google/wiki40b huggingface dataset:
Saparmuradas Nijazovas

Biografija

Saparmurato Turkmėnbašio tikroji pavardė – Nijazovas. Jo motina ir du broliai žuvo per žemės drebėjimą Ašchabade 1948 metais, tėvas kariavo ir žuvo Antrojo pasaulinio karo metu. Saparmuratas buvo auklėjamas vaikų namuose, paskui mokėsi Leningrado politechnikos institute. Vėliau, 1985 m. tapo Turkmėnijos TSR vadovu, o šiai paskelbus nepriklausomybę – jos prezidentu. Tuomet priėmė islamą ir atliko Hadžą, už ką savo šaliai gavo paramą iš Saudo Arabijos. Per rinkimus buvo išrinktas iki gyvos galvos. Paskelbė savo šalies neutralitetą, kurį pripažino JTO – tai padėjo jo šaliai išvengti konfliktų dėl teritorijų, į kurias įsivėlė visos kitos vidurinės Azijos valstybės. Pasikeitė pavardę į Turkmėnbaši, kuri reiškia „turkmėnų tėvas“ (aliuzija į Atatiurką, kas reiškia „turkų tėvas“) – jis matė save, kaip po ilgų rusų okupacijos metų, atgimstančios turkmėnų kultūros tėvą. Parašė Ruhnamos knygą, kurią paskelbė kaip turkmėno sielos vadovą. Pats tiesiogiai nesmerkė rusų ir stengėsi su jais palaikyti gerus santykius, nors įstatymas, panaikinantis teisę į dvigubą pilietybę (taigi, verčiantis rusus pasirinkti, ar išvykti iš šalies, ar atsisakyti Rusijos pilietybės ir visam laikui likti Turkmėnijoje) tarp rusų sukėlė nepasitenkinimą.

Asmenybės kultas

Turkmėnijoje stengėsi mažinti Vakarų įtaką: uždarytas operos ir baleto teatras, ribojama anglų kalba. Jo vardu pavadinta daug gatvių, jo portretų ir statulų taip pat yra nemažai, daug užsieniečių mano, kad šalyje klestėjo asmenybės kultas. Turkmėnbašiu buvo pavadintas sausio mėnuo ir uostamiestis ant Kaspijos jūros kranto (buvęs Krasnovodskas). Pats Turkmėnbašis teigė esą jis pats nenorėjo tokio aukštinimo, bet jo aplinkiniai jį taip gerbė, kad jo panaikinti tiesiog nebuvo galima. Vis tik Turkmėnbašis atsisakė pasiūlymo paskelbti jo gimtadienį nacionaline švente ir vietoj to paskelbė vėliavos dieną, tiesa, švenčiamą tą pačią dieną. Neva jis norėjo tik paprasto namo, tačiau parlamentas privertė jį statydintis rūmus. Turkmėnbašis manė, kad geriamasis vanduo turėtų būti nemokamas: taigi Turkmėnijoje jis, kaip ir dujos, yra nemokami.
FK Kiemas-Širvėna Vilnius

Istorija

Klubas įkurtas 2005 m. ir iškart debiutavo SFL aukščiausiajame divizione. Nuo 2007 m. komanda žaidžia ir LFF taurės turnyruose.
Intel Extreme Masters

Intel Extreme Masters (IEM) – kasmetinis elektroninio sporto pasaulio turnyras, kuriame žaidžiami StarCraft 2, Counter Strike ir League of Legends žaidimai. Organizuoja įmonė Turtle Entertainment, pagrindinis rėmėjas Intel. Iš viso yra įvykę penki turnyrai. Nuo 2010 m. iki 2011 m. finalai buvo rengiami CeBIT parodų centre Hanoveryje, Vokietijoje. Penktojo sezono finalai vyko 2011 m. kovo 1-5 dienomis, su 130 000 JAV dolerių priziniu fondu. Nuo 2012 m. finalai pradėti rengti Katovicuose Spodek arenoje, kuri talpina 11 500 žiūrovų (be papildomų vietų, kurios būna išdėliotos prie scenos).
Ankstesni finalai buvo žaidžiami Los Andžele, Čengdu ir Dubajuje. Pirmajame IEM sezone buvo žaidžiamas tik Counter Strike, vėliau žaidimų įvairovė didėjo. Ketvirtajame turnyre vyko ir Warcraft 3 turnyras, tačiau vėliau jo buvo atsisakyta.

Formatas

Patekimui į finalą organizuojami kvalifikaciniai etapai pagal regionus: Šiaurės Amerika, Europa, Pietryčių Azija. Papildomai, kažkiek žaidėjų patenka su vardiniais pakvietimais. Pavyzdžiui, 2011 m. vardinius pakvietimus gavo korėjiečiai StarCraft2 žaidėjai Greg Fields (IdrA, pagal kilmę amerikietis), Jung Woo Seo (Ace), Park Hyun Woo (Squirtle) ir Jang Jae Ho (Moon).
Finaluose žaidėjai skirstomi į dvi grupes po šešis žmones. Pirmos trys vietos iš kiekvienos grupės išeina į atkrentamąsias varžybas; pirmoji vieta patenka tiesiai į pusfinalį, likusios dvi žaidžia tarpusavyje dėl patekimo į pusfinalį.
Irena Vabalienė

Irena Kazlauskaitė – Vabalienė (Norvaišienė) (g. 1935 m. rugsėjo 27 d. Žemaičių Kalvarijoje, Plungės raj.) – lietuvių kino dailininkė, rūbų modeliuotoja. Lietuvos dailininkų sąjungos, Lietuvos kinematografininkų sąjungos narė.

Biografija

1955 – 1959 m. mokėsi Vilniaus lengvosios pramonės technikume, 1963 – 1968 m. studijavo Vilniaus dailės institute. 1959 – 1974 m. dirbo Vilniaus modelių namų rūbų modeliuotoja, nuo 1970 m. buvo Lietuvos kino studijos dailininkė.
Vyras Raimondas Vabalas, kino režisierius ir scenaristas.
Vilniaus Aleksandro Puškino vidurinė mokykla

Istorija

Vilniaus 60-oji vidurinė mokykla įkurta 1988 m. rugsėjo 1 d.
2004 m. vasario 11 d. mokyklai suteiktas Aleksandro Puškino vardas. Mokykla tęsia Vilniaus Aleksandro Puškino gimnazijos, veikusios Vilniuje iki 1940 m., tradicijas. Kasmet mokykla dalyvauja tarptautiniuose Aleksandro Puškino vardo mokyklų forumuose, kurie vyksta Maskvoje, palaiko ryšius su Aleksandro Puškino vardo mokyklomis Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Rusijoje ir Europoje. Mokykloje įkurtas Aleksandro Puškino muziejus, kuris įrašytas į Lietuvos Respublikos muziejų katalogą.
Jolanta Varapnickaitė

Biografija

1967–1978 m. mokėsi Kauno 7-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978–1983 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistikos specialybę. 2006 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, suteikta teisės magistrės kvalifikacija. 2012 m. apgynė socialinių mokslų daktaro disertaciją „Teisės ir etikos problemos Lietuvos regioninėje periodikoje (2000–2010)“ .
1981–1984 m. VU laikraščio „Tarybinis studentas“ vyr. redaktorė. 1984–1991 m. Respublikinio automobilių transporto susivienijimo savaitraščio „Automobilininkas“ vyr. redaktorė.
1991–1995 m. leidybos redakcinio centro „Lietuvos auto“ vyr. redaktorė. 1995–1996 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijos publicistikos skyriaus redaktorė. Rengė publikacijas kultūros gyvenimo klausimais. 1996–1997 m. žurnalo „Katalikų pasaulis“ vyr. redaktorė, dailininko Vinco Kisarausko fondo pirmininkė. 1983–1987 m., 1990–1995 m., 1996–2001 m. VU Žurnalistikos katedros, vėliau tapusios Žurnalistikos institutu, dėstytoja valandininkė. 
1997–1999 m. Valstybinės mokesčių inspekcijos prie Finansų ministerijos atstovė spaudai. 1999–2005 m. VĮ Valstybės turto fondas atstovė spaudai, Rinkodaros skyriaus viršininkė. 2002–2005 m. Lietuvos ryšių su visuomene specialistų sąjungos pirmininkė. 2005–2006 m. žurnalo „Vadovo pasaulis“ vyr. redaktorė, konsultantė.
Nuo 2006 m. rugsėjo mėn. VU Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto dėstytoja.  Nuo 2015 m. VU Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto docentė, nuo 2014 metų MRU Verslo ir medijų mokyklos (BMS) docentė.
Spaudai parengė, redagavo nemažai knygų ir brošiūrų. Sudarė ir parengė Rokiškio krašto šviesuolės Anelės Ališauskienės poezijos rinkinį „Norėjau pagauti Aušrinę“ (1996), Vinco Kisarausko rankraštinio linoraižinio – Saint John Perse „Anabasis” išleidimo projekto vadovė (1997), Prano Vaičekonio monografijos „Katalikų dvasininkijos juridinė padėtis XIX a. Lietuvoje” redaktorė (1999), Egidijaus Vareikio knygos „Dinozaurėjanti Europa” redaktorė (2002) ir kt.
Atstovavo Lietuvos Respublikai projektuose rengiant tarptautinį mokesčių administratorių žurnalą „Tax Tribune“ (1997), yra parengusi šiam žurnalui publikacijų (1997–1999).
Kaip redaktorė bendradarbiavo su leidyklomis Alma Littera, Katalikų pasaulis, Strofa  ir kt.
Mokslo darbų žurnalo „Žurnalistikos tyrimai“ redakcinės kolegijos narė (nuo 2008), mokslo redaktorė (2015–2016).
Yra paskelbusi mokslo straipsnių žurnalistikos teorijos ir praktikos klausimais, kultūros istorijos publikacijų Lietuvoje ir užsienyje. Skaito pranešimus nacionalinėse ir tarptautinėse mokslinėse konferencijose. Nuo 2012 m. – Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos narė. 2013–2014 metais buvo Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos komisijos narė. 2014 m. apdovanota medaliu „Už nuopelnus žurnalistikai“. 2017 metų Vytauto Gedgaudo premijos laureatė. Nuo 2018 m. iki šiol LŽS Vilniaus skyriaus valdybos pirmininkė, LŽS valdybos narė. Nuo 2019 m. Visuomenės informavimo etikos komisijos narė.
Velsas (Austrija)

Istorija

Apgyvendintas neolito eroje, svarbą įgavo Romos laikas, nes buvo Norikijos centre. Apie 215 metus gavo miesto teises, bet žlugus Romos imperijai neteko savo svarbos.
1222 m. vėl suteiktos miesto teisės.
Žemytės kapinės

Kapinės

Įrengtos kaimo žemių vakariniame pakraštyje stūksančioje kalvelėje. Jos stačiakampio plano, pailgas šiaurės rytų– pietvakarių kryptimi, 45 x 25 m dydžio, apjuostos lauko akmenų tvoros, ties kurios šiaurės vakarinės kraštinės viduriu įrengti kaltiniai vartai. Pakraščiuose auga pavieniai lapuočiai medžiai.
Kapus ženklina mediniai, metaliniai ir akmens paminklai bei kryžiai. Ties kapinių pietrytinio pakraščio viduriu stovi medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė koplytėlė dvišlaičiu lentiniu stogeliu, kurios frontoną remia dvi kolonėlės.
Priešais kapines stovi stogastulpio tipo kultūros paveldo objekto anotacinis ženklas.
Teritorijos plotas – 0,13 ha.
Kapinės ribojasi su Žemytės senovės gyvenviete.

Istorija

Kalvoje, kurioje veikia kapinės, buvo priešistorinė gyvenvietė, o į šiaurę nuo jos išliko VIII–XIII a. kapinynas. Kapinės įrengtos XVI a., kuriantis Žemytės kaimui. Veikė iki XVIII a. pab. Nuo XIX a. iki XX a. pr. jose daugiausia laidoti savižudžiai, nekrikštyti kūdikiai bei kitatikiai.
Kapinės oficialiai laikomos neveikiančiomis, tačiau jose mirusiuosius leidžiama laidoti senosiose šeimos kapavietėse.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Rentgeno aparatas

Rentgeno aparatas – prietaisas, šviečiantis rentgeno spinduliais.

Istorija

Rentgeno spindulių 1895 m. atradėju dažniausiai vadinamas Vilhelmas Konradas Rentgenas (Wilhelm Röntgen), nes jis pirmasis juos sistemingai studijavo, nors ir nepirmasis pastebėjo jų efektą. V. H. Rentgenas juos pavadino X spinduliais (angl. X-Ray). Rentgeno spinduliai gaunami bombarduojant paviršių dideliu greičiu judančiais elektronais (vakuume).
Pirmoji rentgeno nuotrauka buvo V. H. Rentgeno žmonos ranka. Nuotraukoje matomas jos vestuvinis žiedas ir rankos kaulai. 1896 m. sausio 18 d. rentgeno aparatą viešai pademonstravo H. L. Smitas. Po rentgeno spindulių atradimo 1895 m. jie buvo reklamuojami kaip naujausias mokslo stebuklas ir patraukė pramogų verslo dėmesį. Nors daugelis žmonių žavėjosi išradimu, kiti bijojo, kad šis išradimas leis nepažįstamiesiems žiūrėti kiaurai sienas ir duris.
Pirmieji labai svarbūs rentgeno spindulių tyrinetojai buvo Ivan Pulyui, William Crookes, Johann Wilhelm Hittorf, Eugen Goldstein, Heinrich Hertz, Philipp Lenard, Hermann von Helmholtz, Nikola Tesla, Thomas Edison, Charles Glover Barkla, Max von Laue, ir Wilhelm Conrad Röntgen.

Veikimo principas

Rentgeno aparato veikimas pagrįstas rentgeno spindulių generavimu. Vakuumo vamzdelyje sudaryta aukšta įtampa (20–600 kV) pagreitina iš kaitinamo arba šalto katodo sklindančius elektronus. Jie įgyja labai didelį greitį ir, atsitrenkę į anodą, savo judėjimo energijos pertekliaus nedidelę dalį (0,1–5 %) išspinduliuoja rentgeno spinduliuote. Rentgeno pluoštas nukreipiamas į tiriamąjį kūną. Dalis rentgeno spindulių prasiskverbia per švitinamą objektą. Apšvitinimo metu gaunamas šėšėlinis vaizdas fiksuojamas fotojuostoje, puslaidininkių plokštėse arba vaizdo stiprintuvuose. Tokiu būdu gaunamos nuotraukos vadinamos rentgeno nuotraukos.

Pritaikymas

Rentgeno spindulių technologija naudojama medicinoje ir medžiagų analizėje. Rentgeno spinduliai yra labai skvarbūs, dėl to rentgeno aparatai naudojami fotografuojant kaulus ir dantis, jais galima diagnozuoti kaulų skilimus ir lūžius. Tai įmanoma, nes kaulai sugeria daugiau rentgeno spindulių nei minkštieji audiniai. Tos vietos, kurios sugeria daugiau spindulių, nuotraukoje matomos baltesnės. Virškinamojo trakto rentgeno nuotraukos daromos naudojant kontrastines priemones (pvz., bario sulfatą).
Rentgeno aparatai taip pat naudojami saugumo kontrolei oro uostuose, pasienio kontrolės postuose. Jais galima neatidarant bagažo ar transporto priemonių krovinių skyrių rasti bombas, ginklus ir kitus neleidžiamus objektus.
Įmonių teisė

Įmonių teisė – verslo teisės šaka, apimanti teisės normas, reguliuojančias teisinius įmonių (bendrovių, bendrijų ir kt.) veiklos santykius. Ji apima įmonių steigimo, akcininkų ir kitų organų susirinkimų, jų narių skyrimo bei atšaukimo, bendrovių valdymo, bendrovių kapitalo didinimo bei mažinimo ir kitus klausimus.
Pietų Marutea

Pietų Marutea (pranc. Marutea Sud, Marutea-i-runga) arba Nuku Nujis (Nuku-nui) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, 1470 km į rytus nuo Taičio, Tuamotu salyne, nors administraciškai priskiriamas Gambjė saloms. Plotas – 14 km², su lagūna – 112 km².
Atolas yra 20 km ilgio ir 8 km pločio. Salos žemos, mažos. Salelės yra beveik visose koralų žiedo vietose.
2012 m. Pietų Marutea saloje gyveno 111 žmonių. Šiaurinėje atolo dalyje yra Auorotinio kaimas, ten yra ir privatus aerodromas. Perlų rinkimas.
Salą 1606 m. pasiekė ispanas Pedras Fernandesas de Kirosas ir pavadino San Telmu. 1791 m., ieškodamas „Baunti“ maištininkų, čia lankėsi britų jūrininkas Edvardas Edvardsas.
Sala vadinama Pietų Marutea nuo kitame Tuamotu salyno gale esančios Šiaurės Marutea salos.
Būtingės naftos terminalas

Būtingės naftos terminalas – naftos terminalas Baltijos jūroje ir Būtingėje, ties Lietuvos valstybės siena su Latvija, skirtas importuoti ir eksportuoti naftą. Terminalas pradėjo veikti 1999 m. ir šiuo metu priklauso lenkiško kapitalo įmonei „AB ORLEN Lietuva“.

Terminalo veikimo principas

Tai vienataškio švartavimosi tipo SPM (angl. Single point mooring) naftos terminalas. Tanklaiviai švartuojasi prie SMP plūduro (angl. Single point mooring buoy), plūduriuojančio jūroje apie 7,5 km atstumu nuo kranto. Žarnomis nafta perpumpuojama iš tanklaivio per SPM plūdurą į jūros dugne nutiestą naftos vamzdyną, kuriuo pasiekia terminalo talpas krante.

Istorija

Būtingės naftos terminalas buvo pradėtas planuoti 1993 m. Terminalui valdyti 1995 m. įkurta atskira bendrovė AB „Būtingės nafta“, kuri, reorganizuojant Lietuvos naftos sektorių, 1998 m. buvo įjungta į AB „Mažeikių nafta“ grupę (šiuo metu „AB ORLEN Lietuva“). Terminalą suprojektavo JAV bendrovė „Fluor Daniel“, statybų ir inžinerijos korporacijos „Fluor Corporation“ padalinys. Statybos rangos darbus atliko ta pati „Fluor Daniel“ bei Vokietijos bendrovė „Preussag Wasser & Rohrtechnik“.
1999 m. liepos 22 d. Būtingės naftos terminalas buvo atidarytas pripildant pirmąjį naftos tanklaivį. Iki 2006 m. liepos mėn. Būtingės naftos terminalas eksportavo rusišką Urals (arba R.E.B.C.O.) naftą. 2006 m. liepos mėn., nutrūkus naftos tiekimui „Draugystės“ vamzdynu, terminalas pradėjo dirbti importo režimu, aprūpindamas Mažeikių naftos perdirbmo gamyklą žaliava. 2013 m. rugpjūčio mėn. aptarnautas tūkstantasis tanklaivis terminalo istorijoje.

Incidentai

2001 m. kovo 6 d., įvykus avarijai, į jūrą išsiliejo 0,3 t naftos. Tų pačių metų lapkričio 23 d. įvyko didžiausias incidentas per terminalo veiklos istoriją, kai kraunant naftą į Norvegijos tanklaivį „Catherine Knutsen" trūko povandeninė transportavimo žarna. Incidento metu į Baltijos jūrą iš viso išsiliejo 59 t naftos ir buvo užteršta 4 760 m² jūros paviršiaus.
Tlaskala (miestas)

Paveldas

Mieste gausu kolonijinės architektūros paveldo: Šv. Pranciškaus Asyžiečio vienuolynas su katedra (1537 m.), Šv. Jono ir Šv. Juozo bažnyčia (1641 m.), Okotlano bazilika (1670 m.), Indijų karaiškoji koplyčia (1528 m.), Įsikūnijimo ligoninės liekanos (1537 m.), Karališkieji rūmai (1545 m.), Karališkieji ir parijų vartai (1550 m.), koridos arena (1732 m.), ginklų aikštė (1524 m.), XVI a. konvento, koplyčios, XIX a. akveduko liekanos.

Istorija

Miesto pavadinimas nahuatlių kalba reiškia „tortilijų vieta“. Tlaskala iškilo XIV a., kai Tepetikpako, Okotelolko, Tisatlano, Kiahuistlano klanai, kovodami prieš actekus, sudarė Tlaskalos konfederaciją. Netrukus Tlaskala buvo vienas svarbiausių Mezoamerikos prekybinių taškų. Tačiau actekai netrukus per gėlių karus užkariavo visas aplinkines teritorijas ir nukirto Tlaskalos prekybinius saitus.
XVI a., Kortesui vykdant Meksikos užkariavimą, tlaskaliečiai susivienijo su ispanais ir dalyvavo užimant actekų sostinę Tenočtitlaną. 1522 m. europiečiai įkūrė Tlaskalos miestą, pradėjo vietinių gyventojų evangelizaciją. XVI a. dauguma vietinių gyventojų žuvo dėl epidemijų. Vėliau Tlaskala tapo vienos iš Naujosios Ispanijos provincijų sostinių.
Referendumas dėl pilietybės išsaugojimo

Privalomasis referendumas dėl Lietuvos Respublikos Konstitucijos 12 straipsnio pakeitimo (dar žinomas kaip referendumas dėl pilietybės išsaugojimo) – 2019 m. gegužės 12 d. Lietuvoje vykęs referendumas, kurio metu buvo sprendžiamas Konstitucijos 12 straipsnio pakeitimas, įteisinantis galimybę išsaugoti Lietuvos pilietybę, tapus kitos šalies piliečiu. Referendumas įvyko (dalyvavo 53,16 % rinkėjų), tačiau pakeitimas nebuvo priimtas, kadangi pritrūko pritarimo: "už" pasisakė tik 73,45 % dalyvavusiųjų, t. y. mažiau nei pusė visų piliečių.
Nepaisant buvusių planų referendumą rengti dvi dienas (gegužės 12 ir 26 d.), po Konstitucinio teismo išaiškinimo, kad tai prieštarauja Konstitucijai, buvo priimtas sprendimas palikti tik gegužės 12 d. Tą pačią gegužės 12 d. dieną vyko ir Prezidento rinkimų pirmasis turas bei referendumas dėl Seimo narių skaičiaus mažinimo.
Referendume išvakarėse jame balsuoti buvo apsisprendę maždaug 2/3 Lietuvos piliečių.

Rezultatai

Referendume savo nuomonę išsakė 1 322 135 rinkėjai, kurie sudarė 53,16 % visų, turinčių balsavimo teisę. 1 294 068 (97,88 %) biuleteniai buvo galiojantys, iš kurių 73,92 % pritarė referendume keltam klausimui, o 26,08 % – nepritarė. Referendumas dėl pakankamo aktyvumo įvyko, bet dėl nepakankamo balsų už (referendume keltam klausimui turėjo pritarti daugiau nei pusė visų, turinčių balsavimo teisę), svarstomas klausimas nebuvo priimtas.
Rysai

Istorija

Pirmą kartą į kalną įkopta 1840 m., žiemos metu – 1844 m. XX a. vietos komunistinė valdžia platino nepatvirtintą faktą, jog čia apie 1910 m. įkopęs pats Leninas.

Turizmas

Rysai – aukščiausias kalnas Tatruose, kur galima įkopti pavieniams turistams be gido pagalbos. Iš Slovakijos pusės viršukalnę galima pasiekti maršrutu nuo Štrbske Pleso ežero, vedančiu pro Chata pod Rysami stovyklavietę 2 250 m aukštyje ir veikiančią gegužės–balandžio mėnesiais. Nuo lapkričio 1 iki birželio 15 d. ši trasa būna uždaryta. Iš Lenkijos pusės kalnų žygiai sudėtingesniu ir statesniu maršrutu pradedami nuo Morske Oko ežero.
Stanislavas Ciolekas

Biografija

Lenkijos bajorų herbo „Ciolek“ atstovas. Mazovijos vaivados Andžejaus Cioleko (1356–1396) ir Elžbietos iš Sulimovo sūnus. Broliai – Vygandas, Andreasas ir Klemensas.
1392–1402 m. Stanislavas Cioleklas mokėsi Paryžiaus universitete, kur gavo humanitarinių mokslų magistro laipsnį. Karaliaus Jogailos valdymo metu, 1410 m., buvo paskirtas karaliaus kanceliarijos sekretoriumi, bet buvo nušalintas nuo tų pareigų 1419 m. dėl paskvilio parašymo ant karalienės Elžbietos Granovskos. 1420 m. vėl pradėjo dirbti karaliaus kanceliarijoje. Tais pačiais metais įstojo į Krokuvos akademiją ir netrukus suartėjo su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Vytautu. 1410–1420 m. dalyvavo lenkų derybose su kryžiuočiais, tame tarpe vyko su pasiuntinybe 1413 m. pas Teutonų ordiną Žemaitijos reikalais. Bendradarbiavo su Krokuvos vyskupu Zbignevu Olesnickiu ir buvo jo šalininkas. 1410 m. kartu su Zbignevu Olesnickiu važiavo su diplomatine misija pas Vokietijos imperatorių Zigmantą Liuksemburgietį.
1411–1421 m. Stanislavas Ciolekas vykdė Krokuvos žemės notaro ir Krokuvos kapitulos funkcijas. Greitai kilo bažnytine hierarchija, buvo Gniezno ir Poznanės kanauninku. 1423 m., karalienės Sofijos palaikymo dėka, gavo Karūnos pakanclerio pareigybę. 1425 m. Romos kurija neleido jam užimti Plocko vyskupo pareigybės, dėl to nutraukė ryšius su Zbignevu Olesnickiu. 1428 m. buvo paskirtas Poznanės vyskupas. Buvo husizmo priešininkas.
1434 m. Poznanės vyskupas Stanislavas Ciolekas dalyvavo Bazelio bažnyčios taryboje, o netinkamas valdymas privedė prie liaudies sukilimo. Jis buvo priverstas bėgti iš Poznanės ir rado prieglobstį Krokuvoje. 1435 m. gruodžio 31 d. dalyvavo taikos sutarties su Teutonų ordinu pasirašyme Bžec-Kujavijoje. 1437 m. jis grįžo į Poznanę.
Mirė 1437 m. lapkričio 10 d. Buvo palaidotas kartu su broliu Vigandu Švento Mikalojaus bažnyčioje, Varkoje.
Adomas Butrimas

Biografija

1978 m. baigė archeologiją Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 1985 m. istorijos mokslų kandidatas. 1991–2008 m. stažavo Australijos ir Vakarų Europos universitetuose.
1978–1986 m. dirbo Istorijos ir etnografijos muziejuje (dabar Lietuvos nacionalinis muziejus). Nuo 1986 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas, 1991–2003 m. mokslo ir meno reikalų prorektorius, nuo 2004 m. rektorius; 2002 m. profesorius.
1995 m. vienas Žemaičių draugijos ir Žemaičių akademijos steigėjų, pirmasis vadovas–rektorius.

Mokslinė veikla

Svarbiausios veiklos sritys – meno istorijos (ypač priešistorės), archeologijos, Lietuvos istorijos, gintaro ir ankstyvųjų jo dirbinių tyrimai ir populiarinimas. Daug nuveikė leidybos srityje, daugiau kaip 50 knygų vienas autorių, sudarytojas, redkolegijos narys. Surengė tarptautinių konferencijų; 1996 m. vienas III indoeuropeistikos konferencijos, skirtos M. Gimbutienei organizatorių.
Avuotinių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Aizkrauklės piliakalnis 22 kmLuokstės piliakalnis 7 km
Vyno kalno piliakalnis 5 kmKalnaziedų piliakalnis 13 kmBabranų piliakalnis 11 km
Sėlpilio piliakalnis 6 kmStrobukų piliakalnis 50 kmGrūbelės piliakalnis 8 kmPermalių piliakalnis 9 km
Markianas

Iškilimas

Markianas gimė 392 m. Ilyrijoje ar Trakijoje. Kaip tėvas jis tapo kareiviu, o jaunystę praleido kaip eilinis Filipolio įgulos narys. Dalinys buvo nusiųstas kautis su Sasanidais (tikriausiai 421–422 m.) Tačiau Likijoje jis susirgo. Tuo metu jis galbūt buvo dalinio vadas.
Pagijęs Markianas išvyko į Konstantinopolį, kur 15 metų buvo elitiniu rūmų sargybiniu. Jam vadovavo generolai Ardaburijus ir Asparas. Šio kampanijoje Afrikoje 431/434 m. Markianas buvo vandalų paimtas į nelaisvę. Vėlesnė legenda teigia, kad jis buvo nuvestas pas karalių Geiseriką (428–477 m.), kuris iš ženklo suprato, kad Markianas būsimasis imperatorius ir jį paleido, gavęs pažadą, kad jis nekariaus su vandalais.
Generolų padedamas Markianas tapo sargybinių kapitonu, o vėliau senatoriumi. Mirus imperatoriui Teodosijui II 450 m., jo sesuo ir įpėdinė Pulcherija išsirinko Markianą savo vyru ir pasiūlė valdyti hunų nusiaubtą imperiją.

Valdymas

Tapęs imperatoriumi Markianas nustojo mokėti gėdingą duoklę Atilai (434–453 m.), kad šis nepultų Rytų Romos imperijos. Supratęs, kad neužims Konstantinopolio, Atila įsiveržė į Galiją 451 m. ir Italiją 452 m., o Markiano valdos liko neliestos.
Markianas sutvarkė finansus, apribojo prabangą, apgyvendino ištuštėjusius rajonus. Jis atmušė atakas prieš Siriją ir Egiptą 452 m. ir numalšino Armėnijos neramumus 456 m. Kitas svarbus jo valdymo įvykis buvo Chalkedono susirinkimas, kuriame Markianas tarpininkavo tarp įvairių krikščionių grupių.
Markianas ignoravo Vakarų Romos imperijos reikalus. Jis netrukdė Atilai Italijoje ir nieko nedarė, kai buvo nusiaubta Roma 455 m. Dabar manoma, kad jis buvo aktyvesnis ir spėjama, kad jis buvo įsivėlęs į įvykius, nulėmusius Atilos mirtį.
Prieš Atilos mirtį 453 m. Markianas su juo susipyko. Bet hunų vadas mirė prieš prasidedant karui. Markianas teigė, kad sapne matė priešais sulaužytą Atilos lanką, o po kelių dienų atėjo žinia apie jo mirtį.
Markianas mirė 457 m. sausio 27 d. nuo ligos, tikriausiai gangrenos, kuria galėjo užsikrėsti ilgoje religinėje kelionėje. Jis palaidotas Šventųjų Apaštalų bažnyčioje Konstantinopolyje su Pulcherija.
Nepaisant trumpo valdymo Markianas laikomas vienu iš geriausių ankstyvųjų Rytų Romos imperatorių. Stačiatikiai laiko Markianą ir jo žmoną šventais, jų šventė vasario 17 d.