google/wiki40b huggingface dataset:
Carolina Klüft

Biografija

Šiandien ji gyvena Karlskrunos (Karlskrona) mieste kartu su savo vaikinu Patriku Kristiansonu, kuris yra taip pat lengvaatletis. Vekšėje iki šiol gyvena jos tėtis, mama ir trys seserys
K. Kliuft laimėjo daugiakovėje 2003 m. pasaulio lengvosios atletikos čempionate Paryžiuje, surinkusi 7001 tašką ir nugalėjusi savo pagrindinę konkurentę Eunice Barber. Su šiuo rezultatu ji tapo trečiąja moterimi, kuri surinko 7000 taškų.
2004 metų olimpinėse žaidynėse Atėnuose ji vėlgi nugalėjo daugiakovėje ir tapo olimpine čempione, surinkusi 6952 taškus.
2005 metais ji susižeidė pėdą dieną prieš Pasaulio lengvosios atletikos čempionatą, tačiau trauma nesutrukdė jai nugalėti: surinkusi 6887 taškus, ji vėlgi laimėjo prieš savo pagrindinę konkurentę Eunice Barber, kuri surinko 6824 taškus.
2006 m. Gėteborge Kluft apgynė Europos čempionės vardą, 2007 m. Osakoje vykusiame pasaulio čempionate iškovojo trečią aukso medalį iš eilės.
Pekino olimpinėse žaidynėse Kluft nusprendė nedalyvauti septynkovės varžybose ir startavo šuolio į tolį ir trišuolio varžybose. Jose medalių iškovoti nepavyko: trišuolio rungtyje Kluft liko dvidešimta, šuolyje į tolį – devinta.
Oskai

Oskai (lot. osci, taip pat vadinti opici, opsci, obsci) – italikų gentis, gyvenusi Šiaurės Kampanijoje ir Kampanijos ir Lacijaus sandūroje (Pietų Italija). Dėl Kampanijos varžėsi su etruskais.
Antichas, kurį paprastai laiko Tukidido šaltiniu apie Vakarų Europos šalis, oskus tapatino su aurunkais, kurie buvo sabelų nugalėti ir išsklaidyti Kampanijoje.

Kovos ir pralaimėjimai

V a. pradžioje oskai kariavo su Senovės Roma dėl Ager Pomptinus regiono – srities Lacijuje tarp Abano kalno (mons Abanus) ir Tirėnų jūros pakrantės. Oskai buvo žemdirbiai, o Ager Pomptinus turėjo labai derlingų žemių, todėl šis regionas oskams buvo labai svarbus. Tačiau oskai triuškinamai pralaimėjo romėnams.
Vėliau V a. karingieji samnitai (irgi kalbėję oskų kalba), užėmė ir prisijungė oskų žemes. Todėl Pirmojo samnitų karo metu (343–341 m.p.m.e.) Roma užvaldė Šiaurės Kampaniją. Pagal Titą Livijų oskai buvo šio karo priežastimi. Livijus teigė, kad karą pradėjo samnitai, be priežasties užuolę sidicinus (lot. Sidicines. Tai oskų kantonas Šiaurės Kampanijoje.). Sidicinai, ieškodami saugumo, ėmė trauktis į Kampaniją. Tada samnitai atakavo kampanus ir, sutriuškino juos ir privertė slėptis už gynybinių sienų. Nevilties apimti oskai paprašė pagalbos romėnų. Nuo tada oskai buvo pavaldūs romėnams.
Salamanka

Istorija

Salamanka minima nuo V amžiaus pr. m. e. Žlugus Romos imperijai ties dabartiniu miestu gyveno alanai, vėliau – vestgotai. Nuo VII a. – vyskupijos centras. Iki XI a. dėl miesto kovojo musulmonai ir krikščionys. 1218 m. įkurtas vienas seniausių Europoje Salamankos universitetas. 1812 m. tarp Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos kariuomenių įvyko Salamankos mūšis.
Romualdas Jasaitis

Biografija

Kuršių nerijos nacionalinio parko Preilos girininkijos girininko padėjėjas.
Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos Neringos skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Neringos savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Ramutė, vaikai Darius, Antanas.
Arianta arbustorum

Išvaizda

Kriauklės kontūrai rutuliški. Matmenys: 17,0-20,0 (aukštis) x 19,0-23,0 (plotis) mm. Apvija aukšto kūgio formos, kupoliškai nusmailėjančia viršūne. Vijų būna 4-5. Kriauklė ruda su geltonais brūkšneliais, prieš šviesą šie brūkšneliai tamsesni už foną. Ties periferija yra tamsi, ruda, 1,0-1,5 mm pločio išilginė juosta. Paviršius truputį blizga, smulkiai raukšlėtas. Paskutinė kriauklės vija pabaigoje palenkta žemyn. Žiotys beveik apskritos, įstrižos. Vidinėje žiočių pusėje yra ryški balta lūpa. Stulpelinė ertmė siaura, pridengta krašto atvartu. Sraigės kūnas tamsus, beveik juodas. Mantija ruda, baltai taškuota.
Ariantos vienos labiausiai tarpusavyje besiskiriančių sraigių. Egzistuoja daug geografinių rasių, atmainų. Priklausomai nuo aplinkos, kur gyvena sraigė, gali kisti ir jos kriauklės spalva bei raštas.

Dauginimasis

Reprodukcija vyksta paprastai po kopuliacijos, bet savęs apvaisinimas taip pat įmanomas. Prancūzijoje, JK ir Vokietijoje liepą – rugsėjį padeda apie 30-50 kiaušinėlių geltoname nepermatome vokelyje. Jaunikliai išsirita po 15-25 dienų, suaugėlių stadiją su pilno dydžio kriaukle pasiekiam per 1-2 metus, kartais ir vėliau. Gyvenimo trukmė apie 4 metai, ilgiausiai gali išgyventi iki 14 metų.

Gyvenama aplinka

Randama parkuose, lapuočių miškuose ir krūmynuose, tiek lygumose, tiek ir aukštumose, pievose prie upių. Mėgsta drėgmę. Aptinkama ant žemės ir medžių bei krūmų kamienų. Kalnuose randama iki 2700 m virš jūros lygio.

Mityba ir elgesys

Maitinasi negyvais augalais, gyvūnais ir išmatomis. Jei sraigės išsiperi viena nuo kitos daugiau nei 50 metrų, jos laikomos izoliuotomis viena nuo kitos, nes negali nukeliauti daugiau kaip 25 m, dažniausiai per metus nukeliauja 7-12 m palei vandens sroves.

Paplitimas

Paplitusi Šiaurės ir Vidurio Europoje, Alpėse bei Karpatuose. Aptinkamos nuo Ispanijos rytinių Pirėnų iki Norvegijos ir Islandijos. Airijoje aptinkama tik šiaurėje, rytų Baltijos jūros regione aptinkama tik netoli pakrantės. Lietuvoje plinta, tampa daržų kenkėja. Pavieniai gali būti aptinkama ir Rytų bei Vakarų Ukrainoje.
Ozeris Finkelšteinas

Biografija

1884 m. baigė Kauno gimnaziją. 1888 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą.
1889–1905 m. prisiekusiojo advokato padėjėjas Kaune. 1905 m. ištremtas iš Kauno už aktyvią visuomeninę veiklą ir nelegalios literatūros platinimą. 1918 m. grįžo į Lietuvą, Kaune vertės advokato praktika, advokatų tarybos vicepirmininkas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai, nuo 1920 m. liepos mėn. jos seniūnas. 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas.
Bendradarbiavo lietuvių ir žydų spaudoje, domėjosi ir publikavo žydų folkloro kūrinius. 1938 m. išleista jo publikuotų straipsnių ir kalbų rinkinys.
Stirnių Šv. Jono Krikštytojo Nukankinimo bažnyčia

Istorija

Stirniuose jau 1726 m. buvo dvi koplyčios: viena jėzuitų Šv. Jono, kurią Molėtų klebonas aplankydavo dukart per metus: per Šv. Kazimierą ir per Šv. Baltramiejų apaštalą. Matyt, panaikinus jėzuitų ordiną joje pamaldų nelaikydavo 1795 m. Kita Stirnių koplyčia priklausė Žarnovskiams. Ją Molėtų klebonas aplankydavo per Šv. Mariją Magdalietę ir Šv. Kotryną. Stirnių jėzuitai veikė plačioje apylinkėje nuo XVII a. pabaigos. Jie turėjo valdų (Mockėnų ir Vikėnų kaimus – abu dabar Suginčių seniūnijoje), ežerų, daugiausiai užrašytų Žarnovskių. Suginčių koplyčioje Stirnių jėzuitai krikštydavo ir tuokdavo. Žinomi Molėtų krašte dirbę XVII a. pabaigos – XVIII a. pradžios tėvai jėzuitai Delamarsas, Jonas Balandis.
Perstatoma Stirnių koplyčia (atrodo, buvusi jėzuitų) išliko iki XX a.
1922 m. įkūrus parapiją, pamaldos laikytos koplyčioje. 1931 m. kitoje vietoje pastatyta laikina medinė bažnyčia. 1937–1940 m. kunigai Jonas Kazlauskas ir Jonas Daugėla (1909–1941) su parapijiečiais pastatė dabartinę akmenų mūro bažnyčią. Klebonas J. Daugėla 1941 m. birželio 29 d. besitraukiančių raudonarmiečių nušautas.

Architektūra

Bažnyčia masyvi, stačiakampio plano, su plačiu bokštu ir apside. Vidus 3 navų, atskirtų lieknais piliastrais. Šventoriaus tvora medinių statinių. Jame yra kapinės.
Petras Mickeliūnas

Biografija

Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, dirbo Liepojoje. 1913–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Grįžęs į Lietuvą 1918–1919 m. kūrė tarybų valdžios institucijas, buvo Daujėnų valsčius bolševikinės tarybos pirmininkas. Nuo 1919 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Nuo 1920 m. LKP narys.
1920 m. vasario 21–23 d. Kauno įgulos maišto vienas vadovų. Per Kauno įgulos maištą išrinktas artilerijos pulko vadu ir maištininkų komiteto pirmininku. Vyriausybei ištikimiems karinės daliniams maištą nuslopinus nuteistas mirties bausme. Sušaudytas.
Benešas Veitmiliškis

Biografija

Manoma, kad kilęs iš Bohemijos vladykų (valdovų) šeimos, jo gimtinė – Trčka prie Leipos, Veitmilės (vok. Weitmühl) dvaras. Broliai Jonas Krabicė ir Petras Krabicė.
Studijavo bažnytinę teisę. Nuo 1341 m. Prahos Šv. Vito katedros kanauninkas, rūpinosi jos rekonstrukcija. 1373 m. į katedrą iš karaliaus rūmų pergabeno senovines knygas, o 1374 m. katedroje perlaidojo Prahos vyskupus. Nuo 1363 m. Žateco arkidjakonas.

Kronika

Nuo 1353 m., kai Karališkasis kronikininkas Pranciškus Prahiškis nebegalėjo dirbti, Šventosios Romos imperijos imperatorius Karolis IV jam pavedė sutvarkyti senąsias karalystės kronikas ir papildyti jas. Lotynų kalba perrašyta Pranciškaus Prahiškio kronika tapo Benešo Veitmiliškio kronikos pirmąja dalimi.
Antrąją dalį sudaro imperatoriaus Karolio IV autobiografija ir paties Benešo Veitmiliškio rašyta laikmečio kronika pradedant pirmojo Prahos arkivyskupo Ernesto iš Pardubicės (1300–1364 m.) veikla.
Naujojo Daugėliškio mokykla-daugiafunkcis centras

Istorija

Mokykla Naujajame Daugėliškyje įsteigta 1892 m. Naudojami du mokyklos pastatai, senasis, pastatytas 1964 m. ir naujasis, statytas 1991 m.
Nuo 2014 m. liepos 23 d. vidurinė mokykla pavadinta mokykla-daugiafunkciu centru. 2014 m. rugsėjo 1 d. duomenimis, Naujojo Daugėliškio mokykloje-daugiafunkciame centre mokėsi 105 mokiniai. Ignalinos rajono Didžiasalio „Ryto“ gimnazijos Naujojo Daugėliškio skyriuje mokėsi 30 mokinių. Dar 11 vaikų lankė mišrią priešmokyklinio ugdymo grupę. Dirbo 24 mokytojai (6 mokytojai metodininkai, 9 vyr. mokytojai, 9 mokytojai).
Stanislavas Lanckoronskis (1489)

Biografija

Kilo iš vakarų Rusios aristokratų Lanckoronskių giminės, herbo „Zadora“ savininkas. Vienas iš turtingiausių Mažosios Lenkijos XV amžiaus magnatų. Bžozuvo, Lanckorono ir Vladislavo valdytojas.
Taikos metu vadovavo seimukų darbui. 1468 metais Lenkijos delegacijos sudėtyje buvo pasiustas pas Čekijos karalių Jurgį Podiebradietį. Diplomatinės misijos tikslu, nebuvo sėkmingas, buvo pasiektas susitarimas užimti Čekijos sostą Vladislovui Jogailaičiui, busimam karaliui Vladislovui II.
1468–1478 metais Stanislavas Lanckoronskis aktyviai dalyvavo kariniuose konfliktuose tarp Čekijos karaliaus Vladislovo ir ir Vengrijos karaliaus Matvejaus I Korvino dėl valdžios Silezijoje ir Moravijoje.
1475 metais Stanislavas Lanckoronskis, kaip prievaizas, lydėjo princesę Jadvygą Jogailaitę į Bavariją, kur ji ištekėjo už Bavarijos, busimo Bavarijos-Lancuto hercogo.
1478 metais kartu su diplomatu ir istoriku Janu Dlugošu buvo Lenkijos karališkos pasiuntinybės sudėtyje į Budą ir Višegradą, sudarė paliaubas su Matjušu I.
Kalvarijos savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Kalvarijos savivaldybės taryba – Kalvarijos savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.

Veikla

Meru išrinktas Jonas Kazys Dzirmeika.
Eliziejus Draugelis

Biografija

Baigė Bardauskų pradinę mokyklą, kurioje mokytojavo jo tėvas. Sesuo Magdalena Draugelytė-Galdikienė, taip pat Steigiamojo Seimo narė. 1909 m. baigė Marijampolės gimnaziją. 1914 m. baigė Maskvos universiteto Medicinos fakultetą.
Studijuodamas su kitais 1910 m. įkūrė lietuvių katalikų studentų draugiją „Rūta“, jos pirmasis pirmininkas. 1911 m. ateitininkų organizacijos steigėjas. 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mobilizuotas, Rusijos imperijos kariuomenės karo gydytojas. 1917 m. Voroneže išrinktas Vyriausiosios lietuvių tarybos Rusijoje nariu, bolševikų suimtas mėnesį kalėjo.
1918 m. gegužės mėn. grįžo į Lietuvą, nuo 1918 m. lapkričio 18 d. Marijampolės miesto tarybos narys. 1918 m. gruodžio 20 d. – 1919 m. kovo 23 d. pirmasis Marijampolės burmistras. 1918 m. liepos 23 d. kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1919 m. spalio 7 d. – 1920 m. birželio 19 d. Ernesto Galvanausko V Ministrų kabineto vidaus reikalų ministras. 1919 m. vienas Lietuvos ūkininkų sąjungos kūrėjų, ilgametis pirmininkas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo atstovas. 1923–1926 m. Antrojo Seimo sekretorius. 
1921 m. brolių Vailokaičių iniciatyva įsteigtos draudimo akcinės bendrovės „Lietuva“ valdybos narys. 1926–1927 m. Sveikatos departamento direktorius , Kauno ligoninės vyriausiasis ordinatorius. 1927–1944 m. dirbo gydytoju. 1932–1940 m. Suvalkų Kalvarijos psichiatrinės ligoninės direktorius, 1941–1944 m. Gižų bei Keturvalakių sveikatos punktų vedėjas. 
1929 m. teistas vadinamojoje Lašinių skutimo byloje, 1929 m. spalio mėn. – 1930 m. kovo mėn. kalintas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, buvo keliolikos karo pabėgėlių stovyklų vyr. gydytojas. 1947 m. išvyko į Braziliją, dirbo San Paulo universiteto Medicinos fakultete, privačiose laboratorijose ir ligoninėse. 1958 m. vienas Brazilijos lietuvių bendruomenės steigėjų, iki 1960 m. pirmasis tarybos pirmininkas.
1970 m. gegužės 15 d. minint Steigiamojo Seimo 50-metį, kartu su kitais 6 emigracijoje gyvenusiais buvusiais Steigiamojo Seimo nariais: M. Draugelyte-Galdikiene, Mykolu Krupavičiumi, Antanu Milčiumi, Jonu Pakalka, Juozu Pronckumi, Kaziu Škirpa pasirašė kreipimąsi pasaulio Parlamentų, Senatų nariams ir kitoms demokratinėms šalių institucijoms dėl Lietuvos okupacijos.
Žinomas feljetonistas ir publicistas. Spaudoje dirbo nuo 1908 m. 1920–1921 m. redagavo laikraštį „Laisvė“, bendradarbiavo Brazilijos ir Argentinos lietuvių laikraščiuose. Parašė medicinos populiarinimo knygelių, scenos kūrinių.
Norminis teisės aktas

Reikšmė

Norminiu teisės aktu nustatomos elgesio taisyklės, skirtos individualiais požymiais neapibūdintų subjektų grupei (aktas gali būti įstatymas, administracinis ar kitas teisės aktas).
Norminis teisės aktas Kontinentinės teisės tradicijos valstybėse (bei kai kuriose kitose teisės šeimose) yra pagrindinis teisės šaltinis.
Norminius teisės aktus priima ne tik valstybinės (nacionalinės bei federacijos subjektų), savivaldos arba tarptautinės institucijos, bet ir kiti (juridiniai) asmenys – religinė bendruomenė, profsąjunga, įmonė. Tai gali būti nuostatai, įstatai, vidaus darbo taisyklės.
Pretai

Išvaizda

Pretais dažniausiai atgimsta pavydūs žmonės. Jiems būdingas nuolatinis alkis, kurį jie siekia visai būdais numalšinti. Dažniausiai pretai maitinasi išėdomis, fekalijomis ir lavonais. Pretai panašūs į žmones, tačiau turi pamėlusią lavonų odą, didžiulius pilvus, kurie simbolizuoja jų alkį ir plonus kaklus, kurie neleidžia daug valgyti. Pretų egzistuoja daugybė tipų. Vieni jų nesugeba praryti maisto, kiti nesugeba jo rasti, dar kitiems maistas virsta ugnimi, ar visiškai sudžiūsta. Taigi, jie negali maitintis, kas sukelia jiems kentėjimą, didesnį nei žmonėms.
Pretų gyvenamoji vieta Pretaloka yra žemės paviršiuje, kaip ir žmonių bei gyvulių pasauliai. Tačiau pretai gyvena atšiauriose dykumose bei stepėse. Jie kenčia nuo karščio ir šalčio. Paprastai jie nematomi žmonėms.
Nuo Narakos gyventojų (žemesnė būties forma) juos skiria pirmiausia gyvenamoji vieta (Narakos gyventojai gyvena po žeme).
Asta Pečiulienė

Asta Uzdilaitė-Pečiulienė (lenk. Asta Pieczulis, g. 1970 m. ?) – choreografė, saviveiklininkų vadovė, Punsko lietuvių kultūros namų direktorė.

Biografija

1989 m. baigusi Punsko licėjų, studijavo choreografiją Valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultete. Grįžusi į Punską, vadovavo vaikų liaudies meno kolektyvui „Puniukai“, šokių grupei „Vyčiai“, nuo 2000 m. yra Punsko licėjaus šokių būrelio „Šalčia“ vadovė. 2004 m. paskirta Punsko lietuvių kultūros namų direktore. Kultūros namai yra vienas iš lietuvių saviveiklos Lenkijoje centrų.
A. Pečiulienė aktyviai dalyvauja visuomeniniame gyvenime, yra Lenkijos lietuvių mokytojų draugijos Tarybos ir Lenkijos lietuvių bendruomenės Tarybos narė.

Įvertinimas

Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medalis
John Hubert Marshall

Biografija

Studijavo Kembridžo universitete. 1898-1901 m. tyrė Kretos archeologinius paminklus. 1902-1931 m. britų administracijos Indijoje vyr. archeologas.

Mokslinė veikla

1913 m. pradėjo Taksilos tyrinėjimus, 1918 m. įkūrė Taksilos muziejų. 1921-1922 m. atkasė Mohendžo Darą ir Harapą (dab. Pakistanas), atrado Indo slėnio civilizaciją. Po 1933 m. kasinėjo kitas archeologines vietoves, taip pat Sanči ir Sarnatho centrus. Pradėjo aktyviai kataloguoti radinius, juos konservuoti, leido indams dalyvauti archeologiniuose tyrinėjimuose.
Paskelbė daugiau kaip 20 archeologijos veikalų, archeologinių kasinėjimų ataskaitų.
Kauno Varpo gimnazija

Istorija

1981 m. įkurta Kauno 43–oji vidurinė mokykla. 1987 m. įkurtas Tautinis klubas, Jaunojo pedagogo klubas „Šviesą neškime visiems“. 1988 m. įsteigta mokinių taryba, mokykloje mokėsi nuo žemės drebėjimo Armėnijoje nukentėję vaikai. 1989-1990 m. mokykloje prasidėjo eksperimentai, įvesta 5 dienų darbo savaitė, 40 minučių pamokos trukmė, profilinis mokymas, atidaryta I-oji kompiuterių klasė. 1991 m. mokykla pavadinta „Varpo“ vardu. 1992 m. Lietuvos kultūros ir švietimo ministerijos kolegija patvirtino realinės gimnazijos statusą, įkurta mokinių mokslinė draugija. 1993 m. išleista 1-oji gimnazistų laida, gimnazijos vadovai įvertinti aukščiausia vadybine kategorija, įsteigta gimnazijos paveikslų galerija, kurioje nuolat rengiamos profesionalių dailininkų ir tautodailininkų darbų parodos. 1994 m. Šv. Antano bažnyčioje pašventinta gimnazijos vėliava, kurią sukūrė ir pagamino darbų mokytoja D. Bazarienė, įkurtas gimnazijos muziejus - skaitykla. 1996 m. pradėta rinkti gimnazijos varpų kolekcija. 1997 m. atidaryta 2-oji kompiuterių klasė, mokinių taryba pavadinta gimnazijos mokinių savivaldos seimu, sukurta gimnazistų uniforma. 1998 m. suprojektuotas gimnazijos ženkliukas ir emblema, įvestas modulinis mokymas. 2001 m. įkurtas gimnazijos informacinis centras. 2003 m. pradėtas vykdyti Lietuvos Švietimo ir mokslo ministerijos integruoto užsienio kalbų ir dalykų mokymo projektas, direktorei M. Gedminienei Vasario 16-osios d. proga įteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis už nuopelnus Lietuvos Respublikai. 2005 m. kovo 3 d. Kauno miesto savivaldybės taryba sprendimu Nr. T-125 patvirtino gimnazijos reorganizavimą į keturmetę gimnaziją nuo 2008 m.
Klaipėdos jūrų uostas

Istorija

XIII a. viduryje pastačius Klaipėdos pilį, šalia pilies veikė uostelis. Klaipėdos gyventojams 1475 m. suteikus Kulmo teisės privilegiją, gyventojai galėjo verstis jūrų prekyba ir statyti laivus, suteiktas oficialus komercinio uosto statusas.
Uosto infrastruktūra formavosi XVII–XVIII a., kai pradėtas žymėti laivakelis, statytos prieplaukos, 1745 m. pradėta gilinti akvatorija, sutvirtintos Danės žiotys, 1796 m. įžiebtas švyturys, 1784–1791 m. įrengtos balasto krantinės. XIX a. viduryje sąsiauris pagilintas iki 7 m gylio.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje buvo nuosmukis. 1919 m. uostas pagal Versalio sutartį atiteko Antantės blokui, 1924 m. uosto valdymą perėmė Direktorija. XX a. ketvirtojo dešimtmečio viduryje uostui teko apie 88,4 % viso Lietuvos eksporto ir apie 65 % importo. Lietuvos valstybei skiriant lėšų uostui, padidėjo laivybos apimtys (1924 m. į uostą įplaukė 694, 1938-aisiais – jau 1 544 laivai). Antrojo pasaulinio karo metu vokiečiams užėmus Klaipėdą, uosto veikla buvo sustabdyta, jis atstatytas tik po karo, o prieškarinis apyvartos lygis atstatytas tik po 15 metų.
1986 m. pradėjo veikti tarptautinis traukinių keltas Klaipėda–Mukranas su Pabaltijo geležinkelio formuojamais kroviniais naujai pastatytoje Draugystės geležinkelio stotyje.
2012 metais ekspertai teigė, jog uosto apyvarta laikui bėgant turėtų didėti, todėl būtina didinti jo galimybes. Svarbiais trūkumais buvo nurodyti pernelyg siauras dviems laivams prasilenkti įplaukimo kanalas bei riboti geležinkelio pajėgumai. Kiekviena tuo metu uoste perkrauta tona krovinio Lietuvos įmonėms uždirbdavo apie 50 litų.
2015 m. Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija pasirašė sutartį su Austrijos kompanija „Strabag“ dėl vidinio laivybos kanalo gilinimo 0,5 metru iki 15 m gylio. Planuojama projekto vertė − 5,04 milijonai €.
Jalutorovskas

Istorija

Įkurtas 1661 m. Jalutorovskas buvo Rusijos imperijos politinės tremties vieta. 1829–1835 m. tremtyje Jalutorovske gyveno 9 dekabristai. 1927 m. įkurtas Dekabristų atminimo muziejus. XIX a. čia buvo atitremta Lietuvos gyventojų – 1831 m. ir 1863 m. sukilimo dalyvių, knygnešių.

Ekonomika

Išplėtota medžio apdirbimo, baldų, maisto pramonė.

Lietuviai

Keliasdešimt šeimų iš TSRS okupuotos Lietuvos į Jalutorovską buvo ištremta 1948 m. sausio mėn., po kelerių metų nemažai jų buvo atkelta iš kitos tremties vietos – Tropinsko. Tremtiniai dirbo miško ruošos darbus, plukdė rąstus, traukė juos iš vandens, krovė į vagonus, dirbo pabėgių įmonėse, plytinėje, statybose, prie geležinkelio. 1957–1958 m. dauguma grįžo į Lietuvą.
Chevsurai

Chevsurai – ypatinga etninė gruzinų grupė, gyvenanti Chevsuretijoje.
Antropologiškai chevsurai aukštesni nei vidutinio ūgio, mezocefalai, akys mėlynos, kartais – pilkai žalios, plaukai šviesiai rusvi.
Viduramžiais Gruzijos karalystė nesugebėjo visiškai užvaldyti Pchovijos, kurioje gyveno chevsurų protėviai, ir įvesti savos feodalinės valdymo sistemos, jie ir toliau gyveno savo tradicinėse bendruomenėse pagal senuosius papročius. Krikščionybę jie priėmė kelis šimtus metų vėliau negu likę gruzinai. Chevsurų žemėse nebuvo tipiškų feodalinių santykių, chevsurai buvo tiesiogiai pavaldūs Gruzijos karaliui. Jie gynė Gruzijos sienas ir siuntė karių karaliaus gvardijai.
Chevsurų kovinės treniruotės sistemos likučiai išlikę kaip karių šokis Chevsuruli.

Religija

Chevsurų religija yra Gruzijos stačiatikybės ir ikikrikščioniškų kultų mišinys. Jie garbina šventas vietas, kurios vadinamos džvari 'kryžius', chati 'atvaizdas, ikona' ir salocavi 'šventovė'. Tai buvo ne tik religinių apeigų vietos, bet ir vietos, kur tenykščiai gyventojai aptarinėdavo tokius reikalus, kaip puolimų rengimas, taikos sudarymas ir kt. Net ir sovietmečiu, kai religinės apeigos buvo labai ribojamos, chevsurai kalniečiai rengdavo maldininkų keliones per tas vietas.

Hipotezė apie kilmę

Rusų etnografas Arnoldas Zisermanas (Арнольд Зиссерман), 1842-67 gyvenęs Kaukaze, iškėlė hipotezę, kad chevsurai yra Europos kryžiuočių, apsigyvenusių Gruzijoje ir sugruzinėjusių, palikuonys. Kad XII–XIII a. egzistavo kryžiuočių ir gruzinų ryšiai, manoma, jog liudija kai kurie chevsurų kultūros bruožai – grandinės palaidinės (kurias chevsurai dėvėjo net iki XX a. pradžios), tiesūs kalavijai, kryžiais papuoštos vėliavos ir drabužiai, be to, kad chevsurai nuolat buvo Gruzijos karalių armijos kariai.
Hipotezė neturi įrodymų.
Skanda

Skanda (sanskritu/hindi: स्कन्द, „išlietas“) – hinduizmo mitologijoje dievų kariuomenės vedlys, kartais laikomas karo dievu (buvo įtrauktas į hinduizmo panteoną praeitos eros pradžioje).
Pagal vieną iš mitų, Skanda buvo Agnio ir Svahos sūnus. Sueidama su Agniu, Svaha paeiliui keitė savo išvaizdą į šešių didžiųjų riši žmonų. Dėl to Svaha gimė su šešiomis galvomis, su dvylika rankų ir kojų (Mahabharata III 213-216; „Skanda - purana“ I 27, 47; „Shiva - purana“ II 4, 2).
Pagal kitą mitą, Skanda buvo Šivos ir Parvati sūnus, gimęs tam, kad nugalėtų asurą Taraką, kuris Brahmai paliepus negalėjo nieko nužudyti, išskyrus Šivos sūnų. Sueities metu Šivos išlieta sėkla nukrito į ugnį, bet dievas Agnis nesugebėjo jos išlaikyti ir metė ją į Gangą. Ganga, savu ruožtu, nunešė sėklą į Himavato kalną, kur gimusį berniuką išauklėjo šešios Krittikos (Krttika) – Plejadžių žvaigždės. Dėl to jis gavo antrą vardą – Karttikėja (Mahabharata IX 43-46; Ramajana I 36-37; Matsja - purana 146, 158; Shiva - purana II 4, 1-2).
Laikui bėgant, Skanda tapo dievų kariuomenės vadu, užmušė Taraką ir daugelį kitų asurų. Daugelyje mitų Skanda – jaunuolis (dar vienas jo vardų yra Kumara, „berniukas“): jis nevedęs arba turi žmoną Devaseną – dangiškos kariuomenės suasmeninimą. Skandos kinkomasis gyvūnas (vahana) – povas, o jo pastovūs atributai: ietis, lankas ir gaidys, atvaizduotas jo vėliavoje.
Skandos kultas ypač paplitęs pietų Indijoje, kur jis sutapatinamas su senovės tamilų karo dievu Muruganu ir garbinamas kaip Subrahmanja („palankus ir brahmanams“). Skanda taip pat laikomas ir kaip dievas - vagių globėjas.