google/wiki40b huggingface dataset:
Emilija Leviškienė

Biografija

1961 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką.
1956–1960 m. Linkuvos rajono laikraščio „Socialistinis kelias“ korespondentė, atsakingoji sekretorė. 1960–1979 m. Šiaulių miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“ redakcijos pramonės skyriaus korespondentė, nuo 1965 m. – vedėja. 1979–1994 m. – Šiaulių televizorių gamyklos sociologė, sociologijos-psichologijos laboratorijos vadovė, 1991–1995 m. – įmonės laikraščio „Žydrasis ekranas“ redaktorė. Kartu bendradarbiavo miesto ir šalies spaudoje. 1995–1998 m. laikraščio „Litas“ korespondentė Šiauliuose,  dienraščio „Šiaulių kraštas“ korespondentė. Rašinių temos – gamyba, statyba, komunalinis ūkis, prekyba, žmonių tarpusavio santykiai, moralės problemos. 1999–2003 m. AB „Šiaulių energija“ atstovė spaudai.
1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatė.
Kajambė (miestas)

Istorija

Kajambė nuo seno buvo gyvenama vietinių indėnų kajambių. Jie ilgai atsilaikė prieš inkus ir buvo užkariauti tik Huajna Kapako, po 20 metų karo.
Naujieji Salantai

Etimologija

Kaimas įsikūrė šalia Salantų miestelio, kitapus Salanto upės, todėl buvo pavadintas Naujaisiais Salantais. Kadangi kaimo sodybos prasidėjo už tilto per Salantą, gyvenvietė dar vadinta Užtilčiu, Užtilčio priemiesčiu.

Geografija

Kaimo žemės plytėjo į vakarus nuo Salanto dešiniojo kranto, jo pakrantės aukštumoje ir Erlos–Salanto senslėnyje, prie kelių Salantai–Kretinga ir Salantai–Mosėdis. Šiaurėje ribojosi su Dvaraliu, vakaruose – su Žudgaliu.
Šiuo metu kaimo žemėje plyti Salantų miesto vakarinė dalis ir sodininkų bendrijos Salantai sodai.
Varputė

Varputė (arba klitoris; lot. clitoris) yra moters lytinių organų dalis, priklausanti išoriniams lytiniams organams. Tai yra labai mažas (0,5–1 cm skersmens, labai retai siekia 2 cm ir daugiau), bet svarbus organas, sudarytas iš akytkūnio ir plonu daugiasluoksniu plokščiuoju epiteliu aptrauktos galvutės. Lytinio susijaudinimo metu į varputę priteka daug arterinio kraujo, o veninio kraujo ištekėjimas sulėtėja, todėl varputė ima didėti (erekcija), o didelio susijaudinimo metu klitoris gali net kyšoti iš vulvos. Galvutės gleivinėje yra daug specializuotų nervinių galūnių (visoje varputėje priskaičiuojama net iki 14 000 nervų), todėl ją lengvai spaudžiant ir trinant tiesiais ar sukamaisiais judesiais moteris labai sujaudinama ir gali pasiekti orgazmą. Viršuje apie varputę glaudžiasi mažosios lytinės lūpos, sudarydamos apyvarputę (apyvarpę), o po varpute yra šlaplės anga. Genetiškai ir struktūriškai varputė atitinka vyro varpą, tik yra žymiai mažesnė (pagal tai ir pavadinta).
Varputė yra jautriausia moters erogeninė zona, todėl manoma, kad varputės pagrindinė biologinė funkcija – sukelti lytinį susijaudinimą. Jos dydis visai neturi įtakos jaudrumui. Kadangi varputė ir jos stimuliavimas yra stipriai susiję su moters orgazmu, todėl kai kurios moterys patiria orgazmą tik tam tikromis sąlygomis, kai jaudrinama jų varputė, pvz., stimuliuojant burna ar liežuviu (vadinama kunilingu), pirštais, varpa, trinant gakta sueities metu, taip pat varputė gana stipriai jaudrinama atliekant frikcijas, aistringai stumiant partnerę į priekį ejakuliacijos metu; tam tikros sueities pozos taip pat gali skatinti varputės stimuliaciją.
Kai kurios merginos, dar nepradėjusios lytinio gyvenimo, jau gali būti patyrusios orgazmą masturbuodamos varputę.

Istorija

Pirmosios žinios apie varputę randamos XVI amžiaus medicininėje literatūroje. Tačiau tai yra diskutuotina: Realdas Kolombas (Realdo Colombo, 1516–1559), italų anatomas ir chirurgas, savo knygoje apie anatomiją yra nurodęs „moters malonumo buveinę“, ir pavadino ją Veneros meile arba saldumu. Tačiau R. Kolombo profesoriaus vietą Padujos universitete užėmęs Gabrielis Falopijus (Gabriele Falloppio, 1523–1562), atradęs kiaušintakius, dar vadinamus Falopijaus vamzdžiais, teigė, kad jis pats yra varputės atradėjas, o ne R. Kolombas. XVII amžiuje danų anatomas Kasparas Bartolinas Jaunesnysis (Casparus Bartholinus Junior, 1655–1738), atradęs Bartolino liaukas, paneigė tiek R. Kolombo, tiek ir G. Falopijaus pretenzijas, nurodydamas, kad varputė medicinos mokslui buvo žinoma dar maždaug nuo II mūsų eros amžiaus.
Anglijos futbolo sistema

Anglijos futbolo pagrindinė kontroliuojanti institucija – Futbolo Asociacija, kurios nariais yra visi profesionalūs Anglijos klubai ir didžioji dalis pusiau profesionalių bei mėgėjų klubų.

Lygos

Aukščiausioji lygų pakopa – 20 klubų Premier lyga, įkurta 1992 metais, kai 20 stipriausių Anglijos klubų dėl finansinių sumetimų atsiskyrė nuo Futbolo lygos. Stipriausios 5-7 Premier lygos komandos atstovauja Angliją Europinėse klubų varžybose, o 3 paskutines vietas užėmusios komandos iškrenta į aukščiausią Futbolo lygos divizioną.
Anglijos Futbolo lyga įkurta seniausiai pasaulyje – 1888 metais, nuo to laiko susikūrė daug įvairių lygų, kurias XX-XXI amžių sandūroje mėginta sujungti į vientisą struktūrą piramidės principu. Futbolo lyga sudaryta iš 3 divizionų po 24 komandas – Futbolo lygos čempionato, Pirmosios futbolo lygos ir Antrosios futbolo lygos.
Žemiau futbolo lygos yra Nacionalinė lygų sistema, sudaryta iš 7 divizionų. Stipriausiame National League divizione žaidžia 24 profesionalūs bei pusiau profesionalūs klubai. Žemesni divizionai sudaryti is 95 regioninių lygų, jose viso dalyvauja virš 1 600 klubų.
Mėgėjų klubai žaidžia susibūrę į asociacijas, iš kurių didžiausia yra Amateur Football Association.
Stipriausių klubų antrosios komandos žaidžia rezervų lygose – FA Premier Reserve League bei žemiau esančiose Central League ir Football Combination. Dalis antrųjų komandų žaidžia žemesnėse lygose.

Taurių varžybos

Pagrindinės taurių varžybos – FA taurė, organizuojama nuo 1872 metų, bei Lygos taurė. FA taurės laimėtojas prieš kitą sezoną žaidžia su Premier lygos laimėtoju vieneriose FA Community Shield rungtynėse.
Kitos organizuojamos taurių varžybos – Futbolo lygos trofėjus (varžosi Futbolo lygos komandos), FA trofėjus (varžosi trijų Nacionalinės lygų sistemos divizionų komandos), FA Vase (varžosi žemesnių Nacionalinės lygų sistemos divizionų komandos), FA National League System Cup, FA Sunday Cup.
Liolių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia

Istorija

Pirmąją bažnyčią Lioliuose pastatydino ir aprūpino 1522 m. Mykolas Viekavičius, kuris kartu su broliui Luku Viekavičiumi ją 1517 m. liepos 23 d. Vilniuje surašytu dokumentu finansavo. Kiek vėliau Stanevičius bažnyčios žemes padidino iki 12 valakų. XVI a. antrojoje pusėje – 1628 m. bažnyčią buvo pasisavinę evangelikai reformatai. 1748 m. minima sena bažnyčia. Prie jos tada veikė Švč. Mergelės Marijos Vaduotojos brolija.
1768 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Jai 1820 m. priklausė Baltmiškio kaimas. 1841 m. parapijai priklausė 12 valakų ir 18 margų žemės. Lioliuose gyveno 2 kunigai (klebonas gaudavo 160 rb per metus). Bažnyčia 1851 m. restauruota, pastatytas bokštas. Ji buvo remontuota ir 1907–1909 m. (rūpinosi klebonas Aleksandras Požėla).
1908 m. įsteigtas Lietuvos katalikių moterų draugijos skyrius. Jis turėjo devocionalijų parduotuvę, vėliau arbatinę, senelių prieglaudą. Klebono J. Gerėlio (Lioliuose 1930–1940 m.) rūpesčiu bažnyčia remontuota, išmūryta šventoriaus tvora.

Architektūra

Bažnyčia kryžminio plano, su trisiene apside, aukštu bokštu ant navos ir transepto kryžmos. Ant stogo galų yra bokšteliai. Vidus 3 navų, atskirtų 4 kolonomis. Šventoriuje stovi varpinė (apačia akmenų mūro, viršus – medinis).
Kartu su Liolių koplyčia su­da­ro an­samb­lį – ar­chi­tek­tū­ros pa­mink­lą.
Vakarų Romos imperija

Žlugimas

Vakarų Romos imperijos žlugimo problema yra viena iš sudėtingiausių istoriografijos problemų. Dalis mokslininkų sutaria dėl formaliosios Vakarų Romos imperijos žlugimo datos – 476 m., kai barbarų vadas Odoakras nuvertė paskutinįjį imperatorių Romulą Augustulą. Dalis mokslininkų nenurodo tikslios datos ir patį žlugimą apibrėžia V a.
Krikščioniškoji istoriografija ir po Vakarų Romos imperijos žlugimo laikė imperiją ir toliau egzistuojančia. Krikščionių istorikų Eusebijaus bei Jeronimo pasekėjai ir toliau skaičiavo metus pagal romėnišką kalendorių, vyskupų ir kankinių mirties datas nurodydavo pagal chronologiją nuo Romos miesto įkūrimo. Metraštininkai laikė Bizantijos imperiją Romos imperijos tęsiniu ir nurodydavo Bizantijos imperatorių seką iki Karolio Didžiojo imperijos pradžios.

Vidinės Romos imperijos nusilpimo priežastys

Romos imperija buvo be galo didelė, o jos valdymo sistema silpna, todėl buvo labai sunku valdyti tokią didelę valstybę. Tuo metu vergovinis ūkis pergyveno krizę, vergų darbas tapo labai nenašus, sumažėjo maisto, daug žmonių badavo. Romoje labai sumažėjo gimstamumas, nes moterys dažnai atsisakydavo gimdyti ir vaikus įsivaikindavo, taip pat buvo daug kraujomaišos atvejų, todėl dažnai vaikai gimdavo su rimtais išsigimimais. Taip pat Romos imperija turėjo gana daug ekologinių problemų, jie gana stipriais suardė gamtos grandines, nes išžudė daugybę gyvūnų savo pramogoms (gladiatorių kautynėms, gurmaniškam maisto paruošimui). Pamažu nyko visos Romos imperijos senosios tradicijos, nes įsigalėjo krikščionybė. Prie imperijos nusilpimo prisidėjo ir barbarų gentys.
Kregždžių urvas

Kregždžių urvas (isp. Sótano de las Golondrinas) – giliausias arba vienas iš giliausių (512 m) Žemėje karstinės kilmės urvų, esantis Meksikoje, San Luis Potosi valstijoje, su 376 m gylio žemyn platėjančia šachta. Angos skersmuo – 60 m, pagrindas – nuo 60 iki 300 m pločio. Jį 1967 m. atrado JAV ornitologai, tose vietovėse tyrinėję urvų paukščius.
Tačiau nėra abejonių, kad urvas buvo žinomas gerokai anksčiau. Už 11 km esančio Akismono (Aquismón) miestelio pavadinime uastekų (Huastecos) kalba minimas šulinys (pagal vieną versiją – „medis prie šulinio“). Šioje šachtoje prieglaudą nuo grobuonių surado daug paukščių. Tarp jų ir urvinių papūgų (aratinga holochlora). Tačiau čia gyvena ne kregždės, kurių vardu pavadintas urvas, o į jas panašūs paukščiai čiurliai.
Keletą metų Kregždžių urvas domino tik mokslininkus, bet kiek vėliau jį atrado ir speleologai. Po jų netrukus čia pradėjo lankytis atrakcijų ištroškę turistai. Dabar ten leidžiamasi net su parašiutais. Teigiama, kad šiuo metu paukščių Kregždžių urve mažiau nei prieš 40 metų.
Svidvinas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Švidvinas minimas nuo 1280 m. Tuo metu miesto valdovu buvęs kunigaikštis Vedlas. Miesto teises suteiktos 1296 m.
Magdalena Avietėnaitė

Biografija

1899 m. su šeima išvyko į JAV, apsigyveno Vorčesteryje, su pagyrimu baigė aukštesniąją mokyklą. 1914 m. baigė Ženevos universitetą. 1914–1920 m. redagavo savaitraštį „Amerikos lietuvis“. Mokėjo keletą užsienio kalbų.
Atsiliepdama į prezidento Antano Smetonos 1919 m. lapkričio 2 d. kreipimąsi į užsienio lietuvius, 1920 m. grįžo į Lietuvą. Iki 1940 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijoje (URM) vertėja, šifruotoja, slaptojo archyvo tvarkytoja, URM konfidencialiąja sekretore, 1924–1926 m. Lietuvos telegramų agentūros (ELTA) vedėja, nuo 1926 m. Spaudos biuro viršininke, vėliau Spaudos ir informacijos departamento direktore. 1924 m. birželio mėn. atstovavo Lietuvai tarptautinėje telegrafų agentūrų konferencijoje Berne (Šveicarija) ir buvo vienintelė moteris iš dalyvavusių 22 valstybių atstovų.
Priklausė Lietuvos istorijos, XXVII knygos mėgėjų, Lietuvos kanklininkų draugijoms, turėjo sukaupusi turtingą biblioteką. 1933–1947 m. Lietuvos skaučių sąjungos užsienio dalies vedėja. Suorganizavo parodas Barselonoje, Lježe, Stokholme, Kopenhagoje, Geteborge, Čikagoje, Briuselyje ir kt. 1937 m. pasaulinėje Paryžiaus parodoje „Meno ir technikos vieta šiuolaikiniame pasaulyje“ – lietuvių pavilijonui rengti komiteto pirmininkė, 1939 m. Niujorko pasaulinės parodos „Rytojaus pasaulis“ Lietuvos paviljono generalinė komisarė. Jos dėka eksponatų atranka buvo itin profesionali. Niujorko meras už nuopelnus miestui M. Avietėnaitei įteikė parodos medalį bei suteikė Niujorko miesto garbės pilietės vardą. 
1940 m. birželio 17 d., pradėjus dirbti marionetinei Justo Paleckio vyriausybei, kartu su kolege Elena Barščiauskaite išnešė iš Užsienio reikalų ministerijos slaptas bylas ir perdavė jas Lietuvos archyvo vedėjui kunigui Juozapui Stakauskui. Prisidėjo prie Lietuvos aukso atsargų JAV išsaugojimo. 1940–1944 m. dėstė anglų kalbą Vilniaus universitete. Nacių okupacijos metais bendradarbiavo laikraštyje „Į laisvę“.
1944 m. vasaros viduryje, priartėjus karo frontui, pasitraukė iš Lietuvos. Iki 1947 m. glaudėsi karo pabėgėlių stovykloje Vokietijoje, dirbo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus, veikusio užsienyje, generaline sekretore. 1947 m., diplomato Petro Klimo žmonos pakviesta, apsistojo Paryžiuje, 1949 m. išvyko į JAV.
1949–1952 m. dirbo Detroito universiteto (University of Detroit Mercy) bibliotekoje, 1952–1953 m. dėstė sociologiją Anhursto kolegijoje (Annhurst College). Buvo VLIK politinės komisijos narė, vertė į anglų kalbą visus šios organizacijos rengiamus dokumentus. Iki išėjimo į pensiją dirbo Manhetanvilio Švč. Širdies kolegijoje (Manhattanville College of the Sacred Heart) bibliotekininke-konsultante. Vėliau gyveno seselių kazimieriečių globojamuose senelių namuose Putname, nuo 1964 m. tvarkė vienuolyno ir ALKA bibliotekas, finansiškai rėmė lietuvių organizacijas. Palaidota Putnamo vienuolyno kapinėse. 
Parašė istorinės tematikos knygų, vadovėlių. Už nuopelnus Lietuvai pagerbta Lietuvos bei užsienio valstybių apdovanojimais, tarp jų Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino III laipsnio, Prancūzijos garbės legiono IV laipsnio ordinais.
Gonorėja

Ligos priežastys

Ligą sukelia mikroorganizmai gonokokai. Dažniausias užkrato šaltinis yra gonorėja sergantis žmogus. Užsikrečiama lytiškai santykiaujant, nors įmanoma užsikrėsti ir nelytiniu keliu, per gonokokais užterštus namų apyvokos daiktus (patalynę, rankšluosčius, baltinius). Sergant, gonokokai gali būti randami ne tik lytiniuose organuose ir jų takuose, bet taip pat ir gerklėje. Gimdant, naujagimis gali užsikrėsti gonorėja nuo sergančios motinos.

Epidemiologija

Lietuvoje 1994 m. buvo užregistruota 5500 susirgimų; 2001 metais užregistruota 700 susirgimo gonorėja atvejų.

Požymiai

Inkubacinis laikotarpis – 1-5 dienos, kartais 2-3 savaitės. Vyrui gonokokai pažeidžia šlaplės gleivinę, todėl ligoniui maudžia, degina, ypač šlapinantis. Dažnai susergama varpos galvutės, apyvarpės, prostatos uždegimais. Komplikacijos gali sukelti epididimitą, kurio negydant vyras gali tapti nevaisingu. Vienas iš dešimties vyrų užsikrėtusių gonorėja neturi jokių nusiskundimų.
Moteriai gonokokai pažeidžia gimdos kaklelį ir šlaplę, bet dažniausiai gonorėjos požymiai neryškūs. Lytinių santykių metu, per mėnesines, po aborto ar per gimdymą gonokokai gali patekti į kiaušintakius, gimdą, pilvo ertmę ir sukelti tų organų bei pilvaplėvės uždegimą. Tuomet sutrinka mėnesinių ciklas, skauda pilvo apačią, kyla temperatūra, kartais įvyksta kraujo užkrėtimas. Patyrus tokias komplikacijas, net ir laiku diagnozavus bei gydant, vienai iš keturių moterų pasireiškia nevaisingumas, negimdinis nėštumas, sąaugos mažajame dubenyje, lėtiniai skausmai.
Belgijos lietuviai

Belgijos lietuviai – lietuviai, gyvenę ar dirbę Belgijoje, išlaikę lietuvybę bei dalyvavę lietuviškoje veikloje. Belgijos lietuvius jungia Belgijos lietuvių bendruomenė.

Istorija

Briuselis buvo tapęs vienu 1830–1831 m. sukilimo dalyvių emigracijos centrų. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Briuselio, Gento, Lježo ir Leuveno universitetuose studijavo keliolika studentų iš Lietuvos. 1909 m. Leuvene įkurta draugija „Lietuva“. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Belgijoje gyveno kelios dešimtys lietuvių.
Per karą į Belgiją pateko pabėgėlių iš Lietuvos. 1945 m. buvo atvežta apie 2000 lietuvių karo belaisvių, tarp jų Vietinės rinktinės karių iš Vokietijos, 1946 m. jie grąžinti atgal. 1947 m. Belgija sutiko priimti karo pabėgėlių, įdarbinti juos anglies kasyklose. Tuomet į Belgiją atsikėlė nemažai lietuvių. Jie dirbo Lježo ir Limburgo baseinų kasyklose. 1949 m. dėl sunkių darbo sąlygų daugelis emigravo į JAV, Kanadą, Didžiąją Britaniją, Vokietiją. Emigrantus rėmė BALF, tarptautinės pabėgėlių organizacijos, Caritas, Tolstojaus fondas ir kitos religinės šalpos organizacijos.
1947 m. Lježe įkurta Belgijos lietuvių bendruomenė. Įsteigta chorų, tautinių šokių ir vaidybos būrelių, minėtos tautinės ir religinės šventės. Nuo 1947 m. lapkričio mėn. draugija „Sėja“, 1950–1952 m. Katalikų misija (kunigai J. Aranauskas, J. Dėdinas) Briuselyje leido dvisavaitinį laikraštį „Gimtoji šalis“. Lježe ir Limburge trumpai veikė lietuvių mokyklos. 1979 m. Belgijos lietuvių bendruomenė Louvain-La–Neuvo miestelyje surengė Europos lietuviškųjų studijų savaitę. Apie 1983 m. Belgijos lietuvių veikla nusilpo, vėl suaktyvėjo Lietuvai kovojant dėl nepriklausomybės. 1988–1991 m. Belgijos lietuviai organizavo demonstracijas, rinko ir siuntė labdarą Lietuvai. 1991 m. Belgijos lietuviai prisidėjo kuriant Lietuvos ambasadą Briuselyje. 1996 m. įkurta Flandrijos–Lietuvos draugystės asociacija rengia bendrus lietuvių ir flamandų bendruomenių susitikimus.
Juozapas Mironas

Juozapas Mironas (1865 m. – 1914 m. Valkininkuose) – kunigas, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija

Baigė Vilniaus kunigų seminariją, 1888 m. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Valkininkus. 1889 m. perkeltas vikaru į Adutiškį, 1890 m. paskirtas klebonu. 1896 m. perkeltas toms pat pareigoms eiti į Gelvonus, 1898 m. – į Lavoriškes, 1911 m. – į Užuguostį.
Palaikė ryšius su Tverečiuje klebonavusiu lietuvybės gaivintoju kunigu Mykolu Masiuliu ir kitais. Žinoma, kad klebonaudamas Lavoriškėse palaikė ryšius su Vilniuje gyvenančiu kunigu Juozu Ambraziejumi. Kai dirbo Adutiškyje, iš Juozapo Mirono lietuviškos spaudos gaudavo knygnešys Antanas Juršėnas.
Science

„Science“ – JAV tarpdisciplininis antras labiausiai pasaulyje cituojamas mokslinis žurnalas. Leidinys pradėtas leisti nuo 1880 m. Žurnalą leidžia „Amerikos asociacija mokslo pažangai“.
Kitaip nei daugelis kitų mokslinių žurnalų, kurie apžvelgią siaurą mokslinę sritį, „Science“ bei „Nature“ žurnalai apžvelgia visas mokslo šakas. 2015 m. Pirmojo leidinio cituojamas indeksas siekė 34.661, o pastarajo 38.138.
Beba Lončar

Biografija

Lončar gimė Belgrade ir jau nuo vaikystės buvo susijusi su televizija, kur 6 dešimtmečio pradžioje buvo vaikų ir jaunimo programų vedėja „TV Belgrade“ televizijos kanale. Čia ji buvo pastebėta kino režisierių ir gavo pirmuosius vaidmenis kine, o sulaukusi 16 – pirmą pagrindinį vaidmenį filme „Ljubav i moda“. 
Filmas apie holokaustą „Deveti krug“ sulaukė teigiamų kritikų atsiliepimų ir buvo demonstruotas Kanų kino festivalyje bei nominuotas Oskarui geriausio užsienio filmo kategorijoje. Šie du filmai davė didelį postūmų jos karjerai: Lončar vaidino eilėje šalies režisierių filmų, taip pat čia kūrusių užsieniečių juostose bei netruko pelnyti šalies „sekso simbolio“ vardo. Tuo metu vis dažniau vietoje jos tikrojo vardo „Desanka“ imtas naudoti paprastesnė pravardė „Beba“. Ji vaidino austrų („…und ewig knallen die Räuber“), britų („The Long Ships“), Vakarų Vokietijos („Freddy in the Wild West“) filmuose.
1964 m. ji pirmą kartą vaidino italų režisieriaus filme (Mauro Bolognini „La donna è una cosa meravigliosa“) ir tais pačiais metais nusprendė persikelti į Romą. Vien 1965 m. ji suvaidino 6 filmuose šioje šalyje ir netruko įsitvirtinti šios šalies kino rinkoje.

Šeima

Lončar buvo ištekėjusi už kroatų kilmės verslininko Josip Radeljak, su kuriuo 1982 m. susilaukė sūnaus Leo. Aktorei tuo metu buvo 39 ir ji nusprendė visą dėmesį skirti šeimai. Santuoka iširo 1994 m., jos vyrui ėmus susitikinėti su aktore Ena Begović.
Šio amžiaus pradžioje Lončar persikėlė iš Romos į Belgradą, kur gyvena iki šiol. Šiuo metu ji yra ištekėjusi už buvusio slidininko Stevan Marinković Knićanin.
Raudonkrūtinis

Biografija

Gimė baudžiauninkų šeimoje Žemaitijoje, ėjo baudžiavą, dvarininko ne kartą buvo mušamas, neiškentęs prievartos pabėgo į Prūsiją. Iš čia grįžo atgal į Žemaitiją ir buvusį poną apiplėšė. Sudarė būrį iš 400 vyrų, kuris plėšdavo dvarus, vėliau juos padegdavo. Dvarininkų nežudydavo, tik mušdavo, primindamas, kad ir ponų plaktiems baudžiauninkams skaudėdavę. Dėl savo veiklos vertintinas kaip pirmasis „svieto lygintojas“, Tado Blindos pirmtakas.
Amžininkas Aleksandras Fromas-Gužutis teigia, kad Raudonkrūtinis su bendrais, tarp kurių būta plėšikų Apynėlio ir Čečaro, 1846–1854 m. Raseinių paviete apie Tauragę, Gaurę, Batakius, Eržvilką plėšdavo mažesnius dvarus ir viensėdžius. Bendrai charakterizuojami kaip nusikaltėliai, tačiau pats Raudonkrūtinis neįvertinamas.
Duomenys apie veiklą Prūsijoje prieštaringi. Amžininkas Fridrichas Kuršaitis teigia, kad čia taip pat plėšęs dvarus, jo vadovaujams 80–100 vyrų būrys veikęs pasienio su Rusija srityse, dažnai pereidavęs iš vienos valstybės į kitą. Vėlesniuose, praėjus 30 metų po įvykių, Martyno Jankaus surinktuose žmonių atsiminimuose teigiama, kad neplėšęs, tik slapstęsis nuo caro žandarų. Vis dėlto Prūsijos karalystės valdžia buvo sudariusi 180 kareivių būrį, kuris turėjo sugauti Raudonkrūtinį, buvo pažadėta premija už sugavimą.
Susirgęs vėl pasislėpė Prūsijoje, kur buvo sugautas ir išduotas Rusijai. Kitur teigiama, kad sugautas Rusijoje. Bausmė buvusi 9000 smūgių lazda, įvykdyta Tauragėje 1852 m. gruodžio 22 d. Nuo jos ir mirė.

Literatūrinis herojus

Poetas Butkų Juzė yra parašęs pjesę „Raudonkrūtinis“. 1929 m. San Paule rašytojas Viktoras Kropas išleido romaną „Raudonkrūtinis“, kur pagrindinis veikėjas įgijo kaubojaus bruožų.
Sabbat

Sabbat yra fiktyvi vampyrų sekta vaidmenų žaidime Vampire: The Masquerade. Jų simbolis yra apverstas, spygliuotas ankas. Pagrindiniai centrai – Meksikas, pietryčių JAV išskyrus Niujorko miestą, 1999 metais atkovotą Camarillos vampyrų.
Sabbat'o nariai yra Lasombra ir Tzimisce klanai bei daugumos kitų klanų antitribu. Lyderiai – Lasombra.
Pavadinimas kilęs nuo religinės šventės – sabato.

Filosofija

Skirtingai nei Camarillos, Sabbato vampyrai nemato reikalo apsimetinėti žmonėmis, jaučiasi už žmones pranašesni ir nenori jais būti. Taip pat, Sabbatas kaltina Camarillos narius laisvos valios neturėjimu arba nesugebėjimu ją ginti, dalyvavimu politiniuose senųjų vampyrų žaidimuose pėstininkų vaidmenyje.
Tipiškas Sabbato mentalitetas yra „jei tu ne su mumis, tu prieš mus“.
Akcentuodami „stipriausiųjų išlikimą“, sektos nariai naujokus įtraukia atlikdami Vaulderie ritualą: naują vampyrą tiesiog užkasa po žeme. Jei jis savo jėgomis išsikapsto, laikomas pakankamai stipriu ir nusipelniusiu naujojo gyvenimo.

Organizacija

Sekta nėra labai griežtai struktūrizuota, pagrindinis kriterijus čia yra vampyro karta. Kuo ji žemesnė, tuo aukštesnes pareigas jis gali užimti. Jei Camarillos organizacija labiau primena verslo struktūrą, tai Sabbat'as hierarchija primena Katalikų bažnyčią.
Visi Sabbato nariai yra susiskirstę į vadinamuosius būrius (packs). Kiekvienas būrys turi savo lyderį, vadinamą ductus, o dauguma taip pat turi ir šventiką (priest), atsakingą už ritualus.
Algirdas Grigas

Algirdas Grigas (g. 1931 m. lapkričio 5 d. Gudžiūnuose) – Lietuvos agronomas, botanikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1957 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1992 m. biologijos mokslų daktaras. 1957–2000 m. dirbo Žemdirbystės institute. Dalyvavo knygų iliustracijų parodose Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Rusijoje, JAV; apdovanotas diplomais.