google/wiki40b huggingface dataset:
Varupis (Akmena)

Geografija

Ištakos yra Didžiųjų Žalimų kaimo šiaurės rytinėje dalyje. Teka vakarų – šiaurės vakarų kryptimi skersai Vaineikių miško, jo šiauriniu pakraščiu. Į Akmeną įteka Akmenalių kaimo rytinėje dalyje, 56,2 km nuo jos žiočių.
Didžiųjų Žalimų kaime dešiniajame krante stovi kryžius šioje vietoje žuvusiems Kardo rinktinės štabo nariams, o kairiajame krante esančios sodybos kieme – kryžius paskutiniajam Lietuvos partizanui Pranui Končiui.
Gyvenvietės: Didieji Žalimai, Akmenalės.

Etimologija

Šaknis var-/ver- siejama su žodžiais varyti („šalinti, ginti, vyti“), verti („durti, smeigti, kišti“), latv. vert („bėgti“), ide. *u̯er- („sukti, kreipti, lenkti“). Tačiau taip pat ši šaknis gali būti susieta su virti („verstis, kunkuliuoti“), varus („lengvai suverdąs“), verėnas („viralas“) arba su bendraindoeuropietiška šaknimi ide. *u̯er-, u̯or-, u̯r̥- („vanduo, lietus, upė“, plg. skr. वार् = vār „vanduo“, av. vār „lietus“, toch. wär „vanduo“).
Bendras kolektorius

Bendras kolektorius (arba emiterinis kartotuvas) – tranzistorinio signalo stiprintuvo tipas. Pavadinimas kilęs iš to, jog šioje schemoje tranzistoriaus kolektoriaus išvadas dažnai įžeminamas ar sujungiamas su metalinėmis masėmis.
Apkrovos rezistorius RE šioje schemoje įjungiamas emiterio grandinėje. Tranzistoriui atsidarant, šiam rezistoriui tenka vis didesnė įtampa. Ši įtampa sumažina potencialų skirtumą tarp tranzistoriaus bazės ir emiterio (esant tam pačiam įėjimo signalo žemės atžvilgiu lygiui), taip sukurdama gilų neigiamą grįžtamąjį ryšį. Dėl šio ryšio stiprintuvo išėjimo įtampa beveik lygi jo įėjimo įtampai (įtampos ši schema nesustiprina). Tačiau ji gali daug kartų sustiprinti srovę, taigi ir galingumą.
Schemos įėjimo varža labai didelė, nes RE tenkanti įtampa beveik lygi įėjimo įtampai, taigi įėjimo srovę sukeliantis šių įtampų skirtumas labai mažas. Išėjimo varža yra maža.
Turėdama didelę įėjimo ir mažą išėjimo varžą, ši schema naudojama kuomet negalima daug apkrauti signalų šaltinio arba kai reikalinga maža išėjimo varža. Tokį stiprintuvą įjungus tarp dviejų bendro emiterio kaskadų, antroji bendro emiterio kaskada nebeapkrauna pirmosios, todėl galima gauti didesnį stiprinimo koeficientą nei naudojant tris bendro emiterio kaskadas.
Rezistoriais R1 ir R2 nustatomas tranzistoriaus darbo režimas (ramybės srovė), panašiai kaip bendro emiterio schemoje. Charakteristikos tiesiškumui padidinti vietoje RE kartais jungiamas aktyvus srovės šaltinis.
DreamWorks

Istorija

1994 m. įkūrus studiją, visi trys įkūrėjai biudžetui skyrė po 33 mln. JAV dolerių, dar 500 mln. pridėjo „Microsoft“ bendraįkūrėjas Polas Alenas.
1998 m. studija išleido pirmąjį pilnametražį animacinį filmą „Skruzdėliukas Z“ (Antz). 2000 m. įmonė įkūrė animacijos padalinį „DreamWorks Animation“, kuris 2004 m. tapo nepriklausoma kompanija.

Logotipas

„DreamWorks“ logotipe vaizduojamas ant pusmėnulio sėdintis ir žvejojantis berniukas. Idėja sukurti tokį logotipą kilo Stivenui Spilbergui, kuris pradžioje norėjo kompiuteriu sukurto paveikslėlio, tuo tarpu konsultantas vaizdo efektų kūrime Denisas Murenas (Dennis Muren) pasiūlė pieštinę versiją. Sukurti logo buvo patikėta dizaineriui Robertui Hantui (Robert Hunt), kurio sūnus pozavo berniuko modeliui. Hantas pateikė abejas versijas ir Spilbergas pasirinko kompiuterinę. Muzika, skambanti pasirodžius logotipui, buvo parašyta Džono Viljamso.
Ras ben Saka

Ras ben Saka (arab. الرأس الأبيض) − kyšulys šiaurės Afrikoje, Tunise, Viduržemio jūros pakrantėje. Tai šiauriausias Afrikos taškas.
Kyšulys yra netoli Bizertos miesto. Jis yra 950 m į vakarus nuo Kap Blano kyšulio, kuris dažnai vadinamas šiauriausiu Afrikos tašku. Iš tikrųjų Ras ben Sakos kyšulys yra 30 m šiauriau nei Kap Blano kyšulys.
Francesco Francia

Frančeskas Raibolinis, pramintas Frančija (it. Francesco Francia, tikr. Francesco di Marco di Giacomo Raibolini, apie 1450 – 1517 m. gegužės 5 d.) – italų renesanso dailininkas ir auksakalys iš Bolonijos.

Biografija

Frančeskas Raibolinis gimė apie 1450 m. Dzola Pedroza miestelyje prie Bolonijos. Jo tėvas buvo medžio drožėjas, pats Frančeskas pasirinko auksakalio menininko kelią. Buvo susijęs su Frančesko Skvarčionės mokykla. Savo pravardę, Frančija, pasirinko nuo auksakalystės mokytojo meistro, kuris buvo prancūzas. Apie 1480 m. jis buvo pripažintu auksakaliu Bolonijoje, dirbo miestą faktiškai valdžiusiai Bentivoljo (Bentivoglio) giminei kurdamas medalius, skydų ornamentus ir pan. Spėjama, kad Frančeskas Frančija tapytojo kelią pradėjo paveiktas 1483 m. į Boloniją atvykusio jaunesnio Lorenco Kostos, kuris supažindino jį su Feraros dailės mokykla, savo mokytojo Erkolės de Roberčio kūryba. Abu menininkai dažnai dirbdavo ties projektais Bolonijoje kartu.
Pirmieji Frančijos tapybos darbai datuojami apie 1490 m. Pirmasis išlikęs darbas yra 1494 m. nutapytas altorinis paveikslas „Madonna Felicini“. Ilgainiui jis tapo gerai žinomu dailininku apylinkėse. Su Lorencu Kosta dirbo San Giacomo Maggiore bažnyčioje ir gretimais esančioje Šv. Secilijos oratorijoje. 1506 m. Frančeskas Frančija pabuvojo Mantujoje, kur susipažino su Perudžino ir Rafaelio darbais. Jų įtakotas Frančija vėlesniais metais sukūrė geriausiais vertinamus savo darbus. Pasakojama, kad Frančija buvo tapęs žymiu dailininku ir susirašinėjo su Rafaeliu (nei vienas toks laiškas nėra išlikęs). 1515 m. Rafaelis nusiuntė savo paveikslą „Šv. Secilija“ (šiuo metu Nacionalinėje Bolonijos pinakotekoje) į Boloniją pagal vieną užsakymą ir paprašė Frančijos pasirūpinti jo patalpinimu bažnyčioje. Frančeskas Frančija, pamatęs paveikslą, esą buvo visiškai priblokštas Rafaelio meistriškumo, kad jį apėmė depresija dėl savo paties talento menkavertiškumo, dėl ko jis mirė po kelių dienų. Šiuolaikinių tyrinėtojų nuomone, ši versija greičiau yra Dž. Vazario prasimanymas. Frančeskas Frančija mirė 1517 m. gegužės 5 d. Bolonijoje, jo du sūnūs, Džakomas ir Džulijus, tapo dailininkais.
Albertas Surkovas

Biografija

Gimė 1848 m. balandžio 23 d. Rietave. Tėvas Julijus Karlovičius buvo Prūsijos pilietis, vaistininkas. XIX a. septintajame dešimtmetyje šeima persikėlė gyventi į Archangelską, kur atidarė nedidelę parduotuvę. A. Surkovas baigė Rygos gimnaziją, o 1867 m. baigė Sankt Peterburgo karinę medicinos akademiją. Baigęs mokslus toliau dar 3 metus dirbo su savo tėvu, kuriam 1871 m. mirus visas turtas atiteko A. Surkovui. Turtą sudarė rūkykla, parduotuvė, kalvė, trys namai ir sandėliai su prekėmis. Visas turtas sudarė 40906 rublius.
Tapęs viso turto savininku įstojo į pirklių gildiją ir toliau pardavinėjo mėsą, druską, miltus, žuvieną, daržoves, domkratus ir siuvimo mašinas. Pardavinėdamas šias prekes pakankamai greitai praturtėjo, per 30 mėnesių prekių apyvarta sudarė 656 482 rublius, o grynas pelnas 159 242 rublius. Plėtodamas verslą sudarinėjo vis didesnius sandorius ir įsitraukė į Archangelsko verslininkų elitą, o 1875 m. balandžio 2 d. tapo Rusijos imperijos piliečiu.
XIX a. aštuntajame dešimtmetyje pradėjo pardavinėti ir alkoholį. 1876 m. pastatė degtinės varyklą, 1877 m. pastatė medienos apdirbimo cechą, 1879 m. alaus daryklą, 1881 m. vyno daryklą ir lentpjūvę. Verslo augimą paskatino ir 1878 m. santuoka su Lidija Šergold, kuri turėjo kontaktų su įvairiais verslo ir politikos atstovais, o jos tėvas taip pat buvo įtakingas verslininkas, kuriam 1879 m. mirus jo turtas atiteko A. Surkovui.
1881 m. kovo 26 d. buvo įkurta Surkov i Šergold įmonė, kuriai vadovavo A. Surkovas, o jo padejėju buvo jaunesnis žmonos brolis Igoris Šergoldas. Įmonė nusipirko žemės netoli Archangelsko, kur pradėjo plėtoti medienos apdirbimo verslą. Jau keliais pirmaisias veiklos metais įmonė eksportuodavo medienos už 12000 rublius per metus. 1884 m. buvo pastatyta celiuliozės gamykla. Prasidėjus I pasauliniam karui medienos apdirbimo verslas dar labiau išaugo ir metinė apyvarta siekė 1 015 727 rublių, 1914 m. įmonei priklausė 12 lentpjūvių.
Iki I pasaulinio karo pradžios A. Surkovas buvo vienas iš turtingiausių šiaurės Rusijos imperijos žmonių. Plėtodamas verslus skyrė dėmesį ir savo darbuotojams, kuriems steigė mokyklas, teatrus bei kultūros centrus. 1915 m. mirė žmona, 1916 m. birželį didžiausioje lentpjūvėje kilo gaisras, kurio metu verslininkas patyrė didžiulius nuostolius, o po metų 1917 m. gegužės 16 d. Sankt Peterburge mirė ir pats verslininkas.
Lesotas

Klimatas

Dėl savo aukščio, Lesoto klimatas yra vėsesnis, negu kitų šalių toje pačioje platumoje. Žemumų dalyje temperatūra vasarą dažnai siekia 30 °C. Lietaus sezonas prasideda spalį ir tęsiasi iki balandžio mėn.
Žiema Lesote tęsiasi nuo birželio iki rugpjūčio, temperatūrai nukrentant iki 0 °C. Sniegas kalnuose iškrenta tarp gegužės ir rugsėjo; kalnų viršūnėse snigti gali ištisus metus. Šalčiausios žiemos žemumose  būna -7 °C, o aukštumose 18 °C.

Lesoto aukštumų vandens projektas (LHWP)

LHWP projektas yra sukurtas 1986 m, kad sukauptų ir tiektų vandenį iš Oranžinės upės į Pietų Afrikos Laisvąją valstiją ir Johanesburgą, kuriame yra didelė Pietų Afrikos pramonės, gyventojų, ir žemės ūkio koncentracija.
Projektas, taip pat padarė Lesotą beveik visiškai nepriklausomą elektros srityje, o pelnas iš vandens ir elektros tiekimo PAR siekia $24 milijonus kasmet. Projektą finansavo Pasaulio bankas, Afrikos Išsivystymo Bankas, Europos Investicinis bankas, ir daug kitų dvišalių partnerių.

ŽIV/AIDS

Lesote yra smarkiai paplitusi ŽIV/AIDS. Pagal neseniai atliktus skaičiavimus, net 23,2 % gyventojų serga šiomis ligomis - tai yra vienas aukščiausių rodiklių pasaulyje. 
Lesoto statistikos departamento duomenimis 2001 m. vidutinė vyrų gyvenimo trukmė  buvo 48 metų, o moterų 56 metai. Dabartiniais duomenimis vidutinė gyvenimo trukmė 37 metai. Pagal CŽV faktų knygą vyrų gyvenimo trukmė - 41.18, o moterų 39.54. Dėl šios priežasties daugybė vaikų gyvena be tėvų. 
Iš pradžių vyriausybė neskubėjo pripažinti krizės masto, o jos pastangos kovoti su ligos plitimu buvo bevaisės. Tačiau 1999 m. ji pradėjo įgyvendinti ŽIV/AIDS strateginį planą, kuriuo skatinamas mokslo lygis, medicinos paslaugos ir socialinė parama. 2003 m. vyriausybė sustiprino programą, todėl padaugėjo pagalbos iš privataus sektoriaus.
2005 metais pradėta įgyvendinti programa, pagal kurią buvo platinami antiretrovirusiniai medicininiai preparatai. Tačiau šiai programai trūksta lėšų ir joje dalyvauja palyginti nedaug žmonių.
Vyriausybė taip pat pradėjo programą, pavadintą „Žinok savo statusą” (angl. Know your status), pagal kurią kiekvienas šalies gyventojas, jei nori, gali būti patikrintas, ar dėl ŽIV. Programa yra finansuojama Klintono fondo ir buvo pradėta įgyvendinti 2006 metų birželį. Bilas Klintonas ir Microsoft pirmininkas Bilas Geitsas lankėsi Lesote 2006 metų liepos mėnesį, norėdami įvertinti šalies pastangas kovoje prieš AIDS.
Coleraine FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1927 m.
Michailas Margolinas

Biografija

Michailas Margolinas gimė 1906 m. Kijeve. Netrukus Margolinų šeima persikraustė į Maskvą, o 1919 m. – į Kaukazo Juodosios jūros pakrantę.
Būdamas 15 m. Margolinas tapo ČON štabo Chostoje komendantu. Vėliau buvo paskirtas vadovauti būriui. 1924 m. balandį, būdamas 18 m., Margolinas buvo sužeistas į galvą, dėl ko apako. Po ligoninės buvo nusiųstas į Kijevą, į invalidų miestelį, o vėliau – į aklų masažistų kursus Charkove.
1926 m. Margolinas atvyko į aktyvistų kursus Maskvoje, ėmė dirbti mokomojo karinio kabineto prie komjaunimo rajono komiteto viršininku. Vėliau tapo Osoaviachimo šaunamųjų ginklų instruktoriumi, aktyviai propagavo karines technines sporto šakas.
Mechanizmų konstrukcijas Margolinas studijavo apčiuopomis. Domėjosi inžinerine kūryba, sukūrė originalų sportinio mažakalibrio savitaisio šautuvo pavyzdį, kurį aukštai įvertino specialistai. Bendraudamas su braižytojais ir darbininkais naudojo modelius ir maketus iš plastilino, vaško, medienos, metalo ir plastiko.
Nuo 1933 m. dirbo Osoaviachimo Centrinėse eksperimentinėse dirbtuvėse, kūrė automatinius ginklus. Sukūrė kelias mažakalibres sistemas: savitaisį ir vienšūvį treniruočių pistoletus, mokomąjį mažakalibrį Degtiariovo kulkosvaidžio variantą, tiro karabiną.
Nuo 1938 m. vadovavo vienam iš konstruktorių biurų Tuloje, pagal armijos specifikaciją sukūrė 9 mm savitaisį pistoletą TKB-205. Pistoletas buvo bandomas DVRA Vyriausiosios artilerijos valdybos Centriniame šaulių ginklų ir minosvaidžių mokslinio tyrimo poligone 1940 m. Po bandymų buvo rekomenduota pistoletą tobulinti toliau, bet prasidėjus Antrajam pasauliniam karui projektas buvo nutrauktas.
Karo metu Margolinas dirbo užnugaryje, ūkinėse pareigose. Maskvos priešlėktuvinės gynybos sistemoje buvo objekto viršininkas.
1943 m. Margolinas buvo perkeltas į bandomąjį konstruktorių biurą prie Vyriausiosios artilerijos valdybos Arsenalo, kur jis kūrė naujus automatinius ginklus. Vienas žinomiausių jo sukurtų ginklų buvo sportinis Margolino pistoletas MC (rus. МЦ), kurį 20 metų naudojo tarptautinėse šaudymo varžybose, o kaip mokomasis naudojamas iki šiol.
6-tą dešimtmetį Margolinas dirbo Valstybiniame istorijos muziejuje ir Milicijos mokslinio tyrimo institute ginklų konsultantu.
1955 m. ėmė vadovauti konstruktorių biurui prie DOSAAF šaulių mokslinio tyrimo stoties, kur dirbdamas sukūrė ir paleido į serijinę gamybą mokomąjį sportinį vienšūvį pistoletą „Zaria“ ir pneumatinį pistoletą MG-60 (rus. МГ-60).
Michailas Margolinas mirė 1975 m.
Belgrado universitetas

Istorija

Įsteigtas 1808 m. kaip Didžioji akademija, bet 1813 m. uždarytas. Įkurtas iš naujo 1905 m. 1863 m. atidarytos Aukštosios mokyklos bazėje. Veikė 3 fakultetai: Filosofijos, Teisės ir Technologijos. 1919 m. universitete įsteigta Svetozaro Markovičiaus biblioteka. 1954 m. universitetas reorganizuotas.

Struktūra

30 fakultetų Belgrade ir vienas Boreve. Universitetui priklauso 8 mokslo tyrimų institutai.
Kėdainių spaustuvė

Kėdainių spaustuvė – spaustuvės, veikusios Kėdainiuose.

Istorija

Pirmoji spaustuvė Kėdainiuose pradėjo veikti XVII a. Ją 1651 m. įsteigė Kėdainių evangelikai reformatai Kėdainių gimnazijoje Jonušo Radvilos iniciatyva. Jonušas Radvila pakvietė iš Baltarusijos patyrusį spaustuvininką J. G. Retą, kuris atsivežė visą spaustuvės įrangą. Poligrafinių medžiagų įsigijimą mecenavo pats J. Radvila. Kėdainių spaustuvė gyvavo tik iki 1656 m. Spaustuvė išspausdino keletą religinio turinio knygų ir lietuvių kalba, o svarbiausias jos leidinys buvo Kėdainių burmistro Stepono Jaugelio Telegos kartu su bendraautoriais Samueliu Minvydu, Samueliu Tamošausku ir Jonu Božimovskiu (vyresniuoju) parengta „Knyga nobažnystės krikščioniškos”, kurią sudarė keturios savarankiškos dalys: katekizmas, maldynas, evangelija ir psalmynas. Tai buvo išplėstas 1598 m. „Katekizmo“ leidimas be lenkiško teksto.
Po Antrojo pasaulinio karo, 1945 m., kartu su apskrities laikraščio „Tarybinis kelias“ redakcija buvo įkurta ir Kėdainių spaustuvė, spausdinusi šį laikraštį. Nuo 1950 m. joje buvo spausdinama to paties pavadinimo rajono laikraštis, o 1951–1953 m. – ir MTS laikraščiai: Kėdainių „Laukų stachanovietis“, Dotnuvos „Už stalininį derlių“ bei Šėtos „Laukų spartuolis“. 1977 m. Kėdainių spaustuvė tapo Kauno Raidės spaustuvės skyriumi ir tebespausdino rajono laikraštį, kuris nuo 1989 m. vadinasi „Kėdainių garsas“. Kėdainių spaustuvė spausdino laikraščius, žurnalą „Ūkininkas“, knygas, brošiūras, etiketes, blankus, smulkius spaudinius.
FC VSS Košice

Istorija

Klubo ištakos siekia 1952 m. Ne kartą buvo pervadintas kitais pavadinimais. Nuo 2015 m. vadinosi FC VSS Košice.
2017 m. vasarą komanda išformuota. paskelbta apie bankrotą.
Kazys Visackas

Biografija

1984 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius elektrikas.
1990–1995 m. Širvintų rajono tarybos pirmininkas, 1995 m. Vilniaus apskrities viršininko administracijos Širvintų raj. žemėtvarkos skyriaus vyresnysis specialistas, 2001 m. Širvintų savivaldybės administracijos Širvintų seniūnijos seniūnas, Lietuvos seniūnų asociacijos tarybos narys, 2003–2007 m. Širvintų rajono savivaldybės administracijos direktorius. 2008 m. Nacionalinės mokėjimo agentūros prie Žemės ūkio ministerijos vyriausiasis specialistas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Širvintų rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Širvintų rajono tarybos deputatas, 2000–2001 m., 2003 m., 2007 m (mandato atsisakė) ir nuo 2011 m. Širvintų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Vladislava, vaikai Jūratė, Paulius.
Iliatyvas

Iliatyvas (lot. illativus) arba vidaus einamasis vietininkas – viena iš vietininko linksnio atmainų. Sutinkamas finougrų kalbose, baltų kalbose. Iliatyvas rodo veiksmo kryptį į objekto vidų.
Lietuvių kalboje iliatyvas sudaromas prie senojo galininko pridėjus postpoziciją n(a) 'ant, link', pvz., miškas – miškan (*miškan 'mišką' + na), vidus – vidun (*vidun + na), upė – upėn (*upēn + na; liet. ė iš ilgojo ē), šaka – šakon (*šakān + na; liet. o iš ilgojo ā), daugiskaitoje ši postpozicija taip pat priaugusi prie senojo galininko (plg. įvardžiuotinius būdvardžius baltuos-ius, baltąs -ias, tarm. baltos-ias; liet. nosinės raidės žymi išnykusį priebalsį n): pvz., miškuosna, šakosna (*šakāns > *šakąs > *šakās 'šakas' + na), upėsna ( *upēns > *upęs > *upēs 'upes' + na), obelysna (*ābelins > *ābelįs > ābelīs 'obelis' + na; ī – ilgasis balsis y). Daugiskaitos iliatyvai turguosna (viduosna) vietoj lauktinų turgūsna (vidūsna) yra pasidaryti pagal miškuosna pavyzdį. Iliatyvas nuo aliatyvo skiriasi tuo, kad veiksmas nukreiptas į objektą, bet ne šalia jo, plg., „panirk savin“ ir „ateik manęspi“.
Iliatyvas buvo plačiai vartojamas lietuvių kalboje, ypač Dzūkijos krašto šnektose bei Rytų Aukštaitijoje. Šis linksnis buvo įtrauktas į Danieliaus Kleino gramatiką, vadintas „grakštesne lytimi“ nei galininkas. Iki šiol neretai vartojamas, tačiau kalbininkų paskelbtas archaizmu. Jo išlikusios sustabarėjusios formos dabar formaliai laikomos prieveiksmiais, pvz., patraukti baudžiamojon atsakomybėn, vardan, dešinėn, kairėn, apačion, viršun, eiti lauk(an), iškilo viešumon, ranka rankon ir kt.
Suomių kalboje iliatyvas sudaromas su galūne -hVn, kur V reiškia balsį, o h dažniausiai išnyksta, pvz., maa – maahan („žemėn“), talo – taloon („naman“). Vengrų kalboje iliatyvo galūnė -ba/be (kinta atsižvelgiant į balsių harmoniją), pvz., szekrény – szekrénybe („lentynon“).
Sičiūnai

Istorija

Kaimas minimas nuo 1586 m., tuomet čia būta 18 valakų žemės.
Usėnų seniūnija

Infrastruktūra

Usėnų seniūnijoje veikia Usėnų pagrindinė mokykla, seniūnijos bendruomenė, degalinė, paštas, Šilutės medicinos centro bendrosios praktikos gydytojo kabinetas, vaistinė, biblioteka-filialas, viešbutis-motelis „Senolių pastogė“, naktinis klubas „Disko baras“, evangelinio tikėjimo krikščionių bendruomenė „Viltis“, jaunimo klubas, moterų vokalinis ansamblis „Usėnai”, Šilutės kredito unijos Usėnų kasa, pašarų ruošimo bendrovė „GGF“.
Seniūnijoje yra akmens druskos telkinys. Verslas: žemės ūkio produktų gamyba, turizmas.

Gamta

Upės: Rusnė (Nemuno atšaka), Leitė, Šyša, Veižas. Miškų mažai, didžiausias – Kavolių miškas (860 ha).

Paveldas

Galzdonų botaninis ir Pleinės telmologinis draustiniai, Kalnujų vandens malūnas, 23 evangelikų liuteronų senosios kapinės. Gamtos paminklai – Kavolių ir Stremenių ąžuolai. Stremenių apylinkėse rastas XV–XIV a. pr. m. e. Rytų Pabaltijo tipo kirvis, laikomas Vytauto Didžiojo karo muziejuje Kaune.

Žymūs žmonės

Karceviškiuose gimė poetė, dailininkė Aldona Gustas, Užpelkiuose – pedagogas Mykolas Kūjus, Žemaitkiemyje – jojimo sporto treneris Alfonsas Dapkus.
Kauno žinios (leidinys)

Kauno žinios – informacinis leidinys, ėjęs 1915–1917 m. Kaune lietuvių, lenkų ir vokiečių kalba.

Istorija

Leido Kauno komendantūra ir Saliamonas Banaitis dukart per mėnesį. Išleisti 88 numeriai. Spausdino Banaičio spaustuvė.
Leidinys informavo apie karo veiksmus, įvykius pasaulyje ir Lietuvoje.
Kazimieras Juozas Klimašauskas

Biografija

1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981 m. Mikroelektronikos gamybinio susivienijimo „Elas“ mikroprietaisų mokslo tyrimų institute apgynė disertaciją „Sudėtingo sąstato plonų plėvelių, gautų joninio užpildymo būdu, kinetikos ir elektroninių parametrų tyrimas“, technikos mokslų kandidatas. 1986 m. Maskvos elektroninės technikos institute apgynė disertaciją „Didelių greitaeigių analogo – skaitmeninių ir skaitmeninių analoginių keitiklių integrinių mikroschemų teorinių pagrindų ir technologijos sukūrimas“, technikos mokslų daktaras.
1960–1963 m. dirbo Vilniaus staklių gamykloje, 1963–1975 m. – Vilniaus konstravimo biure „Venta“, 1975–1977 m. – Elektrografijos mokslinio tyrimo instituto, 1977–1981 m. – Vilniaus konstravimo biuro „Venta“ gamyklos direktorius, 1981–1986 m. mokslo tyrimų instituto „Venta“ ir jo gamyklos direktorius, 1986–1993 m. – mikroelektronikos gamybinio susivienijimo „Venta“ generalinis direktorius, 1993–1996 m. – Lietuvos Respublikos pramonės ir prekybos ministras, 1997–2005 m. bendrovės „Lietuvos kooperatyvų sąjunga“ pirmininko pavaduotojas.

Mokslinė veikla

Svarbiausia tyrimų sritis – plataus taikymo integrinių mikroschemų kūrimas ir diegimas gamyboje.
TSRS valstybinis bankas

Istorija

1917–1920 m. TSRS vyriausybė vykdė karinio komunizmo, o tuo pačiu ir pinigų apyvartos likvidavimo politiką. Nuo 1920 m. sausio mėn. šalyje nebeliko bankų. Situacija ėmė keistis, 1921 m. viduryje pradėjus įgyvendinti Naująją ekonominę politiką (NEP), kurią paskatino Rusijos ūkio, transporto suirutė, infliacija, badas, antibolševikinės nuotaikos. Kad atnaujinti prekinius-piniginius santykius, šalyje reikėjo atstatyti kreditavimo sistemą. Pinigų reformai pradėti 1921 m. buvo įkurtas Rusijos TFSR valstybinis bankas, nuo 1922 m. jam suteikta teisė vykdyti pinigų emisiją ir eilę kitų bankinių operacijų. Tokiu būdu pavyko sustabdyti šuoliuojančią infliaciją. 1923 m. šis bankas buvo reorganizuotas į TSRS valstybinį banką.
1950 m. buvo nustatytas rublio aukso turinys – 0,222168 g gryno aukso. 1961 m. atlikta pinigų reforma, kurios metu naujieji banknotai keisti santykiu 1:10, o aukso turinys padidintas tik 4 kartus – iki 0,987412 g.
Sugriuvus TSRS, 1991 m. gruodžio 20 d. nebeegzistavusios šalies bankas buvo likviduotas, jo visi aktyvai ir pasyvai bei turtas, buvęs RTFSR teritorijoje, atiteko Rusijos bankui.

Lietuvoje

Sovietinės okupacijos pradžioje, 1940 m. liepos 23 d. Liaudies seimas priėmė deklaraciją dėl bankų ir stambiosios pramonės nacionalizavimo. Nacionalizuotas Lietuvos bankas buvo perduotas SSRS valstybiniam bankui ir tapo jo vietiniu padaliniu.
Mindaugas Julius Bloznelis

Biografija

1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. 1942–1945 m. balandžio mėn. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Technologijų fakultete; dalyvavo LF antinaciniame pasipriešinime, vienas 1944 m. pab. įkurtos nelegalios organizacijos „Lietuvos išlaisvinimo taryba“ steigėjų ir vadovų. 1945 m. balandį suimtas, iki 1954 m. kalintas. Nuo 1954 m. gyveno tremtyje Magadane. 1958 m. grįžo į Lietuvą. 1963 m. baigė Visasąjunginį neakivaizdinį politechnikos institutą Maskvoje. 1975 m. technikos mokslų kandidatas.
1964–1970 m. dėstė Kauno politechnikos institute, 1990–1994 m. Vytauto Didžiojo universitete. 1973–1990 m. dirbo Energetikos institute, tyrė dirbtinį intelektą. 10 išradimų autorius.
1989 m. dalyvavo atkuriant Lietuvių katalikų mokslų akademiją, 1992–1997 m. jos centro valdybos mokslinis sekretorius, nuo 1998 m. Kauno skyriaus pirmininkas. 1989 m. įkūrė Lietuvos politinių kalinių bendriją „Kolyma” ir buvo jos pirmininkas iki 2007 m. birželio. 1990 m. JAV fondo lietuviškai kultūrai ugdyti „Į Laisvę“ Lietuvos filialo steigėjas, valdybos narys. Nuo 2001 m. rezistencinio paveldo bendrijos „Atmintis” vadovas.
Parašė knygas „Lietuvos išlaisvinimo taryba” (1997 m.), „Adelė Dirsytė: gyvenimas ir darbai” (2003 m.), „Neramūs metai” (2007 m.), „Lietuvių frontas” (2008 m. pirmoji dalis, 2012 m. antroji dalis) ir kt. 1994 m. su kitais atkūrė žurnalą „Naujoji Romuva”. 1990 m. kartu su Petru Plumpa ir Arimantu Raškiniu atkūrė katalikų savaitraštį „XXI amžius“, redagavo šio savaitraščio pirmuosius numerius.
Sutuoktinė Kamilė Laimutė Bloznelienė, vaikai Laima Bloznelytė-Plėšnienė ir Mindaugas Petras Bloznelis.