google/wiki40b huggingface dataset:
Makara

Makara (skr. मकर = Makara) – fantastinė jūrinė būtybė indų mitologijoje, vėliau per indiškos kultūros plėtrą paplitusi ir aplinkinėse Pietryčių Azijos srityse. Kartais Makaros pavidalas suprantamas kaip hibrindinių vandens būtybių klasė. Makara vaizduotas kaip milžiniškas padaras (savotiškas indiškas Leviatanas), pavidalu panašus į krokodilą, ryklį, delfiną; kitąsyk su krokodilo, dramblio, į viršų pakėlusio straublį, žuvies ar vandens siaubūno, pražiojusio žiomenis, galva. Kūnas vaizduojamas lyg driežo ar žvynuotos žuvies, uodega kaip žuvies pelekai, su dviem ar keturiomis kojomis. Kartais Makara turi ir kitų gyvūnų ar augalų (lotoso) bruožų. Makaros pavidalo kilmė neaiški. Nuo III–II a. pr. m. e. Makara tampa nuolatiniu skulptūrinių reljefų motyvu. Dalis tyrinėtojų mano, kad Makaros įvaizdis patyręs graikų Poseidono ir Tritono atvaizdų įtaką, tačiau, kita vertus, į Makarą panašių pavidalų randama Indo slėnio civilizacijos archeologinėse vietovėse.
Budistinėje mitologijoje Makara siejama su jakšomis, o džainų – su devintuoju tirthankara Suvidhinathu. Bendrasimbolinis Makaros vaidmuo atsiradęs iš teiginio apie tai, kad Makara moduliuoja ir (arba) simbolizuoja gyvybę bei prigimtį visose ją sudarančiose stichijose. Makaros dalių simbolika (uodega, galva, kojos) vystosi mitologiškai siejant Makarą su vaisingumo, gyvybinių galių ir vandens dievybėmis (vienas Makaros vardų – Džalarūpa (jalarūpa – „vandenpavidalis“). Taip Makara susijęs su augalijos dievybėmis jakšomis bei upių dievaičiais, kuriems Makara pasitarnauja kaip keliavimo priemonė (vahana). Makara taip pat susijęs su dievais, kurie vėlesnėje mitologijoje paskelbti pasaulio kerčių sergėtojais (lokapalomis) – Varuna, Soma, Kubera, Indra. Varunai kaip vandens dievui ir Somai kaip mėnulio dievui Makara pasitarnauja už vahaną. Tarp dešimties Kuberos lobių vienas yra Makara. Indros ir Makaros ryšiai atsiskleidžia per kai kurias apeigines šventes.
Guptų laikmečiu Makara pradėta vaizduoti kaip deivės Gangos vahana (tuo tarpu Jamunos vahana – vėžlys Kurma; tokių vaizdinių randama Khadžuraho šventyklose, X a.). Nesyk Makara susietas su lotosine laimės deive Lakšme, meilės dievu Kama (Makara – jo ženklas ir vahana). Indų zodiake Makara atitinka Ožiaragio ženklą.
Butkiškės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia pastatyta 1506 m. Jai 1539 m. iš Ariogalos tijūnijos dovanota 19 valakų žemės, paskirtas klebonas (jis minimas ir 1567 m.). 1613 m. bažnyčia buvo Ariogalos parapijos filija. 1636 m. vėl minima Butkiškės parapija. Bažnyčiai 1820 m. priklausė Butkiškės ir Skubų kaimai. 1853 m. minima parapinė mokykla. Vikaras Aleksandras Balčiauskas išėjo į sukilimą, vėliau pasitraukė į Mažąją Lietuvą. Klebono Pr. Bikino rūpesčiu bažnyčia 1938–1939 m. kapitaliai suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, bebokštė. Šventoriuje stovi 2 tarpsnių medinė varpinė. Jo tvora akmenų mūro.
Benediktas Krištaponis

Biografija

Tėvai buvo ūkininkai. Pradinę mokyklą baigė Taujėnuose, toliau mokėsi Ukmergėje ir Rusijoje.
1896 m. baigė Vilniaus kunigų seminariją ir paskirtas vikaru į Žaslius. Vėliau perkeltas į Švenčionis. 1901 m. paskirtas klebonu į Adutiškį ir čia kunigavo 35 metus. Parapijose, kuriose dirbo, platino lietuvišką spaudą, skleidė tautinį susipratimą tarp parapijiečių.
Kunigaudamas Žasliuose bendradarbiavo su knygnešiu Petru Gudeliu, pas kurį, vėliau dirbdamas Adutiškyje, siųsdavo Augustiną Janutėną parvežti lietuviškos spaudos. Parvežtas knygas pavesdavo saugoti ir slėpti vargonininkui Leonui Bieliniui ir perduoti lietuviškos spaudos platintojams, taip pat dalyti veltui parapijos žmonėms. Jaunimui duodavo dainų knygelių, nes ir pats buvo didelis lietuviškų dainų mėgėjas. Buvo Lietuvių mokslo draugijos narys.
Žandarų užverbuotas agentas Pranas Petruševičius savo 1900 m. spalio 19 d. pranešime Vilniaus gubernijos žandarų valdybai rašė, kad Benediktas Krištaponis palaikė ryšius su dvarininku Donatu Malinausku, taip pat Jiezno klebonu Mykolu Masiuliu, Butrimonių klebonu Kazimieru Daukša, Valkininkų klebonu Povilu Kuolu, Dusmenų – Kazimieru Valentinu, Žaslių – Kazimieru Kybeliu. Šie asmenys dalyvaudavo susitikimuose, kuriuos agentas pavadino literatiškais pasikalbėjimais. Susitikimai vykdavo pas Donatą Malinauską arba pas vieną iš kunigų. Šio ratelio nariai lietuviškos spaudos gaudavo iš Stakliškių parapijos knygnešio (pavardė nežinoma) ir iš Suvalkijos knygnešių.
Visą gyvenimą kovojo už lietuvių teises Vilniaus krašte, už tai lenkai jam buvo iškėlę net 44 bylas. 1935 m. liepos 4 d. ištremtas iš Adutiškio. Palaidotas Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčios šventoriuje.
Dvylika brolių

Dvylika brolių (vok. Die zwölf Brüder) – Brolių Grimų pasaka.

Siužetas

Karalius nori nužudyti savo dvylika sūnų, tam kad jo tryliktas vaikas, jeigu jis būtų mergaitė, galėtų paveldėti jo karalystę. Karalienė pasako savo jauniausiam sūnui Benjaminui, kad ji įspės juos su vėliava.
Po dvylikos dienų laukimo miške sūnūs pamato raudoną vėliavą, kas reiškia, jog jie yra nuteisti myriop. Broliai prisiekia keršyti kiekvienai mergaitei ir nukeliauja į užburtą namelį giliai miške, kur jie turi išgyventi maitindamiesi gyvūnais.
Po dešimties metų, sesuo sužino apie savo brolius ir jie gyvena kartu santarvėje. Tačiau kai ji, iš nežinojimo, nuskina dvylika baltųjų lelijų, jos broliai pavirsta varnomis ir nuskrenda. Paliepus senolei sesuo nusprendžia nesikalbėti ir nesijuokti septynerius metus tam, kad išgelbėtų savo brolius.
Medžiojantis karalius suranda brolių seserį ir ją veda. Tačiau jo motina apkalba merginos tylą ir įtikina jį sudeginti ją. Dvylika brolių išgelbėja savo seserį iš liepsnų, o pamotė žūsta, visi gyvena ilgai ir laimingai.
Fildso medalis

Medalis

Fildso medalio autorius – kanadiečių skulptorius R. Tait McKenzie. Medalio aversas išpildytas su Archimedo reljefiniu atvaizdu ir įrašu lot. Transire suum pectus mundoque potiri („Pranokti savo žmogiškas ribas ir užkariauti visatą“). Data užrašyta romėniškais skaičiais su klaida – „MCNXXXIII“, nors turėtų būti „MCMXXXIII“. Medalio reversas – su įrašu lot. Congregati ex toto orbe mathematici ob scripta insignia tribuere („Matematikai, susirinkę iš viso pasaulio, įteikė [šį apdovanojimą] už puikų darbą“). Skydo fone, už šakelės, išraižyta  Archimedo teoremos „Apie rutulį ir cilindrą“ iliustracija. Medalio krašte įrašomas laureato vardas. Apdovanojimą teikianti Tarptautinė matematikos sąjunga nurodo, kad 6,35 cm skersmens medalis yra nukaldintas iš 14 karatų grynumo aukso.

Įdomūs faktai

1954 m. Jean-Pierre Serre tapo jauniausiu Fildso medalininku būdamas 27 metų. 2018 m. duomenimis, jis ir toliau liko jauniausiu laureatu. 
1970 m. Sergejus Novikovas dėl TSRS vyriausybės draudimo išvykti į užsienį negalėjo keliauti į kongresą Nicoje ir atsiimti medalio.
1978 m. Grigorijus Margulis dėl TSRS vyriausybės draudimo išvykti į užsienį negalėjo atsiimti apdovanojimo kongrese Helsinkyje. Vietoje jo medalį paėmė matematikas Jacques Tits, išreiškęs gilų nusivylimą dėl tokios situacijos, atsižvelgdamas į Helsinkio miesto simbolinę prasmę.
1982 m. kongresą buvo numatyta surengti Lenkijoje, tačiau dėl karinės padėties šalyje paskelbimo 1981 m. gruodžio mėn., jį teko perkelti į kitus metus - apdovanojimų ceremonija Varšuvoje įvyko 1983 m.
1990 m. Edward Witten tapo pirmuoju fiziku, pelniusiu apdovanojimą.
1998 m. ICM kongrese matematikui Andrew Wiles už Didžiosios Ferma teoremos įrodymą Fildso medalio komitetas pirmą kartą įteikė „sidabro skydo“ apdovanojimą. Kaip paaiškėjo, būsimas laureatas Fildso medalio įteikimo metais jau buvo šiek tiek viršijęs amžiaus limitą.
2014 m. Irano matematikė Maryam Mirzakhani tapo pirmąja moterimi Fildso medalininke.
Pasirenkamasis dalykas

Pasirenkamieji dalykai vidurinėse mokyklose

Terminas pasirenkamasis dalykas naudojamas ir vidurinėse mokyklose, tačiau turi kitą prasmę, labiau atitinka universitetų laisvai pasirenkamus dalykus.
Pvz., gimnazijoje pasirenkamųjų dalykų sąraše gali būti choreografija, ekonomika, etnokultūra, informatika, braižyba, psichologija, lotynų kalba.
Kibelė

Kibelė – frigiškos kilmės graikų ir romėnų deivė. Garbinta Anatolijoje dar neolito laikais. Dažnai tapatinama su Rėja (titano Krono žmona, Olimpo dievų motina) ir Gaja, kadangi artima savo funkcijomis. Romėnams dar žinoma kaip Mater Turrita.
Ji buvo kalnų ir urvų, sienų ir tvirtovių, gamtos bei laukinių gyvūnų (ypatingai liūtų ir bičių) deivė. Turėjo sūnų Atį, kuris buvo kastruotas ir prikeltas.
Atalantą ir Hipomeną pavertė liūtais, kai šie pasimylėjo vienoje iš jos šventyklų.
Jos dvasininkai ją garbindavo orgijose, šokdami ir gerdami apimti laukinės muzikos ekstazės. Kibelė ir jos sūnus Atis siejami su keista religija. Jos pasekėjai – koribantai (eunuchai šventikai) ir kuretai, ją garbindavo šokiuose, dainose ir kitokiose linksmybėse, mušdami būgnus bei daužydami skydus ir ietis.
Vaizduojama auksiniame vežime, apsupta koribantų ir kuretų. Jos karūna yra miesto sienos formos.
Adriaen Brouwer

Adrianas Brauveris (Brouveris, ol. Adriaen Brouwer, 1605 ar 1606 m., Audenardė, Flandrija – 1638 m. vasario 1 d., Antverpenas) – XVII a. flamandų tapytojas, daugiausiai tapė kaimo valstiečių gyvenimo, smuklių scenas.

Biografija

Adrianas Brauveris gimė Audenardėje, Flandrijoje, apie 1605–1606 m. Po 1620 m. jis persikėlė į Harlemą, kur tikriausiai mokėsi pas Fransą Halsą (apie 1582/1583-1666) kartu su Adrianu van Ostade (1610–1685). F. Halso įtaka Brauveriui buvo labai nežymi. Brauveris gyveno Harleme ir Amsterdame. 1631–1632 m. žiemą registruotas Antverpeno Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. Antverpene Brauveris gyveno iki savo mirties 1638 m. Palaidotas vasario 1 d.
Labai mažai išliko žinių apie Brauverio kūrybinę veiklą. Jis priklausė retorikų draugijoms Harleme ir Amsterdame. Brauveris daugiausiai vaizdavo geriančius, rūkančius ir besimušančius kaimiečius, kas vėliau įgalino kritikus iškelti versiją, kad jis pats buvo panašaus charakterio. Pasak legendos, norėdamas būti pakviestas į vestuves Brauveris išsipuošė brangiais drabužiais ir vestuvių metu juos pyragais ištepė teigdamas, kad jei kostiumas buvo pakviestas į vestuves, tai jis jas ir turi švęsti.
Brauveris gyvenimo metu turėjo skolų ir 1633 m. kelis mėnesius dėl to kalėjo. 1644 m. buvo publikuotas Brauverio idealistinis grafikos portretas serijoje „Iconography“, kurią sukūrė Antonis van Deikas. Viso Brauveris paliko apie 60 paveikslų. Adrianas van Ostadė, Davidas Tenirsas Jaunesnysis, Piteris de Blotas buvo paveikti jo dailės. Brauverio paveikslus vertino Rubensas ir Rembrantas.
Samaliava

Istorija

XVIII a. pabaigoje minimas Samulevos dvaras.
Osos pusiasalis

Osos pusiasalis (isp. Península de Osa) – pusiasalis Kosta Rikos pietvakariuose, Puntarenaso provincijoje, išsišovęs į Ramųjį vandenyną, nuo žemyno atskirtas Dulsės įlanka. Susidaręs tektoninio lūžio, besidriekiančio iki pat Kalifornijos, vietoje. Pietryčiuose pusiasalis užsibaigia Matapalo kyšuliu.
Didžiąją dalį pusiasalio užima neliestos gamtos plotai (tropinės džiunglės, pakrančių pelkynai, kalnų miškai), pasižymintys viena didžiausių bioįvarove pasaulyje. Pusiasalyje įkurtas Korkovado nacionalinis parkas. Svarbiausia gyvenvietė – Puerto Chimenesas.
Ivanas Lvovičius Glinskis

Biografija

Kunigaikščio Levo Borisovičiaus Glinskio vyresnysis sūnus. Boriso Ivanovičiaus Glinskio anūkas. Pirmąkart minimas 1482 metais. Pagrindinės kunigaikščio valdos buvo Kijevo paviete. 1508 metais palaikė savo jaunesnį brolį Mykolą Glinskį, sukėlusį maištą prieš centrinę valdžią. Po pralaimėjimo kartu su kitais maištininkais persikėlė į Maskvą, kur gavo nuo didžiojo kunigaikščio valdyti Medynę. Po Mykolo arešto prarado politinę įtaką. Jo sūnus Aleksandras ir kiti vaikai mirė jaunystėje.
Žmona – Romano Ivancevičiaus duktė.
Vata

Vata (iš vok. Watte) – silpnai persipynusio pluošto masė. Dažniausiai susiduriama su medvilnine vata.

Medvilninė vata

Natūrali medvilninė vata pagal panaudojimą būna medicininė, drabužinė, baldinė, techninė (termoizoliacinė) ir kt.
Dažnai vatos pagalvėlės naudojamos kosmetikos priemonėms nuvalyti.
Pietinis baltakrūtis ežys

Paplitimas

Paplitę vakarų Azijoje - Pietų Kaukaze ir Artimųjų Rytų šiaurinėse šalyse - Armenijoje, Azerbaidžane, Gruzijoje, Irake, Irane, Izraelyje, Libane, Sirijoje, Turkijoje).

Išvaizda

Suaugę sveria 719 g.

Elgsena

Patelės lytiškai subręsta per 213 dienų. Nėštumas užtrunka 35 dienas. Gimdo 4-5 jauniklius. Ką tik gimę jaunikliai sveria 22 g. Per medus veda 1-2 vadas.

Amžius

Gyvena iki 7 metų. Tipiška kūno temperatūra 35,2ºC.

Kiti duomenys

Pietinis baltakrūtis ežys (Erinaceus concolor) ir paprastasis ežys (Erinaceus europaeus) tarpusavyje gali kryžmintis.
Tarakono Ispanija

Istorija

VIII-VI a. pr.m.e. Viduržemio jūros pakrantę kolonizavo finikiečiai ir kartaginiečiai. Vėliau pakrantėje savo kolonijas steigė ir graikai. Romėnai pasirodė II a. pr. m. e.
Romos imperijos provincija vadinosi Tarraconensis, ji po Augusto reorganizacijos 27 m. pr. m. e. pakeitė vėlyvosios respublikos laikais egzistavusią konsulo valdomą Artimosios Ispanijos provinciją.
Provincijos sostine buvo Tarakonas (šiuolaikinė Taragona Katalonijoje). Po Kantabrų karų (29-19 m. pr. m. e.) visas Iberijos pusiasalis pateko romėnų valdžion. Šiaurinėje Iberijos pusiasalio pakrantėje (Kantabrijoje) gyvenę kantabrai buvo nugalėti vėliausiai. Imperijos provincijos gubernatoriumi nuo 61 m. e. m. buvo trumpai kaip imperatorius valdęs Servijus Sulpicijus Galba. Tarakono Ispanijos prokuratoriumi 73 m. e. m. buvo Plinijus Vyresnysis. Valdant Diokletianui 293 m. Tarakono Ispanija buvo padalinta į tris mažesnes provincijas: Galesiją, Kartaginos Ispaniją ir Tarakono Ispaniją. Tarakono Ispanijos provincija išsilaikė iki V a. barbarų invazijų, prasidėjusių 408 m., kai į Iberijos pusiasalį įsiveržė vandalai, svebai ir alanai. Barbarų invazijos paskatino baskų ir kantabrų sukilimus. Provincija galutinai žlugo Iberijos pusiasalyje susikūrus Vestgotų karalystei.

Ūkis

Tarakono Ispanijos eksportą sudarė mediena, auksas, geležis, švinas, alavas, cinoberis, marmuras, keramika, vynas ir alyvuogių aliejus.
Auksinių mumijų slėnis

Auksinių mumijų slėnis – romėnų laikų Sen. Egipto kapinės, esančios prie Baharijos oazės.
Kapinės, populiariai žinomos Auksinių mumijų slėnio pavadinimu, atsitiktinai rastos 1995 m., kai vieno iš Egipto senienų tarnybos apsaugos pareigūnų asilo koja įsmuko į vieną iš kapų. Kapinės yra apie 6 km atstumu į pietryčius nuo oazės pagrindinio miesto Bavičio. Kapinės užima apie 10 kv. km plotą ir jose, preliminariu vertinimu, yra apie 10 000 mumijų. Daugelis iškastų mumijų buvo paauksuotos, dėl ko vietovė praminta Auksinių mumijų slėniu. Kapai iškasti dykumos molyje ar iškirsti po juo esančiame uolingame sluoksnyje. Rasti paprasti šachtiniai ir duobės bei daugianišiai kapai, pastarieji tikriausiai skirti šeimoms palaidoti. Kapai nedekoruoti, išskyrus pasitaikančius pavienius Anubio atvaizdus. Kai kurios iš mumijų turi pomirtines kaukes. Po kai kurių jų galvomis padėti akmenys, tikriausiai atlikę pagalvės funkciją. Tik pavienės mumijos rastos moliniuose karstuose. Bendra jų būklė prasta dėl netinkamai (nepilnai) atlikto mumifikavimo proceso.
Klaksvikar ÍF

Istorija

Klubas įkurtas 1904 m. Daugkartiniai šalies čempionai ir taurės laimėtojai.
2018–2019 m. Europos lygos turnyre burtai lėmė kovą su Vilniaus „Žalgiriu“. 
Fareruose pirmas rungtynes laimėjo lietuviai (rezultatu 2-1).
2019–2020 m. Europos lygos turnyre burtai lėmė kovą su Vilniaus „Riteriais“. Lietuvoje rungtynėse baigėsi 1-1, o atsakomosiose fareriečiams užteko ir nulinių lygiųjų, kad patektų į kitą etapą.
Gražina Balandytė

Gražina Balandytė (g. 1937 m. birželio 27 d. Tučiai, Viekšnių valsčius) – lietuvių kino ir teatro aktorė.

Biografija

Nuo 1955 m. lankė Klaipėdos dramos teatro studiją. 1956–1957 m. ir nuo 1958 m. Kauno dramos teatro, 1957–1958 m. Klaipėdos dramos teatrų aktorė (daugiau, kaip 80 vaidmenų). Nuo 1957 m. vaidina kine ir TV (daugiau, kaip 20 vaidmenų). 1997–2001 m. TV laidos „Ponios Gražinos virtuvė“ vedėja.
Liuksemburgo provincija

Geografija

Provincijos teritorijoje iškilę miškingi Ardėnų kalnai. Aukščiausias taškas – 651 m (Barak de Fraitūras). Svarbiausios upės: Semua, Lesė, Urtas, Zaueris.
Vytautas Vičiulis

Vytautas Vičiulis (1951 m. spalio 16 d. Skuodo rajonas – 1989 m. kovo 3 d. Klaipėdoje) – 1989 m. naktį iš kovo 2-osios į trečiąją prie Lenino paminklo susideginęs klaipėdietis restauratorius ir tautodailininkas. Vytautas nepaliko testamento ar atsisveikinimo laiško.
Tabariškių Kristaus Karaliaus bažnyčia

Istorija

Per 1922 m. žemės reformą būsimai parapijai skirta 8 ha žemės. 1926 m. įkurta parapija. 1927–1928 m. pastatyta bažnyčia. Pirmasis klebonas Vincentas Kizlaitis pastatė varpinę, sutvarkė ūkinius trobesius, padidino bažnyčią. 1941 m. birželio 25 d. vokiečių kareiviai bažnyčioje sušaudė diakoną Vaclovą Stulginskį. 1980 m. ji suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside, prieangiu, 2 zakristijomis. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Mikalojus Leonas Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų garsios Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Karūnos lauko raštininko Jono Frederiko Sapiegos (1618–1664) ir Konstancijos Gerbut vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Trakų vaivada Kazimieras Vladislovas ir Žemaitijos vyskupas Povilas Pranciškus.
1664 metais po savo tėvo Mikalojaus Leono Sapiegos mirties ėmė vadovauti jo kazokų įgulai. 1666 m. gruodį dalyvavo nesėkmingame Lenkijos armijai Brailovo mūšyje, kur jo būrys patyrė didelius nuostolius. 1667 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą.
1673 metais Mikalojus Leonas Sapiega, vadovaudamas savo įgulai, dalyvavo Jono Sobieskio Lenkijos-Lietuvos armijai sutriuškinant Turkijos kariuomenę Chotyno mūšyje. 1676 metais dalyvavo karinėje kampanijoje, vadovaudamas savo paties šarvuotai įgulai. 1677 metais gavo Voluinės kašteliono pareigybę.
1683 metais Mikalojus Leonas Sapiega, vadovaudamas savo paties šarvuotai įgulai, dalyvavo Vienos mūšyje su turkais ir tais pačiais metais gavo Braclavo vaivados pareigybę. 1684 metais dalyvavo naujoje karinėje kampanijoje prieš turkus-osmanus. Jam priklausė Orvucko seniūnija. Išliko ištikimas karaliui Jonui Sobieskiui ir nedalyvavo politinėje veikloje.
Mirė tarp 1685 metų vasario 1 ir birželio 10 d. Buvo palaidotas Šv. Onos bažnyčoje, Kodenyje.

Šeima

1678 metų Mikalojus Leonas Sapiega vedė Aną Charlenskaitę (m.po 1695), nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus ir dukterį.
Uzbekijos futbolo varžybos 2019 m.

Galutinė lentelė

<...>šaltinis:

Uzbekijos futbolo taurė

<...>
Būdas

„Būdas“ (iki 2019 m. gegužės – „Liaudies kultūra“) – Lietuvos iliustruotas žurnalas, nuo 1988 m. einantis Vilniuje, Barboros Radvilaitės g. 8.

Istorija

1988 m. buvo metodinis leidinys kultūros įstaigų veiklai koordinuoti (išėjo 3 nr.), iki 1989 m. ėjo pavadinimu „Kultūrinis švietimas“ kaip LTSR kultūros ministerijos ir LTSR mokslinio metodinio kultūros centro leidinys. Tiražas 1988 m. – 6000 egz., 1997 m. – 1300 egz. 
2019 m. gegužę žurnalas pervadintas į „Būdą“ (kaip aliuzija į Simono Daukanto „Būdą senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių“).

Žurnalas

Leidžia Lietuvos liaudies kultūros centras. 1989–1994 m. spausdino tautinės ideologijos straipsnius, kurie kvietė puoselėti kultūros paveldą ir tradicinę kultūrą. Išeina 4-6 kartus per metus. Skelbia etnografinius tyrimus, straipsnius apie senąją lietuvių kultūrą, kitų šalių kultūros reiškinius.
Bendradarbiai: Romualdas Apanavičius, Marija Baltrėnienė, Audrius Beinorius, Gintaras Beresnevičius, Auksuolė Čepaitienė, Rūta Guzevičiūtė, Birutė Imbrasienė, Algė Jankevičienė, Teresė Jurkuvienė, Petras Kalnius, Aušra Kargaudienė, Libertas Klimka, Nijolė Laurinkienė, Nijolė Marcinkevičienė, Saulė Matulevičienė, Vacys Milius, Alfonsas Motuzas, Rasa Paukštytė-Šaknienė, Alė Počiulpaitė, Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė, Krescencijus Stoškus, Antanas Stravinskas, Žilvytis Šaknys, Dalia Urbanavičienė, Skaidrė Urbonienė, Jonas Vaiškūnas, Daiva Vaitkevičienė, Vykintas Vaitkevičius, Angelė Vyšniauskaitė, Norbertas Vėlius, Eugenija Venskauskaitė ir kiti.
Vyriausioji redaktorė Saulė Matulevičienė, vyresnieji redaktoriai – Dainius Razauskas ir Juozas Šorys.
Death Rock

Deathrock (Death rock) – gotikinės muzikos žanras, pradėtas JAV, grupės Christian Death. Šis žanras artimas gotikiniam rokui, tačiau savo skambesiu artimesnis post - punk. Death rock gali būti skirstomas į dvi rūšis: klasikinis death rock (grupės grojusios iki 1990 metų) ir modernusis death rock (grupės grojusios po 1990 metų)
Bielsko žemė

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai, kurių žemės buvo vadinamos Jotva. Iki XIV a. vidurio dalis žemių priklausė Haličo-Volynės kunigaikštystei. XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Žemė buvo sudaryta iš trijų atskirų dalių. Pirmoji dalis tai Bielsko ir Suražo miestų apylinkės, kurios anskčiau priklausė Drohičino žemėms. Antroji dalis tai Švienck Strumianų gyvenvietės apylinkės, kurias XIV a. užkariavo LDK iš Mazovijos. Trečioji dalis tai Goniondzo miesto apylinkės, kurias XIII a. iš Mazovijos užkariavo kryžiuočiai vėliau perdavę šias žemes LDK. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1569-1793 m. ATR, Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m. žemės priskirtos naujai sudarytai Palenkės vaivadijai. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. didžioji dalis šių žemės atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui ir nedidelė dalis rytinių žemių atiteko Rusijos imperijos Slanimo gubernijai.
Sociofobija

Sociofobija (iš gr. socio 'visuomenė' + phobia 'baimė') – fobija, pasireiškianti baime kalbėti prieš auditoriją, bendrauti su nepažįstamais žmonėmis, baime būti pajuoktu, įžeistu, pažemintu.
Stresinėse situacijoje sociofobiją turintis žmogus nerimauja, kad aplinkiniai gali pastebėti jo nerimą (paraudimą, rankų drebėjimą, prakaitavimą, staigų poreikį šlapintis ir kt.), kalbant pasikeitusią kalbėjimo manierą (per greitą, per lėtą kalbėjimą). Taip pat jaučiama nualpimo, kūno kontrolės praradimo baimė. Sociofobams kyla nerimas dar kelios dienos prieš reikšmingą įvykį (pokalbį, konferenciją, renginį ar pan.). Sociofobija sergantys žmonės neretai save izoliuoja nuo socialinio gyvenimo. Tokie žmonės yra linkę į alkoholizmą, narkomaniją, kitas priklausomybes. Tyrimų duomenimis 13 % gyventojų vienu ar kitu savo gyvenimo laikotarpiu yra išgyvenę sociofobiją. Sociofobiją turintis žmogus suvokia, kad jo baimės yra nepagrįstos, tačiau nesugeba jų atsikratyti. Sociofobijos sunkumas skiriasi: vieniems žmonėms fobiją kelia tik konkrečios situacijos (pvz., kalbėjimas prieš auditoriją, bendravimas su priešingos lyties žmogumi), kitiems bet koks bendravimas su aplinkiniais. Negydant sociofobijos ji gali peraugti į agorafobiją, nerimo priepuolius, depresiją, žmogus negali gyventi pilnavertiško gyvenimo, normaliai dirbti, mokytis, kurti šeimos.
Sociofobiją gali sukelti nepasitikėjimas savimi, savęs nuvertinimas, socialinių įgūdžių stoka, skaudūs išgyvenimai.