google/wiki40b huggingface dataset:
Baltadyglė chirurgžuvė

Paplitimas

Baltadyglė chirurgžuvė randama Indijos ir Ramiojo vandenyno regione, gyvena gyliuose iki 60 m. Gyvenamasis plotas driekiasi nuo rytinės Afrikos pakrantės iki Japonijos, Pitkerno salų, Malaizijos, Indonezijos, Japonijos, Australijos, Lordo Hau salos ir Rapa Iti. 2008 m. baltadyglė chirurgžuvė buvo pastebėta netoli Fort Loderdeilo, toli nuo gimtojo regiono.
Eohipas

Fizinės charakteristikos

Dabartinių arklių protėviai buvo nedidukai, maždaug katės dydžio. Eohipo kūno ilgis buvo 60 – 90 cm, aukštis: 30 – 45 cm, svoris: 5 – 15 kg. Skirtingai nuo dabartinių arklių, kurių kiekviena kanopa turi po vieną gerai išsivysčiusį pirštą, eohipai turėjo keturpirštes priekines ir tripirštes galines galūnes, be to, kiekvienas pirštas baigėsi nediduke kanopa. Pirštų sąnariai buvo ilgi, todėl gyvūnai galėjo lengvai vaikščioti ir greitai bėgioti.

Evoliucija

Eohipų suakmenėjusių liekanų iki šiol randama Grenlandijoje, Šiaurės Amerikoje ir Europoje. Pirmoji grandis dabartinių arklių evoliucijoje yra eohipas. Arklinių šeimos protėvis turėjo pailgą laibą galvą ir plonas galūnes – užpakalines tripirštes, o priekines keturpirštes. Kai vientisas senasis žemynas suskilo į skirtingas dalis ir tarp jų įsiterpė Atlanto vandenynas, eohipai buvo padalinti į dvi populiacijas: amerikinę ir europinę. Europietiškoji eohipų šaka mioceno laikotarpiu išsivystė į Hipparion, kurie buvo didesni už savo protėvius ir maitinosi daugiausia medžių lapais. Amerikinė eohipų populiacija evoliucionavo į Protohippus. Šių arklių protėvių visos galūnės buvo tripirštės. Plioceno ir kvartero laikotarpiais gyvenusių arklių kanopos jau buvo vienpirštės, o dantys ilgi ir plačiais paviršiais. Pleistoceno pabaigoje Amerikos arkliai išnyko. Vėliau į šį žemyną jie grįžo, kai juos atgabeno europiečiai.

Radinių istorija

Pirmosios suakmenėjusios eohipo liekanos buvo rastos 1839 m. Kento grafystėje. Jas aptiko zoologas R. Ovenas. Iš pradžių buvo paskelbta, kad eohipai yra kiaulių giminaičiai, nes nei savo dydžiu, nei kaukolės forma, nei dantų sandara šie gyvūnai nebuvo panašūs į arklius. Tik vėliau, kai buvo rastas visas skeletas, mokslininkai nusprendė, kad tai – dabartinių arklių protėvis.

Gyvenamoji aplinka

Sprendžiant iš išlikusių suakmenėjusių augalų liekanų, manoma, kad eohipai laikėsi tropikų miškuose. Prieš daug milijonų metų temperatūra mūsų planetoje buvo daug aukštesnė nei šiandien. Dėl šito klimato smarkiai vešėjo augalai. Tais laikais tropiniai miškai augo dabartinės vidutinio klimato juostos teritorijoje. Nuo priešų šie nedideli arkliukai slėpdavosi miško tankmėje.

Maistas

Arkliai maitinasi žole bei kitais kietais ir pluoštiniais augalais. Evoliucijos eigoje arklių, kaip ir kitų porakanopių, dantys prisitaikė prie tokio maisto, kad jį būtų lengviau apdoroti. Dantų malamasis paviršius padidėjo ir tapo nelygus. Eohipų dantys buvo daug mažesni, gumburiuoti – panašūs į žmonių dantis. Iš dantų sandaros galima spręsti, kad eohipai maitinosi kiek kitokiu maistu nei dabartiniai arkliai: vaisiais, žole, medžių ir krūmų lapais.
Thomas Curtis

Biografija

Curtis studijuodamas Masačusetso technologijos institute ir priklausydamas Bostono atletikos asociacijai išvyko į pirmąsias 1896 m. vasaros olimpines žaidynes.
Pirmąją olimpiados dieną Curtis laimėjo savo 100 m atrankos bėgimą su 12.2 s ir pateko į finalą, bet iš varžybų pasitraukė jog galėtu pasiruošti 110 m barjerinio bėgimo varžyboms. 110 m barjerinio bėgimo finale po paskutinio barjero Curtis buvo antroje vietoje, bet galiausiai laimėjo vos 5 cm skirtumu. Jo užfiksuotas laikas buvo 17.6 s.
Stasys Ušinskas

Biografija

Gimė akmenskaldžio šeimoje. 1909–1918 m. gyveno emigracijoje JAV. Baigė Šiaulių gimnaziją. 1925–1929 m. Kauno meno mokykloje studijavo tapybą. Po 1929 m. mokinių streiko pašalintas iš mokyklos. Netrukus, paskatintas Justino Vienožinskio ir Juozo Mikėno, išvyko studijuoti į Paryžių.
1929–1931 m. mokėsi Paryžiaus aukštojoje taikomojo ir dekoratyvinio meno mokykloje (École Supérieure des Arts et Métiers). 1930–1931 m. lankė Moderno akademiją (Académie de l’Art Moderne). Viena iš dėstytojų buvo žymi dailininkė Aleksandra Ekster. Diplominiam darbui pasirinko dekoracijų ir kostiumų projektą Sofoklio tragedijai „Karalius Edipas“ bei Šekspyro dramai „Otelas“. 
1931 m. grįžęs į Lietuvą surengė pirmąją personalinę parodą Kaune ir Šiauliuose. Valstybės teatro režisierius Andrius Oleka-Žilinskas susidomėjo S. Ušinsko scenografija ir pakvietė jį dirbti į teatrą. Nuo 1932 m. apipavidalino spektaklius dramos, operos ir baleto teatruose. 1934–1940 m. Kauno meno mokykloje dėstė monumentaliąją tapybą (vitražą ir scenografiją), nuo 1935 m. vadovavo dekoratyvinės tapybos studijai.
1940–1954 m. vadovavo (su pertraukomis) monumentaliosios ir dekoratyvinės tapybos katedrai Kauno valstybiniame taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute ir Lietuvos SSR dailės institute Vilniuje. 1946 m. suteiktas profesoriaus vardas. 1955–1970 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1970 m. – Vilniaus inžinerinio statybos instituto profesorius. 1972 m. apdovanotas LSSR valstybine premija.

Kūryba

Apipavidalino Valstybės teatro spektaklius, Kaune įsteigė vitražų dirbtuvę, bandė naujas technologijas, sukūrė įsimintinų istorinių, tautinės tematikos vitražų, monumentalių pano ir molbertinės tapybos kūrinių.
1936 m. įkūrė profesionalų lėlių teatrą, o 1938 m. – pirmąjį garsinį lėlių filmą Lietuvoje „Storulio sapnas“. 1937 m. pasaulinėje Paryžiaus parodoje už scenografijos eskizus ir lėles apdovanotas aukso medaliu ir diplomu. Pusei metų išvykęs į JAV, 1937 m. Niujorke surengė personalinę parodą, porai spektaklių Brodvėjaus teatre sukūrė dekoracijas bei kostiumus, lėles, plafoną „Muzika“.
Karo ir pokario laikotarpiu dirbo monumentaliosios dailės, ypač vitražo ir meninio stiklo srityje. Nuo 1950 m. pradėjo mokslinius-techninius eksperimentus su vitražais, sudarė žemos temperatūros vitražo gamybos sistemą, Lietuvoje pirmasis pradėjo kurti veidrodinius ir blokinius vitražus. Jo vitražai puošė Prekybos, pramonės ir amatų rūmus (K. Donelaičio 8). Antrojo pasaulinio karo metais – Šančių, Mažąją Kristaus prisikėlimo ir kitas Lietuvos bažnyčias, vėliau – visuomeninius pastatus  Maskvoje, Ukrainoje, Armėnijoje.
Kočanai

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Kočanai pirmą kartą paminėti 1337 m., kuomet despotas Jovanas Oliveris padovanojo miestui Šv. Dimitrijaus bažnyčią.
Archeologiniai radiniai miesto ribose rodo, kad žmonių čia gyventa dar Romos ir Bizantijos imperijų laikais. XV a. pradžioje miestas pateko turkų valdžion. Keliauninkas Evliya Chelebis, Kočanus aplankęs 1662 m., paminėjo, kad mieste tuo metu gyveno apie 600 šeimų, stovėjo mečetė, smuklė ir buvo įsikūrusios 15 parduotuvių. XVIII a. ir XIX a. pradžioje miesto augimo tempas sulėtėjo. Tik maždaug 1878 m. Kočanai ir vėl ėmė augti. Tuo metu jame gyveno apie 450–500 šeimų.

Istoriniai paminklai

Kočanų apylinkėse yra nemažai kultūrinių ir istorinių paminklų, sukurtų tiek Antikoje, tiek Viduramžiais. Netoli miesto esančiuose Morodvizos ir Pantelejaus kaimuose įsikūrę vienuolynų ansambliai žymūs pasaulyje savo architektūra ir įspūdingomis freskomis.

Klimatas

Mieste vyrauja švelnus žemyninis klimatas, įtakotas Viduržemio jūros. Vidutinė metinė temperatūra yra 12,9 °C.
Gibraltaro vyrų futbolo rinktinė

UEFA narystė

2013 m. gegužės 24 d. vykusiame UEFA kongreso Londone metu, prieštaraujant tik Ispanijai ir Baltarusijai, GFA tapo pilnateise UEFA nare. Dėl politinių priežasčių Gibraltaras ir Ispanija nebus kvalifikuojami į tą pačią grupę.
Oskar Kokoschka

Biografija

Oskaras Kokoška gimė 1886 m. kovo 1 d. Piochlarne, Austrijoje. Jo vaikystė nebuvo šviesi − po 3 metų nuo gimimo šeima bankrutavo ir persikėlė į Vieną, kur 1891 m. mirė vyresnysis brolis. 1904 ar 1905 m. O. Kokoška įstojo mokytis į vietos menų ir amatų mokyklą. Jis dirbo dailininku Vienos meninėse dirbtuvėse (Wiener Werkstätte), kurios 1908 m. išleido pirmąją O. Kokoškos poezijos knygą. Tais pačiais metais dailininkas buvo griežtai kritikuotas už savo eksponuotus tapybos kūrinius ir pašalintas iš dirbtuvių. Jį pastebėjo architektas Adolf Loos, kuris tapo ištikimu O. Kokoškos rėmėju, įvedė į meninius Vienos sluoksnius. Šiuo laikotarpiu O. Kokoška kūrė pjeses, kurios laikomos vienomis pirmųjų ekspresionistinės dramaturgijos pavyzdžių.
1910 m. įvyko pirmoji personalinė O. Kokoškos paroda Paul Cassirer galerijoje Berlyne ir kita sekė Folkwang muziejuje Esene. O. Kokoška pradėjo bendradarbiauti Herwarth Walden žurnale „Der Sturm“. Tarp 1910 ir 1914 m. O. Kokoška daugiausiai tapė portretus, gyveno tai Berlyne, tai Vienoje. 1911 m. užmezgė meilės romaną su Alma Maler, austrų kompozitoriaus Gustavo Malerio našle. Romanas nutrūko prasidėjus karui. 1915 m. O. Kokoška savanoriškai stojo tarnauti kariuomenėje Pirmojo pasaulinio karo metu ir patyrė sunkią traumą Rytų fronte. 1917 m. atsigaudamas nuo traumos apsigyveno Dresdene, 1919 m. priėmė profesoriaus postą vietos akademijoje. 1918 m. publikuota Paul Westheim plati monografija apie menininką. Dresdene O. Kokoška sukūrė 3 pjeses.
1920 − 1935 m. O. Kokoška daug keliavo po Europą, Šiaurės Afriką, Vidurio Rytus, tapė peizažus, kurie laikomi viena jo kūrybos viršūnių. 1934 m. dėl nacistų įsigalėjimo Vokietijoje apsigyveno Prahoje. 1937 m. tapo Čekoslovakijos piliečiu. Jis 1936 m. nutapė Čekoslovakijos prezidento Thomas Garrigue Masaryk portretą ir jie susidraugavo. 1937 m. Vokietijos nacistai priskyrė O. Kokoškos dailės darbus prie „degeneracinio meno“ ir pašalino iš viešųjų muziejų, galerijų. 1938 m. O. Kokoška persikėlė į Angliją kartu su Olda Palkovska (1915−2004), būsima žmona, įvyko jo pirmoji paroda JAV. Anglijoje O. Kokoška kūrė antikarinius paveikslus (vyko Antrasis pasaulinis karas). 1947 m. priėmė D. Britanijos pilietybę. 1948 m. buvo surengta keliaujanti O. Kokoškos paroda JAV, 1950 m. − Vokietijoje.
1953 m. O. Kokoška apsigyveno Vilniove prie Ženevos ir mokė Tarptautinėje vaizduojamojo meno vasaros akademijoje, įsteigė savo „Matymo mokyklą“ Zalcburge (Schule des Sehens). 1956 m. buvo publikuotas O. Kokoškos literatūros kūrinių rinkinys, jis pradėjo užsiimti scenos dekoracijų kūrimu. O. Kokoška mirė 1980 m. vasario 22 d. Montrė mieste Šveicarijoje. Palaidotas Klaranso kaimo kapinėse Vo kantone.
Aviacija Kaunas

Istorija

Komandoje daugiausia žaidė aviatoriai. Ji žaidė pirmosiose Lietuvos pirmenybėse, tačiau po I rato iš jų pasitraukė.
Antanas Bagdonas

Biografija

Baigęs Betygalos vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1965–1969 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Vytautas Pučinskas). 1969–1974 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Klemenso Griauzdės klasė).
Nuo 1974 m. rudens – Kaišiadorių rajoninių kultūros namų meno vadovas, mišriojo ir moterų chorų vadovas bei dirigentas. Abu kolektyvus parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei.
1975 m. suorganizavo Girelės (Kaišiadorių raj.) paukštyno mišrųjį chorą, kurį parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. – Lietuvos tautinei dainų šventei. 1983 m. respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva“ choras laimėjo pirmąją vietą, o 1987 m. analogiškame konkurse – trečiąją. 1993 m. kolektyvą ėmė globoti Kaišiadorių laisvalaikio organizavimo centras, choras pasivadino „Girelės“ vardu. Dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje ir chorų konkurse, taip pat 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, gieda Kaišiadorių katedroje ir kitose bažnyčiose, 1993 m. koncertavo Vokietijoje, 1997 m. – Austrijoje.
Nuo 1978 m. A. Bagdonas yra Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. 1979–1981 m. vadovavo Kauno 3-osios klinikinės ligoninės moterų chorui – parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei.
A. Bagdonas – Kaišiadorių rajono dainų švenčių, 1979 m. – Vilniaus krašto eksperimentinės dainų šventės Trakuose, 1981 m. – Kauno miesto dainų šventės dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Atlonas

Istorija

1120 m. Konachto karalius įsakė pastatyti pirmąjį iš šešių medinių tiltų. 1129 m. buvo pastatyta pilis. Miestas kūrėsi prie pilies. 1168 m. „Keturių meistrų analuose“ minima Konachto karaliaus rezidencija. 1210 m., sulaukęs pripažinimo strateginėje srityje, buvo nuspręsta statyti naują pilį. 1599 m. Atlonas tapo miesteliu ir gavo savivaldos teisę. Atlono miesto apskrities taryba buvo įsteigta 1988 m.
FINA pasaulio meistrų čempionatas

FINA pasaulio meistrų čempionatas – kas dvejus metus rengiamas vandens sporto čempionatas, kuriame gali dalyvauti tik profesionalūs plaukikai ir vyresni nei 25 metų. Čempionate varžomasi penkiose sporto šakose: plaukime, sinchroniniame plaukime, atvirų vietų plaukime, nardyme ir vandensvydyje.
Žodiškumas

Žodiškumas - teismo proceso nuostata, teisės principas. Šalys ir kiti proceso dalyviai paaiškinimus, parodymus duoda, taip pat savo prašymus, pageidavimus pateikia žodžiu, išskyrus įstatymo numatytus atvejus (LR CPK 15 straipsnis „Žodiškumo principas“).
Portalegrė

Istorija

Portalegrė įkurta XII a.
Žvėriena

Žvėriena – stirniena, elniena, briediena, šerniena ar kt. laukinių gyvūnų mėsa.

Lietuvoje

Lietuvoje žvėrienos vartojimo rinka palyginti su Vakarų Europos šalimis yra menka, ja didieji prekybos centrai neprekiauja, tačiau ji tiekiama kai kuriuose restoranuose. Maisto ir Veterinarijos tarnybos duomenimis, 2014 m. perdirbta 26 tonos žvėrienos, iš jų beveik pusė atsivežta iš Latvijos ir Lenkijos. Trys ketvirtadaliai užšaldytos žvėrienos eksportuota, daugiausiai į Vokietiją ir Prancūziją.
Žvėrienos vartojimas Lietuvoje nunyko sovietmečiu. Tuomet buvo labai griežta tvarka. Asmeniniam naudojimui net patys medžiotojai gaudavo tik labai menką dalį sumedžiotų žvėrių. Stambieji elniniai žvėrys, kurių nemažai būdavo medžiojama, visi už simbolinę kainą privalėjo būti parduoti valstybei. Medžiotojams likdavo dalis šernų, stirnų, o visuomenė visiškai neturėjo priėjimo prie tų žvėrienos išteklių.
Maravis

Geografija

Maravio regionas sudaro trikampį, kurio sąlyginės ribos yra Malavio, Čiutos, Čilvos ežerai (rytuose), Zambezė (pietuose) ir Luangva (šiaurės vakaruose). Jis ribojasi su jao genčių žemėmis rytuose, Bemba šiaurės vakaruose ir Zimbabve pietuose.
Maravio teritorijos yra sąlyginai aukštumose, todėl čia palankios sąlygos verstis gyvulininkyste, nėra musės cėcė. Dirva tinkama žemdirbystei, čia auginami kukurūzai, jamsas, sorgas, moliūgai, aliejinės palmės, tabakas. Aplinkui regioną yra rečiau gyvenamos ir nesveikos žemumų teritorijos (upių slėniai), kurios skiria nuo kitų aukštikalnių. Didžiausia Maravio upė, tekanti per jo rytinį kampą, yra Širė. Svarbiausios aukštumų zonos yra Širės aukštuma, Njikos aukštuma ir kt.

Iki XVII a.

Seniausieji regiono gyventojai buvo pigmėjai arba choisanai, kuriuos vėliau čia atsikėlę bantai vadino akafulais. Bantų migracija į regioną prasidėjo palyginus vėlai, tik XV a. Šie žemdirbiai ir geležies lydytojai kėlėsi iš Lubos regiono toli vakaruose, per kazembę ir Bembą. Atsikėlę į Maravio regioną, jie ilgainiui išnaikino ar asimiliavo vietos gyventojus. Save jie vadino amaraviais. Senieji gyventojai išlaikė įtaką tik vietos dievybių kulte, kuris buvo kontroliuojamas vadinamojo Banda klano.
Kadangi tuo metu portugalai jau buvo įsikūrę Zambezės slėnyje, kur iš Senos ir Tetės gyvenviečių prekiavo su Monomotapa, Maravio istorija geriausiai žinoma iš jų šaltinių. Apie 1560 m. jie mini karingus mongus anapus Zambezės, kurie nusiaubė jų prekybines faktorijas. Vėliau šie agresyvūs kaimynai buvo žinomi kaip ambios (embeoe), macabires, o galiausiai zimba. Pastarųjų armijos siautė ne tik istoriniame Maravyje, bet ir teritorijose į rytus nuo jų – makujų žemėse. XVI a. pabaigoje jie pasiekė net jūros pakrantę, iš kur galiausiai buvo išstumti. Jie taip pat bandė puldinėti Monomotapą kitapus Zambezės upės pietuose, tačiau buvo priversti atsitraukti.

Kolonizacija ir pokolonijinis laikotarpis

XIX a. viduryje Maravio regione nebeliko stiprios centralizuotos valdžios, kuo ir naudojosi kolonijinės valstybės, siekiančios išplėsti įtaką Afrikoje. Į regioną savo teises reiškė Portugalija, nuo XVI a. kontroliavusi teritorijas į pietus nuo Maravio, o XIX a. jų konkurentais tapo britai. 1859 m. Maravio regioną pasiekė britų tyrinėtojas D. Livingstonas.
Per 1889-1891 m. regionas buvo padalintas tarp trijų valdų. Didžioji jo dalis (dab. Malavis) buvo britų administruojama kaip Centrinės Afrikos protektoratas (1907 m. pavadinimas pakeistas į Njasalandą). Šiaurės vakarinis pakraštys (dab. Zambijos dalis) buvo atiduotas Britų Pietų Afrikos kompanijai. Pietinę regiono dalį užėmė Portugalijos Rytų Afrika. Tai lėmė politinį regiono padalinimą, kuris tęsiasi iki mūsų dienų.
2008 m. Vokietijos Grand Prix

Prieš Grand Prix

Pirmąją bolidų bandymų dieną (liepos 8 d.) greičiausias trasoje buvo atnaujintą McLaren vairavęs Lewis Hamilton. Antras liko Kimi Raikkonen (Scuderia Ferrari, 1:15.803), trečias - Nico Rosberg (Williams F1, 1:16.099) .
Antrąją bandymų dieną (liepos 9 d.) vėl geriausiai pasirodė Lewis Hamilton (McLaren, 1:14.872), o Nico Rosberg (2 vieta, Williams, 1:15.257) pasikeitė pozicijomis su Kimi Raikkonen (3 vieta, Ferrari, 1:15.296) .
Ferrari lenktynininkas Felipe Massa buvo greičiausias (1:14.989) paskutinę šios savaitės bolidų bandymų dieną (liepos 10 d.). Antras liko Jenson Button (Honda F1, 1:15.081), trečias - Heikki Kovalainen (McLaren, 1:15.289).

Orų prognozė

Penktadienį bus debesuota, iki 20 laipsnių šilumos, vėjas 15-25 km/h ir 70 % tikimybė, kad treniruočių metu lis lietus. Šilčiausia bus šeštadienį, kuomet oro temperatūra gali siekti 22 laipsnius šilumos, vėjas 15-25 km/h, bet tądien žadama net 80 % lietaus tikimybė. Sekmadienį, lenktynių dieną, žadamas lietus po pietų, kai oras gali sušilti iki 19 laipsnių šilumos. Kritulių tikimybė vertinama 65 procentais.

Pirmoji dalis

Pirmoje penktadienio treniruočių dalyje greičiausi buvo McLaren komandos nariai - pirmas Lewis Hamilton'as (laikas 1:15.537), antras Heikki Kovalainen'as (1:15.666). Ferrari atstovai Felipe Massa (1:15.796) ir Kimi Raikkonen'as (1:16.327) užėmė atitinkamai trečią ir penktą vietas, o tarp jų įsiterpė Renault atstovaujantis ispanas Fernando Alonso (1:16.163).

Antroji dalis

Antrose treniruotėse vėl geriausią laiką parodė britas Lewis Hamilton'as (1:15.025). Antrą ir trečią vietas užėmė Ferrari nariai Felipe Massa (1:15.722) ir Kimi Raikkonen'as (1:15.760).

Šeštadienio treniruotės

Šeštadienio treniruotėse prieš kvalifikaciją greičiausias buvo suomių lenktynininkas Heikki Kovalainen (McLaren, 1:15.621). Antras buvo brazilas Felipe Massa iš Ferrari komandos (1:15.693), trečias – Lewis Hamilton (McLaren, 1:15.839).

Greičiausi ratai

Greičiausiai ratą Vokietijos GP lenktynėse įveikė BMW Sauber pilotas Nickas Heidfeld, žiedą apsukęs per 1 min. 15,987 sek., važiuodamas vidutiniu 216,7 km/val. greičiu. Palyginimui, 2006 m. Vokietijos GP lenktynių šioje trasoje metu Michael Schumacher (Ferrari) greičiausią varžybų ratą įveikė per 1 min. 16,357 sek.
Pradalgės

Pradalgės – iliustruotas trimėnesinis poezijos laikraštis, leistas 1934–1935 m. Kaune.

Istorija

Leido ir redagavo Bernardas Brazdžionis. Spausdino M. Adomavičiaus spaustuvė Kaune. Išėjo 4 numeriai.
Spausdino poeziją kritikos straipsnius, recenzijas, apžvalgas. Almanacho pobūdžio leidinyje spausdinosi Stasys Anglickis, Benediktas Babrauskas, Jurgis Baltrušaitis, Bernardas Brazdžionis, Kazys Bradūnas, Mykolas Linkevičius, Vincas Mykolaitis-Putinas, Henrikas Radauskas, Vytautas Sirijos Gira, Balys Sruoga, Gražina Tulauskaitė, Antanas Vaičiulaitis ir kiti.
Petras Goštautas (1305)

Biografija

Žinomos jo valdos į šiaurę nuo Veliuonos pilies, Kulvos apylinkėse, t. p. netoli Geranainių. Bychovco kronikoje jis nurodytas kaip Goštautų giminės pradininkas. Apsikrikštijęs 1333 m. vedė (Oną ?) Bučacką ir susilaukė sūnaus Andriaus.
Vokiečių ordinui 1362 m. užėmus Kęstučio Kauno pilį ir 1364 m. pradžioje sudeginus neseniai pastatytą Nemuno saloje ties Nevėžio žiotimis, didžiojo magistro Vinricho fon Kniprodės ir maršalo Heningo fon Šindekopfo vadovaujami kryžiuočiai 1364 m. apsupo jo ginamą Veliuonos pilį, po 12 dienų kovų užėmė priešpilius ir padegė pilį. Maršalui pažadėjus pasidavusiesiems dovanoti gyvybę, Goštautas įsakė sudėti ginklus ir atidaryti pilies vartus, bet kryžiuočiai pilį sugriovė, gynėjus išžudė, tarp jų maršalo palapinėje – patį Goštautą, jo karvedžius Surminą ir Mateviką. Pasak kitų šaltinių, Goštautas buvęs išpirktas iš nelaisvės. Likę gyvi jo šeimos nariai apsigyveno prie Ukmergės.
Gladijus

Gladijus (lot. gladius 'kardas') – trumpas plačiaašmenis duriamasis Senovės Romos kalavijas.
Ankstyvieji Senovės Romos kalavijai buvo panašūs į graikų. Nuo III a. pr. m. e. romėnai pradėjo naudoti kalavijus, panašius į naudotus keltiberų ir kitų tautų per Ispanijos užkariavimą. Toks kardo tipas vadinosi Gladius Hispaniensis 'ispaniškas kardas'. Iš pradžių buvo manyta, kad jie panašūs į vėlyvuosius Mainz tipo kardus, bet įrodymai prielaidą paneigė. Šie ankstyvieji kalavijai buvo kitokio pavidalo, ilgesni ir siauresni, ir tikriausiai buvo tie, kuriuos Polibijus laikė tinkamais kirsti ir durti.
Vėliau atsirado Mainz, Fulhamo ir Pompėjos tipo gladijai. Vėliau Publijus Flavijus Vegecijus Renatas mini kardus, vadinamus semispatomis (ar semispacijomis) ir spatomis, bei manė, kad juos galima laikyti gladijais.
Visiškai apsiginklavęs romėnų kareivis turėjo skydą (scutum), kelias ietis (pila), kalaviją (gladius), tikriausiai durklą (pugio) ir galbūt keletą sunkių smigių (plumbata). Tradiciškai pirma į priešą metamos ietys, po to išsitraukiamas kalavijas. Karys puldavo su priešais atstatytu skydu ir durdavo kalaviju. Priešingai paplitusiai nuomonei, su visais gladijais būdavo galima ne tik durti, bet ir kirsti.

Apibūdinimas

Gladijai buvo dviašmeniai kirtimui ir turėjo lygiašonio trikampio smaigalį dūrimui. Jį buvo lengva suimti dėl išsikišusios rankenos, tikriausiai su rievėm pirštams. Geležtėje dažnai įspaustas ar išgraviruotas savininko vardas.
Dūrimas buvo labai efektyvi technika, nes žaizdos, ypač pilve, beveik visada būdavo mirtinos. Bet kai kuriomis aplinkybėmis gladijus tiko kapojimui. Titas Livijus Makedonijos karų aprašyme tvirtina, kad makedoniečių kariai buvo sukrėsti pamatę sukapotus kūnus.
Gladijus buvo nešiojamas makštyje prie diržo ar prie juostos, užmestos ant peties. Centurionai nešiojo gladijų kitoj pusėj nei kariai, pabrėždami savo išskirtinę padėtį.
II m. e. a. pabaigoje romėnų legionuose gladijų pakeitė spata.

Rudijus

Rudijus (lot. rudius) – simbolinis medinis trumpas plačiaašmenis duriamasis kalavijas, įteikiamas gladiatoriui suteikiant laisvę.

Makštys

Gladijų makštys būdavo medinės, aptraukto oda ir su geležiniu ar žalvariniu rėmu. Lotyniškai makštis yra vagina ir kai kurie ginklų ekspertai ir entuziastai taip ir dabar vadina gladijaus makštis. Tas žodis gavo dabartinę reikšmę dėl metaforos. Romėnai iš esmės nenaudojo jo anatomine prasme, bet jis pasirodo Plauto Pseudole 4.7.85: „Ar kareivio kardas gerai tilpo į tavo makštis?“

Simbolizmas

Gladijus dažnai naudojamas herbuose, ypač karinių dalinių.
Pagal kardą primenančią lapų formą kardeliai buvo lotyniškai pavadinti Gladiolus. Durklažuvių (žinomų ir kaip kardžuvės) lotyniškas pavadinimas yra Xiphias gladius.
Philadelphia Union

Istorija

Įkurtas 2017 m., nuo tada kasmet rungtyniauja Major League Soccer.
Laisvas žodis (1928)

Istorija

Leido politiniai emigrantai socialdemokratai ir valstiečiai liaudininkai. Redaktorius-leidėjas Povilas Sukovkis. Spausdino spaustuvė „Ausma“, vėliau A. Markevičiaus spaustuvė bei Esperanto spaustuvės Rygoje. Išėjo 32 numeriai.
Leidinys nušvietė lietuvių gyvenimą Latvijoje, informavo apie politiką, ekonominę padėtį Lietuvoje, skelbė grožinės literatūros kūrinius.