Macuo Bašio

Ankstyvasis gyvenimas

Bašio gimė kaip Macuo Kinsaku apie 1644 m., kažkur prie Ueno, Iga provincijoje. Jo tėvas galėjo būti žemo rango samurajus, o tai galėjo suteikti Bašio galimybę padaryti karjerą kariuomenėje. Tačiau Bašio tapo Tōdō Jošitada tarnu. Jie abu mėgo haikai (bendradarbiaujant sukurta poezija, prasidedanti 5-7-5 skiemenimis (dabar vadinamais haiku) ir užsibaigianti kito poeto 7-7 skiemenų priedu). Todo ir Bašio susigalvojo haigo (haikai rašytojų slapyvardžius). Bašio buvo Sobo ir jis turėjo Macuo Munefusa samurajaus vardą. 1662 m. buvo išspausdinta pirmoji išlikusi Bašio poema, 1664 m. du haiku išspausdinti rinktinėje ir 1665 m. Bašio ir Jošitada šimto eilučių renku su keliais pažįstamais.
1966 m. Jošitada mirė, užbaigdamas ramų Bašio kaip tarno gyvenimą. Nėra jokių to meto įrašų, bet tikima, kad Bašio atsisakė galimybės gauti samurajaus statusą ir paliko namus. Biografai svarsto įvairias priežastis ir tikslus, įskaitant neįtikėtiną romaną tarp Bašio ir Šinto šventikės, vardu Džutei. Paties Bašio pastabos apie tuos laikus yra itin miglotos. Jis prisimena, kad „aš troškau valdžios posto su žemės valda“ ir „buvo laikai, kai aš buvau susižavėjęs homoseksualia meile“, bet nėra nuorodų, ar tai realios, ar išgalvotos aistros. Jis net negalėjo nuspręsti, ar tapti profesionaliu poetu savo paties sprendimu: „alternatyvos kovojo mano mintyse ir padarė mano gyvenimą neramų“. Bet kokiu atveju jo poemos toliau buvo spausdintos 1667 m., 1669 m. ir 1671 m. antologijose bei įvairių autorių rinkinyje Jūros kriauklelių žaidimas (貝おほひ Kai Ōi?) 1672 m. Maždaug tų metų pavasarį jis persikėlė į Edo toliau studijuoti poeziją.

Gyvenimo pabaiga

1691 m. žiemą jis sugrįžo į Edo ir apsigyveno trečiojoje Bašio lūšnelėje, vėl parūpintoje mokinių. Šį kartą jis buvo ne vienas: jis priėmė sūnėną ir jo draugę Džutei, bandančius atsigauti po ligos. Jis turėjo labai daug lankytojų.
Bašio vis dar buvo nelengva su darbu. Jis rašė draugui: „trukdomas kitų, neturiu ramybės mintyse“. Jis toliau užsidirbo iš mokymo ir dalyvavimo haikai varžybose iki 1693 m. rugpjūčio pabaigos, kai uždarė lūšnelės vartus ir atsisakė mėnesį ką nors matyti. Galiausiai jis nusileido priėmęs karumi, pusiau budistinės filosofijos, mokančios verčiau sveikinti šį žemišką pasaulį, nei atsiriboti nuo jo. Bašio paliko Edo paskutinį kartą 1694 m. vasarą ir leido laiką Ueno ir Kiote, prieš vykdamas į Osaką. Jis susirgo skrandžio liga ir ramiai mirė apsuptas mokinių.

Įtaka ir literatūros kritika

Vietoje to, kad liktų prie kigo formulės, populiarios Japonijoje ir dabar, Bašio įkvėpė išreikšti tikras žmonių emocijas savo hokku. Gyvam esant jo poezijos pastangos ir stilius buvo plačiai vertinami, o po mirties jo šlovė tik dar labiau padidėjo. Keli jo mokiniai surinko Bašio citatas apie jo paties poeziją, labiausiai pasireiškė Mukai Kyorai ir Hattori Dohō.
XVIII a. Bašio poemų garbinimas buvo dar karštesnis, ir tokie komentatoriai, kaip Ishiko Sekisui ir Moro Nanimaru, įdėjo daug pastangų rasti Bašio hokku užuominas apie istorinius įvykius, viduramžių knygas ir kitas poemas. Šie komentatoriai itin vertino miglotas užuominas, kai kurios iš jų, atrodo, buvo literatūriškai padirbtos. 1793 m. Šinto biurokratija sudievino Bašio ir kurį laiką kritikuoti jo poemas buvo šventvagiška.
Iki pat XIX a. pabaigos nesibaigė vieningas žavėjimasis Bašio poemomis. Masaoka Shiki, tikriausiai žymiausias Bašio kritikas, sudraskė ilgai buvusią ortodoksiją drąsiais ir atvirais prieštaravimais Bašio stiliui. Bet Šiki taip pat buvo instrumentas, padaręs Bašio poeziją prieinamą intelektualams ir plačiajai publikai. Jis sugalvojo terminą haiku (pakeitusį hokku) 5-7-5 formai, laikomai artistiškiausia ir geidžiamiausia haikai no renga dalimi.
Kritika tęsiasi ir XX a. su pastebimais Yamamoto Kenkichi, Imoto Nōichi, ir Ogata Tsutomu darbuose. XX a. Bašio poezija taip pat buvo verčiama į kitas kalbas.