Mažoji Lietuva

Politinė istorija

Vokiečių ordinui XIII a. užkariavus vakarinių baltų žemes, Mažosios Lietuvos teritorija faktiškai buvo niekieno priklausomybėje. Dėl nuolatinių puldinėjimų gyvenviečių šioje teritorijoje būta mažai, didžioji jos dalis buvo apaugusi miškais ir giriomis (vadinamoji dykra). XV a. pr. pasibaigus karui ir nustačius valstybinę sieną, aktyvesnis apgyvendinimas prasidėjo nuo XV a. antrosios pusės. Buvusiose baltų žemėse, daugiausia Nadruvoje, Skalvoje, Lamatoje ir Klaipėdos apylinkėse, kūrėsi kolonistai iš LDK, kurie maišėsi su menkais vietos baltų likučiais. Vokiečių ordinas šiuos kolonistus noriai priėmė, nes karinių nesėkmių nustekentam ordinui tai davė iki tol nenaudotų žemių įdirbimą bei papildomus mokesčius ir duokles. Dauguma lietuvių iki XVIII a. gyveno Prūsijos valdovo domenuose, taigi lietuvių valstiečių baudžiaviniai santykiai susiklostė tiesiogiai su valdovu.
Šiaurinė ir rytinė Mažosios Lietuvos riba sutapo su 1422 m. Melno sutartimi nustatyta valstybine siena. Ši siena nesikeitė iki pat 1919 m., kai pagal Versalio taikos sutartį Klaipėdos kraštas buvo atskirtas nuo Vokietijos. Dėl pietinės ir vakarinės ribos istoriografijoje vyksta diskusijos, kadangi lietuvių kompaktiškai gyventa teritorija Prūsijoje, ypač nuo XVIII a. pr., nuolat mažėjo. 1525 m. Ordinas tapo sekuliaria kunigaikštyste, o 1701 m. įėjo į Prūsijos karalystės sudėtį. Nuo 1871 m. Mažoji Lietuva kartu su visa Prūsija tapo Vokietijos imperijos dalimi.

Lietuviai

Mažoji Lietuva niekuomet po Kryžiuočių ordino susikūrimo nebuvo pavaldi Lietuvos valstybei; nuo 1923 m. tik jos dalis – Klaipėdos kraštas – priklausė Lietuvai. Iki 1525 m. Mažosios Lietuvos žemes valdė Vokiečių ordinas; ordino valstybę panaikinus, iki 1701 m. ji priklausė Prūsijos hercogystei (iki 1660 m. – kaip Lenkijos lenas), 1701–1871 m. – Prūsijos karalystei, 1871–1945 m. – Vokietijai. Šiuo metu (nuo 1945 m.) Mažosios Lietuvos žemes yra pasidalijusios trys valstybės. Didžioji jos dalis priklauso Rusijos Kaliningrado sričiai (išskyrus patį Kaliningradą ir jo apylinkes), ženkliai mažesnė (nuo XVIII a. pr. lingvistiškai polonizuota) pietrytinė krašto dalis (Geldapės apylinkės) priklauso Lenkijai, o šiaurinė (esanti dešiniajame Nemuno krante) dalis, t. y. Klaipėdos kraštas – Lietuvos Respublikai.
Iki XVIII a. pr. Mažosios Lietuvos gyventojams lietuvių kalba buvo spausdinamos knygos, Prūsijos valdžios įsakymai, lietuviškai vyko pamaldos bažnyčioje. Todėl Mažojoje Lietuvoje, skirtingai nei tuometinėje LDK, lietuvių kalba tapo rašto kalba, o iki XVIII a. pab. lietuvių kalba čia buvo išspausdinta daugiau leidinių nei LDK.
Mažosios Lietuvos gyventojų poreikiams buvo išspausdinta pirmoji lietuviška knyga (1547 m.), čia buvo pirmąsyk išversta į lietuvių kalbą visa Biblija (1590 m. Jono Bretkūno), 1653 m. pasirodė pirmoji lietuvių kalbos gramatika (parengta Danieliaus Kleino), sukurtas pirmasis lietuviškas grožinės literatūros kūrinys (Donelaičio „Metai“), 1823 m. pasirodė pirmasis lietuviškas laikraštis „Nusidawimai dievo karalystėje“ (leido N. F. Ostermeyeris), nuo 1883 m. čia buvo spausdinami svarbiausi lietuviško tautinio atgimimo leidiniai („Aušra“, „Varpas“), 1885 m. įsteigta pirmoji lietuviška pasaulietinė draugija „Birutė“. XIX a. antroje pusėje lietuvių kalbos gyvybingumas Prūsų Lietuvoje leido iš čia į Rusijos valdomą Lietuvą gabenti spaudą uždraustais lotyniškais rašmenimis.
Nuo XVIII a. pr. Mažosios Lietuvos lietuviai tarnavo Prūsijos kariuomenėje, mokėsi Prūsijos mokykloje, tad Prūsijos (vėliau – Vokietijos) valstybė jiems natūraliai buvo sava valstybė. Didesnis kultūrinio suartėjimo su Didžiosios Lietuvos lietuviais poreikis iškilo XIX a. pabaigoje, tačiau didžiausia kliūtis glaudesniam bendravimui buvo skirtinga tikyba – mažlietuviai XVI amžiuje priėmė evangelikų liuteronų tikėjimą, Didžiojoje Lietuvoje gyvenę lietuviai buvo katalikai.
Mažojoje Lietuvoje jau 1807 m. buvo panaikinta baudžiava, tad visuomenės modernizacija buvo spartesnė: greičiau nyko senoji luominė socialinė struktūra, rinkos ekonomika ir modernizacija aktyviau skverbėsi į žemės ūkį. Todėl neretai Prūsų lietuviai laikė Rusijos lietuvius „atsilikusiais“, pašiepiamai vadino juos „žemaičiais“. Politinio suartėjimo klausimas iškilo tik per Pirmąjį pasaulinį karą, tačiau politinio suartėjimo siekė tik nedidelė mažlietuvių inteligentų dalis (daugiausia Martyno Jankaus aplinkoje). Didžiajai visuomenės daliai dvikalbystė ir priklausomybė Vokietijos valstybei buvo tapusi jų kultūrinio savitumo dalimi.

Dialektas

Buvusių Mažosios Lietuvos gyventojų senuoju „lietuvninkų dialektu“ dabar moka kalbėti vos keli šimtai asmenų. Dauguma vadinamųjų mažlietuvių, arba lietuvninkų, kalbėjo vakarų aukštaičių tarme, gyvenę palei Kuršių marias – vadinamąja „kuršiuojančia“ („žemaičių donininkų“) šnekta, o nedidelė (anksti sulenkėjusi) pietrytinių mažlietuvių etnografinė grupė – dzūkų (pietų aukštaičių) tarme.

Himnas

Mažosios Lietuvos regionas buvo itin autonomiškas tiek Vokietijos imperijos, tiek tarpukario Lietuvos laikotarpiu. Lietuvių kilmės asmenys, gyvenantys ir kalbantys lietuviškai šiame regione, savęs nelaikė lietuviais ir save vadino lietuvininkais. Jie paniekinamai žvelgė į didžiosios Lietuvos lietuvius, kadangi Mažoji Lietuva buvo labiau išsivysčiusi ekonominiu, politiniu bei kultūriniu atžvilgiu. Norėdamas pabrėžti šį skirtumą, Jurgis Zauerveinas 1879 m. paskelbė eilėraštį „Lietuvninkai mes esam gimę“, kuris vėliau tapo oficialiu Mažosios Lietuvos himnu. Šį himną regionas išsaugojo iki pat autonomijos panaikinimo ir prijungimo prie didžiosios Lietuvos (tuometinės LTSR) 1946 m.

Herbas

Pasak istorikų, Mažoji Lietuva niekada neturėjo herbo, tik įvairias emblemas, atskirų organizacijų ženklus. Herbo kūrimą lydi nesutarimai dėl jo centrinio simbolio, spalvų derinio. Briedžio ragai buvo vienas iš Rytų Prūsijos heraldinių simbolių, jie yra ir keletoje šio regiono herbų, be to, briedžių populiacija regione garsėjo nuo neatmenamų laikų. 2017 m. sukurtas herbas (aut. Arūnas Baublys ir Jūratė Bizauskienė), kuriame pavaizduotas geltonas briedis mėlyname fone, įrėmintas skydininkų – riterio ir moters kuršiškais drabužiais. Skydas su lotynišku užrašu: „Salus publica suprema lex“ (Žmonių gėris – aukščiausias įstatymas). Heraldikos komisija atmetė šį herbą, įžvelgusi jame aliuzijų į kai kurių nacių karinių padalinių simbolį. 2019 m. herbas buvo tobulinamas.

Vėliava

Mažosios Lietuvos vėliava žinoma nuo XVIII a. pabaigos. Ji padalinta į 3 lygias horizontalias juostas. Manoma, kad spalvos – žalia, balta ir raudona  – perimtos iš Tilžės miesto herbo. Šios vėliavos spalvas 1829 m. perėmė Karaliaučiaus studentų korporacija „Lituania“, o 1885 m.- Birutės draugija Tilžėje. Vėliavą dažnai naudojo išeivijos lietuviai.