google/wiki40b huggingface dataset:
Smalėnai

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Smalėnai pirmą kartą paminėti 1648 m. , o nuo XVII a. jau žinomi kaip bažnytkaimis. Pavadinimas kilęs nuo šioje girios vietovėje dirbusių smaluotojų – dervos sakintojų. Dvarininkas Mykolas Habermanas XIX a. kaime įkūrė gelumbės fabriką, pastatė vienabokštę 14 m aukščio bažnyčią – nesėkmingai bandė pakelti Smalininkus iki miesto lygio. Dengtas čerpėmis mūrinis vienuolynas užbaigtas 1839 m., o 1975 m. vienuoliai obliatai pristatė antrą aukštą ir uždengė pastatą skarda. Dabar jame vyksta rekolekcijos kunigams, vasarą rengiamos jaunimo stovyklos. Vienuolyne įrengti nakvynės namai maldininkams. Bažnyčios kieme stovi koplyčia, kurioje palaidota Habermanų šeima. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 199 žmonės, iš kurių 140 lenkų, 45 žydai, 9 rusai ir 5 lietuviai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Mokykla

Kaime veikia valsčiaus išlaikoma lenkiška pagrindinė mokykla su keliasdešimt mokinių ir devyniais mokytojais. Neprivalomos lietuvių kalbos pamokos.
Šniūriškis

Aplinkinės gyvenvietės

Strazdiškis – 2,4 km
Apušynė – 1,5 km
Kašeliškiai – 1,5 km
Kraniškis – 2,3 km
Dreiviškiai – 0,6 km 
BIRŽAI – 15 km
Pagervė – 1,7 km
Namų statytojas

Namų statytojas – projektavimo ir statybos susivienijimo „Vilnius“ savaitraštis, ėjęs 1987–1989 m. Vilniuje.

Istorija

Leistas lietuvių ir rusų kalba. Tiražas 1987 m. – po 1000 egz., 1989 m. – po 2000 egz. lietuvių ir rusų k.
Redagavo S. Šlevys.
Bruno Oja

Bruno Oja (1933 m. vasario 12 d. Taline – 2002 m. spalio 9 d. Tartu) – estų kilmės kino aktorius, dainininkas.

Biografija

Mokėsi Tartu universiteto Medicinos fakultete, žaidė TSRS jaunių krepšinio rinktinėje. 1959-1966 m. – estrados dainininkas Rygoje, buvo Latvijos krepšinio ir vandensvydžio rinktinių narys.
Nuo 1968 m. iki 1990 m. gyveno Lenkijoje, dirbo Vroclavo kultūros centre.
Filmavosi Rusijos, Lietuvos, Lenkijos, Čekoslovakijos studijose. Vienas žinomiausių Bruno Ojos vaidmenų – Bronius Lokys V. Žalakevičiaus filme „Niekas nenorėjo mirti“ (1967 m., TSRS valstybinė premija).
Po TSRS žlugimo grįžo į Estiją, turėjo savo verslą, dirbo Tartu jaunimo technikos rūmų dramos studijos vadovu. Mirė nuo insulto.
Solid SC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1983 m.
Luokesa

Istorija

Tarybiniais metais Luokesa buvo „Ždanovo“ kolūkio centrinė gyvenvietė bei Luokesos apylinkės centras. Veikė felčerių ir akušerių punktas, kultūros namai, biblioteka.
Osinkų piliakalnis

Osinkų piliakalnis (lenk. Zamkową Górą w Osinkach) – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Suvalkų valsčiuje, prie Osinkų kaimo. III - IV m. e. amžiuje čia buvo vienas iš jotvingių genties centrų. Archeologiniai tyrinėjimai patvirtina, kad kalvos viršūnėje stovėjusi pilaitė, kuri ne tik gynė gretiimo kaimelio gyventojus, bet ir buvo genties vadų gyvenamoji vieta. Piliakalnio apačioje stovėjusiame kaimelyje gyveno 20-30 šeimų, kurios gretimuose laukuose augino kviečius, rugius, kitas kultūras. Gyventojai buvo laidojami gretimo Šveicarijos kaimo kapinėse. Žemdirbių kapuose rasti pjautuvai ir žemės ūkio kultūrų liekanos. Pilies gyventojų - genties vadų - kapavietėse aptikti sidabriniai papuošalai, kardai ir moliniai indai.
Pro piliakalnį eina  žaliasis turistinis pėsčiųjų maršrutas, teka upė Kamionka.
Parkūras

Parkūras (pranc. parkour 'distancija, kliūčių ruožas') – sportinio tipo veikla, kurios pagrindinis principas yra judėjimas, patekimas iš vienos vietos į kitą kiek įmanoma greičiau ir efektyviau. Viskas aplinkui traktuojama kaip kliūtys, kurias siekiama įveikti pasikliaujant vien savo galimybėmis.
Parkūras atsirado 1987 m., jo pradininkais laikomi David Belle ir Sébastien Foucan. Parkūre naudojamos gimnastikos, lengvosios atletikos, kovos menų, buildering’o ir kt. technikos, remiamasi tam tikra suvokimo filosofija. Žmonės, užsiimantys parkūru, vadinami treiseriais (pranc. traceur).
Parkūras – savo kūno judesių kontroliavimas ir jų pritaikymas įvairiuose savo gyvenimo situacijose. Pagrindiniai veiksniai, kuriuos naudoja treiseriai: jėga ir teisingas jos panaudojimas, mokėjimas greičiau kitų atsidurti reikiamoje miesto vietoje. Parkūro šūkis – nėra ribų, yra tik kliūtys, kurias galima įveikti. Parkūras – gyvenimo filosofija ir judėjimo menas.
Parkūras nemoko naudoti kokių nors priemonių, specialios įrangos, ginklų, bet skatina naudotis savo įgūdžiais „čia ir dabar“. Medžiai, stogai, sienos – įprastos treiserių kliūtys. Labai svarbu greitai reaguoti, mokėti įvertinti aplinką ir savo galimybes.
Parkūru užsiimti padeda įvairios disciplinos – kovos menai, lengvoji atletika, gimnastika, laipiojimas ir kt.
Friedenspreis des Deutschen Buchhandels

Vokietijos knygų prekybos sąjungos tarptautinė literatūrinė premija (vok. Friedenspreis des Deutschen Buchhandels), įkurta 1950 m. Ji kiekvienais metais skiriama autoriams, literatūros arba meno kūriniais ypatingai prisidėjusiems prie taikos išsaugojimo. Nuo 1979 m. taikos premiją sudaro 25 000 markių. Kandidatai tai turi būti siūlomi fondo tarybai, pateikiant išsamią prašymo motyvaciją raštu.
Bronislavas Juozaitis

Biografija

1954 m. baigė Tytuvėnų vidurinę mokyklą ir įstojo į Kauno medicinos instituto Gydomąjį fakultetą. 1960 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1974 m. apsigynė medicinos mokslų kandidato disertaciją (dabar medicinos mokslų daktaro).
Nuo 1960 m. Šilutės rajono centrinės ligoninės gydytojas dermatovenerologas, vyr. gydytojo pavaduotojas, Raudonojo Kryžiaus draugijos dvimečių medicinos seserų kursų vadovas. 1967 m. Kurortų valdymo tarybos pavedimu įkūrė Druskininkuose gydomosios kosmetikos kabinetą. Nuo 1967 m. Druskininkų Balneofizioterapijos gydyklų gydomosios kosmetikos kabineto vedėjas. Nuo 2000 m. Druskininkų „EDBAZ“ grožio salono „GODA“ gydytojas dermatologas-kosmetologas. Nuo 2015 m. gydytojas dermatologas-konsultantas.
Mokslinių tyrimų sritis – lėtinių dermatozių patogenezė ir sanatorinio-kurortinio gydymo efektyvumas.
Medininkų ledynmetis

Medininkų ledynmetis – ledynmetis, kvartero periodo vėlyvojo pleistoceno laikotarpis Lietuvoje prieš 130–175 tūkst. metų.

Geologija

Nuogulų storis iki 40 metrų; rudas, gelsvai rudas, rausvas priemolis ir priesmėlis (morenos) su rieduliais, akvaglacialinis smėlis, žvirgždas, gargždas, aleuritas ir molis. Medininkų ledynmečio nuogulų randama beveik visoje Lietuvoje. Jose yra Šiaurės Švedijos ir Botnijos įlankos dugno uolienų riedulių. Medininkų ledynmečio morenos dengia Medininkų aukštumos paviršių, viršuje jos išdūlėjusios, šiauriau Medininkų ledynmečio nuogulų sluoksnius dengia paskutiniojo Nemuno ledynmečio nuogulos.
Medininkų ledynmetis gretinamas su Maskvos ledynmečiu Rytų Europos lygumoje, Vartos ledynmečiu – Vakarų Europoje.
Vartai (sporte)

Komandinių žaidimų vartai

Tai sporto įrenginys komandiniams žaidimams, du virpstai su skersiniu, pro kuriuos reikia įspirti ar įmesti kamuolį ar ritulį. Paprastai būna žaidimo aikštės galuose. Kamuolio ar ritulio įspyrimas, įmetimas ar įmušimas pro vartų angą vadinamas įvarčiu, už kurį skiriami taškai. Vartai paprastai turi vartų tinklą (angl. goal net).
Vartai naudojami futbole, rankinyje, ledo ritulyje ir kituose komandiniuose žaidimuose.

Vartai kalnų slidinėjime

Vartai slalome – tai sniege įtvirtinti lankstūs, tiesūs, apvalūs plastikiniai virbai, pro kuriuos turi praslysti nuo kalno trasa leisdamiesi slidininkai. Virbų aukštis – 180 cm, skersmuo 2–3,2 cm. Slidinėjimo slalome vartų plotis 4–6 m. Gretimi vartai turi būti ne arčiau kaip per 0,75 m ir ne toliau kaip per 15 m. Didžiojo slalomo vartų plotis 4–8 m, o gretimi vartai turi būti ne arčiau kaip per 10 m.
Panic! at the Disco

Istorija

Pradžioje tai buvo duetas – Ryanas Rossas, kuris grojo gitara ir Spenceris Smithas, būgnininkas. Jie savaip interpretuodavo „Blink 182“ dainas, kol prie jų neprisijungė Brentas Wilsonas, kuris grojo bosine gitara ir Brendon Urie, kuris tapo grupės vokalistu ir gitaristu. Grupės pavadinimas kilo nuo „Smiths“ dainos „Panic!“.
Vaikinai norėjo, kad jų muzika būtų išgirsta, todėl susisiekė su grupės „Fall Out Boy“ bosistu Pete Wentz per PureVolume ir nusiuntė jiems savo grupės tinklalapio adresą. Šiam muzika patiko ir jis padėjo jiems prasiskinti kelią į šlovę.
Moses Bilsky

Biografija

Gimė 1829 m. gruodžio 10 d. Kaune. 1845 m. su tėvu emigravo į Kanadą, iš pradžių gyveno Montrealyje, tačiau vėliau tėvui nusprendus emigruoti į Palestiną M. Bilskis persikėlė gyventi į Niujorką. 1856 m. grįžo į Kanadą ir apsigyveno Otavoje. XIX a. šeštame dešimtmetyje dalyvavo aukso karštligėje, grįžęs į Otavą 1877 m. atidarė sendaikčių parduotuvę. Po kiek laiko centrinėje Otavos gatvėje Rideau atidarė papuošalų parduotuvę M. Bilsky and Son Limited. Kai Otava tapo Kanados sostine M. Bilskis savo namuose organizavo pirmųjų žydų maldos namų atidarymą bei žydų imigrantų prieglobsčio centrą, vėliau prisidėjo prie pirmosios Otavos sinagogos statybos ir atidarymo. Mirė 1923 m. sausio 4 d. Otavoje.
Balbieriškio dvaro parkas

Balbieriškio dvaro parkas – dendrologinę vertę turintis parkas, valstybinis gamtos paveldo objektas, esantis Prienų rajone, Balbieriškyje. Parkas užima 10,42 ha plotą. Išsidėstęs Peršekės vingyje ir apribotas pagrindinių miestelio gatvių ir jų sankryžos. Parkas yra pačiame miestelio centre. Į parką veda Mykolo Krupavičiaus vardu pavadinta medžių alėja, paženklinta originaliu stogastulpiu.

Istorija

Balbieriškio dvarui XIX a. priklausė Balbieriškio miestelis ir 29 aplinkiniai kaimai. Dvarą supo 8 ha ploto angliškojo stiliaus parkas, įkurtas Peršėkės upelio kilpoje, jame suformuota amerikietiškųjų liepų alėja, auga totoriniai ir ginaliniai klevai, europiniai maumedžiai, uosiai. Tarpukariu ir vėliau tai buvo miestelio kultūrinių renginių vieta, čia atgaivą teikė ne tik upelis, bet ir iš jo suformuotas tvenkinys, vadinamoji senvagė, akmenimis grįstu dugnu.
Ilgą laiką Balbieriškio miestelio vaizdą gadino apleistas Balbieriškio dvaro parkas, dėl avarinės būklės čia stovintis nenaudojamas seklyčios pastatas (sovietmečiu – kultūros namai). Nesant miestelyje patrauklios vietos laisvalaikiui ir poilsiui organizuoti, 2013 m. rekonstruotas nenaudojamas dvaro seklyčios pastatas, įsigyti nauji baldai, sutvarkytos seklyčios prieigos – įrengtas privažiavimas prie pastato, mašinų stovėjimo aikštelė, teritorijos apšvietimas. Sutvarkyta ir dvaro parko aplinka – įrengta vasaros estrada su scena ir sėdėjimo vietomis, apšvietimas, pėsčiųjų takai, tiltelis per upės senvagę, sutvarkyti upės senvagės krantai. Be to, žemyn nuo seklyčios įtaisyti laiptai, vedantys į stataus šlaito apačioje slūgsančią senvagę. Ši vieta svarbi tolimesniems vietos bendruomenės planams pritaikyti vietovę turizmo reikmėms. Planuojama išvalyti akmenimis grįstą tvenkinį, įrengti jame sistemą, leidžiančią reguliuoti vandens lygį, o visa tai – baidarininkų, vandens sporto mėgėjų patogumui.
Sutvarkius ir išplėtus dvaro parko infrastruktūrą, čia organizuojamos šventės, koncertai, kiti renginiai.
Lietuviškas midus

Istorija

Lietuviško midaus gamyklai daugelį metų vadovavo Aleksandras Sinkevičius (1908–1989), midaus gamybos technologijos kūrėjas, receptūrų autorius. Jis pagal technologinius aprašymus iš istorinių šaltinių atkūrė midaus receptus. 1957 m. tuometinei valdžiai pritarus, buvo leista gaminti lietuvišką midų. 1958 m. rugsėjo 8 d. senajame Lietkoopsąjungos Stakliškių alaus daryklos virimo skyriuje buvo išvirti pirmieji 700 litrų misos lietuviškam midui. Nuo tada midus Stakliškėse buvo pradėtas gaminti pramoniniu būdu.
1967 m. buvo parengta pirmoji midaus gamybos technologinė instrukcija, kurioje buvo aprašytos žaliavos ir visas midaus gamybos procesas, o 1968 m. paruoštos techninės sąlygos. 1967 m. A. Sinkevičiui buvo pripažintos autorystės teisės ir išduotas patento pasas. Nuo tų metų lietuvišką midų buvo galima gaminti tik Stakliškių „Lietuviško midaus“ gamykloje.
Nuo 2011 m. gegužės mėn. įmonėje organizuojamos ekskursijos ir degustacijos.
2013 m. Stakliškių midus įtrauktas į Saugomų geografinių nuorodų (SGN) registrą, kurį sudaro daugiau nei 1200 saugomų produktų Europoje.

Produkcija

UAB „Lietuviškas midus“ yra sertifikuotas tautinio paveldo produktų gamintojas. Midus gaminamas laikantis senųjų gamybos tradicijų. Nuo pat midaus gamybos atkūrimo buvo atrinktos ir ištobulintos kelios midaus gamybos receptūros, toks pat, nepakitęs, midus gaminamas ir iki šiol. Stakliškių midus skiriasi nuo aplinkiniuose kraštuose gaminamų midaus rūšių tuo, kad visas etilo alkoholio kiekis gaunamas natūralios fermentacijos būdu ir jo stiprumas nėra koreguojamas. Gamybai nenaudojama dirbtinių dažiklių ar emulsijų. Vaistažolines žoleles įmonė paprastai perka iš UAB „Švenčionių vaistažolės“ bei žolininkų ūkių, o medų – iš Lietuvos bitininkų.
Įmonė gamina trijų rūšių midų: „Bočių“, „Trakai“ ir „Stakliškės“. Tai natūralios fermentacijos būdu vien tik iš natūralių produktų gaunamas 12–15 laipsnių stiprumo gėrimas. Be šių tradicinių midų, Stakliškėse gaminami kiti midaus gėrimai: keturi midaus nektarai, dvi trauktinės, midaus balzamas „Žalgiris“. Midaus nektarai yra stipresni nei midus, maišomi su etilo alkoholiu ir midaus distiliatu, pagardinami natūraliomis uogų sultimis. Be suvenyrinių midų ir stipriųjų medaus balzamų, įmonėje gaminamos trauktinės (bičių duonelės likeris, bičių pikio trauktinė, Stakliškių pipirinė), gazuoti sidrai, alkoholiniai kokteiliai.
Belmonto tvenkinys

Užtvanka

Ties Vilnią tvenkiančia Belmonto užtvanka yra populiari poilsio vieta. Teritorijoje šiuo metu stovi restauruotas Prancūziškasis vandens malūnas su išplėtota aprūpinimo vandeniu sistema, vandens tėkmės reguliavimo įrengimais. Ant betoninių užtvankos atramų anksčiau stovėjo medinis tiltas per upę. Šiuo metu jo vietoje pastatytas pėsčiųjų lieptelis, kiek aukščiau kabo beždžionių tiltelis, atkurtas senasis vandens kanalas. Bėgant metams Vilnios vandenų plaunama nuolaidi užtvanka įgavo krioklių pavidalą, tad dažnai ir visa vietovė pavadinama Belmonto kriokliais.
2016 m. gruodžio pabaigoje užtvanka įgriuvo, sukeldama pavojų neršiančioms žuvims: dėl padidėjusio srauto pagrindine vaga buvo nuoplautos nerštavietės, o aukščiau dėl nepakankamo vandens kiekio žuvims ėmė trūkti deguonies . 2017 m. birželį vanduo nuo Belmonto užtvankos nukreiptas į žuvitakį ir šalia esantį kanalą, pastačius upės vagoje apie 420 tonų smėlio maišų. Vilniaus savivaldybė 2017 m. spalio 30 d. pasirašė sutartį dėl Leoniškių Prancūziškojo vandens malūno, vad. Belmonto, statinių komplekso užtvankos remonto darbų. Joje konstatuojama padėtis: prakiurus užtvankos sienutei ir per ją prasiveržus vandeniui, užtvankoje vandens lygis sumažėjo 1-1,5 metro, pasviro ir pajudėjo centrinis tauras, susmuko į jį atremtas tiltelis. Numatyta, likviduojant avarijos grėsmę, užtvankos sienutes atstatyti ir atkurti taurą, pakeliant užtvankos vandens lygį iki buvusio, taip pat atlikti kitus darbus: atstatyti pėsčiųjų tiltelius, sutvarkyti aplinką.
Gipsas

Susidarymas

Gipsas labai paplitęs mineralas. Lietuvoje randamas šiaurinėje dalyje. Dideli jo klodai susidaro iš uždaro tipo vandens telkinių, palaipsniui garuojant. Tokie dideli gipso sluoksniai buvo būdingi permo laikotarpiu. Gipsas taip pat gali iškristi prie karštų šaltinių, hidroterminėse gyslose, iš vulkaninių plyšių ar sulfatais turtingų versmių.
Kitas gipso susidarymo būdas – pramoninis. Stabdant sieros dioksido išmetimus į atmosferą (deginant įvairų, sieros turintį kurą) dažnai naudojamas procesas, kurio pabaigoje susidaro dideli gipso kiekiai.

Lietuvoje

Šiaurės Lietuvoje daugelyje vietų gipsas išeina į žemės paviršių dėl karstinių reiškinių. Randamas Biržų, Pasvalio, Joniškio rajonuose. Daug giliau, bet geresnės kokybės gipsas slūgso Pietų ir Pietvakarių Lietuvoje. Panaudojamas cemento, dirbtinio marmuro, stiklo, dailės dirbinių gamyboje, chirurgijoje.
XVIII a. spaudoje randamos pirmąsios žinios gipso naudojimą statybos ir apdailos darbams. 1960 m. Lietuvoje buvo trys gipso pramoninio naudojimo telkiniai.
Damgalnuna

Damgalnuna, Damkina – deivė šumerų-akadų mitologijoje, greičiausiai viena iš Deivės Motinos manifestacijų. Sutuoktinis – dievas Enkis. Akadų kalba ši deivė buvo vadinama Damkina.
Žinoma keletas Damgalnunos epitetų, kaip antai „teisėta žmona“, didžioji išaukštintojo žmona“ (ᵈdam.gal). Minima tekste „Enkis ir Ninhursag“, kur tapatinama su Deive Motina Ninhursag. Kaip teigiama babiloniečių kosmogoniniame epe „Enuma Eliš“, ši deivė su Ea (Enkiu) susilaukė dievo Marduko. Jiems Asirijos valdovas Ašurnasirpalas II (IX a. pr. m. e.) Kalache pastatydino šventyklą. Šaltiniuose graikų kalba Damgalnuna įvardijama Dauke.
Tai ankstyva dievybė, trumpesnioji deivės vardo forma Damgal kaip asmenvardžių dėmuo aptinkama Faros įrašuose (XXVI a. pr. m. e.). Svarbiausias deivės kulto centras buvo Malgumo miestas. Šventyklų būta ir Nipūre bei Adabe. Taip pat nuo ankstyvųjų laikų garbinta Lagaše ir Umoje, kur jai būdavo aukojamos žuvys.
Šventasis Damgalnunos gyvūnas – liūtas. Buvo siejama su Mažųjų Grįžulo Ratų žvaigždynu, Mesopotamijoje vadintu Dangaus vežėčiomis.
Antspaudas

Antspaudas – įtaisas, kuriuo dedamas dokumentų patvirtinimo ženklas, paprastai būna apskritas. Gali būti vartojamas ir saugomiesiems (neliečiamumo) ženklams (ant paketo, durų) dėti. Uždėtas ženklas vadinamas atspaudu.
Antspaudais patvirtinami svarbūs dokumentai – raštai, sutartys, asmens (asmenį liudijantys) dokumentai. Dokumentuose dažnai būna antspaudo vieta – raštvedybos taisyklėmis numatyta vieta (paprastai ties atsakingo asmens parašu), dažnai pažymėta plonu rėmeliu ir jo viduje pažymėta nuoroda A.V. (antspaudo vieta). Atspaudas paprastai turi liesti dokumentą pasirašiusio asmens pareigų pavadinimą.
Antspaudo analogas, kuriuo dedamos informacinės žymos yra spaudas.
Regina Mikšytė

Biografija

1949 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1995 m. filologijos mokslų daktarė.
1949–1997 m. Lietuvių ir kalbos literatūros instituto (nuo 1990 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas mokslo darbuotoja. Tyrinėjo XIX a.– XX a. pradžios lietuvių literatūrą. Parašė straipsnių apie E. Daukšą, K. Praniauskaitę, L. Ivinskį, Z. Gėlę ir kitus rašytojus, kritikos studijų, archyvinių publikacijų, dokumentinę medžiagą A. Baranausko biografijai, (Literatūra ir kalba t. 19, 1986 m.). Darbai faktografiški, pagrįsti išsamiais literatūriniais ir archyviniais šaltiniais, juose teikiama reikšmės kūrinių visuomenės bei humanitarinei prasmei, jų formos raiškai, parašyti vaizdžiai, ekspresyviu stiliumi.
Konstantinas Stašys

Konstantinas Stašys (1880 m. rugpjūčio 16 d., Veiseliškių vsd., Panemunio valsčius, Rokiškio apskritis – 1941 m.) – provizorius, Vilniaus lietuvių veikėjas, Vilniaus burmistras (1939 m. gruodžio 6 d. – 1940 m. birželis).

Biografija

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje (dab. Jelgava, Latvija), bet, su kitais atsisakęs rusiškai melstis 1896 m. buvo iš jos išmestas. Baigė gimnaziją Samaroje, Rusijoje. Dorpato universitete (dab. Tartu universitete) studijavo farmaciją ir 1908 m. gavo provizoriaus teises.
Dirbo vaistinėje Vilniuje ir Mintaujoje (dab. Jelgava), kur vedė Zuzaną Alunans, Latvių dramaturgo Adolfo Alunano dukterį, vėliau Vytauto Didžiojo gimnazijos mokytoją ir aktyvią visuomenininkę. Baigęs farmacijos mokslus, 1908 m. nusipirko vaistinę Laižuvoje. Karo metu buvo Rusijoje, 1918 m. grįžo į Vilnių ir ten pasiliko visą laiką. Su dr. Danielium Alseika ir kt. įkūrė Lietuvių sanitarinės pagalbos draugiją ir keletą metų buvo Lietuvių poliklinikos vaistinės vedėju, vėliau dėstė chemiją Vytauto Didžiojo gimnazijoje.
Visą lenkų okupacijos dvidešimtmetį dalyvavo Vilniaus lietuvių veikloje, buvo renkamas į vadovybę visų svarbesniųjų organizacijų: švietimo draugijos „Rytas“, Labdrybės draugijos, Lietuvių kooperatyvinio banko (vienas iš steigėjų), ir kt.
Svarbiausias K. Stašio vaidmuo buvo vadovavimas Vilniaus lietuvių laikinajam komitetui, vėliau pavadintam Tautiniu Vilniaus lietuvių komitetu, 1922 ir 1927 metais iki pat lenkų okupacijos galo 1939 m. Šis komitetas atstovavo visai Vilniaus krašto lietuvių organizuotai visuomenei, gynė lietuvių teises lenkų ir tarptautinėse įstaigose. Tais metais K. Stašiui teko daug kartų atstovauti Vilniaus krašto lietuviams tautinių mažumų kongresuose Šveicarijoje bei įvairiuose Lenkijos tautinių mažumų komitetuose Varšuvoje. 1937 m. vasarį suimtas ir apkaltintas rengęs sukilimą Vilniaus kraštui prijungti prie Lietuvos valstybės. Sovietų sąjungai užėmus Vilnių 1939 m. rugsėjį K. Stašys suimtas ir išgabentas į Balstogės kalėjimą, kol Lietuvos vyriausybė išsirūpino jo paleidimu. Lietuvai atgavus Vilnių 1939 m. gruodžio 6 d. K. Stašys paskirtas Vilniaus burmistru. Lietuvą okupavusių sovietų 1940 m. birželį iš pareigų atleistas, po metų su šeima išvežta į Altajaus kraštą. Po 6 mėnesių nuo šeimos atskirtas, nuteistas 8 m. priverčiamiesiems darbams ir išsiųstas į Vorkutą. Po vienerių sunkaus darbo metų perkeltas į kitą priverčiamųjų darbų stovyklą prie Maskvos. Tolesnis likimas nežinomas.
Tuva

Istorija

1914 m. Tuva laisvu noru įėjo į Rusijos imperijos sudėtį, Rusijoje ji buvo vadinama Urianchajaus kraštu (rus. Урянхайский край), šis pavadinimas vartotas iki 1921 m.

Rusijoje nuvertus carą Nikolajų II, Tuvos dalis buvo okupavę Kinija, Mongolija, Kolčiako kariuomenė.
1921 m. susidarė marionetinė Tanu Tuvos Liaudies Respublika (nuo 1926 m. Tuvos Liaudies Respublika), kurios nepriklausomybę pripažino tik TSRS ir Mongolija. Ši respublika 1944 m. tapo SSRS dalimi (autonominės srities statusu). 1961 m. suteiktas autonominės respublikos statusas. Nuo 1991 m. Tuva – viena iš Rusijos federacinių respublikų.

Geografija

Tuva – kalnuota šalis. Beveik visą teritoriją užima Vakarų Sajanas ir Tanu Olos kalnagūbris (aukštis iki 3970 m, Mongun Taigos k.). Šias kalnų sistemas skiria Tuvos dubuma. Klimatas vidutinių platumų; ryškiai kontinetinis. Sausio vidutinės temperatūros siekia nuo -28 °C iki -35 °C, liepos 15-20 °C. Per metus iškrinta apie 400 mm kritulių, kalnuose – iki 1000 mm. Beveik visos Tuvos upės priklauso Jenisejaus baseinui (Bij Chemas, Ka Chemas, Jenisejus, Chemčikas). Gausu kalnų ežerų (Čagytajus, Tere Cholis, Todža, Chindiktig Cholis) ir tvenkinių (Sajanų-Šušenskojės tvenkinys). Beveik pusę kalnų teritorijų dengia miškai (kedrai, maumedžiai, pušys), aukštikalnėse – kalnų tundros ir pievos. Tuvos dubumoje – stepės.

Gyventojai

Tuvoje gyvena virš 308 tūkst. gyventojų. 51,5 % iš jų gyvena miestuose. Daugumą gyventojų (77 %) sudaro tuviečiai, 20,1 % – rusai, 0,4 % – chakasai, 2,5 % – kiti. Dauguma gyventojų išpažįsta budizmą (lamaizmą) ir šamanizmą. Yra stačiatikių ir musulmonų.

Ekonomika

Tuvoje yra nemažai naudingų iškasenų: asbesto, kobalto, akmens anglių, gyvsidabrio. Maisto, medienos apdirbimo, lengvoji, statybinių medžiagų pramonė.
Sluoksnis

Sluoksnis (geol) plokščias geologinis kūnas iš vienalytės uolienos (kartais su įtarpais), išsiskiriančios iš gretimų uolienų savo litologinėmis, paleontologinėmis ir kitomis savybėmis. Paprastai yra mažiausia vienetinių startigrafinių skalių padala, svitos dalis. Sluoksnį riboja du lygiagretūs paviršiai: apatinis – padas (arba asla) ir viršutinis – kraigas. Sluoksnio storis visada daug mažesnis už ilgį. Keletas sluoksnių (kartais ir vienas) gali sudaryti klodą.
Hagioterapija

Hagioterapija (gr. hagios 'šventas' + gr. therapeia 'gydymas; slaugymas') - religinės pakraipos mokymas, tyrinėjantis dvasines žmogaus plotmes, jų pažeistumą ir gydymo galimybes.
Jis dar vadinamas „šventumo terapija“, nes teigia, kad tyrinėja ir gydo žmogaus sielos dalį, kurią, pagal Bibliją ir krikščionybę, Dievas sukuria žmogaus pradėjimo metu ir kuri yra vadinama dvasine siela. Remiantis jos kilme, susijusia su Dievu, kuris yra šventas, laikoma, kad ir dvasinė žmogaus dalis taip pat yra šventa.
Hagioterapija nėra psichoterapija ar pastoracinė Katalikų bažnyčios veikla. Tai yra autonomiška veikla, pasak jos praktikuotojų paremta dvasinės žmogaus plotmės tyrimais. Ji naudojama kartu su psichoterapija įvairioms priklausomybėms bei dvasinėms žaizdoms gydyti.
Hagioterapijos pradininkas yra dr. Tomislav Ivančić (Kroatija).