google/wiki40b huggingface dataset:
Rygos Šv. Jokūbo katedra

Rygos Šv. Jokūbo katedra (latv. Rīgas Svētā Jēkaba katedrāle) – Romos katalikų šventovė Rygoje, viena seniausių gotikinio ir romaninio stiliaus bažnyčių Latvijoje.
Šv. Jokūbo bažnyčia įeina į UNESCO paveldą įtraukto Rygos senamiesčio vertybių sąrašą. Apipinta legendomis, tikinčiųjų viltimis ir maldomis, šventovė tarnauja visuomenei ne tik kaip maldos namai, bet ir kaip vienas įdomiausių turistinių objektų.

Istorija

Prieš 1225-uosius metus pastatyta Šv. Jokūbo bažnyčia iš pradžių priklausė Rygos priemiesčiui (in suburbio civitatis Rigensis) – ji stovėjo už senojo miesto sienų, o miesto vidun pateko tik 1258 metais. Ko gero, būtent šiuose maldos namuose prieglobstį ir dvasinio peno gaudavo keliautojai, nesuspėję patekti į miestą dar prieš užrakinant vartus.
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Šv. Jokūbo bažnyčia paminėta 1226 m. Manoma, kad turėjo būti pastatyta maždaug 1210 m., kai vyskupas Albertas, įkūręs Rygą, nutarė pastatyti čia tris bažnyčias – Šv. Mergelės Ėmimo į dangų, Šv. Petro katedrą ir Šv. Jokūbo, priskirtą aptarnauti aplinkinių kaimų parapijas. Pagrindinės pastato konstrukcijos buvo baigtos 1300 m. , bet apipavidalinimo darbai truko iki XV a. pabaigos. Galiausiai, pastatyta pagal bazilikos planą, ant kalkakmenio pamato ir iš tvirtų raudonų plytų, bažnyčia virto tikru ilgaamžiu architektūriniu stebuklu, kurio kai kurios originalios dalys išliko iki mūsų dienų.
Šventovėje kurį laiką tarnavo ir pamokslus sakė pirmasis Vilniaus universiteto rektorius Petras Skarga. Į pamaldas iš netoliese stovinčios pilies ATR valdovas Steponas Batoras 1582 m. ateidavo pėsčiomis. 
1522 m. Šv. Jokūbo bažnyčioje pirmą kartą Latvijos istorijoje laikytos liuteronų mišios. 1584 m. ji buvo pertvarkyta tarnauti katalikų bendruomenei, ir kaip tik tais metais, nukentėjo nuo vandalizmo prieš katalikybę išpuolių. Keičiantis Rygos valdytojams, keitėsi ir bažnytinė valdžia. 1621 m. šventovė atiteko švedams, 1710 m. ją perėmė ir į Karūnos bažnyčią pervadino rusai. Romos katalikai šventovę susigrąžino tik 1923 m. Tada buvo atverstas naujas Rygos katalikybės istorijos puslapis, Šv. Jokūbo bažnyčiai suteiktas katedros statusas.

Architektūra

Bažnyčia stovi Rygos senamiesčio širdyje, Klosteros gatvėje esančiame skverelyje. Bažnyčią puošia trys gotikiniai vitražiniai langai, dekoruoti Art Noveau stiliaus lapais ir uogomis, simbolizuojančiais eucharistiją (šv. Komunijos priėmimą), žalsvas į dangų smailę tiesiantis bokšto stogas, laikrodis, legendinė varpinė. Įdomu tai, kad visi bažnyčios dekoro elementai atspindi konkrečius istorinius įvykius.
Šiuo metu Šv. Jokūbo bažnyčią sudaro 3 pagrindinės patalpos: rūsys, centrinė nava ir maldų salė, glaudžianti presbiteriją ir didįjį altorių. Pastato plotis – 24 m, aukštis – 18 m. Šventovės pasididžiavimas – puikiai išsaugota triaukštė gotikinė bokšto varpinė, su dailiai įkomponuotu laikrodžiu ir varpu.
Henrikas Vaitiekūnas

Biografija

1949 m. su tėvais persikėlė gyventi į Klaipėdą. 1967 m. baigė Klaipėdos 5-ąją vidurinę mokyklą ir Klaipėdos muzikos mokyklą. 1967–1968 m. dirbo ekspeditoriumi Klaipėdos kojinių fabriko tiekimo skyriuje. Nuo 1968 m. neakivaizdžiai studijavo Vilniaus universitete: baigė du kursus bibliotekininkystės ir bibliografijos, tris – teisės, tris – lietuvių kalbos ir literatūros. 1967–1973 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“, nuo 1974 m. laikraščių „Valstiečių laikraštis“, „Sportas“, „Gimtasis kraštas“, Šalčininkų ir Vilniaus rajonų laikraščių redakcijose.
Nuo 1977 m. Lietuvos televizijos programos „Panorama“ Žemės ūkio ir pramonės skyriaus korespondentas, Reporterių skyriaus vedėjas, laidos „Labas rytas“ vedėjas. 1985 m. žurnalisto kvalifikaciją kėlė Bornholme (Danija). 1991–1993 m. Kauno programų direkcijos direktoriaus pavaduotojas, 1993–1995 m. direktorius, laidų „Laisvės alėja“, „Mažesni už mus“ vedėjas. 1995–1996 m. Lietuvos radijo ir televizijos programų direkcijos vyriausiasis redaktorius. 1996–1997 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ vyriausiasis redaktorius, Lietuvos televizijos Visuomeninių programų direkcijos žurnalistas. 1996–1997 m. Lietuvos televizijos laidos „Kryžminė ugnis“ vedėjas. 1997–2005 m. Lietuvos ryto TV žurnalistas.  2000 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 2005–2011 m. autorinių BTV laidų vedėjas. 2006–2007 m. dėstė Vilniaus kolegijoje. Tarptautinės teisės ir verslo aukštosios mokyklos bei Vilniaus Gedimino technikos universiteto lektorius.  Nuo 2012 m. rugsėjo mėn. LRT veda informacinę aktualijų laidą „Laba diena, Lietuva“.
1999 m. ir 2000 m. pelnė apdovanojimus televizijų publicistikos telemaratonuose „Ad Rem“. Nuo 2008 m. Lietuvos savanorių draugijos tarybos narys. 2008 m. Naujosios sąjungos sąraše kandidatavo į LR Seimą.
Amžinasis variklis

Amžinasis variklis (lot. perpetuum mobile) – bet koks mechanizmas ar sistema, kuri gali nuolat (amžinai) gaminti daugiau energijos nei sunaudoja, taip neribotą laiką tiekdama energiją. Energijos tvermės dėsnis, pagal kurį energija negali būti sukuriama ar sunaikinama, reiškia, kad amžinasis variklis yra neįmanomas.

Amžinojo variklio sukūrimo galimybės

Egzistuoja keletas teorinės fizikos sričių, kurios numato galimybę egzistuoti amžinajam varikliui:

Pirmojo tipo amžinieji varikliai

Tai varikliai, pažeidžiantys energijos tvermės dėsnį, teigiantį, kad energija negali atsirasti iš niekur, kaip ir negali dingti. Šiuolaikinė fizika numato, kad vakuumas (erdvė) turi tam tikrą energijos kiekį, kuris skirtingose Visatos vietose, tam tikromis sąlygomis, galbūt gali skirtis. Šį energijos kiekį nusako kosmologinė konstanta. Jei būtų įmanoma atrasti dvi Visatos vietas, kur kosmologinė konstanta skiriasi, ir tarp jų energiją perdavinėti su praradimais, mažesniais, nei kosmologinės konstantos skirtumai, būtų įmanoma sukonstruoti amžinąjį variklį, kuris energiją gamintų „iš niekur“. Panaši situacija būtų galima ir atradus kitą (paralelinę) Visatą, kur kosmologinės konstantos dydis yra kitoks.
Aldanas (miestas)

Istorija

Miestas įkurtas 1923 m. Nezametno (Незаметный) pavadinimu, apylinkėse (Bertine, Tarabukine) radus aukso. 1932 m. rugsėjo 20 d. gavo miesto statusą, 1939 m. pervadintas į Aldaną. Aldane veikė keli lageriai, kuriuose po Antrojo pasaulinio karo buvo ir lietuvių; kaliniai dirbo aukso kasyklose.

Ekonomika

Aukso ir žėručio gavybos rajono centras. Kalnakasybos pramonė (aukso, klinčių gavyba). Metalo ir medienos apdirbimo, statybinių medžiagų pramonė.
Jonas Dainauskas

Biografija

1924–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo techniką ir teisę, 1957–1961 m. – Paryžiaus universitete teisės istoriją ir bibliotekininkystę.
1923 m. dalyvavo Klaipėdos krašto sukilime. 1927–1940 m. dirbo Vidaus reikalų ministerijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Trimitas“, „Karys“, „Policija“ ir kt., per radiją skaitė paskaitas.
1941 m. per nacių okupaciją kalintas. 1944 m. traukdamasis iš Lietuvos mobilizuotas į vokiečių kariuomenę pagalbiniams darbams. 1945 m. vasario mėn. Raudonosios armijos paimtas į nelaisvę, tačiau po 9 mėnesių pabėgo į Lenkiją. 1957 m. išvyko į Prancūziją. 1958–1961 m. akredituotas žurnalistas, daug rašė lietuvių tremties spaudoje. 1961 m. persikėlė į JAV, dirbo bibliotekininku, aktyviai dalyvavo kultūrinėje ir skautų veikloje. 1964–1971 m. žurnalo „Tautos praeitis“ redaktorius.  Nuo 1968 m. dėstė Pedagoginiame lituanistikos institute Čikagoje.
Vienas Lituanistikos tyrimo ir studijų centro Čikagoje kūrėjų, perdavė jam apie 18 000 egz. asmeninę biblioteką. 1961–1987 m. redagavo kai kuriuos tęstinio leidinio „Lietuvių tautos praeitis“ (angl. Lithuanian Historical Review) tomus, 1970–1974 m. ir 1975–1979 m. lietuvių išeivijos spaudos bibliografiją (išleista 1977 m. ir 1984 m.), J. Jakšto knygą „Daktaras Jonas Šliūpas“ (1979 m., sudarė J. Šliūpo darbų sąrašą). Tyrė XIV a. – XVI a. Lietuvos teisę, Lietuvos ir Lenkijos santykius, Lietuvos krikšto istoriją. Parengė lituanistikos sąrašą „Lietuvos istoriografija“ (11 sąsiuvinių, 1971–1984 m.), antisovietinio pasipriešinimo žurnalo „Aušra“ perspaudą (7 t. 1977–1986 m.), fotografuotiniam „Aušros“ (1883–1886 m.) leidimui 1983 m. parašė studiją „Auszra ir jos gadynė“, sudarė rodykles. Svarbiausias veikalas – „Lietuvos bei lietuvių krikštas ir 1387-ji metai“ (1991 m.). Rašė Mažosios Lietuvos, daugiausia Karaliaučiaus krašto, politikos klausimais. Bendradarbiavo Lietuvos ir JAV lietuvių spaudoje.
Kazimieras Dobrovolskis

Biografija

Baigė Vilkaviškio kunigų seminariją ir 1936 m. birželio 11 d. buvo pašventintas kunigu.
Keletą metų darbavosi Kudirkos Naumiesčio parapijoje. 1944 metais, į Lietuvą artinantis sovietinei armijai, pasitraukė į Vokietiją. 1950 metais persikėlė į Italijos sostinę Romą. Studijavo Popiežiškajame Laterano universitete, kuriame apsigynė bažnytinės teisės licenciato laipsnį.
1954 metais buvo paskirtas Popiežiškosios Lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos vicerektoriumi. Šias pareigas ėjo iki 2003 m. Tuo pat metu, eilę metų buvo Šv. Kazimiero kolegijos ūkio Tivolyje administratoriumi, kur rūpinosi lietuvių kunigų formavimu vasaros atostogų laikotarpiais. Ilgus metus, iki 2007 m., darbavosi pastoracijoje keliose Tivolio vyskupijos parapijose. Rūpinosi Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo parapijos steigimu ir bažnyčios statymu Villa Adriana vietovėje. 1986 m. Kazimierui Dobrovolskiui buvo suteiktas Garbės Prelato vardas.
Nuo 2000 m. iki mirties nuolat rezidavo Popiežiškojoje Lietuvių Šv. Kazimiero kolegijoje. 2016 m. birželio 6 d., dalyvaujant Kunigų Kongregacijos Prefektui Kardinolui Beniamino Stella bei Vilkaviškio Vyskupui Rimantui Norvilai, Šv. Kazimiero kolegijoje buvo iškilmingai paminėtos Prelato Kazimiero kunigystės šventimų 80-osios metinės.
Ptolemėjų dinastija

Kilmė

Ptolemėjų dinastija iškilo po Aleksandro Didžiojo mirties kaip generolo Ptolemėjo palikuonys. Per Babilono padalinimą 323 m. pr. m. e. Ptolemėjas tapo Egipto vietininku (satrapu). Po Aleksandro IV Makedoniečio nužudymo, Ptolemėjas pasiskelbė Egipto karaliumi.
Valdydami laikėsi graikiškosios tradicijos, plėtojo, skatino ir saugojo helenizmo kultūrą. Jie taip pat išlaikė ir skatino senovės Egipto religija bei papročius. Visi dinastijos valdovai vadinosi Ptolemėjais, o jų žmonų, kurios dažnai buvo ir sesės, vardai dažnai buvo Kleopatra, Berenikė, Arsinė.
Dinastijos įkūrėjas Ptolemėjus I pagrobė iš Babilono Aleksandro Didžiojo kūną ir Aleksandrijoje jam pastatė mauzoliejų, kur jis ir buvo palaidotas.
Valdymo metu sostinė buvo Aleksandrija.
Dinastija žlugo apie 30 m. pr. m. e., Kleopatrai VII pralaimėjus Augustui.
Berno Internacionalas

Berno Internacionalas – tarptautinis socialistinių partijų susivienijimas.
Įkurtas 1919 m. vasario 3-10 d. Berno konferencijoje. Jo narėmis buvo Argentinos, Austrijos, Bulgarijos, Čekoslovakijos, Danijos, D. Britanijos, Italijos, Nyderlandų, Palestinos, Prancūzijos, Suomijos, Švedijos, Šveicarijos, Vengrijos ir Vokietijos socialdemokratų partijos, siekusios tęsti II Internacionalo veiklą.
1921 dalis jų atsiskyrė ir įkūrė Dviejų su puse Internacionalą, kitaip vadinamą Vienos socialistiniu Internacionalu. 1922 Berlyne susirinkę Berno, Vienos ir III Internacionalo (Kominterno), įkurto 1918, atstovai svarstė galimybę suvienyti visas tris darbininkų judėjimo kryptis, bet pajutus, kad komunistai siekia tik išplėsti savo veiklos galimybes, kompromiso nebuvo pasiekta.
Tačiau Berno ir Vienos internacionalų nariai, Italijoje įsigalėjus fašizmui, rado bendrą kalbą ir 1923 susijungė į Socialistų Darbininkų Internacionalą.
Damir Žutić

Karjera

2018/2019 m. sezoną pradėjo HNK Gorica klube. Elito divizione (1. HNL) pasirodė penkis kartus.
2019 m. atstovauja FK Atlantas.
Gintarėliai

Istorija

Nuo vaikystės laikų D. Grigutienei brendo mintis ir noras derinti žmonių dainavimo garsus. 1983 m. Deimantė baigė Kauno Juozo Gruodžio muzikos konservatoriją. Vėliau studijas tęsė Lietuvos muzikos akademijoje, kur 1988 m. įsigijo chorinio dirigavimo specialybę. Dar būdama studente pradėjo dirbti Kauno politechnikos instituto (KPI) absolventų chore chormeistere bei KPI merginų chore.
Apsigyvenusi Kanadoje, paūgėjus keturių vaikų šeimai, davė jiems muzikos ir dainavimo pagrindus. Kūrėsi keturių vaikų dainavimo būrelis. Vaikams patiko. Jų žavus dainavimas sudomino ir draugus. Galiausiai, 2001 m. rugsėjo mėnesį Deimantė subūrė vaikų chorą „Gintarėliai“. Juos priglaudė svetinga Anapilio sodyba. Daug ištvermės reikalavo darbas su vaikais nuo 4 iki 8 metų amžiaus. Choro vadovei teko būti motinai ir mokytojai vienu laiku. Nuosekliai dirbant jau 2001 m. lapkričio mėnesį įvyko pirmas „Gintarėlių“ viešas pasirodymas Ontario Delhi lietuvių telkiny. Jie giedojo Delhi lietuvių bažnyčioje per Šv. Mišias. Vėliau, jų pirmas koncertas Delhi parapijos salėje. Emocijos išgyventos scenoje buvo džiaugsmingos. Žiūrovai teigiamai įvertino vaikų pastangas ir dainavimą.
Repeticijose Deimantė didino reikalavimus chorinio ansambliškumo, gražaus balsų derinimo. Rezultatai buvo greit pastebimi. 2002 m. kovo 11 d. „Gintarėlių“ choras atliko W. A. Mozarto „Ave Verum“ su Audronės Šarpytės vadovaujamu kameriniu orkestru „Lyra“. Pasirodymas buvo sėkmingas ir viltingas. Tai buvo ypatingo svarbumo įvykis dar trumpame „Gintarėlių“ gyvenime. Vaikai pradėjo jausti dainavimo malonumą. Dėl to jie įgavo vidinį pasitikėjimą. Atsivėrė durys į Ontario ir Kvebeko provincijų norinčias juos išgirsti lietuviškų bendruomenių būstines.
„Gintarėliai“ tobulino savo dainavimą, besiruošiant kelionei į 2003 m. Dainų ir šokių šventę Vilniuje. Giedojimas Kauno Archangelo Mykolo bažnyčioje ir Vilniaus arkikatedroje paliko daugelį jaudinančių išgyvenimų. Dainų šventės eisena nuo Katedros aikštės iki Vingio parko – tai džiaugsmo ir nepakartojamų įspūdžių momentai.
Koncertinis patyrimas padėjo formuoti „Gintarėlių“ dainavimo stilių. Pasitikėjimas savo jėgomis davė daug gražių rezultatų. 2005 m. pavasarį „Gintarėliai“ išleido savo pirmą CD plokštelę „Pavasaris gimtinėje“. 2006 m. vasario 14 d. Toronto chorų „Kiwanis“ festivalyje „Gintarėliai“ jaunimo iki 14 m. amžiaus kategorijoje laimėjo pirmąją vietą. 2006 m. gruodžio mėnesį, „Gintarėliai“ išleido savo antrąją CD plokštelę „Kalėdinės Giesmės“, o 2008 m. gruodžio mėnesį, „Gintarėliai“ išleido savo trečiają CD plokštelę „Aš ir mano muzika“.
Pono Byno atostogos

Siužetas

Istorija apie poną Byną, kuris iš Anglijos keliauja į Kanus, Pietų Prancūziją. Šioje kelionėje pagrindiniam herojui bus lemta patirti įvairių nuotykių, o viena iš jo palydovių šioje kelionėje taps žavioji Sabina.
Golaše Mošcickiai

Istorija

Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 17 namų ir 93 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 29 namai ir 171 gyventojas.
Galvė (laikraštis)

Istorija

Pirmieji numeriai – Trakų apskrities partijos komiteto ir Lietuvos partizanų būrio „Už tėvynę“ organas (Nr. 1-4 išspausdinti Rūdiškių bei Inkleriškių miškuose rankine spaustuve), 1944–1950 m. – Trakų apskrities laikraštis, 1950–1989 m. – LKP Trakų rajono komiteto ir Trakų rajono LDT leidinys, nuo 1990 m. – Trakų rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja „Galvės laikraščio redakcija“.
1945, 1950–1951 m. ėjo vienąkart-dukart per savaitę, nuo 1962 m. – triskart, nuo 1990 m. – dukart, nuo 1996 m. – vieną kartą per savaitę. Tiražas 1943 m. – 1000 egz., 1987 m. – 8100 egz., 1997 m. – 1000 egz. Iki 1994 m. ėjo ir rusų bei lenkų kalba.
1943 m. Nr. 1-2 vadinosi „Partizanų šūkis“, 1944 m. Nr. 3 – 1950 m. Nr. 78 – „Trakiečių šūkis“, nuo 1950 m. lapkričio 24 d. – „Pergalės vėliava“, nuo 1962 m. gegužės – „Spartuolis“, nuo 1988 m. – „Galvė“.
Borisas Krilovas

Biografija

1993–1999 m. studijavo Nacionalinėje dailės ir architektūros akademijoje, Švecovo Valerijaus Valentinovičiaus studijoje. Ten jis susitiko su Olesiu Sidoruku ir nuo 1999 m. jie kartu dirba ‘Sidoruko ir Krylovo kūrybinėse dirbtuvėse’. 

Pirmosios monumentaliosios skulptūros, paminklas Petrui Sahaidachniui ir Andriejui Pirmajam  buvo įvykdytos kartu su jų mokytoju Valeriju Švecovu. Savarankiškas darbas prasidėjo nuo paminklo kunigaikščiui Svyatoslavui. Paskui Borisas ir Olesas pradėjo savo techniškai sudėtingus bronzos ir granito derinio eksperimentus.   
2016 m. Borisas Krilovas prisijungė prie ‘Kunigaikščių Ostrogiškių Karūna’ labdaros fondo, įgyvendindamas projektus, susijusius su Ukrainos, Lietuvos ir Lenkijos istorija ir kultūra. 
Tai apima atminimo lentą kunigaikščiui Konstantinui Ostrozskiui Lietuvos-Lenkijos-Ukrainos karinės brigados štabui Liubline ir paminklą, skirtą Lietuvos valstybingumo atkūrimo 100-osioms metinėms „Vytis“  . Naujausias darbas yra pastebimas dėl jo konstrukcijos sudėtingumo, nes tai yra vienas iš nedaugelio jojimo paminkl, turinčių du atramos taškus. Šiandien Sidoruko ir Krylovo kūrybinių dirbtuvių nariai   įsitraukė į kunigaikščio Konstantino Ostrovskio antkapio restauravimo projektą Kijevo-Pečersko istorinio ir kultūrinio rezervato Marijos ėmimo į dangų katedroje.

Apdovanojimai

2001 m. jis gavo trečiąjį prizą antrosiose Ukrainos varžybose ‘Інтерyear už klubų kompleksą ‘Ra’. 
2011. jam buvo suteiktas ‘Vyšgorodo garbės piliečio’ vardas už skulptūros komplekso Šv. Borisui ir Glebui.  
2018 m. Boris gavo Kauno miesto tarybos antrojo laipsnio garbės ženklą už paminklą, skirtą Lietuvos valstybingumo atkūrimo 100-osioms metinėms „Vytis“  .
Liubavos mūšis

Liubavos mūšis – mūšis, įvykęs 1263 m. pavasarį Liubavos žemėje per Didįjį prūsų sukilimą (1260–1274 m.) tarp Herkaus Manto vadovaujamų sukilėlių ir Vokiečių ordino (vadas krašto magistras Helmerichas) kariuomenių.

Istorija

Sukilėliai nusiaubė Kulmo žemę ir įsiveržė į Liubavos žemę. Mūšį, kuris įvyko į vakarus nuo būsimo Žalgirio mūšio lauko, puldami savo grobį saugančius prūsus pradėjo kryžiuočiai. Sukilėliai apsitvėrė ir priešinosi gausesnei Vokiečių ordino kariuomenei, vėliau neva ėmė trauktis. Kai persekiodami bėgančiuosius Vokiečių ordino riteriai suardė rikiuotę ir išsisklaidė, sugrįžę į užtvaras sukilėliai vėl sumaniai kovėsi. Per mūšį žuvo Helmerichas ir Vokiečių ordino maršalas Dytrichas, 40 riterių, dauguma eilinių karių.
Pasak Vokiečių ordino kronikininko Petro Dusburgiečio, žuvo Vokiečių ordino vadovybė bei geriausi riteriai – šiuo požiūriu nuostoliai buvę didesni nei 1260 m. Durbės mūšyje. Kitas Vokiečių ordino pralaimėto mūšio rezultatas – atžygiavę sūduviai sugriovė Liubavos pilį ir miestą. Dėl gentinio laikotarpio pabaigos gyvensenos prūsai nei Liubavos mūšio, nei Zirgūnos mūšio (1271 m.) pergalių strateginei sukilimo sėkmei nepanaudojo – po jų daugiausia gynėsi.
Rygos įlanka

Apimtis

Tarptautinė hidrografijos organizacija apibrėžia Rygos įlankos vakarinę ribą kaip „liniją, einančio nuo Lyser gyvenvietės (57°34’N), Latvijoje, iki piečiausio Saremos salos taško. Paskui riba eina per šią salą iki Pamana gyvenvietės (22°34’E), iš ten iki Enmastės rago ir po to iki piečiausio Hijumos salos taško, paskui per Hijumą iki Takhkunos rago, šiauriausio įlankos taško, ir galų gale, iki Spithamio rago Estijoje“.

Salos

Pagrindinės salos įlankoje yra Sarema, Kihnu ir Ruhnu, kurios visos priklauso Estijai. Kihnu sala apima 16,4 km² plotą. Dėl Saremos salos apribojamo Baltijos jūrų vandenų maišymosi Rygos įlankos vanduo yra šiek tiek mažiau sūrus, negu kitur Baltijos jūroje.

Svarbiausi objektai

Svarbiausi miestai prie įlankos yra Ryga, Pernu, Jūrmala ir Kuresarė. Svarbiausios į įlanką įtekančios upės yra Dauguva, Pernu, Lielupė, Gauja ir Salaca.

Druskingumas

Rygos įlanka turi labai panašią druskos koncentraciją kaip ir Baltijos jūroje, kuri yra apytiksliai nuo šešių iki dešimties promilių (tūkstantųjų dalių). Gėlas vanduo turi 0,5 promilės, o paprastas jūros vanduo – apie 30 promilių. Druskos stratifikacinis sluoksnis yra randamas vidutiniškai 70 m gylyje.

Užšalimas

Žiemą paprastai didžioji dalis arba visa įlanka užšąla. Taip yra dėl nedidelio druskingumo ir dėl įlankos uždarumo. Žiemą daug žmonių vaikšto įlankos ledu. Didžiausias ledo storis (90 cm) užfiksuotas 1941–1942 m. žiemą. Poledinė žūklė yra tradicinis pakrančių gyventojų prasimaitinimo būdas žiemą. Ji yra populiari ir šiandien. Ledas paprastai ištirpta tarp kovo ir balandžio. Vėlyvą 2013 m. kovą, dėl atsiskiriančių ledo lyčių teko gelbėti apie 200 žmonių.
Volodimiras Antonovičius

Biografija

1855 m. baigė Kijevo universiteto Medicinos, 1860 m. Istorijos ir filologijos fakultetą. 1878 m. daktaras, nuo 1901 m. Rusijos mokslų akademijos narys korespondentas.
Kijevo universitete dėstė Ukrainos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos istoriją; nuo 1878 m. profesorius. 1863-1880 m. Kijevo archeografijos komisijos vadovas, jos leidinių vyr. redaktorius. Nuo 1881 m. metraštininko Nestoro istorikų draugijos Kijeve pirmininkas. Paskelbė apie 300 darbų.
Gurujė

Ekonomika

Gurujės ekonomikos pagrindą sudaro arbatos plantacijos (90 %), likusią dalį užima kavos, vaisių ir pan. plantacijos. Nemaža dalis gyventojų turi nedidelius ūkius, iš kurių gauna papildomų pajamų greta nereguliarių atlyginimų.

Demografija

2007 m. Mozambiko vyriausybės vykdyto surašymo duomenimis, 1997 m. Gurujėje gyveno 99 325 žmonės, 2008 m. – 116 992. Mieste labiausiai paplitusi lomvių kalba.

Laukinė gamta

1998 m. Gurujėje vykdyta paukščių stebėjimo ekspedicija aptiko vienintelį šalies endeminį paukštį namuli epalis, nematytą nuo jo atradimo 1932 m. Šiuo metu žinoma, jog ši rūšis klesti Gurujės apylinkėse esančiuose miškuose.
Karvas

Karvas, karvė (norv. karv; angl. karve, karv, karfi) – nedidelis vikingų laivas, panašus į knorą (norv. knarr). Karvai buvo naudojami pervežti žmones, taip pat gyvulius ir kitas gėrybes. Šie laivai galėjo plaukioti labai sekliuose vandenyse, todėl buvo naudojami kabotažinei laivybai. Karves naudojo tiek kaip prekybinius, tiek kaip karinius laivus.
Karvių korpusai būdavo apie 5 m pločio ir iki 21 m ilgio. Turėdavo iki 16 irklų.

Tokių laivų pavyzdžiai yra Osebergo laivas.
Montesuma (Kosta Rika)

Istorija

Maždaug iki 1980 m. Montesuma tebuvo mažas žvejų kaimas.
Pušaloto progimnazija

Istorija

1917 m. rašytoje Pušaloto mokyklos kronikoje yra pyžmėta, kad prieš karą (1914–1918) Pušaloto miestelyje buvusios 2 mokyklos: žydų ir lietuvių dviklasė su 4 skyriais. 1926 m. į Pušaloto miestelį atvežtas didelis medinis namas, kuriame įsikūrė pradžios mokykla. 1939–1941 m. Pušaloto pagrindinė mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, 1949–1954 m. septynmetė mokykla. 1954–1955 m. m. Pušaloto mokykla tapo priaugančia vidurine mokykla, 1958 m. birželio mėn. išleido pirmąją abiturientų laidą. Pušaloto vidurinė mokykla veikė iki 2001 m. rudens, išleido 44 abiturientų laidas. 2001 m. reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2012 m. rugsėjo 1 d. Pušaloto pagrindinė mokykla reorganizuota į Joniškėlio Gabrielės Petkevičaitės-Bitės gimnazijos Pušaloto progimnazijos skyrių.