google/wiki40b huggingface dataset:
Romualdas Kesminas

Biografija

Suvirintojas. Nuo 1999 m. Mažeikių profesinių sąjungų koordinacinės tarybos pirmininkas
1993–1996 m. Lietuvos centro sąjungos, 1996–1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Mažeikių rajono skyriaus ir LSDP tarybos narys. Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų sąjungos narys.
1995–2003 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys (1995–1997 m. LCS sąraše, 1997–2000 m. LSDP, 2000–2003 m. LSDS).
Hitman: Contracts

Siužetas

Medžiotojas tapo medžiuojamuoju, kai 47 buvo labai rimtai sužeistas vienos savo aukos, žinojusios apie jo atvykimą. Mirštantis savo viešbučio kambario prieglobstyje, kažkur Paryžiuje, Prancūzijoje, 47 klaidžioja po savo samdomo žudiko prisiminimus, kol ypač ginkluoti Prancūzijos SWAT būrio nariai yra apsupę pastatą.
„Hitman: Contracts“ žaidime veiksmas apytiksliai vystosi ankstesniuosiuose 47 prisiminimuose. Dauguma žaidimo misijų yra perdarytos iš ankstesnių serijos žaidimų misijų, tik iš kitokio požiūrio taško. Beveik visos pagrindinės „Hitman: Codename 47“ misijos buvo smarkiai perdarytos į įdėtos į „Contracts“, išskyrus misijos Kolumbijos džiunglėse, kurios buvo planuojamos įdėti, bet apsigalvota. Taip pat buvo atsisakyta ir dar dviejų paskutinių „Hitman: Codename 47“ misijų („Hitman: Contracts“ prasideda kaip „Hitman: Codename 47“ pabaigos tęsinys). Žaidėjas aplankys Budapeštą (Vengrija), Bulgariją, Honkongą, Paryžių (Prancūzija), Rumuniją, Roterdamą (Nyderlandai), Sibirą (Rusija) ir Jungtinę Karalystę.
Žaidimas tiek tiesiogine, tiek ir perkeltine prasme yra daug tamsesnis, nei ankstesnės dvi dalys. Kalbant tiesiogine prasme, absoliučiai visi lygiai vyksta prieblandoje, naktį ar esant blogam orui. Nė viename lygyje nešviečia saulė, nors ji retkarčiais pasimato pro apsiniaukusį dangų. Toks pats yra yra pastatų interjeras. Kambariai daug kur apšviečiami nenatūraliai neryškia šviesa, dažniausiai žvakės ar fluorescentinės lempos. Prie šitokio niūraus įvaizdžio ganėtinai prisidėjo nuostabus kompozitorius Džesperas Kidas. „Hitman 2: Silent Assassin“ muzika teikė žaidimui nepaprastą dvasinį pakilimą, o „Hitman: Contracts“ – atvirkščiai. „Contracts“ muzika labai tinka siaubo filmams.
Girkančių–Tyrelio miškai

Girkančių-Tyrelio miškai – miškai Joniškio raj., Akmenės raj. ir Šiaulių raj. savivaldybių teritorijoje. Plotas 9150 ha, mišku apaugę 6690 ha. Valstybinės reikšmės miškų 80 %.

Geografija

Girkančių-Tyrelio miškai priklauso Joniškio miškų urėdijai, Mikaičių ir Beržėnų girininkijoms, Mažeikių miškų urėdijai, Kruopių girininkijai ir Šiaulių miškų urėdijai, Piktuižių girininkijai. Sudaro Paliesės, Gerkiškių, Girkančių, Tyrelio, Beržėnų, Laumakių ir Kulmeidžių miškai. Masyvas puslankiu apie 27 km ištįsęs iš rytų į vakarus. Miškų šiaurės vakarų dalyje teka Lielupės intakas Švėtė. Iš Mūšos tyrelio pelkės išteka Švėtės intakai Juodupė ir Juodupis. Rytinėje dalyje per Girkančių-Tyrelio miškus teka Mūša ir jos intakai Kūra, Einautas, Noruta. Vakarinėje dalyje iš Karniškių ir Girkančių aukštapelkės išteka Šventupys su intaku Gerve. Visi upeliai reguliuoti, didžioji masyvo dalis nusausinta. Paviršius lygus. Augavietės labai turtingos laikinai užmirkusios, vietomis pelkinės.

Medynai

Girkančių-Tyrelio miškų 62 % yra ūkiniai, 37 % apsauginiai, 1 % ekosistemų apsaugos. Kultūrinės kilmės medynų 15 %. beržynų yra 40 %, eglynų 24 %, pušynų 15 %, juodalksnynų 8 %, baltalksnynų 6 %, drebulynų 3 %, uosynų 4 %. Jaunuolynai sudaro 22 %, pusamžiai medynai 41 %, bręstantys 21 %, brandūs 16 %. Medynų viduramžius 51 m., bonitetas 1,9, skalsumas 0,7, tūris 180 m³/ha.
Miškuose gausu stambiųjų kanopinių žvėrių, nuolat gyvena vilkai. Yra plėšriųjų paukščių, tetervinų, gervių ir kt. gyvūnų. Girkančių, Karniškių ir Mūšos tyrelio pelkės paskelbtos telmologiniais draustiniais.

Istorija

Nuo 1944 m. antrosios pusės Girkančių-Tyrelio miškuose veikė Lietuvos partizanų būriai, kurie buvo prijungti prie Vytauto Didžiojo rinktinės. Nuo 1946 m. rugsėjo rinktinė priklausė Kęstučio apygardai. Po partizanams nesėkmingų 1947 m. vasario 16 d. Dūkto kautynių, kai žuvo rinktinės vadas J. Beloglovas, daugelis partizanų, Vytauto Didžiojo rinktinės likučiai performuoti į Atžalyno rinktinę. 1948 m. vasarą Atžalyno rinktinės štabo nariams perėjus dirbti į Prisikėlimo apygardos štabą, likę partizanai buvo prijungti prie Prisikėlimo apygardos Žaliosios rinktinės. Nuo 1951 m. partizanų aktyvesnių veiksmų Girkančių-Tyrelio miškuose nebuvo.
Perspektyvos (Druskininkai)

Perspektyvos – Lietuvos visuomenės laikraštis, ėjęs 1988–1990 m. Druskininkuose.

Istorija

Leido kooperatinė įmonė „Tvarka“. Išėjo 19 numerių. Tiražas 1990 m. – 11 300 egz. Redagavo Kostas Meidūnas.
Kubos kapavietė

Istorija

Azerbaidžano nacionalinė mokslų akademija 2007 m. pasiuntė pirmąją ekspediciją ir pradėjo masinių kapaviečių tyrimą. Nustatyta, jog 137 žiauriai nužudytų žmonių , daugiausia – žydai ir azerbaidžaniečiai, buvo sumesti į 2,5-5 metrų gylio šulinius. Tarp nužudytųjų palaikų aptiktos 24 vaikų ir 28 moterų kaukolės.
Istorikai masinę kapavietę sieja su 1918 m. kovo-balandžio įvykiais, kai azerbaidžaniečiai gynėsi nuo bolševikų ir armėnų. Masinės etinės žudynės pavadintos pavadintos Genocidu. Skaičiuojama, kad viso tuomet buvo nužudyta iki 12 tūkstančių žmonių.
Panevėžio FA

Istorija

XX a. pabaigoje Panevėžyje veikė futbolo mokykla, kurios komanda žaidė II ir III lygose.

2007 m.

2007 m. sausio 2 d. įkurta Panevėžio futbolo akademija. Futbolo akademijos tikslas – ugdyti visavertes asmenybes, skatinti vaikų ir jaunimo saviraišką.

2019 m.

2019 m. rugpjūčio 12 d. įvyko Lietuvos futbolo federacijos (LFF) Vykdomojo komiteto (VK) posėdis, kuriame LFF VK patvirtino VŠĮ futbolo akademijos „Panevėžys“ prašymą ją laikyti BĮ „Panevėžio futbolo akademija“ teisių ir pareigų perėmėja, su visomis iš to išplaukiančiomis teisėmis ir pareigomis.
Bernardinų sodas

Sereikiškių parko Bernardinų sodas – parkas Vilniaus senamiestyje, ribojamas Vilnelės upės.

Istorija

XIII a. – XIV a. Vilnios vingyje netoli Gedimino pilies augo šventasis miškas.
1387 m. įvedus krikščionybę, šventasis miškas buvo iškirstas.
1469 m. karalius Kazimieras Jogailaitis pakvietė į Vilnių vienuolius bernardinus ir šį sklypą padovanojo jiems. Bernardinai toje vietoje pastatė Šv. Onos, Šv. Pranciškaus ir Bernardino bažnyčių bei vienuolyno kompleksą, o pelkėtą ir šaltiniuotą plotą sukultūrino ir pavertė sodu su tvenkiniais, kanalais ir derlingais daržais.
XVIII a. pab. – XIX a. pr. greta nusidriekusiame Sereikiškių priemiestyje buvo įkurtas Vilniaus universiteto botanikos sodas. Netrukus jis tapo vienu turtingiausių botanikos sodų Europoje, tačiau po 1831 m. sukilimo, kuriame dalyvavo daug Vilniaus universiteto studentų, ši mokykla buvo uždaryta, sodas ilgainiui sunyko.
Po 1863 m. sukilimo tuo metu Lietuvą valdęs Rusijos caras uždarė ir Bernardinų vienuolyną. Bernardinų sodas, kaip ir greta buvęs Vilniaus universiteto botanikos sodas, buvo apleistas. Miesto savivaldybė čia nuomojo sklypus miestiečiams, o jie sodino daržoves.
1880 m. Vilniaus savivaldybės taryba nutarė Sereikiškėse įsteigti viešąjį miesto parką, kuris apimtų ir buvusį Bernardinų vienuolyno sodą. Ši užduotis buvo patikėta vilniečiui menininkui, Peterburgo dailės akademijos auklėtiniui Alexanderiui Straussui.
1888 m. parkas buvo atidarytas lankyti viešai.
1912–1914 m. parke pastatyta pirmoji vandentiekio siurblinė.
Po Antrojo pasaulinio karo, sovietmečiu, Sereikiškių viešasis parkas buvo pavadintas Jaunimo sodu, jame pastatyta estrada, A. Puškino paminklas, įrengta šokių aikštelė, karuselė, atrakcionų, žaidimų aikštelių vaikams. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, iš Sereikiškių parko visi atrakcionai, estrada, šokių aikštelė buvo iškelti, parkui buvo sugrąžintas istorinis jo vardas.
2012–2013 m. parkas atkurtas pagal XIX a. pab. bruožus – atvirų ir uždarų erdvių sistemą su saulėtomis pievomis, menininko Alexanderio Strausso kurtą centrinę aikštę, rožyną bei XX a. alpinariumą su tvenkiniu, parko pagrindiniame rožyne įrengtas grojantį ir šviečiantį fontaną, botanikos sodo augalų asortimentą papildė baseinėlyje įrengta vandens augalų ekspozicija, esamas alpinariumas bus atnaujinamas. Jame išryškės akmenų grupės, papildomos augalų kompozicijos. Atsirado fontanai-gertuvės, taip pat laikrodis. Iš viso parko rekonstrukcija kainavo apie 18 mln. litų. Maždaug pusė šiam projektui įgyvendinti reikalingų lėšų skirta iš Europos Sąjungos fondų. Parkui buvo sugrąžintas originalus Bernardinų sodo pavadinimas.
Tiesiant inžinerines sistemas buvo rastas XVII a. Vilniaus kvartalas, nors anksčiau manyta, kad čia vilniečiai jau negyveno.
Rusų kalba

Paplitimas

Rusų kalba yra labiausiai paplitusi Rytų Europoje ir Azijoje. Rusų kalba yra didžiausia iš slavų kalbų. Ją kaip gimtąją arba antrąją kalbą skirtingais skaičiavimais vartoja 300–320 milijonų žmonių. Rusijoje, kur ji yra oficiali kalba, rusų kaip gimtąją kalbą vartoja 120 milijonų žmonių. Rusų kalba taip pat yra viena iš 6 oficialių JTO kalbų.
Uralas (upė)

Pavadinimas

II a. pr. m. e. Ptolemėjus upę įvardino kaip *Daiks. Šis pavadinimas laikomas iranėniškos kilmės, vėliau jį perėmė tiurkų tautos ir savo fonetikoje pakeitė Žajyk arba Jajyk. Rusai taip pat naudojo šį pavadinimą iki 1775 m., kai Jekaterinos II nurodymu pervadintas Uralu (dėl baškirų ir kazachų sukilimo). Šis pavadinimas paimtas nuo Uralo kalnų.
Algimantas Mackevičius (1948)

Biografija

1970 m. baigė Kauno politechnikumą, radioelektronikos inžinierius.
2007–2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės mero padėjėjas.
Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai), 2006–2011 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys.
2004–2007 m. 2010–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Aldona, vaikai Audra, Audrius.
Vaclovas Šleinota

Išsilavinimas

1958–1962 m. Vaclovas Šleinota mokėsi Kružiūnų pradinėje mokykloje, po to Punios vidurinėje mokykloje.
1969 m. įstojo į Vilniaus universitetą. 1974 m. baigė Pramonės ekonomikos fakultetą, įgijo ekonomisto specialybę. Baigęs studijas, gavo paskyrimą dirbti praktinį ekonomisto darbą.
1974–1977 m. dirbo Panevėžio baldų fabrike ekonomistu. 1977–1978 Panevėžio kelių SRV skyriaus vadovu, 1978–1987 m. Panevėžio autokompresorių gamykloje ekonomistu, 1987–1990 metais ėmėsi vadybinės veiklos – tapo Panevėžio „Lietkabelio“ vadovu.
Atgavus Nepriklausomybę, Šleinota buvo pakviestas eiti aukštas pareigas ekonomikos valdymo sektoriuje, įvairiose ministerijose. 1990–1991 m. Šleinota buvo pramonės ministro pavaduotojas, 1991–1992 m. – ekonomikos ministro pavaduotojas, 1992–1993 m. – pramonės ir prekybos ministro pavaduotojas.
1993–1994 AB „Banga“ Šleinota dirbo ekspertu; nuo 1994 m. AB „Vilniaus vingis“ vadovas.
Vaclovas Šleinota yra Lietuvos Junior Achievement valdybos narys.
Vaclovas Šleinota ėjo Lietuvos pramonininkų konfederacijos viceprezidento pareigas.
Šleinota vedęs; žmona Ėglė (*1951 m.), Valstybės institucijų kalbos centro vadovė; dukros Lina (*1975 m.), Vaiva (*1982 m.).

Apdovanojimai

2000 m. Verslo šlovės galerijos laureatas.
Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino penktojo laipsnio ordinu
Vinco Kudirkos aikštė

Vinco Kudirkos aikštė – XIX a. susiformavusi miesto erdvė Vilniaus centre, ribojama dabartinių Gedimino prospekto ir Vilniaus gatvių. Aikštė užima 1,4 hektaro plotą.

Istorija

LDK laikais aikštės teritorija buvo Vilniaus priemiesčio zonoje. XVI–XIX a. pirmoje pusėje mažai užstatytoje aplinkoje vyravo Vilniaus Šv. Jurgio bažnyčia, o dalį aikštės apėmė sodas. 1836 m. nutiesus Šv. Jurgio prospektą susidarė Šv. Jurgio aikštė.
1865 m. M. Muravjovo įsakymu buvo pastatyta Aleksandro Neviškio koplyčia, kuri buvo skirta žuvusiems sukilimo malšintojams. 1919 m. koplytėlė buvo nugriauta, jos vietoje įrengtas fontanas-paminklas E. Ožeškienei. Jos garbei aikštė buvo ir pervadinta. XX a. pirmoje pusėje aikštė apstatyta. 1945 m. fontanas buvo nugriautas ir aikštė pavadinta I. Černiachovskio vardu. 1950 m. aikštėje pastatytas paminklas I. Černiachovskiui (skulp. Nikolajus Tomskis). 1976 m. aikštė buvo rekonstruota. 
1992 m. aikštei buvo suteiktas Savivaldybės aikštės vardas. 1993 m. I. Černiachovskio paminklas ir po juo buvę palaikai buvo perkelti į kitas vietas (paminklas pastatytas Voroneže, o I. Černiachovskio kūnas palaidotas Maskvos Novodevičės kapinėse). 2002 m. aikštė buvo rekonstruota statant požeminę automobilių aikštelę po Gedimino prospektu. 2007 m. aikštei suteiktas V. Kudirkos vardas, o 2009 m. jam pastatytas paminklas.
Slišai

Istorija

TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Bubių apylinkės „Tarybinio artojo“ kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Bazilionai – 3,5 km 
 Vilaičiai – 0,5 km
BUBIAI – 10 km 
 Juškaičiai II – 3,5 km
ŠIAULIAI – 23 km 
Brazinskiai – 1 km
Kanapinė – 2 km
Pikeliškė – 0,8 km
Spaudžiai – 1,5 km
Bagdoniškė – 1 km
Fornarina

Istorija

Paveikslas datuojamas apie 1518−1520 m. Iš italų kalbos išvertus La fornarina reiškia „kepėjo duktė“. Tikima, kad paveiksle Rafaelis nutapė savo meilužę Margeritą Luti (it. Margherita Luti). Margerita Luti gimė apie 1495 m. ir buvo Frančesko, Romos Santa Dorotea kvartalo kepėjo, duktė. Tikriausiai ji įstojo į Sant'Apolonia in Trastevere „puolusių“ moterų vienuolyną 1520 m. rugpjūčio 18 d. iškart po Rafaelio mirties. Daugiau apie ją nežinoma nieko.
Rafaelis gyvenimo metu turėjo oficialią sužadėtinę − įtakingo Romos kardinolo dukterėčią Maria Bibbiena, su kuria nuolat atidėliojo vestuves. Pasak legendos, gyvenimo pabaigoje Rafaelis buvo įsimylėjęs vieną moterį, kad jam tai trukdė atlikinėti užsakymus galingam to meto rėmėjui, bankininkui Agostinui Kjidžiui. Bankininkui trūko kantrybė dėl vėluojančių užsakymų ir jis suteikė kambarį savo rūmuose Rafaeliui ir jo meilužei. Iš tikro nėra nieko tikro žinoma apie paveiksle pavaizduotą moterį. Labai tikėtina, kad toji pati moteris vaizduojama paveiksluose „Siksto Madona“, „Madona ant kėdės“ ir „Dama su skraiste“. Gali būti, kad tai suabsoliutinto Rafaelio moters grožio idealo portretas.

Apie paveikslą

Paveiksle vaizduojama jauna apsinuoginusi moteris. Paveikslas atvirai erotinio pobūdžio. Moteris dešine ranka dengia krūtinę, kas rodytų jos kuklumą, tačiau šia ranka nepridengia nei vienos krūties. Pagal vėlyvųjų Rafaelio kūrinių atlikimo pobūdį galima spėti, kad prie paveikslo tapybos daug prisidėjo to meto Rafaelio mokiniai. Paveikslas yra pasirašytas Rafaelio. Ant moters rankos esančios juostelės yra užrašytas dailininko vardas. Medelis už moters yra mirta − meilės simbolis. Ant kairės moters rankos restauracijos metu buvo rastas žiedo atvaizdas su rubinu, kas galėtų rodyti, kad ši moteris yra susižadėjusi, galbūt su pačiu Rafaeliu. Žiedą tikriausiai užtapė Džulijus Romanas, kuriam priklausė paveikslas po Rafaelio mirties, tikriausiai nenorėdamas sukelti nereikalingų kalbų apie dailininko ryšius. Paveikslas yra Romos Barberinio rūmuose, kurie savo ruožtu yra Nacionalinės senovinio meno galerijos dalis. Aukštos kokybės kopija yra Romos Borgezių galerijoje.
Jamata no Oroči

Jamata no Oroči (jap. 八岐の大蛇 – 'aštuongalvė/aštuonkaklė gyvatė-siaubūnas') japonų mitologijoje – siaubingas sutvėrimas, žinomas iš mito apie audrų dievą Susano. Šis dievas žemėje sutinka pirmuosius žmones Asinadzuti ir Tenadzuti, kurie jam papasakoja apie Jamata no Oroči, surijusi jų septynias dukteris. Susano tada prašo senolio atiduoti Kusindahimė jam į žmonas. Gavęs sutikimą, jis mergaitę paverčia į šukas ir įsmeigia į savo šukuoseną, o senoliams paliepia išvirti aštuonissyk išvalytą sakę, sutverti aptvarą, aptvare atidaryti aštuonerius vartus, prie kiekvienų vartų padaryti po pakylą, o ant kiekvienos pakylos pastatyti po statinaitę su sake.
Susano sumanymas pasirodo sėkmingas: atvykęs mergaitės Jamata no Oroči įmerkė savo galvas į statines su sake ir prisigėręs užmigo. Susano sukapojo slibiną į gabalus, dėl ko „Hi upė vietoje vandens pasruvo kraujais“. Vidurinėje gyvatės uodegoje Susano aptiko kardą, ir palaikęs jį reto grožio, nunešė deivei Amaterasu.
Japonų tyrinėtojų nuomone, mitas apie Susano pergalę prieš Jamata no Oroči yra seniausias iš daugybės japonų liaudies legendų apie didvyrius, savo kalaviju ir gudrybe nugalinčius pabaisas.
Daugėliai (Šiauliai)

Aplinkinės gyvenvietės

KURŠĖNAISmilgiai 
 AUKŠTELKĖ
Senusretas I

Senusretas I (Senusretas Cheperkara, pagal graikus − Sesostris I, valdė apie 1971–1926 m. pr. m. e.) – antrasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas.
Faraono Amenemio I ir karalienės Nehru-Tathenės sūnus. Buvo tėvo koregentu iki 10 metų laiko, vykdė karines kampanijas Nubijoje, kur įkūrė egiptiečių garnizoną Bucheno tvirtovėje. Tėvas buvo nužudytas sąmokslininkų, kai Senusretas buvo karo žygyje Libijoje. Jo įžengimo į sostą aplinkybės aprašytos „Sinuhės istorijoje“. Norėdamas sutvirtinti valdžią Senusretas išplatino „Amenemio instrukcijas“ − tėvo sudarytą dokumentą apie savo padarytus gerus darbus ir ginantį Senusreto teisę į sostą. Senusretas I tęsė tėvo pradėtą Nubijos nukariavimą. Įkūrė karinę bazę Elefantine, kurio valdytojas buvo atsakingas už Žemutinės Nubijos valdymą. Iš Nubijos gabenti auksas, varis, ametistas, dioritas. Jo armija pasiekė III Nilo slenkstį.
Faraonas palaikė taikingus prekybinius santykius su valstybėmis Palestinoje ir Sirijoje. Likus trejiems metams iki mirties pripažino Egipto koregentu savo sūnų Amenemį II. Žinomos statybos: Sati šventyklos Elefantine, Edfu, Hierakonpolyje, El-Kabe; Monto šventyklą Tode; daugybę statinių Karnake, Denderoje, Abydose ir kitose vietose. Pastatė laidojimo kompleksą ir piramidę Lište, 2 km nuo Amenemio I piramidės. Senusreto I piramidę supo 9 mažesnės karalienių ir princesių piramidės. Naujosios karalystės laikotarpiu Senusretas I buvo sudievintas ir garbinamas kaip Tėbų nekropolio dievas-saugotojas.
Dominykas Aleksandras Kazanovskis

Biografija

Lenkijos magnatų Kazanovskių giminės atstovas, herbo „Gžimala“ savininkas. Podolės vaivados ir Karūnos lauko etmono Martyno Kazanovskio (1563–1636) ir Katerinos Staržickos vyresnysis sūnus.
1627 metais Dominykas Kazanovskis buvo išrinktas deputatu į Karūnos tribunolą Radome. 1632 metais elekciniame seime palaikė Vladislavo Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Nuo savo tėvo gavo valdyti Boguslavo seniūniją.
Dalyvavo Smolensko kare, kurio metu 1633 metų rugsėjį buvo sužeistas. 1636 metais Dominykas Aleksandras Kazanovskis nuo tėvo gavo valdyti Zvenigorodo seniūniją ir du dvarus Černigovo seniūnijoje. 1637 metais tapo Karūnos lauko raštininku.
1637 metais Dominykas Aleksandras Kazanovskis dalyvavo Karūnos armijos, vadovaujamos Karūnos dižiojo etmono Mikalojaus Potockio, žygyje prieš sukilusius Ukrainos kazokus, vadovaujamus Karpo Skidano ir Pavelo Pavliuko. Vadovavo pulkui, susidedančiam iš 4 kazokų, 4 husarų ir 2 dragunų vėliavų. 1637 m. gruodžio 16 d. dalyvavo ir išsiskyrė Kumeiko mūšyje, kur buvo sunkiai sužeistas. 1638 metais dalyvavo Lenkijos armijos žygyje prieš sukilėlių būrius, vadovaujamus Ukrainos etmonų Jakovo Ostrinico ir Dimitrijaus Gunios. 1646 metų lapkritį Dominykas Aleksandras Kazanovskis gavo Braclavo vaivados pareigybę.
1648 metais nuo Karūnos seimo gavo leidimą katalikų bažnyčios Boguslave statybai.
Aistmarių nerija

Aistmarių nerija (vok. Frische Nehrung, lenk. Mierzeja Wiślana, rus. Балтийская коса, Baltijskaja Kosa, angl. Vistula Spit) – siauras žemės ruoželis tarp Aistmarių ir Baltijos jūros, Gdansko (Dancigo) įlankos (iki 1945 m. vadinta Dancigo įlanka).
Iki 1945 m. nerija priklausė Vokietijai ir didžioji dalis įėjo į Rytprūsių provincijos sudėtį. Po 1945 m. Tarybų Sąjungai ir jos sąjungininkams atplėšus iš Vokietijos rytines žemes ir įjungus jas į Lenkijos bei TSRS sudėtį, Aistmarių nerijos šiaurės rytinė dalis priklausė tuometinės Tarybų Sąjungos Rusijos Federacijos Kaliningrado sričiai, o pietvakarinė Aistmarių nerijos dalis – Lenkijai. Iširus TSRS, šiaurės rytinė dalis įeina į Rusijos Kaliningrado srities teritoriją. Aistmarių nerijos ilgis 65 km (iš jų 35 km priklauso Rusijai, 30 km – Lenkijai).
Severiškis

Aplinkinės gyvenvietės

Leliškiai – 2,2 km
Ruopiškis – 1,9 km
BIRŽAI – 21 km 
Šukionys – 1,2 km
Dvaržiškis – 1,1 km
Mieliūnai – 4,9 km
Guodžiai – 1,8 km
Padvariečiai – 2,2 km
Varteliškiai – 2,7 km
VABALNINKAS – 8 km
Tai aš (filmas)

Turinys

Langų plovėjas Bjadžis Solisė beviltiškai svajoja išgarsėti, tačiau dabar priverstas laisvu laiku dirbti statistu operos teatre. Kartą jame įvyksta nusikaltimas – nužudoma garsi dainininkė – ir Bjadžis nusprendžia, kad tai jo šansas. Palikęs keletą įkalčių, jis siekia būti apkaltintas nusikaltimu, kurio nepadarė, tikėdamasis tokiu būtu patekti į visų šalies laikraščių pirmuosius puslapius. Svarbiausia, jog jis turi nenuginčijamą alibi, kurį gali patvirtinti garbaus amžiaus buvęs policininkas...
Antanas Kvedaras

Biografija

Dalyvavo 1905–1907 m. revoliuciniuose įvykiuose, bendradarbiavo socialdemokratų žurnaluose „Naujoji Gadynė“, „Skardas“ ir juos platino. 1907–1917 m. gyveno Šveicarijoje, Belgijoje, JAV. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Už antivalstybinę veiklą Lietuvos valdžios 1919 m. kalintas.
1923 m. baigė Dotnuvos žemės ir miškų ūkio mokyklą, dirbo miškininku Panemunės miškų urėdijoje. 1924–1940 m. Miškų departamento girininkas. 1926 m. organizavo miško kirtimą ūkiniu būdu. 1940–1941 m. Miškų departamento direktorius. Antrojo pasaulinio karo metus praleido Rusijoje.
1944–1946 m. Lietuvos miško pramonės liaudies komisaras. 1950–1961 m. Lietuvos miškų ūkio instituto direktorius. Rūpinosi Lietuvos miškininkystės ir ūkininkavimo tobulinimu. 1964 m. A. Kvedaro ir bendradarbių pastangomis ant Kauno marių kranto įkurta nauja miškinikų gyvenvietė – Girionys. 1950–1961 m. Lietuvos mokslų akademijos Gamtos apsaugos komisijos pirmininkas. Vienas Miškininkų draugijos steigimo iniciatorių; 1958–1961 m. jos pirmininkas. Paskelbė apie 50 mokslinių straipsnių.
Kočamajo-Kovongo nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 83,68 km² plotą ir apima Klango (Klaeng) Rajongo ir Kenghangmajo (Kaeng Hang Maeo) Čantaburio apylinkes. Parkas yra 70 km į rytus nuo provincijos centro Rajongo.

Flora ir fauna

Kočamajo – Kovongo parke vyrauja drėgni visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Irvingia malayana, paprastoji skėtra (Chukrasia tabularis), Lagerstroemia calyculata, Peltophorum dasyrachis, Markhamia stipulata, rausvasis gvazdikmedis ir kt.
Parke gyvena: Azijinis dramblys, Indijos muntjakas, gaūras, Sumatros goralas (Nemorhaedus sumatraensis), Malajinis lokys, šernas, Indinis zambaras, Kampučinis gibonas ir kt., sutinkama apie 53 rūšis paukščių: javinė šventoji maina (Gracula religiosa), bankivinė višta, sidabrinė lofura (Lophura nycthemera), juodasparnė jora (Aegithina tiphia), juodasis drongas (Dicrurus macrocercus), rudoji prinija (Prinia rufescens), didysis kukalis (Centropus sinensis), dryžoji megalaima (Megalaima lineata) ir kt.
Arlaviškės

Istorija

Apie 1960 m. didesnioji tuometinių Arlaviškių kaimo dalis 54°48′10″ š. pl. 24°12′30″ r. ilg. buvo apsemta dėl Kauno vandens jėgainės statybų sukelto vandens pakilimo (dėl ko susidarė ir Kauno marios), todėl dabartinis kaimas yra įsikūręs kiek į šiaurę nuo ankstesnės gyvenvietės, kur marių vanduo nepasiekė.

Aplinkinės gyvenvietės

Viršužiglis – 2 km
Bartašiškis

Istorija

Kaimas pirmą kartą paminėtas 1645 m. Biržų kunigaikštystės žemėlapyje kaip Bartoszuny. 1717 m., greičiausiai dėl maro, kaime neliko gyventojų. Žemės apaugo mišku, kuris vėliau buvo iškirstas. Teritorijoje ilgai būta Salamiesčio dvarui priklausiusių kaimų ir Spesmėjos palivarko pievos ir ganyklos. 1926 m., naikinant dvarą, dauguma pievų išdalinta aplinkinių kaimų ūkininkams, o dalis atiduota buvusiems dvaro darbininkais. Taip buvo vėl suformuotas kaimas. Iki 1950 m. priklausė Biržų apskrities Vabalninko valsčiui, o iki 1959 m. – Vabalninko rajonui.
Karo metais daug kaimo jaunimo pasitraukė į partizanų gretas.
Pokariu priklausė kolūkiui „Vienybė“, vėliau – Bakšėnų kolūkiui.
Dėl melioracijos išsikėlus žmonėms, kaimas visai sumenko.
Maroko Meseta

Maroko Meseta – bendras lygumų ir plynaukščių, besidriekiančių šiaurės vakarų Maroke, pavadinimas. Tęsiasi tarp Atlanto vandenyno vakaruose ir Viduriniojo bei Aukštojo Atlaso kalnagūbrių rytuose. Iš šiaurės riboja Rifo kalnai. Būdingas aukštis – 400–1600 m. Sudaryta iš nuosėdinių uolienų. Yra gausių fosforitų telkinių (Churibga).
Šiaurėje paviršių dengia subtropiniai miškai, pietuose augmenija pereina į pusdykumes. Prateka Um ar Rbijos ir Tensifto upės.