Geiša

Geišų kvartalai (hanamachi)

Kioto miestas yra žinomas kaip geišų kultūros centras. Jame yra net keli populiariausi geišų kvartalai visoje Japonijoje. Šio miesto hanamachi yra išlikę dar nuo Edo periodo laikų. Juose gausu senovinio stiliaus parduotuvių, barų ir restoranų. Nors kiti Japonijos miestai, tokie kaip Tokijas ir Osaka taip pat turi geišų kvartalus, tačiau tik Kiotas yra išlaikęs ypatingai gilias geišų tradicijas. Kiote yra keturi pagrindiniai hanamachi: Gionas, Pontočas, Mijagavačas ir Kamišičikenas.
Gionas yra didžiausias ir išskirtiniausias geišų kvartalas Japonijoje. Giono „arbatos namai“ yra ypatingai populiarūs įtakingiausių ir turtingiausių Japonijos žmonių tarpe. Į juos taip pat yra kviečiami įtakingi užsienio šalių politikai ir žinomi žmonės. Paprastiems miestiečiams ar miesto svečiams, Giono gatvės yra geriausia vieta pamatyti tikras geišas. Ten taip pat vyksta kasmetiniai vieši Giono geišų pasirodymai vadinami Miyako Odori (jap. "vyšnios žiedų šokiai"). Visą balandžio mėnesį, vakarais, geišos atlieka savo pasirodymus istoriniam Giono Kobu Kaburendžo teatre. Šie pasirodymai vyksta jau nuo 1869 metų.
Pontočo kvartalas driekiasi palei Kamogavos upę. Kaip ir Gione, jame gausu senovinio stiliaus parduotuvėlių bei restoranų, tačiau taip pat galima aptikti neoninių šviesų bei reklamų. Didžioji dalis restoranų yra susitelkę ties upės krantu, kur klientai gali pavakarieniauti ant specialiai tam skirtų pakilų, vadinamų kawayuka. Kitas geišų kvartalas įsikūręs palei Kamo upę yra Mijagavačas. Ten taip pat galima rasti daugybę „arbatos namų“, bei kitų pramogų. Viena išskirtinių šio kvartalo savybių yra Minamizos kabuki teatras, kuriame kartais galima išvysti ir geišų pasirodymus.
Kamišičikenas yra mažiausias iš visų keturių paminėtų geišų kvartalų. Šiuo metu jame gyvena apie 25 maiko ir geišos, kurios dirba dešimtyje skirtingų restoranų. Šis kvartalas pasižymi unikalia senovinio stiliaus muzika ir puikiais muzikantais.

Skirtumai tarp geišos ir maiko

Geiša yra daug patirties ir aukštą išsilavinimą turinti artistė, kuri žmones linksmina menais ir pokalbiais. Tuo tarpu maiko yra daug mažiau patirties turinti, vis dar geišos meno besimokanti mokinė. Nors iš pirmo žvilgsnio jos gali pasirodyti panašios, tačiau yra keletas jas atskirti padedančių ypatybių.

Šukuosenos stilius

Geišos dažniausiai ant savo natūralių plaukų dėvi peruką, be didesnių aksesuarų. Tuo tarpu maiko savo šukuosenai sukurti  naudoja natūralius plaukus. Taip pat juose dažnai būna gėlių ar kitų priedų, tokių kaip specialūs šukų formos ornamentai, vėduoklės. Kartais ji gali nešioti šilkinius gėlių formos ornamentus, kurie kabo iki jos smakro. Nors tai yra labiausiai akį traukiantys aksesuarai, juos maiko dėvi tik pirmaisiais savo mokymų metais. Geiša taip pat gali nešioti plaukų ornamentus, tačiau juose yra daug mažiau puošybos elementų.

Makiažas

Dėl to, kad maiko nenešioja perukų, jos viršugalvis būna nenugrimuotas, ir ties plaukų linija galima pamatyti natūralios odos pėdsakų. Jos antakiai dažniausiai būna nudažyti rausva ar raudona spalva, o akių kontūrai ir akių vokai taip pat pažymėti raudona arba juoda spalva. Pirmus metus besimokanti maiko dažosi tik apatinę lūpų dalį raudonai. Dvejus ir daugiau metų besimokanti maiko dažosi abi lūpų dalis, tuo tarpu geišos naudoja labai mažai raudonos spalvos dažydamos savo antakius. Blakstienoms ir akims paryškinti naudoja tik juodą spalvą. Raudona spalva simbolizuoja jaunystę, todėl kuo vyresnė yra geiša, tuo mažiau spalvų ji naudoja.

Istorija

Geišų ištakos gali būti siejamos su 7-ojo amžiaus moterimis – linksmintojomis, dar kitaip žinomomis kaip saburuko. Dėl prastų gyvenimo ir ekonominių sąlygų, jos pardavinėdavo savo kūną mainais į pinigus ar kitokį aprūpinimą. Nors šios merginos dažniausiai buvo kilusios iš žemiausių visuomenės sluoksnių, tarp jų būdavo ir labiau išsilavinusių ir talentingų, kurios vietoj prostitucijos žmones linksmindavo menais ir dalyvaudavo aukštesniosios klasės pobūviuose.
13-ame amžiuje atsirado kita merginų grupė – shirabyoshi. Priešingai nei dauguma sabukuro, jos buvo kilusios iš kilmingų ir pasiturinčių šeimų. Tačiau atsiradus ekonominiams sunkumams, turtingų aristokratų dukros buvo priverstos atlikinėti įvairiuose pasirodymus pobūviuose. Būdamos išsilavinusios, jos deklamuodavo poeziją, linksmindavo savo tradiciniais šokiais ir grodavo būgnais bei fleitomis. Kai kurios iš jų net tapdavo imperatoriaus sugulovėmis.
Pirmieji „malonumų namai“ atsirado 16-tame amžiuje. Kaip ir daugelis to meto statinių ir idėjų, jie buvo atėję iš Kinijos Mingų dinastijos. Vėliau, jau Edo laikotarpyje, buvo sukurtas ištisas kvartalas, globojamas Tokugavos šiogunato. Tai buvo prostitucijos klestėjimo laikotarpis. Gerėjant šalies ekonomikai, steigėsi vis daugiau viešnamių kvartalų didžiuosiuose ir svarbiuose miestuose. Viešnamiai negalėjo išsiplėsti už kvartalų teritorijos ir turėjo griežtas taisykles tiek darbuotojoms, tiek ir klientams.
18 amžius Japonijoje yra laikomas geišų atsiradimo ir populiarumo laikotarpiu. Kiote ir Osakoje atsirado nauja linksmintojų klasė. Pačios pirmosios geišos buvo vyrai. Jie taip pat dirbdavo viešnamiuose, bet tik kaip muzikantai. Po kurio laiko, vyrų tarpe atsirado ir moterų, kurios grojo šamisenais ir šokdavo. Ilgainiui jos tapo tokios populiarios, kad vyrai dažniau eidavo į viešnamius ne pas suguloves, bet pasižiūrėti geišų pasirodymų. Pirmoji moteris, kuri vadino save geiša, istorijos šaltiniuose, buvo paminėta 1750 metais. Jos vardas buvo Kikuja ir ji kilusi iš Fukigavos regiono. Prasidėjus Meidži laikotarpiui, naujoji vyriausybė dar labiau sugriežtino viešnamių taisykles. Tai dar labiau išpopuliarino geišas. Norėdamos padidinti atskirtį tarp geišų ir prostitučių, taip pat padidinti biudžeto įplaukas, vyriausybė sukūrė geišų mokesčio sistemą. Buvo įsteigtas kemban – geišų registracijos biuras, kuris egzistuoja ir šiandien. Geišos turėjo pradėti laikytis griežtų taisyklių, kurios jas skyrė nuo eilinių sugulovių. Į pobūvius ir oficialius renginius, geišos turėjo vaikščioti tik grupėmis, tam, kad išvengtų intymių akimirkų su klientais. Jos negalėjo dirbti už geišų kvartalo ribų ir privalėjo vilkėti tik tam tikrus kimono, kurie uždengtų kuo daugiau kūno odos. Taip pat, jų šukuosenų stiliai ir aksesuarai gerokai skyrėsi nuo prostitučių. Šios taisyklės ir tradicijos yra išlikusios ir iki mūsų dienų. Geišos atsiskyrė nuo viešnamių, jų pasirodymai ir profesija tapo oficialūs. 1813 metais Kiote, valdžia oficialiai įteisino geišų veiklą. Geišos tapo grožio, stiliaus ir elegancijos etalonais.
Tačiau, buvo ir mažiau šviesi geišų gyvenimo pusė. Iki pat 20-ojo amžiau vidurio, mažos mergaitės buvo parduodamas geišų namams, kur laikui bėgant turėdavo atidirbti savo pardavimo vertę. Taip pat, iki Antrojo Pasaulinio karo, jaunoji geiša atlikdavo mizuage ritualą, kurio metu, parduodavo savo nekaltybę daugiausiai pinigų pasiūliusiam vyrui. Tačiau tuo metu dauguma geišų neturėjo kito pasirinkimo ir tai buvo vienintelis būdas išgyventi. Visuomenėje, kurioje moteris buvo matoma tik kaip namų šeimininkė arba viešnamio darbuotoja, geišos sukūrė atskirą moterų klasę, dar kitaip žinomą kaip „gėlių ir gluosnių pasaulis“. Jos vilkėdavo prašmatnius šilko kimono ir siekė tobulybės makiažo ir manierų srityse. 19-ame amžiuje jos buvo tų laikų super modeliai. Prasidėjus Antrajam Pasauliniam karui, o vėliau ir pokarinei vakarų įtakai, ši Japonų kultūros dalis patyrė didžiulį nuosmukį ir daugiau niekada nebebuvo tokia, kaip anksčiau.
Karo metu, vis daugiau moterų turėjo palikti savo kasdieninius darbus ir prisidėti prie karo pramonės. Geišos irgi buvo ne išimtis, todėl vis daugiau geišų kvartalų buvo priversti užsidaryti. Kaip ir dauguma tų laikų Japonijos moterų, geišos buvo priverstos dirbti fabrikuose gaminant šaudmenis, karines transporto priemones bei pirmosios medicininės pagalbos reikmenis. Tačiau tai nebuvo pati blogiausia darbo vieta, nes dalis moterų buvo verčiamos tapti karių sugulovėmis. Nors didžioji jų dalis buvo svetimšalės moterys iš tokių šalių kaip Korėja, Kinija ar Filipinai, tačiau pasitaikydavo ir vietinių japonių.
Japonijai pralaimėjus karą, Jungtinių Amerikos Valstijų kariai išsilaipino Okinavos teritorijoje. Tam, kad užkirstų kelią smurtui ir moterų prievartavimui, tuo laikotarpiu dirbusios Japonijos prostitutės buvo siunčiamos Amerikiečių kariams. Tokia tvarka laikėsi iki pat 1947 metų, kai Japonijos vyriausybė uždraudė priverstinę prostituciją.
Dauguma pokario prostitučių Japonijoje, kaip ir geišos, vilkėjo tradicinius kimono ir dažėsi veidą baltai. Amerikiečių kariai nesugebėdavo atskirti prostitučių nuo geišų. Jie taip pat negalėjo suvokti pačios geišos profesijos, kurios paskirtis buvo linksminti ir bendrauti su vyrais be jokių seksualinių paslaugų. Todėl tiek tikrosios geišos, tiek naktinių klubų šeimininkės, šokėjos ar prostitutės buvo vadinamos vienu ir tuo pačiu vardu – geiša. Dėl šios priežasties žodis geiša, tapo glaudžiai tapatinamas su prostitute ir tai yra išlikę iki mūsų dienų.
Kaip seniau, taip ir dabar geišos gyvena „gėlių kvartaluose“, kur vyksta jų mokymai. Geišos, kurioms ypač sekasi ir yra labai populiarios, gali gyventi atskirai arba net įkurti savo okiją. Vienintelis skirtumas tas, kad iš beveik 80000 geišų, kurios dirbo iki 20-ojo amžiaus vidurio, dabar jų liko tik apie porą tūkstančių.
Daugiausiai geišų galima rasti Kiote. Daugelis geišų mokymo tradicijų išliko iki šių laikų. Jaunosios maiko ir toliau mokosi iš savo „vyresniųjų seserų“ ir gyvena okijose. Dėl ženkliai sumažėjusio jų skaičiaus, padidėjo darbo krūvis. Per vieną darbo dieną, kuri prasideda apie 16 valandą po pietų ir tęsiasi iki pat ryto, geišai gali tekti atlikti kelis pasirodymus skirtingose vietose. Maiko dienotvarkė dar labiau įtempta, nes be pasirodymų, ji dar turi rasti laiko ir mokymams. Tačiau bent kartą per savaitę geišos gali pasiimti laisvadienį ir vietoj kimono užsimauti džinsus ir vaikščioti po parduotuves palaidais plaukais.
Modernioji geiša – tai didžiulės Japonų industrijos aristokratė, kuri jau šimtmečius pildo vyrų fantazijas. Bet ji nėra prostitutė. Jei geiša užsiiminėja lytiniais santykiais, tai tik savo noru ir be jokio užmokesčio. Jos verslas – parduoti prabangią, romantišką ir išskirtinę svajonę, turtingiausiems ir galingiausiems Japonijos vyrams. Pačiuose prabangiausiuose ir brangiausiuose restoranuose, kur vyksta stambūs verslo sandoriai, geiša pilsto sakę, palaiko pokalbį ir sukuria išskirtinę atmosferą. Visa tai gali kainuoti iki kelių tūkstančių dolerių.

Mokykla ir mokymai

Savo pasiruošimą tapti geiša, mergina pradėdavo dažniausiai dar būdama labai jauna. Jai priskiriama mokytoja, daugiau patirties turinti geiša, dar kitaip vadinama „vyresniąja seserimi“, kuri jai padėjo tobulinti šokių judesius, plastiškumą, piešimą ir kaligrafijos meną, etiketą bei bendravimo manieras. Taip pat daug dėmesio buvo skiriama vyro viliojimo subtilybėms. Visos šios pamokos buvo brangios, todėl mokinė, vos pradėjusi savarankiškai dirbti, turėdavo gražinti skolas okijai. Tik tada, kai geišos „mama“ ir „vyresnioji sesuo“ nuspręsdavo, kad ji jau nepriekaištingai įvaldė visus jai reikalingus įgūdžius ir menus, jai buvo leidžiama akis į akį susitikti su klientais ir juos linksminti. Per renginius mokinė dažniausiai kalbėdavo kiek įmanoma mažiau. Jos pagrindinės užduotys buvo pilstyti sakę ir lydėti svečius iki tualetų. Taip pat, ji turėdavo stebėti vyresnę geišą ir mokytis iš jos. Kalbėti, linksminti ir savo elegancija, manieromis bei pokalbiais pakerėti svečius buvo patyrusios geišos darbas.
Kai mokinė sulaukdavo tam tikro amžiaus ir įgaudavo pakankamai patirties, ji turėdavo pereiti mizuage ritualą. Šis ritualas simbolizuoja jos perėjimą iš mergaitės į moterį. Šio ritualo metu, vyrui, kuris pasiūlydavo daugiausiai pinigų, būdavo suteikiama garbė atimti geišos nekaltybę. Pinigai, kuriuos gaudavo geiša, visiškai ar bent iš dalies išpirkdavo jos skolą okijai.
Geišos mokymas gali būti skirstomas į kelis etapus. Šie etapai prilyginami drugelio vystymuisi, todėl yra sakoma, kad mokymų pabaigoje, geiša išsiskleidžia kaip drugelis. Pirmajame mokymų etape, mokinė yra mokoma taisyklingai vaikščioti ir mandagaus bendravimo. Vėliau ji yra mokoma istorijų pasakojimo meno, groti šamisenu, bei arbatos gėrimo ceremonijos subtilybių.
Kai jaunajai mokinei sukanka apie 13 metų, ji tampa mokinė geiša. Ji persikelia į okiją ir pradeda ten mokytis bei dirbti. Vyriausioji namų moteris ir šeimininkė yra vadinama „mama“. Mokinė privalo besąlygiškai klausyti visų jos nurodymų, ir mokytis iš „vyresniosios sesers“. Kad taptų maiko, mergina turi gauti specialų sertifikatą ir būti ne jaunesnė nei 15 metų.
Kitas mokymų etapas yra maiko pradėjus dalyvauti oficialiuose ceremonijose ir renginiuose, tačiau jos išvaizda ir pareigos dar skiriasi nuo tikrosios geišos. Maiko supažindinama su savo „vyresniosios sesers“ klientais, kad sukurtų savo klientų ratą. Šių renginių metu maiko mokosi iš vyresniosios sesers, o pastaroji stebi, kad maiko viska atlinkų kuo stropiau ir nepriekaištingiau. Arbatos ceremonija yra labai reikšminga geišos mokymų dalis. Maiko paruošia ir pateikia savo vyresniajai seseriai arbatą, o pastaroji išsiima iš savo plaukų šukas ir įsmeigia į maiko plaukus. Plaukų papuošalai yra labai svarbūs geišai. Šis ritualas simbolizuoja stiprų maiko ir vyresniosios sesers ryšį, kuris tęsis visą gyvenimą ir taip pat parodo, kad maiko jau yra pasiruošusi tapti geiša.
Maiko oficialiai tampa geiša, kai pasirenka savo naująjį geišos vardą. Kiote geišų vardai dažniausiai prasideda skiemenimis Mane arba Ichi, taip pagerbiant 2 žymias geišų mokyklas. Viską vainikuoja iškilminga ceremonija. Po jos naujoji geiša turi pasirinkti ar išvykti iš Kioto, ar likti jame.
Šiais laikais, mergaičių, kurios nuo mažens tampa geišomis yra labai nedaug. Dažniausiai tai būna merginos, kurios jau yra baigę mokyklą ar net universitetą. Taip pat, daug moterų pradeda mokymus jau brandžiame amžiuje. Tačiau, pastaruoju metu, atsiranda vis daugiau merginų, kurios susidomi šiuo menu. Viena iš priežasčių yra vis didesnis geišų populiarumas televizijos laidose ir reklamose. Taip pat, kiekvienais metais organizuojama vis daugiau mokyklinių ekskursijų, kurios supažindina jaunas mergaites su paslaptingu geišų gyvenimu.

Makiažas

Tradicinis geišos įvaizdis yra neatsiejamas nuo storo balto pudros sluoksniu and veido. Seniau, pudra, kurią naudojo geišos buvo kenksminga odai, nes joje būdavo švino ir gyvsidabrio darinių, kurie pažeisdavo odą ir net atverdavo žaizdas. Tačiau po 1877m pudros sudėtis buvo pakeista ir vietoj švino pradėtas naudoti cinkas arba titano oksidas, kurie naudojami ir šiandien. Pudra, kurią naudoja geišos yra vadinama nero oshiroi.
Geišos makiažo kilmė net ir mūsų dienomis nėra iki galo žinoma. Viena iš teorijų yra apie viduramžių Europiečių keliautojus, kurie grįžę iš savo kelionių Rytų Azijoje, pasakojo apie „blyškiaodes“ gražuoles. Manoma, kad baltos pudros pagrindo veido makiažas yra kilęs iš Kinijos, o vėliau, kaip ir daugumą to meto naujovių, šį įvaizdį permėmė ir Japonijos moterys. Tai yra tikėtina dar ir dėl to, kad Japonijoje šis makiažo stilius atsirado Heiano laikotarpiu (749-1185), kada Kinijos įtaka Japonų kultūrai buvo viena iš didžiausių.
Heiano laikotarpio moterys naudojo trintų ryžių miltelių ir vandens mišinį kaip makiažo pamatinį sluoksnį. Tada, taip pat būdavo populiaru nusiskusti antakius ir nusipaišyti juos pačioms aukštesnėje nei natūrali padėtyje. Lūpos dažniausiai būdavo dažomos ryškia raudona spalva.
Geišų atsiradimo pradžioje, jos išvaizda skyrėsi nuo to meto kurtizanių savo paprastumu. Tiek plaukų stilius, tiek makiažas buvo elegantiškas ir subtilus, tačiau paprastas ir minimalistinis. Geišos negalėjo per daug puoštis, nes egzsitavo specialūs įstatymai, kurie draudė konkurenciją tarp geišų ir prostitučių kvartalų. Grožis slypi elegancijoje, etikete ir menuose, o ne išvaizdoje. Tačiau tam tikrų švenčių metu ir per pasirodymus, jos galėjo dėvėti perukus ir naudoti daugiau makiažo.
Makiažo užsitepimas ant odos yra sudėtingas procesas. Vaško ir aliejaus mišinys su teptuku yra užtepamas ant veido, kaklo ir krūtinės odos, kad geriau laikytųsi baltos pudros sluoksnis. Japonų kultūroje, sprandas yra intymi ir erotiška vieta. Nors visas veidas ir kitos matomos kūno vietos yra padengiamos balta pudra, ant sprando yra paliekama neuždažyta „V“ formos vieta. Tam tikromis progomis, vietoj „V“ formos yra padaroma „W“ forma. Sprandas yra vienintelė kūno dalis, kuri nėra iki galo užmaskuota arba uždengta kimono. Kita geišos makiažo dalis yra antakiai ir lūpos. Ji reikalauja daug susikaupimo ir tikslumo, nes dėl vienos klaidos gali tekti daryti viską iš pradžių. Antakiai yra dažomi juodai su rausvos spalvos užuomina. Seniau tam buvo naudojama anglis, tačiau dabar yra daug profesionalios kosmetikos. Kuo geiša vyresnė, tuo mažiau rausvos spalvos yra naudojama. Lūpos yra dažomos naudojant mažą teptuką ir yra padengiama tik maža jų dalis. Seniau, spalva buvo išgaunama iš gėlių ir sumaišyta su susikristalizavusiu cukrumi, kuris suteikdavo blizgumo įspūdį.

Šukuosenos stilius

Geišos plaukų stilius keitėsi kartu su amžiais. Vienais laikais būdavo populiaru plaukus rišti kaklo apačioje, kitais – aukščiau, ant pakaušio. Kaip ir daugelis geišų gyvenimo aspektų, plaukų rišimas ir stilius buvo ritualizuotas. Kiekvienas stilius turi savo reikšmę ir gali suteikti informacijos apie geišą, jai nepratariant nei žodžio.
Daugelis plaukų stilių, kuriuos geišos naudoja šiandien yra perimti iš Edo ir Meidži laikotarpių. Mūsų dienomis, šiuos stilius galima pamatyti tik geišų pasirodymuose arba kabuki teatre. Plaukų šukavimas, vaškavimas ir modeliavimas gali užtrukti net kelias valandas, tačiau jis išsilaiko kelias dienas. Maiko naudoja savo natūralius plaukus, o vyresnės geišos dažniausiai dėvi perukus. Iš visų skirtingų plaukų stilių, patys populiariausi yra: Ware-Shinobu – šis stilius yra gana kompleksiškas ir skirtas pabrėžti maiko grožį. Mishidashi – labai panašus į ware-shinobu, tačiau yra papildytas kanzashi gėle. Šis plaukų stilius skirtas pirmajam maiko pasirodymui. Ofuku – dar kitaip žinomas kaip „perskelto persiko“ stilius. Seniau šio stiliaus šukuosena buvo naudojama po mizuage ritualo, kad pabrėžtų geišos perėjimą iš vaikystės į brandą. Plaukų rišulys ant pakaušio būdavo pažymimas raudonais dažais. Yakko-Shimida – formalus šukuosenos stilius, kurį geišos naudodavo per šokių repeticijas. Taip pat tai buvo gan dažnas ištekėjusių moterų šukuosenos stilius. Sakko – formalus šukuosenos stilius, kurį naudodavo maiko likus 2 mėnesiams iki mokymų pabaigos. Šis stilius buvo subtilesnis nei įprastinis maiko plaukų stilius, tačiau vistiek turėdavo pabrėžti merginos jaunatviškumą ir drąsą.