google/wiki40b huggingface dataset:
Ernst Barlach

Biografija

Ernstas Barlachas gimė 1870 m. sausio 2 d., Vėdelyje netoli Hamburgo gydytojo šeimoje. 1888−1891 m. mokėsi Hamburgo menų ir amatų mokykloje, 1891−1895 m. studijavo Dresdeno dailės akademijoje. 1895 m. E. Barlachas persikėlė į Paryžių, mokėsi porą metų Žiuljano akademijoje. Grįžęs į Vokietiją dirbo Hamburge, Berlyne, daugiausiai su keramine skulptūra Art nouveau stiliumi. Lūžis E. Barlacho kūryboje įvyko 1906 m., kai jis iškeliavo į Rusijos imperiją aplankyti dirbančio brolio Ukrainoje. Platūs tušti laukai ir sunkiai dirbantys tvirti valstiečiai padarė didelį įspūdį E. Barlachui, pasak jo, „nuogos žmogaus būsenos tarp Dangaus ir Žemės“. Šie vaizdai padėjo E. Barlachui išvystyti galingų figūrų skulptūrą, kuria jis perteikė įvairais emocines ir dvasines žmogaus būsenas. Jo skulptūrose svarbus drabužių vaizdavimas. E. Barlachas teikė pirmenybę skulptūrų drožinėjimui iš medžio ir skulptūros, kurios buvo sukurtos iš molio ar iš bronzos, išlaikydavo bruožus, būdingus medžio drožybai. Jis yra sukūręs religinių skulptūrų.
1907 m. E. Barlachas užsitikrino finansinį stabilumą pasirašęs sutartį su Berlyno meno dileriu Paul Cassirer, kuris už pastovią metinę išmoką įsipareigojo supirkti visus skulptoriaus kūrinius. 1910 m. E. Barlachas persikėlė į Giustrovo miestelį netoli Rostoko, kur praleido beveik visą likusį gyvenimą. Jo brandusis kūrybinis stilius beveik nebesikeitė nuo to laiko. E. Barlachas kūrė medžio raižinius ir litografijas, daugiausiai iliustruodamas savo paties parašytas pjeses. Pirmoji jo pjesė „Mirusi diena“ (Der Tote Tag) buvo publikuota 1912 m. Berlyne su 27 litografijų rinkiniu. Iki 1929 m. E. Barlachas parašė dar 6 pjeses, iliustravo J. V. Gėtės, F. Šilerio ir kt. kūrinius. Pirmojo pasaulinio karo metu E. Barlachas dirbo medicinos tarnyboje, po to buvo perkeltas į pėstininkų korpusą, iš kurio atleistas dėl širdies problemų. Po karo E. Barlachas sukūrė keletą monumentų karo atminimui Magdeburge ir Hamburge. Jis buvo tapęs žymiu dailininku, 1919 m. priimtas į Berlyno akademijos narius, 1925 m. − į Miuncheno. 1924 m. apdovanotas Kleisto prizu už literatūrą. 1928 m. E. Barlachas publikavo autobiografiją. 1930 m. pažymint skulptoriaus 60-metį buvo organizuota didelė jo paroda Berlyno akademijoje. 
Po 1933 m. nacionalsocialistų atėjimo į valdžią Vokietijoje, E. Barlachas buvo priskirtas „degeneraciniams menininkams“. 1937 m. 381 jo kūrinys buvo konfiskuotas ir pašalintas iš Vokietijos muziejų, keli įtraukti į „degeneracinio meno“ parodą. Tikriausiai nacistams nepatiko griežta kai kurių jo kūrinių antikarinė žinia. Ernstas Barlachas mirė 1938 m. spalio 24 d. Giustrove. Palaidotas pagal paskutinį norą šalia tėvo Ratceburge, kur praleido vaikystę. Po karo skulptoriaus reputacija Vokietijoje buvo atstatyta, išleisti pilni jo raštai ir laiškai. Įsteigti trys muziejai: Hamburge, Giustrove ir Ratceburge.
Lujėnai I

Aplinkinės gyvenvietės

Nemunėlio Radviliškis – 6,9 km
Ločiai – 1,9 km
Lukėnai – 1,5 km
Sandariškiai – 4,9 km
Lapakrita – 4 km
Ruobežiai – 5 km
Akmeniškis (Parovėja) – 3,7 km
BIRŽAI – 20 km
Slimaniškiai – 5,7 km
Antanas Kubaitis

Biografija

1979 m. baigė Kauno politechnikumą, kelių meistras.
VĮ „Klaipėdos regiono keliai“ vyr. meistras.
Lietuvos socialdemokratų partijos Šilutės rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Vita, vaikai Jūratė, Ingrida, Gediminas.
Bramptonas

Istorija

1853 m. Bramptono kaimas buvo įkurtas kaip grūdų prekybos centras. Gyvenvietė sparčiai augo ir 1973 m. Bramptonui suteiktas miesto ir savivaldybės centro statusas.
Lazarevskojė

Istorija

1839 m. admirolas Michailas Lazarevas (kurio garbei gyvenvietė ir pavadinta) čia įkūrė karinę tvirtovę. Ji per Krymo karą buvo sugriauta, bet 1864 m. atstatyta. Po keleto metų į Lazarevskają pradėjo keltis Ponto graikai. XIX a. vietovę pasiekė plentas, pradėti sparčiai statyti vasarnamiai. Netrukus tai buvo didoka gyvenvietė. 1949 m. Lazarevskojė gavo kurortinės gyvenvietės statusą, o 1961 m. prijungta prie Sočio.
Lasa

Geografija

Miestas išsidėstęs Tibeto kalnyne, Brahmaputros (Jarlung Dzangpo) intako Lasos slėnyje, 3650 m aukštyje. Tai aukščiausia pasaulyje sostinė (tačiau kadangi Tibetas okupuotas, aukščiausia pasaulio sostinė oficialiai yra La Pasas Bolivijoje). Lasą supa 5500 m aukščio kalnai. Daug gyventojų gyvena ne pačioje Lasoje, bet jos apylinkėse. 87 % miesto gyventojų – tibetiečiai, yra kinų, kitų kalnų tautų gyventojų.

Ekonomika

Yra nedidelių mašinų gamybos, cemento, stiklo, chemijos, odos, maisto pramonės įmonių. Amatai (kilimų, suvenyrų, religinių atributų gamyba). Lasa – svarbus prekybinis centras.

Istorija

Lasa minima nuo I a. Ilgą laiką šiame slėnyje gyvavo pavienės gentys ir kunigaikštystės. Pasak legendos, Lasos miestą VII a. įkūrė karalius Songtsen Gampo. Netrukus Lasa tapo svarbiu Tibeto centru, miesto įtaka sparčiai augo. 641 m. pradėta Potalos rūmų statyba. Palaipsniui miestas įgijo religinę reikšmę. Čia pradėjo kurtis vis daugiau vienuolynų ir šventyklų. 1645 m. Dalai Lamai V užkariavus Tibetą, Lasa tapo oficialia šalies sostine. Potalos rūmai rekonstruoti ir nuo to laiko tapo Dalai Lamos buveine.

Kultūra

Lasa – pasauliniu mastu svarbus kultūrinis, religinis ir turistinis centras. Nepaisant miesto sinizacijos, tai Tibeto kultūros veidrodis. Pagrindinis miesto objektas – Dalai Lamos rūmai – Potala. Taip pat svarbūs objektai: Drepungo, Norbulingos, Seros vienuolynai, senosios Tibeto architektūros pastatai. 3 Lasos šventyklos įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Mieste vyksta įspūdingos šventės, ceremonijos. Didelę Lasos gyventojų dalį sudaro vienuoliai. Galima stebėti masines maldas, religinių maldų sakymus, meditacijas, fizines pratybas.
Laikraštis

Laikraštis – spaudos leidinio tipas.
Plintant modernioms komunikacijoms, greta spausdintinių laikraščių yra žinomi taip pat ir internetiniai leidiniai.
Dar Senovės Romos laikais buvo leidžiami vyriausybės pranešimų biuleteniai Acta Diurna (juos pradėjo leisti Julijus Cezaris). Pasaulinė laikraščių asociacija pirmuoju pasaulio laikraščiu laiko Johanno Carolus’o Relation aller Fürnemmen und gedenckwürdigen Historien, kuris buvo išleistas 1605 m.
Lietuvoje pirmieji popieriniai laikraščiai pasirodė XVII a. pabaigoje – XVIII a. Jų tarpe buvo daug rankraštinių laikraščių. XXI a. informacinės technologijos lėmė elektroninius leidinius, tarp jų - ir naujienų laikraščius, pvz., vienas seniausių - Delfi.lt, kuris priskirtinas el. dienraščių kategorijai.
Albinas Marčinskas

Biografija

1963 m. baigė Marcinkonių vidurinę mokyklą. 1964–1969 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1969–1972 m. Alytaus šaldytuvų gamyklos inžinierius. 1973–1991 m. dirbo LSSR MA Ekonomikos institute. Nuo 1979 m. dar dėstė Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi institute, 1983 m. docentas.  1989 m. ekonomikos mokslų daktaras.  Nuo 1991 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1997 m. Vadybos katedros vedėjas; nuo 1991 m. profesorius. 1991 m. stažavo Berlyne, 1995 m. Lione. Tarptautinės informatikos akademijos akademikas.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų pagrindinės sritys: valdymo auditas, turto vertinimas.
Vokiečių ordino didysis magistras

Rinkimai

Ordino vyresnysis, vėliau didysis magistras visada buvo renkamas ordino brolių, tačiau nebūtinai iš savo tarpo. Mirus didžiajam magistrui, jo pavaduotojas ar krašto magistras sukviesdavo pagrindinių ordino pareigūnų kapitulą, kuri išrinkdavo dvylikos asmenų rinkėjų kolegiją, sudarytą iš septynių riterių, keturių seržantų, ir vieno dvasininko. Kolegijos dauguma balsų išrinktą kandidatą, kad išlaikytų ordino vieningumą, mažuma visada pripažindavo. Rinkimai paprastai įvykdavo per tris mėnesius.
Kandidatai į didžiuosius magistrus paprastai turėjo turėti vyresniojo administratoriaus patirtį ir būdavo renkami už nuopelnus, o ne pagal giminystės liniją. Tai pasikeitė tiktai po to, kai ordinas pradėjo smukti, kai buvo pasirinkti Frydrichas iš galingos Saksonijos Vetinų dinastijos ir Albrechtas iš Hohencolernų Brandenburgo-Ansbacho dinastijos.

Įgaliojimai

Kol Vokiečių ordinas bazavosi iš pradžių Akroje, didieji magistrai didžiąją dalį savo laiko praleisdavo popiežiaus ir imperatoriaus dvare. Didžiausią galią jie įgijo po užkariavimų Prūsijoje, kai buvo sukurta sukarinta vienuoliška Vokiečių ordino valstybė (Ordenstaat), ypač, kai 1309 m. ordino sostinė buvo perkelta iš Venecijos į Marienburgą. Didysis magistras asmeniškai per savo administraciją kontroliavo visą Prūsiją. Didysis magistras taip pat buvo Marienburgo pilies komendantas ir ordino iždininkas. Jis taip pat buvo Hanzos Lygos narys, gaudamas dalį Lygos muitų mokesčių.
Kai Albrechtas Brandenburgietis 1525 m. kartu su visa Ordino valstybe priėmė liuteronų tikėjimą ir įkūrė pasaulietišką Prūsijos kunigaikštystę, Ordinas išsaugojo savo valdas Vokietijoje ir iki 1562 m. autonominėje Livonijoje. Jai valdyti Šv. Romos imperijos imperatorius Karolis V paskyrė Valterį fon Kronbergą, kuris pasivadino ordino aukščiausių magistru, (Hochmeister) arba Vokietijos magistru (Deutschmeister). Austrijos kariuomenėje išliko netgi buvusios Ordino kariuomenės jėgerių pulkas „Hoch-und Deutschmeister Jägerregiment Wien“.
Negatyvus įrodymas

Negatyvus įrodymas yra teiginys, kad kažkas neegzistuoja, jei tai nebuvo stebėta. Nors „gyvenimišku“ požiūriu toks teiginys atrodo labai racionalus, formaliosios logikos požiūriu jis yra klaidingas. Įrodymo nebuvimas dar nėra nebuvimo įrodymas.
Nors negatyvus įrodymas ir yra logiškai klaidingas, juo dažnai remiasi įvairios mokslo šakos, kadangi praktikoje jis dažniausiai pasiteisina.
Paplitusios negatyvaus įrodymo argumentą paneigiančios frazės „įrodymo nebuvimas nėra nebuvimo įrodymas“ klaidinga interpretacija yra manymas, kad kvestionuojamas objektas greičiausiai egzistuoja, tik kol kas tam nėra įrodymų. Taip bandoma „įrodyti“ sielos, Dievo ir kitų panašių dalykų egzistencija. Tuo tarpu žiūrint formaliai logiškai, toks objektas turi vienodas galimybes tiek egzistuoti, tiek neegzistuoti. Praktikoje prisilaikoma požiūrio, kad jis greičiausiai neegzistuoja, kitaip tektų sutikti su prielaida, kad galbūt egzistuoja begalybė dalykų, kokius tik kieno vaizduotė pajėgi išgalvoti. Kadangi jokių kvestionuojamo objekto buvimo įrodymų nėra, tektų sutikti, kad žmogus jį sugalvojo atsitiktinai. Suprantama, tikimybė, kad atsitiktinai sugalvota fantazija sutaps su iš tikro egzistuojančiu objektu yra menka.
Asta Kandratavičienė

Biografija

Studijavo Lietuvos veterinarijos akademijoje, 1986 m. ją baigė su pagyrimu ir įgijo veterinarės specialybę. 1997 m. baigė Vilniaus universitetą, socialinė darbuotoja. VšĮ „Trakų neįgaliųjų užimtumo centras“ direktorė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Trakų rajono skyriaus narė, 2001–2005 m. atsakingoji sekretorė, nuo 2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja, LSDP tarybos narė. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Trakų skyriaus pirmininkė, nuo 2005 m. LSDMS pirmininkės pavaduotoja.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Trakų rajono savivaldybės tarybos narė. 
Trakų partnerystės komiteto pirmininkė, kelių kaimo bendruomenių įkūrėja. Vaikai Dovilė, Eiviltė.
Karolis III Naivusis

Biografija

Kilęs iš Karolingų dinastijos. Tėvas karalius Liudvikas II, motina Adelaida de Friul, gimė po tėvo mirties.

Valdymas

Reimso arkivyskupo 893 m. paskelbtas karaliumi, faktiškai pradėjo valdyti po pilietinio karo 898 m., kai mirė karalius Edas I (Eudes). Pagal 911 m. Sent Kler siur Epto sutartį perleido vikingams Prancūzijos šiaurės vakarų žemes, vėliau pavadintas Normandija. Vasalų 922 m. nuverstas ir nuo 923 m. iki mirties kalintas Peronos tvirtovėje.
Rytų Prūsijos departamentas

Rytų Prūsijos departamentas (vok. Ostpreußisches Departament) – Prūsijos karalystės administracinis-teritorinis vienetas 1723–1818 m. Didžiąją dalį sudarė vakarinė Rytų Prūsijos teritorija (rytinė ir šiaurinė dalis priklausė Lietuvos departamentui).
Departamentas sudarytas per „rytinių“ žemių masinį kolonizavimą. Centras – Karaliaučius. 1801 m. plotas buvo apie 20000 km², 414.000 gyventojų (šiaurinėje dalyje – Labguvos, Tepliavos, Šakių apskrityse, dalyje Karaliaučiaus apskrities – daugiausia lietuviai, pietuose ir pietryčiuose – lenkai, vakaruose – vokiečiai). Buvo 47 miestai. 1818 m. departamentas pertvarkytas į Karaliaučiaus apygardą, gyvavusią iki 1945 m.
Meškeriotojas (žurnalas)

Istorija

Steigėja ir leidėja UAB „Vainagis“, vėliau UAB „Reprodukcija“. Tiražas 1995 m. – 4000 egz., 1997 m. – 14 000 egz.
Janas Šafraniecas

Biografija

Lenkijos bajorų Šafraniecų giminės atstovas, herbo „Starykoń“ savininkas. Krokuvos pastalininko Petro Šafranieco sūnus. Vyresnysis brolis – Sandomiro vaivada, Krokuvos vaivada ir seniūnas Petras (m. 1437).
Išsilavinimą gavo Paryžiaus ir Heidelbergo universitetuose. 1404 metais Janas Šafraniecas buvo išrinktas Krokuvos akademijos rektoriumi. Gavo eilę bažnyčios pareigybių Krokuvoje, dalinai, tapo generaliniu vikaru ir vyskupo Petro Višo iš Radolino oficialu, Krokuvos kapituloje – kustošu, scholastiku ir dekanu.
Karūnos pakancleris nuo 1419 metų, Karūnos didysis kancleris 1423–1429 metais.
1428 metų gegužį Janas Šafraniecas buvo išrinktas Kujavijos-Pamario vyskupu (su centru Vloclaveke). Jo išrinkimo reikalavo Lenkijos karalius Jogaila. Janas Šafraniecas gavo popiežiaus patvirtinimą eiti pareigas 1428 metų rugsėjį.
Geometrinis vidurkis

Geometrinis vidurkis – vidurkis, skaičiuojamas sudauginant visas reikšmes ir ištraukiant n-tojo laipsnio šaknį (n - reikšmių skaičius). .
Didesni skaičiai skaičiuojant geometrinį vidurkį yra mažiau svarūs negu lyginant su aritmetiniu vidurkiu. Pavyzdžiui, du skaičiai 1 ir 2 turi geometrinį vidurkį, kuris yra lygus  o jų aritmetinis vidurkis yra didesnis - 1,5.
Antagavė

Istorija

Antagavė tarybiniais metais priklausė Zuikų, vėliau Palūšės apylinkei.

Aplinkinės gyvenvietės

IGNALINA – 2 kmPalūšė – 2 km
Antanas Račkauskas

Biografija

1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1989–1997 m. Alytaus skyriaus pirmininkas, 1989–1999 m. LSDP tarybos narys, 1997–1999 m. prezidiumo narys, Alytaus apskrities koordinatorius. Nuo 1999 m. partijos „Socialdemokratija – 2000“ narys.
1995–1997 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Jonas Kubickis

Biografija

1901–1917 m. LSDP narys. Nuo 1911 m. dirbo Ukrainoje. 1917 m. RSDDP(b) narys. 1918 m. dirbo Vilniaus geležinkelio dirbtuvėse. 1919 m. Vilniaus geležinkelio mazgo komisaras. 1919–1920 m. LKP Kauno rajono komiteto narys. 1920 m. LKP Centro komiteto narys. 1921 m. kandidatas į LKP CK narius. 1922 m. LKP CK Sekretoriato narys. 1922 m. Pirmojo Seimo atstovas. 1923 m. suimtas ir ištremtas į Vilniaus kraštą, iš ten išvyko į TSRS. 1925–1927 m. VKP(b) centrinės kontrolės komisijos narys.
Nijolė Gaigalaitė

Nijolė Gaigalaitė (g. 1928 m. gruodžio 10 d. Gaižūnuose, Linkuvos valsčius) – Lietuvos skulptorė.

Biografija

Sesuo Aldona Gaigalaitė, brolis Algirdas Gaigalas. 1953 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1953 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba

Sukūrė skulptūrinių portretų (Janina Degutytė, 1962 m., Salezijus Pavilonis, 1979 m., Elena Nijolė Bučiūtė, 1985 m.), antkapinių paminklų (Rapolas Jakimavičius, 1963 m., Nepriklausomos Lietuvos kariams, kritusiems kovose su lenkais 1994 m., abu Vilniuje), dekoratyvinių („Jūratė ir Kastytis“, Palanga, 1961 m.) ir kamerinių (triptikas „1863 metų atminimui“ 1967 m., „Lopšinė“ 1972 m.) kompozicijų. Vėlesnėje kūryboje vyrauja religinės tematikos skulptūros, dažna Pietos tema („Pieta Nr. 3“ TV bokšto gynėjams, 1992 m.). Bronzos, marmuro, granito, medžio skulptūros ekspresyvios, apibendrintų formų. Nuo 1953 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje.
Sargyba (žurnalas)

Istorija

Leido lietuvių katalikų draugijos „Blaivybė“ centro valdyba, Lietuvių katalikų blaivybės draugija. 1925 m., 1937–1939 m. ėjo kas dvi savaites, kitais metais – kartą per mėnesį. Spausdino Raidės spaustuvė, Šviesos spaustuvė, „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Leido priedus: „Jaunimo sportas“, „Kalėdų svečias“, „Saulėtekis“, „Saulėtos pramogos“. 1937 m. Nr.1-7 išleistas kaip savaitraščio „Ūkininkas-Vyrų žygiai“ priedas.
Bendradarbiavo Stasys Balčytis, Antanas Gylys, Zenonas Ivinskis, Fabijonas Kemėšis, J. Lukšas, Povilas Pakarklis, S. Puišys, Juozapas Stakauskas, Antanas Vaičiūnas, Alfonsas Valašinas, Pranas Venckus, Kazimieras Žitkus ir kt.
Žmonių aukojimas

Žmonių aukojimas – ritualinis žmogaus nužudymo aktas religiniais motyvais. Žmogaus gyvybė atiduodama kaip didžiausia dovana dievybei. Šiuolaikinėje teisėje žmonių aukojimas laikomas kriminaliniu nusikaltimu – ritualine žmogžudyste.
Žmonių aukojimas kilo iš kraujo, kaip gyvasties simbolio, sureikšminimo. Bekraujai žmonių aukojimo ritualai (paskandinimas, uždusinimas) pasitaikydavo retai. Daugelyje aukojimų kraujas, širdis būdavo svarbiausi objektai. Išliejamas kraujas simbolizuodavo derlingumą laukams, jis simboliškai palaistydavo pasėlius, todėl žmonių aukojimo ritualai būdavo kur kas labiau paplitę žemdirbių tautose, o ne klajoklių ar medžiotojų.
Žmonių aukojimas buvo išplitęs po visą senąjį pasaulį. Vakarų Afrikoje (dagomėjai, ašančiai) būdavo paplitęs karaliaus – žynio aukojimas su jo vergais. Senovės Egipte buvo numatyta, kad vergai, mirus jų šeimininkui, jam tebepriklauso ir turi jį lydėti į pomirtinį pasaulį. Kitose semitų tautose (asirų, finikiečių) pasitaikydavo išperkamieji aukojimo ritualai, kuomet vardan nuodėmės išpirkimo būdavo paaukojamas savo vaikas. Taip pat ritualiniai žmonių aukojimai buvo vykdomi Indijoje, Kinijoje, Okeanijoje.
Šis reiškinys itin buvo paplitęs Amerikoje, o ypač Mezoamerikoje (tarp majų, actekų). Šių civilizacijų piramidėse-šventyklose masiškai dievams buvo aukojami karo belaisviai bei vaikai. Be to, actekai vykdė ir karines kampanijas tik dėl šio tikslo. Inkų imperijoje aukojimai vykdavo mirus valdovui.
Apie senovės indoeuropiečių vykdytus aukojimo ritualus nėra gerai žinoma. Nors mitologijoje yra tokių ritualų pavyzdžių, tačiau ar jie buvo vykdomi iš tikro nesutariama. Minima apie keltų, germanų, graikų, slavų vykdytus priešų aukojimus, tačiau tokie ritualai nebuvę masiniai. Lietuvių legendoje apie Geležinį vilką taip pat minimas aukojimo ritualas – į būsimos Gedimino pilies pamatus turėjo būti paaukota jauna mergina, tačiau įstumtas akmuo tik išplėšė gėles iš jos rankų. Senuosiuose šaltiniuose yra užuominų, kad baltai laimėję mūšį parinkdavo vieną iš priešų belaisvių ir nužudydavo kaip auką dievams.
Raišupys

Gamta

Raišupio kaime auga keturios 150–200 metų senumo vinkšnos.
2-oji SS pėstininkų brigada

2-oji SS pėstininkų brigada (vok. 2. SS-Infanterie-Brigade) – SS brigada, suformuota 1941 m. gegužės 15 d. Lenkijoje. Tada jai vadovavo Karl Fischer von Treuenfeld. Brigadą sudarė 4-asis ir 5-asis SS pėstininkų pulkai. Planuota brigadą naudoti kaip apsaugos pajėgas, bet Vokietijos 9-osios armijos vadas Adolfas Štrausas išreikalavo, kad brigada nuo pirmų Vokietijos-TSRS karo dienų kautųsi fronte. Tad brigada dalyvavo įsiveržime į TSRS ir Leningrado blokadoje. 1943 m. pavasarį brigada performuota į 2-ąją Latvių SS savanorių brigadą.

Kovinis kelias

1941 m. vasarą brigada įsiveržė į TSRS vermachto 9-osios armijos sudėtyje. Jau pirmuosiuose mūšiuose patyrė didelių nuostolių, tad abu jos pulkai 1941 m. liepos 10 d. buvo perkelti į Aruso poligoną Rytprūsiuose. Rugsėjo mėnesį 4-asis SS pėstininkų pulkas grįžo į TSRS teritoriją, o 5-asis pulkas buvo išformuotas Aruse. Vietoje 5-ojo pulko į brigados sudėtį buvo įtrauktas Flamandų SS savanorių legionas. Tuo metu brigada 28-ojo armijos korpuso sudėtyje dalyvavo Leningrado blokadoje. Vėliau brigada buvo papildyta kitais SS savanorių daliniais – SS savanorių legionas „Norvegija“ (vok. Freiwilligen-Legion Norwegen), SS savanorių legionas „Nyderlandai“ (vok. SS-Freiwilligen-Legion Niederlande), latvių policijos batalionai. Brigada dalyvavo Raudonosios Armijos puolimo atrėmime ties Volchovu, o po to tarybinės kariuomenės naikinime Volchovo katile.
Po to brigada dalyvavo gynybinėse kautynėse prie Ladogos ežero. Visą tą laiką brigada buvo priskirta 50-ajam armijos korpusui. Iki 1943 m. pavasario brigada dalyvavo apkasų kare Leningrado fronte.
1943 m. balandį-gegužę iš brigados sudėties išėjo SS savanorių iš Vakarų Europos daliniai, jų vietą užėmė latvių daliniai, ir 1943 m. gegužės 18 d. brigada buvo performuota į 2-ąją Latvių SS savanorių brigadą.
1944 m. sausį 2-osios Latvių SS savanorių brigados pagrindu buvo suformuota 19-oji SS grenadierių divizija.
Centrinė Kordiljera (Espanjola)

Centrinė Kordiljera (isp. Cordillera Central) – aukščiausia kalnų grandinė Dominikos Respublikoje, Espanjolos saloje, ir visame Vest Indijos regione. Kalnų grandinė, kuri vakaruose jungiasi su Šiauriniu masyvu (Massif du Nord) (Haitis), driekiasi į šiaurės vakarus, paskiau pasuka į pietryčius ir užsibaigia Karibų jūros pakrantės lygumose, netoli San Kristobalio miesto. Ilgis siekia 550 km, plotis – 80 km.
Kalnų sistema susidarė ugnikalnių grandinės vietoje. Kalnų grandinėje stūkso aukščiausios Vest Indijos viršukalnės: Piko Duartė (3175 m), La Pelona (3150 m), La Rusilja (3029 m), taip pat Monte Micho (2200 m) ir Monte Tina (2059 m). Centrinėje Kordiljeroje prasideda Artibonito, Jakė del Nortės, Jakė del Suro, Junos upės.
Į pietus nuo Centrinės Kordiljeros yra kitos dvi mažesnės kalnų sistemos: Siera de Neiba (šiaurinė) ir Siera de Bahoruko (pietinė), kuri yra Haityje besidriekiančios Massif de la Selle kalnų grandinės dalis.
Rima Mitkienė

Biografija

1993 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį universitetą, matematikos informatikos magistras, 2010 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisės magistras.
Nekilnojamojo turto ekspertė, teisininkė, įmonės UAB „Miroda“ vadovė. UAB „Kovertas“ vertintoja asistentė.
Darbo partijos narė. Nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Romutis, vaikai Meda, Greta.
Užuovėja (Australija)

Istorija

Leido Australijos lietuvių katalikų draugija. Išėjo 22 numeriai. 1950 m. pabaigoje prijungtas prie laikraščio „Mūsų pastogė“.
Pavelas Bermontas-Avalovas

Biografija

Kilęs iš Usūrio kazokų. 1900–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare. 1919 m. vadovavo Ypatingajam rusų korpusui (rus. Особый русский корпус, nuo 1919 m. rugsėjo – Vakarų savanorių armija, rus. Западная добровольческая армия), suformuotam Vokietijoje iš rusų belaisvių bei vokiečių savanorių. 1919 m. birželio mėn. su korpusu (pirmieji daliniai – gegužės 30 d.) ir štabu atvyko į Kuršą ir veikė kartu su Vokietijos kariuomenės daliniais, vadovaujamais R. fon der Golco. 1919 m. liepos 22 d. oficialiai paskirtas bermontininkų vadu, spalio 7 d. sudarė Vakarų Rusijos apygardos centrinę tarybą kovai prieš Raudonąją armiją. Apsišaukė gruzinų kunigaikščių Avalovų giminės palikuonimi .
Užuot parėmęs, kaip buvo planuojama, N. Judeničiaus žygį prieš Sovietų Rusiją, bandė užimti Baltijos šalis ir sukurti provokišką valstybinį junginį. Jo vokiečių apginkluota 10 000 žmonių armija užėmė Rygą. Joje vežiojamas vežime miesto ponioms aiškino, esą eisiąs didvyriškai gelbėti Petrogrado, tuo metu jo kariuomenė plėšikavo visose užimtose vietovėse.
Tuo metu suformuotos Baltijos respublikų vyriausybės kreipėsi pagalbos į Vakarų valstybes bei pačios ėmėsi kovoti prieš Bermonto pulkus. Didžiosios Britanijos vyriausybė jį paskelbė išdaviku ir baltagvardiečių pralaimėjimo prie Petrogrado kaltininku. Kai Baltijos šalių kariuomenės sumušė bermontininkus, 1919 m. pabaigoje Antantės spaudimo dėka Golcas buvo priverstas atitraukti dalinius iš Kuršžemės ir išvesti bermontininkus į Rytų Prūsiją. Kartu pasitraukė ir Avalovas.
Nuo 1919 m. P. Bermontas gyveno Vokietijoje. XX a. ketvirtame dešimtmetyje siūlė savo paslaugas A. Hitleriui. Vokiečių ir rusų kalbomis išleido atsiminimus „Kovoje su bolševizmu“ (1925 m.). 1939 m. buvo suimtas gestapininkų ir pusantrų metų kalintas. 1941 m. išvyko į JAV, kur gyveno iki mirties.