google/wiki40b huggingface dataset:
Asirija

Geografija

Senovės šumerų tekstuose III tūkst. pr. m. e. Šiaurinė Mesopotamija buvo vadinama žodžiu Subar (Su-bir₄/Subar/Šubur), terminu, kuris pateko į akadų kalbą kaip Subartu (Šubartum/Subartum/ina Šú-ba-ri). Akadai Subartu laikė vienu iš keturių „išorinių“ pasaulių, kuris buvo į šiaurę nuo jų. Šis pavadinimas aptinkamas XIV a. pr. m. e. Egipto tekstuose ir galutinai nunyko Naujojoje Babilonijoje I tūkst. pr. m. e.
Nuo II tūkst. pr. m. e. dėl regione suklestėjusios Asirijos karalystės, visas regionas vis dažniau buvo vadinamas pagrindinio asirų miesto ir sostinės – Ašūro (ak.: Aššūrāyu, aramėj.: אתור  Aṯur, hebr. אַשּׁוּר = Aššûr) pavadinimu. Šį regiono pavadinimą perėmė senovės persai, kurie jį vadino Athura. Šiauriniai regiono kaimynai armėnai Asiriją vadino Aruastanu. Sasanidų laikais regionas buvo žinomas kaip Asuristanas.
Po Aleksandro užkariavimų graikai naudojo regionui pavadinimą Asirija, tačiau neretai numesdavo pirmąją raidę. Todėl regionas dar buvo žinomas kaip Sirija. Platesne prasme Sirija apėmė ir visą Viduržemio jūros rytinį pajūrį, ir būtent jam vėliau prigijo Sirijos terminas. Romėnai šiaurinę Mesopotamiją vadino Asirija.
Po arabų užkariavimo VII a. regionas ilgainiui pradėtas vadinti Džazira.

Geografija

Šiaurinė Mesopotamija apėmė Tigro ir Eufrato baseinų aukštupius, kur vyrauja drėgnos ir derlingos lygumos. Rytuose ir šiaurėje šią lygumą supo Armėnijos kalnynas (Senovės Armėnija. Čia buvo tokie regionai, kaip Persarmėnija, Korduena, Arzanena, Sofena, Melitena), o pietryčiuose – Irano kalnynas (Senovės Iranas). Pietuose buvo dykumingas ruožas, kuris skyrė nuo pietinės Mesopotamijos (Šumero, vėliau Babilono). Pietvakariuose derlingos sritys perėjo į retai gyvenamą bevaisę Sirijos dykumą.
Vakaruose Asirija siekėsi su Istorine Sirija, tačiau riba tarp šių dviejų regionų buvo neaiški, o traktavimas kito priklausomai nuo laikotarpio.
Asirija nei geografiškai, nei kultūriškai nebuvo vieninga. Ją sudarė paskiri derlingi upių slėniai, tarp kurių buvo mažiau derlingos teritorijos. Tigro baseine svarbiausi tokie subregionai buvo Marga (Aukštutiname Zabe), Beth Garmajus (Žemutiniame Zabe), Adiabena (tarp abiejų Zabų), Tirhanas (Ašūro regione), Hulvanas (Dijalos regione). Chabūro baseine buvo Turabdinas ir Arbajistanas, Balicho baseinas vadintas Osroena. Vakariausiai buvo aukštutinio Eufrato slėnis, kuris paprastai priskiriamas Istorinei Sirijai.
Juozas Gudavičius (1926)

Juozas Gudavičius (g. 1926 m. gruodžio 15 d. Martyniškis, Veprių valsčius – 2008 m. rugpjūčio 1 d. Klaipėda, palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse) – Lietuvos šokėjas, baletmeisteris, pedagogas.

Biografija

Šokti Juozas Gudavičius pradėjo 1940 m. Vilniaus III gimnazijos šokių kolektyve. 1946–1967 m. su pertrauka Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ šokėjas ir baletmeisteris. 1950–1957 m. vadovavo Vilniaus universiteto studentų dainų ir šokių ansamblio šokių grupei. 1961 m. baigė Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. 1961–1969 m. Vilniaus meno mokyklos, (nuo 1965 m. Vilniaus Čiurlionio menų mokykla) dėstytojas. 1965 m. Kauno muzikinio teatro vyr. baletmeisteris. 1967–1971 m. Vilniaus pedagoginio instituto Choreografijos katedros, 1971–1975 m. Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos fakultetų dėstytojas, Choreografijos katedros vedėjas. 1975–1995 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų dėstytojas, 1975–1990 m. Choreografijos katedros vedėjas. 1967–1988 m. ir 1992–1995 m. vadovavo studentų ansambliui „Vėtrungė“. Nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas. Nuo 1982 m. profesorius.

Kūryba

Dainų švenčių vyriausiasis baletmeisteris: 1960–1990 m. Respublikinių dainų švenčių (1985 m. ir meno vadovas), 1964–1977 m. Respublikinių moksleivių dainų ir šokių švenčių baletmeisteris ir režisierius), 1971–1991 m. Baltijos šalių studentų dainų ir šokių švenčių „Gaudeamus“, 1994, m. 1998 m., 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų švenčių baletmeisteris.
Lietuvos operos ir baleto teatre pastatė baletų. Scenai pritaikė ir dainų šventėms sukūrė per trisdešimt lietuvių tautinių šokių („Klumpakojis“ 1951 m., „Rezginėlė“ 1955 m., „Skepetinė“ 1963 m., „Viliotinis“ 1968 m., „Polka op – op“ 1987 m.), sukūrė šokių rinkinius („Supyniau pynimą“ 1964 m., „Taikos kanklės“ 1968 m., „Sūkurėlis“ 1989 m.). Su ansambliais gastroliavo Europoje, JAV, Madagaskare.
Mrkonič Gradas

Istorija

Nuo 1929 iki 1941 m. priklausė Jugoslavijos karalystei.
Juozas Žiugžda

Biografija

1911 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, 1911–1915 m. mokytojavo Stolaukyje (Vilkaviškio rajonas). 1916–1917 m. studijavo Maskvos universiteto Istorijos ir filologijos fakultete.
1918 m. gruodžio mėn. kartu su Vinco Kapsuko bolševikų vyriausybe grįžo į Vilnių, dirbo švietimo liaudies komisariate. 1919–1925 m. mokytojavo Marijampolėje, nuo 1926 m. Kauno mokytojų profsąjungos suaugusių mokykloje, lenkų gimnazijoje, rusų mokykloje, „Aušros“ gimnazijoje. 1929 m. baigė Lietuvos universiteto humanitarinį fakultetą, įgijo literatūros ir lietuvių kalbos mokytojo specialybę. Priklausė eserų, liaudininkų partijoms, 1927–1934 m. prisišliejo prie socialdemokratų, 1931 m. spalio 31 d. Lietuvos socialdemokratų partijos XIII suvažiavime Vienoje išrinktas CK nariu.
Dalyvavo Lietuvos mokytojų profesinės sąjungos veikloje. Pedagogų draugijos „Naujoji mokykla“ ir jos žurnalo „Mokykla ir visuomenė“ vienas iniciatorių. Bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuvos žinios“, „Aušrinė“, „Lietuva“, „Naujoji Lietuva“. 1936 m. parašė studiją apie Žemaitę. 1937 m. su Augustinu Janulaičiu parengė Jono Biliūno raštus, su Steponu Kairiu redagavo Antano Žvirono išverstą Otto Bauerio knygą „Socialdemokratija, religija ir bažnyčia“. 1939–1940 m. Kauno V gimnazijos direktorius.
1940 m. liepos mėn. paskirtas LSSR švietimo liaudies komisaro Liudo Giros pavaduotoju. 1941–1944 m. dirbo Penzoje ir Maskvoje, išleido lietuvių kalbos gramatiką. 1943–1948 m. liaudies komisaras, ministras. Neturėdamas nei istoriko išsilavinimo, nei mokslinio laipsnio, 1944–1969 m. dėstė Vilniaus universitete: 1944–1949 m. ir 1965–1969 m. LSSR istorijos, 1949–1960 m. SSRS istorijos katedros vedėjas, 1945 m. profesorius. 1946 m. akademikas, 1946–1966 m. LSSR mokslų akademijos viceprezidentas. 1948–1970 m. Istorijos instituto direktorius. 1958–1963 m. SSRS-Lenkijos draugystės draugijos Lietuvos skyriaus prezidento pirmininkas. 1963 m. istorijos mokslų daktaras. 
Beatodairiškai rėmė sovietinį režimą, Lietuvoje buvo vienas jo ideologų. Šlovino Staliną, Komunistų partiją ir rusų tautą, niekino lietuvių tautos praeitį, klastojo faktus istorijos leidiniuose, istorijos procesus, visuomenės pažangą aiškino vien klasių kova ir revoliucijomis. 
1949–1964 m. LKP CK narys. 1946–1950 m. SSRS AT deputatas. 1947–1971 m. LSSR AT deputatas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Vilniaus Saulėtekio vidurinė mokykla

Istorija

Vilniaus 58-oji vidurinė mokykla įkurta 1986 m.
Izaijas

Izaijas (Ješajas) – vienas iš didžiųjų žydų pranašų.
Jo vardu vadinama Senojo Testamento knyga yra pati pirmoji tarp visų pranašų knygų, kurioje Izaijas išpranašauja, kada ateis Dievo tarnas – Mesijas.
Izaijas gyveno Jeruzalėje, kai ją valdė Ozijas, Joatamas, Achazas ir Ezekijas. Dievui pašaukus Izaiją pranašauti, meldėsi šventykloje. Jam buvo pasiųstas Dievo, Vienintelio Šventojo, regėjimas ir buvo atleistos nuodėmės. Nuo tada jis galėjo skelbti žmonėms Dievo žodį.
Izaijas vedė pranašę ir su ja susilaukė 2 sūnų, kuriuos pavadino ypatingais vardais, parodančiais, ko Dievas iš jų pageidauja.
Asirų kariuomenei apgulus Jeruzalę, Izaijas paragino karalių Ezekiją pasikliauti Dievu ir nepasiduoti. Šiam sunkiai susirgus, Izaijas pasimeldė ir Dievas per Izaiją pranešė, kad Ezekijas gyvens dar 15 metų. Tai Judėjos gyventojams suteikė vilties, nors jie negalėjo išvengti savo nepaklusnumo Dievui padarinių, bet žinojo, kad ateis laikas, ir Dievas sunaikins juos užpuolusį priešą, o juos pačius grąžins iš tremties. 
Talmudo teigimu, Izaiją karaliaus Manaso įsakymu perpjovė mediniu pjūklu.
Algis Matulionis

Algis Matulionis (g. 1947 m. balandžio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorius ir režisierius.

Biografija

Išsilavinimas: 1966–1969 m. Vilniaus valstybinis V. Kapsuko universitetas (ekonomikos fakultetas, finansų ir kredito specialybė); 1969–1973 m. Lietuvos valstybinė konservatorija (aktorinio meistriškumo katedra). Kūrybinį darbą pradėjo Modrio Tenisono pantomimos trupėje. 1967–1992 m. Kauno dramos teatro aktorius. Vaidybai būdinga vidinė ekspresija, temperamentas, ironija. Sukūrė vaidmenų Lietuvos, TSRS ir kitų šalių kino ir televizijos filmuose. 1994 m. įkūrė Nepriklausomų aktorių teatrą, jame režisavo televizijos spektaklių. Nuo 1996 m. Lietuvos teatro sąjungos pirmininkas, nuo 2005 m. Teatro sąjungos meno kūrėjų asociacijos pirmininkas, Lietuvos meno kūrėjų asociacijos tarybos narys ir steigėjas, 1995–1997 m. – Lietuvos radijo ir televizijos tarybos pirmininko pavaduotojas, 1997–1999 m. – Lietuvos radijo ir televizijos tarybos narys, Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo steigėjas, tarybos narys.
Akmenės rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Akmenės rajono savivaldybės taryba – Akmenės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d. vadovaujantis 1996 m. gruodžio 23 d. pakeistu Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Taip pat buvo pakeista Konstitucija, tarybų kadencija prailginta iki 3 metų.
Svetlana Bogatko

Biografija

1980 m. baigė Minsko Lingvistikos universitetą, anglų ir prancūzų kalbų dėstytoja. Visagino Atgimimo gimnazijos anglų kalbos mokytoja, anglų kalbos metodinė burelio pirmininkė.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Visagino skyriaus narė.
2003–2011 m. Visagino savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Anton, vaikai Dmitrij, Olga.
Maltitas

Maltitolis, maltitas, maltito sirupas, E965 – poliolis, ne cheminės sintezės produktas, o gaunamas iš natūralių, grūdinės kilmės produktų. Vartojamas kaip tūringasis saldiklis. 
Disacharidas, išgaunamas iš maltozės su krakmolu.
Maltitolio energinė vertė - 2,4 kcal/g (10 kJ/g), t. y. 40 proc. mažesnė nei cukraus. Pasižymi puikiomis skonio savybėmis, artimomis sacharozei, neturi stipraus šaldančio efekto.

Maisto priedas

Europos Sąjungos E numerių sąraše esantis E965. Nepatvirtintas JAV.

Vartojimas

Naudojamas kaip antikristalinė, tekstūrą gerinanti medžiaga apdorojant kepinius, džiovintus, konservuotus vaisius, šokoladą, uogienes, želė, ledus ir kitus šaldytus desertus, minkštą karamelę, padažus, becukrius produktus, skirtus sergantiems diabetu.
Tauragės rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.

Veikla

Meru išrinktas Pranas Petrošius, mero pavaduotoju Arūnas Gendrolius. Administracijos direktoriumi paskirtas Rimantas Parnarauskas, administracijos direktoriaus pavaduotoju Vidas Bičkus.
Gervinė

Šnekta

Gervinės šnektą, kuri priklauso žemaičių raseiniškių tarmei, 1958 m. aprašė G. Vitkauskaitė.
Radkuvas

Istorija

Bažnyčia šioje vietovėje pirmąkart paminėta 1290 m., gyvenvietė akte paminėta 1328 m. Klozdko žemėje įsikūrusiai gyvenvietei miesto teises 1418 m. suteikė karalius Vaclovas IV Liuksemburgietis. Per kitus dešimtmečius miestelį nuniokojo husitų kariai ir vengrų pajėgos, vadovaujamos karaliaus Matiašo I Korvino.
Įkūrus Klodzkų apskritį, miestelyje pagrindine religija XVI a. tapo protestantizmas. Radkuvą taip pat paveikė Habsburgų monarchijoje kilusi kontrreformacija, jis vėl buvo nuniokotas Trisdešimtmečio karo metu. Po pirmojo Silezijos karo (1740–1742 m.) miestelis atiteko Prūsijai ir 1815 m. buvo prijungtas prie Silezijos provincijos. Vėlyvajame XIX a. šalia Viunšelburgo plytėjusiuose kloduose buvo išgaunamos smiltainio uolienos, kurios Oilengebirgsbano (Eulengebirgsbahn) geležinkeliu buvo gabenamos į Mitelšteiną. Po Antrojo pasaulinio karo Potsdamo susitarimo sąlygomis miestelis atiteko Lenkijos liaudies respublikai.
Peleninė

Peleninė – paprastai plokščias indas, į kurį rūkantieji krato rūkalų pelenus bei užgesina ir išmeta nuorūkas. Peleninės paprastai gaminamos iš stiklo, keramikos ir metalo.
Įprasčiausia peleninės forma yra negilus indas su plokščiu pagrindu, statomas ant stalo. Daugelis peleninių turi pusapvalias išpjovas ar pusapvalius lovelius, į kuriuos galima padėti degančias cigaretes ar cigarus. Ispanijoje gaminamos peleninės, kurios susideda iš dviejų susisiekiančių dalių, apatinė dalis užpildoma vandeniu. Peleninės taip pat montuojamos automobiliuose bei viešose vietose.
Peleninės dažnai naudojamos reklamai – ant jų reklamuojami prekiniai ženklai.
Šarma

Šarma – ledas, susidarantis vandens lašeliams rūke sušalus ant įvairių objektų paviršių. Tai kristalinės baltos nuosėdos, susidarančios ant Žemės paviršiaus ir daiktų (horizontalių arba mažo polinkio). Nuosėdos susidaro sublimuojantis ore esantiems vandens garams ir jiems susilietus su daiktais esant tykai, silpnam vėjui, giedrai arba mažam debesuotumui.
Kauno Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia

Istorija

1934 m. Petrašiūnuose įsikūrė kapucinai. Jie pagal architekto Nikolajaus Mačiulskio projektą 1934 m. pastatė mūrinę bažnyčią (rūpinosi kun. Vincas Mieleška). Ją 1936 m. konsekravo arkivyskupas Antonio Arata. Bažnyčios rūsyje įrengta kino salė (buvo rodomi religiniai filmai). Kapucinai leido religinį „Lurdo“ žurnalą.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, masyvi, vienabokštė, su 2 priestatais. Šventoriuje yra kapinės.
Narvos sutartis

Narvos sutartis – sutartis, kurią 1704 m. rugpjūčio 30 d. prie Narvos sudarė Abiejų Tautų Respublika (nušalinto valdovo Augusto II šalininkai) ir Rusija dėl bendrų veiksmų prieš Švediją per 1700–1721 m. Šiaurės karą.

Sutartis

Dar 1701 m. vasario 26 d. Biržų sutartimi Rusijos caras Petras I ir Saksonijos kurfiurstas bei Abiejų Tautų Respublikos valdovas Augustas II susitarė kariauti su Švedija.
Narvos sutartimi, kurią pasirašė Rusijos pasiuntinys grafas Fiodoras Golovinas ir Kulmo vaivada Tomašas Dzialynskis, šalys susitarė nesudaryti su Švedija separatinės taikos. Rusija gavo teisę kariauti Abiejų Tautų Respublikos teritorijoje ir pažadėjo Respublikai duoti 12 000 karių. Abiejų Tautų Respublika pasižadėjo kovai su Švedija duoti 48 000 karių, kuriems išlaikyti Rusija kasmet turėjo mokėti po 200 000 rublių. Rusija Abiejų Tautų Respublikai grąžino iš Švedijos atkariautą Livonijos pietinę dalį, pažadėjo padėti numalšinti Vakarų Ukrainos valstiečių ir kitų gyventojų sluoksnių sukilimą, kilusį prieš baudžiavos stiprinimą.

Pasekmės

Narvos sutartis turėjo reikšmės, kad Švedija nepajėgė visiškai nugalėti Abiejų Tautų Respublikos, o Rusija galėjo geriau pasirengti kovai su Švedijos kariuomene, dėl ko Švedija pralaimėjo Šiaurės karą.
Vjenas

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, apimant Puatu provinciją. Iš pradžių departamente buvo 6 apskritys: Ludunas, Puatjė, Šatelro, Sivri, Monmorijonas ir Lusinjanas. 1926 m. liko trys.

Geografija

Vieno departamentas ribojasi su Šaranto, De Sevro, Meno ir Luaros, Aukštutinės Vjenos, Endro ir Luaros bei Endro departamentais.
Vieno departamentas yra takoskyroje tarp Paryžiaus baseino ir Akvitanijos baseino.

Klimatas

Klimatas kontinentinis – okeaninis, švelnus, įtakos turi Atlanto vandenynas.

Ekonomika

Departamente išplėtotas žemės ūkis. Gaminamas vynas, sviestas, sūris.
Pramonė sukoncentruota Šatelro mieste. Gaminama elektros, elektronikos ir mechaninė įranga automobiliams ir aviacijai.
Trečiojo sektoriaus ekonomika vyrauja Puatjė. Universiteto medicinos centre dirba 5100 tarnautojų.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Alenas Fušė ir Žanas Pjeras Rafarenas (abu UMP), Atstovų rūmuose – 4 nariai. Generalinę tarybą sudaro 38 nariai, kurie renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Ulzanos reidas

Turinys

Iš rezervato pabėga 9 apačių genties indėnai, vadovaujami Ulzanos. Jiems iš paskos pasiunčiamas kariuomenės būrys, vadovaujamas jauno leitenanto Garneto. Kartu su jais keliauja ir patyręs pėdsekys Makintošas bei indėnas Ke-Ni-Te, kurį su Ulzana sieja tolimi giminystės ryšiai. Bėgdami indėnai puldinėja pavienes fermas ir brutaliai žudo jose gyvenančius baltuosius, tuo tarpu leitenantas Garnetas bando suprasti indėnų žiaurumo priežastis. Jo neapykanta šiems vis labiau auga, kaip ir nepasitikėjimas Ke-Ni-Te.
Ulzana mėgina įvilioti kareivius į spąstus, tačiau Makintošas įspėja jų kėslus. Kareiviams pavyksta perimti indėnų arklius ir šie, likę pėsti, negali greitai judėti. Susišaudymo metu žūna Ulzanos sūnus ir šio tikslu dabar tampa kerštas Garnetui.
Apačiai užpuola dar vieną fermą, tačiau palieka gyvą joje gyvenusią moterį. Makintošas spėja, kad tai padaryta specialiai: leitenantas dalį kareivių kartu su moterimi išsiųs atgal į fortą ir šie taps lengvu grobiu, nes indėnams būtini arkliai. Žinodami, kad yra sekami, kareiviai pasidalina į 2 grupes: Garnetas toliau persekioja indėnus, kita, kartu su Makintošu, pasuka atgal į fortą. Po kurio laiko Garnetas su vyrais grįžta atgal, tikėdamasis, kad nepavėluos išgelbėti Makintošo bei susiremti su indėnais...
Paliediškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Pernarava – 0,5 km
Pernarava – 0,5 km
Pelutava – 1-1,5 km
Jakšiai – 3 km
Tegusigalpa

Istorija

Tegusigalpa įkurta XVI a. kaip sidabro ir aukso kasybos centras. Nepriklausomo Hondūro sostinė kelis kartus keitėsi iš Tegusigalpos į Komajagvą ir atgal, kol 1880 m. galutinai netapo Tegusigalpa. 1847 m. čia įkurtas Hondūro universitetas. Nacionaliniame muziejuje laikoma įstabi ikikolumbinių objektų kolekcija. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje kitoje Čolutekos upės pusėje iškilo Komajaguelos miestas.
Elbarų ąžuolas

Elbarų ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Kelmės rajone, Elbaruose (Tytuvėnų apylinkių seniūnijoje). Paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 1968 m. gegužės 14 d.
Elbarų ąžuolas įleidęs šaknis gyvenvietės pakraštyje, netoli kelio  2109  Kiaunoriai–Gedvilaičiai–Sidariškė , praėjus apie 200 m pro ūkinius pastatus, supamas kitų medžių. Nuorodomis nepažymėtas. Šalia teka Trinkės upelis (Šiaušės kairysis intakas).

Duomenys

Ąžuolo aukštis – 26,5 m, jo kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 5,4 m, medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.).
Estijos moterų futbolo rinktinė

Estijos moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė,  Estijai atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose. Kapitonė Kethy Õunpuu. Daugiausiai rungtynių žaidė Kaire Palmaru (dalyvavo 85 rungtynėse). Rinktinė FIFA reitinge užima 71 vietą. Rinktinės veiklą koordinuoja Estijos futbolo federacija. 
Vyriausiasis treneris Keith Boanas.
Skaidra Trilupaitytė

Skaidra Trilupaitytė (g. 1969 m. balandžio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos menotyrininkė, kritikė, kultūros politikos tyrinėtoja.

Biografija

1997 m. Vilniaus dailės akademijoje įgijo menotyros magistro laipsnį. 2003 m. ten pat apgynė daktaro disertaciją „Lietuvos dailės gyvenimas institucijų kaitos požiūriu: devintojo dešimtmečio pabaiga-dešimtojo dešimtmečio pradžia“.
Nuo 2000 m. iki 2008 m. stažavosi ilgalaikėse stažuotėse Oksfordo universitete, Centrinės Europos universitete, New School universitete, Makmasterio universiteto Globalizacijos institute.
Nuo 2017 m. – Valstybinės kultūros paveldo komisijos prie LR Seimo, Lietuvos kultūros tarybos ir Lietuvos mokslo tarybos valdybos narė.
Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA) narė, Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Mokslinė ir visuomeninė veikla

S.Trilupaitytė yra Lietuvos kultūros tyrimų instituto vyresnioji mokslo darbuotoja, dėsto Vilniaus dailės akademijoje, vadovauja magistriniams ir doktorantūros darbams.
Ji taip pat skaito viešas paskaitas kaip kviestinė pranešėja, rašo straipsnius kultūrinėje žiniasklaidoje. Savo darbuose analizuoja kultūros politikos, urbanistinės kultūros, viešosios erdvės, paminklų temas. 
Pagrindinės tyrimų sritys: kūrybiškumo klausimai kultūros politikoje ir meno praktikose. 
S.Trilupaitytės tekstuose plėtojamas kritinis požiūris į kūrybines industrijas, globalių kultūros ženklų, tokių kaip Guggenheimo prekės ženklas, plėtra, aptariami protesto klausimai, kritiškai analizuojama neoliberalizmo kultūra.
Kitos tyrimų sritys – kūrybinės laisvės ir totalitarinės praeities vertinimo diskursai dailės lauke, tarptautiniai intelektualiniai mainai ir įtakingų pasaulio veikėjų, tokių kaip JAV finansininkas George Soros reputacijų dinamika.
Bulvių traškučiai

Bulvių traškučiai (amer. angl. chips, air. ir brit. angl. crisps) yra ploni bulvių griežinėliai, skrudinami aliejuje gruzdintuvėje arba orkaitėje, kol tampa traškūs.
Bulvių traškučiai buvo išrasti atsitiktinai. 1853 metais Moon’s Lake House restorane (JAV) vienas iš klientų nevalgė pakepintų bulvių ir nusiuntė atgal į virtuvę, teigdamas, kad jos nepakankamai traškios. Restorano virėją Goerge Crum labai papiktino tokia kritika, tad jis supjaustė bulves itin plonomis skiltelėmis, prisūdė ir iškepė. Ironiška, tačiau norėjęs sugadinti pietus virėjas sukūrė tikrą „hitą“ – bulvių traškučius, o šio restorano savininkas įtraukė juos į meniu sąrašą ir pavadino Saratoga Chips. Traškučiai tapo vienais populiariausių iškylų ir vakarėlių užkandžių. Europą (pirmiausia – Angliją) bulvių traškučiai pasiekė 1921 m., bet kaip užkandis paplito tik maždaug po 30 metų.
1895 metais William Tappendonas iš Klivlendo įsteigė pirmąją pasaulyje „čipsų“ gamyklėlę. 1920 metais atsirado trys pagrindinės įmonės: Wise Potato Chips, Lay's, Hanover Home Brand Potato Chips. Šiais laikais gamyklos gamina traškučius naudojant nepertraukiamo tipo kepyklas arba staigaus kepimo metodą.
Komercinės firmos pardavinėja bulvių traškučius, supakuotus specialiuose sandariuose maišeliuose, įpakavimuose. Paprastai bulvių traškučiai po iškepimo yra pasūdomi. Kitokios bulvių traškučių rūšys gaminamos naudojant įvairius prieskonius ir ingredientus, įskaitant prieskonines žoleles, aštrius prieskonius, sūrius ir dirbtinius priedus.
Bulvių traškučiuose yra daug aromatizatorių, produkto skonį stiprinantis priedas - natrio glutamatas, kuris minkština kaulus.
Klasikinis bulvių traškučių gaminimo būdas: bulvės pjaustomos plonais griežinėliais ir apie 8 minutes skrudinamos aliejuje. Tačiau jei kepama ilgiau nei 30 sekundžių, produkte atsiranda kancerogeninė medžiaga akrilamidas. Norint to išvengti, gamintojai ėmėsi kitos gamybos technologijos: pirmiausia paruošiama bulvių tyrė, iš jos formuojami traškučiai, kurių kepimo laikas užtrunka tik 15-20 sekundžių.
Šiais laikais bulvių traškučiai yra pagrindinė užkandžių rinkos dalis Vakarų, ypač angliškai kalbančiose, šalyse. Tai vienas mėgstamiausių užkandžių ir yra gaminamas įvairiausių skonių. Siūloma taip pat juos valgyti mirkant į tirštą padažą „Dip“.