google/wiki40b huggingface dataset:
Bubiai (tauta)

Istorija

Nėra vieningai sutariama, kada bubiai atsikėlė į Bioko salą. Vienos teorijos teigia, kad jie atsikėlė VII a. pr. m. e. Kitos sako, kad bubiai atsikėlė tik XIII a., greičiausiai iš dabartinio Kamerūno teritorijos.
Iki XV a. bubiai užmezgė tamprius kultūrinius ir prekybinius santykius su ibibijais šiaurėje. Iš ten skverbėsi kultūra. Tuo metu vietiniams gyventojams ir prigijo bubių pavadinimas, kuris, manoma, kilo iš ibibijų žodžio booby, reiškiančio "nemokytas", "kvailas". Biokas buvo įjungtas į prekybinę Kalabaro karalystės sistemą, čia ilgainiui susiformavo valstybiniai junginiai.
1472 m. Bioką pasiekė portugalų keliautojas Fernão do Pó. Portugalai atnešė į salą ligas, kurios labai stipriai sumažino salos populiaciją. Nepaisant to, europiečiai vengė išsilaipinti saloje dėl atšiauraus ir agresyvaus bubių būdo. XVII-XVIII a. bubiai susivienijo į centralizuotą karalystę, padalintą į atskirus vienetus, valdomus botuku. Ši karalystė ir valdovų linija išsilaikė iki pat XXI a. pradžios.
1778 m. Ispanija įsteigė savo valdžią saloje, bet sugebėjo išsilaikyti vos keletą metų, nes bubių karalystė labai sustiprėjo. Nepaisant to, per XVII-XIX a. saloje vyko svarbūs demografiniai pokyčiai, kurių metu bubiai pamažėle virto mažuma. Labai daugėjo mulatų: vietinių bubių ir ispanų palikuonių, kurie žinomi kaip fernandinai.
XIX a. viduryje Ispanijai galutinai įsigalėjus saloje, o vėliau sujungus Bioką su kitomis Ispanijos kolonijomis Afrikoje, suformuojant Ispanijos Gvinėją, bubiai buvo privilegijuota klasė, kuri gavo geresnį išsilavinimą. Todėl Pusiaujo Gvinėjai siekiant nepriklausomybės, bubiai bijojo, kad šalyje įsigalės mažiau apsišvietusi fangų dauguma. Bubiai suformavo Bubių Sąjungą, siekiančią Bioko nepriklausomybės. 
Nepaisant to, 1968 m. Pusiaujo Gvinėja iškovojo nepriklausomybę, o bubių judėjimai buvo uždrausti. Nuo tada šalyje dominuojanti politinė jėga yra žemyno fangai. Ilgą laiką buvo vykdomas bubių genocidas, dėl ko daug jų paliko šalį, išvykdami daugiausia į Ispaniją. Uždraudus Bubių Sąjungą, susiformavo Bioko salos apsisprendimo judėjimas (Movimiento para la Auto-determinación de la Isla de Bioko), kuris slapta siekia atsiskyrimo nuo Pusiaujo Gvinėjos.
Jašiūnai

Geografija

Jašiūnai įsikūrę Rūdninkų girios rytiniame pakraštyje, prie Merkio upės. Yra žvyro telkinys. 2 km į šiaurės vakarus nuo Jašiūnų yra Jašiūnų geležinkelio stoties gyvenvietė. Į vakarus nuo Jašiūnų dunkso Rūdninkų giria.
Pro kaimą eina keliai į Vilnių, Šalčininkus, Pirčiupius ( 176  Pirčiupiai–Jašiūnai ), Turgelius.
FMK Grifas Marijampolė

Istorija

Komanda žinoma nuo 2011 m. Tuomet ji pradėjo žaisti III lygoje ir SFL varžybose.
Ankara

Susisiekimas

Tarptautinis Esenbogos oro uostas, išsidėstęs į šiaurę nuo miesto, yra pagrindinis Ankaros oro uostas. Autobusų tinklą sudaro tarpmiestiniai bei Ankaros miesto autobusai (Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi, AŞTİ). Ankaros geležinkelio stotis yra gan svarbi, kadangi ji jungia vakarinę ir rytinę šalies dalis. Mieste taip pat jau veikia dvi metropoliteno linijos, dar trys yra statomos.

Istorija

Miestas įkurtas dar VII a. pr. m. e., antikos laikais vadinosi Ankyra (lot. Ancyra). Vėliau vadinosi Angora. Ilgą laiką buvo prekybos centras, nors XIX a. jos svarba sumažėjo, kai pralenkė Stambulas, tačiau 1923 m. ji tapo Turkijos sostine vietoje Stambulo. Iki 1920 čia rezidavo Turkijos didysis tautos susirinkimas ir vyriausybė. 1930 m. kovo 28 d. sostinei suteiktas naujas pavadinimas – Ankara.
Radviliškio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia

Istorija

1597 m. minima Radviliškio katalikų bažnyčia ir parapinė mokykla. 1619 m. įsteigta parapija. Ji miestelyje gavo sklypą mokyklai ir klebonijai statyti, prieglaudai kurti. Kunigas K. Ausėnas su parapijiečiais 1769 m. pastatė naują medinę bažnyčią. Ją 1789 m. konsekravo pavyskupis Adomas Koscia.
1868 m. bažnyčia sudegė. Klebono Juozapo Bortkevičiaus rūpesčiu 1870 m. atstatyta. Ji buvo kryžminio plano, su lieknais bokšteliais. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė.
Dabartinė bažnyčia 1945 m. įrengta mūriniame, vokiečių belaisvių statytame pastate. Perstatyta 1987 m. parapijiečių ir tuometinio klebono, kunigo Liongino Vaičiulionio pastangomis. 1989 m. prie bažnyčios varpinės pastatyti trys kryžiai – paminklas stalinizmo aukoms atminti (autoriai V. Vaicekauskas, E. Gaubas ir A. Dovydaitis).
Bažnyčia rūpestingai tvarkoma, joje dabar – nauji presbiterijos baldai, altorius, suolai besimeldžiantiesiems, klausyklos, iš Vokietijos atgabenti ir 2000 m. pastatyti vargonai. Atliktas kapitalinis varpinės remontas. Numatoma pagaminti bažnyčiai naujus varpus.
Bažnyčia turi savo Jaunimo chorą, kuris neseniai atšventė 10 metų jubiliejų, yra išleidęs savo giesmių plokštelių, pelnęs įvertinimų šalyje bei užsienyje. Radviliškio bažnyčioje veikia suaugusiųjų choras, Šeimos centras, „Caritas“, šv. Damijono jaunimo maldos grupelė, Marijos legiono, Katalikių moterų organizacijos. Bažnyčios gyvenime ryškus ir svarus parapijos Pastoracinės tarybos darbas. Bažnyčios ir rajono savivaldybės bendrų pastangų dėka prie bažnyčios iškilo Parapijos bendruomenės socialinių paslaugų centras, sudaręs geras sąlygas parapijiečių sielovadinei veiklai.
Radviliškio bažnyčioje nuo 2003 m. rengiami tradiciniai tarptautiniai jaunųjų atlikėjų „Polifonija ir aš“ festivaliai, kuriuose groja vargonais jaunieji pianistai iš Lietuvos muzikos ir meno mokyklų, bei atlikėjai iš Estijos ir Latvijos, vyksta vargonų muzikos festivaliai „Vargonų legendos“– pirmieji tokie visame regione. Čia dažnai rengiami kiti sakralinės muzikos koncertai, vyksta teminės literatūrinės kompozicijos, piligriminės išvykos, tikinčiojo jaunimo renginiai. Leidžiamas kasmėnesinis laikraštis „Mūsų parapija“.

Architektūra

Dabartinės bažnyčios išorinė architektūra nėra nuosaiki. Tai tik visokių priestatų ir frontonų mišinys. Vietoj buvusios mūrinės šventoriaus sienos užtverta metalinė tvora. Išliko liaudies architektūros formų 5 tarpsnių varpinė, statyta 1876 m.
Nuotykių žaidimas

Nuotykių žaidimai (angl. adventure game) yra kompiuterinių žaidimų žanras, kuriame svarbiausia yra siužetas, istorija. Šia prasme jis atitinka kitus istorijos perteikimo būdus – grožinę literatūrą, filmus, spektaklius.
Nepaisant žanro pavadinimo, nuotykių žaidimų siužetai toli gražu ne visada būna nuotykiniai – daug yra detektyvinių, siaubo žaidimų, taip pat dramų, psichologinių trilerių ir kitų.
Geru nuotykių žaidimu paprastai laikomas toks, kurio siužetas yra įdomus, herojai tikroviški. Kaip ir su kitais istorijų perteikimo būdais, kai kurių žaidėjų tarpe populiarūs sunkūs, liūdni, verčiantys pamąstyti siužetai, o kitų – linksmesni ir paprastesni.
Gryno žanro nuotykių žaidime paprastai nereikia šaudyti, valdyti transporto priemonės ar atlikti kitų kitų žanrų žaidimams įprastų veiksmų; žaidėjas paprastai tik valdo herojų įprastinėse situacijose – kur šiam eiti, su kuo kalbėti, ką sakyti, ką daryti. Šitaip siužetas vystosi toliau; paprastai visa istorija būna sugalvota iš anksto, tačiau konkrečios aplinkybės priklauso nuo žaidėjo veiksmų. Šių žaidimų veiksmas trunka ilgai, ilgiau, nei filmas (nors skirtingų žaidimų trukmės labai skiriasi) – peržaidimas žinant, kaip ką daryti, gali užtrukti kelias paras (vien dėl dialogų, videointarpų ilgumo).
Be siužeto, kai kuriuose žanro žaidimuose svarbus dalykas yra taip vadinami „galvosūkiai“, kurie ir yra pagrindinė priežastis, neleidžianti žaidėjams iš pirmo karto greitai pereiti žaidimo. Tai yra vietos, kuriose žaidėjas turi sugalvoti, kaip herojui pasiekti tam tikrą tikslą. Kai kuriems fanams labiau patinka į galvosūkius orientuoti žaidimai – kitiems labiau patinka, kai yra grynas siužetas.
Dėl savo specifikos nuotykių žaidimų paprastai negalima žaisti keliese, be to, jų žaidimas iš naujo tik leidžia geriau įsigilinti į siužetą (viskas bus panašu, kaip ir žaidžiant pirmą kartą) ir nesuteikia naujų potyrių, kaip kitų žanrų žaidimai. Dėl to gerėjant grafikai, nuotykių žaidimų užimama rinkos dalis ženkliai sumažėjo.
Iš kitų žanrų nuotykių žaidimai išsiskiria ir tuo, kad net ir labai seni žaidimai turi daug savo fanų (laikoma, kad geras siužetas nesensta, nepaisant pasenusios grafikos), o jų žaidimų siužetų kūrėjai fanų tarpe vertinami kaip ir filmų režisieriai ar knygų rašytojai. Žanro fanai statistiškai yra vyresni nei kitų kompiuterinių žaidimų žanrų, tarp jų didesnį procentą sudaro moterys.
Paisandu departamentas

Geografija

Vakarinė departamento dalis yra La Platos žemumoje. Rytuose paviršius kyla į Cuchilla de Haedo aukštumas. Vakariniu teritorijos pakraščiu teka Urugvajaus upė (su intakais Keguajumi, Arroyo Negro).

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste, žemės ūkiu, alaus gamyba.
Kultūra (žurnalas)

Kultūra – mėnesinis mokslo, visuomenės, kultūros, meno ir literatūros žurnalas, ėjęs 1923–1929 m. Šiauliuose, 1930–1941 m. Kaune. Leido 1923–1926 m. Kultūros švietimo bendrovė „Kultūra“, ją uždarius, 1927–1941 m. – Kultūros švietimo draugija.

Veikla

Iki 1922 m. „Kultūros“ bendrovė Lietuvoje subūrė 250 būrelių su 3000 narių. Jų švietimui ir buvo įsteigtas žurnalas. Skelbė publikacijas istorijos, archeologijos, astronomijos, filosofijos, kultūros, gamtos mokslų temomis, kultūros, meno ir literatūros kritikos straipsnius, lietuvių ir užsienio rašytojų kūrinius. 1924 m. turėjo priedą jauniesiems skaitytojams „Daigai“ (redaktorius Jonas Trečiokas). Bendradarbiavo žymūs liberalių demokratinių pažiūrų ar materialistinės pasaulėžiūros rašytojai, mokslo ir visuomenės veikėjai.
Po 1926 m. valstybės perversmo „Kultūros“ būreliai buvo paskelbti nelegaliais ir uždaryti, bendrovės leidykla buvo priversta bankrutuoti. K. Venclauskis išpirko bendrovės vekselių už 10 000 Lt. Formaliai bendrovė likviduota 1929 m. liepos 27 d. visuotiniame susirinkime, tačiau tuoj pat buvo įkurta „Kultūros švietimo draugija“ (pirmininkas Jackus Sondeckis, valdybos nariai: Peliksas Bugailiškis, Stasys Brašiškis ir kiti.
„Kultūros“ žurnalo svarbiausi bendradarbiai buvo Petras Avižonis, J. Baldžius, Kipras Bielinis, Vaclovas Biržiška, Dzidas Budrys, Petras Cvirka, Vincas Čepinskis, Jonas Fledžinskas, Jonas Kairiūkštis, Ignas Končius, Vincas Krėvė, Petras Leonas, Stasys Lukauskis, Juozas Matulis, Jonas Murka, Vincas Krėvė-Mickevičius, Antanas Povylius, Mykolas Riomeris, Paulius Slavėnas, Teofilis Tilvytis, Jonas Gudaitis-Vabalas, Antanas Žvironas.
Vidmantas Palujanskas

Biografija

Kreivakiškio dvarelio paveldėtojas.
Tėvynės sąjungos Pakruojo rajono skyriaus narys. 2007-2010 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys, įgaliojimai pripažinti nutrūkusiais prieš terminą. 
Lietuvos politinių kalinių tremtinių sąjungos, Žiemgalos draugijos, Lietuvos pilių ir dvarų asociacijos narys. Sutuoktinė Aldona, vaikas Rūta.
Petros Psychas

Karjera

Profesionalo karjerą pradėjo 2016 m. Žaidė Apóllōn ekipoje, o 2017/18 m. buvo paskolintas Alki Oroklini FC komandai.

Kipro rinktinės

Atstovavo įvairaus amžiaus Kipro jaunimo rinktines.
Zakiatas

Dydis

Musulmonų pareiga yra mokėti 1/40-tąją (2,5 %) nuo turimos turto sumos, kurią jie turėjo pilnus mėnulio metus, 2,5 % nuo daiktų, naudojamų prekybai, 5 % ar 10 % nuo tam tikro derliaus, priklausomai nuo irigacijos. Zakatas nėra skaičiuojamas nuo asmens namo ar asmeninio transporto.
Zakatas nėra privalomas, jei derliaus kiekis nepasiekia apie 653-jų kilogramų ribos , ar aukso turima mažiau nei 85 gramai ir sidabro mažiau nei 595 gramai. Pastarosios sumos yra vadinamos Nisabu (Nisaab), t. y. minimalus turto kiekis, nuo kurio mokamas zakatas.
Šiaurės regionas (Malavis)

Geografija

Paviršius kalnuotas, didžiąją jo dalį užima Njikos plynaukštė bei Vifijos masyvas. Teka Dvangvos, Pietų ir Šiaurės Rukuru, Songvės upės. Regionui priklauso Čizumulu ir Likomos salos Malavio ežere (šalia Mozambiko krantų).
Pietvakarių Afrika

Istorija

Pietų Afrika okupavo šią Vokietijos koloniją Pirmojo pasaulinio karo metu ir administravo ją iki pat Antrojo pasaulinio karo pabaigos kaip Tautų Lygos mandatą, vadinamą Pietvakarių Afrika.
1946 m. panaikinus Tautų Lygą bei sukūrus Jungtines Tautas, Pietų Afrika atsisakė senąjį mandatą pakeisti nauju JT Globojamų teritorijų susitarimu bei sumažino tarptautinį teritorijos administracijos kontroliavimą. Nors Pietų Afrikos vyriausybė ir norėjo 'Pietvakarių Afriką' įtraukti į savo šalies teritoriją, oficialiai to niekada nepadarė ir ją administravo kaip de facto 'penktąją provinciją' su baltųjų mažumos atstovavimu baltųjų Pietų Afrikos parlamente.
1966 m. SWAPO, Namibijos liaudies išlaisvinimo armija, bei partizaninės grupuotės pradėjo Namibijos nepriklausomybės karą. Tačiau remiantis JT duomenimis, Pietų Afrika iki pat 1988 m. nesusilpnino krašto kontrolės. Pereinamasis laikotarpis nepriklausomybės link prasidėjo 1989 m. tačiau nepriklausomybė galutinai atgauta tik 1990 m. kovo 21 d.
Komarno tvirtovė

Komarno tvirtovė, arba Komaromo tvirtovė (svk. Komárňanský pevnostný systém, veng. Komáromi erődrendszer) – XV–XIX a. fortifikacinių statinių sistema, išsidėsčiusi abiejuose Dunojaus krantuose: Slovakijos Komarne ir Vengrijos Komarome. Subyrėjus Austrijos-Vengrijos imperijai, buvęs vienas miestas liko padalintas pusiau ir priklauso dviem kaimyninėms valstybėms. Vienos svarbiausių Austrijoje-Vengrijoje tvirtovės statyba praktiškai buvo užbaigta 1870 m., joje galėjo tilpti 200 tūkst. žmonių kariuomenė.

Istorija

Pirmas sargybos bokštas pastatytas XIII a. Vengrijos karaliaus Belos IV laikais. XV a. vietoj senosios pilies talkinant italų architektams iškilo kita, šiuo metu žinoma kaip Senoji tvirtovė. 1546–1592 m. tvirtovė sustiprinta bastionais. Imperatoriaus Leopoldo I įsakymu tvirtovė buvo išplėsta ir iki 1673 m. pastatyta Naujoji tvirtovė. Komarno niekada nebuvo užėmę turkai. Pasibaigus karams nuo XVIII a. Komarnas tapo klestinčiu Austrijos miestu, kuriam buvo suteiktos laisvo karališkojo miesto teisės.
Tvirtovėje saugų prieglobstį puolant Napoleono kariuomenei buvo radęs imperatorius Pranciškus II. 1809 m. jo įsakymu tvirtovė išplėsta pastatant dar 4 fortus skirtinguose Dunojaus krantuose. Kartu 1827–1839 m. sustiprinta ir citadelė. 1848–1849 m. revoliucijos Vengrijos karalystėje metu tvirtovę buvo užėmę sukilėliai, jiems kapituliavus – austrų ir rusų kariuomenės.

Būklė

Tvirtovėje daugelis objektų yra pritaikyti turistų lankymui, kiti, pasitraukus iš jų TSRS kariuomenei, tvarkomi, pritaikomi miesto poreikiams ar dar laukia renovacijos. Tvirtovės statiniuose abiejuose krantuose yra įsikūrę istorijos muziejai: Monoštoro forto muziejus, slovakų citadelėje – „Romos lapidariumas“, Ingmando forte – „Brigitionezių lapidariumas“. Čilago forto lankymas yra ribojamas.
Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia

Istorija

Manoma, kad pirmoji medinė koplyčia buvo pastatyta XVI a. pradžioje. Kulvoje nuolat gyveno kunigas. Jį išlaikė Kulvos (Žemutinės Kulvos) dvaras (dvarininkai Kulviečiai, perėję į reformaciją, koplyčią atidavė evangelikams reformatams). Skarulių klebonas Klimkevičius 1645 m. pradėjo bylinėtis dėl Kulvos koplyčios. Jono Parčevskio rūpesčiu išmūryta koplyčia su 3 valakais žemės ir 3 valstiečių šeimomis 1647 m. perduota katalikams. Koplyčia 1710 m. gerokai remontuota. Iki 1782 m. primūrytas priebažnytis.
1782 m. bažnyčia buvo filija. 2 km į pietvakarius nuo Kulvos, Sangailiškiuose, buvo koplyčia. Joje taip pat laikytos pamaldos. Kauno maršalas J. Stanevičius ir kunigas Saulyta gavo iš vyresnybės pinigų ir bažnyčią 1847 m. atnaujino. Kunigo Julijono Norkevičiaus iniciatyva įsteigta parapijos bibliotekėlė. 1909 m. įsteigta parapija.
1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Vargonininkas Jonas Jakaitis XX a. pradžioje suorganizavo bažnytinį chorą. Nuo 1909 m. kas antrą sekmadienį pradėta giedoti lietuviškai. Bažnyčia 1911 m. perstatyta, paaukštintas bokštas.
Per Antrąjį pasaulinį karą mūrinė bažnyčia sudegė. Išliko varpinė ir presbiterija, šventoriaus kampe – Daunoravičių koplyčia. Šiuo metu pagrindinio pastato pamatai užkonservuoti po stogeliu, varpinė tebenaudojama.

Architektūra

Bažnyčia įrengta mūriniame gyvenamajame name su mansarda. Kulvoje ilgai klebonavo (nuo 1928 m. ir po karo) Antanas Sieklickas (1891–1980 m.).
Rygos–Oriolo geležinkelis

Rygos–Oriolo geležinkelis (rus. Риго-Орловская железная дорога) – Rusijos imperijos valstybinė geležinkelio linija Ryga-Oriolas, ėjusi per Lifliandijos, Vitebsko, Kurliandijos, Kauno, Mogiliovo, Smolensko, Oriolo gubernijas, veikusi 1895—1918 m. Kelias jungė Rusijos centrinius rajonus su Baltijos jūros uostais Ryga ir Liepoja. Geležinkelio valdyba buvo įsikūrusi Rygoje.

Istorija

Geležinkelio linija įsteigta 1895 m., sujungus Rygos–Dvinsko, Dvinsko–Vitebsko, Oriolo–Vitebsko geležinkelius. Bendras kelio ilgis (1913 m.) buvo 1546,7 km, iš jų 783,3 km – dviejų bėgių kelias.
Kelias kartu su Riazanės–Uralo geležinkeliu turėjo bendrą stotį Smolenske.
1918 m. gegužės mėn. dalis Rygos–Oriolo geležinkelio buvo perduota TSRS Susisiekimo liaudies komisariatui, kita dalis atiteko Baltijos valstybėms. Po 1945 m. visos geležinkelio linijos įjungtos į bendrą TSRS geležinkelių tinklą. 2006 m. duomenimis, geležinkelio pagrindinės linijos priklausė Baltarusijos, Maskvos ir Latvijos geležinkeliams.
Geležinkeliu buvo eksportuojami dideli kiekiai krovinių, daugiausiai grūdų, iš Oriolo, Naryškino, Chotyneco stočių; taip pat medienos iš Žukovkos, Akuličių, Liudinkos, Briansko stočių. Reikšmingą krovinių apyvartą jūros uostų kryptimi geležinkelis gavo iš Pietryčių geležinkelių ir Riazanės–Uralo geležinkelio.
Geležinkelis turėjo 515 garvežių, 13 864 prekinius vagonus, 819 keleivinių vagonų, geležinkelio dirbtuves Rygoje, Roslavlyje, Oriole, Mogiliove, Polocke, Vitebske, Smolenske, o taip pat pabėgių mirkymo gamyklą ir sandėlius Rygos, Dvinsko, Roslavlio, Vitebsko stotyse.
XII amžiaus 4-as dešimtmetis

XII amžiaus ketvirtasis dešimtmetis prasidėjo 1131 metais ir baigėsi 1140 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XI amžius – XII amžius – XIII amžius
Dešimtmečiai: 9-as 10-as 1-as 2-as 3-as - 4-as - 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as
Metai: 1131 1132 1133 1134 1135 1136 1137 1138 1139 1140

1133

Tai buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį. Šių metų svarbiausi įvykiai:

1134

Tai buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį. Šių metų svarbiausi įvykiai:

1135

Tai buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį. Šių metų svarbiausi įvykiai:

1136

Tai buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį. Šių metų svarbiausi įvykiai:
Vokietijos teisininkų mokestininkų bendrija

Vokietijos teisininkų mokestininkų bendrija (vok. Deutsche Steuerjuristische Gesellschaft e. V., DStJG) – visuomeninė Vokietijos organizacija, vienijanti teisininkus mokestininkus (vok. Steuerjuristen), besirūpinanti mokesčių teisės plėtojimu, moksliniais tyrimais, švietimu, praktika. Rudenį rengia kasmetinę konferenciją, kurios metu skaitomi dalykiniai pranešimai, vyksta diskusijos, išleidžiamas konferencijos medžiagos tomas (Dr. Otto-Schmidt-Verlag), vyksta iškilminga Bendrijos apdovanojimo ceremonija (už išskirtinius darbus mokesčių teisės srityje suteikiama Albert Hensel premija).
Bendrijos nariais gali būti kiekvienas teisininkas, užsiimantis mokesčių teise (tyrimai, dėstymas, praktika). Taip pat priimami nariai rėmėjai.

Vadovybė

Pirmasis vadovas – Klaus Tipke; vėlesni vadovai – Heinrich Wilhelm Kruse, Joachim Schulze-Osterloh ir Joachim Lang.
Valdybos nariai – Roman Seer (pirmininkas), advokatas Arndt Raupach, advokatas mokesčių specialistas (pirmininko pavaduotojas), Hans Georg Ruppe, ministerialdirektorius Florian Scheurle, Vokietijos Federalinio Finansinio Teismo (Bundesfinanzhof) pirmininkas Wolfgang Spindler, advokatas dr. Jens Schönfeld (sekretorius), Karl-Peter Winters (buveinės vadovas ir finansininks). Mokslinės tarybos pirmininkas advokatas Arndt Raupach, kiti nariai – žymūs įvairių sričių teisininkai mokestininkai.
Agurkiai

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo 1642 m. kaimas buvo vadinamas Stulgių vardu, o nuo 1765 m. žinomas kaip Agurkiai. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai. Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. 1958 m. kovo 17 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 82 žmonės, iš kurių 1 lenkas ir 81 lietuvis. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Guašas

Guašas – neskaidri akvarelė, dar žinoma „tirštų dažų“ pavadinimu. Daromas iš įvairių pigmentų ir klijų; šviesesni tonai gaunami pridėjus baltalų. Tuo guašas skiriasi nuo skaidrios akvarelės, kur šviesesnis tonas gaunamas dažus praskiedžiant vandeniu. Tiršta guašo faktūra galima išgauti panašius į aliejinių dažų efektus, tačiau didžiausias šių dažų trūkumas yra tas, kad išdžiūvę jie pašviesėja.
Nemunaičio valsčius

Nemunaičio valsčius buvo pietų Lietuvoje. Centras – Nemunaitis.
Klaipėdos krašto valdžios žinios

Klaipėdos krašto valdžios žinios (vok. Amtsblatt des Memelgebietes) – skelbimo organas visoms Klaipėdos krašto įstaigoms, laikraštis, ėjęs 1920–1939 m. Klaipėdoje.

Istorija

Laikraštį leido Klaipėdos krašto direktorija. Iš pradžių ėjo 4 kartus per mėnesį, nuo 1921 m. – 3 kartus per savaitę. Tekstai spausdinti lietuvių kalba ir vokiečių kalba, 1920 m. ėjo vokiečių kalba leistas tokio pat pobūdžio laikraštis „Amtsblatt des Memelgebietes“. Iki 1936 m. spausdintas gotikiniu, vėliau – lotynų šriftu. Skelbė įstatymus, potvarkius, sutartis.  Spausdino F. Beningo spaustuvė ir „Lituania“ spaustuvė Klaipėdoje. Išleido priedus „Klaipėdos krašto administracinio teismo sprendimai“, „Klaipėdos krašto savivaldybių rinkimų įstatymai“. 
Redagavo Klaipėdos krašto direktorijos atstovai.
Linkus

Linkus (arba Linkas) – Pagudės prūsų genčių karo vadas per 1260–1274 m. Didįjį prūsų sukilimą.

Istorija

1271 m. Linkaus ir bartų karo vado Divonio vadovaujami sukilėlių pėstininkai Kulmo žemėje apgulė Vokiečių ordino Traupeino (prūsiškai Traupeins; dab. lenk. Tropy Sztumskie į vakarus nuo Christburgo) pilį. Raiteliai siaubė Aliamo valsčių (vėliau Aliamo gyvenvietės vietoje įkurtas Marienburgas). Atvykus Vokiečių ordino pastiprinimui sukilėliai nutraukė pilies apgulą ir suvieniję jėgas netoli Christburgo, Zirgūnos (Zirgės) upės pakrantėje, įsirengė įtvirtintą stovyklą. Daliai sukilėlių slapta persikėlus per upę kryžiuočiai ties Pagasančių kaimu buvo užpulti iš priekio ir iš užnugario. Kautynėse žuvo 12 Vokiečių ordino riterių ir apie 500 eilinių karių. Sukilėliai sugriovė Christburgą, bet užimti pilies neįstengė, atsitraukė su dideliu grobiu ir belaisviais.
Jonas Kunčina

Biografija

1951 m. baigė Vyžuonų vidurinės mokyklos 8 klases, 1955 m. Švenčionėlių pedagoginę mokyklą. 1960 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą.
1961–1965 m. LSSR aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo komiteto, LSSR aukštojo mokslo ministerijos vyresnysis metodininkas-redaktorius. Nuo 1965 m. Vilniaus universiteto (VU) aspirantas, Ekonomikos fakulteto vyresnysis dėstytojas. 1970 m. geografijos mokslų kandidatas.  1970–1976 m. VU Pramonės ekonomikos fakulteto prodekanas, 1976–1986 m. Ekonomikos istorijos ir geografijos katedros vedėjas; nuo 1974 m. docentas.  1989–2006 m. VU Tarptautinio verslo mokyklos direktorius, nuo 2006 m. direktoriaus pavaduotojas. 
Lietuvos ir užsienio spaudoje paskelbė 50 straipsnių rajoninio planavimo, gyventojų migracijos tematika. Paskelbė mokslo darbų tarptautinės ekonomikos klausimais ir mokomųjų metodinių priemonių (Tarptautiniai ekonominiai santykiai: Teorija ir politika, 1996 m.).