google/wiki40b huggingface dataset:
Juodasis ketvirtadienis

Istorija

Pasaulio ekonomika 1929 metais turėjo daug problemų. Europos ūkis sunkiai atsistatinėjo po Pirmojo Pasaulinio karo. Jau daug metų didžiosios kolonijinės valstybės vedė muitų karus, kurie destabilizavo pasaulinę prekybą. Tuo metu Niujorko vertybinių popierių biržoje augo bankinė spekuliacija. Akcijų kainų augimas didino investuotojų turtą. Bankai išdavinėjo kreditus, užstatu priimdami pervertintas akcijas. Bankų ir akcinių bendrovių veiklos praktiškai niekas netikrino. Už paimtus kreditus buvo perkamos akcijos, dar labiau keliant jų kainas. Daug akcinių bendrovių, kurių akcijos buvo labai išaugusios, praktiškai neturėjo jokio turto ir nevykdė jokios veiklos.

Eiga

Galiausiai nauji investuotojai nebegalėjo palaikyti akcijų augimo. Vertybinių popierių biržoje 1929 m. spalio 24 d. prasidėjo didelis išpardavimas. Kuo daugiau kainos krito, tuo daugiau žmonių norėjo akcijas parduoti. Panikoje buvo parduodamos ir sąžiningų akcinių bendrovių akcijos, kurios vertė atitiko akcinių bendrovių turimą turtą. Pirmą dieną buvo parduota apie 13 milijonų akcijų, per kelias sekančias dienas buvo parduota apie 30 milijonų akcijų. Daugumos akcinių bendrovių akcijos nukrito iki nulio. Investuotojai prarado viską, o kas buvo paėmęs kreditus, bankrutavo. Skolininkų buvo tiek daug, kad bankai prarado didelę dalį žmonių indėlių. Tokiu būdu prasidėjo grandininė įsiskolinimų reakcija, kuri pradėjo pirmą Didžiosios depresijos etapą.

Juodojo ketvirtadienio padariniai

Po juodojo ketvirtadienio pasaulinė kredito sistema labai pasikeitė. Įvesti aiškūs patikrinimo reikalavimai. Dabar kiekviena akcinė bendrovė, registruota vertybinių akcijų biržoje, privalo nurodyti savo ūkinius duomenis, kuriuos turi patvirtinti išorės auditorius. Bankai vykdė bankinę kontrolę. Atsirado limitai, kuriais nustatomos rizikingų kreditų kvotos.
Šių priemonių dėka pasaulio ūkyje, nors ir buvo didesnių ar mažesnių krizių, 1929 metų krizė nepasikartojo. Vertybinių popierių rinkos įvairiose valstybėse išgyveno krizes dėl įvairių priežasčių. Įprasta priežastis – kontrolės trūkumas. Dažniausiai vertybinių popierių biržas sukrečia krizės dėl didelių atskirų valstybių biudžetų deficitų ir nevykusios centrinių bankų monetarinės politikos.
Juodasis ketvirtadienis – diena, kai buvo užregistruota daugiausiai savižudybių pasaulio istorijoje.
Guilino kalvos

Guilino kalvos (kin. 象鼻山, pinyin: Xiàngbí Shān) − stačių ir siaurų kalvų grupės pietų Kinijoje prie Lidziango upės. Aukščiausia yra Didžiojo Vainiko kalva − jos aukštis 120 m.
Guilino kalvų teritorija garsėja savo nuostabiu kraštovaizdžiu: keistomis klinčių kalvomis, dėl kurių ji yra viena labiausiai gražiausių Kinijos vietų. Šie klinčių bokštai iškyla 120 km atkarpoje ties Lidziango upės krantais, tarp lygių ryžių laukų.
Maždaug prieš 300 mln. metų šioje vietoje plytėjo vandenynas, tačiau jo dugną judanti Žemės platforma išstūmė virš jūros lygio. Stori klinčių sluoksniai tapo neapsaugoti nuo vėjo, bangų ir tik tvirčiausia jų dalis išliko kaip uolų kauburiai − šie dariniai žinomi kaip karstiniai bokštai.
Dėl savo keistų formų kalvos gavo vaizdingus pavadinimus: Penki Tigrai, gaudantys ožką, Lipantis Vėžlys, Kupranugario arba Ąsočio kalva, Dramblio Straublio kalva, Septynių Žvaigdžių kalva. Kupranugario kalva atrodo labai panaši į sėdintį kupranugarį, kad galima pamanyti, jog jis iškaltas iš uolos. Tačiau pažiūrėjus kitu kampu, ši kalva taip pat primena didžiulį vyno ąsotį, todėl ji taip pat vadinama Ąsočio kalva. Parko Gėlių tilto, pastatyto 1540 m. arkos, atsispindėdamos vandenyje, sudaro ratą. Nuo šio tilto viršaus atsiveria labai gražus vaizdas į apylinkes.

Legenda

Pasak legendos, Dramblio Straublio kalva, stūksanti prie Lidziango upės, kažkada buvęs dramblys, kuriuo Dangaus valdovas keliavęs po Pietų Kiniją. Kartą dramblys susirgęs, o Guilino valstietis jį išgydęs. Atsidėkodamas dramblys padėjęs jam apdirbti laukus, tačiau Dangaus valdovas labai užsirūstinęs ir pavertęs gyvūną akmeniu. Kalvos apačioje dramblio „straublys“ paniręs į vandenį, sudarydamas tarsi perėją po arka. Jis vadinamas Mėnuliu vandens arkoje, nes atsispindi vandenyje kaip mėnulio pilnatis.
Valentina Paukštelytė

Biografija

1960 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1960–1969 m. dirbo Lietuvos radijuje, nuo 1970 m. – Lietuvos televizijos literatūros ir meno redakcijoje. Rengė laidas apie dailę, 1977–1982 m. – savaitinį kultūros žurnalą „Versmės“, 1987–1989 m. – laidų ciklą „Kultūros metraščiai“.
Parengė scenarijus videofilmams pagal Vaižganto, J. Paukštelio kūrinius, sukūrė keletą scenarijų dokumentiniams televizijos filmams. Nuo 1989 m. – Lietuvos televizijos Kultūros redakcijos vyr. redaktorė, Lietuvos televizijos programų direkcijos vyr. redaktorė, LTV-2 kanalo režisierė.
Tarptautinė korespondencinių šachmatų federacija

Tarptautinė korespondencinių šachmatų federacija (TKŠF; angl. International Correspondence Chess Federation, ICCF) – sporto organizacija, vienijanti korespondencinių šachmatų profesionalus visame pasaulyje. Organizuojamos varžybos: Pasaulio korespondencinių šachmatų olimpiada ir kt. Lietuvai ICCF atstovauja Lietuvos korespondencinių šachmatų federacija.

Istorija

1928 m. įkurta Tarptautinė korespondencinių šachmatų sąjunga (vok. Internationaler Fernschachbund, IFSB). Steigimo iniciatorius – vokietis Erich Otto Freienhagen. Būstinė – Berlynas (Vokietija).
1945 m. įsteigta Tarptautinė korespondencinių šachmatų asociacija (angl. Correspondence Chess Association, ICCA).
1951 metais įkurta dabartinė Tarptautinė korespondencinių šachmatų federacija.
Jonas Arčikauskas

Jonas Arčikauskas (g. 1957 m. gegužės 7 d. Patilčiai, Vilkaviškio raj.) – Lietuvos scenografas, dailininkas keramikas.

Biografija

1972–1976 m. mokėsi Kauno Stepo Žuko dailės technikume, 1976 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute, 1980–1985 m. studijavo Lietuvos dailės instituto keramikos katedroje.
1982–1984 m. Vilniaus universiteto dramos teatro, 1985–1993 m. Kauno dramos teatro ir Vilniaus dramos teatro dailininkas, vyr. dailininkas. Sukūrė scenovaizdžių ir kostiumų šių teatrų, Lietuvos operos ir baleto teatro bei Jaunimo teatrų spektakliams.
Scenovaizdžiams būdingi simboliai, scenos erdvės plastika ryški, aiškių formų, kontrastinga, irealistinė. Jo kuriami teatro kostiumai išraiškingi, dinamiško silueto. Nuo 1990 m. su dailininkų grupe „Angis“ dalyvauja parodose.
Mikeliškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Ožkiniškis – 2,7 km
BIRŽAI – 6 km
Varniūnai – 3,7 km
Bartasiškis – 1,4 km
Štakiriai – 4 km
Tarosiškiai – 1,1 km
Anglininkai – 4,5 km
Vilties daigas

„Vilties daigas“ – Žemaitijos fantastų klubo „Fajetai“ narių 1991-1998 m. leistas fenzinas.

Istorija

Pirmasis fenzino numeris pasirodė 1991 m. birželio mėnesio pradžioje. Paskutinis numeris išleistas 1998 m. Leidinį dažniausiai parengdavo ir išleisdavo A. Kalnikas. Jam talkininkavo P. Jankauskas, R. Žilinskas ir kiti gyvavusio klubo nariai. Fenzinas ėjo nereguliariai: daug numerių buvo sublokuoti su kitu to paties klubo leistu leidiniu - „Denebolos šviesa“, keli numeriai buvo priglausti Pakruojo fantastų klubo „Selija“ (1990-2005 m.) mėgėjiškame leidinyje „Varūna“. Fenzine publikuoti vietinių autorių literatūriniai kūriniai ir iliustracijos. 1993 m. „Lituanicono“ metu šis fenzinas buvo pripažintas geriausiu fantastikai skirtu mėgėjišku leidiniu Lietuvoje.
Amadėjus II

Amadėjus II (pranc. Amédée II de Savoie; apie 1050–1080 m. sausio 26 d.) – penktasis Savojos ir Morjeno grafas (nuo 1078 metų).

Biografija

Savojos grafo Otono I ir jo žmonos Adelaidos Suzkos sūnus. Paveldėjo titulą po savo vyresnio brolio Pjero I, nepalikusio sūnų, mirties.
Kaip ir jo broliui, Amadėjui II labai didelę įtaką darė jo motina, kuri buvo labai valdinga moteris.
Savo vidaus politikoje Amadėjus II prisilaikė principo: palaikyti pjemontus prieš savojiečius, ir savojiečius prieš pjemontus.
Amadėjus II davė daug privilegijų cerkvėms, dalinai – bernardinų ir augustinų, ir aukojo žemes vienuolynams.
Anoniminiai alkoholikai

Anoniminiai alkoholikai (AA) – vyrų ir moterų draugija, kurioje dalijamasi savo patirtimi, jėgomis ir viltimi, norint padėti sau ir kitiems pasveikti nuo alkoholizmo.
Šiuo metu AA draugijos veikia 180 šalių, oficialiai įregistruota daugiau nei 100 tūkstančių grupių. Vien Lietuvoje yra 126 AA grupių bei lietuvių grupės užsienyje – penkios Airijoje, trys Anglijoje, po vieną JAV ir Švedijoje. Per savaitę skirtinguose Lietuvos miestuose vyksta apie 600 susirinkimų.

Istorija

AA draugija įkurta 1935 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose. Pirmieji draugijos nariai jau pakankamai ilgą laiką išbuvę blaivūs, nutarė prabilti apie savo patirtį viešai. 1939 m. išleista knyga „Anoniminiai alkoholikai“. Taip pat pasivadino ir draugija, kuriai tuo metu priklausė apie šimtas vyrų ir moterų. 1941 m. pabaigoje AA narių skaičius JAV ir Kanadoje jau siekė 8000. Po Antrojo pasaulinio karo draugija pamažu paplito visame pasaulyje. 2010 m. 180-je šalių buvo daugiau nei 115 000 AA grupių. Jose – daugiau nei 2 milijonai narių.
Lietuvoje pirmoji AA grupė įsikūrė 1988 m. birželio 30 d. Pirmieji AA nariai rengė atvirus susirinkimus Vilniuje, rūpinosi knygų „Anoniminiai alkoholikai“ ir „Dvylika žingsnių ir dvylika tradicijų“ vertimu į lietuvių kalbą.
Čiupalija

Čiupalija (isp. Chupalla) – tradicinė Čilės raitelių (huaso) skrybėlė, gaminama iš šiaudų. Jos nešiojamos Centrinės Čilės kaimiškose vietovėse, dažnai naudojamos šokant čilietišką liaudies šokį kueką, taip pat Čilės rodeo metu.
Pavadinimas kilęs nuo indėniško bromelijos, iš kurios seniau ir gamintos šios skrybėlės, pavadinimo (achupalla). Dabar čiupalijos gaminamos iš įvairių augalų, daugiausia kviečių ar ryžių šiaudų.
Kvitokas

Istorija

1948 m. birželio mėn. į Kvitoką iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 500 žmonių. 1950 m. atvežta nemažai ukrainiečių. Tarp tremtinių buvo lenkai, suomiai, armėnai, kinai. Vieni tremtiniai kirto mišką 25–30 km nuo Kvitoko, ten barakuose visą savaitę ir gyvendavo, kiti dirbo Kvitoko lentpjūvėje, traukė iš upės rąstus, pjovė lentas, krovė vagonus. 1958 m. lietuviams tremtis panaikinta, bet grįžti į Lietuvą leista ne visiems. Kvitoko kapinėse buvo palaidota apie 20 tremtinių lietuvių. 1989 m. kai kurių palaikai parvežti į Lietuvą. XX a. pabaigoje Kvitoke dar gyveno keletas lietuvių.
Targių ozas

Targių ozas – ozas Kelmės rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo kelio Ryga – Tilžė ir į šiaurę nuo kelio Noreišiai – Padvarninkai – Šilo Pavėžupis – Laikšės, Kurtuvėnų regioninis parkas.

Geologija

Targių ozai driekiasi iš šiaurės rytų į pietvakarius link Targauskių pietinėje regioninio parko dalyje. Jų ilgis – nuo 300 m iki 2 km, santykinis aukštis – iki 11 m. Absoliutus keteros aukštis siekia 145 m, o pado plotis – 150 m. Yra matoma tik maždaug trečdalis reljefo formos, kita dalis slypi po žeme. Skersiniame pjūvyje Targių ozų ketera suapvalėjusi, o kai kur – plokščia. Kalvagūbrių šlaitai statūs. Manoma, kad iš pradžių buvusių ledyno properšų vietose buvę vientisi, kiek vingiuoti kalvagūbriai. Į atskiras mažesnes dalis juos suskaidė bei aplygino prieledyniniai vandenys.
Mykolas Jastržembskis

Biografija

Gimė ir augo Slucko reformatų bažnyčios kunigo šeimoje. Baigęs Slucko gimnaziją, jis studijavo teologiją Dorpato universitete. Studijų metais priklausė studentiškai korporacijai Konventas Polonia.
1889 m. liepos 7 d. ordinuotas į kunigus. Paskirtas kunigu pamokslininku į Vilniaus reformatų bažnyčią, iki 1907 m. kartu aptarnavo ir bendratikių parapiją Deltuvoje. Dėl kunigų trūkumo bei vizituodamas važinėdavo ir į rytines Vilniaus Sinodo parapijas dabartinės Baltarusijos teritorijoje.
Nuo 1894 m. ėjo skyrybų komisijos Sinode pirmininko pareigas, nuo 1893 m. renkamas į Sinodo kolegiją kaip narys iš dvasininkų. Po trylikos tarnystės metų Vilniuje 1902 m. buvo ordinuotas į vicesuperintendentus. 1907 m. išrinktas Vilniaus distrikto superintendentu, tose pareigose išbuvo iki mirties.
Iecava (gyvenvietė)

Transportas

Svarbus Latvijos transporto centras. Per Iecavą nutiesta Latvijos A7 magistralė, kuri yra ir Via Baltica kelio dalis. 5 km nuo miestelio centro eina geležinkelio linija „Jekabpilis-Jelgava“, prie kurios įsikūrusi Iecavos geležinkelio stotis. 1962 m. Iecavą pasiekė pirmasis Latvijoje gamtinių dujų dujotiekis.
Lituoklis

Lituoklis – įtaisas, kuris įkaitusiu antgaliu ištirpina lydmetalį tam, kad sujungtų dvi metalines detales.
Lituoklis sudarytas iš įkaitinamo metalinio antgalio ir izoliuotos rankenos. Dažniausiai kaitinama naudojantis elektra, perduodant jos srovę, tiekiamą elektros laidais ar baterija, per kaitinimo elementą. Kitas kaitinimo metodas apima tinkamų dujų sudegimą, kurias galima tiekti per baką, įmontuotą ant lituoklio, arba per išorinę liepsną.
Dalis lituoklių įkaista ir atvėsta per kelias sekundes, bet kitiems tai užtrunka minutes.
Dvisparniai

Dvisparnių biologija

Tai labiausiai išsivysčiusių vabzdžių būrys. Turi tik du priekinius sparnus. Antroji sparnų pora redukuota, virtusi dūzgais, jų viduje yra chordotonaliniai organai svarbūs vabzdžiams skrendant. Sparnai turi būdingą formą, pamatinė jų dalis praplatėjusi, o pats pamatas labai siauras, dažnai sudaro nedidelį išsikišimą- sparnelį. Dvisparniai tarp vabzdžių – geriausi skraidytojai. Kūno sandarai būdinga judri galva su labai didelėmis daugiafacetinėmis akimis, suagtinė krūtinė su liemeniniu arba stiebelišku pilvu. Burnos organai specifiniai laižomieji arba siurbiamieji, kartais redukuoti. Dvisparniai neturi polinkio rūpintis palikuonimis, statyti lizdus. Išskyrus : vadovaudamiesi uosle deda kiaušinius į terpę, kurioje gausu maisto.

Ūkinė reikšmė

Daug žalos gyvulininkystei padaro kraujasiurbiai: sparvos, piktmusės, moskitai, gumbiniai uodeliai, mašalai. Sparvos perneša tuliaremijos sukėlėjus. Naminius gyvulius parazituoja gyliai. Kopūstinė, svogūninė musės – daržovių kenkėjai. Kambarinė musė perneša daug ligų (dizenterija, vidurių šiltinė ir kt.). Piktmusė kandžioja naminius gyvulius rudens metu. Mėlynosios mėsinės musės deda kiaušinius į lavonus ar nepridengtą mėsą. Musė cė-cė platina miegligę (Afrika). Kopūstinė musė deda kiaušinius į kopūstų daigus, jos lervos apėda kopūstų šaknis. Yra daug kitų žalingų musių – jos yra javų kenkėjos. Arklinio gylio patelė kiaušinius tvirtina prie arklio plaukų, vėliau patenka į žarnyną ir parazituoja.
Naudingi dvisparniai: tai parazituojantys vabzdžių lervas tachinas. Kai kurių dvisparnių lervos naikina amarus. Genetinių laboratorinių tyrimų objektas – drozofila. Chironomidų lervos sudaro žymią žuvų maisto dalį tvenkinių ūkiuose, taip pat specialiai gaudomos akvariumų žuvims maitinti.
Nikolajus Andrianovas

Nikolajus Andrianovas (rus. Никола́й Ефи́мович Андриа́нов, 1952 m. spalio 14 d. Vladimiras – 2011 m. kovo 21 d. Vladimiras) – Rusijos gimnastas, daugkartinis olimpinių žaidynių prizininkas. Tarptautinėse varžybose atstovavo TSRS rinktinei. Iki 2008 m. Andrianovui priklausė olimpinis vyrų rekordas pagal didžiausią laimėtų olimpinių medalių skaičių. Daugkartinis Europos ir Pasaulio čempionas, 1973 m. Universiados penkių aukso medalių laimėtojas.
2001 m. sportininkas įtrauktas į tarptautinės gimnastikos federacijos (FIG) šlovės muziejų.
2011 m. eidamas 58-uosius metus Andrianovas mirė nuo daugelio organų sistemų atrofijos. Paskutiniais savo gyvenimo mėnesiai sportininkas nebepajėgė nei šnekėti, nei valdytų savo rankų ar kojų.
Australijos himnas

Istorija

"Advance Australia Fair" XIX a. pabaigoje sukūrė Peter Dodds McCormick, po kūriniu pasirašęs kaip „Amicus“ (lot. draugas). Pirmą kartą dainą atliko Andrew Fairfax 1878 m. lapkričio 30 d. Neilgai trukus daina išpopuliarėjo ir 1901 m. sausio 1 d. Australijos Sandraugos inauguracijos proga ją choru traukė 10 tūkst. žmonių.
1907 m. Australijos valdžia apdovanojo Peter Dodds McCormick £100 premija už šios dainos sukūrimą.
Net ir iki tapdama nacionaliniu Australijos himnu, daina buvo gan plačiai naudojama. II pasaulinio karo metu Australijos nacionalinis transliuotojas – Australian Broadcasting Commission – naudojo ją žinių anonsuose, taip pat ji dažnai būdavo grojama oficialių ceremonijų atidarymuose ir uždarymuose.
1973 m. Gough Whitlam vadovaujama Australijos vyriausybė nusprendė, kad valstybei reikia himno, kuris simbolizuotų Australiją kaip išskirtinę valstybę ir paskelbė konkursą tokiam himnui. Australijos menų taryba suorganizavo konkursą, kuris buvo pramintas „Australijos nacionalinio himno paieška“. Konkursas vyko dviem etapais: pirmuoju buvo ieškoma eilių, antruoju – muzikos. Kiekvieno etapo laimėtojui buvo paskirtas 5000 Australijos dolerių prizas. Tačiau nė vienas iš naujai pateiktų kūrinių nepasirodė vertas dėmesio, tad Australijos menų taryba rekomendavo rinkti nacionalinį himną iš „Advance Australia Fair“, „Waltzing Matilda“ ir „Song of Australia“.
Po apklausos (1974 m.), kurioje buvo apklausta 60 tūkst. Australijos gyventojų, paaiškėjo, kad populiariausia iš pasiūlytų dainų yra „Advance Australia Fair“.
1977 m. referendume „Advance Australia Fair“, surinkusi 43,6 % balsų, buvo išrinkta nacionaliniu himnu, įveikdama kitas tris pasiūlytas dainas: „Waltzing Matilda“ (28,5 % balsų), „Song of Australia“ (9.7 % balsų), ir tuomeninį nacionalinį himną „God Save the Queen“ (surinkusį 18.7 % balsų).
1984 m. balandžio 19 d. Bob Hawke vadovaujama Australijos vyriausybė paskelbė „Advance Australia Fair“ nacionaliniu valstybės himnu.

Kritika

Nacionalinis himnas kartkartėmis vis sukelia diskusijas Australijoje, nes yra teigiančių, kad jo eilės ir muzika vidutiniški, neįdomūs, neįkvepiantys. Kiti kelia nepasitenkinimą, kad himnas „Advance Australia Fair“ nėra toks populiarus ir plačiai žinomas kaip kitos nacionalinės dainos, ypač „Waltzing Matilda“. Ypač kritikuojamas pirmame posme esantis žodis angl. „girt“ (neveikiamoji veiksmažodžio „to grid“, reiškiančio „apsupti, apglėbti“ forma) kaip mažai žinomas ir sunkiai suprantamas.
2000 m. Sidnėjuje vykusių Olimpinių žaidynių atidarymo metu tapo akivaizdu, kad didžiulė žiūrovų minia nemokėjo nacionalinio himno antrojo posmo, kurį sudainavo Julie Anthony.
Himno melodija yra išdėstyta labai plačiame diapazone, kas neišlavintam balsui sukelia sunkumų dainuojant.
Inkūnų Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia

Istorija

Vyskupui leidus Angelės Stukaitės-Šukienės namuose įrengtoje koplyčioje 1939 m. pradėtos laikyti pamaldos. Nuo to laiko pradėta kurti Inkūnų parapija. Ją administravo Andrioniškio klebonas kunigas Dominykas Mikšys (1939 m.) ir kunigas Matas Šermukšnis (1939-1940 m.). Pirmasis parapijos klebonas Jonas Uogintas (1940-1944 m.). Kunigo Jono Uoginto (1911–1988) rūpesčiu pagal išeivio iš Andrioniškio inžinieriaus Pranciškaus Markūno (1873–1964) projektą 1941–1942 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Ją 1942 m. spalio 18 d. pašventino Panevėžio vyskupas Kazimieras Paltarokas. 1943 m. pastatyta klebonija. Po kunigo Jono Uoginto parapijai vadovavo Kazimieras Žukas (1944-1945 m.), Antanas Gružauskas (1945-1946 m.), Povilas Kučinskas (1946-1948 m.), Povilas Kairys (1948-1950 m.), Feliksas Savčiukas (1950-1956 m.).
1956–1966 m. klebonavo Eduardas Vaišnoras (1906–1982), Karagandos kalinys. 1966-1973 m. klebonavo Sigitas Uždavinys. Šis kunigas ypač daug pasidarbavo tobulindamas ir turtindamas bažnyčią, ją sutvarkė (iškalė, išgražino, išdažė) bažnyčios vidų, sutvarkė kapines. Sovietinės valdžios nuteistas metams pataisos darbų (miško kirtimo darbams) už kapinių sutvarkymą. 1973-1998 m. klebonavo Jonas Labakojis. Jo pastangomis bažnyčia buvo apkalta lentomis, nudažyta. Nuo 1998 m. parapija klebono neturi, ją aptarnavo Andrioniškio klebonas Jonas Labakojis, nuo 2004 m. Virginijus Taučkėla.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, su žemesne apside ir zakristija. Bažnyčia vienanavė, turi 3 altorius. Šventoriaus tvora metalinė (be vartų).
Buinakskas

Istorija

Nuo seno čia stovėjo gyvenvietė, kuri, pasak legendų, buvo įkurta Tamerlano (Timūro), todėl vadinosi Temir Chan Šura (Темир-Хан-Шура). 1832 m. čia įkurta tokio pat pavadinimo rusų tvirtovė. 1866 m. tapo miestu ir Dagestano srities centru. Vystyta įvairi pramonė, amatai, veikė 2 cerkvės, katalikų, armėnų bažnyčios, 2 sinagogos, 2 mečetės. Temir Chan Šura 1918 m. tapo trumpai gyvavusios Šiaurės Kaukazo kalnų respublikos sostine. 1920 m. kraštą užėmė bolševikai, o 1922 m. miestas pavadintas Buinaksku kumykų komunisto Ulubijaus Buinakskio garbei.
1970 m. miestas nukentėjo nuo žemės drebėjimo. 1999 m. rugsėjo 4 d. mieste teroro išpuolį surengė vahabitai teroristai.
Arūnas Vaškevičius

Karjera

Nuo 3 klasės A. Vaškevičių treniravo garsus Druskininkų treneris Romas Zautra. 2009, 2010, 2011 ir 2012 m. A. Vaškevičius išrinktas geriausiu Lietuvos metų rankininku.
SK Slavia Praha

Istorija

Klubo ištakos siekia 1892 m.
1926 m. „Slavia“ žaidė draugiškas rungtynes su Lietuvos komandomis.
Aukštutinis Reinas

Aukštutinis Reinas (68) (pranc. Le Bas-Rhin) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės rytuose, Elzaso regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Kolmaras (Colmar). Generalinės tarybos pirmininkas Brigitte Klinkert.
Departamente 4 apskritys, 31 kantonas, 31 municipalinis susivienijimas ir 377 komunos. Plotas – 3 525 km². 1999 m. – 708 025 gyventojų, 201 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Elzaso provincijos dalyje. 1790 m. sausio 8 d. įstatymu pertvarkytas. 1795 1798 ir 1800 m. prijungtos dar kelios savivaldybės. 1814 ir 1816 m. prarado Monbejaro ir Odinkūro teritorijas. 1871–1919 m. priklausė Vokietijai ir vadinosi Bezirk Oberelsass. Versalio sutartimi buvo atkurtos departamento ribos, bet išskirta Belforo teritorija.

Geografija

Aukštutinio Reino departamentas ribojasi su Žemutinio Reino, Vogėzų departamentais, Belforo teritorija, Šveicarija ir Vokietija.
Teritoriją riboja Vogėzų kalnai, aukščiausia vieta – 1424 m., žemiausia -179 m virš jūros lygio.

Kalba

Tradicinės departamento kalbos – elzasiečių kalba, vokiečių kalba, oficiali – prancūzų. Folklore (dainos, pasakos ir kt.) iki šiol naudojama elzasiečių kalba.

Ekonomika

Pagrindinės ekonomikos šakos: žemės ūkis, vynuogininkystė (Appellation d'origine contrôlée), alaus gamyba. Nemažas pajamas duoda turizmas.

Politika

Aukštutinio Reino departamentui Prancūzijos senate atstovauja 4 senatoriai, Atstovų rūmuose – 7 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 31 narys, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.