google/wiki40b huggingface dataset:
Ganga Negara

Istorija

Gangara Negara miestas buvo įkurtas pirmaisiais mūsų eros amžiais prie Perako upės. Jo įkūrimą, matyt, paskatino kambudža tautos migracija ir kolonizacijos. Miestas – valstybė intensyviai dalyvavo Transmalakinėje prekyboje tarp Indijos ir Kinijos. Prekės upe būdavo gabenamos, tada pernešamos į kitų upių aukštupius ir galiausiai pasiekdavo rytines pusiasalio pakrantes.
Žinomas vienintelis valstybės valdovas Raja Gangga Shah Johan. Yra spėjama, kad valdovų dinastija galėjo kilti iš Kedaho valdovų dinastijos.
Valstybę I tūkstantmečio pabaigoje kontroliavo malajų valstybė Šrividžaja. Spėjama, kad ją galutinai sunaikino Čola atakos XI a.
Konsulas

Klasės

Yra keturios garbės konsulų – konsulinių įstaigų vadovų – klasės: garbės generalinis konsulas; garbės konsulas; garbės vicekonsulas; garbės konsulinis agentas.

Imunitetai

Garbės konsulas naudojasi privilegijomis ir imunitetais, numatytais 1963 metų Vienos konvencijoje dėl konsulinių santykių, konsulinėse konvencijose ir kituose susitarimuose su buvimo valstybe.

Veiklos finansavimas

Garbės konsulas nėra valstybės tarnautojas ir negauna atlyginimo iš valstybės biudžeto. Tačiau funkcijoms vykdyti gali būti skiriamos siunčiančios valstybės lėšos.

Paskyrimas

Garbės konsulu pagal susitarimą su buvimo valstybe gali būti skiriamas ir ne siunčiančios valstybės pilietis. Garbės konsulo įstaigos būstinė, klasė ir konsulinė apygarda nustatoma pagal susitarimą su buvimo valstybe.

Funkcijos

Garbės konsulas vykdo konsulines funkcijas, numatytas konsuliniame statute, l963 metų Vienos konvencijoje dėl konsulinių santykių, konsulinėse konvencijose ir kituose susitarimuose su buvimo valstybe. Garbės konsulas gali vykdyti ir teisės aktuose nenumatytas funkcijas, jeigu tai neprieštarauja siunčiančios ir buvimo valstybės įstatymams.
Valstybėse, kuriose nėra diplomatinių atstovybių ir konsulinių įstaigų, išimtiniais atvejais, buvimo valstybei sutinkant, garbės konsului gali būti pavesta atlikti ir kai kuriuos diplomatinius aktus.
Garbės konsulas pradeda eiti savo pareigas nuo buvimo valstybės sutikimo (egzekvatūros) gavimo momento ar kito laiko, kurį nustato buvimo valstybės kompetentingos institucijos.
Užsienio reikalų ministras, suderinęs su Vyriausybe, garbės konsulo teikimu gali skirti etatinius garbės konsulo įstaigos tarnautojus.
Harley Earl

Harley J. Earl (1893 m. lapkričio 22 d. – 1969 m. balandžio 10 d.) buvo automobilių inžinierius ir dizaineris. Labiausiai žinomas dėl savo darbų „General Motors“ kompanijoje, kurioje jis dirbo nuo 1927 iki 1959 m. Jis laikomas „Chevrolet Corvette“ ir koncepcinio automobilio tėvu.
Pirmasis automobilis, kurio dizainą kūrė Harley Earl buvo 1927 m. „LaSalle“ – smulkesnis „Cadillac“ markės kompanionas. Jo kurti automobiliai buvo panašūs į „Hispano-Suiza“, kurį tais laikais pirko Holivudo įžymybės ir įvairūs turtuoliai. Ši mada piktindavo „Cadillac“ vadovus. Tačiau dizainerį, pritraukusį milijonus amerikiečių prie GM automobilių, bendrovė visada laikė paslaptyje. Pats Harley Earl taip pat norėjo išlikti anonimu.
Plaskų girininkija

Vandens telkiniai

Girininkijoje yra 12 ežerų: Mikaševas (Mikaszewo), Mikašuvekas (Mikaszówek), Dumbliai (Szlamy), Gilusis (Głębokie), Kreivasis (Krzywe), Panievas (Paniewo), Erelis (Orle), Pobojnė (Pobojne), Garstyčia (Gorczyckie), Guobis (Wiązowiec), Ilgiai (Długie) ir Kruglakas (Kruglak). Beveik visi ežerai yra ledyninės kilmės kurių vidutinis plotas 20-50 ha ir vidutinis gylis 25 m. Didžiausi yra Mikaševo (126 ha), Dumblių (75 ha) ežerai, o giliausi Brožanės (24,3 m.), Mikaševo (15 m.) ir Panievo (12,5 m.). Taip pat girininkija ribojasi su Sirvo ežeru. Per Dumblių, Guobio ir Ilgių ežerus eina Lenkijos ir Baltarusijos valstybinė siena. Per girininkiją eina Augustavo kanalas į kurį įeina Erelio (Orle), Panievo (Paniewo), Kreivojo (Krzywe), Mikaševo ir Mikašuveko ežerai. Taip pat girininkijoje yra 8 šliuzai: Garstyčios, Panievo, Perkučo, Mikašuvkos, Pušų, Lentpjūvės, Kudrinkių ir Kužineco šliuzai. Taip pat girininkijoje teka Juodosios Ančios upė, kuri įteka į Augustavo kanalą ties Rigolio kaimu. Augustavo kanalas ir Juodosios Ančios upė yra populiarios dėl savo baidarių trasų.

Augalija

Daugiausiai girininkijoje auga pušų ir kitų rūšių spygliuočių miškai. Taip pat auga pelkiniai ir aukštapelkių miškai. Daugiau kaip 70% medžių sudaro pušys, beržai 11%, alksniai 10% ir eglės 7%. Taip pat auga ąžuolai, uosiai, maumedžiai ir drebulės. Girininkijoje yra saugomos šios augalų rūšys: šiaurinė linėja, saulašarė, miškinė lelija, vėjalandė šilagėlė, sibirinis vilkdalgis, mažoji spanguolė, kopūstgalvis raukšlius, paprastoji poniabudė ir plačioji platužė.

Gyvūnija

Girininkijoje yra 119 paukščių rūšių, iš jų 72 peri šiose vietovėse. Tai: kurtinys, didysis apuokas, tetervinas, jerubė, juodagalvė sniegena, baltabruvis strazdas, riešutinė, smilginis strazdas, klykuolė, didysis dančiasnapis, tūbuotasis suopis, šiaurinis kikilis, paprastasis svirbelis, želmeninė žąsis ir baltakaktė žąsis. Taip pat gyvena šie žinduoliai: pilkasis vilkas, lūšis, ūdra, briedis ir taurusis elnias.

Gamtos apsauga

Beveik visoje girininkijos teritorijoje vykdoma paukščių apsaugos programa Natura 2000. Daugiau nei 12000 ha yra įtraukta į Augustavo girių ir ežerų kraštovaizdžio draustinį. 36,9% girininkijos miškų yra įtraukti į miškų apsaugos zoną. Girininkijoje yra 24 gamtos paminklai (daugiausiai ąžuolai ir mažalapės liepos). Draustiniai užima 6,3% girininkijos teritorijos. Iš viso girininkijoje yra 4 draustiniai: Kurianskių Bagno draustinis, kuriame saugomi pelkiniai miškai, Malų Boreko draustinis, kuriame saugomi spyglioučių miškai, Perkučo draustinis, kuriame saugomi eglynai ir pušynai ir Starožino draustinis, kuriame saugomos įvairios miškų rūšys.
Japonų kalendorius

Metų laikų dienos

Tam tikros dienos turi pavadinimus, nes žymi metų laikų kaitą. 24 Sekki (二十四節気 Nijūshi sekki) yra 24 dienos, dalinančios mėnulio-saulės kalendorių į 24 vienodus tarpus. Zasecu (Zassetsu, 雑節) yra bendras terminas, nusakantis kitas metų laikų dienas nei 24 sekki. 72 Kō (七十二候 Shichijūni kō) dienos gaunamos papildomai padalinus 24 sekki metus iš trijų. Kai kurie pavadinimai (pvz.: Šunbun, Risšū and Tōdži) vartojami ir dabartinėje Japonijos kasdienybėje.
Kužnicos valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį didelė dalis valsčiaus kaimų buvo priskirti Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Achrimovcė, Aulsas, Bialoblockiai, Bilminai, Chreptovcė, Cimaniai, Čepelė, Čuprinovas, Dlugoselcė, Dubnica Kurpiovska, Gladovščizna, Kerkelevščizna, Klimuvka, Kovalė, Kovalės Kolonija, Kruglanai, Kriskai, Kušcinas, Kušcincė, Kužnica, Litvinkai, Losošna Mala, Losošna Velka, Lovčikai, Meleškovcė Pavlovickiai, Meleškovcė Zalesianskiai, Milenkovcė, Novodzelas, Palestina, Parčovcė, Pavlovičė, Poplavcė, Sačkovcė, Starovlanai, Sterpeikiai, Šalcinai, Šimakai, Tolčė, Toločkų Malė, Toločkų Velkiai, Ulečkai, Vojnovcė, Volkušė, Volincė, Vizgiai ir Zajzdra.
Jonas Ferdinandas Sapiega

Biografija

Kilo iš Lietuvos magnatų Sapiegų giminė Kodenio linijos, Vilniaus Kašteliono Mikalojaus Sapiegos sūnus nuo pirmos santuokos su Jadvyga Ana Vainaite. Turėjo brolį Kazimierą Melchiodą.
Nuo 1642 metų mokėsi Novodvoro kolegiume, vėliau išvažiavo į Vakarų Europą. 1651 metais įstojo į karinę tarnybą. Dalyvavo kazokų kare 1648–1654, Berestečko mūšyje ir Bilos Cerkvos mūšiuose.
1655 metais karo su Švedija metu palaikė Kėdainių uniją, bet po to perėjo į karaliaus Jono Kazimiero pusę. Dalyvavo kovoje su Jurijumi Rakoša 1657 metais, Torunės apgultyje 1658 metais. LDK taurininkas nuo 1659 metų sausio.
Mirė 1659 m. kovo 27 d., tikėtina nunuodytas.
Vesti nespėjo ir nepaliko palikuonių.
Elitinis būrys 2

Turinys

Viename Brazilijos kalėjimų kyla maištas, kuriame gangsterio Beirados vadovaujama gauja, gavusi iš korumpuotų policininkų ginklų, imasi susidorojimo su kitų gaujų nariais, kalinčiais tame pat kalėjime. Į vietą atvyksta specialių pajėgų dalinys BOPE, vadovaujamas pulkininko Nascimento. Jis tikina, kad maištas yra puiki proga susidoroti su nusikaltėliais, tačiau negauna leidimo šturmuoti užsibarikadavusių kalinių. Padėtį policijai dar labiau apsunkina kalinių teisių gynėjas ir nesmurto propaguotojas Diogo Fraga, kuris nusprendžia imtis tarpininko vaidmens. Jam beveik pavyksta įkalbėti kalinius sudėti ginklus, tačiau policija vis tik atidengia ugnį ir Beirada žūna.
Naudodamasis proga, Fraga įvykius iškelia į viešumą kaip beprasmį policijos žiaurumą. Pulkininkas Nascimento ir kapitonas Matijas priversti palikti BOPE, tačiau lieka policijoje, o Fraga išrenkamas į parlamentą, kur toliau tęsia kovą su policija. Be to, jis veda buvusių Nascimento žmoną Rozaną.
Tuo tarpu Rio de Žaneiro gatvėse įsigali korumpuota policija, vadovaujama majoro Rochos. Išstūmę iš gatvių banditus, jie patys ima rinkti duokles ir susidoroti su nepaklusniaisiais. Galiausiai persirengę policininkai užpuola nuovadą ir pagrobia iš jos ginklus. Rocha, kurio autoritetas neginčijamas ir policijoje, ir gatvėje, per informatorius paskleidžia žinią, kad užpuolimą organizavo viena iš gaujų, su kuria jis tikisi legaliai susidoroti. Nascimento, atliekantis tiriamąjį darbą, neranda tokių įrodymų, tačiau operacijos jam atšaukti nepavyksta, o jos metu žūna į tarnybą Rochos dėka grįžęs kapitonas Matijas.
Nusprendęs ištirti draugo mirtį, Nascimento susiduria ne tik su policijos korupcija, bet supranta, kad čia įpainiota ir politika. Po to, kai sunkiai sužeidžiamas jo sūnus, pulkininkas nusprendžia liudyti savo nekenčiamo Fragos sudarytai tirimo komisijai, kad padėtų demaskuoti susitepusius politikus...
Muzika Lietuvoje

Lietuvos chorų muzika

Dainavimas Lietuvoje turi gilias tradicijas, einančias nuo sutartinių, kaimo vakarojimų laikų. Europoje XIX a. prasidėjus chorų sąjūdžiui, jis greitai išplito Lietuvoje. Chorai tarpukario Lietuvoje kūrėsi tiek mokymo įstaigose, tiek ir prie valstybinių įstaigų ar visuomenės organizacijų - pvz., Šaulių choras. Chorų  sąskrydžiai, festivaliai, dažniasiai organizuojami pačių chorvedžių, išsirituliojo į fenomenalų pasaulio kultūros reiškinį - Dainų šventes, sutraukiančias tūkstančius atlikėjų bei žiūrovų. Chorai sovietmečiu padėjo išsaugoti tautinę kultūrą ir dvasią, kurią palaikė patriotinės dainos - „Lietuva brangi“ ir kt.

Džiazas Lietuvoje

Tarpukario Lietuvos spaudoje ne kartą mirgėjo žodis džiazas, tačiau manoma, tai nebuvo džiazo muzika, tačiau taip buvo vadinamos grupės, atliekančios populiarių šlagerių ir klasikinių kūrinių ištraukas. Deja, tam įrodyti ar paneigti neliko jokių patikimų įrašų.
Tarp žymiausių atlikėjų- pūtikai Petras Vyšniauskas, Vytautas Labutis, solistė Neda Malūnavičiūtė. Daug žiūrovų sutraukia tarptautiniai Birštono, Kauno, Klaipėdos pilies ir Vilniaus džiazo festivaliai.

Švietimas

Lietuvoje veikia platus muzikos mokyklų tinklas. Yra aukštosios mokyklos (pvz., Lietuvos muzikos ir teatro akademija) ir kitos papildomo ugdymo mokyklos, kuriose mokoma muzikos (pvz., meno mokyklose).
Rogačė

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje ir buvo vadinamas Rohacze. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmoji cerkvė kaime pastatyta 1610 metais. 1872 m. pastatyta Rogačės Švč. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjunga

Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjunga – Lietuvos profesinė organizacija, vienijusi veterinarijos gydytojus, veikusi 1923–1940 m. ir 1989–1997 m. Kaune, Tilžės g. 18.

Istorija

Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjunga rūpinosi veterinarijos mokslo plėtojimu, veterinarijos gydytojų etika, gyvulių ligų tyrimu, veterinarijos tarnybos organizavimu, veterinarijos gydytojų darbo sąlygų gerinimu, geresniu gyvulininkystės tvarkymu, veislinių gyvulių importu, veterinarijos įrankių gamyba Lietuvoje, rinko lietuvių tautos veterinarinės medicinos medžiagą. Turėjo biblioteką. Sąjungos pastangomis 1924 m. išleistas pirmasis žurnalo „Veterinarija ir zootechnika“ numeris. Sąjunga rūpinosi, kad Lietuvoje būtų įkurta aukštoji veterinarijos mokykla. 1936 m. iš 120 veterinarijos gydytojų 93 priklausė sąjungai.
Antrojo pasaulinio karo metais daug jos narių pasitraukė į Vakarus. 1945 m. Vokietijoje jie atkūrė organizaciją ir pavadino Lietuvos tremtinių veterinarijos gydytojų draugija. 1949 m. Čikagoje atkurta Lietuvos veterinarijos gydytojų draugija tremtyje. Turėjo 76 narius. Lietuvoje sąjunga atkurta 1989 m. Atkurtoji organizacija sprendė narių mokymo, ūkinius, ekonominius socialinius klausimus, rėmė veterinarijos medicinos mokslą, švietimą ir praktiką, siekė gerinti gyvūnų sveikatingumą, diegė profesinės etikos normas. 1997 m. spalio 17 d. ji pertvarkyta ir tapo Lietuvos veterinarijos gydytojų asociacija.
Laikinoji valdymo komisija

Vidurio Lietuvos Laikinoji valdymo komisija (lenk. Tymczasowa Komisja Rządząca) – trumpai gyvavusios marionetinės Vidurio Lietuvos Respublikos (1920–1922) vykdomosios valdžios institucija.

Istorija

Laikinoji valdymo komisija (toliau – LVK) buvo įkurta 1920 m. spalio 12 d., netrukus po įvykusio lenkų generolo Želigovskio maišto ir Vilniaus krašto okupacijos, paskelbiant nepriklausomą Vidurinę Lietuvą.
Formaliai LVK gyvavo iki 1922 m. balandžio 6 d., kai Lenkijos seimas priėmė įstatymą Vidurinę Lietuvą prijungti prie Lenkijos.
Bolivijos kultūra

Festivaliai

Religiniuose indėnų festivaliuose dar ir šiais laikais yra populiari pagonybė ir jos apraiškos. Rūbai, kuriais vilkima įvairių festivalių metu, primena iki kolumbinio laikotarpio indėnus ir XVI a. Ispanijos kolonistus. Tarp visų Pietų Amerikos folkloro festivalių labiausiai žinomas Oruro festivalis su savo išskirtiniu velnių šokiu.

Šokiai

Daugumą Bolivijos šokių ir dainų elementų yra ir iš vietinių, ir iš Europos kultūrų. Šiuo metu pats populiariausias šokis Bolivijoje yra kaporalė. Per kelis dešimtmečius jis labai išpopuliarėjo - ne tik aukštikalnėse, iš kur ir yra kilęs, tačiau ir šalies žemumose ir net už šalies ribų.

Drabužiai

Tarp Bolivijos indėnių moterų šiuo metu labai populiaru dėvėti didelę ispanišką suknelę polerą. Šis drabužis likęs dar nuo Ispanijos kolonizacijos laikų, kai ispanai vertė visus dėvėti šiuos drabužius. Šiais laikais ši suknelė parodo garbę esant indėnu ir socialinį statusą.
Marcos Patronelli

Marcos Patronelli (g. 1980 m. vasario 1 d.) yra Argentinos lenktynininkas, dalyvaujantis keturračių motociklų lenktynėse.
Nuo 2009 m. jis dalyvauja Dakaro ralyje. Pirmais metais jis liko antras, o 2010 m. tapo čempionu. 2012 m. jis nusileido tik savo broliui Alejandro Patronelli, kuris tapo čempionu. Dar kartą Dakaro nugalėtoju jis tapo 2013 ir 2016 m.
2010 m. argentinietis nugalėjo Faraonų ralio lenktynėse.
V6

V6 variklis yra 6 cilindrų vidaus degimo variklis, kuriame cilindrai išdėstyti dviem eilėmis po tris. Žiūrint iš galo išdėstymas primena raidę V.

V6 istorija

Pirmasis automobilis su V6 varikliu 1950 m. buvo Lancia Aurelia.
Alfredo Ferrari pseudonimu Dino 1955 m. sukūrė 1,5 l DOHC V6 variklį „Ferrari Dino V6“ Formulė 2 automobiliui. Variklio konstrukcija buvo tobulinama ir jos pagrindu vėlau sukurtas 2,5 l V6 variklis Formulė 1 automobiliui.
Daugiau V6 variklių paplito kai nuo 1962 m. su tokiais varikliais gamintas Buick Special.

60 laipsnių ir pan.

Kampas 60° yra optimalus V6 variklių darbui.
Sukelia mažiau vibracijų, turi kitų mechaninių privalumų.
Todėl dauguma V6 variklių gaminami šiuo kampu tarp cilindrų.
GM/Opel siekdami kompaktiškumo V6 variklių kampą pakoregavo iki 54°.
Ferrari Dino projektuodami variklio komponentų išdėstymą pakoregavo kampą iki 65°.
Teigiama, kad tai jiems leido sumontuoti didesnį karbiuratorių, bet variklis dėl to labiau vibruoja.

90 laipsnių

Kampas 90° yra mechaniškai optimalus V8 varikliams.
Yra atvejų, kai gamybos linijos, pritaikytos V8 variklių gamybai, panaudojamos ir 90° V6 varikliams gaminti.
Pastarieji varikliai pasižymi specifine vibracija, jaučiama kai variklis dirba laisvomis apsukomis.

120 laipsnių

Kampas 120° naudojamas gaminant lėktuvus.
Jo mechaninės charakteristikos geresnės, negu 180° plokščio išdėstymo variklio.
Kampas 120° taip pat naudojamas lenktyniniams automobiliams, kur ypač svarbu kuo žemesnis svorio centras.
Šis kampas netgi patogesnis už plokščią išdėstymą (180°), kadangi po varikliu lieka tarpas išmetimo vamzdžiams.
Duklia (regionas)

Geografija

Duklios geografinis regionas yra dalijamas į dvi dalis. Pagrindinę dalį sudarė derlingos žemumos aplink Skadaro ežerą. Tai – Zetos ir Bjelopavličių lygumos, per kurias teka pagrindinės upės Morača ir Zeta. Čia koncentravosi ypač didelis gyventojų tankumas. Ši teritorija, dar vadinama „Užkalnių Duklia“ (serb. Dukljansko Zagorje) dalijosi į 6 tradicines žemes (župas): Lusca, Podlugiae, Gorsca, Cupelnich, Obliquus, Cermeniza.
Nuo Adrijos jūros Užkalnių Duklia buvo atskirta nedidelės kalnų grandinės. Siauras pajūrio ruožas buvo vadinamas „Pajūrio Duklia“ (serb. Dukljansko Primorje). Čia buvo tradicinės župos Cuceva, Prapratna (tarp Baro ir Ulcinio), Gripuli.
Taip pat Duklia apėmė dalį Dinarų kalnyno į šiaurės vakarus nuo lygumų, kur siekėsi su Hercegovina (riba su ja ėjo ties Kotoro įlanka). Jai kartais priskiriamos ir kalnuotos teritorijos šiaurėje ir šiaurės rytuose (Podgorija), kurios skyrė nuo kito istorinio regiono – Raškos.
Kataro transportas

Kataro transporto sistema, sparčiai augant gyventojų skaičiui Katare, nuolat vystoma.

Keliai

2000 m. šalyje buvo 101 700 lengvųjų mašinų ir 71 000 komercinio transporto.
2002 m. Katare buvo 1230 km kelių, iš kurių 1107 km grįsti.

Geležinkelių transportas

Katare geležinkelių nėra.
2008 metų Rugpjūtį Qatari Diar Real Estate Investment paskyrė Vokietijos įmonę Deutsche Bahn suplanuoti geležinkelio tinklą Katare.

Vamzdynai

Žaliavinės naftos 235 km; gamtinių dujų 400 km.

Jūrų transportas

Kataras turi du modernius jūrų uostus Dohoje ir Umm Sa’id mieste, kur yra vienas iš tanklaivių aptarnavimo uostų.

Oro transportas

2007 m. šalyje buvo 5 oro uostai, iš kurių 3 buvo su išgrįstais takais. Tarptautinis Dohos oro uostas yra aptarnaujamas 20 oro linijų.
2001 m. 1 134 600 keleivių buvo pasinaudoję oro linijų paslaugomis.
Darbininkas (savaitraštis)

Istorija

1919 m. rugsėjį Kaune įvykęs Lietuvos darbo federacijos (LDF) steigiamasis suvažiavimas nutarė leisti LDF savaitinį laikraštį „Darbininkas“. Laikraščio sumanytoju buvo ateitininkas, katalikiškų darbininkų draugijų organizatorius Vytautas Endziulaitis (1893–1918), dėl ankstyvos mirties savo sumanymo nespėjęs įgyvendinti. Pirmasis „Darbininko“ numeris išėjo 1919 m. lapkričio 30 d., atspausdintas Kaune, Š. Neumano spaustuvėje.
Pirmaisiais laikraščio redaktoriais ir bendradarbiais buvo LDF valdybos nariai Eliziejus Draugelis, Pranas Raulinaitis, Petras Radzevičius, Viktoras Beržinskas ir kiti.
Laikraštis ragino darbininkus šviestis, lavintis, skleidė blaivybės idėjas, informavo apie ekonominio, politinio Lietuvos gyvenimo įvykius, pasakojo apie darbininkų veikimą kitose šalyse, spausdino socialinės tematikos poezijos ir prozos kūrinėlius.
Laikraštis išgyveno ne vieną krizę. 1929 m. karo cenzūrai sustabdžius „Darbininko“ leidimą, nuo balandžio iki lapkričio jį kitu pavadinimu – „Lietuvos darbininkas“ – leido prof. Pranas Dovydaitis. 1934 m. vasarį Pranas Dovydaitis vėl perėmė prasiskolinusio „Darbininko“ leidimą iš Lietuvos darbo federacijos, kuri po poros mėnesių pati reorganizavosi į Lietuvos krikščionių darbininkų sąjungą (LKDS).
1935 m. spaudos įstatymas privertė „Darbininką“ keisti įprastinę tematiką. Imta skelbti prezidento A.Smetonos kalbas. Sumažėjo žinučių iš Lietuvos, o 1936-aisiais iki vasaros šios žinutės buvo beveik dingusios. Tačiau 1937 m. naujasis „Darbininko“ kolektyvas (techninis redaktorius Aleksandras Sakas, administratorius Stasys Šliupas) paskelbė duosią laikraščiui naują turinį ir formą. Laikraštis padidino apimtį, buvo įvesti nauji skyriai: vaikų, sveikatos, kiemsargių, dvarų darbininkų, suaktyvinti moterų ir jaunimo skyrius.
Po 1940 m. birželio 15 dienos – Lietuvos okupacijos pradžios – laikraštis kurį laiką dar buvo leidžiamas. Nors jo leidėjai visada buvo tautininkų režimo oponentai, tačiau naujoji valdžia, vidaus reikalų ministro Mečislovo Gedvilo įsakymu 1940 m. birželio 28 dieną uždraudusi LKDS, sustabdė ir „Darbininko“ leidimą. Paskutinis laikraščio numeris – 1070-tasis – išėjo 1940 m. liepos 3 d.
Laikraštį spausdino įvairios Kauno spaustuvės, ilgiausiai – „Varpo“, „Vilniaus“ ir „Žaibo“. Tiktai 1920 m. vasarą dėl Kauno spaustuvininkų streiko buvo naudotasi N. Feigenzono spaustuvės Panevėžyje paslaugomis.
Jurkaičiai

Istorija

Jurkaičių kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 8 drevininkų šeimos. 1695 m. – 9 drevininkų šeimos. Jurkaičiuose yra buvę pradinė mokykla (nuo 1919 m.), biblioteka (nuo 1953 m.), kultūros namai (nuo 1958 m.). 1950–1966 m. Jurkaičiai buvo „Aušros“ kolūkio centrinė gyvenvietė, 1966–1992 m. Švėkšnos tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.

Žymūs žmonės

Jurkaičiuose gimė Lietuvos Respublikos nusipelniusi gydytoja, Kėdainių krašto garbės pilietė Teklė Bružaitė (1909–1996), Amerikos lietuvių bendruomenės veikėjas Kostas Bružas (1916–2006).
Lodis

Istorija

Lodis buvo galų kaimas, kurį romėnai vadino Laus Pompeia (tikriausiai konsului Gnėjui Pompėjui Strabonui atminti). Kaimas buvo svarbus, nes čia romėnų kelias kirto Ados upę. Dėl svarbios pozicijos miestiečiai gavo Romos imperijos pilietybę, nors daugelis jų buvo galai.
III a. Lodis tapo vyskupystės centru, o pirmasis vyskupas Šv. Basianas - miesto globėju.
Apie 1000 m. Lodis tapo laisvu miestu ir aršiai gynė nepriklausomybę nuo Milano, kuris jį sugriovė 1111 m. Senojo miesto vietoje dabar yra Lodi Vekijo, o Šv. Romos imperatorius Frydrichas I Barbarosa atstatė miestą dabartinėje vietoje 1158 m.
Nuo 1220 m. miestiečiai kelis dešimtmečius užsiiminėjo hidrauline inžinerija: buvo iškasta daugybė kilometrų kanalų, kad vanduo patektu į sausus laukus, kuriuos vanduo pavertė svarbiausia žemės ūkio teritorija visame regione.
Nuo XIV a. miestą valdė Viskončiai, kurie čia pastatė pilį. 1423 m. antipopiežius Jonas XIII Lodžio katedroje paskelbė bulę, kuria sušaukė Konstanco susirinkimą. Šis susirinkimas užbaigė Vakarų schizmą.
1454 m. Lodyje susitiko įvairių Italijos valstybėlių atstovai ir pasirašė Lodžio taikos sutartį, norėdami suvienyti Italiją. Taika truko tik 40 metų.
Miestą paeiliui valdė Sforcos, Prancūzija, Ispanija, Austrija. 1786 m. Lodis tapo Lodžio provincijos sostine, o 1815-1859 m. provincijai priklausė Krema.
1796 m. gegužės 10 d. Napoleonas Bonapartas laimėjo savo pirmą mūšį kaip generolas, nugalėdamas austrus prie Lodžio. XIX a. antroje pusėje Lodis išaugo už miesto sienų dėl ekonominės plėtros ir geležinkelio linijų tiesimo po Italijos suvienijimo.
Bartolino liauka

Bartolino liaukos (arba didžiosios (makšties) prieangio liaukos; lot. glandulae vestibulares majores) – dvi moters pridėtinės lytinės liaukos, išsidėsčiusios truputį į apačią ir į šonus nuo makšties prieangio, tarp mažųjų lytinių lūpų. Jų dydis 1,5–2 cm, išėjimo latakai yra 1,5–2,5 cm ilgio, atsiveria vidiniame mažųjų lytinių lūpų paviršiuje. Liaukutes paspaudus išsiskiria klampus, pilkos spalvos baltymingas skystis. Šis skystis, primenantis gleives, taip pat išsiskiria moteriai lytiškai susijaudinus bei sueities metu. Bartolino liaukos kartu su Skeno liaukomis sąlygoja makšties lubrikaciją ir tinkamą makšties prieangio gleivinės drėgmę, kuri savo ruožtu, sudaro sąlygas penetracijai.
Pirmasis šias liaukas aprašė danų anatomas Kasparas Bartolinas Jaunesnysis (Caspar Bartholin, 1655–1738). Šios liaukos yra vyro Kuperio liaukų analogas.