google/wiki40b huggingface dataset:
Orų valdymas

Orų valdymas – tai sąmoninga veikla, siekiant išvengti žalingo orų poveikio žmonėms ar vertingiems įrenginiams. Apie orų kaitą, kuri pasireiškia kaip nepageidauta žmogaus veiklos pasekmė, rašoma straipsnyje klimato kaita.

Nedidelio masto poveikis orams

Žinant gamtos dėsnius galima išvengti tam tikrų meteorologinių reiškinių nedidelėje teritorijoje, dažniausiai sušvelninat tam tikras orų charakteristikas. Vaisių ir vynuogių auginimo rajonuose šalnų poveikis sušvelninamas paskleidžiant tirštus dūmus, kurie neleidžia greitai išspinduliuoti šilumą nuo žemės paviršiaus. Kovoti su šalnomis padeda ir vandens telkiniai, esantys šalia norimos apsaugoti vietovės.
Stepėse sodinant specialias medžių rūšis galima sudaryti apsaugines miško juostas, kurios sumažina vėjo poveikį išsausinant dirvą. Tuo būdu taip pat padidinamas gruntinio vandens lygis, išsaugoma rasos drėgmė.
Dirbtiniu būdu galima sukelti ir lietų. Šiuo tikslu šaudant specialiomis patrankomis arba iš lėktuvų į esamus debesis įvedami dirbtiniai kondensacijos branduoliai („debesų sėja“). Tai sukelia lašų debesyse padidėjimą ir lietų.
Orų valdymas - tai savaiminis oro keitimas žmogaus sukurtų teršalų. Todėl orai labai staigiai keičiasi, vieną dieną lyja kitą šviečia saulė, o dar kitą sninga. Vienintelis būdas yra saugoti gamtą nuo įvairiausių teršalų.
Gintautas Lukošaitis

Biografija

Tėvas – skulptorius Vitalijus Lukošaitis, brolis – šiuolaikinio meno kūrėjas Mindaugas Lukošaitis. 1983–1990 m. mokėsi M. K. Čiurlionio menų mokykloje, 1996 m. baigė Lietuvos dailės akademiją.
2004 m. su broliu dalyvavo San Paulo bienalėje (Brazilija).
Vurnon Anita

Klubinė karjera

Vaikystę praleidęs Nyderlandų Antiluose, kur žaidė vietiniame mėgėjų klube, V. Anita labai jaunas prisijungė prie Amsterdamo „Ajax“ jaunimo akademijos. 2005 m. jis sužaidė vienerias rungtynes pagrindinėje komandoje, tačiau tikrasis jo debiutas buvo 2008–09 m. sezone, kuomet V. Anitai pavyko įsitvirtinti pagrindinėje „Ajax“ komandoje. 2009–10 m. sezone su „Ajax“ triumfavęs Nyderlandų futbolo taurės turnyre jis iškovojo pirmąjį savo kaip profesionalo trofėjų.
2012 m. rugpjūčio 16 d. pasirašė penkerių metų sutartį su Newcastle United FC klubu.

Karjera nacionalinėje rinktinėje

V. Anita atstovavo Nyderlandų jaunimo rinktinėms U–17, U–19 ir U–21 lygiuose. 2010 m. gegužės mėnesį Nyderlandų vyrų futbolo rinktinės treneris Bertas van Marwijkas paskelbė, jog įtraukė V. Anitą į išplėstinį 30-ies žaidėjų Nyderlandų rinktinės sąrašą, kuriame esantys žaidėjai ruošis 2010 m. pasaulio futbolo čempionatui Pietų Afrikoje.
Rankiojimas

Rankiojimas, rinkimas – viena iš pirmykščio ūkio formų, gamtoje aptinkamų augalų valgomų sėklų, vaisių, šaknų ir kitų augalų dalių, valgomų dumblių, grybų vaisiakūnių, gyvūnų (moliuskų, varliagyvių, kai kurių vabzdžių, paukščių jauniklių ir kiaušinių), medaus rinkimas maistui. 
Akmens amžiaus pradžioje kartu su medžiokle, vėliau ir su žvejyba buvo pagrindinis pragyvenimo šaltinis. Dėl pirmykščio darbo pasidalijimo daugiausia rankiojo moterys ir vaikai. Rankiota rankomis bei naudojant paprasčiausius specialius įrankius, tokius kaip kasamoji lazda, ar specialios mentelės dvigeldžiams moliuskams nulupinėti (tasmanų gentys). 
Kartais augalinio maisto rankiojimas buvo susijęs su sudėtingesne veikla. Kai kurios gentys prieš liūčių sezoną padegdavo žolę, kad liūčių sezono metu augalai vešliau augtų. Kai kur drėkindavo sklypus su savaime augančiais maistiniais augalais. Vėliau panaši tobulinama augalų rankiojimo technologija virto rankine žemdirbyste. 
Kaip pagrindiniu verslu, rankiojimu iki XIX a. ir vėliau vertėsi tropinių kraštų Pietų Amerikos indėnai ir Australijos aborigenai; kitur, po to, kai buvo pradėta kultivuoti žemdirbystė ir gyvulininkystė, rankiojimas tapo pagalbine ūkio šaka.
Ir dabar populiarūs grybavimas, riešutavimas bei uogavimas yra iki dabar išlikusi rankiojimo forma.
Gargždelė

Aplinkinės gyvenvietės

SALANTAI – 2 kmLaiviaiŽvainiaiTuzaiImbarė – 3 kmGedgaudžiaiŽeimiai

Etimologija

Vietovardis rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Garżdele, rus. Горждели, liet. Gargždeliai, Gargždelė. Jis kilo nuo žodžio gargždas – suapvalinta nuosėdinė uoliena, kurią sudaro iki 10 cm skersmens apvalūs akmenukai. Jų čia niekados netruko.

Orvidų sodyba

Viduryje lauko vienkiemyje plyti įspūdinga ekspozicija iš didelių akmenų, storiausių rąstų, šaknų sąvartų, buities padargų, daugelio skulptūrinių akcentų.
Šią ekspoziciją sukūrė Vilius Kazimieras Orvidas, 1952–1992. Būdamas savamokslis menininkas sukūrė eilę skulptūrų iš akmens taip pat įkomponuodamas kitų autorių kūrinius savo kompozicijose. Šiuo metu sodybą yra atvira lankytojams, kurią prižiūri sesuo Palmyra su šeima.
FK Lenkų gimnazija Kaunas

Istorija

Komanda suburta prie privačios Kauno Adomo Mickevičiaus gimnazijos, kuri įkurta 1919 m pradžioje. 1922 m. gegužės 14 d. ši komanda žaidė pirmąsias Lietuvos čempionatų rungtynes ir laimėjo prieš LŠS Kaunas komandą 1:0. Vėliau gimnazistai iš pirmenybių pasitraukė dar nebaigę čempionato.
Unitai

Unitai (lot. unitas - suvienytas), arba Ukrainos graikų apeigų katalikai – Lietuvos ir Lenkijos valstybės stačiatikiai, 1596 m. sudarę su Romos Katalikų Bažnyčia Bresto bažnytinę uniją. Pagal ją stačiatikiai pripažino popiežiaus valdžią ir priėmė katalikybės dogmatiką, bet pasiliko savo liturgiją ir bažnytinę slavų kalbą.
1608–1827 m. Vilniuje unitams priklausė Švč. Trejybės bažnyčia, veikė bazilijonų vienuolynas. 1749 m. bazilijonų unitų vienuolynas buvo įsteigtas Bazilionuose (Šiaulių rajonas). 1795 m. unitai turėjo 30 bendrojo lavinimo mokyklų, 95 vienuolynus, prie kurių taip pat veikė mokyklos. Rusijos stačiatikių bažnyčia visą laiką priešinosi unijai. 1827–1839 m. caro Nikolajaus I dekretu visi unitų vienuolynai buvo sustačiatikinti, iš jų globos atimtos mokyklos, panaikintos bažnytinės provincijos. Unitai atsikūrė nepriklausomoje Lietuvoje 1919–1940 m.
Lietuvos Rytų apeigų katalikų Bažnyčios nariai buvo ir yra ukrainiečių, baltarusių ir rusų tautybės žmonės, labai mažai unitų yra lenkų ir lietuvių. Šiuo metu Lietuvoje yra 5 unitų bendruomenės, apie 150 aktyvių Bažnyčios narių. 1992 m. unitams grąžinta Vilniaus Švč. Trejybės bažnyčia.
Larkana

Istorija

Larkanos apylinkėse yra Indo slėnio civilizacijos miesto Mohendžo Daro griuvėsiai. Larkanos miestas įkurtas britų XIX a. pab.
Senojo kovotojo ševronas

Senojo kovotojo ševronas (vok. Ehrenwinkel für Alte Kämpfer) - NSDAP specialus skiriamasis garbės ženklas (sidabrinis ševronas) įvestas 1934 m. vasario mėn. Adolfo Hitlerio. Nešiotas ant dešinės rankovės. Būdavo suteikiamas vadinamųjų nacionalsocialistų "kovinių organizacijų" (SS, SA ir kt.) nariams. Nuo 1942 m. ševronas buvo skiriamas ir policijos, gaisrinės ir techninės pagalbos organizacijų nariams. 
Antrojo pasaulinio karo metu aliuminio ir aukso siuvinėjimas buvo pakeistas paprastesniais sidabro pilkos ir tamsiai geltonos medvilnės skirtukais. Pirminės formos ševronai nuo to laiko naudoti tik įvairiuose paraduose.

Išvaizda

Ant partinės palaidinės rankovės siūdavo juodą ševroną, persiūtą dviem sidabraspalviais (aliumininiais) siūlais. SS daliniuose ševroną ant pradžioje dėvėtos juodos uniformos (vėliau žemės pilkumo, dar vėliau - pilkai žalio munduro) sudarydavo trys lygiagrečios galionų juostelės. 
Būdavo naudojamas ir kitokios formos antsiuvas, kurį sudarydavo galioninis ševronas, prisiūtas ne tiesiogiai prie rankovės, bet prie audeklinio trikampio (juodo, žemės pilkumo ar pilkai žalio, pagal uniformos, kuria buvo skirtas, spalvos) kampu žemyn. 
1935 m. buvo įvesta ševrono versija, skirta SS nariams, kurie buvo Vokietijos policijos ar vermachto veteranai. Šis ševronas turėjo sidabraspalvę aštuonkampę žvaigždutę ševrono viduje.

Teisė nešioti

Teisę nešioti ševroną gaudavo tik tie SS nariai, kurie į NSDAP įstojo „kovos tarpsnyje“, iki momento, kai 1933 m. sausio 30 d. reichsprezidentas P. Hindenburgas paskyrė A. Hitlerį Vokietijos reichskancleriu. 
Teisė nešioti senojo kovotojo ševroną buvo laikoma didele garbe, kadangi buvo paliudijimas, kad šis asmuo ištikimas nacionalsocializmo idėjoms ir tapo jo šalininku, kol NSDAP neturėjo valdžios ir priklausymas jai ne teikė privilegijų, o kėlė nemažai pavojų. 
Vėliau teisę nešioti šį ševroną gavo ir Austrijos esesininkai, tapę SS nariais iki 1938 m. anšliuso, kai Austrijos esesininkai buvo persekiojami ir net internuojami specialiose stovyklose.
National Defense Ministry FC

Istorija

Royal Cambodian Armed Forces Football Club buvo įkurtas 2008 m.
Klubas atstovauja šalies gynybos ministeriją.
Klubas dalyvauja elito pirmenybėse.
Kazys Gudas

Biografija

1973 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, miškų ūkio inžinierius. Gamtos (fizikos) mokslų daktaras. VĮ „Pakruojo miškų urėdija“ urėdo pavaduotojas miškininkystei, 2007 m. urėdas.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai Pakruojo rajono skyriaus narys, nuo 2010 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys.
1997–2000 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvai pagražinti draugijos Pakruojo skyriaus pirmininkas, Lietuvos miškininkų sąjungos valdybos narys, Pakruojo skyriaus pirmininkas. Sutuoktinė Laima, vaikai Mindaugas, Aušra.
Anžela (filmas)

Turinys

Grįžęs iš Korėjos karo, Benas sužino, kad jo sužadėtinė Anžela susilaukė sūnaus. Abejodamas, ar vaiko tėvas tikrai yra jis, Benas sutaria su vietiniu mafijos vadeiva Hoganu, jog šis padės atsikratyti vaiku. Kuomet vaikas pagrobiamas, Anžela kreipiasi į policiją bei praneša apie jai žinomą kontrabandos kelią uoste. Po susišaudymo Benas suimamas ir nuteisiamas kelėti iki gyvos galvos.
Praeina 20 metų. Anžela dirba populiaraus restorano administratore ir yra nuolat apsupta jos dėmesio siekiančių vyrų. Netikėta pažintis su gerokai jaunesniu vaikinu apsuka Anželai galva, jiedu pradeda susitikinėti, tačiau tuo metu pasirodo anksčiau laiko iš kalėjimo paleistas Benas. Kankinamas pavydo, jis pradeda persekioti Anželą ir jos meilužį, niekam neįtariant, kad jaunuolis iš tiesų yra Anželos ir jo paties sūnus…
Zapalskiai

Istorija

1955 m. kaime įrengta požeminė TSRS kariuomenės raketinė bazė ir raketinio kuro saugykla. Iki jos nuo Zoknių aerodromo nutiestas betoninis kelias. 1950–1991 m. kaimo žemė priklausė Žadžiūnų kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Mikailaičiai – 2 km
Dimaičiai – 2,7 km
Liutkūnai – 2,5 km
ŠIAULIAI – 9 km
Šėkščiai – 6 km
KAIRIAI – 4 km
Mumaičiai – 5 km
Norušaičiai – 6 km
ŽADŽIŪNAI – 5,5 km
Žeimelio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Istorija

Žeimelio ir Glėbavo Geručių dvaro savininkas latvis liuteronas Peteris Petrauskas, pagerbdamas savo žmoną katalikę, 1826 m. pastatė akmenų mūro bažnyčią. Fundatorius palaidotas Žeimelio „latvių kapinėse“ prie kapinių koplyčios. 
1828 m. pastatyta plūkto molio klebonija. Apie 1830 įrengti vargonai. 
Kunigas Jurgis Juškevičius 1863 m. valdžios apkaltintas sukilėlių rėmimu ir 11 mėn. kalintas Telšių kalėjime. Žeimelio savininkas Livenas 1877 m. prašė įsteigti parapiją. Jis įsipareigojo dovanoti mūrinį namą klebonijai, 30 dešimtinių žemės ir kasmet mokėti po 100 rublių būsimam klebonui. Valdžia sutiko, bet pareikalavo panaikinti Lauksodžio filiją ir Kriukų parapiją. Vyskupui nesutikus su tokiomis sąlygomis, Žeimelio parapija neįsteigta. Per Pirmąjį pasaulinį karą išvežti du varpai. Bažnyčią 1928 m. konsekravo arkivyskupas Juozapas Skvireckas.

Architektūra

Bažnyčia stovi prie kelio į Bauskę, t. y. ne prie aikštės, kaip įprasta kituose miesteliuose. Bažnyčia turi klasicizmo bruožų, stačiakampio plano, su pusapskrite apside, su retu tokioms bažnyčioms bokštu priekyje. Statinys akmens mūro, iš išorės baltai tinkuotas tik jos bokštas. Bokšte įrengtas vieno ciferblato Makso Hano firmos laikrodis (neveikianntis). Stogas iš pradžių buvo dengtas raudonomis čerpėmis, vėliau pakeistomis į skardinę dangą. Vidus 3 navų. Lubas laiko 8 pilioriai. Likęs vienas, 1828 m. lietas varpas, meniškos durys su originaliu užraktu. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Yra trys mūriniai klasicistinio stiliaus altoriai su įkomponuotais paveikslais ir skulptūromis. Didžiojo altoriaus pirmajame tarpsnyje, rėmuose su raudonu aksomu patalpintas drožtas Nukryžiuotasis, antrajame tarpsnyje – nutapytas apaštalas šv. Petras.

Vargonai

Bažnyčios vargonai yra nenustatytos autorystės. Tačiau jie gali būti siejami su latvių vargonų meistru Christienu, nes turi šiam meistrui būdingus, itin retai pasitaikančio prospekto bruožus. Panašūs išlikę tik Balduonės ir Rygos Jėzaus liuteronų bažnyčiose. Vargonų trijų šiek tiek gaubtų bokštų kompozicija artima barokinei. Manoma, kad pradžioje vargonai stovėjo arčiau balkono krašto, bet XX a. pirmoje pusėje buvo pastumti giliau į nišą (galbūt siekiant greta vargonų sutalpinti ir chorą). Griežykla yra vargonų prospekto centre. Šiuo metu griežykloje yra tik 9 registrų įjungimo rankenos, pedalinė klaviatūra demontuota ir saugoma vargonų viduje. Greta 21 registro vargonai turėjo akustinį būgną (neišliko), žvaigždinius varpelius (neišliko) ir signalinį varpelį dumpliuotojui (išliko). Yra autentiškos pleištinės dumplės. Dauguma vamzdžių, oro skirstymo dėžė, mechanika yra originalūs.
Archeologinis datavimas

Archeologinis datavimas – laiko skaičiavimo būdas ar metodas archeologinių radinių ir archeologijos paminklų amžiui nustatyti.

Metodai

1836 m. danas Kristianas Tomsenas pasiūlė priešistorės senienas skirstyti pagal medžiagą, iš kurios jos pagamintos – akmuo, žalvaris, geležis. Šis būdas naudojamas iki šiol archeologinės kultūros priskyrimui pakankamai ilgam laikotarpiui. (Žiūrėkite: akmens amžius, bronzos amžius, geležies amžius)
Pagrindinės datavimo sistemos – santykinė ir absoliutinė. Santykinei sistemai priskiriamas ankstyviausias archeologinio datavimo – lyginamasis datavimo metodas: archeologiniai radiniai lyginami su dar egzistuojančių primityvių tautų buitimi. Jį pagrindė švedas Svenas Nilsonas.
Santykinės archeologinio datavimo sistemos pagrindiniai metodai – stratigrafinis ir tipologinis. Pirmąjį metodą pagrindė anglų geologas Čarlzas Lajelis. Jis gamtiškai susiformavusiuose žemės sluoksniuose randamus žmogaus darbo veiklos pėdsakus skyrė tų sluoksnių susidarymo laikotarpiams.
Tipologinį metodą pagrindė anglas Augustas Pitas Riversas. Šio metodo pagrindinis principas – nustatyti vieno archeologinio objekto radinių tipus, t. y. suskirstyti juos pagal medžiagą, formą bei paskirtį ir palyginti su kitų archeologinių paminklų radinių tipais. Naudojamas iš dalies, nes kultūros atskirose teritorijose plėtojasi nevienodai, turi daug atgyvenų.
Prie santykinių priskiriamas ir hidrologinis metodas: vandens lygio svyravimų laikotarpiai lyginami su buvusių gyvenviečių topografija. Paplito švedų geologo L. Posto pasiūlytas žiedadulkių analizės (palinologinis) metodas. Juo nustatoma ir lyginama skirtingų kultūros sluoksnio lygių įvairių augalų žiedadulkių procentinė išraiška.
Plačiausiai naudojami absoliutinės sistemos – absoliutaus amžiaus nustatymo – metodai, dažniausiai – Čikagos universiteto profesorius V. Libio 1946 m. pasiūlytas radioaktyviosios anglies arba radiokarboninis datavimo metodas. Radinio amžius nustatomas pagal išlikusios radioaktyviosios anglies (ᴵ⁴C) kiekį organinėje medžiagoje ir jos skilimo pusėjimo trukmę (pusperiodį). Kadangi pusėjimo trukmė 5730±40 metų, paleolito ir mezolito laikotarpių radiniams ir antropologinei medžiagai datuoti taikomas kalio–argono metodas.
Radioaktyviosios anglies metodu nustatytas datas JAV astronomas Endriu Elikotas Daglasas pasiūlė patikslinti dendrochronologiniu metodu, paremtu Kalifornijoje ilgai augančių pušų (Pinus aristata) rievių skaičiumi ir dydžiu. Nustatyta 7117 metų dendrochronologinė diagrama. Radioaktyviosios anglies metodu gautos ir dendrochronologiniu patikslintos datos vadinamos kalibruotomis.
Absoliučiam amžiui nustatyti dar naudojami paleomagnetinis (pagal išdegto molio įmagnetėjimą), geochronologinis (pagal juostuotuosius molio sluoksnius) ir kt. metodai.
Laukagalis (Kėdainiai)

Istorija

XX a. pr. buvo okolica Šėtos valsčiuje. Žemes valdė Kulviečiai, Jakštai, Miciutaičiai ir Paleliūnai.
Tilvica Majontekas

Istorija

Kaimas įkurtas XVIII a. amžiuje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmieji pastatai pradėti statyti apie 1780 metus. 1818 m. palivarkas atiteko Radviloms. 1968 m. gruodžio 15 d. įvesta elektra. 2008 m. kaime gyveno 26 žmonės, iš kurių 12 moterų ir 14 vyrų.
Pranciškus Sapiega

Biografija

Lietuvos didikų Sapiegų giminės atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Lietuvos lauko etmono ir Lietuvos didžiojo kanclerio Aleksandro Mykolo Sapiegos (1730–1793) ir Magdelenos Agnieškos Liubomirskaitės (1739–1780) sūnus. Jo mama buvo viena iš ATR valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio favoričių. Todėl A. M. Sapiega ilgai atsisakė pripažinti Pranciškų savo sūnumi.
Nuo 1782 m. P. Sapiega buvo auklėjamas Pulavų dvare, netoli Varšuvos – pagrindinėje kunigaikščių Čartoriskių rezidencijoje – kartu su jaunais broliais Konstantinu Adomu ir Adomu Jurgiu Čartoriskiais. Po to mokslus tęsė Vilniaus universitete.
1792 m. prisijungė prie Targovicos konfederacijos, tapdamas patarėju. Konfederacijos deleguotas vyko į Sankt Peterburgą pas Jekateriną I. 1793 m. gavo Lietuvos artilerijos generolo titulą. Tais pačiais metais tapo Baltojo erelio ir Švento Stanislovo ordinų kavalieriumi.
1794 m. generolas P. Sapiega aktyviai dalyvavo ruošiantis Tado Kosciuškos sukilimui. Iš sukilimo vadovybės gavo generolo-leitenanto titulą ir tapo atskiros divizijos vadu. Tolimam giminaičiui, kunigaikščiui Kazimierui Nestorui Sapiegai atsisakius LDK sukilimo vado titulo, Tadas Kosciuška 1794 m. balandžio 14 d. šias pareigas pasiūlė P. Sapiegai. Tačiau 1794 m. gegužės 2 d. P, Sapiega jų atsisakė dėl kompetencijos stokos. 1794 m. gegužės 14 d. P Sapiega neteko sukilimo divizijos vado pareigų ir dalyvavo mažiau žymiose ir sėkmingose karinėse operacijose – vadovavo sukilėlių veiksmams Slanimo, Valkavisko pavietuose ir Rytų Palenkėje.
Po 1794 m. sukilimo numalšinimo P. Sapiega prisiekė ištikimybę Jekaterinai II ir išvengė Rusijos vadovybės ketinimo konfiskuoti daugybę jo dvarų, padėjo ir ryšiai su kunigaikščiu Nikolajumi Vasiljevičiumi Repninu (1734–1801).
1795 m. P. Sapiega atvyko į Sankt Peterburgą, o 1796 m. gyveno Chersone ir Perekope.
Kaip Slanimo, Valkavisko ir Naugarduko pavietų bajorijos atstovas P. Sapiega  1797 m. dalyvavo Pavelo I karūnacijoje. Kuomet po karūnacijos Maskvoje iškilmių Pavelas I pageidavo į Sankt Peterburgą keliauti per Baltarusiją ir Lietuvą, kunigaikštis P. Sapiega priėmė Rusijos imperatorių savo rūmuose – Derečine. Iš jo gavo slapto patarėjo titulą ir Minsko gubernijos bajorų maršalkos titulą ir leidimą įkurti savo valdose Maltos ordiną.
Vėliau daug keliavo po Europą, dažnai lankė Vilnių, tačiau pasižymėjo prorusiškomis politinėmis nuotaikomis.
1801 m. P. Sapiega vėl buvo išrinktas bajorijos atstovu dalyvauti Aleksandro I, kurio amnestijos prašė lenkų ir lietuvių emigrantai, 1794 m. sukilimo dalyviai, karūnacijoje.
Buvo vienas iš didžiausių  LDK dvarų valdytojų ir savininkų. Jam priklausė Ružanai, Derečinas, Zelva, Visokoje, Mišas, Senasis ir Naujasis Bychavas, Druja, Užpalių ir kiti dvarai. Ružanuose ir Derečine išlaikė dvaro teatrus.
Roma Žakaitienė

Biografija

1975 m. baigė Šiaulių 5-ąją vidurinę mokyklą, 1981 m. – teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete.
1981–1986 m. Vaikų klinikinės ligoninės juriskonsultė. 1986–1988 m. LSSR teisingumo ministerijos vyresnioji juriskonsultė. 1988–1990 m. „Trakų“ visuomeninio maitinimo susivienijimo juriskonsultė.
1990–1992 m. Lietuvos prekybos ir vartotojų kooperacijos darbuotojų profesinių organizacijų sąjungos tarybos pirmininko pavaduotoja. 1992–1999 m. Komercijos ir kooperacijos profesinės sąjungos pirmininkė, nuo 2000 m. garbės pirmininkė. Atstovavo Lietuvos profesinėms sąjungoms tarptautinėse organizacijose.
2000 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė. 1996–2000 m., 2000–2004 m. ir 2004–2008 m. LR Seimo narė.  2000–2001 m. Europos reikalų komiteto pirmininko pavaduotoja. 2001–2004 m. Algirdo Brazausko Vyriausybėje – LR kultūros ministrė.  UNESCO nacionalinės komisijos pirmininkė. 2003 m. pritarė antikonstituciniam „Alitos“ gamyklos privatizavimui.  2006–2008 m. Gedimino Kirkilo Vyriausybėje – LR švietimo ir mokslo ministrė.  2008 m. balandžio 7 d., po Lietuvoje kilusių mokytojų streikų, atsistatydino iš ministrės pareigų.  Nuo 2008 m. gruodžio mėn. Lietuvos savivaldybių asociacijos administracijos direktorė.
Nuo 1996 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narė, nuo 1999 m. LSDP tarybos narė, pirmininko pavaduotoja.
Bronė Valaitienė

Biografija

Šakių rajono savivaldybės vaiko teisių apsaugos tarnybos vedėja.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė.
1995 m. (LDDP sąraše) trumpai Šakių rajono savivaldybės tarybos narė.
Aksioma

Senovės Graikijos filosofijoje aksioma – teiginys, kurio teisingumas matomas be įrodymo.
Matematikoje aksioma – pradinis loginės įrodymų sistemos taškas. Visi įrodymai tam tikroje sistemoje remiasi aksiomomis, bet įvairiose sistemose tas pats teiginys nebūtinai yra aksioma.

Teiginiai, kurie gali būti išvesti iš jau apsibrėžtos aksiomų aibės nėra reikalingi kaip aksioma, tokiu būdu išlaikant minimalų aksiomų kiekį.
Jacob J. Shubert

Biografija

Gimė 1879 m. Kudirkos Naumiestyje. Tėvas David Schubert, motina Katrina Helwitzin. Būdamas 3 metų kartu su šeima emigravo į JAV, kur apsigyveno Sirakiusuose šalia Niujorko. Tėvas buvo alkoholikas, šeima turėjo finansinių problemų, todėl jaunam vaikinui teko eiti dirbti neprofesionalius darbus. Po kiek laiko kartu su broliais Sam S. Shubert ir Lee Shubert už skolintus pinigus įkūrė teatrą.
Sėkmingai užsiimdami teatro verslu broliai nutarė plėstis Niujorko mieste, kur 1900 m. kovo pabaigoje išsinuomavo patalpas Brodvėjuje ir Manhatane. Jacobas liko gyventi ir prižiūrėti teatrus Sirakiusuose, o Lee ir Sam išvyko gyventi į Niujorką, kur pradėjo kurti sėkmingiausią XX a. JAV teatrų imperiją, kuriai priklausė Winter Garden Theatre ir Shubert Theatre. 1905 m. gegužės mėnesį traukinio avarijoje žuvo brolis Semas, po kurio mirties Jacobas perėmė žuvusio brolio vietą teatrų versle.
Šubertai teatrus įkurdavo cirko palapinėse, kur pritraukdavo tris kartus daugiau žiūrovų nei tipiniai teatrai. 1910 m. kartu su broliu Lee įkūrė Nepriklausomą Nacionalinių Teatrų savininkų asociaciją. 1950 m. pasitraukė iš verslo ir perleido savo pareigas sūnui Džonui, kuris netikėtai mirė 1962 m. lapkričio 17 dieną. Po daugiau nei metų mirė ir pats Jacobas, 1963 m. gruodžio 26 d. Niujorke, palaidotas Šubertų šeimos kape, Salemo kapinėse, Brukline.
Linga

Linga (arba lingas, lingamas, Šivalinga; skr. लिङ्ग = liṅga- reiškia „ženklas, emblema“) – Šivos simbolis hinduizme. Reiškia Šivą, kaip dievą, pranokstantį bet kokias formas ar savybes. Tai vertikalaus cilindro forma, gaminama iš akmens, metalo, krištolo ir kitko, arba susiformavusi natūraliai – iš ledo, akmens ar uolų. Linga įtaisoma ant apvalaus pagrindo (jonės, arba pythos), kuris simbolizuoja šaktę (kuriamąją deivės galią). Lingos priešybė – jonė, simbolizuoja moterišką pradą ir tapatinama su Parvate. Lingos ir jonės sanglauda vaizduoja kosminį kūrimo aktą.
Lingos vaizdinys kildinamas iš Indo slėnio civilizacijos, taip pat siejamas su vedinio aukojimo stulpo (jūpa, skambha) garbinimu. Kartais, lingą ir jonę aiškinant tik kaip vyro ir moters lytinius organus, lingos garbinimas redukuojamas į reliktinį falinį kultą. Panašių į lingą garbinamų stulpų rasta Artimuosiuose Rytuose, Viduržemio jūros pakrantės srityse.
„Mahabharatos“ epe Ardžuna garbino lingą, kad gautų Pašupatastrą, o Ravana „Ramajanoje“ garbino Šivą, kad pagerbtų jo motiną Atmalingą.
Lingos garbinimas aptariamas „Lingapuranoje“ – pasakojama apie pasirodžiusį ugninį šviesos stulpą, kurio pabaigos nepasiekė nei gulbe pasivertęs Brahma, nei šerno pavidalą įgijęs Višnus. Ši legenda lingos atsiradimą, atskleidžiant Šivos pranašumą, vaizduojama visose šaivų šventyklose.
Šivalingos yra daugelyje šaiviškų hinduistinių šventyklų. Ypatingai piligrimiškai svarbios lingos vadinamos džjotirlingomis („beribės šviesos lingomis“). Jų Indijoje yra 12. Kai kuriose namų šventyklose laikomos nedidelės sidabrinės lingos.
Lingos motyvą neretai naudojo ir budistai. Musulmonai, užėmę Pietų Aziją, įnirtingai naikino lingas, laikydami jas falo garbinimu.