google/wiki40b huggingface dataset:
Panemunės pilis

Istorija

1597 m. Žemaičių pakamario Stanislovo Stankevičiaus-Bielevičiaus Panemunės dvarą įsigijo vengrų kilmės dvarininkas, miško pirklys Jonušas Eperješas. Jis 1604 m. pradėjo statydinti renesansinę rezidencinę pilį. Manoma, kad statinio architektas – Vilniaus Žemutinės pilies rekonstrukcijos autorius Petras Nonhartas (vok. Peter Nonhardt). Pilis baigta statyti 1610 m., tačiau vėliau ne kartą buvo pertvarkyta.
Vytėnų pilis 1753 m. buvo parduota Leonui Igelstromui, kuris 1759 m. ją perleido Akmenės seniūnui, LDK vėliavininkui Antanui Gelgaudui. Naujasis savininkas apleistą pilį rekonstravo, puoselėjo parką ir įkūrė prabangią reprezentacinę savo šeimos rezidenciją. Rekonstruota pilis įgavo klasicizmo bruožų, šiuo stiliumi atnaujinti tvenkiniai, sutvarkytas parkas, jame įrengta oranžerija, aptvarai danieliams. Pietinėje statinio dalyje pro iškirstus langus atsivėrė gražus vaizdas į dvaro parką ir Nemuną. Taip pat buvo pastatytos baltų koklių cilindrinės krosnys, reprezentaciniai kambariai papuošti antikinių figūrų frizais. Pilis tapo prabangia A. Gelgaudo rezidencija.
Generolas Antanas Gelgaudas tapo vyriausiuoju 1831 m. sukilimo vadu Lietuvoje. Atvykęs iš Užnemunės jis su 16 tūkst. karių persikėlė per Nemuną ties Gelgaudiškiu ir apsistojo netoli savo tėvonijos. Iš čia prasidėjo sukilėlių kovos Lietuvoje. Pralaimėjus 1831 m. sukilimą ir žuvus A. Gelgaudui, pilis buvo apleista, išgabenta vertinga biblioteka, pilis nusavinta (pats A. Gedgaudas buvo paskelbtas „pirmojo laipsnio valstybiniu nusikaltėliu“). Šeimininkų netekusi pilis buvo menkai prižiūrimai ir ilgainiui vis labiau griuvo.
1867 m. pilį ir dvarą iš Valdinės palatos perėmė Gelgaudų turto paveldėtojas dvarininkas Stanislovas Puslovskis. Pilyje įrengti keli kambariai, bet rytinis korpusas beveik sugriuvo. 1903 m. pilyje lankėsi rusų dailininkas Nikolajus Rerichas, kai su žmona Jelena keliavo Nemunu.
1925 m. pilį ir dvarą nusavino Lietuvos valstybė, jie iš varžytinių parduoti iš JAV atvykusiam kunigui Antanui Petraičiui (1861–1933), kuris netrukus mirė. Tarpukariu čia veikė vienuolių saleziečių vienuolynas, uždarytas Antrojo pasaulinio karo metais. 1934 m. pilies griuvėsius, nusiaubtus 1927 m. gaisro, pasiūlyta perimti Švietimo ministerijos Kultūros departamentui, o 1935 m. ji perduota Švietimo ministerijos Archeologijos komisijai (įvertinta 40 tūkst. litų). Nuo to laiko pilis buvo įvairių kultūros ir švietimo įstaigų žinioje.
1939, 1959–1962 m. pilis buvo konservuojama, 1984 m. ir 1995–1997 m. restauruojama. 1961 m. įtraukta į Lietuvos architektūros paminklų sąrašą.
2009 m. pilis pradedama atstatyti, numatoma atkurti buvusią pilies išvaizdą – atstatomi nugriauti du gynybiniai bokštai bei vienas iš pilies korpusų, taip bus atkurta buvusi pilies struktūra su uždaru kiemu. Planuojama nutinkuoti fasadus, pakeisti stogų dangas ir langus. Projektą finansuoja ES struktūrinis fondas. Projektas bus vystomas trimis etapais, kiekvienas etapas gali trukti maždaug po trejus metus.
Kino kritika

Kino kritika – individuali ar kolektyvinė kino kūrinių analizė. Kino kritikas yra savo srities profesionalas, apžvelgiantis kino filmus ir rašantis recenzijas, skirtas plačiajai visuomenei, paprastai laikraščiams, žurnalams ar specialiai auditorijai.
Kino kritikai tiria, analizuoja nacionalinių ir tarptautinių kino filmų kūrimą; analizuoja ir vertina tam tikrus kino filmus, autorius, stilius, mokyklas, tendencijas ir t. t.; pateikia nuomones ir vertinimus žiniasklaidoje ir specializuotuose forumuose; stebi kuriamus kino filmus; konsultuoja kino filmų ir vaizdo juostų platintojus.
Filmų kritikai darbuojasi kino teatruose, filmų ir vaizdo įrašų bibliotekose, interneto, žurnalinių leidinių, redaktorių kabinetuose, radijo ir televizijos studijose ir taip toliau.
Kino kritikai savo darbui naudoja filmus ir vaizdo įrašus, dokumentus, archyvus, specializuotus leidinius, garso ir vaizdo įrašų įrangą bei priemones.
Norintiems tapti šios srities profesionalais rekomenduojama įgyti aukštesnįjį ar aukštąjį išsilavinimą pageidautinoje srityje, susijusioje su žiniasklaidos ar kino studijomis. Labai svarbu ir pomėgis menui, normalus regėjimas, klausa, domėjimasis abstrakčiu menu bei vaizdinis mąstymas, dėmesingumas, šalinis mąstymas ir suvokimas, sugebėjimas suprasti auditoriją, estetinė kultūra, žurnalistiniai įgūdžiai, kalbos įgūdžiai ir plačios bendros žinios. Tačiau praktika rodo, kad kino kritikai gali turėti patį įvairiausią išsilavinimą.

Lietuva

Lietuvoje veikia ir Kino kritikų gildija. Jai priklauso: Nijolė Andrijauskienė, Irina Arefjeva, Gražina Arlickaitė, Vytautas Baniulis, Rūta Birštonaitė, Vilija Daugirdaitė, Vaidas Jauniškis, Nertinga Kažukauskaitė, Izolda Keidošiūtė, Audronis Liuga, Pranas Morkus, Rūta Oginskaitė, Rasa Paukštytė, Roma Pauraitė-Puplauskienė, Živilė Pilipavičienė, Živilė Pipinytė, Kristina Svilienė, Rimantas Šavelis, Skirmantas Valiulis, Linas Vildžiūnas (gildijos patikėtinis), Jūratė Visockaitė ir Sonata Žalneravičiūtė.
Kazuki Nakajima

Prieš Formulę 1

Nakajima pradėjo savo lenktynių karjerą 1996 m. dalyvaudamas kartingų lenktynėse. Po trejų metų jis tapo Suzuka Formula ICA kartingų čempionu. Po kelių sėkmingų lenktynių jis tapo Toyota jaunų lenktynininkų programos nariu.
2002 m. jis debiutavo Formula Toyota čempionate, kurį laimėjo metų. 2004 m. jis dalyvavo Japonijos Formula 3 čempionate, kurį baigė 5 vietoje pelnęs 2 pergales. Dar metams jis liko šiame čempionate ir finišavo antras. 2007 m. jis startavo Formula Three Euroseries čempionate, kuriame sugebėjo pelnyti 36 taškus ir finišuoti antras.
2006 m. pabaigoje Williams ekipa pranešė, kad japonas tampa jų ekipos pilotu bandytoju 2007 m. sezonui. Taip pat tais metais jis lenktyniavo GP2 čempionate, kurį baigė su 44 taškais ir 5 vieta.

Formulė 1

Kazuki Formulėje 1 debiutavo 2007 m. sezone, penkiuose etapuose būdamas Williams komandos pilotu bandytoju. Sezono pabaigoje Nakajima debiutavo Formulės 1 lenktynėse Brazilijoje kaip pagrindinės sudėties pilotas, pakeisdamas karjerą baigusį Alexanderį Wurzą. Lenktynėse japonas finišavo 10 vietoje.
Lapkričio mėnesį buvo paskelbta, jog Nakajima taps Niko Rosbergo komandos draugu Williams ekipoje 2008 m. sezone. Japonas sėkmingai startavo pelnydamas pirmuosius taškus jau pirmame čempionato etape Australijoje. Taškuose jis finišavo dar keliose lenktynėse – Ispanijos GP (7 vieta), Monako GP (7 vieta) ir 8 vieta Didžiojoje Britanijoje. Vėliau sezone japonui sekėsi sunkiai – jis sugebėjo vos vieną kartą finišuoti aštuntoje vietoje ir baigė sezoną 15 vietoje su 9 taškais.
2009-aisiais Nakajima ir toliau lenktyniavo Williams ekipoje kartu su Rosbergu. Po pirmų keturių „užjūrio“ etapų prieš Formulei 1 grįžtant į Europą, Kazuki buvo vienas iš šešių pilotų, neiškovojusių nei taško. Finišą Nakajima pasiekė vos kartą, baigęs Malaizijos lenktynes dvyliktoje vietoje. Po šio sezono jis pasitraukė iš Formulės 1.
Arterinė hipertenzija

Arterinė hipertenzija (AH) – padidinto kraujospūdžio liga, kurios padidėjimas nėra sąlygotas simptominių hipertenzijų (nėra pirminio, kurio nors organo pažeidimo), o yra sukeltas padidėjusio periferinio pasipriešinimo kraujo tėkmei. Padidėjusiu kraujospūdžiu laikomas spaudimas, viršijantis 140/90 mmHg.

Situacija Lietuvoje

Arterinė hipertenzija – labai dažna liga, Lietuvoje ja serga apie 50-60 proc. 25-60 metų gyventojų. Dažniausiai serga vyrai. Net 75 proc. visų mirčių Lietuvoje dėl širdies ir kraujagyslių ligų susijusios su arterine hipertenzija.
Naujausi hipertenzijos prevencijos tyrimai rekomenduoja gyvensenos modifikavimą. Ypač tai svarbu žmonėms, kurių kraujospūdžio padidėjimo priežasčių negalima pašalinti.
Rizikos veiksniai, kurie gali sukelti šią ligą yra skirstomi į pirminius ir antrinius.

Simptomai

Kol nėra komplikacijų, liga besimptomė. Kai kuriems ligoniams gali skaudėti pakaušį ar širdies plotą, įtampos metu ūžti ausyse. Liga pažeidžia smulkiąsias kraujagysles, širdį, smegenis, inkstus.

Diagnostika

Arterinė hipertenzija yra nustatoma, jeigu dažnai matuojant randamas padidėjęs arterinis kraujo spaudimas (AKS) ir toks laikosi kelias savaites. Negalima patvirtinti diagnozės nustačius padidėjusį AKS vieną kartą, nes tai gali būti normalus organizmo atsakas į padidėjusį fizinį krūvį ar stresą.

Profilaktika

Pirminė – ypač svarbi. Žmogus turi pertvarkyti savo gyvenimo būdą jei jame yra rizikos veiksnių, tokių kaip prasta mityba, stresas ir t. t.
Antrinė –sergant arterine hipertenzija yra svarbu vengti to, kas skatina ligos progresavimą.

Prognozė

Negydoma liga progresuoja, galimas infarktas ar inkstų nepakankamumas.
Automobilio istorija

Automobilių istorijos pradžia gali būti laikoma prieš keletą tūkstantmečių išrastas ratas. Maždaug prieš 6000 metų žmonės stengėsi sukurti transporto priemones, kurios galėtų judėti nenaudojant žmogaus ar gyvulio raumenų jėgos.

Garo mašinos

Seniausias išlikęs garo automobilio aprašymas 1678 m. paliktas jėzuitų vienuolio Ferdinando Ferhisto. 1775 m. pagamintas garo – automobilio modelis. Tikrasis šiuolaikinių automobilių kūrimas prasidėjo tada, kai 1768 m. Džeimsas Vatas (anglų mokslininkas ir išradėjas) išrado garo mašiną. 1769 m. – 1770 m. Nikolausas Džiuzefas (prancūzų inžinierius) pagamino garo mašina varomą triratį vežimėlį, kuris pasiekdavo 4 km/h greitį. 1801 m. anglų inžinierius Ričardas Treivitikas pagamino pirmą garu varomą vežimėlį keleiviams pervežti. 1862 m. Nikolausas Augustas Otas išrado keturtakčio variklio veikimo principą, tačiau pirmas jo pagamintas keturtaktis variklis pasirodė nepatikimas, todėl visas jėgas jis sukaupė garo mašinai.
1867 m. Otas ir Oigenas Langenas pasaulinėje Paryžiaus parodoje pademonstravo 1,5 kW galios dyzelinį variklį, kurio degančios ir nesiplečiančios dujos stumdė laisvai judantį stūmoklį aukštyn. Vėliau, 1885 m. Maldanas sukūrė plūdinį karbiuratorių.
Metai baigiasi saulėlydžiu

„Metai baigiasi saulėlydžiu“ – 1990 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas spalvotas meninis filmas. Drama. Filmo trukmė – 70 min.
Geldapės kalnas

Geldapės kalnas (lenk. Góra Goldapska; vok. Goldaper Berg (paskutiniu metu vis dažniau naudojamas Pienkna Gūra pavadinimas lenk. Piękna Góra=liet. Gražus Kalnas)) – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje. Priklauso Šeskų aukštumų (lenk. Wzgórza Szeskie, vok. Seesker Höhen) mezoregionui. 
Stūkso trys kilometrai į pietus nuo Geldapės, prie vaivadijos kelio Nr. iš šio miesto į Ungurą (lenk. Węgorzewo). Iškilusi apie 100 m virš aplinkinių objektų ir 272 m virš jūros lygio. Seniau žmonės kalvą vadino „Geldapės kalendoriumi“, mat viršūnėje pastebėtas rūko susitelkimas reiškė orų pasikeitimą. Giedrą dieną nuo abiejų kalvos viršūnių, žvelgiant į šiaurę ir rytus, stebima tolumą siekianti panorama.
Rytinėje pusėje išsiskiria miškais apaugęs piliakalnis, kuriame galima pamatyti jotvingių gynybinių įrengimų liekanas.  Pasak vietinės legendos, šioje vietoje stovėjusi pilis netikėtai prasmego į žemę ...
Ant Geldapės kalno žiemą veikia kalnų slidinėjimo centras, vienas iš dviejų stambesnių šiaurinėje Lenkijoje. Įrengtos penkios trasos, turinčios bendrą 2 tūkst. m ilgį. Keturios jų yra apšviestos ir jomis galima slidinėti tamsiu paros metu. Sunkiausiaį įveikiama trasa yra 650 m ilgio ir pasvirusi maždaug 45 laipsniu, o naujokams skirtas 350 m ilgio nusileidimas. Į viršų kelia krėsliniai keltuvai.
Algis Stasys Revuckas

Biografija

Birštono savivaldybės administracijos Žemės ūkio skyriaus vedėjas.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys.
2004 m. trumpai Birštono savivaldybės tarybos narys.
Mečislovas Daugiala

Biografija

1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius mechanikas.
AB „Kazlų Rūdos metalas“ generalinis direktorius, 2006 m. UAB „Axis industries“ konsultantas, UAB „Bioprojektas“ direktorius.
1980–1990 m. TSKP narys, nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos Kazlų Rūdos skyriaus narys.
1990–1993 m. Kazlų Rūdos miesto tarybos deputatas, Kazlų Rūdos miesto tarybos pirmininkas, 1993–1995 m. Marijampolės rajono taryba tarybos deputatas, 1995–1997 m. ir 1997–2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys, 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys.
Kazlų Rūdos verslininkų klubo narys. Sutuoktinė Elena, vaikai Sandra, Marius.
Dodžo

Dodžo – (jap. 道場 : kelio vieta) reiškia treniruočių kambarį, kuriame užsiiminėjama įvairiais japonų kovos menais (Budo) kaip kad karate, dziudo, ar aikido. Perkeltine prasme tai reiškia ir ten besitreniruojančių visumą
Lijana Kairienė

Biografija

1998 m. UAB „Medikų žinių leidykla“ redaktorė, 2000 m. UAB „Profsąjungų mokymo ir tyrimo institutas“ stilistė korektorė, 2001 m. Vilniaus apskrities viršininko administracijos Švietimo ir kultūros departamento Švietimo skyriaus vyriausioji specialistė.
1997 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė, nuo 2006 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja.
Cerebrinio paralyžiaus asociacijos Vilniaus skyriaus tarybos narė, Dziudo ir savigynos sporto klubo valdybos narė.
Sutuoktinis Viktoras, sūnus Simonas.
Sukhothai FC

Istorija

Klubas įkurtas 2009 m.

Sudėtis (2019)

Atnaujinta: 2019 m. spalio 17 d.
Džurdžu

Istorija

Senovėje miesto apylinkės buvo apgyvendintos dakų. Pats miestas įkurtas XIV a. Genujos pirklių. Jis pavadintas Genujos globėjo Šv. Jurgio garbei. Šaltiniuose minimas nuo 1395 m. Džurdžu 1420 m. buvo užimtas osmanų ir pervadintas Jergiohiu (turk. Yergöğü). Dėl miesto strateginės padėties, prie jo vyko ne vienas mūšis.

Sportas

FC Astra Giurgiu - (futbolas).
Audronius Beišys

Audronius Beišys (g. 1953 m. vasario 3 d. Skaudvilėje) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas, policijos komisaras.

Biografija

1976 m. baigė S. Kirovo aukštąją karo mokyklą Leningrade. Iki 1989 m. tarnavo TSRS ginkluotose pajėgose.
1991 m. Krašto apsaugos ministerijos Mokomojo junginio skyriaus viršininkas, 1992–1994 m. motorizuotosios pėstininkų brigados „Geležinis vilkas“ štabo viršininkas. 1994–1996 m. Lietuvos Respublikos Prezidento adjutantas, nuo 1995 m. pulkininkas, nuo 1996 m. iki 1998 m. Pasienio policijos vyr. komisaras. 2003 m. LR vidaus reikalų ministro patarėjas nacionalinio saugumo klausimais.

Įvertinimas

1993 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
Nigerio istorija

Fulbių imperija

XIX a. hausų teritorija patyrė fulbių migraciją. Šie įkūrė Sokoto miestą ir įgijo hegemoniją visame pietiniame Nigeryje.

Po nepriklausomybės (1960–1990)

Visiškai nepriklausomas Nigeris tapo 1960 m. rugpjūčio 3 d. Jo pirmuoju prezidentu tapo Hamani Diori, kuris buvo nuverstas 1974 m. kariniu sukilimu, po kurio prezidentu tapo sukilimo vadas Seyni Kountché.
Trečiojo prezidento Ali Saibou laikais pradėta šalies liberalizacija, išleista nauja konstitucija, tačiau tai netenkino pažangiųjų sluoksnių, kurie reikalavo įteisinti daugiapartinę sistemą, suteikti daugiau laisvių.

Demokratija (1991–1996)

1991 m. šalyje pradėta daugybė reformų, įtvirtinta pereinamoji vyriausybė, atsirado daugybė partijų. 1993 m. rinkimuose laimėjo Mahamane Usmanas, tačiau netrukus prasidėjo politinis nestabilumas ir vyriausybės sąstingis.

Karinis perversmas (1996–1999)

Demokratijos silpnumas sudarė prielaidas subręsti naujam kariniam perversmui. Jam vadovavo Ibrahim Baré Maïnassara, kuris nušalino prezidentą, pakeitė konstituciją, paskelbė ketvirtąją respubliką ir surengė rinkimus.
Šiuose falsifikuotuose rinkimuose Bare tapo Nigerio prezidentu. Prasidėjo žmogaus teisių pažeidimai, užmegzti santykiai su Libija.
Sencha

Sencha (jap. 煎茶) − populiariausia japoniškos žaliosios arbatos rūšis.
Sencha arbatą imta gaminti Japonijoje nuo 1738 m. – lygiai tokią pat, kokia ji gaminama iki šiol.
Žalioji arbata skiriasi nuo juodosios tuo, kad ji visiškai nepatiria fermentacijos (oksidacijos). Japonijoje gaminama žalioji arbata skiriasi nuo kitose šalyse (pati svarbiausia iš jų − Kinija) gaminamų žaliųjų arbatų. Skirtumus nulemia ne tik skirtingos klimatinės sąlygos, bet ir arbatžolių gamybos ypatumai. Japonijos arbatmedžių plantacijos skiriasi nuo Indijos, Kinijos ar Šri Lankos plantacijų. Japonijoje arbatmedžiai auga tvarkingomis nugenėtomis neaukštomis eilėmis. Tik ką nuskinti švieži arbatmedžio lapeliai kuo skubiau pristatomi į nedidelius pirminio apdirbimo fabrikėlius. Čia jie pirmiausia palaikomi karštuose garuose (Sencha − 36−60 s, Fukamushi Sencha 1−2 min.), taip sustabdoma galima lapelių fermentacija (oksidacija).
Arbatai Sencha renkami lapeliai be kotelių. Iš 1 kg šviežių arbatmedžio lapelių pagaminama 100−160 g Sencha arbatžolių. Arbatžolės stipriai susuktos, panašios į mažas adatas, ryškiai žalios spalvos. Tai kvapni, lengva, gaivi auksinės spalvos arbata. Jos kokybė ir kaina gali būti labai įvairi (nuo 100 JAV dolerių už kilogramą iki 11 000 JAV dolerių).
Pirmo skynimo, itin aukštos kokybės Sencha vaišinami garbūs svečiai, o geros kokybės šios arbatos galima rasti visuose namuose ir biuruose, ji − kasdienis daugelio japonų gėrimas. Šiuo metu Japonijoje populiarėja arbata Fukamushi Sencha, kurią galima pavadinti modernia Sencha atmaina. Švieži lapeliai ilgiau pagarinami, o pačios arbatžolės smulkesnės nei klasikinės Sencha. Paruošta ši arbata ryškesnės nei žalios spalvos Sencha, jos aromatas kiek silpnesnis, o skonis aitresnis. Fukamushi Sencha taip pat naudojama gaminant žaliosios arbatos mišinius.
Šv. Stepono gatvė

Šv. Stepono gatvė – Vilniaus miesto gatvė, esanti Vilniaus senamiestyje. Pavadinta Šv. Stepono vardu. Gatvė priklauso Senamiesčio seniūnijai ir Naujamiesčio seniūnijai. Gatvės ilgis – apie 700 metrų. Namų (adresų) skaičius: 55. Iš jų 47 Senamiestyje, 8 – Naujamiestyje.
Balandžio 12

Vardadieniai

Galkantas – Galkantė – Julijus – Jūratė
Pakutuvėnų kapinių koplyčia

Istorija

Pakutuvėnų kapinės, kaip parapijinės, pašventintos 1942 m. pavasarį, tačiau vietiniai gyventojai prisimena iš labai senų laikų čia buvus senkapius, kurie buvo šalia dabartinės kapinių koplyčios, šlaitu žemyn link Minijos upės. Kulių parapijos metrikų duomenimis, 1798-1941 m. Pakutuvėnų kapinėse buvo laidojami mirę nesantuokiniai kūdikiai ir be šv. Sakramentų mirusieji. Visi kiti Pakutuvėnų kaimo tikintieji buvo laidojami daugiausia Kulių kapinėse.
Pastačius Plungės bažnyčią, šventoriuje stovėjęs namelis liko nereikalingas. Plungės parapijos komitetas jį kaip koplyčią atidavė Pakutuvėnams. Ji buvo parvežta į Pakutuvėnų kapines ir ten pastatyta. Telšių vyskupo įgaliotas kunigas Povilas Pukys pašventino koplyčią, kurioje netrukus šv. Mišias pradėjo aukoti vietos klebonas. Kapinių koplyčia tarnavo kaip laikinoji bažnyčia. Ji buvo gausiai lankoma. Nors joje galėjo sutilpti apie 200 žmonių, tačiau dar apie šimtą likdavo šventoriuje. Pamokslas buvo sakomas šventoriuje.
Pakutuvėnuose pastačius bažnyčią, buvo susirūpinta įsteigti Kryžiaus kelius. 1943 m. gruodžio 6 d. Pakutuvėnų bažnyčioje kunigas Norbertas Švambrys iš Kretingos Mažesniųjų brolių vienuolyno įsteigė Kryžiaus kelius. Palaiminimą davė Telšių vyskupas Vincentas Borisevičius.
1996 m. Kryžiaus kelias Pakutuvėnuose buvo atnaujintas ir iš bažnyčios perkeltas į lauką. Čia pagal Rimos Čekėnaitės projektą „Pakutuvėnų Kryžiaus kelio stotys“ pradėta kurti stotis (būsimas koplytėles) 50 ha teritorijoje. Kelio pradžia buvo numatyta nuo kapinių koplyčios, toliau ėjo ratu per visą Kretingos Pranciškoniškojo jaunimo tarnybai išnuomotą plotą, sugrįžtant į bažnyčią. Kaip idėja, remtasi Pakutuvėnų kapinių koplyčia, kuri yra ir pirmoji stotis „Jėzus nuteisiamas mirti“, gretima antroji stotis – „Jėzus ima nešti kryžių“ – yra tose pačiose kapinėse, prie galinių vartų. Šie Kryžiaus keliai vis dar yra kuriami.

Architektūra

Koplyčia suręsta iš eglinių ir pušinių balkių, iš lauko apkalta lentomis, be pamatų. Statinio ilgis 9,80 m, plotis 5,70 m, aukštis 3,60 m. Durys vienos, jų plotis 1,30 m, aukštis 2,30 m. Du dideli langai, kurių plotis 1 m, aukštis 1,50 m. ir du puslangiai prie durų (aukštis 1,35 m, plotis 0,35 m). Didieji langai turi langines iš vidaus uždaromas geležimis, o mažieji sutvirtinti pertvaromis. Koplyčios priekyje, viršuje – kryžius.
Viduje priekyje stovi senoji bažnyčios altoriaus mensa. Ant sienų kabo bažnyčios Kryžiaus kelio stočių paveikslai. Anksčiau buvo didysis altorius su šv. Antano ir šv. Juozapo paveikslais, neišlikusi kairėje pusėje stovėjusi zakristija.
Grenlandijos jūra

Grenlandijos jūra – Arkties vandenynui priklausanti jūra. Teritorija yra tarp Grenlandijos, Svalbardo, Jan Majeno ir Islandijos. Plotas – 1 205 000 km². Vidutinis gylis – apie 1450 m, didžiausias – 5600 m. Temperatūra vasarą nuo 0 °C iki +6 °C, žiemą nuo −2 °C iki +1 °C. Druskingumas siekia 32-34‰. Didžiausi uostai Akureiris, Longjyrbienas, Pyramidenas, Ny-Alesundas.

Geografija ir geologija

Pietuose ir pietryčiuose Grenlandijos jūra jungiasi su Norvegijos jūra. Grenlandijos jūros dubumą iš šios pusės riboja povandeniniai Islandijos – Jan Majeno, Mohno ir Knipovičiaus kalnagūbriai, iš pietvakarių – Grenlandijos – Islandijos slenkstis. Krantai fiordiniai, Grenlandijos salos šiaurės rytuose – ledyniniai. Grenlandijos jūros dugno reljefas pietuose kalvotas, šiaurėje – plokščia abisalinė lyguma. Jūros rytiniu pakraščiu šiaurės kryptimi teka šiltoji Vakarų Špicbergeno srovė, vakariniu pietų kryptimi – šaltoji Rytų Grenlandijos srovė.

Klimatas

Grenlandijos jūra yra arktinio ir subarktinio klimato juostose. Rudenį ir žiemą nereti dideli štormai. Vyrauja šiaurės vėjai. Žiemą ir pavasarį 85‰ jūros paviršiaus dengia ledas. Rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais ledas lieka tik prie Grenlandijos krantų.
Sven-Göran Eriksson

Sven-Göran Eriksson (g. 1948 m. vasario 5 d.) – švedų futbolo treneris.
S. G. Eriksonas jaunystėje žaidė Švedijos žemesnių lygų komandose (KB Karlskoga, Degerfors IF), bet 1975 metais dėl kelio traumos nebegalėjo žaisti ir tapo Degerfors IF klubo komandos treneriu, vėliau vyriausiuoju treneriu. Su šia komanda per 3 sezonus iš trečios lygos pakilo į pirmąją. Po šios sėkmės treneriu susidomėjo stipresni klubai ir 1979 metais jis perėjo į Geteborgo komandą, su kuria patį pirmą sezoną laimėjo šalies taurę, o 1982 metais laimėjo čempionatą, šalies taurę ir UEFA taurę.
Kitais metais treneris jau dirbo Portugalijoje, SL Benfica klube, su kurio komanda dvejus metus iš eilės laimėjo šalies čempionatą, taip pat pateko į UEFA taurės finalą. Vėliau S. G. Eriksonas persikėlė į Italiją, kur treniravo AS Roma, su šia komanda 1986 metais laimėjo Italijos taurę.
2000 metais pakviestas treniruoti Anglijos rinktinę sutiko ir 2001 metų sausį pradėjęs dirbti rinktinėje, tapo pirmuoju Anglijos rinktinės treneriu užsieniečiu. 2002 m. pasaulio čempionate rinktinė sėkmingai pasirodė grupių varžybose, nors ir pateko į vieną stipriausių grupių, tačiau ketvirtfinalyje turėjo pripažinti būsimų čempionų (Brazilijos komandos) pranašumą. 2006 metais Futbolo Asociacija paskelbė, kad po 2006 m. pasaulio čempionato Eriksoną trenerio pareigose pakeis Steve McClaren.
2007 vasarą Erikssonas pradėjo treniruoti Anglijos Premier lygoje žaidžiančią Manchester City komandą.
2010 m. spalio 3 d. tapo Leicester City klubo treneriu. 2011 m. spalio 25 d. abipusiu susitarimu paliko Leičesterio klubo postą.
Vytautas Juščius

Biografija

1975 m. baigė Maskvos universiteto Ekonomikos fakultetą, 1980 m. – šio universiteto aspirantūrą. 1981 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1975–1977 m. ir 1980–1990 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1985–1990 m. Visuomeninių disciplinų katedros vedėjas, nuo 1990 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas, nuo 1990 m. Ekonomikos katedros vedėjas, nuo 2007 m. profesorius.
Mokslinių darbų pagrindinės kryptys: verslo socialinė atsakomybė, globalizacijos problemos, santykių rinkodara.