google/wiki40b huggingface dataset:
Kolymos aukštupio kalnynas

Kolymos aukštupio kalnynas (rus. Верхнеколымское нагорье) – kalnynas Rusijoje, šiaurės rytų Sibire, Magadano srityje, Kolymos aukštupio baseine. Tai paskirų kupoliškų masyvų bei trumpų plokščiaviršūnių kalnagūbrių sistema. Aukštis – 1300–2000 m. Sudarytas iš skalūnų, smiltainio. Yra aukso ir retųjų metalų telkinių, trykšta mineralinės versmės.
Kalnyno šlaituose auga maumedžių retmiškiai ir žemųjų pušų sąžalynai, virš 1200–1800 m – krūminė kalnų tundra.
Šv. Antanas Paduvietis

Gyvenimas

Būdamas 15 metų įstojo į šv. Augustino vienuolyną, ten gavo išsilavinimą. Vėliau tapo elgetaujančiu pranciškonu, nes norėjo skelbti Evangeliją musulmonams Maroke.
Šv. Antanas Paduvietis mirė 1231 m., 1232 m. paskelbtas šventuoju.
1263 m. jo garbei Paduvoje virš kapo pastatyta bažnyčia, kurioje saugomos šventojo relikvijos.
Šv. Antanas laikomas Paduvos miesto, moterų, sužadėtinių globėju.
Prietaringi katalikai tiki, jog gelbsti nuo drugio, maro, kitų ligų ir jo pagalbos šaukiasi ką nors pametus.
Montseratas

Geografija

Montserato sala yra maždaug 480 km (300 mylių) į pietryčius nuo Puerto Riko ir 48 km (30 mylių) į pietvakarius nuo Antigvos. Plotas 102 km², ilgis 16 km, plotis 11 km.
Šalia yra dvi salelės - Mažoji Redonda ir Mergelių sala. 
Saloje yra veikiantis Soufrière Hills stratovulkanas, esantis į rytus nuo Plimuto miesto. Paskutinis jo aktyvus išsiveržimas įvyko 2008 m. liepos 28 d. Per 1995 ir 1997 m. įvykusius Sufrier Hilso ugnikalnio išsiveržimus buvo sunaikinta salos sostinė. Salos vyriausybė nuo 1998 m. faktiškai veikia Brado mieste. Šiuo metu statoma nauja salos sostinė - Litl Bėjus. Projektą finansuoja Jungtinės Karalystės valdžia.
Montserato ūkis įvairus: auginiamos daržovės ir medvilnė, plėtojama apdirbamoji pramonė, gaminanti automobilių detales ir procesorius.
Sanitex

Istorija

Įmonė „Sanitex“ įkurta 1992 m. lapkričio 12 d. Prekybinė veikla pradėta Kauno mieste, kur iki šiol įsikūrusi centrinė įmonės būstinė. 1993 m. įkurtas distribucijos padalinys - „Sanitex“ tapo „Mars“, „Procter & Gamble”, „Kellogg’s” ir „Tchibo” atstovu Lietuvoje. „Sanitex“ įsteigė filialus didžiuosiuose Lietuvos miestuose: Vilniuje, Klaipėdoje, Panevėžyje. 1994 m. įkurti dar trys filialai: Šiauliuose, Utenoje ir Alytuje. 1997 m. pradėtas kurti didmeninės prekybos tinklas „Cash&Carry“, orientuotas į mažesnių parduotuvių, kioskų, kavinių, barų poreikius. Kaune atidaryta pirmoji parduotuvė. 1998 m. atidarytos dar septynios didmeninės prekybos parduotuvės „Cash&Carry“ pagrindiniuose regioniniuose centruose: Vilniuje, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje, Utenoje, Alytuje ir dar viena Kaune. 2002 m. pradėtos teikti logistikos paslaugos išorės klientams, pradėta vykdyti elektroninė prekyba. 2008 m. „Sanitex“ įsigijo vieną didžiausių distribucijos ir logistikos paslaugų teikėjų Latvijoje – įmonę SIA „Karsten”. 2009 m. pradėti įmonės prekybos tinklo „Cash&Carry” atnaujinimo ir plėtros darbai: Panevėžyje ir Vilniuje atidarytos naujos PROMO „Cash&Carry“ parduotuvės. 2010 m. visi Lietuvoje veikiantys „Cash&Carry“ prekybos centrai pervadinami į „PROMO Cash&Carry“ prekybos centrus.
Daugėlių pagrindinė mokykla

Istorija

Kuršėnų Daugėlių pagrindinė mokykla išaugo iš Kuršėnų pradinės mokyklos, kuri priklausė Kuršėnų vaikų namams. 1952–1953 m. naujos mokyklos statyba rūpinosi Kuršėnų vaikų namų direktorė T. Betlinskienė. 1955 m. mokykla tapo septynmetė, 1962 m. reorganizuota į aštuonmetę mokylą. Plečiantis Daugėlių gyvenvietei, pradėtas ir 1964 m. baigtas statyti naujas pastatas. Mokykloje tuomet mokėsi 365 mokiniai, 1966 m. – 543 mokiniai. 1967 m. mokyklai suteiktas vidurinės mokyklos statusas, joje mokėsi 651 mokinys. Atidaroma 9-a klasė, dirbama dviem pamainomis. 1968 m. mokyklai pastatytas antrasis priestatas ir suteiktas pavadinimas – Kuršėnų 2-oji vidurinė mokykla. 1970 m. išleista pirmoji 18 abiturientų laida. Mokinių skaičius išaugo iki 960, klasėse būdavo net po 42 mokinius. 1996 m. sausio 1 d. mokyklai perduotas antrasis korpusas su sporto sale.
Pirmosios laidos abiturientai įvedė tradiciją – išleistuvių dieną pasodinti po ąžuoliuką.
Bulgano aimakas

Transportas

Aimako sostinėje Bulgane yra Bulgano oro uostas (Kodas: UGA/ZMBN). Vykdomi nuolatiniai skrydžiai į Ulan Batorą, Chobdą ir Mureną.
CLAMP no Kiseki

CLAMP no Kiseki (CLAMPノキセキ) tai knygų serija skirta CLAMP penkiolikos metų jubiliejui. Amerikoje jas publikuoja Tokyopop. Iš viso CLAMP no Kiseki sudarytas iš dvylikos tomų. Kiekvienas tomas tai – spalvota, 32 puslapių knyga su santraukomis apie tam tikra CLAMP kūrinį, interviu su CLAMP ir jų draugais/partneriais, originaliais piešiniais ir išskirtinėmis, trumpomis komiksų sekomis.

Be to, kiekvienas leidimas išeina su trimis specialiomis šachmatų figurėlėmis, vaizduojančiomis personažus iš įvairių CLAMP kūrinių.
Japonijoje jau išleisti visi 12 tomų, o Šiaurės Amerikoje kolkas tik 6 tomai.
Autrimpas

Autrimpas – senovės prūsų jūros dievas.
XVI a. - XVII a. šaltiniuose jis vadinamas Antrimpu, Natrimpu, apibūdinamas kaip jūros ir plačių vandenų dievas. Lyginamas su romėnų Neptūnu. Vladimiras Toporovas Autrimpą ir Patrimpą kildina iš vaisingumo dievo Trimpo.
Džeikobo kopėčios

Turinys

Vietnamo karo veteraną Džeikobą pradeda kankinti košmarai ir haliucinacijos. Pamėginus kreiptis į savo gydytoją Karsoną, jis sužino, kad pastarasis prieš mėnesį žuvo. Susisiekęs su buvusiais kovos draugais, Džeikobas sužino, kad šiuos taip pat kankina keistos haliucinacijos. Įtardami, kad karo metu jie galėjo būti kažkuo paveikti, kariai nusprendžia išsiaiškinti tiesą ir kreipiasi pagalbos į teisininką Gerį. Šis sutinka imtis bylos, tikėdamasis didelio ieškinio prieš valstybę, tačiau po dienos sumanymo atsisako, o visi Džeikobo draugai taip pat persigalvoja.
Kai Džeikobui atrodo, kad jis liko vienas, jį suranda Maiklu Niumanu prisistatęs vyras, kuris tvirtina Vietname dirbęs chemiku ir sukūręs naują narkotiką „Kopėčios“, kuris padidindavo žmonių agresiją. Po kelių eksperimentų šio narkotiko buvo duota Džeikobo kuopai, tačiau rezultatas buvo kur kas šiurpesnis, nes visi tikėjosi...
Garbiniuotasis dagys

Biologija

Tai dvimetis, kartais daugiametis, iki 2 m aukščio augalas. Turi apie 1,8 m gylį siekiančią verpstišką šaknį. Stiebas nuo vidurio ir aukščiau šakotas, apvalus, plaukuotas, apaugęs nekietais spygliais, iš daugelio augalų skiriasi išilginiais garbanotais sparneliais. Lapai pailgi, plunksniškai suskaldyti, viršutinė pusė tamsiai žalia, netankiai apaugusi trumpais plaukeliais, apatinė pilkšvai balta, voratinkliškai pūkuota. Lapų skiltys esti kiaušiniškos, dviskiautės ar triskiautės (viršūninė stambiausia), o kraštai apaugę minkštais dygliais.
Žiedynkočiai 10–15 cm ilgio, plaukuoti, dygūs, ne visada sparnuoti. Graižai kiek mažesni negu kitų dagių, 1–2,5 cm skersmens, pailgi, dygūs, dažniausiai auga krūvelėmis po 3–5 stiebo ir šakų viršūnėse. Skraistlapiai netankiai apaugę išsidraikusiais plaukeliais, linijiški, viršūnėje neilgas atsilenkęs dyglelis; vidiniai skraistlapiai plėneliniai, statūs. Visi žiedai vamzdiški, iki pusės išlindę iš graižo skraistės. Vainikėlis purpurinis, rečiau balsvas.
Žydi antroje vasaros pusėje, pražysta liepos mėnesį. Vaisius – lukštavaisis, 3 mm ilgio, rusvas, su smulkiais, tamsiais skersiniais ruoželiais. Skristukas apie 1 cm ilgio, ilgesnis už skraistlapius. Šių vaisių skristukų plaukeliai plunksniški ir be dantelių. Vaisius išnešioja vėjas.

Paplitimas ir augavietės

Savaime paplitęs Europoje, Kaukaze. Lietuvoje dažnas. Introdukuotas Šiaurės Amerikoje, Japonijoje.
Auga miškuose, krūmuose, ūksmėtose upių ir ežerų pakrantėse, pakelėse, dažniausiai pavieniais egzemplioriais.

Ekologija

Žiedus lanko nektaru mintantys vabzdžiai, kurie surenka ir žiedadulkes. Augalas yra mėgstamas usninuko (Vanessa cardui) lervų maisto šaltinis.

Naudojimas

Bitininkai gerai vertina dagio žiedų medų. Galima vartoti virtus lapus. Šaknis turi skausmą malšinančių savybių.
Vestgotų karalystė

Tulūzos karalystė

Vestgotai buvo viena germanų genčių, užplūdusių Vakarų Romos imperiją po vandalų ir svebų antpuolio. Jie jau buvo priėmę krikščionybę, tačiau išpažino arijonizmą. 410 m. jie užėmė Romą ir pagrobė imperatoriaus seserį Galą Placidiją. Vadovaujami Ataulfo, jie siaubė imperijos teritorijas Pirėnų pusiasalyje ir Akvitanijoje. Kada Ataulfas vedė Galą, imperatorius Honorijus pavedė jam ginti Romos imperijos teritorijas nuo kitų germanų genčių, o 418 m. atidavė valdyti jiems žemes Akvitanijoje, Garonos slėnyje.
Įsitvirtinę Tolose, vestgotai ėmė plėsti savo karalystės teritorijas imperijos sąskaita. Tiesa, jie ir toliau tęsė veiklą kaip romėnų sąjungininkai: 451 m. Teodorikas I padėjo romėnams sustabdyti hunų antplūdį, o Teodorikas II 456 m. nusiaubė pagrindinę jėgą romėnų Ispanijoje – svebus.
Savo karalystę vestgotai pradėjo konsoliduoti valdant Eurikui (466–84). Užkariavimų metu jis iš Romos paveržė didžiąją dalį Akvitanijos ir beveik visą Ispaniją, palikdamas svebams tik šiaurės vakarinį pusiasalio kampą. Romos imperijai galutinai žlugus 486 m., vestgotai išlaikė šias valdas. Kadangi jų sostinė buvo Tulūza, neretai karalystė įvardijama kaip Tulūzos karalystė (lot. regnum Tolosanum).

Įsitvirtinimas Ispanijoje

Valdant Alarikui II, karalystėje išleistas naujas teisynas, tačiau augo Frankų valstybės grėsmė. 507 m. jungtinės frankų ir burgundų pajėgos sumušė vestgotus prie Vuile, dėl ko jie neteko praktiškai visų savo teritorijų į šiaurę nuo Pirėnų kalnų, išskyrus Septimaniją. Kadangi Tulūzą paėmė frankai, sostinė perkelta į Barseloną.
Frankai nedavė ramybės ir vėlesnių valdovų valdymo laikais. Karaliaus Agilos I (549–54) laikais kilęs pilietinis karas susilpnino valdžią, kas leido čia savo interesus pareikšti sustiprėjusiai Bizantijos imperijai: Justiniano II kariuomenė užėmė rytines pakrantes ir jose buvo įkurta Ispanijos provincija.
Vestgotų karalystė atsigavo valdant Liuvigildui (569–586). Šis talentingas karvedys ne tik sustiprino vestgotų valdžią turimose srityse, bet ir nuramino baskų bei kantabrų gentis šiaurėje, o 585 m. nukariavo likusias svebų teritorijas. Taip vestgotams pakluso beveik visas Pirėnų pusiasalis, išskyrus Bizantijos valdas pajūryje (šios galutinai paimtos 625 m.).
Pranas Liutikas

Biografija

Valstietis, Paluobės k., Ylakių vls., Mažeikių apskr., ūkininkas. Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos partizanas, Alkos rinktinės vado pavaduotojas.
Žuvo 1948 m. liepos 12 d. kartu su broliu Adolfu Liutiku-Plienu, kuopos vadu Ignu Kaupu-Žaibu, partizanais Silvestru Skurvydu-Žvaigžde ir Stanislovu Zadausku-Perkūnu Erslos kaime, Mosėdžio vls., Kretingos apskr., patekęs į MGB Mažeikių apskrities skyriaus stribų ir MGB vidaus kariuomenės 32-ojo šaulių pulko surengtą pasalą.
Palaidoti buvo Erslos miške. 1990 m. birželio 30 d. palaikai perlaidoti Narvydžių kapinių partizanų kape.

Vardas įamžinimas

Atminimas įamžintas Narvydžių (Skuodo) kapinėse 1991 m. pastatytame paminkluose žuvusiems partizanams atminti.
Takyras

Takyras (tiurk. Takir (Takyr) 'lygus, nuogas') – plokščia molinga dykuma suskilusiu paviršiumi Vidurinėje Azijoje. Ši reljefo forma susidaro išdžiuvus druskingiems dirvožemiams dykumose ir pusdykumėse.
Takyrui būdingi molingame grunte susidarantys džiuvimo plyšiai. Paprastai formuojasi plokščiose daubose, kur po sezoninių liūčių susidaro negilūs ežerai. Išdžiūdamas tokio ežero vanduo apnuogina klampų dumblingą jo dugną, kuris kaitinant saulei traukiasi, mažėja jo tūris. Taip dugno paviršius tampa suaižėjusia pluta, kurią sudaro atskiros daugiakampės, įvairių formų grunto plokštės. Jų dydžiai priklauso nuo dugno nuosėdų sudėties, druskingumo laipsnio, džiuvimo režimo ir kt. Takyrai formuojasi, kai gruntinių vandenų horizontas siekia 1,5 m gylį, tokiomis sąlygomis druskos patenka į gruntinius vandenis ir vėl pakyla kapiliarais.
Panašūs dariniai JAV dykumose žinomi kaip playa, arabų šalyse – sabcha.
Henrika Marcinkevičienė-Koryznaitė

Biografija

Biržų „Aušros" vidurinės mokyklos technologijų mokytoja ekspertė.
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1995 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2008 m. Parodose dalyvauja nuo 1963 m.
2009 m. apdovanota LR Švietimo ministro padėkos raštu.
Baraučizna (Vilkaviškis)

Istorija

XVII a. kaimas priklausė Alytaus ekonomijai. 1663 m. Ldk Jonas Kazimieras kaimą dovanojo totoriams.
Ažulomis

Istorija

XIX a. pab. Ažulomis buvo Vagnerių dvaro žemė, gyveno 21 katalikas (1865 m. – 13). Prie kelio į Trakus buvo karčema, kur gyveno 6 žydai.
Kazys Morkūnas (1925)

Biografija

1946–1951 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto Dekoratyvinės ir monumentaliosios tapybos katedroje. 1952 m. baigė LSSR dailės institutą (mokėsi pas Stasį Ušinską). Nuo 1953 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1977–1985 m., 1993–1997 m. Piešimo katedros vedėjas, nuo 1976 m. profesorius.
Mirė 2014 m. sausio 22 d., palaidotas Antakalnio kapinėse, Vilniuje.

Kūryba

1953 m. vienas pirmųjų Lietuvoje sukūrė eksperimentinį vitražą iš kelių sulydytų plono stiklo sluoksnių. Ankstyvojo laikotarpio vitražams būdingas realistinis figūrinis piešinys su ornamentais („Taika žemėje“, 1955 m., „Jūratė ir Kastytis“, 1956 m., „Subatos vakarėlį“, 1959 m.), alegorijos, simboliai, dekoratyvi stilizacija („Mūza“, 1956 m., „Mergaitė“ 1960 m.). Nuo septinto dešimtmečio naudoja luitinį stiklą, sujungtą betonu, derina įvairias stiklo faktūras („Pirčiupis“, 1962 m.) Sukūrė vitražų pasaulinių parodų paviljonams („Himnas darbui“ – Monrealis, 1967 m., „Tarybinis jaunimas“ – Osaka, 1970 m.), dekoratyvių siužetinių (pasakos „Eglė – žalčių karalienė“ motyvais Druskininkų biuvetėje, 1956–1960 m.), spalvoto veidrodinio stiklo („Rytas“, 1960 m.) vitražų.
Naudojo konusinės formos stiklą (Kryžkalnio memorialo vitražai „Kova“ ir „Darbas“, 1972 m.; LSSR valstybinė premija, 1973 m.). Kūrė storo luitinio stiklo (Kauno IX forto muziejaus memorialo vitražai, 1984 m.; SSRS valstybinė premija, 1985 m.), plono stiklo („Saulės mūšis 1236 m.“, Šiaulių kino teatras „Saulė“, 1986 m., 27 vitražų ansamblis Švč. Mergelės Marijos gyvenimo motyvais, Vilkaviškio Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo katedra, 1996 m.) vitražo technika. Sukūrė 3 portretinius vitražus J. Baltrušaičio mokykloje Maskvoje, erdvinių vitražų Punsko mokykloje (abu 2005 m.), Utenos Dievo Apvaizdos bažnyčioje (2008 m.). Sukūrė vieną didžiausių 180 m² vitražų Lietuvoje „Šventė“ (dab. LR Seimo rūmai, Vilnius, 1981 m.).
Kūrybai būdinga optimizmas, ryškiai perteikta idėja, monumentalumas, vientisa raiški kompozicija, piešinio ir spalvos vienovė, dinamiškos formos, skriejančios figūros motyvas, raiški ritmika, sodrios kontrastingos spalvos (vyrauja mėlyna, geltona, raudona). Nuo 1953 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje.
Riazanės sritis

Geografija

Sritis yra centrinėje Rytų Europos lygumos dalyje. Šiaurėje plyti Meščioros žemuma, o vakaruose iškilusi Vidurio Rusijos aukštuma. Joje yra aukščiausia srities vieta 236 m. Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -11 °C, liepos mėnesio +19 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis ~550 mm. Svarbiausia upė – Oka, su jos baseino upėmis: Pronia, Pra, Gusia, Para, Mokša, Cna. Vyrauja mišrieji ir lapuočių miškai, pietvakariuose prasideda stepių plotai.
Džervio sala

Džervio sala (angl. Jarvis Island) – negyvenama sala Ramiajame vandenyne, Linijinių salų centrinėje dalyje, neinkorporuota JAV teritorija. Plotas 4,5 km². Sala koralinės kilmės, apsupta koralinio rifo. Smėlėtame salos paviršiuje auga žolė, krūmynai. Gausios paukščių kolonijos.
Džervio salą 1821 m. atrado britai. 1858 m. salą aneksavo JAV. Džervyje vykdyta guano gavyba, bet salą perėmus JK, nutraukta. Nuo 1974 m. salą administruoja JAV žvejybos ir laukinės gamtos tarnyba, į ją galima patekti tik su specialiu leidimu.
Doplerio efektas

Doplerio efektas – bangos dažnio ir ilgio kitimas, kai klausytojas arba šaltinis juda vienas kito atžvilgiu.

Reiškinys

Doplerio efektas 1842 m. buvo pirmą kartą pastebėtas austrų fiziko Kristiano Doplerio. Šis reiškinys dažniausiai pastebimas garse. Jeigu atstumas tarp klausytojo ir garso šaltinio mažėja (žiūrėti paveikslėlį dešinėje), tai bangos frontai sutankėję – girdimas garsas yra aukštesnio dažnio negu šaltinio iš tikrųjų skleidžiamas garsas. Jei šis atstumas didėja, tai bangos frontai reti ir girdimas žemesnio dažnio garsas. Tačiau šviesos reiškiniuose taip pat galime pastebėti Doplerio efektą, todėl kad šviesa irgi sklinda bangomis. Bangų sutankėjimas (garso bangų atveju suvokiamas kaip tono pakilimas) akiai atrodo spalvos pakitimu.

Doplerio efektas astronomijoje

Doplerio efektas, pasireiškiantis tarp elektromagnetinių bangų, pvz., šviesos spektre, labai naudingas astronomijoje, ir yra stebimas kaip raudonasis poslinkis arba mėlynasis poslinkis. Jis taikomas nustatyti žvaigždės ar galaktikos radialinį greitį, t. y. greitį, kuriuo dangaus kūnas artėja arba tolsta nuo mūsų. Taip pat Doplerio reiškinys leidžia nustatyti, ar stebima žvaigždė yra vieniša, ar tai artima dvinarė žvaigždė ir netgi išmatuoti žvaigždžių ar galaktikų sukimosi greičius.
Doplerio efekto pritaikymą astronomijoje lemia faktas, kad žvaigždžių spektrai nėra tolygūs. Jame ties konkrečiais dažniais egzistuoja sugerties linijos, kurios sutapatintos su įvairių cheminių elementų elektronų sužadinimo energijomis. Doplerio efektą galima atpažinti, kai sugerties linijų dažniai nesutampa su analogiškomis linijomis, gautomis ištyrus parimusį objektą. Kadangi mėlynos šviesos dažnis didesnis, nei raudonos, artėjančio šaltinio spektrinės linijos pasislenka į mėlynąją spektro pusę, o tolstančio – į raudonąją.
Tarp artimų žvaigždžių didžiausiu radialiniu greičiu Saulės atžvilgiu (+308 km/s) juda BD-15°4041, taip pat žinoma kaip LHS 52, esanti 81,7 šviesmečių atstumu nuo mūsų) ir Woolley 9722 (-260 km/s), taip pat žinoma kaip Wolf 1106 ir LHS 64, 78,2 šm).
Pirmasis poslinkis žvaigždės spektre dėl Doplerio efekto buvo stebėtas 1867 m.
Admirolas (laipsnis)

Istorija

Praeityje skyrėsi admirolų hierarchija. Pavyzdžiui, kai kuriose Europos šalyse prieš Antrojo pasaulinio karo pabaigą admirolas buvo trečias aukščiausias karo laivyno laipsnis po generolo admirolo ir grosadmirolo.
Admirolo laipsnis taip pat buvo skirstomas į įvairius lygius, iš kurių keletas yra istoriškai išnykę, o dauguma kitų dabartiniuose karo laivynuose lieka naudojami. Karališkasis laivynas iki 1864 m. admirolų rangui atskirti naudojo spalvas (raudonos, baltos ir mėlynos spalvos, mažėjančia tvarka). Pavyzdžiui, Horacijaus Nelsono turėtas aukščiausias laipsnis buvo „baltos spalvos“ viceadmirolas. Kariuomenės generolo laipsnius atitinkantį karo laivyno rangą turintis karininkas vadinamas flagmanu. Kai kurios jūrų pajėgos taip pat naudojo kariuomenėje priimtus pavadinimus, pvz., Kromvelio laikų „generolas jūroje“.

Skiriamieji ženklai

Admirolo laipsnio skiriamieji ženklai dažnai apima keturias žvaigždes ar panašius į jas ženklus ir/arba 3 siauras juosteles šalia plačios. Tačiau daugelio šalių admirolų žvaigždes antpečiuose, rankovių antsiuvuose ar kitose uniformų dalyse atstoja kitokie simboliai.
Pranas Zaveckas

Biografija

1968 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, fizikos mokytojas, vokiečių kalbos mokytojas.
Kaišiadorių Vaclovo Giržado vidurinės mokyklos direktorius. 2000–2003 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. Nuo 2003 m. vėl Kaišiadorių Vaclovo Giržado vidurinės mokyklos direktorius.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 2000–2003 m., 2003–2004 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė dėl užimamų pareigų) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.
Vitalija Lukšienė

Biografija

1979 m. baigė Pabradės vidurinę mokyklą, 1986 m. baigė Vilniaus universitetą, gydytoja.
1979–1980 m. Vilniaus gamyklos „Elfa“ skaičiavimo centro darbuotoja, 1986 m. atliko internatūrą Vilniuje 1987 m. Švenčionių rajono centrinės ligoninės Vaikų konsultacijos vedėja, nuo 1999 m. VŠĮ Švenčionių rajono ligoninės Vaikų ligų skyriaus vedėja.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Švenčionių rajono skyriaus narė.
Nuo 2007 m. Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narė.
Švenčionių rajono bendruomenės sveikatos tarybos pirmininkė. Sutuoktinis Arvydas, vaikai Greta, Kristė.
Viktoras Vytautas Klemas

Biografija

1959 m. baigė JAV Masačusetso technologijos institutą. 1965 m. fizinių mokslų daktaras. Nuo 1971 m. dirba Delavero universitete (Niuarkas); nuo 1975 m. Nuotolinių tyrimų centro direktorius, nuo 1979 m. Jūrinių tyrimų koledžo profesorius. Vytauto Didžiojo universiteto Atkuriamojo senato narys. Nuo 2006 m. dėsto nuotolinių aplinkos tyrimų kursą Klaipėdos universitete.

Mokslinė veikla

Mokslinio tyrimo kryptys – okeanologija, nuotoliniai tyrimai, aplinkos informacinės sistemos (kranto zonos valdymas). Paskelbė per 100 mokslo darbų referuojamuose mokslo žurnaluose ir trijose monografijose.
1996–2000 m. JAV nacionalinės mokslų akademijos tarptautinių programų komiteto kosminių studijų tarybos narys. Nuo 2004 m. JAV nacionalinės vandenynų ir atmosferos tyrimų (NOAA) ir Nacionalinės aeronautikos ir kosminių tyrimų (NASA) agentūrų Vandenyno pakrančių taikomosios ir mokslinės grupės narys. Vienuolikoje šalių vadovauja krantų tyrimo projektams. Daugelio JAV ir tarptautinių organizacijų (pvz., UNESCO) mokslinis konsultantas.
Organizavo Pasaulio lietuvių mokslo ir kūrybos simpoziumus Čikagoje. 2004 m. ir 2006 m. Klaipėdoje, 2008 m. Taline organizavo „US–Baltic“ tarptautinius simpoziumus okeanologijos klausimais. Nuo 2008 m. žurnalo „Baltica“ mokslinio komiteto narys.
Alukėnai

Istorija

Paminėti 1610 m. Raguvos dvaro inventoriuje.
Origa

Biografija

Baigusi mokyklą 1990 m., Olga pasinaudojo galimybe nukeliauti į Japoniją 1991 m. ir galiausiai, 1993 m., ten pasirašė kontraktą su organizacija „ROAD&SKY“. Nuo tada Origa dalyvavo kelete projektų kartu su įvairiais atlikėjais bei radijo laidoje Radio Japan Series. Taip pat dalyvavo choro singlo už labdarą nukentėjusiems per Kobės žemės drebėjimą įrašyme.
2007 m. Origa kartu su Joko Kanno koncertavo koncerte „Ragnarok 2 Concert“. Įrašinėjo dainas kartu su kolegomis dainininkėmis Maja Sakamoto ir Mai Jamane. Prisidėjo takelių žaidimams „Final Fantasy XIII-2“ ir „Aion“ kūrime.
Būdama 44-erių, Origa mirė 2015 m. sausio 17 d. nuo plaučių vėžio.
Malajų valstybės

Regiono geografija

Malajų istorinės sritys koncentravosi derlingose lygumose rytų Sumatroje ir Malakos pusiasalyje, kurie, apglėbę Malakos sąsiaurį, vieną iš nedaugelio įėjimų į Malajų salas. Dėl savo strateginės padėties malajų valstybės visada vaidino ypač svarbų vaidmenį Malajų salyno istorijoje, o malajai buvo viena svarbiausių tautų greta javiečių, sundų, baliečių, bugių ir kitų.
Visos malajų valstybės pirmiausia koncentravosi ties jūra, ir jų centrai dažniausiai būdavo pakrantėse. Pirmiausia jos kontroliavo derlingas lygumų sritis Malakos pusiasalyje ir Sumatroje. Nuo Minangkabau regiono Vakarinėje Sumatroje ir Ačeho šiaurėje jas skyrė batakų gyvenamos aukštumos – Barisano kalnai. Panašios aukštumos (Titivangsa kalnynas), gyvenamos orang aisli, įsiterpė ir Malajos pusiasalio centrinėje dalyje. Šiaurėje nuo žemyno malajus atskyrė kra sąsmauka ir Tenaserimo kalnagūbris. Sumatros pietuose buvo lampungų teritorijos.

Smukimas (XI–XIV a.)

XI a. viduryje Šrividžaja žlugo prieš trumpalaikę tamilų Čolos imperiją, kuri vykdė užkariavimus iš Indijos. Čolai atsitraukus, malajų sritys subyrėjo, prasidėjo nuosilpis. Šiaurinėse malajų teritorijose kurį laiką valdžią konsolidavo Tambralinga. XIII a. buvusios Šrividžajos teritorijos buvo įjungtos į javiečių kontroliuojamą Madžapahito imperiją.

Islamo laikotarpis

Islamas malajus pasiekė labai anksti. Pirmoji, jau XII a., islamą priėmė Kedaho valstybė, tapusi sultonatu. XIII a. islamizuota šiauriau buvusi Langkasuka, pasivadinusi Pattani, taip pat Sumatros šiaurėje buvusi Samudera. Šiose pirmosiose musulmoniškose Malajų salyno valstybėse formavosi islamiška malajų kultūra.