google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Dambrauskas

Biografija

Muzikos mokėsi pas Čiobiškio vargonininką B. Peckų, paskui – pas kompozitorių ir dirigentą K. Galkauską. Taip pat lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus Kaune. 1910 m. pradėjo vargoninkauti Kietaviškėse (Trakų raj.). Išgirdęs jaunąjį muzikantą griežiant vargonais, Varšuvos muzikos instituto direktorius E. Mlynarskis pakvietė studijuoti į šį institutą: mokytis vargonavimo pas M. Surzyriski, kompozicijos pas K. Szymanowski, taip pat mokėsi ir diriguoti. 1917 m. baigęs studijas, keletą metų vargonininkavo Kaltinėnuose ir Valkininkuose, organizavo chorus, rengė koncertus ir teatralizuotus muzikinius vaidinimus.
1922 m. Kaune įkūrė kultūros draugiją „Gabija“, buvo jos pirmininkas, iki 1928 m. vadovavo šios draugijos chorui, kurį 1924 m. parengė pirmajai visos Lietuvos dainų šventei Kaune. Su „Gabijos“ choru 1927 m. pastatė K. Strazdo „Lietuviškas vestuves“. 1922–1946 m. dirbo Kauno Valstybės teatro sufleriu, orkestro artistu ir chormeisteriu, buvo dramos trupės muzikos dalies vedėjas.
1922–1939 m. vadovavo Kauno įgulos bažnytiniam chorui, su kuriuo rengė koncertus Kaune ir kitur. Choras atliko L. Cherubini „Requiem“, Dž. Rossini „Stabat Mater“, K. Hartmanno oratoriją „Išganytojo mirtis“, V. A. Mocarto „Requiem“, Č. Sasnausko „Requiem“, J. Dambrausko oratorijos „Pro hominibus“ fragmentus ir nemaža kitų pasaulio klasikų religinių kūrinių, su solistais ir simfoniniu orkestru surengė daug įspūdingų koncertų. Naujai perkomponavo ir pastatė Miko Petrausko operą „Eglė žalčių karalienė“ – 1939 m. „Eglės“ pavadinimu ją suvaidino 14 kartų.
1946–1950 m. vadovavo Kauno valstybinio universiteto studentų mišriajam chorui. 1946 m. respublikinei dainų šventei parengė 120 dainininkų chorą ir konkurse pelnė antrąją vietą, o 1950 m. respublikinės dainų šventės konkurse – pirmąją. Koncertų surengė Kaune, Leningrade ir Vilniuje.
Nuo 1945 m. – Lietuvos kompozitorių sąjungos narys. Sukūrė stambių vokalinių ir simfoninių kūrinių muzikos dramos spektakliams, dainų ir giesmių chorams bei solistams. Ypač populiarios jo harmonizuotos lietuvių liaudies dainos chorams. Daina „Jau žirgelis pabalnotas“ ir „Malda už Tėvynę“ (su šia giesme Kaune prasidėdavo radijo laidos) skambėjo keliose JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte. Dirigavo Kauno miesto dainų šventėse ir konsultavo mėgėjų chorus. Buvo apdovanotas „Šaulių žvaigždės“ medaliu ir Gedimino ordino palydo garbės ženklu (1939 m.), o 1962 m. kompozitoriui suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Arensburgo kultūra

Arealas ir chronologija

Susiformavo vėlyvojo ledynmečio pabaigoje šiaurės Europoje iš Bromės kultūros. Kultūra buvo paplitusi šiaurinės Vidurio Europos lygumose, kuriose tuo metu vyravo tundra. Pagrindinis kultūros arealas buvo dab. Danijoje ir šiaurės Vokietijoje, tačiau Arensburgo kultūrai būdingų radinių aptinkama Prancūzijoje, D. Britanijoje, Belgijoje, Olandijoje, Vidurio ir Šiaurės Vokietijoje, P. Skandinavijoje, visoje Lenkijos teritorijoje, Karaliaučiaus srityje, Lietuvoje, Pietų Latvijoje bei dar toliau į Rytus iki Dniepro baseino ir Volgos aukštupio.
Lietuvoje Arensburgo kultūros nešėjai buvo vieni pirmųjų gyventojų, kėlęsi traukiantis ledynams. Žinomiausios gyvenvietės yra Margių Salos, Glyno pelkės 6, Vilniaus 1, Ežeryno stovyklavietės 8, 15 aikštelės, Rėkučių 1 ir kt.
Rytiniame areale kultūrą išstūmė mezolitinė Svidrų kultūra, centriniame areale – Maglemozės kultūra.

Bruožai

Būdinga elnių medžiotojų bendruomenėms. Tipiška Arensburgo kultūros medžiaga – iš Štelmooro gyvenvietės prie Noimiunsterio. Randama titnaginių įkotinių antgalių su įstrižai retušuota viena kraštine ar viršūne, galinių gremžtukų, vidurinių ir kampinių rėžtukų, netaisyklingos formos skaldytinių. Aptinkama trapecijų bei ašmenėlių su statmenai retušuota kraštine. Gyventojai, klajodami upių slėniais, vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko augalinį maistą; naudojo medines ietis, kaulinius žeberklus. Būstai – apvalios palapinės.
Lietuvos spauda

Istorija

1944 m. įkurtas Respublikinis spaudos platinimo ir ekspedijavimo skyrius. 1964 m. jis tapo Respublikiniu spaudos platinimo susivienijimu „Lietuvos sąjunginė spauda“, 1989 m. „Lietuvos spauda“, 1994 m. akcine bendrove „Lietuvos spauda“. Nuo 2005 m. bendrovė priklausė Suomijos bendrovei „Rautakirja“, o nuo 2012 m. – norvegų „Reitan Servicehandel“ AS.

Veikla

„Lietuvos spauda“ prekybinį tinklą sudaro 203 kioskai „Lietuvos spauda“ apie 70 miestų. Prekiaujama apie 600 pavadinimų periodinės spaudos leidinių ir apie 700 rūšių kasdienio vartojimo prekių (elektroniniai ir įprastiniai viešojo transporto bilietai, tabako gaminiai, saldumynai, gaivieji gėrimai, kava, užkandžiai ir kt.), priimamos įmokos už komunalines, lizingo, draudimo, kabelinės televizijos ir telekomunikacijų paslaugas.
Jonas Viliušis

Biografija

Mokėsi Vilkaviškio ir Marijampolės gimnazijose. 1919 m. sausio mėn. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. Dalyvavo Nepriklausomybės kovose Žiežmarių, Kėdainių ir Daugpilio apylinkėse. 1919 m. gruodžio mėn. paskirtas į 2-ąjį pėstininkų pulką. Kovėsi mūšiuose prie Seinų, kur buvo sužeistas, pateko į lenkų nelaisvę, bet pavyko pabėgti. 1923 m. išėjo į atsargą.
1922 m.  pradėjo studijas Lietuvos universiteto Gamtos mokslų fakultete. 1924–1925 m. studijavo miškininkystę Vokietijoje, Freiburgo universitete. 1927 m. baigė Taranto miškų akademiją Saksonijoje ir įgijo miškų inžinieriaus diplomą. 
1927-1930 m. dirbo Pajūrio miškų urėdu. Buvo įsitraukęs į voldemarininkų grupės veiklą, todėl 1930 m. areštuotas. 1931 m. kariuomenės teismo išteisintas. J. Viliušį paskyrus Plungės urėdu, jis buvo išrinktas Telšių apskrities tarybos nariu.
Buvo Lietuvos laisvės kovų invalidų draugijos pirmininkas (1935–1940 m., 1941–1944 m.).
1936 m. apdovanotas Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino ordinu.
1936-1940 m. buvo IV Seimo nariu (išrinktas Telšių apygardoje), paskirtas Seimo biudžeto komisijos pirmininku. Dalyvavo daugelyje komisijų, kuriose buvo rengiami ir svarstomi miškininkystės, žemės ūkio, karo tarnybos ir kitų įstatymų, Seimo statuto, Lietuvos Konstitucijos projektai.
1940 m. buvo pasitraukęs į Vokietiją, o 1941 m. iš ten grįžo. 1941–1943 m. studijavo Vilniaus universitete, įgijo teisininko diplomą. Šiuo laikotarpiu Vilniaus universiteto Miškų mokslų fakultete skaitė miško statistikos ir kitus kursus. 1943-1944 m. buvo Miškų ūkio departamento Miškų ūkio generalinės direkcijos direktorius, miškininkystės žurnalo „Mūsų girios" vyriausiasis redaktorius. 
Artėjant antrajai Lietuvos okupacijai, 1944 m. vasarą vėl pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. išvyko į Kanadą. Ten organizavo Kanados lietuvių bendruomenę, 1950-1951 m. buvo jos organizacinio komiteto pirmininku.
Zenonas Mačionis

Zenonas Mačionis (1933 m. rugpjūčio 12 d. Juostininkai, Raguvos valsčius – 2002 m. birželio 16 d. Vilnius) – Lietuvos chemikas, mokslo istorikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

Žmona architektė Živilė Antanina Mačionienė. 1957 m. baigė Vilniaus universitetą. 1964 m. chemijos mokslų kandidatas.
1957–1959 m. dirbo „Elnio“ fabrike Šiauliuose, 1959–1962 m. Baltarusijos universiteto aspirantas, nuo 1962 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1969 m. docentas. 1991–1992 ir 1997 m. dirbo Kokolos technologijos institute.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritys – anijoninė polimerizacija, kumaroninės dervos, jų chemijos modifikavimas, katijoninių jonogeninių polimerizacija ir kopolimerizacija, kopolimerų taikymas praktikoje.
Parengė 11 mokomųjų priemonių (kai kurias su kitais), paskelbė straipsnių apie žymius Lietuvos chemikus ir jų darbus Vilniaus universitete. Normino lietuvių chemijos terminiją, „Chemijos terminų aiškinamojo žodyno“ (2 t. 2003 m.) rengimo iniciatorius, atsakingasis redaktorius. Išugdė polimerų chemijos specialistų, 1979 m. Vilniaus universiteto Chemijos fakultete įkūrė muziejų.
Kampinji kultūra

Kampinji kultūra – eneolito archeologinė kultūra, 1886 m. prancūzų archeologo P. Salmono pavadinta pagal radinius prie Kampinji, (Ero departamentas, Aukštutinė Normandija, Šiaurės Prancūzija).

Arealas

Kampinji kultūra 6-4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi pietvakarių, šiaurės ir šiaurės rytų Europoje. Kampinji duobėje aptikta titnago dirbinių ir šiurkščios keramikos liekanų. Kampinji kultūrai būdingos keramikos ir titnago dirbinių aptinkama dabartinėje Prancūzijoje, Skandinavijos šalyse ir Šiaurės Rusijoje. Prancūzijoje Kampinji kultūra turi Maglemozės kultūrai, Skandinavijoje ir Šiaurės Rusijoje – Komsos kultūrai ir Ertebiolės kultūrai būdingų bruožų.

Kultūra

Ankstyvuoju Kampinji kultūros laikotarpiu žmonės gyveno apskrito plano, 3–6 m skersmens pusiaužeminiuose būstuose, vėlyvuoju – stačiakampiuose antžeminiuose pastatuose. Vertėsi medžiokle (medžiojo elnius, laukinius arklius) ir žvejyba, rinko maistą, šiek tiek žemdirbyste. Buvo prisijaukinę šunų. Ankstyvuoju laikotarpiu naudojo akmeninius trikampius plačiaašmenius kirvius ir kaplius, vėlyvuoju – gludintus kirvius. Keramika lipdyta iš molio su smėlio ir grūstų kriauklių priemaišomis – plokščiadugniai dubenys ir smailiadugniai puodai, šiek tiek ornamentuoti. Kartais Kampinji kultūros vardu vadinamos įvairios medžiotojų ir žvejų kultūros nuo Britų salų iki Uralo, kur randama didelių titnago dirbinių.
Gedeonas Tryzna

Biografija

Valkavisko maršalkos Grigaliaus Tryznos ir Rainos Sapiegaitės, Minsko vaivados Bogdano Sapiegos dukters sūnus. Turėjo brolius Martyną, Mikalojų ir Povilą.
Gardino horodničius nuo 1637 metų, Lietuvos pastalininkis 1631 metais, Lietuvos didysis stalininkas 1631–1638 m., Lietuvos raikytojas 1638–1642 m., Lietuvos didysis taurininkas 1642–1644 m., Lietuvos didysis iždininkas nuo 1644 metų, Bresto nuo 1642 metų, Suražo ir Mstislavlio seniūnas, Gardino ir Mogiliovo ekonomijos administratorius.
Tomas Sobockis

Biografija

Lenkijos bajorų Sobockių giminės atstovas, herbo „Doliwa“ savininkas. Mokėsi Vitenbergo universitete.
Iš pradžių Tomas Sobockis buvo Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo rūmų rūmininkas, o 1532 m. gavo Lenčicos vaiskio pareigybę.
1535 m. jis buvo išsiųstas vadovaujant Lenkijos delegacijai į Vengriją. 1537 m. Tomas Sobockis vadovaudamas Lenkijos pasiuntinybei važiavo į Prūsiją ir Vatikaną. Taip pat važiavo su pasiuntinybe pas osmanų sultoną. 1539 m. jis buvo paskirtas Karūnos didžiuoju taurininku.
1544–1547 m. užėmė Karūnos didžiojo kanclerio pareigybę.
Jonas Novogreckis

Biografija

1981 m. baigė Kuršėnų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Šiaulių 13-tą technikos mokyklą ir įgijo frezuotojo specialybę, 1990 m. baigė Kūno kultūros institutą.
1982 m. Šiaulių televizorių gamyklos frezuotojas, 1982–1984 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, 1985 m. Šiaulių televizorių gamyklos sporto instruktorius, 1985–1995 m. Pavenčių cukraus kombinato sporto salės vedėjas, 1985–1997 m. Šiaulių rajono sporto mokyklos lengvosios atletikos treneris ir kūno kultūros mokytojas, 1995–1997 m. Šiaulių rajono savivaldybės Švietimo ir sporto skyriaus vedėjo pavaduotojas, 1997–2000 m. Kuršėnų miesto seniūnijos seniūnas, 2000–2001 m. – Šiaulių apskrities Švietimo ir socialinių reikalų departamento vyriausiasis specialistas, 2002 m. Tautinės olimpiados darbo grupės direktorato rinkodaros grupės vadovas, 2002–2003 m. Šiaulių miesto Kūno kultūros ir sporto centro specialistas, 2003–2004 m. Kūno kultūros mokyklos instruktorius, 2004–2006 m. ir nuo 2008 m. Šiaulių rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2006 m. LR Seimo nario Liudviko Sabučio padėjėjas – sekretorius. 2007–2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
1981 m. įstojo į komjaunimą, o 1985 m. vasarą oficialiai išstojo. 1988 m. aktyviai įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, Pavenčių grupės pirmininkas, Šiaulių rajono Sąjūdžio tarybos narys. Nuo 1996 m. Tėvynės sąjungos Šiaulių rajono skyriaus narys, 1996–2000 m. Tėvynės sąjungos Šiaulių rajono skyriaus sekretorius, 2001 m. Šiaulių rajono skyriaus pirmininkas, 2004 m. TS Šiaulių regiono koordinacinės tarybos pirmininkas ir atstovas TS prezidiume.
1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.  Nuo 2011 m. Vyriausybės atstovas Šiaulių apskrityje.
Išsiskyręs, vaikas Audrius.
Lietuvos futbolo varžybos 2009–2010 m.

Vilniaus apskritis

16 komandų pavasarį žaidė vieno rato sistema. 8 pajėgiausios A grupėje kovojo dėl aukščiausių vietų, o likusios žaidė B grupėje.

SFL

Vilniaus ir apylinkių komandos kovojo Ergo divizionuose, Klaipėdos, Alytaus ir Šakių klubai – atskirose lygose.
Leikangeris

Istorija

Leikangerio savivaldybė sudaryta 1838 m.
Ištrūkęs iš šeimos

Turinys

Memė Di Kostanzo turi žavią draugę Elianą, tačiau jo gyvenime daugiausia rūpesčių kelia perdėtas rūpinimasis dideliu nusenusiu šunimi ir senele Nana. Susipažinęs su vyresne vaistininke Izota, Memė nusprendžia, kad sąjunga su ja yra puikus šansas suteikti jo gyvenimui finansinį stabilumą ir apsaugą bei rūpestį senele. Palikęs Elianą, jis suvilioja Izotą ir ją veda, tačiau netrukus supranta kad gyvenimas su šios motina ir jos dviem tetomis bus tikras košmaras...
Didžioji geltonkuodė kakadu

Išvaizda

Skiauterė ryškiai geltona, o visos plunksnos – baltos.

Paplitimas

Paplitusi Australijos šiaurės ir rytinėje dalyje, Naujojoje Gvinėjoje, įvežta į Naująją Zelandiją. Dažnai gyvena miesto parkuose ir soduose.

Gyvenimo būdas

Gyvena įvairiuose biotopuose – nuo miškų iki dirbamų laukų, o nakvoja aukštai eukaliptuose.

Laikymas

Mielai laikomos namuose, nes moka pamėgdžioti žmogaus kalbą.
Aloyzas Stasiulevičius

Aloyzas Stasiulevičius (g. 1931 m. birželio 2 d. Ariogaloje) – tapytojas, dailės pedagogas, kritikas. Gyvena ir dirba Vilniuje.

Biografija

Tėvas Kazimieras Stasiulevičius – vargonininkas, chorvedys, bažnytinės muzikos kūrėjas, Stasio Šimkaus, Juozo Naujalio, mokinys, prisidėjęs organizuojant pirmąją Lietuvoje Dainų šventę 1924 m. Brolis Juozas Stasiulevičius (1922–1972) – vienas pirmųjų Lietuvoje atomistikos kūrėjų, Lietuvos energetikos instituto Branduolinės energetikos ir radioizotopų laboratorijos įkūrėjas ir vadovas.
Aloyzas Stasiulevičius 1939 m. pradėjo lankyti Salantų (Plungės r.) pradinę mokyklą, 1950 m. baigė Kėdainių berniukų gimnaziją. 1950–1956 m. studijavo tapybą Vilniaus dailės institute.

Pedagoginė veikla

1956–1957 m. dėstė piešimą, akvarelę Telšių taikomosios dailės technikume (nuo 1960–1976 m. dėstė tapybą, piešimą Nacionalinėje Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykloje, 1976–1979 m. dėstė tapybą, kompoziciją Vilniaus dailės institute (nuo 1990 m. – Vilniaus dailės akademija). 2004–2006 m. dėstė kompoziciją, tapybą Klaipėdos universiteto menų fakultete. Nuo 1979 m. – laisvas menininkas.

Kūryba

Nuo 1957 m. dalyvauja parodose. Iki 2017 m. surengė daugiau nei 90 asmeninių parodų muziejuose bei galerijose Lietuvoje ir pasaulyje. Dailininko darbai reprezentavo šiuolaikinę Lietuvos dailę daugiau nei 80 grupinių parodų įvairiose pasaulio šalyse: Prancūzijoje, Vokietijoje, Lenkijoje, JAV, Italijoje, Kanadoje, Suomijoje, Japonijoje, Graikijoje, Belgijoje, Anglijoje ir kt. Dalyvavo apie 170 grupinių parodų Lietuvoje. Nuo 1960 m. – Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Parašė ir publikavo apie 100 dailės kritikos straipsnių, atsiminimų.

Kūriniai muziejuose

Jane Voorhees Zimmerli dailės muziejus Jane_Voorhees_Zimmerli_Art_Museum, (Nonkonformistinio Sovietų Sąjungos meno kolekcija) Soviet_Nonconformist_Art, Niu Džersio valstybinis universitetasRutgers_University, JAV;
Ludwigo tarptautinio meno forumas Ludwig_Forum_f%C3%BCr_Internationale_Kunst, Achenas, Vokietija;
Sharjah meno muziejus , Jungtiniai Arabų Emyratai;
Valstybinė Tretjakovo galerija, Maskva;
Latvijos nacionalinis dailės muziejus Latvian_National_Museum_of_Art, Ryga;
Lvovo nacionalinis muziejus Lviv_National_Museum, Lvovas, Ukraina;
Livadijos rūmai-muziejus, Krymas, Ukraina;
Lietuvos dailės muziejus, Vilnius;
Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus, Kaunas;
Modernaus meno centras, Vilnius;
Šiaulių Aušros muziejus;
Kėdainių krašto muziejus;
Žemaičių dailės muziejus , Plungė;
Žemaičių muziejus Alka, Telšiai;
Vilniaus universiteto bibliotekos Grafikos kabinetas;
Vinco Mykolaičio-Putino memorialinis butas-muziejus , Vilnius;
Mažosios Lietuvos istorijos muziejus, Klaipėda.
Neringos istorijos muziejus , Nida;
Lietuvos etnokosmologijos muziejus, Molėtų r.;
Anykščių sakralinio meno centras.
Netikrasis kompromisas

Netikrasis kompromisas yra logikos klaida. Ji daroma manant, kad jei X ir Y yra dvi priešingos alternatyvos, tai teisingasis variantas turi būti Z – kažkoks vidurkis tarp jų. Netikrasis kompromisas taip pat priskiriamas ir argumentacijos klaidoms, kadangi dažnai naudojamas retorikoje.
Tai yra klaida, kadangi joks teiginys negali būti teisingas vien dėl to, kad jis kažkuria subjektyvia ar objektyvia prasme yra „vidurkis“ tarp kitų teiginių. Tokiu būdų galima „įrodyti“ bet kokio teiginio teisingumą, kadangi visada rasime už jį radikalesnį ir už jį švelnesnį, tuo būdu padarydami jį „vidurkiu“.
Klaidingas kompromisas priklauso viduriniosios žemės argumentacijos klaidų grupei. Šios grupės klaidos daromos tuomet, kai teisingą variantą tikimasi rasti ar įrodyti kažkuriuo būdu manipuliuojant jau esamais variantais.
Vidiškių koplyčia

Istorija

Vidiškių koplyčios statyba pradėta rūpintis 1876 m. Tais metais Vidiškių parapijos klebonas B. Stasevičius kreipėsi į Telšių vyskupijos valdytoją Beresnevičių. Vidiškių parapijos dvarininkas Vladislovas Felicijonas Hoppenas (Hoppen, 1834 -1902) pasižadėjo pagal turimą brėžinį pastatyti koplyčią ant tėvo Karolio Hoppeno (Hoppen, 1808-1870) kapo. Kauno gubernijos valdžia, atsižvelgdama į vyskupo prašymą, leido statyti minėtą koplyčią dvarininko Hoppeno lėšomis, bet tik su sąlyga, kad nebus statomas altorius. Gubernijos statybos valdyba dar nurodė pataisyti projekto ir sąmatos klaidas. Kai viskas buvo atlikta, 1879 m. spalio 4 d. Vidaus reikalų ministras leido Ukmergės valsčiaus žemės savininkui Vladislavui Hoppenui Vidiškių Romos katalikų kapinėse ant tėvo kapo statyti memorialinę koplyčią su sąlyga, kad joje būtų atliekamos tik gedulingos mirusiųjų apeigos. Koplyčia pradėta statyti apie 1880 m. Statybos užbaigimo data nežinoma.
Rūsyje buvo rastos suniokoto karsto su palaikais liekanos. Prie šiaurinės kriptos aptiktas puošnus cinkuotas karstas su žvėrių atvaizdais. Manoma, kad tai dvarininko Karolio Hoppeno, palaidoto 1870 m., palaikai. Apsaugant koplyčios rūsyje esančius palaikus nuo niokojimo, rūsys buvo užpiltas smėliu.
Koplyčia remontuota dar prieš karą – 1934 m. bažnyčios įrašas rodo, kad koplyčia apdengta skarda, suremontuotas vidus ir sudėtos grindys. Sovietiniais metais koplyčia stovėjo netvarkoma ir labai apleista, paversta šiukšlynu. Prakiurus stogui, iro visas pastatas.
1992 m. iš Floridos (JAV) atvykę Kazimieras ir Mėta Linkevičiai pažadėjo savo lėšomis suremontuoti koplyčią. Tvarkyti visus reikalus jie pavedė giminaičiams, gyvenantiems Vidiškiuose. Leidimas remontuoti koplyčią (pakeisti duris, langus, stogo dangą, rūsio perdangą, lubas) buvo gautas 1993 m. rugpjūčio 10 d. Suremontuotos koplyčios pašventinimo iškilmės įvyko 1994 m. Prie koplyčios sienos pritvirtinta lentelė byloja apie rėmėjų Linkevičių indėlį.

Architektūra

Kapinėse stovinti koplyčia yra stačiakampio plano, mūrinė. Koplyčios statybai panaudotos plytos didesnės už to laikotarpio standartą. Matyt, jos buvo atgabentos iš šalia Radiškio dvaro buvusios plytinės. Statinio architektūroje atsispindi XIX a. antrai pusei būdingi bruožai – įvairių stilistinių krypčių sintezė. Gotiką byloja raudonų plytų netinkuotas mūras, smailiaarkiai langai, triforinė frontono niša, geltono stiklo šukės. Tačiau pastato planas, proporcijos, kampiniai piliastrai atspindi XIX a. pradžios klasicizmo architektūros tradicijų poveikį. Vakarų fasade įsimintina iš tų pačių plytų sumūryta triforinė arka ir du simetriški kryžiai, o kiekvieną šoninio fasado langą apjuosia į paviršių ištrauktų ir apkapotų plytų eilės.
Kęstutis Tubis

Biografija

1967–1971 m. mokėsi Latavėnų aštuonmetėje mokykloje, 1971–1978 m. – Anykščių rajono Troškūnų vidurinėje mokykloje.
1978 m. dirbo Anykščių rajono „Aukštakalnio“ kolūkio (Latavėnuose) traktorininku. 1978–1980 m. atliko privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje, tarnavo oro desantininkų dalinyje, buvo žvalgu. 1981 m. dirbo Panevėžio miesto vidaus reikalų skyriuje. 1981–1985 m. studijavo Gorkio (dabar – Nižnij Novgorodas, Rusija) vidaus reikalų ministerijos aukštojoje mokykloje, įgijo teisininko išsilavinimą.
Grįžęs į Lietuvą, 1985–1987 m. dirbo Panevėžio miesto vidaus reikalų skyriaus operatyviniu įgaliotiniu, 1987–1991 m. – poskyrio viršininko pavaduotoju, vėliau – viršininku. 1991–1996 m. – Panevėžio miesto policijos komisariato Kriminalinės policijos skyriaus komisaras. 1996–1997 m. – Šiaulių miesto vyriausiojo policijos komisariato Kriminalinės policijos skyriaus komisaras. 1997–1998 m. – Anykščių rajono policijos komisariato vadovas. 1999–2001 m. – Policijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Kriminalinių nusikaltimų tyrimo tarnybos vyresnysis komisaras (vadovas). 2001–2003 m. – Lietuvos kriminalinės policijos biuro Nusikaltimų tyrimo tarnybos vyresnysis komisaras, pasikeitus struktūrai, 2003–2004 m. – Lietuvos kriminalinės policijos biuro Nusikaltimų tyrimo vyriausiosios valdybos viršininkas. 2004–2008 m. – Lietuvos policijos generalinio komisaro pavaduotojas. Nuo 2006 m. Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinės mokyklos Garbės galerijos narys. 2008 m. baigė tarnybą vidaus reikalų sistemoje. 2012 m. dalyvavo Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose kaip Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio kandidatas.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose, iškeltas Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio, laimėjo mero rinkimus Anykščių rajone. 
2019 m. sausio 28 d. sulaikytas Specialiųjų tyrimų tarnybos (STT). Teismas skyrė nušalinimą nuo pareigų trims mėnesiams. Jam taip pat skirtos ir kardomosios priemonės – 10 tūkst. eurų užstatas, rašytinis pasižadėjimas neišvykti, draudimas bendrauti su tam tikrais asmenimis bei lankytis Anykščių rajono savivaldybės administracijos pastate.
2019 m. merų rinkimuose nesėkmingai siekė perrinkimo antrai kadencijai.
Elpida (dainininkė)

Biografija

Elpida gimė 1950 metais spalio 1 d. Spercheiada mieste. Būdama keturiolikos metų, kartu su dviem savo vyresniais broliais persikėlė į Graikijos sostinę Atėnus. Baigusi mokyklą, Elpida norėjo būti architekte, bet vietoj to pradėjo mokytis topografijos.
Dainininkės karjerą pradėjo 1970 metais, kai ji tapo orkestro atlikėja, vėliau su jais įrašė albumą. 1972 m. kaip solo dainininkė debiutavo muzikos festivalyje Salonikuose su daina „Den Ton Eida“, kuri sulaukė didelio dėmesio. Tais pačiais metais įrašė pirmąjį solinį albumą. Per ateinančius trejus metus atlikėja dalyvavo 13 tarptautinių dainų konkursuose, o 1975 metais Viña del Mar festivalyje Čilėje užėmė pirmą vietą.
1979 metais Elpida pasirinkta atstovauti Graikijai 1979 m. „Eurovizijos“ konkurse. Atlikusi dainą „Sokrati“, su 69 taškais užėmė aštuntą vietą iš 19 dalyvių. Po dalyvavimo atlikėja išleido albumą Izraelyje, kuris tapo auksiniu, o Portugalijoje albumų topuose pasiekė 6 vietą. 1986 metais antrą kartą pasirodė „Eurovizijos“ konkurse, šį kartą kaip Kipro atstovė. Su daina „Tora Zo“ Elpida surinko tik 4 taškus ir užėmė paskutinę – 20 vietą.
1997 m. Elpida baigė dainininkės karjerą.