google/wiki40b huggingface dataset:
Čiunja

Čiunja (isp. chuño, chuco; rus. чуньо; iš keč. ch’uñu 'šaldyta bulvė') – šaldytų ir džiovintų bulvių stiebagumbių produktas, tradicinis P. Amerikoje. Čiunją gamindavo kečujai ir aimarai.
Anduose apsigyvenę žmonės aptiko gumbinių augalų, kurie tiko maistui. Tai bulvės (Solanum), gumbinis kiškiakopūstis (Oxalis tuberosa), gumbinė nasturtė (Tropaeolum tuberosum) ir gumbinis uliukas (Ullucus tuberosus).
Laukinių bulvių ir kai kurių kitų gumbinių rūšių gumbai neretai turėjo kartų skonį, be to, nelabai ilgai išsilaikydavo. Pastebėjus, kad sušalę ir saulėje atitirpę gumbai praranda kartumą, šios dvi problemos buvo išspręstos sukūrus čiunjos gamybos technologiją. Andų indėnai sakydavo „Džiovinta mėsa be čiunjos kaip gyvenimas be meilės“. Čiunją ėmė daryti dar prieš inkų imperijos atsiradimą, tai sužinota iš archeologinių kasinėjimų Peru ir Bolivijoje.
Čiunja buvo maisto atsarga žiemą ir badmečiu. Populiari (žinoma dabartinių Bolivijos, Peru, Argentinos, Čilės teritorijose) prekė mainams su žemesnių kraštų gyventojais. Čiunją keisdavo į pupeles, kukurūzus ir pan. Senoviniuose indėnų kapuose dažnai randama indų su čiunja.

Juodoji čiunja

Čiunjai paprastai atrinkdavo smulkius gumbus ir paskleisdavo atviroje vietoje, kur per naktį jie sušaldavo, o dieną atšildavo saulėje. Kad greičiau pasišalintų vanduo iš atitirpusių gumbų, juos maigydavo (dažniausiai atsargiai patrypdavo). Išsisunkęs vanduo vėjyje greitai išgaruodavo, gumbų odelė ir kamštiniai sluoksneliai nusinerdavo. Šaldymas ir džiovinimas paprastai trukdavo apie 5 dienas. Po to vėl perplaudavo gumbus vandeniu ir išdžiovindavo.

Baltoji čiunja (tunta)

Gamindami baltają čiunją džiovintus gumbus apdorodavo vandeniu. Peru gumbus nešdavo prie upių, kur juos užmerkdavo užutėkiuose. Bolivijoje džiovintus gumbus laikydavo ant šiaudų ir nuolat šlakstydavo vandeniu. Po to dar kartą džiovindavo vėjyje. Baltoji čiunja išlaiko gumbų formą ir yra labai lengva. Gautas produktas tampa maistingu ir puikiai išlaikomu krakmolo koncentratu.
Stiklainis uogienės

Siužetas

Filmas pasakoja apie tai, jog radęs gyvenimo meilę, ją tuoj pat prarandi. Tai istorija, sakanti, kad reikia išmokti saugoti meilę. Filme pasakojama apie meilužius – pusamžį vedusį vyrą ir gerokai jaunesnę moterį. Jie gyvena saugodami savo paslaptį ir augindami penkiametį sūnų. Ilgainiui Marta pavargsta nuo slapstymosi ir apsisprendžia gyventi atskirai.
Įlankos Mezoamerika

Geografija

Įlankos regionas glaudžiasi prie Meksikos įlankos ir užima Meksikos rytinę dalį. Iš dalies jis atitinka Verakruso valstijos teritoriją.
Iš rytų šį lygumų regioną riboja įlanka, o iš vakarų – Rytų Siera Madrė, aukšta kalnų grandinė. Tai nulemia karštą ir drėgną tropinį klimatą bei puikias sąlygas žemdirbystei. Vienoje vietoje Siera Madrė prieina gana arti jūros, dalindama šį regioną į pietinę ir šiaurinę dalis.
Regionas gali būti dalinamas į keturias dalis, kuriose skirtingais laikais klestėjo skirtingos kultūros. Piečiausioje jo dalyje (kuri apima ir vakarinę Tabasko valstijos dalį, klestėjo Olmekų kultūra. Čia vyrauja drėgnos žemumos. Šiauriau yra nedidelė kalnų grupė – Tuštlos kalnai, kurių zonoje formavosi Epiolmekų kultūra. Didžiąją regiono dalį (tarp Papaloapano ir Kasono upių) sudaro istorinis Totonakapanas - totonakų gyvenamos teritorijos. Šiauriausioje regiono dalyje (isp. La Huasteca, nah. Cuextecapan) vyravo uastekai.
Regiono dalimi kartais galima laikyti ir Techuantepeko sąsmaukos lygumų ruožą, esantį tarp Čiapaso Siera Madrės ir Pietų Siera Madrės, kuris liečiasi su Ramiuoju vandenynu.

Istorija

Spėjama, kad seniausi regiono gyventojai buvo proto-michių-sokių kalba kalbanti tauta, dar vadinami olmekais. Jie davė pradžią šiuolaikinėms tautoms, kalbančioms giminingomis kalbomis.

Ikiklasikinis laikotarpis

XII a. pr. m. e. regiono piečiausioje dalyje suklestėjo Olmekų kultūra. Svarbiausi olmekų centrai buvo La Venta ir San Lorenzo. Olmekai padėjo pagrindus Mezoamerikos civilizacijai. Jie jau naudojo raštą, kalendorių, 20-tainę skaičiavimo sistemą, nulį. Plačių prekybinių ryšių dėka olmekai nešė savo kultūrą į aplinkinius regionus. Olmekų kultūrinė įtaka buvo jaučiama tiek Centrinėje Meksikoje, tiek Gerere, tiek Majų krašte.
Apie IV a. pr. m. e. dėl neaiškių priežasčių olmekų kultūra nunyko. Tačiau Įlankos kultūriniai centrai persikėlė šiauriau, ir tokiu būdu susikūrė epiolmekų kultūra, kuri klestėjo iki III a. Jos svarbiausi kultūriniai centrai buvo Tres Zapotesas ir Sera de las Meses. Tačiau ši kultūra meno atžvilgiu nesugebėjo išvystyti tokių aukštumų, kaip olmekai.

Klasikinis laikotarpis

Nykstant epiolmekų kultūrai, Įlankos kultūriniai centrai kėlėsi dar toliau į šiaurę. Čia nuo II a. suklestėjo Klasikinė Verakruzo kultūra, kurios svarbiausias kultūrinis centras buvo El Tachinas. Nėra aišku, kokia tauta kūrė šią kultūrą, tačiau spėjama, kad tai jau nebuvo olmekai, bet taip pat nebuvo ir totonakai, kurie į regioną atsikėlė vėliau.
Eugenija Liumaitė

Biografija

Mokėsi Šilėnų aštuonmetėje mokykloje,Tyrulių vidurinėje mokykloje. 1982 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, 2003 m. – anglų filologiją Šiaulių universitete. Dirbo Šiaulių logopediniuose vaikų globos namuose.2008m.- Bazilionų vidurinės mokyklos mokytoja.
Su kitais 1991 m. įkūrė Šiaulių literatų klubą „Verdenė“, jam vadovauja. Lietuvos rašančių mokytojų „Spindulio“ draugijos tarybos narė. Redagavo šiauliečių O. Valantinienės, T. Račienės ir radviliškiečio A. Stugio poezijos knygas.Sudarė "Verdenės" klubo bendraautorių knygas
Červeteris

Banditačijos nekropolis

Žymiausias Červeterio turistinis objektas yra Banditačijos nekropolis, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą kartu su Tarkvinijos nekropoliu. Jo plotas yra 400 ha, iš kurių 10 ha yra lankomi. Čia yra apie 1000 kapų, daugelis jų charakteringuose kauburiuose. Tai didžiausias nekropolis Viduržemio jūros regione. Nekropolio pavadinimas kilo nuo žemvaldžių žemės nuomos (bando) žemdirbiams.
Kapų amžius yra IX-III a. pr. m. e. Seniausi yra duobės, į kurias supilti velionio pelenai. Iš etruskų laikų yra du kapų tipai: kauburiai ir vadinamieji „kauliukai“, kvadratiniai kapai, sustatyti eilėmis palei „kelius“. Lankomoje teritorijoje yra du tokie keliai: Via dei Monti Ceriti ir Via dei Monti della Tolfa (VI a. pr. m. e.).
Kauburiai yra apskritos struktūros. Tai tufo uolienoje iškaltos velionio namų rekonstrukcijos su koridoriais, centrine sale ir keliais kambariais. Žinios apie etruskų gyvensena labai priklauso nuo tokių kapų dekoro. Žimiausias iš tokių kapų yra Tomba dei Rilievi (III a. pr. m. e.), priklausęs Matunui.
Iškasti radiniai yra Naciuonaliniame etruskų muziejuje Romoje, Vatikano muziejuje ir kituose. Dauguma puodų yra Červeterio muziejuje.
Lietuvos skautų sąjunga

Lietuvos skautų sąjunga (trump. LSS) – seniausia skautų organizacija Lietuvoje, įkurta 1930 m., nepolitinė, ne pelno siekianti, laisvanoriška jaunimo organizacija.
Tikslas – auklėti savo narius dorais, tvirto būdo, sąmoningais valstybės piliečiais, vadovaujantis Robert Baden-Powell sukurtomis idėjomis.

Istorija

Manoma, kad ji buvo įkurta daug anksčiau – 1918 m., tačiau tada tebuvo įkurtos organizacijos užuomazgos. Petro Jurgėlos–Jurgelevičiaus Vilniuje įsteigė pirmuosius skautų vienetus: spalio 1 d. pirmąją skiltį, o lapkričio 1 d. – pirmąją draugovę.
1922 m. įvyko pirmasis Lietuvos skautininkų suvažiavimas, kurio metu įkurta pirmoji organizacija – Lietuvos skautų asociacija (LSA). Teigiama, kad ši data yra Lietuvos skautų sąjungos įkūrimo metai, nes 1930-aisiais, išleidus Lietuvos skautų sąjungos įstatymą, ta pati LSA ir kitos veikusios organizacijos tiesiog buvo suvienytos nauju pavadinimu.
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą, Lietuvos skautų sąjunga panaikinta.
Atkurta 1988 m. Vilniuje. Šiuo metu Lietuvos skautų sąjunga vienija per 500 skautų visose Lietuvos apskrityse.
Juodeikių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Kunigo Vincento Jarulaičio rūpesčiu 1920 m. pastatyta dabartinė bažnyčia, 1921 m. – klebonija. Bažnyčiai 1937 m. buvo pakeisti supuvę rąstai, paaukštintas bokštas. Klebonas Gerardas Dunda už partizanų rėmimą 1947 m. spalio mėnesį areštuotas.

Architektūra

Bažnyčia medinė, stačiakampio plano, vienabokštė. Šventoriaus tvora su mūriniais stulpiniais vartais.
Bairoito markgrafystė

Istorija

Markgrafystė buvo įkurta 1398 m., kai mirė Niurnbergo burggrafas Frydrichas V. Jo valdos buvo padalintos dviem jo sūnums – jaunesnysis sūnus Frydrichas VI gavo Ansbacho žemes, o vyresnysis Jonas III – Bairoito žemes. 1420 m. birželio 11 d. Jonui III mirus šias dvi valdas kartu ėmė valdyti Frydrichas VI, kuris 1415 m. buvo tapęs Brandenburgo kurfiurstu Frydrichu I.
1440 m. rugsėjo 21 d. kurfiurstas Frydrichas I mirė, ir jo valdytos žemės buvo padalintos jo sūnums – Jonas Alchemikas ėmė valdyti Bairoito markgrafystę (kitaip Brandenburgas-Kulmbachas), Frydrichas – Brandenburgo markgrafystę, o Albertas Achilas – Ansbacho markgrafystę. Ansbachą valdė jaunesniosios Hohencolernų šakos atstovai, o pati šaka buvo vadinama Brandenburgo-Ansbacho Hohencolernais.
Jonas Alchemikas atsisakė savo teisių į Bairoito markgrafystę 1457 m., ir ši atiteko jo broliui Brandenburgo markgafui Albertui Achilui. Nuo tada markgrafystę ėmė valdyti Brandenburgo markgrafų giminės jaunesnioji šaka, paprastai vadinta Brandenburgo-Bairoito markgrafais (nors Bairoitas ir Brandenburgas yra toli vienas nuo kito).
1500 m. Bairoito markgrafystė tapo Frankonijos imperinės apygardos dalimi.
1769 m. sausio 20 d. mirė markgrafas Frydrichas Christianas (paskutinis Brandenburgo-Bairoito linijos atstovas), ir markgrafystę ėmė valdyti Brandenburgo-Ansbacho markgrafas Christianas Frydrichas Karolis Aleksandras. Šis 1791 m. gruodžio 2 d. pardavė abi šias valdas Prūsijos karaliui Frydrichui Vilhelmui II. Markgrafas tuo metu buvo vidutinio amžiaus ir bevaikis, o karalius Frydrichas Vilhelmas II buvo jo giminaitis ir Hohencolernų giminės galva. Markgrafas su antrąja žmona angle persikraustė į Angliją.
Nuo 1792 m. sausio 28 d. Bairoito markgrafystės žemes valdė Prūsijos karalystės skiriami valdytojai.
Lukas Paukštė

Karjera

2015, 2016, 2017 m. sezonuose atstovavo FK Utenis. Pagrindinėje komandoje pasirodė 16 rungtynių ir prasileido 31 įvartį.
2018 m. pirmą sezono dalį praleido FK Atlantas. 2018 m. vasarą perėjo į FK Jonava.
2019 m. sezone vėl atstovavo FK Atlantas Klaipėda. Jau pirmose A lygos rungtynėse stojo į vartus. Juos pavyko išsaugoti „sausus“.
Eddie Adams

Edis Adamsas (angl. Eddie Adams; 1933 m. birželio 12 d. Niu Kensingtonas – 2004 m. rugsėjo 19 d. Niujorkas) – JAV fotografas, pasižymėjęs politikų ir žvaigždžių portretais, fotožurnalistu dirbęs trylikoje karų, už Vietnamo karo metu padarytą fotografiją apdovanotas Pulicerio premija.

Biografija

Eddie Adams fotografija susidomėjo dar būdamas paaugliu. Šį pomėgį vystė dirbdamas mokyklos laikraščio ir vestuvių fotografu, darydamas portretus. Baigęs mokyklą jis trejus metus tarnavo JAV jūrų laivyne. Korėjos karo metu jo, kaip karo fotografo užduotis buvo nufotografuoti visą demilitarizuotą zoną iš kart karui pasibaigus. Šį darbą jis atliko per mėnesį.
1962 metais jis įsidarbino naujienų agentūroje „Associated Press“. 1965 m. E. Adams ir jo draugas, fotografas iš naujienų agentūros „United Press International“ Dirck Halstead nusprendė dirbti fotožurnalistais Vietnamo kare.
1972 metais E. Adams paliko „Associated Press“, kurį laiką „Time“ žurnale dirbo laisvai samdomu fotografu, tačiau 1976 m. grįžo į naujienų agentūrą kaip pirmas ir vienintelis specialusis korespondentas.
1988 m. fotografas įkūrė „Barnstorm: The Eddie Adams Workshop“ – nemokamą intensyvų keturių dienų kursą siekiantiems tapti fotožurnalistais.
E. Adams mirė 2004 metų rugsėjo 19 d. nuo šoninės amiotrofinės sklerozės.

Apdovanojimai

Iš viso E. Adams buvo įteikta daugiau nei 500 apdovanojimų, tarp jų Pulicerio premija, George Polk apdovanojimas (1968, 1977 ir 1978 metais), World Press Photo, NPPA, Sigma Delta Chi, Užjūrio spaudos klubo ir daugybė kitų.
Vaclovas Miknevičius

Biografija

Sūnus Tautvydas Miknevičius, dukra Nijolė Miknevičiūtė – Mickevičienė. Baigė Giedraičių mokyklą. 1936 m. baigė Kauno meno mokyklą, mokytojas Liudvikas Strolis. 1940 m. jo iniciatyva įkurtos Kauno „Dailės“ kooperatyvo (vėliau „Dailės“ kombinatas) dailiosios keramikos dirbtuvės Vilijampolėje (Jurbarko g. 2); 1941–1959 m. jų vadovas, 1959–1983 m. dailininkas.

Kūryba

Sukūrė vienetinės ir serijinės gamybos buitinės ir dekoratyvinės keramikos: servizų (vyno, 1936 m., Paryžiaus pasaulinė paroda, aukso medalis), „Kolūkiečių servizas“, 1954 m., kavos, 1964 m.), vazų („Obelys žydi“ 1953 m.), lėkščių {„Jūratė ir Kastytis“, „Kvadratai“, abi 1970 m. Šeštame dešimtmetyje vazas puošė politizuotais tarybinio gyvenimo siužetais („Derliaus nuėmimas“, „Dirbam linksmai“, „Pionieriai Palangoje“, visos 1950 m.)
Sukūrė keraminės skulptūrinės plastikos („Eglė“ 1968 m., skulptūrinė grupė „Žalgiris“, „Eglė žalčių karalienė“, „Pušelės“, visi 1969 m.). Apipavidalino interjerų ir eksterjerų („Avininkystė“ ir „Kiaulininkystė“, Sąjunginė žemės ūkio paroda, Maskvoje, LTSR paviljonas, su T. Miknevičiene, 1954 m., Kauno centrinio knygyno, 1955 m., kavinės „Tulpė“ 1956 m., P. Ziberto šilko kombinato vestibiulio, 1977 m.)
Buitinė keramika taisyklingų formų, puošta tautodailei būdingais elementais arba skulptūrinėmis detalėmis, plastika lakoniškų, geometrizuotų formų. Vėlyvojo laikotarpio kūriniai („Dekoratyvinė vaza“ 1982 m.) masyvių formų, spalvingesni, gausiai puošti lipdytomis ir žiestomis detalėmis, įrėžimais. Įdiegė į gamybą geležingą molį (1967 m.), bešvinę glazūrą (1968 m.). Suprojektavo keramikos cechus Tbilisyje (1958 m.) ir Almatoje (1964 m.).
Nuo 1933 m. dalyvavo parodose; individualios: Palanga – 1933 m., Kaunas – 1935–1936 m., 1960 m., 1970 m., 1980 m., 1990 m. surengta pomirtinė paroda, Vilnius – 1960 m., 1970 m., 1975 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Gėlių darželis

Gėlių darželis arba gėlynas – erdvė prie namų, skirta įvairiems dekoratyviems augalams auginti. Paprastai įrengiamas švariajame kieme, prie įėjimo į sodybą ar gyvenamąjį namą; sodybos puošnioji dalis. Tradiciniai gėlių darželiai daug kur būdavo aptveriami tvorele.
Kada Lietuvoje atsirado gėlių darželiai – nežinoma, spėjama, kad XV–XVI a. Kaimų ir miestelių sodybų darželiai atsirado dėl vienuolynų, klebonijų, dvarų gėlynų, kuriuose augintos iš kitų kraštų atvežtos įvairios gėlės, dekoratyvūs, vaistiniai augalai. Darželio paskirtis buvo ne tik puošybinė – juose sodinti vaistiniai, dažinių ar kitokių naudingų savybių turintys augalai. Sodybos darželio prižiūrėjimas buvo daugiausia merginų rūpestis, o pagal darželį būdavo susidaroma nuomonė apie sodybos šeimininkų tvarkingumą. Senuosiuose Lietuvos darželiuose augalų įvairovė nebuvo labai didelė. Daugiausia sodinti atsparūs, žiemą neiššąlantys augalai, kuriems nereikia daug priežiūros. Dėl pastarosios priežasties gerokai mažiau auginta ir vienmečių gėlių.
Skirtingose Lietuvos dalyse darželio gėlės ir žolynai skyrėsi, bet dauguma augalų rūšių būdavo sodinamos visoje šalyje. Gausiausiai auginami daugiamečiai augalai: žalioji rūta, daugiametė saulutė, garbiniuotoji mėta, vaistinis isopas, vaistinis skaistenis, vaistinis smidras, vaistinis putoklis, vaistinis bijūnas („pinavija“), paprastasis diemedis, plunksnalapė rudbekija, trispalvė našlaitė. Iš dvimečių ir daugiamečių augalų auginami: didžioji nasturtė, kvapusis pelėžirnis („žemčiūgas“), balzaminė sprigė, aukštoji piliarožė, flioksas, jurginas. Darželiuose auginami krūmai: paprastoji alyva, darželinis jazminas, įvairūs erškėčiai, putinas, rečiau guobalapė ar baltoji lanksva, šermukšnialapė lanksvūnė, baltauogė meškytė.
Vėliau taip pat pradėtos auginti rožės, įvairūs serenčiai („gvazdikai“), rudgrūdėlės, scylės, snieguolės, šiurpiniai gvazdikai („šiurpės“), pakalnutės, petunijos, fuksijos ir kt. Dabar tradicinius darželius daug kur pakeitė vejos su įvairiai išplanuotais gėlynais, alpinariumai.
Vladzė Gribėnienė

Biografija

1969 m. baigė Kauno spec. mokyklą, mašininkė – sekretorė. Lietuvos žmonių su negalia sąjungos Molėtų krašto žmonių su negalia sąjungos valdybos pirmininkė. Nuo 2009 m. garbės pirmininkė.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai, Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Molėtų rajono skyriaus narė.
1990–1995 m. Molėtų rajono tarybos deputatė, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m., 2011–2015 m. ir nuo 2015 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narė. 
Molėtų rajono garbės pilietė. 
Sutuoktinis Povilas.
1972 m. vasaros olimpinės žaidynės

Literatūra

Mindaugas Barysas. Miunchenas, olimpinis ir kasdieniškas. – Vilnius: Mintis, 1974. – 183 p.
Pasraučiai

Istorija

Tarpukariu buvo Pasraučių seniūnijos centras. 1971 m. prie kaimo prijungtas Kalnyčios viensėdis.
Elena Augilienė

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą.
1976–1980 m. Pakruojo ligoninės gydytoja, nuo 1980 m. Šilalės ligoninės gydytoja, Šilalės rajono savivaldybės pirminės sveikatos priežiūros centro, nuo 2000 m. UAB Šilalės šeimos gydytojų praktika šeimos gydytoja.
Nuo 1997 m. Lietuvos valstiečių partijos narė, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilalės rajono skyriaus narė.
2000–2003 m. (Lietuvos valstiečių partija) ir nuo 2003 m. balandžio mėn. (LSDP) Šilalės rajono savivaldybės tarybos narė.
Mlava

Istorija

Pirmą kartą Mlava paminėta 1426 m. liepos 2-ą, kai trys Mazovijos princesės atvyko į apylinkės teismą. Nėra žinoma, ar Mlava iki to laiko jau buvo apgyvendinta, nes nėra tai įrodančių dokumentų. Po trejų metų Mlava buvo pripažinta miestu ir 1521 m., vykstant lenkų-kryžiuočių karui, buvo nusiaubta ir užimta vokiečių ordino. 1659 m. miestas buvo sudegintas Švedijos karių, o 1795 m. Abiejų Tautų Respublikos 3-iojo padalijimo metu tapo Prūsijos karalystės dalimi.
Urabos įlanka

Urabos įlanka (isp. Golfo de Urabá) – Karibų jūros Darjeno įlankos dalis, įsiterpusi į šiaurinę Kolumbijos dalį ir skiria ją nuo Panamos sąsmaukos. Ilgis apie 100 km. Pietiniame gale įsikūręs Turbo miestas. Įteka Atrato upė.
FK Željezničar Banja Luka

Istorija

Klubo įkūrimo data laikoma 1924 m. Klubas žaidžia serbų respublikos Pirmoje lygoje.

Pasiekimai

2016/2017 m. sezone serbų respublikos Antroje lygoje, vakarų regione užėmė pirmąją vietą.

Sudėtis

Nežinoma
Vokietijos Demokratinės Respublikos civilinis kodeksas

Vokietijos Demokratinės Respublikos civilinis kodeksas (VDR CK; vok. Zivilgesetzbuch der Deutschen Demokratischen Republik, sutr. ZGB arba ZGB-DDR) - Vokietijos Demokratinės Respublikos civilinis kodeksas, pagrindinis VDR privatinės teisės šaltinis.

Galiojimas

1975 m. birželio 19 d. priimtas.
Kodeksui įsigaliojus 1976 m., VDR neteko galios Vokietijos civilinis kodeksas.
1990 m. spalio 3 d. VDR CK neteko galios, tačiau, remiantis Vokietijos susivienijimo sutartimi, vis dar yra taikomas daugeliu atvejų, pavyzdžiui, paveldėjimo klausimais.
Krantinės arka

Istorija

2008 m. pradžioje „Vilniaus – Europos kultūros sostinės 2009“ surengė meno kūrinių viešosiose erdvėse sukūrimo konkursą. Jį laimėjo Vl. Urbanavičiaus, Roberto Antinio ir Mindaugo Navako projektai.
Skulptūra Neries krantinėje atsirado 2009 m. vasario 17 d. Tuo pačiu metu priešingame Neries krante pastatytos R. Antinio ir M. Navako skulptūros. Autoriui už skulptūrą buvo sumokėta 10 tūkstančių litų. Skulptūros kaina – 28 962 Eur (100 000 Lt).
Skulptūrai sukurti buvo panaudoti geležiniai vamzdžiai, iškasti ir atvežti iš Rusijos bei Ukrainos. Skulptūra iš vidaus sutvirtinta karkasu.

Kontroversijos

„Krantinės arka“ dažnai kritikuojama, skulptūrą iškelti yra raginę ir menininkai profesionalai. 2014 m. įregistruota elektroninė peticija, kurią be kitų palaikė architektas Napalys Kitkauskas ir teatrologė Gražina Mareckaitė. Peticijoje teigiama, jog skulptūra 2009 m. įrengta laikinai ir turėjusi stovėti iki 2010 m. pabaigos, todėl Vilniaus miesto savivaldybė, tapusi kūrinio ir jo eksponavimo autorinių teisių savininke, turėtų skulptūrą iškelti.
Skulptūros autorius Vl. Urbanavičius teigia, jog visos diskusijose išsakomos nuomonės dėl skulptūros jam yra naudingos, o įsakymas skulptūrą demontuoti „būtų jokia tragedija“.
Garanganzė

Istorija

Iki Garanganzės įsikūrimo teritorijose viešpatavo stipri Kazembės imperija, kurioje hegemoniją turėjo Mvata Kazembė, valdęs teritoriją iš Luapulos slėnio. Pasinaudodamas imperijos vidaus nesutarimais ir išorine grėsme iš kaimyninės Lundos, gabus njamvezių vergų pirklys Msiris įgijo įtaką šiaurinėse imperijos teritorijose. Padėjęs sangams apsiginti nuo Lundos, jis tapo sosto paveldėtoju, paskelbė nepriklausomybę nuo Kazembės ir įsitvirtino sangų mieste Bunkėjoje.
Msiriui pavyko įgyti hegemoniją bveik visame Kazembės regione: seniau Kazembei mokėję duoklę vasalai dabar ją ėmė mokėti Msiriui. 1872 m. nužudžius Mvata Kazembe VIII, Kazembės valdovai, nors ir išsaugojo dinastiją, buvo visiškai priklausomi nuo Msirio. Be to, Msiris nukariavo pietines Lubos imperijos teritorijas.
Msirio karalystė paėmė kontrolę Pietinės Afrikos prekyboje, įtvirtindamas prekybos kelius tiek su rytine parante (Zanzibaru), tiek su vakarine (Portugalų Vakarų Afrika). Karalystė kontroliavo pagrindinius Afrikos vario telkinius, bet taip pat eksportavo dramblio kaulą, vergus, paraką. Karalystėje pagrindinė valdžia priklausė njamvezių pirklių (dar vadinamų jekių) etninei grupei, kuri sudarė tik labai mažą gyventojų procentą.
Karalystėje lankėsi europiečiai. Vienas pirmųjų buvo vokiečių mokslininkas Paul Reichard, 1884 m. siekęs atrasti kelią per Pietinę Afriką. Vėliau čia lankėsi misionieriai, kurių kai kurie apsigyveno šalyje, tačiau negalėjo skelbti savo tikėjimo. 1890 m. Sesilis Rodas, siekdamas išplėsti savo įtaką Afrikoje, nesėkmingai pasiuntė pasiuntinį, siekdamas prisijungti Msirio imperiją, tačiau pastarasis buvo išvytas. 1891 m. Belgijos karaliaus pasiuntinys Paul Le Marinel pasiekė Msirio sostinę ir bandė įtikinti jį pripažinti Belgijos valdžią, tačiau nesėkmingai.
Galiausiai 1891 m. su tuo pačiu tikslu iš Zanzibaro išsiųstas belgų pasiuntinys William Grant Stairs, kuris kartu vedėsi nemažą kariuomenę. Msiriui atsisakius pripažinti belgų valdžią ir pabėgus iš sostinės, Stairs kareiviai jį pavijo ir nušovė, kaip ir jo sūnų. Msirio galva  buvo nukirsta ir pamauta ant kuolo.
Tais pačiais metais buvusi karalystės teritorija buvo padalinta tarp Belgijos ir Britų imperijos, pirmajai pasiimant didžiąją dalį. Msirio įpėdiniu paskelbtas jo sūnus Mukanda-Bantu, kuriam palikta valdyti tik teritorija Bunkėjoje. Čia iki mūsų dienų tęsiasi iš Msirio kildinama tradicinė valdovų linija Mvami Mvenda.
Varėnos herbas

Aprašas

Skydo mėlyname lauke auksinė bitė virš šešių (2-1-2-1) viržių žiedų sidabriniais vainiklapiais ir auksiniais taurėlapiais.

Istorija

Varėnos miesto herbas buvo sukurtas 1969 m. kovo 24 d. Respublikinė heraldikos komisija pritarė dailininko Kęstučio Gvaldos ir prof. Česlovo Kudabos idėjai, kad Varėnos herbe vertėtų pavaizduoti senas šio krašto bitininkystės tradicijas. Komisijoje herbo motyvai buvo svarstomi kelis kartus, nes buvo įvairiausių pasiūlymų. Velionis prof. Rimtautas Gibavičius siūlė vaizduoti į medį kopiančią mešką, kiti bitę, korį ir pan. Ilgiausiai buvo svarstomi bitės su koriu motyvai. 1970 m. vasario 16 d. pirmą kartą K. Gvalda atnešė naują herbo variantą, kuris buvo papildytas viržių žiedais. Po kelių aptarimų korio buvo visai atsisakyta ir balandžio 23 d. galutinai nutarta Varėnos herbe vaizduoti bitę virš 6 viržių žiedų. Kitame posėdyje, kuris įvyko gegužės 6 d., dailininko K. Gvaldos parengtą projektą nutarta tvirtinti darbo tvarka. Taip ir buvo padaryta, kai 1970 m. birželio 5 d. nupieštą herbo etaloną aprobavo Dailės kombinato meno taryba. Bet sukurtas herbas, net nespėjęs miesto gyvenime įsigalėti, po garsiosios 1970 m. respublikinės dainų šventės LKP CK antrojo sekretoriaus V. Charazovo iniciatyva buvo uždraustas.
Su Lietuvos Atgimimu atgijo ir miestų heraldikos tradicijos. Atslūgus naujai simbolių ieškojimo bangai, nutarta parengti naują etaloną, nes senajame buvo panaudota ypač nevykusi, heraldikos specialistų kritikuota ir tarptautinėje heraldikoje nenaudojama kampuoto skydo forma. Ta proga nežymiai pakeistos bitės proporcijos. Varėnos herbo etaloną parengė tas pats dailininkas K. Gvalda. Jį Lietuvos heraldikos komisija aprobavo 1994 m. lapkričio 24 d.
Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1995 m. sausio 12 dekretu Nr. 502.