Švelnioji galia

Švelnioji galia (angl. Soft power) – gebėjimas paveikti kitų elgesį ir įtikinti savo tikslų teisingumu ne prievartos formomis (tokiomis kaip karinės ar finansinės sankcijos), bet naudojant patrauklumo ir įtikinėjimo metodus. Terminą pirmą kartą 1990 m. monografijoje: „Bound to Lead: The Changing Nature of American power“ („Įpareigota vadovauti: besikeičianti Amerikos galios prigimtis“) pavartojo Harvardo universiteto profesorius Joseph S. Nye. Autorius išplėtė galios sąvoką, kuri ilgą laiką buvo suvokiama tik realistiniame „kietosios“ galios kontekste, kuomet šalys yra priverčiamos daryti tai, ko įprastai nedarytų, tuo tarpu „švelnioji“ galia sąlygoja kitas valstybes savanoriškai elgtis taip, kaip to pageidauja „švelniąja“ galia disponuojanti valstybė.
Kaip teigia J. S. Nye, su „kietąja“ galia susiję resursai dažnai yra materialūs (fizinė jėga, pinigai ir pan.), o „švelniąją“ galią galima kildinti iš vertybių, kurių valstybė gali siekti vykdydama savo užsienio politiką ar skatindama visuotinį savo propaguojamų idėjų patrauklumą. J.S. Nye įvardina tris valstybės „švelniosios“ galios šaltinius: kultūrą (tiek, kiek ji patraukli kitiems tarptautinės sistemos nariams), politines vertybes (kai jomis vadovaujamasi tiek šalies viduje, tiek užsienyje), užsienio politiką. Kitas autorius A. L Vuving teigia, jog siaurąją prasme švelnioji galia gali būti apibūdinama tiesiog kaip kultūrinė įtaka, tačiau plačiąją prasme į šią sąvoką įeitų viskas, kas nėra susiję su tiesioginiais kariniais veiksmais. Taigi sąvokos ribos dar nėra iki galo aiškios ir skirtingų autorių bei tarptautinių santykių teorijų stovyklų suvokiamos skirtingai. Iš čia kyla ir pagrindinės su terminu susijusios akademinės diskusijos.
„Švelniosios galios“ terminas į viešąją akademikų ir politikų erdvę pateko tik XX a. pab., tačiau plačiai paplito tarp valstybių politinių lyderių ir įgavo oficialų pripažinimą. Pažymėtina, jog terminas gali būti taikomas ne tik valstybių, bet ir kitų tarptautinės sistemos veikėjų (tarptautinių ar nevyriausybinių organizacijų) atžvilgiu.

Santykis tarp švelniosios ir kietosios galios

Daugeliui atrodo suprantama, jog pasinaudojus kietąja galia (kariniu ar ekonominiu spaudimu) įmanoma priversti valstybę elgtis pageidautina kryptimi. Kietoji galia remiasi J.S. Nye vadinamu „lazdos“ (skatinimo) ir „morkos“ (grasinimo) metodu. Trečiasis kelias – įtikinimo, patraukimo ir priviliojimo yra tai, ką ir apibūdina autoriaus terminas „švelnioji galia“. Taigi šis netiesioginis būdas gauti siekiamą rezultatą kartais dar vadinamas „antruoju galios veidu“. „Švelnioji“ galia pasiekiama gerinant valstybės įvaizdį, populiarinant šalies vertybes ir ideologiją.
Kietoji ir švelnioji galia yra susijusios, nes tiek viena, tiek kita siekia to paties rezultato – paveikti kito elgesį. Skirtumas tarp šių galios rūšių gana slidus ir susijęs su elgesio pobūdžiu ir išteklių apčiuopiamumu. Čia priešpastatoma įsakmi galia – gebėjimas pakeisti kitų elgesį naudojant paskatinimą arba prievartą ir „bendradarbiaujanti“ galia – gebėjimas pakeisti, ko nori kiti pagal savo poreikius, naudojant savo kultūros ir vertybių patrauklumą. Švelniosios galios ištekliai siejami su „bendradarbiavimo“ galia, o kietosios – su įsakmia. Kietoji ir minkštoji galia kartais sustiprina viena kitą, tačiau kartais gali ir trukdyti. Svarbu paminėti, jog J.S. Nye nenori pasakyti, jog „švelnioji“ galia visiškai pakeis „kietąją“, dažniausiai geriausių rezultatų pasiekiama derinant abi galios formas, tačiau pirmenybė turėtų būti teikiama švelniajai galiai, o kai to padaryti neįmanoma – imtis kietosios galios priemonių.