Pasakojimas

Literatūrinė teorija

Literatūros teoretikų požiūriu, pasakojimas yra siaurai apibrėžtas kaip literatūros rašymo būdas, kuriame komunikuoja tiesiogiai su skaitytoju. Iki XIX amžiaus literatūrinė kritika, kaip akademinė užduotis nagrinėjama kartu su poezija (įskaitant epus tokius kaip Iliada ir Pasiklyde rojuje bei tokias poetines dramas kaip Viljamo Šekspyro). Didžioji dalis poezijos skiriasi pasakotojas nuo autoriaus. Bet romanai, turi keleta pagrindinių veikėjų, neskaitant pasakotojo, kurie sukūrti kaip pasakojimo galimybė pažvelkti kitais svarbiais aspektais nei žvelgia pats autorius.

Estetinis požiūris

Pasakojimas yra labai estetiškas menas. Apgalvotai sudarytas pasakojimas turi tam tikrą estetinių elementų skaičių. Tokie elementai apima pasakojimo struktūros įdėją, kuri turi identifikuojamą pradžią, eigą ir pabaigą, arba pateikimą-vystymą-kulminaciją-atomazgą, kartu su nuoseklia siužeto linija; stiprus dėmesys laikinumui apimant praeities išlaikymą, dėmesys dabarties veiksniams ir ateities numatymas; esminis dėmesys veikėjams ir jų apibūdinimui, „tikriausiai labiausiai svarbūs romano komponentai“ (autorius Devidas Lodžas „Literatūros menas“ 67); skirtingos intonacijos, „žmogaus balso intonacija, ar daugumos žmonių intonacija bendraujant skirtingais akcentais bei ritmais“ (Loddžas „Literatūros menas“ 97); taip pat aktuali Michailo Bachitino idėjos plėtra; pasakotojas arba pasakotojas kaip balasas, kuris bendrauja su skaitančia auditorija (pažiūrėti skaitytojo atsakymo teorija).

Socialinių mokslų metodai

Žmonės dažnai teigia, kad įvykius suprasti, reikia sugebėti nuosekliai suformuluoti istoriją ar pasakojimą ir paaiškinti, kaip tas pasakojimas buvo sukūrtas. Pasakojimas yra procedūrinis pamatas siekiant pažinimo ir tokiu būdu suteikianti aiškinamąjį pagrindą socialiniuose moksluose, ypač kai sunku surinkti pakankamai atvejų kad būtų galima atlikti statistinę analizę. Paskojimas yra dažnai naudojamas socialinių mokslų tyrimuose. Buvo nustatyta, kad kontekstinis, socialinių jėgų, požiūris atskleidė išsamių pasakojimų jis yra labiau įdomus ir naudingas tiek socialinės teorijos ar socialinės politikos, nei kitų formų socialiniai tyrimai. Sociologas Jaber F. Gubrium ir James A. Holstein prisidėjo prie sociologijos konstruktyvinio požiūrio į pasakojimą formavimosi. Iš jų knygos mes gyvename savarankiškai: Pasakojimo tapatybė ir postmodernus pasaulis (2000), su daugiau naujasnių kūrinių, kaip analizuoti pasakojimo realybę (2009) ir aprašomąją analizę (2012). Tikslas yra sociologinis supratimas apie formaliojo gyvenimo patirtį bei gamybos praktiką.

Tyrimo metodas

Siekiant išvengti „bejausmių istorijų“ ar „pasakojimų, kurių yra laisvas kontekstas, gali būti naudojamas bet kur ir bet kada“ ir yra naudojamas kaip konceptualioji metafora, kurią kalbininkas Džordžas Lakofas įvardino, kaip pasakojimo tyrimą, kuris remiasi žmogaus prasmės pažinimo prielaida, kuri yra atsitiktinė ar turinti keletą kompleksinių patirčių ir aukštų struktūrų skyrimų. “  Žmogus turi polinkį sieti informacijąsu pomėgiais ir taip ją supaprastinti, nes sudėtinga informacija veda prie pasakojimo klaidingumo. Žmogaus protui lengviau prisiminti ir priimti sprendimus remiantis istorijomis nei prisiminti didelės apimties duomenys. Tai viena iš priežasčių dėl ko daugelis humanitarinių ir socialinių mokslų klasikų pasakojimai parašyti pasakojimo forma. Pasakojimo būdas leidžia išvengti pasakojimo klaidingumo ir tai nesiskiria nuo kitų klaidų vengimo moksliniuose tyrimuose, t. y. taikant įprastas metodines priemones pagrįstumas ir patikimumas siejamas su duomenų rinkimu, analizavimu ir pateikiamu. Buvo pasiūlyti keli kriterijai vertinat pasakojimo tyrimų pagrįstumą, įskaitant objektyvų aspektą, emocinį aspektą, socialinį/moralinį aspektą ir pasakojimo aiškumą.

Muzikoje

Tiesiškumas yra viena iš kelių pasakojimo savybių, kurią galima rasti muzikos kūrinyje. </ref> As noted by American musicologist, Edward Cone, narrative terms are also present in the analytical language about music. The different components of a fugue – subject, answer, exposition, discussion and summary – can be cited as an example. Tačiau yra keletas požiūrių, dėl pasakojimo muzikoje ir jo vaidmens koncepcijos. Vienas iš teorijų, kurioje Teodoras Adornas pasiūlė, kad „muzika deklamuoja pati save ir tai yra jos pasakojimas be pasakojimo “.  Kitas požiūris yra Karolina Abate, kuri pasiūlė ‘tam tikri gestai muzikoje bpasakojimą balsu’. Tačiau kiti ginčijasi, kad pasakojimas yra semiotinė interpretacija, kuri gali praturtinti muzikinę analizę. Prancūzų muzikologas Jean-Jacques Nattiez tegia, kad ‘pasakojimas, griežtas kalbėjimas, nėra muzika, bet siužetas sugalvotas ir pastatytas, klausytojų’. Jis teigia, kad aptariama muzikos pasakojimo išraiška yra tiesiog metaforiška ir kad įsivaizduojamas siužetas, gali turėti įtakos kūrinio pavadinimui ar kitai pateiktai kompozitorio informacijai.Tačiau, Abate pateikė daug muzikos prietaisų pavyzdžių, kurie funkcionuoja, kaip pasakotojo balsas, apribojant muzikos gebėjimą pasakoti nepaprastas akimirkas, kurie gali būti identifikuojami pagal jų keistą griaunamajį poveikį.’. Įvairūs teoretikai, teigia, kad toks pasakojimas yra revoliucinis, o ne norminių akimirkų muzika. Apibendrinant galima pasakyti, kad pasakojimų muzikoje turi būti dar daug kas nustatyta.

Kultūrinis pasakojimas

Pasakojimas gali įgauti istorinę formą, kuri suteikia klausytojams pramogą bendravimo būdą bei žinių. Daugelis kultūrų naudoja pasakojimą kaip būdą įrašyti istorijas, mitus ir vertybes. Šios istorijos gali būti vertinamos kaip gyvenimo subjektai ar tarpkultūrinių bendruomenių pasakojimai. Istorijos dažnai naudojamos indėnų kultūroje siekiant dalintis žiniomis su jaunąja karta. Gerame indėnų pasakojime visada paliekama vietos interpretacijoms, vietinių istorijos dažnai įtraukia ir vaikus į pasakojimo procesą, taip turėdami galybę savaip įprasminti ir paaiškinti istoriją. Tai skatina holistinį mąstymą tarp vietinių vaikų, kurie sujungia individo ir pasaulio tapatumą. Toks tapatumas puoselėja pažinimo galimybę ir suteikia priklausomumo jausmą, nes jų kultūrinis tapatumas vystosi perduodat istorijos prasmę.
Pavyzdžiui, vietinės istorijos yra naudojamos iliustruoti vertybes ar pamoką. Vakarų Apačių genties istorijos gali būti naudojamos perspėti apie nelaimę, kada ištinka žmonės kai jie nesilaiko priimtino elgesio. Viena istorija pasakoja apie įžūlų motinos kišimąsi į vedusio sūnaus gyvenimą. Šioje istorijoje, Vakarų Apačių šeima yra puolama iš kaimyninės Pimų genties. Apačių mama išgirsta klyksmą, tai jo sūnaus žmona, kuri bando įsikišti rėkdama ant jo. Tai įspėja Pima gentį ir ji nedelsiant nužudoma už kišimąsi į sūnaus gyvenimą 
Vietinės Amerikos kultūros pasakojimus naudoja, siekiant išmokyti vaikus gyvenimo vertybių ir pamokų. Nors pasakojimas suteikia pramogų, tačiau jo pagrindinis tikslas yra šviesti. Aliaskos vietiniai gyventojai teigia, kad pasakojimai moko vaikus, kokia yra jų visuomenė, kaip sukurti ramią gyvenamąją vietą ir būti atsakingais nariais savo bendruomenėje.Meksikos kultūroje daugelis suaugusiųjų pasakoja savo vaikams istorijas siekdami juos mokyti vertybių tokių kaip, individualumas, paklusnumas, sąžiningumas, pasitikėjimas ir užuojauta.  Pavyzdžiui, viena iš Verkenčios moters versijų buvo vaikų auklėjimas siekiant saugiai priimti sprendimus ir palaikyti bendruomenės moralę.
Pasakojimai, Kanados Métis, bendruomenėje siekiant, padėti vaikams suprasti, kad gyvenimas aplink juos yra sujungtas su bendruomene.  Pavyzdžiui, Métis bendruomenė pasdalino „Humoro arklio istorija“ vaikams, kuri vaizduoja, kad arkliai per gyvenimą gali taip pat suklupti kaip ir žmogus. Navahai istorijoje taip pat naudojami nugaišę gyvūnai, kaip metaforos, siekiant parodyti, kad viskas turi tikslą. Galiausiai vyresnieji iš Aliaskos čiabuvių bendruomenės teigia, kad gyvūnų pateikimas kaip metaforos, leidžią vaikams patiems formuoti savo požiūrį ir tuo pačiu savarankiškai apmąstyti savo gyvenimą.
Amerikos indėnų vyresnieji, taip pat teigia, kad pasakojimas kviečia klausytojus, o ypač vaikus, tam kad jie padarytų savas išvadas ir savarankiškai apsvarstytų savo gyvenimą. Be to, jie tvirtina, kad nuolatiniai pasakojimai, padeda vaikams suvokti ir gauti platesnį spektrą perspektyvų, kuris padėtų jiems suprasti savo gyvenimą, pasakojimo kontekste. Amerikos indėnų bendruomės nariai pabrėžia vaikams, kad žinių semtis galima iš istorijojų, kurias patyrė kiekviena karta. Be to, bendruomenės nariai leido vaikams interpretuoti ir kurti kitą perspektyvą kiekvienoje istorijoje.

Istoriografija

Istoriografijoje, remiantis Lorencu Staunu, tradiciškai pasakojimas buvo pagrindinė retorinė priemonė, naudojamas istorikų. 1979, tuo metu kai nauja Socialinė istorija buvo reikalinga socialinio-mokslo analizei, Staunas apibūdino pasakojimą, kaip chronologiškai organizuotą; sutelktas į vieną nuoseklią istoriją; aprašomasis, o ne analitinis; susijęs su žmonių nebūtomis abstrakčiomis aplinkybėmis; ir sprendžianti, konkrečią, o ne kolektyvinę statistiką. Jis pranešė, kad „Daugiau ir daugiau naujų istorikų bando atrasti tai, kas vyko anksčiau žmonių mintyse ir koks buvo jausmas gyventi praeityje, tai klausimai, kurie neišvengiamai veda pasakojimo linkme.“  Kai kurie filosofai pasakojimus nustato, kartu su paaiškinmo tipu, Markas Beviris teigia, kad pasakojimai paaiškina veiksmus kreipiančius įsitikinimus istorinių tradicijų kontekste. Pasakojimas yra alternatyvi paaiškinimų forma, susijusi su gamtos mokslais. Istorikai įsipareigoja socialinio mokslo požiūriu, tačiau jie kritikuoja pasakojimo ribotumą per analizę ir protingus pavyzdžius, o ne statistinius dėsningumus.

Pasakojimų teisės

Pasakojimų teisės anglų akademikams yra ypač svarbus asmeninės patirties pasakojimo žanras. Akademinės disciplinos, tokios kaip anglų kalba, performansas, folkloras, literatūra, antropologija, kultūros studijos ir kiti socialiniai mokslai, kuriuose analizuojamos pasakojimų teisės, nes pasakojimų teisės priklausoma nuo etikos. Kitų žmonių perpasakojamų istorijų pasakojimo teses galima nustatyti uždavus keletą klausimų; kieno istorija tai yra, kaip yra naudojama, ką istorija žada (empatiją, išpirkimą, reikšmę), ir kieno naudai? Pasakojimo teisės etika – apima empatiją ir atstovavimą – siekiant padėti žmonėms, organizacijos, žiniaskaida ir vyriausibinės institucijos aiškiai suvokti istorijas. Vienas iš asmeninės patirties pasakojimo būdų, pasiekti autentišką atstovavimo statusą. Pasakojimo teisių atstovavimo pažeidimas, sukuria neigiamas pasekmes, ne tik asmenims kurie yra įtraukti į pasakojimo procesą, bet ir tuos kurie gadina tokių elementų socialinę tvarką, kaip bendruomės, įstaigos bei tinklai, nes žmonės įtraukti į šių elementų veiklą. Balso iškraipymas, dažnai veda prie nesusipratimų ir pasakojimo teisų išnaudojimo. Pavyzdžiui, ar būtų mušamų moterų istorijos, jeigu jos papasakotų savo istorijas vyriausybės institucijoms. Tačiau tiesa yra tokia, kad smurtas šeimos tapo ‘dideliu verslu' nes įstatymų sistema nesiklauso mušamų moterų balsų. Šis pavyzdys iliustruoja, kaip moterys pertvarko savo istorijas, siekiant gauti pagalbą. Bet moterys formuoja savo istorijas pažeidinėdamos pasakojimų teisių etiką, nes tai aprūpina „didijį verslą“. Buvo atliktas dar vienas, išgyvenusių Uraganą Katriną, tyrimas kuriame žiniasklaida iškreipė išgyvenusių žmonių balsus ir neigiamai manipuliavo visuomenę. Žiniasklaida nuteikė visą šalį prieš bendruomenę, kuriai labai reikėjo pagalbos, nes žurnalistai pertvarkė pasakojimą televizojoje ir laikrasčių straipsniuose. Nepaisant to šis tyrimas prieštarauja žiniasklaidai ir yra naudojamas „balsas“ siekiant įrodyti kad žiniasklaida klaidingai iškraipė savo istorijas.  Staripsnio pabaigoje skaitytojai, suprato, kad žiniasklaida iš tikrųjų buvo klaidingai nurodžius informaciją apie Naująjį Orleaną, nes tiesa buvo išnagrinėta išgyvenusių žmonių „balsu“. Buvo nustatyta, kad bendruomenė padėjo viena kitai. Empatija yra svarbus pasakojimo teisės aspektas, nes žiūrovas įsijaučia į istoriją, taip sumažindamas etikos pažeidimo galimybę. Empatija suteikia galimybę suprasti kitą gyvenimo istoriją: jos priešingybė yra nesugebėjimas įsijausti į situaciją, santūrumass situacijose, kuriose normalus žmogus nesugebėtų įsivaizduoti, įskaitant ypač neapsakomas blogybes ir beprtybes. Empatija apibūdina sferą ir leidžia mums įsivaizduoti, tai ką daro normalus žmogus.Kitaip tariant, iš pasakojimo klausytojas negalės suprasti istorijos be empatijos, štai kodėl empatija yra svarbi pasakojimo teisė. Šeimyninio smurto prieš moteris ir išgyvenusių uraganą Katriną, pavyzdžiai parodo kaip pasakotojų yra pertvarkomos istorijos arba kaip tai padaro kiti pasakotojai ir pabrėžia svarbų klausimą dėl etikos ar pasakojimo teisių. Kartais kalusytojas pažeidžia pasakojimo teises, nes kartais nenori klausytis pasakotojo nuomonės. Galų gale kai pasakotojas pakeičia savo istoriją, pasakotojo „balsas“, klausytojų yra negirdimas. Logiškai mąstant, kai pasakotojo balsas nėra tinkamai atstovaujamas, pasakojimo teisių etika yra neįvykdoma.