google/wiki40b huggingface dataset:
Amalfis

Istorija

Miestas pirmąkart paminėtas VI a. ir greitai tapo didele jūrine galia. Iš kaimyninių regionų jis prekiavo grūdais, druska iš Sardinijos, vergais iš toliau nuo pakrantės nutolusių rajonų, mediena, mainais į Egipto ir Sirijos auksinius dinarus, Bizantijos šilką, kurį parduodavo Vakaruose. Amalfio javų pirkliai turėjo išskirtines pozicijas musulmonų uostuose. Amalfio lentelėse buvo surašytas jūrų kodeksas, naudotas ir kitų krikščioniškų uostų. IX a. pabaigoje Amalfio pirkliai žemę pirko už auksą, kai beveik visa likusi Italija naudojosi mainų ekonomika. VIII-IX a. Amalfis dalinosi su Genuja prekybą su Rytais, kai Venecija dar nebuvo stipri. 848 m. Amalfio laivynas padėjo popiežiui Leonui IV nugalėti saracėnus.
Amalfis buvo nepriklausomas VII a. - 1075 m. Jis nustojo būti Bizantijos vasalu 839 m., išsirinko pirmą kunigaikštį 958 m. Prieš Venecijos iškilimą jis varžėsi svarba su Genuja ir Piza. Amalfyje gyveno 70-80 tūkst. žmonių, kai valdė kunigaikštis Manso (966–1004 m.). Amalfis tik trumpam buvo praradęs nepriklausomybę, kai jį valdė Gvaimaras IV Salernietis.
1073 m. Amalfį užėmė normanų kilmės Apulijos kunigaikštystė, bet miestas išlaikė daug teisių. Po to jis tapo vienu svarbiausių normanų uostų. 1131 m. Amalfis sukilo prieš Sicilijos karalių Rodžerį II ir buvo nuniokotas. Po to 1133 m. miestą nusiaubė Pizos laivynas, kuris rėmė imperatorių Lotarą II ir popežių Inocentą II kovoje su Rodžeriu II ir antipopiežiumi Anakletu II. Lotaras kaip grobį gavo Pandektas, kurios buvo rastos Amalfyje. 1135 ir 1137 m. Amalfį vėl užėmė piziečiai. Miestas greitai prarado svarbą, nors jo jūriniu kodeksu buvo naudojamasi iki 1570 m. Didelis cunamis sugriovė Amalfio uostą ir žemutinį miestą 1343 m. ir Amalfis nebeatsigavo.
Viduramžiais Amalfį garsino teisės ir matematikos mokyklos. Flavio Gioja, pirmasis pradėjęs naudoti jūrinį kompasą, manoma, buvo kilęs iš Amalfio.
Jaguar XJ

Jaguar XJ - automobilių gamintojo Jaguar modelis.

Istorija

Pirmasis modelis pristatytas 1968 m. rugsėjo 26 d. Jaguar pagamino šešis XJ tipo sedanų modelius. Iš viso šio tipo mašinų buvo pagaminta virš 800 000 (t. y. daugiau negu pusė kada nors pagamintų Jaguarų yra XJ6 tipo mašinos).
Pneumokokų vakcina

Pneumokokų vakcina – tai skiepas, skirtas apsisaugoti nuo streptokokų padermės bakterijos Streptococcus pneumoniae. Pasiskiepijus galima išvengti tam tikrų plaučių uždegimo, meningito ir sepsio atvejų. Rinkoje yra dviejų tipų pneumokokų vakcinos: konjuguotos ir polisacharidinės pneumokokų vakcinos. Šios vakcinos leidžiamos į raumenis arba po oda.

Rekomendacijos

Pasaulio sveikatos organizacija rekomenduoja konjuguotąją vakciną įtraukti į vaikų profilaktinių skiepų kalendorių. Tai taikoma ir asmenims, užsikrėtusiems ŽIV arba sergantiems AIDS. Rekomenduojama skiepyti trimis arba keturiomis dozėmis; tokio skiepijimo veiksmingumas sunkiai ligai išvengti siekia 71–93 % procentus. Polisacharidinės vakcinos veiksmingos sveikiems suaugusiesiems, tačiau neveiksmingos jaunesniems kaip dvejų metų arba silpną imuninę funkciją turintiems vaikams.

Saugumas

Vakcinos iš esmės saugios. Skiepijant konjuguotąja vakcina maždaug 10 % kūdikių parausta injekcijos vieta arba sutrinka jų miegas. Paskiepytieji taip pat gali karščiuoti. Sunkių alerginių reakcijų pasitaiko labai retai.

Istorija, visuomenė ir kultūra

Pirmoji pneumokokų vakcina į rinką pateikta 20-ojo amžiaus devintajame dešimtmetyje. Ši vakcina taip pat įtraukta į Pasaulio sveikatos organizacijos būtinųjų vaistų sąrašą, kurį sudaro rekomenduojami pagrindinės sveikatos priežiūros vaistai. 2014 m. viena dozė didmeninės prekybos tinkle kainavo 17 JAV dolerių. Jungtinėse Amerikos Valstijose ši vakcina kainuoja nuo 25–100 JAV dolerių.
Kožanai

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. kaime buvo įkurta Kožanų Viešpaties Kryžiaus parapija. 1621 m. buvo pastatyta medinė cerkvė. 1833 m. pastatyta Kožanų Šv. Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė. 1886 m. pastatyta Viešpaties Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Sezamų aliejus

Sezamų aliejus – aliejus, gaunamas iš indinio sezamo sėklų. Manoma, kad tai vienas iš seniausių žmonių naudojamų augalinių aliejų. Populiarus įvairių šalių virtuvėse, ypač Pietų ir Pietryčių Azijoje. Naudojamas kepimui, salotoms, padažams, paruoštiems valgiams pagardinti. Turi stiprų unikalų aromatą ir skonį; būna nuo šviesiai gelsvos iki gintarinės spalvos.
14 % sezamų aliejaus sudaro sočiosios riebalų rūgštys, 40 % – mononesočiosios, 42 % – polinesočiosios. Turi vitaminų E, K.
Didžiausi sezamų aliejaus gamintojai yra Mianmaras, Kinija, Indija, Sudanas ir Japonija.
ND Lendava 1903

Istorija

1903 m. buvo įkurtas NK Nafta Lendava klubas, tačiau 2011 m. komanda buvo išformuota, o klubas likviduotas.
2012 m. liepos 9 d. buvo įkurtas naujas klubas ir pavadintas ND Lendava 1903.
Yakovos Bilek

Yakovos Bilek (1917 m. liepos 7 d. Izmire, Turkija – 2005 m. gegužės 4 d. Atėnuose, Graikija) – Turkijos krepšininkas, FIBA krepšinio teisėjas, Vokietijos krepšinio treneris.

Biografija

Gimė graikų šeimoje Turkijoje. Kultivavo krepšinį, buvo pakviestas į Turkijos vyrų krepšinio rinktinę, už kurią 1947–1948 m. sužaidė aštuonerias rungtynes.
1951 m. jam suteiktas FIBA krepšinio teisėjo vardas. Dukart teisėjavo Olimpinėse žaidynėse, tarp jų ir pusfinalio rungtynėse tarp Sovietų Sąjungos ir Brazilijos per 1960 m. Romos Olimpiadą.
1962 m. persikėlė į VFR, aštuonerius metus vadovavo Vokietijos vyrų krepšinio nacionalinei rinktinei. Vėliau dirbo Kreucnaco miestelyje, VfL 1848 klube. Tai seniausias Vokietijos krepšinio klubas, kuriame po Antrojo pasaulinio karo užaugo nemažai šalies rinktinių narių. Šiame Reino krašto-Pfalco žemės miestelyje jis treniravo tiek jaunimo, tiek ir veteranų komandas. 1974 m. priėmė Vokietijos pilietybę.
2010 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa/2 grupė

XIX Pasaulio futbolo čempionato atrankos Europos zonos 2 grupės rezultatai.
Bernardo Rossellino

Bernardas Roselinas (it. Bernardo Rossellino, apie 1427–1464 m.) – italų ankstyvojo renesanso architektas ir skulptorius iš Florencijos.

Biografija

Bernardas Roselinas gimė apie 1427 m. Setinjano kaime prie Florencijos. Tikroji jo pavardė buvo Džambarelis ir vėliau jam prigijo pravardė Roselinas („raudonplaukis“) pagal jaunesnio brolio, irgi skulptoriaus, Antonijo pravardę. Jis mokėsi pas Filipą Bruneleskį, buvo paveiktas Lukos dela Robijos ir Lorenco Giberčio meno. Jo reikšmingiausiu kūriniu yra humanisto Leonardo Brunio kapas Šv. Kryžiaus bažnyčioje Florencijoje, ties kurio projektu jis dirbo 1444–1450 m. Šis kūrinys vienijo architektūros ir skulptūros bruožus, tapo pavyzdžiu kitiems ankstyvojo renesanso sieniniams kapams. Tarp kitų kūrinių: tabernakulis Šv. Egidijo bažnyčioje (1449 m.), palaimintosios Vilanos dela Boti kapas Šv. Marijos Naujojoje bažnyčioje (1451–52 m.), Orlando de Medičio kapas Švč. Apreiškimo bažnyčioje (1456–57 m.).
1451–1453 m. popiežiaus Mikalojaus V kvietimu B. Roselinas dirbo Šv. Petro bazilikoje (senojoje) Romoje. Po to jis tarnavo popiežiui Pijui II ir dirbo popiežiaus gimtojo miestelio Korsinjano (dabar Pjenca) perstatyme, kur svarbiausiais jo statiniais (dabar UNESCO pasaulio paveldo dalis) yra miesto katedra ir Pikolominio rūmai (1460–63 m.). Bernardas Roselinas mirė 1464 m. rugsėjo 23 d. Florencijoje. Jis turėjo jaunesnį brolį Antonijų Roseliną, kuris tapo žymiu skulptoriumi. Taip pat kiti trys jo broliai irgi buvo skulptoriais ir jie tikriausiai dirbo visi kartu vadovaujami Bernardo.
Elenė (palydovas)

Atradimas

Šį Saturno palydovą savo kelionės metu 1980 m. tiesiogiai atrado JAV automatiniai zondai Voyager 1 ir Voyager 2.
Veretragna

Veretragna (av. Vərəϑraγna), vėliau Varahramas, Bahromas (pers. بهرام‎ = Bahrām) – iranėnų karo ir pergalės dievas. Veretragnos paveikslas atsiradęs dar bendrais indoiranėnų laikais, nes Veretragnos („įveikiančio kliūtis“) atitikmuo vedų religijoje yra Indros epitetas vṛtrahan. Gali būti, kad seniau buvusi bendra indoiranėnų dievybė *vṛtaghan.
XIV-oje Avestos „Jaštoje“ aprašyti Veretragnos pavidalai: vėjas, jautis, žirgas, kupranugaris, briedis, erelis arba sakalas, avinas, ožys, nuostabus karys. Jis Zaratuštrai skyrė vyrišką jėgą, rankų tvirtybę, kūno galią, aštrią regą. Viena iš Veretragnos apraiškų – sakalas Vargana – „Avestoje“ vaizduojamas kaip karališkosios valdžios simbolis, sauliškasis pradas farnas.
Ona Lukauskaitė-Poškienė

Ona Halina Lukauskaitė-Poškienė (Hanė, 1906 m. sausio 29 d. Šiauliuose – 1983 m. gruodžio 4 d. Šiauliuose) – poetė, vertėja, Lietuvos visuomenės ir politinė veikėja.
Advokato Stasio Lukauskio ir dantų gydytojos Elenos Ziabickaitės – Lukauskienės duktė, Sofijos Jasaitienės sesuo.

Biografija

Šeimai Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukus į Rusiją, 1915–1918 m. mokėsi Tartu ir Maskvos gimnazijose, 1922 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Vienos ir Kauno universitetuose studijavo Gamtos mokslus.
Dirbo mokytoja Joniškio gimnazijoje. Ištekėjusi už karininko V. Poškaus, augino sūnus Erdvilą ir Vytenį. Po skyrybų 1932–1935 m. dirbo Aukštadvario vidurinėje mokykloje. 1935–1940 m. – valstybinių knygynų (bibliotekų) vedėja Radviliškyje ir Šiauliuose.
Periodinėje spaudoje poetė debiutavo 1932 m. Išleidusi eilėraščių rinkinius „Brangiausias pėdas” (1933 m.) ir „Eilėraščių kraitis” 1939 m. priimta į Lietuvos rašytojų draugiją. Ji taip pat priklausė 1941 m. Šiauliuose įsikūrusiam Slėpimo nuo vokiečių komitetui, Šiaulių apygardos meno ir mokslo centrui.
Kartu su juriskonsultu kapitonu Jonu Noreika-generolu Vėtra ir Stasiu Gorodeckiu-S. Radžiūnu 1945 metais Vilniuje įsteigė Lietuvos tautinę tarybą, siekusią būti pasipriešinimo sovietiniai okupacijai centru. LTT vardu 1946 m. parašė laišką popiežiui apie padėtį okupuotoje Lietuvoje. Už dalyvavimą LTT veikloje Ypatingojo karinio tribunolo nuteista 10 metų, 1948–1955 m. kalėjo Vorkutoje. Tremtyje parašė „Lagerių pasakas” ir atsiminimus, kurių ištraukos publikuotos tik prasidėjus Atgimimui.
Grįžus iš lagerių nenustojo rezistencinės dvasios ir aktyviai tęsė patriotinę veiklą. 1967 m. organizavo moksleivių literatūrinių, o kartu ir politinių studijų grupę Šiauliuose. 1976 m. lapkričio 26 d. su Viktoru Petkumi, kun. Karoliu Garucku, Tomu Venclova ir dr. Eitanu Finkelšteinu įsteigė „Helsinkio susitarimams remti lietuvių grupę“, siekusią tirti, kaip Sovietų Sąjunga laikosi ESBK Baigiamojo akto principų okupuotoje Lietuvoje.
Lietuvos Helsinkio grupė palaikė glaudžius ryšius su rusų disidentais ir analogiškomis asociacijomis Sovietų Sąjungoje. Vėliau prie Helsinkio grupės prisijungė kunigas Bronius Laurinavičius, Mečislovas Jurevičius, Algirdas Statkevičius, Balys Gajauskas.
Sovietinio saugumo KGB buvo aktyviai persekiojama. Mirė 1983 metais, deja, nesulaukusi atgimimo laikų.
1999 m. vasario 1 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu po mirties apdovanota Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžiumi.
Reuters

„Reuters“ – viena didžiausių naujienų agentūrų pasaulyje, platinanti ne tik naujienas, bet ir finansų rinkų duomenis. Agentūros padaliniai yra įrengti 200 miestų, 94 valstybėse.
Eneda Tarifa

Biografija

Tarifa savo muzikinę karjerą pradėjo 2003 metais, kai dalyvavo 42-ajame albanų muzikos konkurse Festivali i Këngës. Su daina „Qëndroj“ atlikėja pasiekė finalą. Beje, tai buvo pirmieji metai, kai festivalio nugalėtojas gauna teisę dalyvauti „Eurovizijos“ dainų konkurse. Po ketverių metų Eneda antrą kartą dalyvavo Festivali i Këngës, tačiau su daina „E para letër“ liko dešimta. 2010 metais muzikos konkurse Top Fest su daina „Me veten“ dainininkė užėmė pirmą vietą. Eneda taip pat veda televizijos laidą „Portokalli“.
2015 metais trečiuoju bandymu laimėjo Festivali i Këngës konkursą ir 2016 m. gegužę atstovavo Albanijai 2016 m. „Eurovizijoje“ Stokholme.

Privatus gyvenimas

2012 m. gegužę Eneda ištekėjo už muzikanto Erjon Zaloshnja. 2013 m. susilaukė dukros Aria.
Adomas Honoris Kirkoras

Leidybinė veikla

1859 m. Kirkoras įsigijo spaustuvę Vilniuje, ir, kad galėtų ją išlaikyti, įsteigė bendrovę su indėliais. Šiam sumanymui pritarė daugelis turtingų kultūros rėmėjų: Pliateriai, Tiškevičiai.
Didelę paramą siūlė ir lietuvių švietėjas M. Akelaitis, žadėjęs šioje spaustuvėje spausdinti 5000-20000 knygelių lietuvių kalba, lietuvių – lenkų, lenkų – lietuvių žodynus, lietuvių kalbos gramatiką. Jis prašė pasirūpinti lietuviškais spaudmenimis. Spaustuvės uždavinys buvo leisti lengvo turinio knygeles Lietuvos žmonėms. Tačiau bendrovė po poros metų iširo, savininkas liko vienas.
Už M. Akelaičio surinktus pinigus išspausdintos 5 brošiūros lietuvių kalba: „Kvestorius, po Lietuvą važinėdamas, žmones bemokinąsis“, „Tėve mūsų, malda Viešpaties Išganytojaus“ „Naujas žemaitiškas elementorius“, V. Juzumo „Lietuviškas elementorius“.
Caro valdžiai uždraudus lietuviškus raštus lotyniškais rašmenimis, šioje spaustuvėje išleista pirmoji knyga rusiškais rašmenimis – tai S. Mikuckio „Abėcėlė žemaitiškai lietuviška“. Per visą laikotarpį 1859 m.– 1867 m., išleista 120 knygų ir brošiūrų. Lietuvių kalba buvo išleisti du A. H. Kirkoro darbai: 1885 m. -„Vytautas, dydis Lietuvos kunigaikštis" ir 1898 m. - „Kapai didžiųjų kunigaikščių ir karalių Vilniuje".

Šaltiniai

Adomas Honoris Kirkoras, „Pasivaikščiojimai po Vilnių“ Vilnius, Mintis, 2012 m. ISBN 978-5-417-01035-4
Vandalai

Kilmė

Vandalai tapatinti su Pževorsko kultūra (gyvavusia pietų Lenkijos ir rytų Slovakijos teritorijoje) (žr. Andrzej Kokowski. Die Vandalen in Mitteleuropa). Prieštaringai vertinami galimi vandalų ryšiai su kita, kaip spėjama, germanų gentimi lugiais (lygiais). Gali būti, kad lugiai buvo ankstesnis vandalų pavadinimas arba vandalai priklausė lugių sąjungai.

Vietovardžiai

Žymiausia vietovė, išlaikiusi vandalų pavadinimą, yra Ispanijos sritis Andalūzija, pradžioje vadinta Vandalūzija, o vėliau arabų – al-Andalus.

Reikšmė

Pavadinimas daugelyje kalbų tapo bendriniu ir apibūdina kultūros ir materialinių vertybių niokotoją, gadintoją.
Himatijas

Himatijas (gr. ἱμάτιον) – viršutinis senovės Graikijos drabužis, naudotas archajiniame ir helenistiniame laikotarpiuose. Tai buvo stačiakampio ar kvadrato formos vilnonio arba lininio audeklo, moterų – spalvoto šilko ar medvilnės, gabalas. Himatijas buvo mažesnės apimties negu romėniška toga. Himatijas buvo laikomas įstrižai per vieną petį arba simetriškai per abu pečius kaip pala.
Šaltomis dienomis moterys himatiją gobdavo ant chitono. Himatiją vilkėdavo ir vyrai, tik moterys klostydavo jį su didesne išmone – kaip skarą, apsiaustą ar galvos apdangalą. Drabužius nešiojo įvairių klasių ir pareigų žmonės, dažnai su jais buvo vaizduojami dievai.
Himatijas dar buvo naudojamas Bizantijos imperijos ankstyvaisiais laikais. Tuo metu juos nešiojo žemos padėties visuomenėje žmonės, ypač pasenę vyrai. Bizantijos mene Jėzus Kristus ir kiti Biblijos veikėjai vaizduojami vilkintys himatijus.
Spalio 16

Vardadieniai

Aurelija – Galius – Jadvyga – Margarita – Gutautas – Dovaldė – Ambraziejus – Dovaidas – Dovaidė – Greta – Gretė
Akva tofana

Akva tofana (Aqua Tofana, Acqua Toffana arba Aqua Tufania, liet. Tofanos vanduo) – stiprūs nuodai, XVII a. naudoti Romoje ir Neapolyje. Pavadinimas kilęs nuo jų gamintojos, palermietės Giulia Toffana pavardės.
Nėra žinoma, ar jų receptą sugalvojo pati Giulia Toffana, ar jis yra žymiai senesnis. Akva tofana būdavo pardavinėjama atvirai, prisidengiant kosmetikos pavadinimu, ir nuodų „prekinis pavadinimas“ buvo „Manna di San Nicola“.
Akva tofana būdavo gaminama iš arseno ir švino, galbūt dar ir šunvyšnės. Tikslios proporcijos nėra išlikusios. Tai būdavo bespalvis, beskonis skystis, todėl labai tikdavo įpilti numatytai aukai į gėrimą.
Nuo šių nuodų daugiausiai mirdavo nepatenkintų žmonų vyrai. Giulia Toffana išgarsėjo būtent tokia „pagalba“ nelaimingoms žmonoms. Kai ji galiausiai buvo įduota popiežiaus tarnyboms, vietinė teisėsauga moters dėl jos populiarumo neareštavo. Toffana pasislėpė bažnyčioje, kur jai buvo suteikta neliečiamybė. Tačiau vėliau policija ten įsiveržusi vis tik nuodų kūrėją areštavo. Kankinama ji prisipažino, kad nuo akva tofana mirė apie 600 žmonių, tačiau kitokių įrodymų šiam skaičiui nėra.
1659 m. liepą kartu su dukterimi ir trimis padėjėjais nuodų gamintoja Romoje, Campo de' Fiori aikštėje buvo viešai nubausta mirtimi. Kai kurios jos klientės taip pat nubaustos mirtimi arba įkalintos požemiuose.
Juozas Kudirka (1886)

Juozas Kudirka (1886 m. Griškabūdyje, Šakių raj. – 1941 m. spalio 4 d. Filadelfijoje, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Vargonuoti mokėsi pas vietos vargonininkus ir Juozą Naujalį Kaune. 1910 m. atvyko į JAV ir apie 17 metų vargonininkavo Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Pitstone, PA. Suorganizavo 70 dalyvių chorą, kuris giedojo bažnyčioje ir dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. Parapijai švenčiant 50-metį, J. Kudirka surengė didelį koncertą, kuriame dalyvavo vietos choras, Scrantono, PA, provincijos vargonininkų choras ir jungtinis choras. Taip pat vadovavo Šv. Agnės jaunimo chorui, kuris be giesmių ir dainų, statė vaidinimus.
Neilgam pasitraukęs iš vargonininko pareigų, įkūrė foto studiją, bet netrukus vėl grįžo prie muzikinio darbo. Vargonininkavo Dievo Apvaizdos lietuvių parapijoje Čikagoje, Šv. Antano lietuvių parapijoje Cicero, IL, ir Šv. Petro lietuvių parapijoje Kenoshoje, WI. Visose parapijose buvo suorganizavęs ir chorus, kurie giedojo bažnyčiose ir dalyvavo tautiniuose renginiuose.
1925 m. įstojo į ALRK Vargonininkų sąjungą, apie 14 metų buvo Scrantono vyskupijos – provincijos vargonininkų kuopos narys ir raštininkas. 1926 m. išrinktas Centro valdybos vicepirmininku, o 1935–1938 m. buvo pirmininkas. Vėliau – Meno tarybos garbės narys, redaktorius. Daug rašė žurnale „Muzikos žinios“, statė muzikinius veikalus ir pats kūrė muziką. Buvo Wyomingo Klonio 1-osios lietuvių dainų šventės jungtinio choro vyr. dirigentas. Yra buvęs „Dainos“ draugijos pirmininkas ir dirigentas. Savo brolį Justiną Kudirką pasikvietė į JAV ir padėjo siekti mokslo.
Palaidotas Kairėnų kapinėse, Vilniuje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Danijos futbolo varžybos 1926–1927 m.

1926–1927 m. Pirmenybės

Danijos futbolo pirmenybės (dan.  Danmarksmesterskabsturneringen) -pirmos pakopos pirmenybės.
Mappa mundi

Mappa mundi – pasaulio žemėlapiai viduramžiais sukurti europiečių.  Viduramžių lotynų kalba mappa – audinys, o mundi – pasaulis. Vienas seniausių išlikusių mappa mundi yra VII a. sukurtas Albi žemėlapis. Jo turinys paprastas – pasaulis vaizduojamas kaip stačiakampis ir supamas vandenyno. Tačiau vėliau mappa mundi darėsi vis fantastiškesnio stiliaus.
Mappa mundi dydžiai labai skiriasi – nuo 2,5 cm iki 3,5 m. Dauguma jų visai nedideli, kaip knygų iliustracijos, tačiau yra ir labai didelių. Prie visų mappa mundi buvo pridėti komentarai ir paaiškinimai. 
Šie  viduramžių žemėlapiai buvo kuriami dėl skirtingų priežasčių – valdovai juos laikė savo valdžios, protingumo, įtakos įrodymu, o dvasininkai naudojo mokydami tikinčiuosius. Jie nebuvo naudojami navigacijai. Daugelis  viduramžių žemėlapių buvo kurti kaip iliustracijos rankraščiams, ne tik geografiniams veikalams , bet ir bažnytiniams leidiniams, kronikoms, moksliniams traktatams.

Reikšmė dabar

Analizuojant mappa mundi kartu su kitais veiksniais, matoma kaip viduramžių mintys keitė žemėlapius ir kaip jie patys formavo viduramžių europiečių pasaulio supratimą.
Gernika

Istorija

Gernika įkurta 1366 m. Mieste 1913 m. įkurta šaunamųjų ginklų gamykla Astra, Unceta y Cía.
1937 m. balandžio 26 d., Ispanijos pilietinio karo metu, jungtinės vokiečių ir italų aviacijos pajėgos subombardavo Gernikos miestą. Žuvusiųjų skaičius nežinomas (nuo 126 iki 1654). Šio įvykio tema dailininkas Pablas Pikasas nutapė savo žymųjį paveikslą „Gernika“.
Karakumų kanalas

Karakumų kanalas (turkm. Garagum kanaly) – drėkinamoji sistema pietryčių Turkmėnistane, ilgiausia pasaulyje drėkinamoji arterija. Pradėtas kasti 1958 m. galutinai baigtas 1988 m. Atsišakoja nuo Amudarjos netoli Atamurato miesto ir eina į pietvakarius Karakumų dykumos pakraščiu. Ilgis 1375 km, didelė šio atstumo dalis laivuojama. Karakumų kanalas labai svarbus Turkmėnistano žemdirbystei. Kanalo drėkinamoje žemėje auginama medvilnė, vaisiai, moliūginiai augalai. Tačiau dėl kanalo didėja žemės druskingumas, be to, Amudarja dėl kanalo netekdama daug vandens nepasiekia Aralo jūros, todėl ši sparčiai džiūsta.
Romas Pakalnis

Biografija

1958 m. baigė Vilniaus miškų technikumą, 1963 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultetą. 1963 m. Radviliškio miškų ūkio Šeduvos girininkijos miško technikas, 1964 m. Radvilonių girininkas. Jam vadovaujant pastatyta Radvilonių girininkija, prie Radvilonių pasodinta 12 ha eglių kultūrų. 1965 m. atliko privalomąją karo tarnybą SSRS kariuomenėje. 1966 m. Jonavos miškų ūkio miško ruošos punkto viršininkas. 1966–1969 m. studijavo LSSR MA Botanikos instituto aspirantūroje, 1971 m. biologijos mokslų kandidatas.  1970–1974 m. Botanikos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1974–1981 m. Botanikos instituto Kraštovaizdžio ekologijos laboratorijos vyresn. mokslinis bendradarbis, nuo 1981 m. laboratorijos vadovas. 1984–1989 m. dar ir Botanikos instituto direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, 1989–2002 m. direktorius. Nuo 2001 m. VPU profesorius.
Nuo 1989 m. Vilniaus gamtos apsaugos draugijos pirmininkas, Lietuvos Sąjūdžio iniciatyvinės grupės ir I Sąjūdžio seimo narys. 1992–1997 m. Lietuvos švietimo tarybos pirmininkas. Nuo 1993 m. Lietuvos botanikų draugijos prezidentas. Nuo 1995 m. Valstybinių mokslo institutų direktorių konferencijos vicepirmininkas, 1997–1999 m. šios konferencijos pirmininkas. Nuo 1997 m. Eugenijos Šimkūnaitės labdaros ir paramos fondo prezidentas. 1998 m. vienas iš Gamtosaugos politikos klubo steigėjų ir jo pirmininkas. 2000–2008 m. Lietuvos radijo ir televizijos tarybos narys ir pirmininkas.
Nuo 2012 m. Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

1981–1985 m. tarptautinės programos „Žmogus ir biosfera“ Lietuvos nacionalinio komiteto sekretorius. Nuo 1985 m. to komiteto pirmininko pavaduotojas. 1984 m. su bendradarbiais parengė Lietuvos kompleksinę gamtos apsaugos schemą. 1992 m. parengtos gamtosaugos koncepcijos, 1993 m. parengtos Lietuvos švietimo koncepcijos bendraautoris. 1998 m. kartu su bendraautoriais parengė LR Biologinės įvairovės išnaudojimo strategiją ir veiksmų planą, Lietuvos ekologinio švietimo koncepciją, Valstybinę aplinkos monitoringo programą, suredagavo Lietuvos profesinio rengimo Baltąją knygą, 1999 m. Ignalinos AE regiono specializuoto monitoringo programą, Lietuvos biologinės įvairovės šalies studijos programą, 2000 m. Lietuvos valstybinių parkų išvystymo projektą. 1996 m. Botanikos institutas pradėjo leisti mokslinį periodinį žurnalą „Botanica Lithuanica“, kurio kasmet išleidžiama 4 numeriai, jo vyr. redaktorius. Paskelbė per 170 straipsnių. Parašė ir išleido keletą knygų iš ekologijos, gamtos apsaugos, kraštotyros.
Dalyvavo pasitarimuose, simpoziumuose Vokietijoje, JAV, Čekijoje, Prancūzijoje, Suomijoje, Švedijoje, Estijoje augalijos ir aplinkos apsaugos, biologijos įvairovės, kraštovaizdžio ir kt. klausimais, skaitė pranešimus. Atstovavo Lietuvai 1995 m. Europos gamtos apsaugos metų orgkomitete ir 1996 m. Tarpvyriausybiniame komitete JTO konferencijoje biologinės įvairovės klausimais. Dalyvavo atliekant svarbiausiųjų Lietuvos techninių projektų ekologines ekspertizes, vienas Pilaitės šiaurinės dalies detaliojo plano projekto autorių.
Juozas Bartišius

Biografija

1960 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius hidrotechnikas. AB „Vilkaviškio melioracija“ generalinis direktorius, UAB „Mevilsta“ generalinis direktorius Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai Vilkaviškio rajono skyriaus narys ir pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2008 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Elena, vaikai Giedrė, Darius.