google/wiki40b huggingface dataset:
Getas

Getas – atskiras ar izoliuotas miesto rajonas ar gyvenvietė, kurioje atskirai leidžiama gyventi tautinėms ar kultūrinėms mažumoms. Antrojo pasaulinio karo holokausto metu taip buvo vadinamas izoliuotas ir perimetru saugomas miesto rajonas, kuriame žydai gyvendavo iki perkėlimo į koncentracijos stovyklas.

Istorija

Pirmuosius getus XVI a. įsteigė Italija, Ispanija ir Portugalija, vėliau Vokietija apgyvendinti iki tol klajojusiems žydams. 1512–1517 m. Laterano V susirinkimas nustatė palankias žydų apsigyvenimo katalikų miestuose sąlygas.
Geto pavadinimas kilo pagal Venecijos rajoną, kuriame 1516 m. apsigyveno žydų bendruomenė (it. ghetto nuovo – „Naujoji liejykla“). 1541 m. jame gyveno 5000 žydų. Į miesto kasą jie mokėjo kasmet po 10000 dukatų. Romoje getas įkurtas 1555 m. , kai popiežius Povilas IV išleido bulę Cum nimis absurdam. Vėliau žydų gyvenamieji kvartalai atsirado Livorne ir Feraroje.
Pirmieji getai nebuvo susiję su prievarta, tiesiog žydai patys siekė kurti savo atskiras gyvenvietes, siekdami išlaikyti savo tautinį identitetą, religiją, mokyklą, amatų paslaptis. Getas turėjo ribotą autonomiją ir dažnai tvarkėsi pagal savo papročius. Bendruomenė rinko savo tarybą – kahalą, kuris leido bendruomenei privalomus įstatymus. 
Vėliau, žydų bendruomenėms sustiprėjus, jie pradėjo gyventi ir kituose miestų rajonuose, steigdami amatų ir paslaugų dirbtuves ar įmones. Kai kuriuose didesniuose miestuose buvo po kelis getus.
JAV XIX a. pradžioje getuose apsigyveno juodaodžiai amerikiečiai, o vėliau ir meksikiečiai, puertorikiečiai. Panašiomis į geto sąlygomis gyveno ir į rezervatus suvaryti indėnai.
Antrojo pasaulinio karo metu nacistai Vokietijoje pradėjo steigti žydų kvartalus (vok. jüdische Wohnbezirke), kuriems paskyrė neturtingiausius miestų kvartalus. Iš geto jo gyventojai galėjo eiti į darbus mieste, o kai kurie buvo įdarbinami ir prievarta, tačiau laiku turėjo grįžti namo. Pirmasis getas okupuotuose kraštuose įsteigtas Lenkijoje Petrikave jau 1939 m. spalio 8 d. Veikė iki 1942 m. spalio 15-22 d., kai 22000 kalinių buvo išvežti į Treblinkos koncentracijos stovyklą.
Rytų Sibiro jūra

Rytų Sibiro jūra (rus. Восточно-Сибирское море, jak. Илин Сибиирдээҕи байҕал) – Arkties vandenynui priklausanti jūra šiaurinėje Azijos dalyje. Vakaruose jos riba yra Naujojo Sibiro salos, o rytuose – Vrangelio sala. Vakaruose ribojasi su Laptevų jūra, o rytuose su Čiukčių jūra. Su Laptevų jūra jungiasi Dmitrijaus Laptevo, Eterikano ir Sanikovo sąsiauriais, su Čiukčių jūra – De Longo sąsiauriu. Plotas – 913 000 km². Gylis siekia 915 m.
Didžiausios įlankos: Čaūno užutėkis, Kolymos įlanka, Omulio užutėkis. Didžiausios salos: Naujojo Sibiro, Lokių, Ajonas.
Į jūrą įteka Indigirka, Kolyma, Alazėja. Jos sudaro dideles deltas. Jūros dugnas sąlyginai plokščias.
Vandens temperatūra vasarą 4–8 °C (šalia upių žiočių), 0–1 °C (atviroje jūroje), žiemą nuo -1,2 °C iki -1,8 °C. Druskingumas nuo 5 ‰ prie upių žiočių iki 20 ‰, o vakaruose iki 30 ‰. Didžiąją metų dalį Rytų Sibiro jūrą dengia ledas, vasarą pratirpsta tik pietinė dalis. Potvynis vyksta kas pusė paros (aukštis iki 0,1 m).
Jūroje gaudomi jūrų vėpliai, ruoniai, žuvys (muksunas, navaga, alpinis šalvis ir kt.).
Pagrindinis uostas – Pevekas.
Frydrichas Šmalcas

Johanas Frydrichas Leberechtas Šmalcas (vok. Johann Friedrich Leberecht Schmalz, rus. Фридрих Готлибович Шмальц; 1781 m. birželio 25 d. Vildenborne (dab. Caico priemiestis) – 1847 m. gegužės 23 d. Drezdene) – Vokietijos ir Rusijos imperijų žemės ūkio mokslininkas, pedagogas.

Biografija

Gimė ir augo stambaus žemvaldžio šeimoje, dar vaikystėje įgijo pirmuosius praktinius įgudžius žemės ūkio srityje. 1804 ir 1806 metais išsinuomavo du ūkius prie Ceico prie Altenburgo ir juos sėkmingai valdė, nors tam tinkamo išsilavinimo ir neturėjo. 1812 m. Rytprūsių vyriausybė jam leido administruoti dideles valdas, kurias jis sugebėjo paversti pelningomis. Vadovaudamas ūkiams Kusuose ir Naujuosiuose Vingerupiuose (abu prie Gumbinės), nepaisant sunkios pradžios, atvedė juos į pavyzdinių gretas. Savo patirti dirbant su valstiečiais lietuvininkais vėliau išdėstė  knygutėse „Apie mano ūkininkavimą ...“ (išleista 1829 m.) bei „Lietuviški  pažangos žingsniai“ (išl. 1843 m.).   
Tuo pačiu metu F. Šmalcas redagavo vietinę ūkininkų spaudą, joje paskelbė vertingų straipsnių. Publikuodamas medžiagą iš pačių įvairiausių žemės ūkio sričių jis patraukė ne tik specialistų dėmesį Rytprūsiuose, bet ir besiribojančioje Rusijos imperijoje.
1821 m. Frydrichas Šmalcas išrenkamas Gumbinės apygardos (1818 m. pertvarkytos iš Lietuvos departamento) Žemės ūkio draugijos sekretoriumi, o 1829 m. už nuopelnus mokslui Jėnos universitetas jam suteikė akademinį filosofijos daktaro laipsnį. Tais pačiais metais jis pakviečiamas į Dorpato universitetą profesoriauti ir vadovauti katedrai. Šioje aukštojoje mokykloje F. Šmalcas dėstė žemės ūkio disciplinas, gretimame Altkusthofo dvare (dabar est. Vana Kuuste) 1834 m. įkūrė mokomąjį ūkį.
Dirbdamas dėstytoju dalyvavo tiriamosiose ekspedicijose po įvairias Rusijos imperijos vietoves. Gyvendamas Dorpate parašė daugybę vertingų ir skaitytojams patrauklių dalykinių knygų apie augalininkystę ir gyvulininkystę. 1845 m. Frydrichas Šmalcas paliko Universitetą ir grįžo į savo ūkį Kusuose. Mirė keliaudamas pas giminaičius į Drezdeną. Savo amžininkams jis liko neginčiajamu autoritetu laukininkystės ir ūkio vedimo srityse tiek Rytprūsiuose, tiek ir Baltijos šalyse.
Sanšain Kostas

Istorija

1770 m. čia apsilankė Džeimsas Kukas.
Palaikymo brigada

Palaikymo brigada (angl. sustainment brigade) – pagalbinė JAV kariuomenės brigada, tvarkanti užnugario paramos dalinius (angl. combat service support units) ir taip palaikanti nuo 1 iki 6 brigadų kovinių grupių (angl. Brigade Combat Teams; BCT).
XXI a. pradžioje pradėjus pertvarkyti JAV kariuomenę iš divizinės organizacijos į brigadinę organizaciją iki tol egzistavusios divizijų paramos komandos (angl. DISCOM; Division Support Commands), korpusų paramos grupės (angl. Corps Support Group) ir rajonų paramos grupės (angl. Area Support Groups)) buvo panaikintos arba performuotos į palaikymo brigadas (anksčiau vadintas Sustainment Units of Action arba SUS ar SUA).
Palaikymo brigadų dydis įvairus. Dydis priklauso nuo aptarnaujamų brigadų kovinių grupių skaičiaus. Brigada gali veikti savarankiškai. Palaikymo brigados leidžia JAV armijai geriau valdyti logistinius srautus į operacijų rajoną, aptarnauja kitus kovinius dalinius tiekdamos degalus, šaudmenis, medicinines atsargas ir atsargines dalis ratinei technikai remontuoti.
Palaikymo brigados taip sudarytos, kad galėtų nepriklausomai veikti operacijų teatre arba veikti kartu su kitomis palaikymo brigadomis vadovaujant ekspedicinei palaikymo vadovybei (angl. Sustainment Command (Expeditionary)).
Pagal paskutinius duomenis numatoma 30 palaikymo brigadų – 13 aktyvių, 9 nacionalinės gvardijos ir 9 kariuomenės rezervo.
Lansas

Istorija

XVI a. pradžioje Lansą užėmė Ispanijos Nyderlandai, o Prancūzijai jis atiteko tik 1659 m. Nuo 1849 m. kasama anglis.

Futbolas

Mieste garsiausias yra RC Lens klubas.
1984 m. čia vyko VII Europos futbolo čempionatas, o 1998 m. – XVI pasaulio futbolo čempionatas.
Marijampolės sinagoga

Marijampolės sinagoga – buvusi sinagoga Marijampolėje. Dabar švietimo centras.

Istorija

Marijampolės sinagoga pastatyta 1870 m.
Oskaras Milašius

Biografija

Gimė Čerėjos dvare (dab. Baltarusijos teritorija), bajorų šeimoje. Tėvai, Lietuvos bajorų palikuonis karininkas ir Lenkijos žydo duktė, ilgą laiką gyveno nesusituokę dėl tėvo giminės priešpriešos ir paniekos. Oskarą 1889 m. tėvas išvežė mokytis Paryžiaus Žonsono de Saji licėjuje, nes norėjo, kad sūnus įgytų tinkamą prancūzišką išsilavinimą. Baigęs licėjų, studijavo Rytų kalbas, tarp jų ir hebrajų. Jo šnekamoji ir rašytinė prancūzų kalba prilygo XVIII a. prancūzų enciklopedistų kalbai. Be to, jis išmoko keletą Europos kalbų, kuriomis kalbėjo laisvai. Vėliau aktyviai keliavo po Europą.
1920 m. paskirtas pirmuoju Nepriklausomos Lietuvos valstybės pasiuntiniu Prancūzijoje, atstovavo Lietuvos interesams Tautų Sąjungoje bei tapo aktyviausiu lietuvių kultūros propaguotoju Vakarų Europoje. Iki 1925 m. Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925-1938 m. Lietuvos atstovybės Prancūzijoje patarėjas. 1936 m. suteiktas Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaro vardas.
Milašius buvo aktyvus vertėjas, iš S. Daukanto, A. Baranausko ir kt. užrašytų tekstų parengė du pasakų rinkinius „Senosios Lietuvos pasakos ir pasakojimai“ (1930 m.), „Mano motušės pasakojimai“ (1938 m.).
Milašius mirė Fontenblo 1939 m.
Voituvcė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Belen de Eskobaras

Istorija

Vietovė imta vadinti Eskobaru pagal XVI a. kolonistą Alonsą de Eskobarą (Alonso de Escobar). XIX a. pab. gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1959 m. tapo naujai įkurto Eskobaro partido centru. XX a. pab. pateko į besiplečiančią Buenos Airių aglomeraciją.
M16

M16 – JAV sukurtas ir gaminamas automatinis šautuvas.

Paskirtis

5,56 mm kalibro automatinis šautuvas M-16 yra asmeninis kario ginklas, skirtas kauti priešo kariams, esantiems atviroje vietovėje ir už kulkomis pramušamų priedangų, bei naikinti nešarvuotiems ir lengvai šarvuotiems taikiniams pavieniais šūviais arba papliūpomis.

Charakteristikos (M16 A1)

Automatinis šautuvas M-16 yra oru aušinamas ginklas, kuriam užtaisyti panaudojamas parako dujų slėgis. Šis ginklas užtaisomas dėžutės pavidalo dėtuve.
Kalibras: 5,56 mm
Šovinys: 5,56 x 45 mm
Ginklo ilgis: 990 mm
Vamzdžio ilgis: 418 mm
Graižtvos: 6
Vamzdžio užrakinimo būdas: pasukama spyna
Svoris be dėtuvės: 3,18 kg
Svoris su 20 (30) šovinių dėtuve: 3,685 (3,827) kg
Pradinis kulkos greitis: 960 m/s
Pradinė kulkos energija: 1624 J
Greitošauda: 700–950 šūv/min
Efektyvaus šaudymo nuotolis: 460–500 m
Didžiausias šūvio nuotolis: 3000 m
Julijonas Gravrogkas

Biografija

1903 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1915 m. Petrogrado technologijos institutą. Mokytojavo Bologojės technikos mokykloje, buvo pašalintas dėl nepalankios caro valdžiai veiklos. Vėliau dirbo inžinieriumi Omske. 1917–1920 m. Bologojės technikos mokyklos direktorius. 1920 m. grįžo į Lietuvą, suorganizavo technikos mokyklą Vilniuje. Lenkams okupavus Vilnių, 1920 m. įkūrė Technikos mokyklą Kaune, 1920–1940 m. mokyklos direktorius.
1922–1944 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas). 1934–1944 m. vadovavo Technikos fakulteto Mechanikos katedrai. 1941–1944 m. universiteto rektorius. Iki 1927 m. buvo socialdemokratų partijos narys, priklausė ateitininkų ir kitoms organizacijoms.
1945 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. mokytojavo Detmoldo lietuvių gimnazijoje. 1946–1949 m. Pabaltijo universiteto Hamburge-Pineberge profesorius. Vėliau persikėlė į JAV, ten užpatentavo laivų siūbavimų tyrimo aparatą. Bendradarbiavo išeivijos spaudoje.  Palaidotas Klivlando Kalvarijos lietuvių kapinėse.

Kūryba

Parašė darbus: „Jėgų lygiagretainis ir dviejų lygiagrečių jėgų atstojamosios tiesiosios padėtis“ (1929 m.), „Nuo nejudamo eterio iki reliatyvistinės mechanikos“ (1931 m.), „Keletas pastabų materialinio taško judėjimo klausimu“ (1933 m.), „Laivų stabilizacijos klausimais“ (1944 m.) ir kt.
Mokslinius straipsnius skelbė žurnaluose „Naujoji Romuva“, „Technika“ ir kt. Katalikiškoje spaudoje rašė pasaulėžiūros klausimais.
Edson Braafheid

Utrechto FC

E. Braafheidas savo profesionalo karjerą pradėjo Utrechto FC klube, kuriame žaidė keturis sezonus. 2006–2007 m. sezono viduryje perėjo į Endšedės „Twente“.

Endšedės „Twente“

Gynėjas debiutavo „Twente“ sudėtyje 2007 m. vasario 11 d. mače su Roterdamo „Feyenoord“. Endšedėje E. Braafheidas atsiskleidė kaip universalus gynėjas – be sau įprastos kairiojo gynėjo pozicijos, jis puikiai žaidė ir vidurio gynėju, o esant reikalui ir dešiniuoju gynėju. Po sėkmingos 2006–2007 m. sezono pabaigos, gynėjas sudarė naują sutartį su „Twente“ iki 2010 m. vasaros. 2008–2009 m. sezone jis su klubu iškovojo antrą vietą Nyderlandų čempionate ir sukėlė didžiųjų Nyderlandų klubų ir užsienio komandų susidomėjimą.

Miuncheno „Bayern“

2009 m. birželio 11 d. E. Braafheidas už maždaug 2,5 mln. eurų persikėlė į Miuncheno „Bayern“ klubą. Karjera Vokietijoje olandui susiklostė nesėkmingai – sezono pradžioje gavęs vietą startinėje sudėtyje E. Braafheidas nepasirodė itin gerai ir greitai buvo priverstas užimti vietą ant atsarginių suolelio. 2010 m. sausį, jis iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Glazgo „Celtic“ klubui, tačiau ir Škotijoje nesugebėjo įsitvirtinti pagrindinėje sudėtyje. Pasibaigus nesėkmingam 2009–2010 m. sezonui ir nuomos sutarčiai E. Braafheidas grįžo į „Bayern“ sudėtį.

Hoffenheim

2011 m. sausio 27 d. Braafheidas paliko „Bayern“ ir pasirašė kontraktą su Hoffenheim klubu. Olandas debiutavo 2011 m. vasario 5-ąją dieną prieš 1. FC Kaiserslautern.

Karjera nacionalinėje rinktinėje

2006 m. E. Braafheidas su Nyderlandų U–21 rinktine tapo Europos čempionu. Nyderlandų rinktinei trūkstant aukšto lygio gynėjų, buvo tikimasi, jog jis greit įsitvirtins nacionalinėje komandoje, tačiau taip neatsitiko ir priešingai prognozėms E. Braafheidas nevyko į Euro 2008 čempionatą Austrijoje ir Šveicarijoje. Gynėjas debiutavo nacionalinėje rinktinėje 2009 m. vasario 11 d. draugiškose rungtynėse su Tunisu. Nuo tada jis reguliariai žaidžia Nyderlandų rinktinėje ir pateko į jos sudėtį 2010 m. pasaulio futbolo čempionatui PAR.
Burbuolė

Burbuolė – paprastasis augalų žiedynas.
Burbuolės ašis stora ir mėsinga, žiedai bekočiai. (ajeras, kalija, kukurūzas, žinginys).
Algis Marcinkevičius

Biografija

2006 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, muzikos mokytojas.
Nuo 1988 m. Balbieriškio vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, nuo 2003 m. Prienų krašto muziejaus direktorius, nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos Balbieriškio seniūnijos seniūnas. Nuo 2011 m. Prienų r. sav. administracijos direktorius.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Prienų rajono skyriaus narys.
2003–2004 m., 2007 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Kraštiečių klubo „Nemuno vingis“ narys. Sutuoktinė Edita, vaikai Daina, Tomas.
Baluoša (Molėtai)

Aplinkinės gyvenvietės

Dubingiai – 6 kmAlka – 1 km
Kazlų Rūdos herbas

Aprašas

Juodame skydo lauke du sidabriniai stirnino ragai. Viršutinis dešinys atgręžtas į viršų, apatinis kairys – į apačią. Tarp ragų šešios auksinės šešiakampės žvaigždės (žiežirbos).
Vietos gyventojams pageidaujant, herbe įprasmintos vietos gyvenvietės atsiradimo ypatybės. Juoda skydo spalva reiškia deguto gamybą ir geležies rūdos lydymą anglimis. Šešios žvaigždės (pasak legendos apie šeimos šešis sūnus kalvius) įprasmino kalvio amatą. Ragai reiškia miesto pavadinimą (kilusį iš lenk. kozioł) bei miškingą vietovę su žvėrių gausa.

Istorija

Herbo autorė – dailininkė A. Akelaitytė-Ruginienė. Lietuvos Prezidentas herbą patvirtino 1996 m. birželio 23 d.
Shimshon Tel Aviv FC

Istorija

2000 m. prisijungė prie Beitar Tel-Aviv klubo. Nustojo gyvuoti kaip savarankiškas klubas.
Grinkiškio Jono Poderio gimnazija

Istorija

Istorijos šaltiniai patvirtina, kad 1804 m. Grinkiškyje veikė parapinė mokykla, kuri po 1863 m. sukilimo caro valdžios įsakymu buvo uždaryta. Manoma, kad pirmoji parapinė mokykla veikė klebonijoje. Nuo 1867 m. veikė rusiška mokykla. XIX a. pabaigoje dabartinėje Tilto gatvėje pastatyta medinė mokykla. Lietuviška mokykla Grinkiškyje atkurta 1906 m.
1939 m. mokyklos vedėjo Jono Poderio ir miestelio visuomenės iniciatyva pastatyta dabartinė dviaukštė mūrinė mokykla, kuriai 1943 m. suteiktas progimnazijos, 1946 m. rugsėjo 1 d. gimnazijos statutas. 1947 m. lapkričio 1 d. savo veiklą pradėjo mokyklos biblioteka. 1948 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida, 1949 m. gimnazija pertvarkyta į vidurinę mokyklą.
1974 m. pagausėjus fondui biblioteka perkelta į naujas patalpas, pradėjo veikti skaitykla. 1979 m. prie mokyklos išaugo priestatas su sporto sale, valgykla, naujomis klasėmis. 1999 m. mokyklai suteiktas jos įkūrėjo Jono Poderio vardas. 2001 m. remontuotos patalpos ir praplėsta bibliotekos skaitykla, fondai papildyti kraštietės aktorės J. Blėdytės-Stepankienės knygomis. Šiuo metu mokykloje yra 26 klasių komplektai. Veikia 38 būreliai. Mokyklos istorijos akimirkos saugomos mokyklos muziejuje.  
Nuo 2004 m. rugsėjo mėn. Šašių, Vaitiekūnų ir Kairėnų pradinės mokyklos tapo Grinkiškio Jono Poderio vidurinės mokyklos skyriais.
Norvegijos administracinio suskirstymo vienetai

Norvegija padalinta į 18 administracinių regionų, kurie vadinami apygardomis ar apskritimis (norvegiškai – Fylker), o šios dar padalintos į 422 savivaldybės (norvegiškai – Kommuner). Tik sostinės Oslo apskritis yra ir apskritis, ir savivaldybė.
Jonas Žičkus

Biografija

1985 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius mechanikas. UAB „Fauga“ padalinio direktorius.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Mažeikių verslininkų asociacijos tarybos narys. Sutuoktinė Ona, vaikai Vilmantas, Loreta.
Nemunėlio Radviliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia

Istorija

Pirmoji katalikų koplyčia pastatyta 1719 m. Apie 1782 m. pastatyta medinė bažnyčia. Ji turėjo vieną altorių, be zakristijos. Šventoriuje stovėjo varpinė. Nuo 1804 m. veikė parapinė mokykla. Nuo 1818 m. buvo nuolatinis kunigas filialistas Jonas Skapinavičius. Jis pristatė zakristiją. Rusijos Vidaus reikalų ministras 1849 m. leido Jonui Tiškevičiui Nemunėlio Radviliškyje pastatyti mūrinę bažnyčią. Ji pastatyta 1849–1854 m. 1907 m. suburtas bažnyčios choras.
Pirmojo pasaulinio karo metu 1915 m. sugriautas bokštas, sudegė lubos, stogas, altorius, vargonai. Pamaldos laikytos prieglaudoje. 1921–1928 m. bažnyčia atstatyta (pradėjo kunigas Feliksas Dėdelė, baigė kunigas Mykolas Jusys). Bokštas atstatytas kitokios formos. Per Antrąjį pasaulinį karą sudegė parapijos ūkiniai pastatai, apgriauta bažnyčia. Po karo administratoriaus kunigo Stanislovo Žalio ir kitų rūpesčiu bažnyčia apdengta lentelėmis, atstatytas gerokai žemesnis bokštas, ištinkuota presbiterija. Klebonijos vietoje pastatytas mažas namelis.
Nemunėlio Radviliškyje 1959–1976 m. gyveno ištremtas vyskupas Vincentas Sladkevičius. Tai pažymi čia 2001 m. atidengta ąžuolinė atminimo lenta su bareljefu (aut. L. Juozonis).

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, turi klasicizmo elementų, stačiakampio plano (27 × 19 m), vienabokštė. Vidus trijų navų, įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Juozapas Tadas Oginskis

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos didikų Oginskių giminės. Tėvas Kazimieras Dominykas Oginskis (1665–1733 m.), motina – Eleonora Vainaitė. Seserys – Marcibelė , Teresė, Elena ir Marijona Oginskaitės.

Veikla

1729 m. Lietuvos ginklininkas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės generolas majoras, nuo 1730 m. – Trakų vaivada.
Tvirtinamasis įrašas

Tvirtinamasis įrašas - įrašas, kurį (tvirtinamuose dokumentuose) įrašo pareigūnas (pvz., konsulinis) ar įgaliotas asmuo (pvz., notaras), taip nors (pa)tvirtindamas.

Notariatas

Pvz., notaro tvirtinamuose dokumentuose notaras parašo tvirtinamąjį įrašą, pasirašo ir uždeda savo antspaudą.
Tvirtinamojo įrašo formoje įrašoma: notarinio veiksmo atlikimo data, notarinį veiksmą atlikusio notaro biuro pavadinimas, vardas ir pavardė, sandorio šalių vardai ir pavardės, notariniame registre įregistruoto notarinio veiksmo numeris, notaro atlyginimo už atliktą notarinį veiksmą dydis (kai notaras atleidžia nuo atlyginimo mokėjimo, rašomi žodžiai „atleista nuo mokėjimo“), kompensacijos už patikrą valstybės registruose dydis, valstybės įmonės Registrų centro darbų kainos dydis, kompensacijos(-ų) už kitas kliento prašymu notaro atliktas paslaugas dydis, notaro parašas.
Pajūrio Alpės

Pajūrio Alpės (06) (pranc. Les Alpes-Maritimes , Provanso tarme – Aups Maritims, nicietiškai – Alps Maritims) – Prancūzijos departamentas šalies pietryčiuose, Provanso-Alpių-Žydrosios pakrantės regione. Administracinis centras (prefektūra) – Nica. Generalinės tarybos pirmininkas Kristianas Estrozi.
Departamente 2 apskritys, 52 kantonai, 12 municipalinių susivienijimų ir 163 komunos. 1,579 mln. gyventojų (1999 m.).

Istorija

Dabartinio departamento teritorijoje buvo romėnų Pajūrio Alpių provincija su sostine Simieze (Cemenelum). 297 m. į šią provinciją įėjo taip pat ir Briansonas bei Dignis, o sostinė buvo perkelta į Embruną.
Pirmasis pajūrio Alpių departamentas buvo įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos metu, 1793 m. ir egzistavo iki 1814 m. Į jį įėjo Monakas ir San Remas. Departamentas atkurtas 1860 m., kai Prancūzijai atiteko Nicos kunigaikštystė. 1926 m. prie departamento prijungta Puge-Teniero apygarda, 1947 m. atskirtos itališkos Tendo ir La Brigo komunos, kurios atiteko Italijai.

Geografija

Plotas – 4299 km². Departamentą supa Varo, Aukštutinio Provanso Alpių departamentai, Monakas, Italija ir Viduržemio jūra.
Svarbiausios upės – Bandolis, Bujonas, Burdu, Kana, Esteronas, Gorbio, Manjanas, Olionas, Pajonas, Riu, Ruaja, Varas.
Gyventojai vadina save azurėnais (Azuréens), tai tankiausiai apgyvendintas pajūrio departamentas. Jau 1930 m. jame gyveno per pusę milijono gyventojų, o po Antrojo pasaulinio karo gražiausiose departamento vietose apsigyveno nemažai užsieniečių, ypač pagyvenusių, nes klimatinės sąlygos čia idealios tiek žiemą, tiek vasarą.

Ekonomika

Vyrauja turizmo ir sporto infrastruktūra. Kalnuose yra kelios slidinėjimo stotys. Tačiau daugiausia lankytojų pritraukia pajūrio poilsio zonos. Nica užima antrą vietą Prancūzijoje pagal viešbučių lovų skaičių gyventojui. Grasas pasižymi parfumerijos pramone, o Sofija-Antipolis – tai naujausių technologijų centras.
Departamento teritorijoje nuo seno kasami mineralai, gipsas, smėlis, žvyras, kalkakmeniai, yra vario, geležies, švino, cinko, urano rūdų kasyklos.

Politika

Departamento Generalinė taryba ir prefektūra yra Nicoje. Departamentą Prancūzijos senate nuo 1984 m. atstovauja Žozė Barelo, nuo 1988 m. Šarlis Žinesy, nuo 1985 m. Pjeras Lafitas ir nuo 1998 m. Žakas Peira, Atstovų rūmuose – 9 departamento atstovai (išrinkti 2002 m.).
Generalinę tarybą sudaro 52 nariai, kurie renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. Pusė jų išrinkti 2001 m., pusė – 2004 m.
Naumiesčio apskritis

Gyventojai

1867 m. apskrityje gyveno 64 396 žmonės, o 1890 m. gyveno 77 745 žmonės. Pagal 1897 m. Rusijos imperijos gyventojų surašymą apskrityje gyveno 67 295 žmonės, iš jų Naumiestyje 4 595 žmonės, Šakiuose 2 211 žmonių.
Elba

Elba (it. Isola d'Elba) − sala Italijoje, Toskanos regione, tarp Ligūrijos ir Tirėnų jūrų, 20 km nuo Piombino miesto ir apie 35 km į rytus nuo Korsikos salos. Trečia pagal dydį sala Italijoje − po Sicilijos ir Sardinijos.
Salos plotas 224 km², gyventojų − 32 tūkst., pakrantės ilgis − 147 km. Aukščiausias salos taškas − Monte Kapanės (Monte Capanne) kalnas, iškilęs 1019 m virš jūros lygio, nuo kurio atsiveria nuostabūs vaizdai: galima pamatyti Korsikos, Montekristo ir Pianozo salas.
Elbos saloje bei kitose Toskanos salose (Gorgonoje, Kaprajoje, Pianozoje, Montekriste, Džilije ir Džianutryje) įkurtas Toskanos salyno nacionalinis parkas.
Elbos sala nuo seno garsėja savo grožiu ir gamtos įvairove. Sala išgarsėjo po to, kai 1814 m. pralaimėjęs karą su Šeštąja antiprancūziškąja koalicija į ją buvo ištremtas Napoleonas Bonapartas. Išbuvęs Elbos salos tremtyje devynis mėnesius, Napoleonas 1815 m. vasario 26 d. grįžo į Prancūziją. Viduržemio jūroje tik Elbos saloje yra 1000 m aukščio granitiniai kalnai ir įdomiausios mineralų zonos Europoje. Saloje švelnus klimatas, dominuoja saulėtos dienos.
Salos kraštovaizdis labai įvairus. Vakarinėje pakrantėje driekiasi smėlio paplūdimiai, tinkantys visoms vandens sporto rūšims, o salos kalvų šlaitai apaugę alyvmedžių giraitėmis ir vešliais vynuogynais. Vynuogės, auginamos šiame regione, yra tinkamos ne vienos ypatingo vyno rūšies gamybai. Kai kurie Elbos vynai yra pažymėti DOC (denominazione de origine controllata) kategorija, kuri užtikrina aukščiausią vyno kokybę.

Legenda

Viena sena legenda apie Elbos ir kitų Toskanos salų atsiradimą pasakoja: grožio deivė Venera keliavo debesimis ir pametė savo nuostabius karolius su 6 akmenukais. Iš į jūrą nukritusių akmenukų iškilo 6 salos. Didžiausias ir gražiausias akmenukas suformavo Elbą.