google/wiki40b huggingface dataset:
Ust Janskas

Istorija

Ust Janskas įkurtas 1780 m. Jakovo Sanikovo kaip prekybinis punktas.
Vištienos sriuba

Vištienos sriuba – sriuba, pagaminta iš vištienos, išvirtos ant mažos ugnies vandenyje, paprastai su įvairiais ingredientais. Klasikinė vištienos sriuba yra skaidrus vištienos sultinys, dažnai su viščiuko gabalėliais, daržovėmis. Sriubą įprasta  papildyti makaronais, koldūnais ar įvairiais grūdais, pavyzdžiui, ryžių, miežių. Įvairių skonių sriuba išverdama pridedant daržovių, pavyzdžiui, pastarnokų,  bulvių, saldžiųjų bulvių, cukinijų ir salierų, žolelių, tokių kaip petražolės, krapai, taip pat česnako skiltelių, pomidorų ir juodųjų pipirų. Sriuba turėtų būti lėtai užvirinama ir po to dar 1–3 val. virinama ant mažos liepsnos dengtame puode, prireikus pridedant vandens. Šafranas arba ciberžolė kartais pridedami suteikti geltonai spalvai.

Istorija

Kaip ir kiti vištienos patiekalai, vištienos sriubos kilmė siejama su paukščių prijaukinimo istorija prieš 7 000–10 000 metų, o tai tikriausiai vyko senovės Indijoje arba Pietryčių Azijoje. Populiariausia patiekalo versija, kuri šiandien pripažįstama kaip amerikiečių klasikinė vištienos sriuba su pridedamomis šakninėmis daržovėmis, įskaitant morkas, svogūnus, porus ir salierus, pirmiausia buvo Šiaurės Europos tradicinis patiekalas. Šios sriubos gaminimo tradicija į Ameriką pateko su emigrantais iš Škotijos ir Lenkijos. Pradinė jos kilmė sietina su Europos menonitų, amišų ir žydų bendruomenėmis.

Maistinės savybės

Vištienos sriuba yra palyginti santykinai mažai riebus maistas, ypač nugriebus riebalų plėvelę po virimo. Daugelio šalių liaudies medicinoje vištienos sriuba laikoma kaip turinti gydomųjų savybių  – patiekiama jaučiant peršalimo, karščiavimo negalavimus. Tyrinėtojai nustatė, kad kai kurie vištienos sriubos komponentai slopina neutrofilų migraciją, o tai siejama su priešuždegiminiu poveikiu, kuris gali hipotetiškai laikinai palengvinti ligos simptomus.
Antipopiežius Mikalojus V

Biografija

Pranciškonas, antipopiežiumi išrinktas Romos dvasininkų Vokietijos karaliaus Liudviko IV Bavaro iniciatyva po to, kai popiežius Jonas XXII atsisakė Liudviką vainikuoti Šv. Romos imperatoriumi ir ekskomunikavo. Dėl vokiečių kariuomenės savivalės kilęs Romos gyventojų nepasitenkinimas privertė imperatorių su antipopiežiumi 1328 m. rugpjūčio mėn. palikti miestą. Netrukus Mikalojus V buvo ekskomunikuotas, 1330 m. atsistatydino ir pakluso popiežiui Jonui XXII.
Jonas Juodka (1942)

Jonas Juodka (1942 m. rugpjūčio 15 d. Vaineikiai, Kamajų valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, atsargos pulkininkas.

Biografija

1965 m. baigė Leningrado karo topografijos vadų mokyklą, 1978 m. Maskvoje baigė V. Kuibyševo inžinerinę akademiją. Iki 1991 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose, mokymo centro viršininkas, mokymo skyriaus viršininko pavaduotojas.
Nuo 1991 m. tarnavo Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos departamento Gynybos štabe. 1992–1998 m. Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. Lietuvos karo akademija) studijų skyriaus viršininkas, 1995 m. pulkininkas. 1998–2000 m. Lietuvos karo akademijos viršininko pavaduotojas administravimui. Nuo 2000 m. visuomeniniais pagrindais – Lietuvos šaulių sąjungos Jaunųjų šaulių vadų ir instruktorių rengimo centro viršininkas.
Korsikinis kiškis

Fizinės savybės

Korsikinio kiškio kaklas, pečiai ir šlaunys apaugę rausvai pilku, nugara – juosvai pilku, nugara – baltu kailiu. Užauga 55–61 cm ilgio, sveria kiek daugiau nei 2 kg. Ausys užauga net iki 11 cm ilgio. Akys didelės, rudos. Užpakalinės kojos tvirtesnės už priekines, paprastai apie 13 cm ilgio su 4 pirščiukais. Priekinės kojos turi 5 pirščiukus.
Nuo pilkojo kiškio skiriasi rausvesniu kailiu, ilgesnėmis ausimis ir užpakalinėmis kojomis bei mažesne kūno mase. Be to, korsikinio kiškio pilvas visuomet baltas, o nugara – tamsesnių spalvų.

Buveinė

Įsikuria kirtimuose, lapuočių miškuose, krūmotose vietovėse. Gyvena kopose, pasėlių laukuose, netgi arčiau miestų. Tiek žemumų, tiek aukštikalnių žvėrelis – gali gyventi ir 1–2 km aukštyje.
Daugiausia gyvena pietinėje Italijos dalyje – nuo Umbrijos iki pietinės Toskanos. Taip pat Korsikoje ir Sicilijoje. Aplink Siciliją esančiose salose korsikinis kiškis neaptiktas.

Veisimasis

Dauginasi beveik visus metus, išskyrus spalio–gruodžio mėn. Aukštikalnių patelės per metus išveda 3–4 vadas, o žemumose šis skaičius gali būti ir didesnis. Nėštumas trunka apie 41 dieną. Vadoje būna 1–5 kiškiukai. Patelė rūpinasi jaunikliais tol, kol šie sulaukia visiškos brandos.

Mityba

Minta augaliniu maistu. Skabo žoles, viksvas, ėda žirnius, astras. Nevengia agurklių, gvazdikų, kopūstų, buksmedžių žievės, morkų, rožių ir kitų augalų. Mėgsta sėklas, medžių žievę, riešutus bei grūdus.

Priešai

Moka išsisukti nuo priešų, labai greitai bėgdami. Korsikinius kiškius gaudo vilkai, lapės, žebenkštys, barsukai, kiaunės, šeškai, plėšrieji paukščiai, vilpišiai. Vienas didžiausių priešų – žmogus. Dėl nevaržomos medžioklės XX a. korsikiniai kiškiai buvo beveik visiškai išnykę.
Nencai

Pavadinimas

Ilgą laiką nencus vadino samojedais (rus. самоед 'saviėdis'). Šis paniekinamai skambantis pavadinimas atsirado iškraipius nencų savivardį saamod ar saamid (samodų kalbų priesaga -d reiškia daugiskaitą). XIX a. rusų etnografinėje literatūroje nencus vadino Samojad' (Самоядь) , Samod' (Самодь), samodiečiai (самодийцы). Anglų kalboje buvo vartojamas pavadiniams Samodi.
Pavadinimas Samojad' (Самоядь) rusų kalboje gali būti iššifruotas kaip sudarytas iš dviejų žodžių: samo- (само- 'pats; save') + ėd (ед 'ėdantis, valgantis'). Dėl tokios įžeidžiančios šifruotės XX a. pavadinimas samojedai buvo pakeistas į nencai, kuris reiškia 'žmonės'.
Senuosiuose rusiškuose dokumentuose samojedais vadino ne tik nencus, bet ir kitų Šiaurės Sibiro tautų (nganasanų, encų, selkupų), kalbančių samodų kalbomis, atstovus.
Discoholics

Discoholics – Lietuvos ultimeito komanda, suburta iš Vilniaus sportininkų atstovauti Lietuvai įvairiuose užsienio ultimeito turnyruose. Komanda susikūrė 2005 metais.
Petras Algirdas Čiočys

Biografija

1955 m. Petras Algirdas Čiočys baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1978 m. teisės mokslų kandidatas.
1955-1986 m. dirbo Vidaus reikalų ministerijoje. Nuo 1986 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Darbo teisės katedros dėstytojas. 1995-2002 m. Lietuvos karo akademijoje tarptautinės humanitarinės teisės dėstytojas, nuo 1995 m. docentas. Teisės teorijos, darbo ir humanitarinės teisės vadovėlių autorius.
1957-1979 m. Lietuvos rankinio federacijos prezidiumo pirmininkas, nuo 1963 m. rankinio tarptautinės kategorijos teisėjas, Europos rankinio federacijos teisėjas, inspektorius.
Dundela FC

Istorija

1895 m. įkurtas klubas. 1955 m. iškovojo šalies futbolo taurę.
Lietuvos jaunųjų mokslininkų sąjunga

Lietuvos jaunųjų mokslininkų sąjunga (LJMS) - Lietuvos jaunuosius mokslininkus (iki 36 m. amžiaus) vienijanti ir jiems atstovaujanti savarankiška, nepolitinė, ne pelno siekianti sąjunga.

Istorija

Sąjunga buvo įkurta 2002 m. vasario 20 d., oficialiai įregistruota 2003 m. gegužės 12 d.

Veikla

Pagrindinis sąjungos veiklos tikslas yra Lietuvos jaunųjų mokslininkų darbo aplinkos gerinimas, prisidedant prie Lietuvos švietimo ir mokslo sistemos tobulinimo. Vykdydama veiklą LJMS rengia viešas diskusijas, seminarus ir konferencijas. LJMS siekia aktyvaus mokslininkų (tyrėjų) dalyvavimo versle, inovacijomis paremto verslo plėtroje. Sąjunga vienija įvairių mokslo sričių ir institucijų jaunuosius mokslininkus, todėl skatina tarpdisciplininį ir tarpinstitucinį mokslininkų bendradarbiavimą, tarpdisciplininius tyrimus. Sąjungoje yra sudaromos sąlygos nariams realizuoti save įvairiose veiklose, susipažinti su įdomiais žmonėmis bei susirasti naujų draugų. Kita prioritetinė sąjungos veiklos kryptis yra visuomenės ir ypač jaunų žmonių domėjimosi mokslu skatinimas. Sąjunga bendrauja ir bendradarbiauja su kitomis visuomeninėmis organizacijomis, judėjimais, valstybės institucijomis.
Narystė: LiJOT, EuroDoc.
Petras Jakubėnas

Biografija

1969 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą, inžinierius mechanikas. 1971–1991 tarnavo TSRS ginkluotose pajėgose, paskutinės pareigos – pulko vadas bei inžinerinės tarnybos viršininkas, 1988 m. pulkininkas. 1992 m. sausio mėn. – 1993 m. kovo mėn. Lietuvos Respublikos Karinės administracijos departamento direktoriaus pavaduotojas; 1993 m. kovo mėn. – gruodžio mėn. – Krašto apsaugos ministerijos Vyriausiosios inspekcijos generalinio inspektoriaus pavaduotojas, pulkininkas. 1993 gruodžio mėn. – 1994 m. rugpjūčio mėn. KAM Valstybės sienos apsaugos tarnybos ginkluotės skyriaus viršininkas. 1994 m. rugpjūčio mėn. – 1995 m. balandžio mėn. Lietuvos Respublikos Karinės vadovybės aparato Generalinio štabo karinio aprūpinimo valdybos viršininkas.
1995 m. balandžio mėn. – 1998 m. lapkričio mėn. dirbo Pasienio policijos departamente (PPD) Inžinerinio-techninio skyriaus, nuo 1995 m. birželio mėn. – Kadrų tarnybos Profesinio ir kovinio rengimo skyriaus viršininkas, nuo 1996 m. spalio mėn. – PPD vyriausiojo komisaro pavaduotojas kadrų ir socialiniams klausimams, nuo 1997 m. gegužės mėn. – PPD vyr. komisaro pavaduotojas – štabo viršininkas, 1998 m. gegužės mėn. – 1998 m. lapkričio mėn. – PPD štabo valdymo tarnybos viršininkas.
Nicolas Sarkozy

Biografija

Gimė 1955 m. vengro imigranto Palo Sarkozy ir Graikijos žydės Andree Mallah šeimoje. Vidurinėje mokykloje mokėsi vidutiniškai, o geriausiai jam sekėsi prancūzų kalba. Vaikystėje nemažai sportavo ir iki šiol dažnai bėgioja, važinėja dviračiu ir jodinėja. 1978 m. Paryžiaus Nantero La Defenso universitete baigė teisės studijas. Dirbo advokatu.
1974 m. įstojo į UDR partiją, o 1976 m. perėjo į Ž. Širako sukurtą RPR partiją. Būdamas 28 m. tapo labai turtingo Paryžiaus priemiesčio Neji prie Senos meru. 1993 m. išgarsėjo, kai pats asmeniškai sėkmingai vedė derybas su visą vaikų darželio grupę įkaitais paėmusiu vyru. Tais pačiais metais tapo biudžeto ministru.
Nuo 2004 m. yra dešiniųjų jėgų partijos RPR vadovas. Nuo 2000 rugpjūčio 29 d. iki 2002 m. gegužės 7 d. ir nuo 2005 m. gegužės 31 d. iki 2007 m. kovo 26 d. buvo Prancūzijos vidaus reikalų ministras. 2007 m. Prancūzijos prezidento rinkimų pirmajame rate (balandžio 22 d.) užėmė pirmą vieną, surinkęs 31,18 % balsų. Antrajame rate (gegužės 6 d.) surinko 53,06 % balsų ir nugalėjo socialistų kandidatę Ségolène Royal.
1996 m. vedė antrą kartą, turi 3 vaikus. Išpažįsta Romos katalikų tikėjimą.
Nonvaleurs

Nonvaleurs (pranc. non [nɔ̃], „ne“; valeur [vaˈlœʀ], „vertė“) – istoriniai, nuvertę vertybiniai popieriai, kuriais neprekiaujama jokioje biržoje.
Taip vadinami tokie VP, kurie tėra tinkami kolekcionuoti arba dekoruoti. VP, kurių itin žema vertė, yra taip pat vadinami Nonvaleurs.
Nonvaleurs kolekcionavimas vad. skripofilija.
Pyro pergalė

Pyro pergalė – Epyro karaliaus Pyro pasiekta pergalė 279 m. pr. m. e. prie Askulo (dab. pietinė Italija) prieš romėnus. Ši pergalė pareikalavo itin daug nugalėtojų aukų.
Pyro pergalė gali būti suprantama, kaip abejotina pergalė, nepateisinama dėl didelių aukų.
Kūno dalys (heraldika)

Kūno dalys heraldikoje naudojamos gana dažnai. Paprastai tai būna žmonių ar gyvūnų galvos, taip pat – galūnės.

Couped 'nukirstas'

Nukirsta kūno dalis baigiasi lygiu pjūviu, kuris iš tikrųjų primena nukirtimo vietą.

Erased 'nutrauktas'

Nutraukta kūno dalis baigiasi skiautėmis, lyg ji būtų nutraukta, tad atsiskyrimo vieta liko nelygi.

Caboched 'bekaklis'

Bekaklis organas būna galva, vaizduojama affronte (anfas). Taip vaizduojant galvą neparodomas kaklas.
Archaizmas angl. caboshed kilęs iš caboche 'nukirsti galvą (elnio) išsyk už ragų', iš vid.angl. cabochen, iš sen.pranc. caboche 'galva'.
Dalia Janušauskienė

Biografija

2006 m. baigė Šiaulių universitetą, ekonomistė.
BĮ UAB „Eternit Akmenė“ vyriausioji buhalterė, Žemės ūkio konsultavimo biuro buhalterė, Kredito unijos „Tikroji Viltis“ vidaus kontrolės auditorė.
Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės rajono skyriaus narė. 2007–2011 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Darius, vaikas Paulius, Goda.
Sausio 6

Vardadieniai

Aras – Arūnas – Arūnė – Baltazaras – Kasparas – Melchioras – Merkelis
Diskvalifikacija

Diskvalifikacija (angl. disqualification; lot. dis 'atskirai, į dalis; (čia) atvirkščiai' + kvalifikacija 'tinkamumas, tinkamumo pripažinimas', iš lot. qualis 'kokybė') – sportininko, trenerio, komandos pašalinimas iš rungtynių, varžybų arba draudimas jose dalyvauti už taisyklių, varžybų nuostatų, etikos normų pažeidimą, taip pat draudimas tam tikrą laiką rengti varžybas ar rungtynes sporto bazėje (stadione, rūmuose, salėje), kurioje nebuvo garantuota reikiama tvarka per rungtynes, varžybas ar po jų.

Rūšys

Diskvalifikacija gali būti laikina nuobauda – pvz., boksininkui už šiurkštų taisyklių pažeidimą kovos metu nebeleidžiama tęsti kovos įskaitant jam pralaimėjimą.
Abipusė diskvalifikacija (angl. double disqualification) draudžia abiem varžovams tęsti kovą arba dalyvauti varžybose už labai šiurkštų elgesį arba etikos normų pažeidimą.
Automatinė diskvalifikacija (angl. automatic disqualification) skiriama už tam tikrus pažeidimus, kuriuos padarius ji įsigalioja, pvz., futbolininkas, gavęs dvi geltonąsias korteles, neturi teisės žaisti vienerių arba dvejų rungtynių.
Diskvalifikacija iki gyvos galvos (angl. disqualification for life) – sportininkui uždraudžiama dalyvauti oficialiose tam tikro rango varžybose už ypač šiurkščius etikos normų pažeidimus, pvz., už pakartotinį dopingo vartojimą.
Dar būna lygtinė diskvalifikacija (angl. conditional disqualification) – bandomasis laikotarpis, per kurį pasikartojus šiurkščioms pražangoms sportininkas arba komanda diskvalifikuojami.
Jadvyga Manuzzi

Jadvyga Strutinska-Ciechanoviecka-Manuzzi (lenk. Jadwiga ze Strutyńskich Ciechanowiecka-Manuzzi; g. apie 1736 m. – m. 1778 m. rugsėjo 22 d. Gardine) – LDK bajorė, mecenatė.

Biografija

Gimė žinomo LDK Tribunolo maršalkos, Šakių ir Seivų seniūno Juozapo Berlič-Strutinskio šeimoje. Motina – grafaitė Rožė Pliaterytė, sesuo Teresė (vėliau ištekėjusi už Pinsko kašteliono kunigaikščio Francišeko Druckio-Liubeckio). 
Jadvyga pasižymėjo išskirtiniu grožiu, jai pasipiršo Apso seniūnas Jonas Ciechanovieckis. Nors pastarasis buvo karštas Radvilų atstovų į ATR sostą šalininkas, o Strutinskiai priklausė  priešingai stovyklai, 1754 m. jaunieji apsivedė. Santuoka nebuvo laiminga ir artėjo prie skyrybų. Netrukus tarp giminių įsiplieskė konfliktai, per kuriuos 1756 m. Breslaujoje žuvo Jadvygos svainis Ksaveras Ciechanovieckis, o 1761 m. Vilniuje – ir josios tėvas. Už pastarąją žmogžudystę sutuoktinis Jonas Ciechanovieckis su kitais dviem broliais 1764 m. buvo pripažinti netekę bajoriškos garbės ir nuteisti kalėti. Dar tais pačiais metais J. Ciechanovieckis mirė, sužeistas per susidūrimą su savo priešininkais Apse. 
Palikonių šeima neturėjo. Gražuolė našlė išvyko gyventi į Varšuvą ir ATR valdovo dvare patraukė paties karaliaus Stanislovo Poniatovskio dėmesį. Jie slapta susitikinėjo, po kiek laiko J.Ciechanovecka pasijuto nėsčia. Norint išvengti skandalo, 1773 m. ji buvo ištekinta už karaliaus bičiulio Mikalojaus Manuzzi, kuriam suteiktas šambeliono titulas ir pavesta valdyti Apso seniūniją. Po vestuvių jaunavedžiai gyveno atskirai, Jadvyga Manuzzi dienas leido Seivuose pas savo motiną Rožę Strutinskienę. Gimė sūnus, pavadintas biologinio tėvo vardu – Stanislovas.
Jaunoji moteris buvo žinoma mecenatė: Apso miestelyje jos lėšomis pastatyta medinė Šv.Jono Krikštytojo bažnyčia (sudegė 1886 m.). Kartu su motina ir seserimi paaukojo didžiules lėšas Seinų Šv.Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčios dar 1764 m. pradėtai pertvarkai: vietoje buvusios presbiterijos iškilo du aukšti bokštai su įspūdingu fasadu, padidintas vidinis tūris.
Jadvyga Manuzzi mirė nuo tuberkuliozės, būdama vos keturiasdešimt dviejų metų. Jos sūnų Stanislovą išaugino sutuoktinis grafas Mikalojus Manuzzi.
Paola

Istorija

Gyvenvietę įkūrė Šv. Jokūbo ordino misionierius A. de Polis (1554–1636), kurio garbei ji ir pavadinta, nors maltietiškas Paolos vardas Raħal Ġdid reiškia „naujasis miestas“.
Šv. Juozapato cerkvė (Žovkva)

Švento Juozapato Kuncevičiaus, Vyskupo ir Kankinio cerkvė – švento Juozapato Kuncevičiaus vardu pavadinta graikų apeigų katalikų cerkvė Vakarų Ukrainoje: Lvovo srities Žovkvos rajono administraciniame centre. Įeina į Ukrainos graikų katalikų bažnyčios Sokalio–Žovkvos vyskupiją, yra jos prokatedra Žovkvoje. Baroko stiliaus architektūros paminklas.

Istorija

1652 m. Krokuvos kašteliono Jokūbo Sobieskio našlė Sofija Teofilė išpirko kazokų nužudyto savo sūnaus Mareko Sobieskio kūną ir nusprendė jį nelaidoti giminės nekropolyje – Žovkvos Šv. Lauryno bažnyčioje, o tai padaryti naujai pastatytame mauzoliejuje – Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčioje tame pačiame miestelyje.
Statybos tęsėsi kelerius metus (1653–1655 m.), o bažnyčia buvo konsekruota dar vėliau – 1677 m. Įrengiant šventovės vidų daug prisidėjo fundatorės Sofijos Teofilės Danilovičiuvnos sūnus Lietuvos–Lenkijos valstybės valdovas Jonas Sobieskis. Savo motinai ir nelaisvėje žuvusiam broliui Marekui jis pastatė įspūdingus paminklus. Vėliau bažnyčia kelis kartus nukentėjo dėl kilusių gaisrų, likviduojant padarinius daug prisidėjo Jono Sobieskio sūnus Jokūbas Liudvikas Sobieskis.
Nuo pat pradžių bažnyčią globojo vienuoliai dominikonai, 1754–1792 m. jiems šalia buvo pastatytas vienuolynas. Statyboms aukojo Sobieskių, Danilovičių, Herburtų šeimos. Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo Žovkva priskirta Austrijos–Vengrijos imperijai. Miestelyje buvę katalikų vienuolynai nuo naujosios valdžios nukentėjo, buvo nusavintos kai kurios patalpos. 
Po Pirmojo pasaulinio karo Žovkva įėjo į Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos, vėliau – Lenkijos sudėtį. Bažnyčios ir vienuolyno patalpos buvo suremontuotos, dailininkas Karolis Politinskis atnaujino sunykusią sieninę tapybą. Antrojo pasaulinio karo metu pastatai nenukentėjo, pokaryje juose įsikūrė karinio dalinio kareivinės, katilinė ir sandėliai. Po Ukrainos Nepriklausomybės paskelbimo buv. Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčia ir dominikonų vienuolynas perduoti Graikų katalikų bažnyčiai, prasidėjo ilgametis jų remontas ir restauracija.
Kalyba

Kalyba – dailės rūšis, kuomet iš metalų gaminami įvairūs, daugiausia taikomosios dekoratyvinės dailės, dirbiniai – papuošalai, skulptūros, reljefai, buities reikmenys, monetos, interjero ir eksterjero elementai (tvorelės, vartai, grotos, baliustrados, iškabos ir kt.). Kalybos dirbiniai dažnai būna dažomi, emaliuojami, dekoruojami, raižomi, paauksuojami.
Lietuvoje kalyba prasidėjo I m. e. tūkstantmetyje – tada iš metalo gaminti ginklai, papuošalai, karių ir jų žirgų aprangos elementai. Nuo 1489 m. Vilniuje veikė monetų kalykla, ten taip pat buvo kalami ir medaliai, papuošalai. XVI-XVIII a. kalybos technika buvo kuriami sakraliniai dirbiniai, grotos, pertvaros, skrynių apkaustai, varpinių, koplytstulpių kryžiai, baltiškieji kryžiai (saulutės). Metalo kaliniais buvo puošiamos karietos, vežimai, rogės. XIX a. įsigalėjus metalo štampavimo technologijai kalybos praktinė reikšmė sumenko, tokiu būdu daugiau gaminti dekoratyviniai dirbiniai (žvakidės, šviestuvai, skulptūros, kompozicijos, papuošalai), fasadų, viešųjų erdvių elementai (iškabos, fontanai, tvorelės, grotos).
Želniškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Skripija – 1 km
KREKENAVA – 3 km
Mairiškiai – 1 km
Papalčiai – 1 km
Stuomeniškiai – 2 km
Stasys Navickas (1936)

Biografija

1955 m. baigė Kauno geležinkelininkų mokyklą, tarnaudamas kariuomenėje įgijo radijo mechaniko specialybę. Dirbo radijo techniku Šiaulių geležinkelyje, Zoknių kariniame aerodrome, Egipte, Afganistane.
Pirmoji humoreska paskelbta 1984 m. Šiaulių rajono spaudoje. Šiaulių literatų susivienijimo narys.
Forto užutėkis

Forto užutėkis (angl. Firth of Forth, škot. gėl. Linne Foirthe) – Šiaurės jūros įlanka ties šiauriniais Didžiosios Britanijos krantais, rytų Škotijoje. Ilgis ~80 km, plotis nuo 2–5 km pradžioje iki 25 km ties išėjimu. Gylis iki 46 m. Daug seklumų ir rifų. Potvyniai vyksta kas pusė paros (aukštis iki 6 m).
Forto užutėkis – senovinio fjordo liekana. Dabar jis iš esmės yra Forto upės estuarija. Per Fortą, Klaido kanalą ir upę iš Forto užutėkio galima patekti į kitapus Britanijos esantį Klaido užutėkį.
Per Forto užutėkį nutiesti 5 tiltai, tarp kurių – Forto tiltas. Prie užutėkio yra daug svarbių šalies miestų – Edinburgas, Kerkoldis, Bonesas, Grendžmutas, Maselboro.
Vasilijus Dilmanas

Biografija

Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare. Nuo 1919 m. TSKP narys. 1940–1941 m. dienraščio „Truženik“ redaktorius. 1942–1943 m. 16-osios lietuviškosios divizijos 167-ojo šaulių pulko vado pavaduotojas politiniams reikalams.
Paskelbė atsiminimų apie Raudonosios armijos lietuvių dalinių kovas.
Runų akmuo

Runų akmuo (šved. Runsten) − tai senieji germanų ir skandinavų rašmenys.
Runos yra seniausi germanų, ir visų pirma skandinavų, rašmenys. Tūkstantį metų − nuo maždaug III a. iki XIII a. Skandinavijoje nevartota jokių kitų rašmenų.
Iš pradžių runos raižytos medyje. Netrukus ir ant įvairių papuošalų − segių, žiedų, pakabukų, šukų, monetų ir kitų smulkių daiktų. Vėliau atsirado nauja tradicija − runomis raižyti antkapiniai akmenys. Senosiomis runomis raižytų akmenų nedaug. Pirmiausia pradėta raižyti ant uolų − Skandinavijoje, ypač Švedijoje, ant uolų paišyta jau bronzos amžiuje (garsieji vakarų pakrantės uolų raižiniai), vėliau greta piešinių pasirodė runų užrašai. Neretai statyti akmenys kenotafai − atminimui kur nors svetimoje šalyje žuvusiems žmonėms, tarsi netikri kapai.
Daugiausia antkapinių akmenų raižyti jaunosiomis runomis vikingų laikais. Akmenys statyti žuvusiojo atminimui ten, kur žmogus gyveno. Daugiausia akmenų su jaunosiomis runomis rasta Švedijoje, ypač jų gausu Uplande, viename iš centrinių Švedijos regionų. Tačiau visai nerasta akmenų Islandijoje ir tik keletas aptikta Fareruose.
Akivaizdu, kad nuo vikingų laikų runos tampa normaliu, kone visuotinai vartojamu raštu, o akmenys primena šių laikų antkapinius akmenis. Nurodydamas kartais net iki šeštos kartos savo protėvius, sūnus taip įsitvirtindavo kaip paveldėtojas. Taip pat neretai akmenys buvo statomi tarp dviejų valdų tarsi riboženkliai.
Pats žodis „runa“ reiškia paslaptį. Ankstyvaisiais laikais runos laikytos dievų dovana. Skandinavijoje, kaip ir daugelyje kitų šalių, paslaptingas aktas, kuriuo efemeriškam žodžiui suteikiama pastovi forma, buvo priskiriamas dieviškosioms jėgoms. Vyresnioji Eda, XIII a. Islandijos rankraštis su seniausiomis skandinavų giesmėmis apie dievus ir didvyrius, pateikia nedviprasmišką runų žodžio reikšmę: runas sukūręs pats Odinas. Dieviškąją prigimtį patvirtina ir kai kurie ankstyvieji užrašai. Nemažai išsakyta ir mokslinių teorijų apie runų prigimtį. Kaip žinoma, raštas atsiranda norint perduoti informaciją. Iš pradžių ši informacija perduodama piešiniais (piktogramomis), kurie nežymi atskirų žodžių, o tik apibūdina veiksmą, vaizdą. Vėliau atsiranda idiogramos, kurių atskiras piešinys reiškia atskirą žodį, sąvoką. Germanai iki atsirandant runoms, tai yra raidiniam raštui, taip pat turėjo tam tikrų piktogramų, idiogramų − magiškų simbolių. Kai kurie simboliai išliko iki pat vikingų laikų, pavyzdžiui, svastikos ženklas, žymįs dievo Toro kūjį. Spėjama, kad kai kurios runos kilusios būtent iš senųjų simbolių.
Galutinai įsigalėjus naujajai religijai bei kultūrai (maždaug 1100 metais) lotyniški rašmenys įveikė senuosius skandinaviškus, pamažu pamirštas ir paprotys statyti žuvusiam žmogui antkapinį akmenį jo gimtosiose vietose, žmonės imti laidoti kapinėse, šventoje žemėje, o nebe savo giminės kapuose prie namų; statomi antkapiai su lotyniškais įrašais. Runos nebegrįžtamai užgožiamos naujosios kultūros. Tačiau ir šiandien atkasami senieji pagoniški akmenys, kurie byloja apie senuosius laikus.
Eimučiai

Aplinkinės gyvenvietės

Liutkūnai – 5 km
DEGUČIAI – 3 km
Tyliai – 0,5 km
STAČIŪNAI – 4,5 km 
 Nadaukiai – 2 km
ŽADŽIŪNAI– 4,5 km 
 NORUŠAIČIAI – 2 km
Bedriai – 4,5 km
Petraičiai – 3 km
Karštas smūgis

Turinys

Niujorke nužudomas turtingas pramonininkas Makas Braunas. Tyrimą atlikti pavedama inspektoriui Frenkui Berinui, įtariančiam, kad velionis turėjo sąsajų su nusikalstamo pasaulio atstovais bei narkotikų platinimu. Frenko sąjungininke tampa nužudytojo duktė Monika, trokštanti išsiaiškinti tiesą, tačiau nusikaltėliai nesuinteresuoti, kad tiesa išaiškėtų, todėl trukdymai ir žmogžudystės tik prasideda...