google/wiki40b huggingface dataset:
Kristupas Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Polocko vaivados Mikalojaus Povilo Sapiegos (1545–1599) trečiasis sūnus nuo santuokos su Ana Andrejevna Višnioveckaite (m. apie 1595).
Jaunystėje Kristupas su savo broliu Mikalojumi daug keliavo po Vakarų Europą, mokėsi Vienoje, Trire ir Maince 1608 metais, o Paryžiuje 1609–1610 metais, Madride 1611 metais. Taip pat gyveno Romoje 1612 m. ir Maltoje 1613 m. 1613 metų spalį broliai Krisrupas ir Mikalojus grįžo į tėvynę. 1616 metais Kristupas Sapiega savarankiškai važiavo į Nyderlandus.
Grįžęs namo, Kristupas Sapiega, kartu su savo broliu Aleksandru Sapiega, dalyvavo Lenkijos karaliaus Vladislovo Vazos žygyje į Maskvą 1617–1618 metais. 1621 metais dalyvavo turkų armijos sutriuškinime Chotyno mūšyje.
Už savo nuopelnus 1623 metais gavo Lietuvos pastalininkio pareigybę. 1623 metais buvo išrinktas pasiuntuiniu į seimą. 1625 metais lydėjo karalaitį Vladislovą į kelionę po užsienį. 1630 metais tapo Lietuvos didžiuoju pastalininkiu, o 1631 metais – Lietuvos didžiuoju raikytoju. 1632 metais buvo paskirtas pasiuntiniu į konvokacinį seimą. 1633 metais gavo Lietuvos didžiojo pataurininkio pareigybę.
1637 metais Kristupas Sapiega dėl blogos sveikatos nuvyko į Italiją, kur ir mirė lapkričio 27 d. Padujoje.

Šeima

Buvo vedęs Elžbietą Firlej, nuo santuokos su kuria palikuonių neturėjo.
Puebla (valstija)

Geografija

Valstija ribojasi: šiaurėje – su Morelosu, Meksiko valstija, Tlaskala, Hidalgu, rytuose – su Verakrusu, pietuose – su Oachaka, vakaruose – su Gereru. Pueblos reljefas sudėtingas – rytiniu pakraščiu driekiasi Rytų Siera Madrės kalnai, centrine dalimi – Neovulkaninė ašis, pietinėje dalyje atskiri kalnagūbriai – Tehuaknos, Siera Negros, Misteros. Kalnus skiria slėniai, iš jų svarbiausias – Pueblos-Tlaskalos slėnis. Yra keletas ugnikalnių – Orisaba (aukščiausias visoje šalyje, 5610 m), Popokatepetlis (5500 m), Istaksiuatlė (5230 m), Siera Negra (4621 m). Pueblos vakaruose teka Atojako upė su intakais Mišteku, Sahuapanu, Nešapa, Akatlanu, pietuose teka Papaloapano baseino upės, o rytuose ir šiaurėje – nedidelių, į Meksikos įlanką įtekančių upių aukštupiai.
Valerijus Simulik

Biografija

1984 m. baigė Šiaulių 14-ąją vidurinę mokyklą. 1988 m. baigė Šiaulių pedagoginio instituto Fizikos ir matematikos fakultetą, įgijo fizikos mokytojo specialybę. 2001–2002 m. baigė Šiaulių universiteto Socialinių mokslų fakulteto vadybos magistrantūrą ir įgijo vadybos ir verslo administravimo (specializacija – švietimo vadyba) magistro kvalifikacinį laipsnį. 2004 m. Mykolo Romerio universitete baigė teisę ir valdymą.
1988 m. pagal paskyrimą dirbo Kauno 36-ojoje vidurinėje mokykloje fizikos mokytoju, tais pačiais metais perėjo dirbti į Šiaulių pedagoginio instituto Fizikos katedrą techniku. 1991–1994 m. Šiaulių 21-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas mokymo ir auklėjimo reikalams, 1994–2000 m. Šiaulių Gytarių vidurinės mokyklos direktorius.
2000–2003 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, išrinktas taip pat 2002 m., 2007 m. ir 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos nariu, mandato atsisakė. 
Nuo 2000 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys. 2004–2006 m. Seimo Švietimo, mokslo ir kultūros komiteto pirmininkas.
Nuo 1999 m. rugsėjo 16 d. iki 2011 m. Naujosios sąjungos narys, 2002–2011 m. Naujosios Sąjungos (socialliberalų) Šiaulių skyriaus pirmininkas, Naujosios sąjungos (socialliberalų) pirmininko pavaduotojas. Nuo 2014 m. visuomeninio judėjimo „Už Šiaulius“ pirmininkas.
Radiomėgėjas trumpabangininkas (LY2QT), nuo 1985 m. dalyvauja Lietuvos radijo mėgėjų draugijos veikloje. Nuo 1999 m. Lietuvos radijo sporto federacijos narys. 1997–1998 m. Moksleivių mėgėjų krepšinio lygos prezidentas.
Žmona Regina, duktė Dovilė.
Monterėjaus įlankos jūrų draustinis

Monterėjaus įlankos jūrų draustinis yra JAV, Kalifornijoje. Jis yra didžiausias iš 14 JAV esančių nacionalinių parkų jūrų draustinių. Monterėjaus įlankos nacionalinis jūros draustinis tęsiasi iki centrinės Kalifornijos Ramiojo vandenyno pakrante nuo San Francisko pietinės dalies iki Santa Barbaros link ir nusitęsia 50 km į vandenyną. Šio draustinio vandenis praturtina giluminiai vandenys. Draustinyje gyvena didieji baltieji rykliai, Kalifornijos jūrų liūtai, ruoniai ir migruojantys paukščiai. Pakrantėse šis draustinis garsėja laminarijų miškais.
Sai kaimas

Sai (佐井村; Sai - mura) – kaimas, įsikūręs Šimokitos srityje, Aomori prefektūroje, Japonijoje.
Hotokegaura, įmantriai pačios gamtos išraižytos uolos iš klifo, esančios ties Sai kaimo riba, yra vienintelis turistų dėmesį patraukiantis objektas šiame kaime.
2003 m. duomenimis, 135 km² ploto kaime gyveno 2833 žmonės, t. y. gyventoju tankis buvo lygus 20,98 žm./km².
Daugirdavos dvaras

Istorija

XVIII a. pabaigoje inžinierius ir Žemaičių tijūnas Stanislovas Daugirdas (Stanisław Dowgird Ciwun Żmudzki - lenk.) už uždirbutus pinigus iš Kaunas-Raseiniai kelio statybos įsigijo žemės Kėdainių apskrityje, Ariogalos valsčiuje, o XIX a. pradžioje pastatė Plemborgo dvarą, prie Dubysos pastatė malūną, nemažai pelno davė prie judraus kelio atidaryta smuklė. 
Stanislovo sūnus Mykolas Steponas (g. 1807 - m. 1869) buvo inžinierius-karininkas, tarnavo Rusų Imperijos kariuomenėje, daugelį metų projektavo ir statė kelius ir geležinkelius Kaukaze. Už uždirbtus pinigus 1848 m. pastatė Daugirdavos dvarą. Jo žmona - Julijona Sofija Haritonovaitė - buvusi rusų caro freilina, savo ryšiais ne kartą gelbėjo vyrą iš carinės policijos už pagalbą knygnešiams ir sukilėliams.
Daugirdavos dvarui būdingas Kaukazo pastatų stilius. Pastatas buvo didelis, plytų mūro, centrinė dalis - keturių aukštų plokščio stogo, šonuose - du trijų aukštų šlaitinių stogų sparnai, su balkonais trečiame aukšte. Pastatą projektavo ir statybas prižiūrėjo pats sąvininkas - Mykolas Steponas Daugirdas. Pagal Daugirdų šeimos legendą dvaro statybai buvo panaudotos vien vietinės medžiagos: plytos išdegtos vietinėje plytų gamykloje, metalinės sijos, balkonų atbrailos ir vinys pagaminti vietinėje kalvėje, mediena panaudota iš Daugirdų valdose buvusio miško, rišančioje medžiagoje tarp plytų buvo panaudoti tūkstančiai kiaušinių. 
Po antro pasaulinio karo dvaras ir žemė buvo Sovietų valdžios nacionalizuoti, pastato kambariuose apgyvendintos kolūkyje dirbusios šeimos. 1950 m. gruodžio mėn. dvaro pastate kilo gaisras, žmonės nešė iš pastato savo daiktus, negesino liepsnų. Pagal liudininkų pasakojimus, plytų mūrą dengė geltonos liepsnos, nes statyboje buvo panaudoti vištų kiaušiniai. Po gaisro iš pastato liko tik pirmo aukšto sienų liekanos.
1952 m. pastato likučius įvertino iš Kauno atvykusi paveldo saugojimo komisija. Šiuo metu nei dvaro, nei ūkinių pastatų neišlikę.
Kastelfranko Venetas

Istorija

Miestas atsirado, kai Trevizo gyventojai pastatė pilį kovoje su Paduva (1195 m.). Paduvos valdovas Ezelinas III da Romano užėmė miestą 1246 m., bet šis grįžo Trevizui po jo mirties 1259 m. Veronos valdovas Kangrandė I dela Skala gavo Kastelfranką 1329 m. Po 10 metų kartu su Trevizu jis atiteko Venecijos respublikai, kurį jį valdė iki 1797 m.

Turistiniai objektai

Seniausia miesto dalis yra viduramžių siena apsupta aikštė, pastatyta Trevizo gyventojų 1211 m.
Kastelfrankas yra dailininko Džordžonės gimtinė. Katedroje (1723 m.) yra vienas jo garsiausių darbų Kastelfranko Madona (1504 m.),
Pulstakų akmuo

Pulstakų akmuo – išskirtinis riedulys Šalčininkų rajone, Pabarės seniūnijoje, Pulstakų kaime, prie kelio  105  Pirčiupiai–Eišiškės , 80 m į pietus nuo sankirtos su keliu  3906  Vėžionys–Dainava–Pabarė–Butrimonys . Pulstakų akmuo yra Šalčininkų rajono savivaldybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas.

Riedulio aplinka

Riedulys slūgso kalvos lėkštame šlaite, kur jis yra įstrigęs plento važiuojamosios dalies rytiniame pakraštyje ir paplentės griovio šlaitelyje. Iš rytų pusės riedulį (maždaug už 2,35-3,45 m nuo jo) pusračiu juosia išbetonuota atraminė sienelė, kurios plotis 35 cm, o iš vidinio vertikalaus šono aukštis virš žemės paviršiaus apie 20 cm. Tarp paminklinio riedulio ir atraminės sienelės šiaurinio galo (t. y. apibetonuoto pusračio viduje) yra dar griovį skersai perkertantis tiesus neilgas ir taip pat žemas cementinis blokas. Paplentės griovyje slūgsančiuose betono blokuose (jų apačioje) įrengtos nedidelės pralaidos kritulių vandeniui griovio dugnu netrukdomai nutekėti. Kitapus rytinės paplentės griovio ir betoninės atraminės sienelės, šlaito viršuje, auga dvi eglės, kadagiai, o už jų pamiške (lygiagrečiai plentui) tęsiasi gruntinis keliukas. Riedulys nėra pažymėtas paminklo ženklu.
Riedulio paviršius turi nuskeltų, iškapotų vietų. Jo paviršiuje iškalta stačiakampė įduba. Pasak senųjų vietos gyventojų, šioje vietoje buvo pritvirtinta atminimo lenta maršalo Juzefo Pilsudskio garbei. Pagal kitą versiją – tai akmuo paminėti Lenkijos prezidento Ignaco Moscickio vizitą, vykusį 1929 m. šiuo, naujai pastatytu keliu („Szlak Marszałka Józefa Piłsudskiego”).
Ant riedulio pastebima baltų kalkinių apnašų pėdsakų, kurie atsirado kelininkams sezoniškai perdažant šį riedulį, t. y. norint, kad jis, kaip transportui pavojingas kliuvinys, būtų gerai matomas. Yra buvę pasvarstymų apie paminklinio riedulio perkėlimą toliau nuo plento, t. y. už paplentės griovio ir ryšium su tuo – apie aplinkos pertvarkymą, kad paplentėje atsirastų aikštelė automobiliams sustoti.
Krakių pagrindinė mokykla

Istorija

1918 m. spalio 1 d. Krakių kaimo gyventojos Mortos Sidabrienės sodyboje įkurta pradžios mokykla, kurioje įrengta viena klasė, virtuvė ir mokytojos kambarys aprūkusiomis sienomis. Mokykla kilnota iš vienos sodybos į kitą, finansavimas buvo menkas, trūko mokymo priemonių. Mokytojų darbo ir gyvenimo sąlygos buvo sunkios, todėl mokytojai nuolat keitėsi. Mokinių skaičius buvo nepastovus, žiemos laikotarpiu padaugėdavo, o pavasarį ir rudenį sumažėdavo. 
Po karo mokykla perkelta į suremontuotą malūno savininko Reingoldo Latčo namą. 1953 m. rugsėjo 1 d. Krakių pradinė mokykla reorganizuota į septynmetę mokyklą. 1954–1955 m. mokykla išaugo į pilną septynmetę, 1962 m. reorganizuota į aštuonmetę mokyklą. 1986 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į devynmetę. 1989 m. liepos 1 d. pastatyta nauja mokykla pagal individualų Žemės ūkio statybos projektavimo instituto architektų paruoštą projektą, kurio sąmatinė vertė daugiau kaip milijonas rublių. Tai buvo vienintelė tokio tipo mokykla tuometinėje Lietuvoje su žiemos sodu, oranžerija, erdviais koridoriais, mokomaisiais kabinetais, biblioteka, valgykla, sporto sale, administracijos patalpomis.
Nacionaliniai Raudonosios Armijos junginiai

Nacionaliniai Raudonosios Armijos junginiai – Raudonosios Armijos junginiai (korpusai, divizijos, brigados), suformuoti Antrojo pasaulinio karo metais pagal nacionalinį principą. Tokiuose junginiuose kareiviai ir karininkai būdavo parenkami pagal tautybę ar bent gyvenamąją vietą. Daug tų tautybių kareivių ir karininkų tarnavo ir nenacionaliniuose daliniuose.
Raudonojoje Armijoje nuo pačių pradžių buvo nacionalinių dalinių, ta tradicija perimta iš carinės Rusijos. Tačiau XX a. 3-ią dešimtmetį tokių dalinių buvo labai nedaug.

1938 m. kovo 7 d. VKP(b) CK ir TSRS LKT nutarimu „Apie nacionalinius Raudonosios Armijos dalinius ir junginius“ (О национальных частях и формированиях РККА) buvo įvestas nenacionalinis karinės tarnybos organizavimo principas, taikytas bet kurių tautybių TSRS piliečiams.
Sunki karo su Vokietija pradžia privertė TSRS vyriausybę ieškoti būdų padidinti kariuomenės kovingumą. 1941 m. rugpjūčio mėn., remiantis Valstybinio Gynybos komiteto nutarimu Nr. 383, vėl imta formuoti nacionalinius dalinius. Pirmu tokiu junginiu tapo 201-oji Latvių šaulių divizija, kurios 90 % sudarė Latvijos TSR gyventojai (daugiau kaip pusė – latviai).
Antrojo pasaulinio karo metais nacionaliniai junginiai buvo suformuoti 11-oje sąjunginių respublikų. Iš viso jų buvo 66: 26 šaulių ir kalnų šaulių divizijos, 22 kavalerijos divizijos, 18 šaulių brigadų. Iš jų 37 junginiai dalyvavo karo veiksmuose.
Daugelis karinių dalinių karo metais kaitė savo numerius ir pavadinimus, o kai kurie nacionaliniai daliniai prarado savo nacionališkumą.
Nacionaliniai junginiai Tarybinėje Armijoje egzistavo iki 6-ojo dešimtmečio vidurio.
Sicilijos sąsiauris

Sicilijos sąsiauris - Viduržemio jūros dalis tarp Sicilijos ir Tuniso. Jungia rytinę ir vakarinę Viduržemio jūros dalis. Siauriausioje vietoje - 145 km pločio. Sąsiaurio viduryje išsidėsčiusi Pantelerijos sala.
Planuojama ateityje įgyvendinti megaprojektą - Sicilijos sąsiaurio tunelį.
FK Spartaks Jūrmala

Klubo istorija

Klubas įkurtas 2007 metų pradžioje ir tais pačiais metais debiutavo šalies Antrojoje futbolo lygoje. Debiutantai joje užėmė pirmąją vietą ir iškovojo teisę žaisti Pirmoje futbolo lygoje. 
Nuo 2008 metų dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse. 
2012 m. klubas debiutavo elitinėje lygoje ir užėmė 5 poziciją.
2016 ir 2017 m. tapo šalies čempionais.
Jonas Norkaitis (1928)

Jonas Norkaitis (1928 m. rugsėjo 26 d. Kaune – 2013 m. rugsėjo 27 d. VFR) – Vokietijos filosofijos daktaras ir ekonomistas, Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas bei mecenatas.

Biografija

Gimė ir augo žinomo Lietuvos Respublikos valstybės veikėjo Jono Norkaičio šeimoje. Mokyklą pradėjo lankyti Kaune, vėliau mokslus tęsė Vokietijoje, į kurią 1940 m. buvo persikėlę tėvai. Antrojo pasaulinio karo metais Norkaičių šeima grįžo į Lietuvą ir Jonas lankė Kauno V gimnaziją. Artėjant frontui, šeima vėl išvyko į Vokietiją ir 1945 m. J.Norkaitis Plauene įgijo brandos atestatą. 
Vėliau studijavo Strasbūro, Freiburgo ir Tiubingeno universitetuose. Pastarojoje aukštojoje mokykloje apgynė disertaciją ir tapo filosofijos daktaru. Po to tęsė mokslus ekonomikos ir politologijos srityse. Priklausė studentiškai Ateitininkų organizacijai, 1950 m. Amsterdame dalyvavo Tarptautinės katalikų studentų ir akademikų  federacĳų asociacĳos „Pax Romana“ kongrese. Po studijų įsidarbino geležies ir plieno pramonės įmonėje Diuseldorfe, 1965 m. persikėlė į Štutgartą ir pramonės koncerne „Robert Bosch Gmbh“ dirbo administracinį darbą. Gyvenimo paskutinius metus praleido Bad Mergentheime.
Aktyviai pasireiškė lietuvių išeivių veikloje: organizavo Europos lietuviškųjų studijų savaites, buvo vienas iš Lietuvių kultūros instituto Vokietijoje steigėjų. Nuo 1969 m. įėjo į Vasario 16-osios gimnazijos Hiutenfelde kuratoriją, trejus metus buvo renkamas jos valdybos pirmininku. 2004 m. Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekai padovanojo XVI–XVIII a. istorinių Lietuvos žemėlapių rinkinį.
Kvala Lumpūras

Istorija

Kvala Lumpūras įkurtas 1857 m., kaip miestas žinomas maždaug nuo 1880 m. – tada tai buvo Selangoro kunigaikštystės sostinė. 1946–1957 m. buvo anglų kolonijos Malajos Sąjunga (nuo 1948 m. Malajos Federacija) administracinis centras. 1957–1963 m. nepriklausomos Malajos Federacijos sostinė, nuo 1963 m. Malaizijos sostinė.
Marinovo žydų kapinės

Marinovo žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Marynowie) – žydų kapinės, įkurtos XVIII a. pabaigoje Seinų mieste. Kapinės yra apie 1200 m į pietus nuo miesto sinagogos, šalia kelio Seinai-Augustavas. Kapinėse išlikę keli antkapiai. Kapinių plotas 1,37 ha.
Sirijos himnas

Istorija

Tapo himnu 1936 m. Himnas laikinai nevartotas, kai Sirija 1958-1961 m. buvo Jungtinės Arabų Respublikos dalis, todėl himnas 1958 m. buvo panaikintas, o 1961 m. atkurtas.

Žodžiai

Himno pavadinimas – „Sargai tėvynės“. Kompozitorius: libanietis Mahometas Salimas Flaifelis (1899-1986), žodžių autorius: sirų poetas Chalilis Mardamas Bėjus (1895–1959).
Tautinė stovykla

Tautinė stovykla – didžiausia Lietuvos skautų stovykla, kurioje dalyvauja skautai iš visos šalies. Lietuvoje pavadinimas tautinė stovykla terminas atitinka pasaulio skautų naudojamą Jamboree (džiamborė).

Tautinės (jubiliejinės) stovyklos

1933 m. Palangoje, kur apsilankė pasaulio skautų įkūrėjas, Robert Baden Powell kartu su žmona. 1938 m. įvyko antroji Lietuvos skautų sąjungos Tautinė stovykla. Lietuvos skautų Brolija buvo įsikūrusi Panemunėje, o Lietuvos skautų seserija – Pažaislyje.
1993 m. jubiliejinės stovyklos įvyko dviejose vietose: Kunigiškėse (900 dalyvių), ir Gulbinuose (400 dalyvių).
1998 m. Lietuvos skautija surengė tautinę stovyklą Nemunaityje (Alytaus raj.) “Nemunaitis’98” (apie 2000 dalyvių), o Lietuvos skautų sąjunga - stovyklą Valakampiuose (Valakupiai) prie Vilniaus.
2003 m. Lietuvos skautija surengė tautinę stovyklą Plateliuose (Plungės raj.) „Skilties dvasia“ (1500 dalyvių), o Lietuvos skautų sąjunga - Tautinę stovyklą Trakuose prie Totoriškių ežero.
2008 m. Lietuvos skautija surengė tautinę stovyklą Dūburyje (Zarasų raj.) „Legenda tęsiasi“, kelios organizacijos organizavo bendrą tautinę stovyklą "Draugystės ugnis", Trakuose, Rėkalnis.
2013 m. Telšiuose įvyko kelių skautų organizacijų bendra Jubiliejinė stovykla "Gėrio pėdomis", kurioje dalyvavo apie 2000 dalyvių. Jungtinėse Amerikos Valstijose vyko Lietuvių skautų sąjungos organizuota jubiliejinė stovykla "Viltis".
Lindsey Vonn

Biografija

Lindsė Kildou gimė 1984 m. spalio 18 d. Sent Pole (Minesotos valstija) JAV. Jos senelis ir tėvas buvo slidininkai. L. Kildou pradėjo treniruotis būdama septynerių su treneriu Eriku Seileriu (Erich Sailer). Būdama devynerių su treneriu pradėjo treniruotis Europoje. Tėvas prognozavo jos aukštus pasiekimus ir su šeima persikraustė į Veilą Kolorado valstijoje, kad duktė galėtų treniruotis idealiomis sąlygomis. L. Kildou dėmesį patraukė 1999 m. laimėjusi 11-14 m. amžiaus slidininkių slalomo nusileidimą Trofeo Topolino renginyje Italijoje. 
L. Kildou pirmą kartą dalyvavo 2002 m. žiemos olimpinės žaidynėse Solt Leik Sityje. 2003 m. laimėjo pasaulio jaunių čempionato sidabro medalį greitojo nusileidimo rungtyje. Besiruošdama 2006 m. Turino olimpinėms žaidynėms slidininkė griuvo greitojo nusileidimo metu, buvo išgabenta į ligoninę ir jau po dviejų dienų galėjo varžytis, tačiau dėl traumos medalių nelaimėjo, nors buvo laikoma aiškia favorite. Už dalyvavimą buvo apdovanota JAV olimpinės dvasios apdovanojimu. 2007 m. pasaulio čempionate ji laimėjo sidabro medalius greitojo nusileidimo ir slalomo supermilžino rungtyse. Vėliau tais metais ištekėjo už JAV slidininko Tomaso Vono (Thomas Vonn) ir pakeitė pavardę į Von.
2007−2008 m. sezone L. Von laimėjo pirmąjį FIS Pasaulio taurės bendros įskaitos nugalėtojos titulą. 2009 m. laimėjo greitojo nusileidimo ir supermilžino rungčių aukso medalius pasaulio čempionate ir antrąjį Pasaulio taurės bendros įskaitos nugalėtojos titulą. 2010 m. žiemos olimpinės žaidynėse Vankuveryje jį tapo čempione greitojo nusileidimo rungtyje ir iškovojo bronzą supermilžino rungtyje. Su kitais laimėjimais L. Von įgijo 33 titulus ir taip sumušė Bodės Milerio rekordą tapdama tituluočiausia JAV kalnų slidininke istorijoje (įskaitant vyrus). 
2013 m. sausį L. Von griuvo pasaulio čempionate slalomo supermilžino nusiledimo metu. Jai plyšo du kelio raiščiai ir dėl to slidininkei teko praleisti 2014 m. žiemos olimpines žaidynes Sočyje, kuriose ji dirbo korespondente NBC televizijai. 2013 m. L. Von išsiskyrė su vyru, tačiau pasiliko jo pavardę. 2014 m. gruodį L. Von grįžo į nusileidimų trasas ir 2015 m. sausį iškovojo 63-ią Pasaulio taurės etapo pergalę sumušdama prieš tai buvusį kalnų slidininkių rekordą. 2016 m. kovą ji susižeidė koją ir vėl pasitraukė iš varžybų. 2017 m. sausį grįžusi L. Von kitą mėnesį laimėjo bronzos medalį pasaulio čempionate greitojo nusileidimo rungtyje tapdama vyriausia moterimi (32 metų), laimėjusia medalį šioje disciplinoje.
2019 m. vasarį slidininkė paskelbė po pasaulio čempionato Orėje pasitraukianti iš sporto. Jame ji iškovojo bronzos medalį greitojo nusileidimo rungtyje. 2019 m. už karjeros pasiekimus ji apdovanota Laureus Sporto dvasios apdovanojimu Monake.
Pumpėnų vėjo malūnas

Pumpėnų vėjo malūnas – vėjo malūnas, esantis Pasvalio rajone, Pumpėnuose, 16 km į pietus nuo Pasvalio.  Malūnas stūkso vakariniame kaimo pakraštyje, šalia kelio  A10  Panevėžys–Pasvalys–Bauskė . 
Šiuo metu malūnas neveikiantis, nebeturintis sparnų, tačiau jame išlikusi įranga. Šalia yra asfaltuota aikštelė (930 m²). Paskelbtas technikos paminklu, o nuo 1997 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 1529).  Informaciniu ženklu nepažymėtas.
Malūnas  kepurinis, jo kepurė gręžiama į vėją krumpliaratine pavara, sukama grandine. Statinys raudonų plytų mūro, 3 aukštų, su cokoliu iš skaldytų lauko akmenų. Jo aukštis 16,9 m.

Istorija

Vėjo malūnas pastatytas XX a. pr. (1920 m.). Jo savininkas Kulalis, kilęs iš Kupiškio krašto, į Pumpėnus atsikėlė 1924 m. Plytos malūnui statyti buvo gamintos gretimame Talkonių kaime, Steponavičiaus ir Lipnicko plytinėse. Malūnas anksčiau buvo su keturiais sparnais, mediniu apeigos tilteliu.
Atkūrus nepriklausomybę,  1990 m. buvo renovuotas, ir kurį laiką pirmajame aukšte veikė kavinė, tačiau neilgai.
Jurgis Chodkevičius (1515)

Biografija

Gimė LDK valstybės veikėjo Aleksandro Chodkevičiaus ir Vasilisos Holovščinskaitės Chodkevičienės šeimoje, Chodkevičių giminės Bychovo šakos pradininko Jeronimo Chodkevičiaus ir Berestavicos šakos pradininko Grigaliaus Chodkevičiaus jaunesnysis brolis, įkūręs giminės Supraslio šaką. 
LDK rūmininkas, 1554-1555 m. – stalininkas , 1555 m. – LDK didysis raikytojas, 1556 m. – Bielsko seniūnas, 1566 m. – Trakų kaštelionas, 1568 m. – Punsko seniūnas, Ašmenos seniūnas. 
Su broliais Jeronimu ir Grigaliumi bei sūnėnu Jonu sudarė politinį-ekonominį bloką, kuris oponavo Radviloms, tačiau iškilus pavojui, abi giminės vieningai ginė LDK politinius interesus. Liublino unijos priešininkas.
Palaidotas Supraslės bazilijonų vienuolyne.
Jonas Pranas Palukaitis

Biografija

1939 m. brandos atestato egzaminus išlaikė Valstybinėje egzaminų komisijoje. Iki 1940 m. bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus balsas“, „Ateitis“, „Karys“.
1944 m. atsidūrė Vokietijos karo pabėgėlių stovykloje, kur aktyviai įsijungė į lietuviškosios spaudos darbą. 1945–1946 m. leido ir redagavo Bambergo lietuvių informacinį biuletenį „Naujienos“, 1946–1948 m. Šveinfurte – biuletenį „Tėviškės garsas“, 1948–1950 m. Memingene – laikraščius „Mintis“ ir „Lietuvis“. 1948–1949 m. Domštadto prie Ulmo stovyklos radijo žinių biuletenio redaktorius.
Persikėlęs gyventi į JAV, 1951–1952 m. buvo leidinių „Akiračiai“ („Karys“) bei „Atspindžiai“, 1958–1963 m. laikraščio „Dirva“ redaktorius, 1964 m. – spaustuvės „Viltis“, 1965–1972 m. spaustuvės „Galinda“ vedėjas, 1976–1981 m. „Draugo“ ofseto skyriaus vedėjas. 1994 m. sugrįžo į Lietuvą.
Su Jonu Puzinu suredagavo lietuvių tautininkijos istorinę apžvalgą „Tautinės minties keliu“. Išvertė įvairių autorių beletristikos, reportažinio ir memuarinio pobūdžio knygų. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 
Mirė 2009 m. birželio 12 d. Kaune. Palaidotas Višakio Rūdos kapinėse (Kazlų Rūdos sav., Marijampolės apskr.)
Irako vyrų futbolo rinktinė

Istorija

Iraką valdant Sadamui Huseinui, o už Irako sportą esant atsakingam jo sūnui Udajui Huseinui, nacionalinės rinktinės žaidėjai buvo gąsdinami bausmėmis, po nesėkmingų varžybų jiems buvo taikomos įvairios bausmės, kankinimai . 2003 m. nuvertus Sadamą Huseiną, Irako rinktinė pradėjo rodyti kur kas geresnius rezultatus, negu ligi tol (4 vieta Vasaros Olimpinėse žaidynėse, 2004 m., dalyvavimas Azijos taurės finale 2007 m.).
Irako rinktinė dalyvavo vieninteliame pasaulio čempionate 1986 m. Irakiečiai, pralaimėję visas trejas grupės turnyro rungtynes, į kitą etapą nepateko.
Rinktinė Azijos čempionatuose ilgą laiką nerodė aukštų rezultatų (išskyrus 1976 m., kai buvo užimta 4 vieta), tačiau sužibėjo 2007 m. Azijos taurėje. Po istorinės pergalės prieš Australiją 3-1 rinktinė sužaidė lygiosiomis su kitomis komandomis ir iš grupės turnyro pateko į kitą etapą. Ketvirtfinalyje nesunkiai įveikę Vietnamą, irakiečiai susitiko su pajėgia Pietų Korėjos rinktine. Irakas pergalę išplėšė tik po baudinių serijos. Finale irakiečiai susitiko su Saudo Arabijos rinktine. Irako rinktinė visas rungtynes turėjo iniciatyvą ir dažnai atakavo Saudo Arabijos vartus. Artėjant rungtynėms į pabaigą, Younis Mahmoud po kampinio įmušė įvartį ir Irakas iškovojo istorinę pergalę.