google/wiki40b huggingface dataset:
Čiobiškio pagrindinė mokykla

Istorija

1784 m. skaityti ir rašyti buvo mokomi vienas bajoro ir septyni valstiečių vaikai. Mokyklos pastato nebuvo.
1903 m. buvo įsteigta pradinė, trijų skyrių liaudies mokykla, mokoma rusų kalba. Pirmasis šios mokyklos mokytojas buvo Ilarionas Balašas. 1905 m. mokėsi 20 berniukų iš valstiečių šeimų.
1929 m. atidaryta Čiobiškio pradžios mokykla. 1929 m. spalio 18 d. šios mokyklos vedėju paskirtas Kazimieras Kumpauskas. 1930 m. Jis išsirūpino leidimą Čiobiškio pradžios mokyklai perstatyti, ūkiniams pastatams suremontuoti ir mokytojų butams įrengti. Miestelio mokykla buvo dvikomplektė. Antrasis komplektas buvo Janionių kaime. 1931 m. K. Kumpauskas organizavo kursus suaugusiems. Čiobiškio miestelio mokyklą išlaikė ir mokytojams algas mokėjo Švietimo ministerija. Tuo ši mokykla skyrėsi nuo daugelio kitų pradžios mokyklų.
1940 m. miestelio ir prieglaudos mokyklos sujungtos į vieną. Mokykla buvo 6 komplektų: penki išsibarstę trijose Čiobiškio gyvenvietės vietose, o šeštasis – Janionių kaime. 1940–1941 m. Čiobiškio pradžios mokykla nacių okupacijos metais buvo vienintelė, kurią išlaikė ir mokytojams algas mokėjo Švietimo valdyba.
1950 m. mokykla tapo Čiobiškio septynmete mokykla. 1959 m. septynmetė mokykla vėl sujungta su internatu ir pavadinta Čiobiškio mokykla–internatu.
1965 m. internatas panaikintas, o Čiobiškio mokykla – internatas tapo Čiobiškio aštuonmete mokykla. 1976 m. buvo pastatytas naujas mokyklos pastatas su sporto sale.
1986 mokykla tapo devynmete, o nuo 1999 m. mokykla jau dešimtmetė – Čiobiškio pagrindinė mokykla. 2016 m. atidarytas ikimokyklinio ugdymo skyrius.

Direktoriai

Aleksandra Pulkauninkaitė 1928 – 1929
Kazimieras Kumpauskas 1929 – 1941
Stefanija Mogenytė 1941–1942
Adelė Einorienė 1942 -1950
Pranutė Jurkūnaitė 1950– 1956
Vytautas Targonskis 1956 -1959
Aldona Češkevičiūtė 1959 –1965
Vladislava Dalinkevičienė 1965– 1985
Violeta Klimienė 1986– 1990
Bronius Skladaitis 1990 –1992
Steponas Mažrimas 1992–2015
l.e.p. Palmira Kvietkauskienė nuo 2015

Žymūs mokytojai

Kazimieras Kumpauskas – gimė 1902 m. vasario 26 d. Tuliūnų k. (Pušaloto valsč.). 1920–1925 mokėsi Panevėžio vyrų gimnazijoje, Marijampolėje baigė pedagoginius vasaros kursus. Čiobiškio pradžios mokyklos vedėjas nuo 1929 iki 1940 metų. Čiobiškio būrio šaulių vadas. 1940 m. birželio 14 d. suimtas ir išvežtas į Rešiotų NKVD koncentracijos stovyklą. o 1942 m. rugsėjo 19 d. ypatingojo pasitarimo nuteistas mirties bausme. 1943 sušaudytas Krasnojarsko krašte, Kraslage.

Žymūs mokiniai

Algirdas Penkauskas - psichologas
Dniestro-Bugo kultūra

Arealas ir chronologija

Susiformavo apie 6500 m. pr. m. e. po mezolitinės Kukreko kultūros ir buvo viena pirmųjų neolitinių kultūrų Ukrainos teritorijoje. Skiriami 3-6 Dniestro-Bugo kultūros periodai. 
Ankstyvuoju laikotarpiu kultūros atstovai prekiavo su Kerešo kultūra toliau pietvakariuose, iš kurios atėjo pažangesnės neolito technologijos. Apie 5500 Kerešo įtaką pakeitė pakeitė vakarų juostinės keramikos kultūros įtaka iš dab. Vengrijos teritorijos, kuri išsilaikė iki pat kultūros pabaigos, t. y. apie 5000 m. pr. m. e. Tuo metu Dniestro-Bugo kultūros gyventojai sukūrė labai pažangią Tripolės kultūrą. Dalis jų migravo į šiaurę, t. y. į Dniepro-Doneco kultūros arealą, kur prisidėjo kuriantis Srednestogo kultūrą.

Bruožai

Mažos gyvenvietės kurtos prie upių. Ankstyvuoju laikotarpiu žmonės gyveno pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose. Vertėsi žvejyba, medžiokle, rinko maistą, iš dalies plito žemdirbystė ir gyvulininkystė. Naudojo titnaginius įrankius: trapecijas, ašmenėlius, gremžtukus, ylas, peilius ir raginius įrankius: antgalius, žeberklus, ylas, kirvius, kaplius. Keramika silpnai degta, su augalinėmis priemaišomis. Puodai šiek tiek profiliuoti, pūstais šonais, smailiadugniai, puošti įvairiais geometriniais ornamentais.
Vėlyvuoju laikotarpiu gyveno keturkampiuose pastatuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies žvejyba, medžiokle ir maisto rinkimu. Naudojo trinamąsias girnas, raginius ir akmeninius kaplius, kaltus. Keramika su mineralinėmis priemaišomis. Indai įvairių tipų, dažniausiai plokščiadugniai, profiliuoti, puošti įvairiais ornamentais ir prilipdytomis formomis. Paplitęs ornamentų stilius vadinamas "muzikinių natų keramika" (vok. Notenkopfkeramik) dėl panašumo į natų galvutes.
Mirusiuosius, suriestus, paguldytus ant šono, dažniausiai be įkapių, laidojo gyvenvietės teritorijoje ar pastatuose.
Stepano Razino sukilimas

Sukilimo eiga

Svarbiausia sukilėlių jėga buvo kazokai. Sukilėliai žudė dvarininkus, vaivadas ir jų pareigūnus ir steigė kazokų savivaldą atitinkančius savo valdžios organus (rinko miestiečių ir valstiečių vyresniuosius, atamanus, esaūlus, šimtininkus).
1670 m. gegužės mėnesį kazokai užėmė Caricyną (dabar Volgogradas), liepos 2 d. − Astrachanę. Iš čia buvo nutarta į Maskvą eiti pagrindinėmis jėgomis, o nuo Dono aukštupio − smogti pagalbinį smūgį.
1670 m. rugpjūčio 25 d. Razino kariuomenė (apie 10 000 žmonių) be mūšio užėmė Saratovą, po to Samarą. Rugsėjo 16 dieną posado žmonės įsileido sukilėlius į Simbirsko (dabar Uljanovskas) įtvirtintą gyvenvietę.
Iš Simbirsko Razinas išsiuntinėjo nedidelius kazokų būrius, kurie kėlė į kovą Volgos dešiniojo kranto valstiečius ir miestiečius, Pavolgio tautas.
1670 m. rugsėjo mėnesį sukilėliai užėmė Alatyrį, Saranską, Penzą, Kurmyšą ir kitus Pavolgio miestus. Sukilo Galičo, Nižnij Novgorodo, Tambovo apskričių valstiečiai.

Sukilimo nuslopinimas

Sukilimui slopinti vyriausybė sutelkė didelę kariuomenę (apie 32 000 žmonių), kuriai vadovavo prityręs vaivada kunigaikštis J. Dolgorukovas (Юрий Долгоруков).
Išsklaidę savo jėgas, 1670 m. spalio mėnesį sukilėliai pralaimėjo prie Arzamaso, Nižnij Novgorodo, Simbirsko. Spalio 14 dieną sunkiai sužeistas Razinas buvo išvežtas prie Dono. Nuo spalio mėnesio antros pusės sukilėliai daugiausia gynėsi.
1670 m. spalio mėn. − 1671 m. sausio mėn. sukilėliai neteko daugumos Pavolgio miestų. Caro kariuomenei laimint, turtingieji Dono kazokai perėjo į valdžios pusę.
1671 m. balandžio 19 d. buvo paimtas į nelaisvę Stepanas Razinas ir birželio 16 d. Maskvoje nužudytas.
1671 m. gruodžio 7 d. vaivados I. Miloslavskio kariuomenė užėmė paskutinę sukilėlių atramą − Astrachanę.

Sukilimo reikšmė

Kaip ir daugumai tos epochos socialiniams karams, S. Razino sukilimui būdinga stichiškumas, jėgų išsklaidymas, veiksmų lokališkumas, tinkamos politinės programos nebuvimas.
Po Razino sukilimo caro valdžia stiprino žemės feodalinę nuosavybę, plėtė dvarininkų ir mažino valstiečių teises, baudžiava plito toliau į pietus.
Tačiau Stepano Razino sukilimo patirtis skatino valstiečius tolesnei kovai su baudžiava.
Le Piui en Veli

Geografija

Le Piui en Veli įsikūręs Centriniame Masyve, Veli kalnų papėdėje, prie Borno upės, 3 km nuo Luaros aukštupio kairiojo kranto. Geležinkeliai ir plentai veda į Klermon Feraną, Sent Etjeną, plentas į Montelimarą.

Istorija

Antikos laikais gyventa keltiškos velavų genties. Nuo IV a. krikščionybės centras, kur, pasak krikščionių legendų, Limožo vyskupas ant kalno įrengė Dievo Motinos altorių; aplink jį vėliau pastatyta katedra. Viduramžiais viena svarbiausių Prancūzijoje piligrimų lankymosi vietų, nuo kurios prasidėjo kelias į Santjago de Kompostelą (Ispanija). Nuo X a. Le Piui en Veli buvo bažnytinė grafystė, kurią nuo XI a. siekė užvaldyti Gijenės kunigaikščiai. 1307 m. Le Piui en Veli pateko į Prancūzijos karaliaus valdžią. Vėliau miestas išliko religinių ir akademinių studijų centru, garsėjo oksitanų kalbos literatūriniais kursais. Per Prancūzijos religinius karus buvo katalikų tvirtovė, ilgai nepripažino dėl sosto tikėjimą pakeitusio Prancūzijos karaliaus Henriko IV valdžios.

Ekonomika

Tradicinė nėrinių gamyba, nuo XVII a. Odos, trikotažo, siuvimo, maisto pramonė, automobilių kėbulų gamyba. „Crozatier“ muziejus (archeologija, menas, etnografija, mokslas ir technika, nėriniai ir kt.). Išplėtotas turizmas, miestas nuo viduramžių lankomas keliaujančių maldininkų.
Žemaičių prietelius

Žemaičių prietelius – žemaičių katalikiškųjų organizacijų organas, katalikybės, tautybės ir demokratybės liaudžiai šviesti savaitraštis, ėjęs 1925–1940 m. Telšiuose.

Istorija

Įsteigė Jurgis Dagilis. Leido Telšių vyskupija ir Telšių katalikų veikimo skyriaus valdyba. Spausdino Švyturio spaustuvė Kaune, Vyskupijos spaustuvė Telšiuose. Išėjo 758 numeriai. Leido priedus „Jaunimas“, „Šeimyna“, „Svirplys“ ir kt.
Rašė apie katalikiškų organizacijų veiklą, bažnyčios gyvenimą, svarstė ekonominio, politinio, socialinio gyvenimo klausimus, spausdino žinias iš Telšių, Lietuvos bei užsienio.
Bendradarbiavo Vincentas Borisevičius, S. Gabaliauskis, S. Grigaliūnas, Albinas Pocius, M. Račkus, V. Raulinaitis, Justinas Staugaitis, K. Šukys, K. Vanagas, G. Valančius, Aleksandras Vitkauskas, Algimantas Žukas ir kt.
Niobė

Istorija

Niobė gyrėsi esanti viršesnė už Leto, nes ji turėjo keturiolika vaikų, septynis berniukus ir septynias mergaites (niobidus), tuo tarpu Leto turėjo tik du (Apoloną ir Artemidę). Apolonas užmušė jos sūnus, kai šie užsiiminėjo atletika, paskutinis iš jų maldavęs pasigailėjimo, o Artemidė užmušė Niobės dukteris. Apolonas ir Artemidė naudojo užnuodytas strėles, nors pagal kitas versijas kelių pasigailėjo (Chloris dažniausiai). Amfionas buvo užmuštas Apolono prie savo negyvų sūnų arba pats nusižudė. Priblokšta Niobė pabėgo į Sipliono kalną esantį Mažojoje Aziojoje ir buvo paversta akmeniu, kai verkė, arba pati nusižudė. Jos ašaros suformavo Achelojo upę. Dzeusas sustingdė visus Tėbų žmones, kad niekas negalėtų palaidoti niobidų, devintą dieną po jų mirties dievai patys juos palaidojo.
Aedonė buvo Tėbų karalienė, kuri mėgino užmušti savo priešininkės Niobės, brolienės, sūnų (Aedonė buvo ištekėjusi už Zeto), ir per nelaimingą atsitikimą nužudė savo dukrą, Itiliją vietoje jo. Dievai Niobę pavertė lakštingala.

Kitur

Niobė taip pat yra filmų The Matrix Reloaded ir The Matrix Revolutions veikėja. Ją vaidino Jada Pinkett Smith. Ji buvo laivo Logos kapitonė, Morfėjaus buvusi mylimoji.
Vilniaus Balsių progimnazija

Istorija

Iki mokyklos pastatymo moksleiviai eidavo į Vilniaus Jeruzalės pradinę (Žaliųjų Ežerų g. 85), Vilniaus Jeruzalės vidurinę ir kitas Vilniaus miesto mokyklas.
2003 m. buvo parengtas pirmas mokyklos projektas, bet jo vėliau atsisakyta.
Mokykla Balsiuose pradėjo kilti 2010 m. vasarą viešosios ir privačios partnerystės principu, bendradarbiaujant su Vilniaus miesto savivaldybe.
2011 m. atvėrė duris 828 vietų mokykla.  Suformuota 13 pradinio ugdymo, 2 priešmokyklinio ugdymo, 11 mokyklinio ugdymo klasių. 
Lanko iš Balsių, Ožkinių, Naujanerių, Kryžiokų, Birelių, Sakališkių, Pagubės, Krakiškių, Naujųjų Verkių ir iš kitų aplinkinių rajonų.
2015 m. rugsėjo 1 d. darbą pradėjo kaip Vilniaus Balsių progimnazija.
Jėkabpilio savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Jėkabpilio rajono dalies.
Mirties bausmė

Mirties bausmė pasaulyje

Mirties bausmės taikymo praktika žinoma dar bendruomeninės santvarkos laikais, kai bendruomenės narys, nusižengęs savo genties taisyklėms, buvo pasmerkiamas myriop. Taigi, mirties bausmė tuomet buvo bendruomenės teisingumo sistemos dalis. Be mirties bausmės, nusižengęs narys galėjo būti baudžiamas kitomis bausmėmis (kompensacija nukentėjusiajam, kūno bausmėmis, išvarymas iš genties ir pan.), todėl mirties bausmė buvo retai taikoma sankcija, kadangi tinkamesne bausme buvo laikomas kompensavimas nukentėjusiajam genties nariui.
Kita vertus, nusikaltimai, padaryti kitos genties narių, buvo laikomi išpuoliu prieš nukentėjusią bendruomenę, taigi bausmių nusikaltėliui taikymas įvairavo nuo kūno bausmių ir pavergimo iki mirties bausmės. Vis dėlto genties reakcija į kitos bendruomenės įvykdytą nusikaltimą galėjo būti atsiprašymas, kompensacija arba kraujo kerštas.
Anksčiausiai mirties bausmę įtvirtinęs teisės aktas – Babilono valdovo Hamurabio teisynas. Jame buvo aprašytos 25 nusikaltimų rūšys, už kurias būdavo pasmerkiama myriop. Senasis Testamentas nustato mirties bausmę už žmogžudystę, pagrobimą, burtus, Šabato nešventimą, šventvagiškas kalbas, daugelį seksualinių nusikaltimų. Senovės Graikijoje apie 621 m. pr. m. e. Drakonto įstatymais buvo įtvirtintas mirties bausmės taikymas už daugelį nusikaltimų. Viduramžiais, panašiai kaip ir Graikijoje, mirties bausmė buvo taikoma kaip pagrindinė bausmė, kol nebuvo išvystyta šiuolaikinė kalėjimų sistema. Pavyzdžiui, 1700 metais Didžiojoje Britanijoje už vagystes, medžių kirtimus, plėšimus ir panašius nusikaltimus mirtimi buvo nuteisti 222 nusikaltėliai .

Vykdymas

Dar XX a. pradžioje bausmė buvo vykdoma pačiais įvairiausiais būdais. Šiuo metu dažniausiai naudojamos mirties bausmės įvykdymo priemonės yra elektros kėdė, dujų kamera, mirtina injekcija. Taip pat kai kuriose valstybėse mirties bausmė taikoma sušaudant ar pakariant.
Viduramžiais ir anksčiau buvo taikomi įvairiausi mirties bausmės variantai, pagrįsti vietiniais prietarais ir papročiais. Žinomi mirties bausmės įvykdymo būdai: pasmaugimas, sudeginimas, išvirimas, kaulų laužymas ratu, gyvo palaidojimas, nukryžiavimas, galvos nukirtimas, paskandinimas, ketvirčiavimas, odos nudyrimas, nunuodijimas, perpjovimas pusiau, užmūrijimas, užmėtymas akmenimis, nužudymas drambliu ir daugelis kitų. Mirties bausmės taikymas nebuvo atsietas nuo kankinimo, kadangi daugeliu mirties bausmės įvykdymo būdų nusikaltėlis patirdavo dideles kančias. Patys mirties bausmės vykdymo būdai buvo tokie, kad pasmerktas mirti nusikaltėlis kentėtų ir nemirtų iškart.
Mirties bausmes vykdė specialūs valstybės ar miesto išlaikomi pareigūnai – budeliai, o dar anksčiau – pati bendruomenė.
Goropu tarpeklis

Goropu tarpeklis (it. Gola di Gorropu) – giliausias Sardinijoje (Italija) tarpeklis, esantis Nuoro provincijoje, Orgosolo ir Urculėjo savivaldybių riboje. Jis taip pat yra vienas giliausių Europos tarpeklių. 14 km besidriekiančio tarpeklio uolos kyla iki 500 m aukščio. Tarpeklį sudarė Fluminedu upelis (it. Rio Flumineddu).
Nusileisti į tarpeklį patogiausia iš Džena Silanos taško, esančio kelyje SS125 183-iajame kilometre, prie viešbučio „Silana“.
Vaidotas

Istorija

Kauno pilis turėjo svarbią strateginę padėtį, kadangi užtvėrė kelią kryžiuočių veržimuisi į Lietuvos gilumą, taip pat ir į sostinę Vilnių. Dėl šios priežasties pilis buvo pulta kryžiuočių keletą kartų. Vygandas Marburgietis, kryžiuočių ordino diplomatas Prūsijoje, kronikoje rašė, kad Kauno pilis buvo mūrinė, turėjo aukštas sienas, stiprius bokštus išorinėje gynybinėje sienoje ir buvo apsupta pylimų ir griovių. Kauno pilį gynė didelė ir gerai ginkluota lietuvių įgula, kuriai vadovavo kunigaikščio Kęstučio sūnus Vaidotas. Pilį kryžiuočiai užėmė tik po ilgų, beveik mėnesį trukusių įnirtingų kautynių. 
Kunigaikščio brolio Vytauto Didžiojo 1401 m. dokumente minima, jog jis buvo patikėjęs valdyti lygiomis dalimis Naugarduką abiem savo broliams – Vaidotui ir Tautvilui Kęstutaičiui.
Borisas Špitalnis

Borisas Špitalnis (rus. Борис Гаврилович Шпитальный; 1902 m. – 1972 m.) – tarybinis aviacinių ginklų konstruktorius, labiausiai žinomas kaip aviacinio kulkosvaidžio ŠKAS kūrėjas.

Biografija

Borisas Špitalnis gimė 1902 m. Rostove prie Dono, mechaniko šeimoje. 1908 m. šeima persikraustė į Maskvą.
1919 m., baigęs mokyklą, ima dirbti garvežio mašinisto padėjėju. 1921–1922 m. dirbo mechaniku Mytiščių vagonų gamykloje. 1923 m. pereina dirbti į Timiriazevo Žemės ūkio akademijos Hidraulinių įrengimų laboratoriją. Tuo pačiu metu mokėsi Maskvos mechanikos institute, aviacijos mašinų gamybos katedroje.
Baigęs institutą B. Špitalnis buvo paskirtas į Mokslinį automotorų institutą (NAMI) Maskvoje. Netrukus perėjo į Tulos ginklų gamyklos projektavimo ir konstravimo biurą. Tuo metu TSRS ginkluotosioms pajėgoms labai reikėjo aviacinių kulkosvaidžių, tad B. Špitalnio užduotis buvo jį sukurti.
1930 m. pabaigoje B. Špitalnis, dalyvaujant konstruktoriui I. Komarnickiui, sukonstravo pirmą tokio kulkosvaidžio variantą, kuris dar buvo pernelyg sudėtingas, sunkiai pagaminamas, per mažai patvarus. Kulkosvaidį tobulino Špitalnio vadovaujama konstruktorių grupė.
1932 m. pradžioje kulkosvaidžio tobulinimas buvo baigtas, kulkosvaidis buvo priimtas į ginkluotę. Kulkosvaidis ŠKAS tapo pirmu pasaulyje specializuotu aviaciniu kulkosvaidžiu. 1934 m. pradėta masinė kulkosvaidžio ŠKAS sparninio ir bokštelio variantų gamyba.
1934 m. Tuloje buvo įkurtas specializuotas aviacinių šaunamųjų ginklų konstruktorių biuras – 15-asis bandomasis konstruktorių biuras, OKB-15 (rus. ОКБ-15; опытно-конструкторское бюро № 15), kurio vadovu ir vyriausiu konstruktoriumi 1934–1953 m. dirbo B. Špitalnis.
1937 m. buvo sukonstruotas ir 1939 m. priimtas į ginkluotę didesnės šaudymo spartos (3000, o ne 1200–1800 šūv./min.) kulkosvaidis ultraŠKAS, kuris buvo gaminamas Tulos ginklų gamykloje nuo 1939 m. ir naudojamas naikintuvuose.
1944 m. sukonstravo 57 mm aviacinę automatinę patranką Š-57, skirtą naikintuvams, šturmo lėktuvams, bombonešiams, naudojusią skeveldrinius padegamuosius trasuojamuosius bei kumuliacinius sviedinius. Kumuliaciniai sviediniai pramušdavo 70-80 mm storio šarvus. Š-57 ginkluotėn nebuvo priimta.
Po 1953 m. profesorius Špitalnis dėstė Maskvos geodezijos, aerofotografavimo ir kartografijos institute.
Juozas Rimantas Lazutka

Biografija

Tėvas Stasys Lazutka. Motina Liudvika Slavomira Lisenkaitė. 1982 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1982 m. dirba Vilniaus universitete, nuo 1996 m. dėstytojas, nuo 2002 m. prorektorius, nuo 1996 m. profesorius. 1999–2001 m. dar ir AB „Biosintezė“ mokslinis konsultantas. 2001–2006 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – aplinkos genotoksikologija, populiacijų genetika.
Ramsaro konvencija

Ramsaro konvencija (pilnas pavadinimas Jungtinių Tautų Konvencija dėl pelkių, turinčių tarptautinę reikšmę, ypač vandens ir pelkių paukščių apsaugai) – tarptautinė sutartis, kuria įsipareigojama saugoti ir atsakingai naudoti pasaulio pelkes ir kitas šlapynes. Pasirašyta 1971 m. vasario 2 d. šiaurės Irano mieste Ramsare. Įsigaliojo nuo 1975 m.
Ramsaro konvencijos tikslas – išsaugoti svarbiausias žemės šlapynes (pelkes, ežerynus, upių deltas, lagūnas, maršas ir kt.), kurios yra svarbi retų augalų ir gyvūnų buveinė, daro didelę įtaką vietovės ekosistemai, klimatui, gyvenamosioms sąlygoms. Svarbiausios tokios šlapynės yra įtraukiamos į Ramsaro tarptautinės svarbos šlapynių sąrašą, joms taikomi išskirtiniai apsaugos reikalavimai.
2018 m. spalio mėn. duomenimis konvenciją yra pasirašę 170 šalių, kuriose yra virš 2200 Ramsaro objektų, užimančių bendrą daugiau nei 2,1 mln. km² plotą. Daugiausia Ramsaro objektų yra Jungtinėje Karalystėje (169), o didžiausią plotą užima Bolivijoje (148 000 km²).
Lietuva konvenciją ratifikavo 1993 m. Į Ramsaro vietovių sąrašą įtrauktas Čepkelių rezervatas, Kamanų rezervatas, Viešvilės rezervatas, Žuvinto rezervatas, Nemuno deltos regioninis parkas.
FIBA EuroBasket 2015 C grupė

C grupė yra viena iš keturių 2015 m. Europos krepšinio čempionato pirmojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyko Kroatijos miesto Zagrebo arenoje „Zagrebo arena“.
Šioje grupėje varžėsi Kroatija, Gruzija, Graikija, Makedonija, Nyderlandai ir Slovėnija. Keturios geriausios komandos pateko į antrąjį etapą.
Vincentas Gorskis

Biografija

Kilęs iš bajorų Gorskių giminės. 1867–1873 m. studijavo Sankt Peterburgo Statybos mokykloje. 1885–1901 m. dirbo Vilniaus žemės banke nekilnojamojo turto ekspertu. Vertėsi privačia architekto praktika. Vilniuje pagal jo projektus pastatyta apie 70 privačių nuomojamų ir sodybinių namų. Projektuose savitai interpretavo renesanso ir kt. stilių formas.

Įamžinimas

Pagerbdama architekto Vincento Gorskio nuopelnus Vilniui, sostinės savivaldybės taryba 2014 m. vieną Pašilaičių seniūnijos (Tarandės) gatvę pavadino šio asmens vardu.
Viliujskas

Istorija

Įkurtas 1634 m. Verchneviliujskojės (Верхневилюйское) pavadinimu kaip žiemavietė. 1783 m. gavo miesto statusą. 1783–1821 m. vadintas Olensku (rus. Оленск). 1872–1883 m. į Viliujską buvo ištremtas rusų filosofas ir rašytojas Nikolajus Černyševskis.
Jonas Kapačiauskas

Jonas Kapačiauskas (1928 m. birželio 11 d. Slabada, Krakių valsčius – 1981 m. gegužės 25 d. Vilnius) – Lietuvos statybinių medžiagų technologas, technikos mokslų kandidatas.

Biografija

1952 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959 m. technikos mokslų kandidatas.
1959–1981 m. dirbo Termoizoliacijos institute, 1959–1977 – direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, nuo 1957 Akustinių medžiagų skyriaus vedėjas, nuo 1961 m. vyr. mokslinis bendradarbis.
Tyrė keramines, rišamąsias, termoizoliacines, akustines medžiagas, akytuosius betonus ir kitas statybines medžiagas, tobulino jų gamybos technologiją ir įrenginius. 30 išradimų autorius.
Chivos chanatas

Chivos chanato istorija (1512–1920)

1512 m. iškilo nauja uzbekų dinastija, kuri atskilo nuo valdančios Šibanidų dinastijos ir sukūrė nepriklausomą chanatą. Iš pradžių valstybės sostine tapo Urgenčas (anksčiau vadintas Gurgandžu). 1598 m. Amudarjos upė pakeitė vagą ir sostinė buvo perkelta į Chivą. Per amžius Amudarja kelis kartus yra pakeitusi savo tėkmes, o pakitus vagai, Urgenčas liko be vandens išteklių ir Chivos miestui atiteko sostinės vaidmuo.
1598 m. Chorezmo valstybės sostine tapus Chivai, tai buvo mažas įtvirtintas miestelis. Nuo to laiko galima įvairiuose šaltiniuse rasti minint tiek Chorezmą, tiek Chivą. Ilgainiui Chivos chanatas sustiprėjo, jo teritorija ir įtaka išaugo. Sostinė Chiva tapo vienu iš islamiško pasaulio centrų tiek religiniame, tiek prekybiniame lygmenyje.
1873 m. Chivos chanatas tapo Rusijos imperijos vasaline valstybe. Chanas paskelbė save „nuolankiu Rusijos imperatoriaus tarnu“, o visos žemės dešiniajame Amudarjos krante atiteko Rusijai.
1873 m. Rusijos imperija užgrobė dideles Chivos chanato teritorijas. Dažnai viena iš priežasčių įvardijama tai, kad turkmėnų plėšikautojai puldinėjo Rusijos teritorijas ir ten grobdavo žmones, o vėliau juos parduodavo vergų turguose Chivoje ir Bucharoje.
1919 m. prieš Džunaid-chano valdymą pradėjo bruzdėti revoliucionieriai. Lapkričio mėnesį prasidėjo sukilimas, o į pagalbą sukilėliams atvyko Raudonoji Armija. 1920 m. vasario pradžioje Džunaid-chano armija patyrė pralaimėjimą ir buvo sunaikinta. Vasario 2 d. Said Abdullah-chanas atsisakė teisių į sostą.
1920 m. balandžio 20 d. buvo paskelbta Chorezmo Liaudies Sovietų Respublika, kuri įėjo į Rusijos Federacijos sudėtį. Chanatas nustojo egzistavęs.
1922 m. rudenį Chorezmo teritorija buvo padalinta – viena dalis atiteko Turkmėnijos sovietų respublikai, kita dalis Uzbekijos sovietų respublikai, o trečia dalis priskirta Karakalpakijos autonominei sričiai.

Chivos chanato simbolika

Istorinėje vėliavoje (iki 1917 m.) baltame vėliavos fone buvo vaizduojamas žydras pusmėnulis.
Lietuvos deputacijos kolegija

Lietuvos deputacijos kolegija (vok. Deputationscollegium in Litauen) – 1723–1736 m. Prūsijos karalystės centrinės valdžios Mažojoje Lietuvoje įstaiga. Veikė Gumbinėje.

Istorija

Įsteigta per Mažosios Lietuvos vokiškąją Didžiąją kolonizaciją vietoje buvusių Prūsijos lietuvių valsčių rūmų (centras – Tilžėje). Valdė Lietuvos provinciją, kurią sudarė Įsruties, Klaipėdos, Ragainės ir Tilžės apskritys. Buvo pavaldi Karaliaučiaus karo ir domenų rūmams. Abiem įstaigoms iš Karaliaučiaus vadovavo ministras K. Valdburgas. Baigiantis Didžiosios Prūsijos kolonizacijos pagrindiniam etapui 1736 m. pertvarkyta į Gumbinės karo ir domenų rūmus.
Janas Radlica

Biografija

Lenkijos bajorų Radlickių giminės atstovas, herbo „Poraj“ savininkas.
Mokėsi Prancūzijoje, nuo 1361 metų Paryžiuje, o po to Monpeljė. Jis buvo humanitarinių mokslų ir medicinos magistras, taip pat teologijos bakalauras.
1374 metais Janas Radlica buvo paskirtas Krokuvos kanauninku. Nuo 1376 metų jis dirbo Lenkijos ir Vengrijos karaliaus Liudviko I Dižiojo rūmų gydytoju. 1380 metais Janas Radlica buvo paskirtas Karūnos didžiuoju kancleriu, o 1382 metais buvo paskirtas Krokuvos vyskupu.
Bekaralystės metu 1382–1384 metais Krokuvos vyskupas Janas Radlica buvo aktyvus Anžu dinastijos politikos ir valdymo, taip pat Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės unijos sudarymo šalininkas.
Dalyvavo įkuriant pauliečių vienuolyną Jasna Goroje 1382 metais, o 1390 metais kartu su karaliene Jadvyga finansavo benediktinių vienuolyną Klepaže, Krokuvoje.
1392 m. vasario 12 d. Janas Radlica mirė Krokuvoje, jis buvo palaidotas Vavelio katedroje.