykla.

Struktūra

Universitetą sudaro Laisvųjų menų kolegija, magistrantūros ir doktorantūros studijų padalinys, 8 tyrimų institutai.

Studentai

2011 metų duomenimis universitete mokėsi 3001 studentas, iš kurių 2851 bakalauro studijų pakopoje, 150 – magistro, 48 – doktorantūros. Iš visų studentų, 9,5% buvo ne Japonijos piliečiai (daugiausiai iš JAV, Pietų Korėjos ir Kinijos).
Iki 2011 metų universitetą yra baigę virš 21 000 studentų, tarp kurių beveik 2200 magistrantūros studijas, o 186 – doktorantūros.

Darbuotojai

Universitete dirba beveik 150 akademikų iš 19 valstybių.

Tarptautiniai ryšiai

ICU pasirašęs studentų mainų programas su daugiau nei 60 universitetų iš viso pasaulio. Lietuvoje su ICU glaudžius ryšius palaiko VDU.

Reitingai

Pagal QS pasaulio universitetų reitingą, 2012 m. ICU buvo 202 vietoje Azijoje.
Pieter Aertsen

Piteris Artsenas (ol. Pieter Aertsen, 1508 – 1575 m. birželio 3 d.) – Nyderlandų renesanso dailininkas, laikomas vienu natiurmorto ir interjero scenų žanrų pradininkų Europos dailėje.

Biografija

Piteris Artsenas gimė 1508 m. Amsterdame. 1535 m. įstojo į Antverpeno Šv. Luko dailininkų gildiją. Tikriausiai į miestą atvyko keletą metų anksčiau. Buvo pramintas Ilguoju Piru (Lange Pier). 1542 m. vedė Kathelijne Bueckelaer, kuri buvo Artseno mokinio Joachim teta. Artsenas buvo svarbi jungtis tarp flamandų ir olandų dailės mokyklų. Kurį laiką jis gyveno pas Jeronimo Boscho pasekėją Jan Mandyn. Karjeros pradžioje Artsenas tapė tradiciškai religines scenas vietos bažnyčioms. Vėliau išgarsėjo kaimo valstiečių ir turgaus bei virtuvės scenų vaizdavimu. Tapė vaisius, daržoves, žuvis, duoną ir pan. Šiuos elementus įtraukdavo net į religinius paveikslus („Kristus Mortos ir Marijos namuose“). Jo paveikslai rodo manieristinio vaizdavimo bruožus. 1556 m. Artsenas grįžo į Amsterdamą. Daugelis jame tapytų altorinių paveikslų vėliau pražuvo Šiaurės Nyderlandams persivertus iš katalikybės į protestantizmą. Piteris Artsenas mirė 1575 m. birželio 3 d. Amsterdame. Jo sūnūs Pieter, Aert ir Dirck tapo žinomais dailininkais. Jo mokinys Joachim Bueckelaer toliau tesė Artseno dailės tematiką.
David Gray

David Gray (Deividas Grėjus, g. 1968 m. birželio 13 d. Mančesteryje) – britų dainininkas, dainų kūrėjas.
Šakių herbas

Aprašas

Herbas perskeltas į raudoną ir sidabrinį laukus, ant kurių uždėta žalia juosta nuleista žemyn. Virš jos, priekyje, raudoname lauke, du sukryžiuoti sidabriniai linų pėdai, sidabriniame lauke – šešios juodos iltys, išlindusios (po tris) iš sidabrinio lauko šonų.

Simbolika

Žalia, sidabrinė (balta) ir raudona – nuo seno buvo Mažosios Lietuvos spalvos. Linai rodo linininkystės tradicijas, o šešios iltys – galimą miesto pavadinimo kilmę iš šakių, šakų.

Istorija

Istorinio herbo Šakiai nėra turėję. XIX a. du kartus (1847 ir 1876 m.) buvo teikiami herbo projektai, kurie vienas nuo kito nedaug skyrėsi, tačiau nebuvo patvirtinti. Tik 1970 m. pirmą kartą herbas buvo įteisintas, tačiau taip pat netrukus uždraustas.
Herbo etalono autorius – dailininkė Astrida Žilinskaitė. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1998 m. sausio 26 d. dekretu Nr. 1497.
Valentinas Adamkevičius

Valentinas Adamkevičius (1925 m. liepos 6 d. Kaune – 1976 m. gegužės 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dainininkas (tenoras), muzikos pedagogas.

Biografija

1950 m. baigė Lietuvos konservatoriją, mokytojai Aleksandras Kačanauskas ir Kipras Petrauskas. Nuo 1956 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas, 1964–1966 m. Solinio dainavimo katedros vedėjas. 1948–1950 m. ir nuo 1954 m. Lietuvos operos ir baleto teatro, 1950–1954 m. Leningrado S. Kirovo operos ir baleto teatro solistas. Dainavo pagrindines lyrines, dramatines partijas operose, solo partijas kantatose ir oratorijose. Parengė apie 60 vaidmenų. Gastroliavo Europos miestuose, Indijoje. Atliko daug retų sudėtingų kūrinių, kuriuos parašė Džulijus Kačinis, Klodas Debiusi, Johanas Bramsas, Francas Šubertas, Otorinas Respinis.
Gerardo Merkatoriaus atlasas

Gerardo Merkatoriaus atlasas - 1578-1738 m. leistas atlasas, tapęs didžiųjų atlasų, kuriuos olandai leido nuo XVII a. pabaigos, standartu.

Istorija

Atlasą Gerardas Merkatorius pradėjo kurti dar rengdamas savąją Klaudijaus Ptolemėjo "Geografijos" laidą. Ligos (po 1590 m. jį ištiko 2 insultai), keblumai dėl neatitikimų tarp skirtingų šaltinių duomenų, ilgas darbas, kurio reikėjo plokštėms išraižyti, stabdė procesą, taigi veikalą spausdino dalimis. 
1581 m. laidą sudarė 51 žemėlapis, daugiausiai - Nyderlandų, Prancūzijos ir Vokietijos žemėlapiai. 1589 m. tomas, kuriame buvo 23 žemėlapiais daugiau, apėmė ir Italiją bei Graikiją. Užbaigtoje 1595 laidoje  sudėti anksčiau spausdinti žemėlapiai ir prie jų pridėti dar 33. Juose buvo likusios Europos dalys, paliekant neatskirtas Portugaliją ir Ispaniją bei atsisakant detalumo.
G. Merkatoriaus sūnus Rumoldas ir jo vaikaičiai vėliau dar pridėjo regioninius Azijos, Afrikos ir Amerikos žemėlapį. Pirmoji jo laida neatnešė komercinės sėkmės, tad Merkatoriaus vaikaičiai pardavė jo plokštes Hondijaus šeimai. 1606 m. Naujieji plokščių savininkai atlasą papildė atlasą dar 37 žemėlapiais, nupieštais ir išraižytais Judoko Hondijaus. Taip pat buvo išspausdintas pigesnis variantas su mažesniais žemėlapiais.
Mažasis Liūtas

Mažasis Liūtas (Leo Minor, LMi) – 64-as pagal dydį šiaurinio pusrytulio žvaigždynas. Žvaigždyne nėra ryškių žvaigždžių. Lietuvoje geriausiai matomas žiemą. Žvaigždynui pavadinimą XVII a. davė J. Hevelijus. Ryškiausia žvaigždė Praecipua (46 LMi) tik 3ᵐ,83 ryškio.
Jurgis Juozapas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos, tėvas Mykolas Kazimieras Radvila, motina Kotryna Sobieskytė Radvilienė. Brolis Karolis Stanislovas Radvila. Žmona Eleonora Anhalt-Desau, duktė Kotryna Henrika mirė kūdikystėje.
VII Nesvyžiaus valdytojas, IV Bialos ponas, 1686 m. Lietuvos pataurininkis, nuo 1688 m. Trakų vaivada.

Šeima

1687 metų rugsėjo 3 d. Desau mieste vedė princesę Mariją Eleonorą Anhalt-Desau (1671–1756), kunigaikščio Johano Jurgio Anshalt-Desau (1627–1693) ir Henrietės Katerinos Hasau-Oranietės (1637–1708) dukterį. Jiems gimė duktė Katerina Henrika Radvilaitė.
Šukionys

Istorija

Minimi nuo 1555 m.
FC Queens Park

Istorija

Klubas įkurtas 2013 m. Žaidė regioninėse lygose. trečios pakopos pirmenybėse, savo regione užėmė pirmą vietą ir pateko į antros pakopos pirmenybes.
2017/2018 m. kovoja dėl išlikimo Cymru Alliance lygoje dėl išlikimo.
SFC Opava

Istorija

Klubo ištakos siekia 1907 m.
Stanislovas Vilhelmas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos Šidlavos šakos, tėvas Antanas Vilhelmas Radvila, motina grafaitė Marija de Kastelane. Brolis Jurgis Frydrichas Radvila.

Šeima

Žmona Dolores Radvilaitė, kunigaikščio Dominyko Marijos Ignoto Radvilos (1852−1938) ir Dolores Marijos Pranciškos de Argamonte (1854−1920) duktė. Duktė Ona (1907–1995 m.) ištekėjo už kunigaikščio Gilles de Maillé de la Tour Landry.
Paveldėjo iš Klecko dvaro atskirtą Davidgrodą. Jaunystėje tarnavo Prūsijos kariuomenėje leitenantu, vėliau tapo Rusijos kariuomenės karininku, dalyvavo 1905 m. kare su Japonija, o 1919 m. perėjo į Lenkijos kariuomenę. Buvo tapęs Juzefo Pilsudskio adjutantu, tačiau pasiprašė į frontą ir, sunkiai sužeistas kovose Ukrainoje prie Malino, mirė. Jo dvarą paveldėjo brolio sūnus.
Už nuopelnus apdovanotas ordinu Virtuti Militari.
Bronius Voveris

Bronius Voveris (1913 m. spalio 19 d. Brocktone, MA – 1989 m. balandžio 4 d. Pitstone, PA, JAV) – vargonininkas, chorvedys, pianistas.

Biografija

Pradinį muzikos mokslą gavo iš Bruklino vargonininko P. Sako. Iš pradžių baigė Tėvų Marijonų Marijanpolio aukštesniąją mokyklą Thompsone, CT, paskui lankė New England konservatoriją Bostone. Jaunuolio muzikinius sugebėjimus pastebėjęs muzikas Jonas Banys patarė siekti muzikos mokslų aukštumų.
Apie 1935 m. išvyko į Lietuvą ir ketverius metus Kauno konservatorijoje studijavo vargonus ir dainavimą. Studijuodamas talkino Nikodemo Martinonio vadovaujamiems Šaulių sąjungos ir „Kauno audinių“ mišriesiems chorams, akompanavo chorams ir solistams, dainavo Valstybės operos chore, su chorais buvo išvykęs į Taliną ir Rygą.
1939 m. grįžo į JAV ir pradėjo vargonininkauti Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Patersone, NJ, ir vadovauti Šv. Cecilijos draugijos chorui. Paminėtinas didelis 1940 m. gegužės 5 d. chorų koncertas, kuriame dalyvavo kelių parapijų chorai (taip pat mergaičių choras).
1941 m. persikėlė vargonininkauti į Šv. Kazimiero lietuvių parapiją Pitstone, kur suorganizavo didelį chorą. Choras rengė koncertus, statė operetes ir kantatas, dalyvavo 1964 m. Pasaulinės parodos Niujorke Lietuvių dienoje ir kituose tautiniuose renginiuose. Kai 1941 m. vasario 9 d. buvo šventinami Šv. Kazimiero bažnyčios nauji vargonai, iškilmėse dalyvavo du B. Voverio vadovaujami chorai.
1946 m. pradėjo vadovauti „Kinghts College“ vyrų chorui, o vėliau ir „Knights of Columbus" bei „Lions“ chorams. Iš viso su chorais surengė per 800 koncertų JAV, Puerto Rike ir Europoje. Pasižymėjo kaip geras vargonininkas ir pianistas akompaniatorius.
Nuo 1940 m. – ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1944 m. išrinktas Centro valdybos iždo globėju, buvo šios sąjungos ir Scrantono, PA, vyskupijos provincijos narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Beitar Tel Aviv Ramla FC

Istorija

Klubas įkurtas 1934 m. Orginalus pavadinimas „Beiter“. 
2000 m. prisijungė Tel Avivo „Šimšono“ klubą. Pasikeitė pavadinimas. Tapo „Beitar-Shimshon“.
2011 m. įvyko dar vienas klubų susijungimas. Šį kartą jungtuvės vyko su Ironi Ramla klubu. Ir vėl pakito klubo pavadinimas. dabar klubas vadinamas „Beitar Tel Aviv Ramla FC“.
10000 dolerių už žudynes

Turinys

Džango – vienišas galvų medžiotojas, kurį nusamdo turtingas žemvaldys Mendoza, kad išvaduotų dukterį Doloresą, pagrobtą bandito Manuelio Vazkeso žmonių. Pastarieji sučiumpa ir Džango bei sunkiai sužeidžia. Jį radusi moteris Manžu slaugo, kol Džango pasveiksta, tačiau vėliau ji pati žūna Vazkeso gaujos užpuolimo metu. Dabar užsakymas išvaduoti Doloresą tampa asmeninio Džango keršto dalimi...
Romualdas Stanislovaitis

Romualdas Stanislovaitis – Lietuvos teisės profesorius, teisininkas, komercinės teisės specialistas, buvęs Vilniaus teisės ir verslo kolegijos (VTVK, dab. TTVAM) rektorius, TTVAM dalininkas.

Biografija

R. Stanislovaitis 1970 m. gegužės 22 d. Tartu universitete apgynė disertaciją tema „Nuverstųjų klasių slopinimo funkcijos įgyvendinimas Lietuvoje 1940-51 m.“, teisės mokslų kandidatas. 1989 m. balandžio 13 d. SSRS mokslų akademijos Valstybės ir teisės institute apgynė daktaro disertaciją tema „Papročiai ir tradicijos teisės socialinio veikimo mechanizme“, teisės mokslų daktaras (habilituotas socialinių mokslų teisės krypties daktaras).
Nuo 1974 m. įvairių Lietuvos aukštųjų mokyklų, kolegijų dėstytojas, nuo 1990 m. profesorius, VTVK Teisės katedros vedėjas (pasekėjas – Raimundas Kalesnykas).
Mokslinių interesų sritys – Teisės teorija, Komercinė teisė.
Paskelbė per 50 mokslo darbų.
Grybiškės

Aplinkinės gyvenvietės

Poškonys – 2 kmRimašiai – 1 km
Anaklija

Istorija

XV a. buvo svarbi įtvirtinta gyvenvietė turėjusi jūrų uostą. Pagrindinė pramonės šaka buvo žvejyba. 1723 m. okupuota Osmanų imperijos. Valdant osmanams tapo vergų prekybos vieta. 1770 m. atkovota Imeretijos (vakarų Gruzijos karalystės).
Brigita Adomonienė

Biografija

Vyras Juozas Adomonis. 1957 m. baigė architektūrą Lietuvos dailės institute. 1957-1983 m. LTSR baldų ir medžio apdirbimo pramonės ministerijos Eksperimentinio konstravimo biuro projektų vyr. konstruktorė. Nuo 1978 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja, nuo 1981 m. docentė.
Lietuvos ir tarptautiniuose baldų parodose apdovanota medaliais ir diplomais.
Lichtenšteino tarpeklis

Lichtenšteino tarpeklis (vok. Liechtensteinklamm) – labai siauras tarpeklis Austrijos Alpėse, apie 50 km nuo Zalcburgo. Tarpeklio sienų aukštis siekia net 300 metrų, o ilgis – 4 km. Lankytojams prieinamas nuo 1876 m.
Naujieji Aladino nuotykiai

Siužetas

Graži mergina atveža savo draugą iki pastato. Vaikinas tvirtina, kad biržos makleriai dirba net per Šv. Kalėdas. Porelė atsisveikina. O tada veiksmas vyksta prekybos centre, kur du vyrukai persirengę Kalėdų seneliais planuoja praturtėti. Tada aplinkui Semą ima rinktis vaikai ir reikalauja pasekti jiems pasaką. Ir tada jiems sekama pasaka apie Aladiną, kurioje pagrindinis herojus vogė skraidančius kilimus, apgaudinėjo naivuolius ir užsiiminėjo kitomis veikomis. Vėliau jis susitiko princesę, kuri mėgdavo slapčia išsigauti iš namų. Vienas kitam patiko, bėda, kad viziris norėjo tapti sultonu, ir ieškojo variantų, kaip ištekinti princesę už kokio nors mulkio, kuriuo galėtų manipuliuoti. Viziriui čia pasitarnavo vagis ir Aladino bendras Halidas. Viziris ieškojo būdų savo planui įgyvendinti, o Aladinas rado stebuklingą lempą su džinu. Toliau sekė eilė absurdiškų nutikimų, kol visas pasakojimas persikėlė prie kalėdinės eglutės su Semu ir Sofija.
Teisėjų padėjėjų asociacija

Teisėjų padėjėjų asociacija - teisėjų padėjėjus Lietuvoje vienijanti organizacija; asociacija.
Buveinė - Gedimino pr. 40/1, LT-01501 Vilnius.
The Origin Of Love

Albumo kūrimas

Albumas buvo pradėtas įrašinėti 2011 m. pradžioje, užbaigtas 2012 m. rugpjūtį. Įrašinėjimo darbai pagrinde vyko tokiuose miestuose kaip Montrealis, Majamis bei Londonas. Lyginant su ankstesniais albumais, šį kartą Mikai talkino nemažai muzikos industrijos žmonių: Nick Littlemore (Empire Of The Sun, Pnau), Pharrell Williams (N.E.R.D), Benny Benassi, Greg Wells, Jodi Marr, Priscilla Renea, Klas Ahlund, FrYars ir kiti.
Albumo standartinį leidimą sudaro 14 dainų. Pirmoji albumo daina „Elle Me Dit“ (angliška versija – „Emily“) dienos šviesą išvydo 2011 m. liepos 1 d. Tai pirmoji atlikėjo daina, parašyta prancūzų kalba, kuri buvo pristatyta išskirtinai Prancūzijos rinkai. 2012 m. birželio 8 d. internete pasirodė naujas atlikėjo kūrinys „Make You Happy“, kuris buvo pristatytas kartu su trumpametražiu filmu. Kaip teigė pats Mika, tai nėra pirmasis albumo singlas, o tiesiog daina, kuria jis norėjo pasidalinti su savo gerbėjais. Birželio 14 d. buvo galima išgirsti ir oficialų albumo singlą „Celebrate“. Mikai šioje dainoje akompanuoja amerikiečių dainininkas, reperis Pharrell Williams. Rugpjūčio 10 d. pasirodė ir „Celebrate“ vaizdo klipas.
Stare Levkovo valsčius

Istorija

Valsčius įkurtas 1954 m. sausio 1 d. Hainuvkos apskrityje prijungus 7 kaimus iš Narevkos valsčiaus. Valsčių sudarė dalis tarpukariu egzistavusio Tarnopolio valsčiaus kaimų. 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.