google/wiki40b huggingface dataset:
Štrbske Plesas

Geografija

Ežeras susiformavęs dėl ledynų tirpimo ir judėjimo pasėkoje susiformavusių morenų. Tai antras pagal dydį ledyninis ežeras Aukštųjų Tatrų Slovakijos pusėje po Velke Hincovo Pleso ežero. Štrbske Plesas maitinamas požeminių šaltinių vandenų, neturi akivaizdaus paviršinio nuotėkio. Ežerą apie 155 dienas per metus sukausto ledas.

Turizmas

Ežero kaimynystėje įsikūręs to paties pavadinimo kaimas. Vaizdingas kalnų ežeras Štrbske Plesas yra svarbi turizmo traukos vieta, visus metus veikiantis kurortas su puikiai įrengta infrastruktūra. Čia atveda siaurojo dantytojo geležinkelio linija.
Gintaras Kazlauskas

Gintaras Kazlauskas (g. 1955 m. birželio 13 d. Kėdainiuose) – Lietuvos restauratorius.

Biografija

1977 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą. 1977–1979 m. mokytojavo Kėdainių vidurinėje mokykloje. 1979–1981 m. dirbo Kėdainių kraštotyros muziejuje, 1981–1995 m. – Paminklų restauravimo treste Vilniuje. 1995 m. Vilniuje įkūrė individualią meninių metalo dirbinių restauravimo įmonę, nuo 2001 m. metalo dirbinių restauratorius ekspertas.
Echo (kompiuteriai)

Terminalo komanda

echo – UNIX (o kartu ir į ją panašių sistemų kaip Linux) ir MS-DOS komanda, kuri į terminalą patalpina tekstą. Ji paprastai naudojama komandinės eilutės scenarijuose išvesti tekstą į ekraną ar bylą.

$ echo Tai yra testas.
Tai yra testas.
$ echo "Tai yra testas." > ./testas.txt
$ cat ./testas.txt
Tai yra testas.

Ping

echo nurodomas kaip ping užklausa. Žiūrėkite - editor.org/in - notes/rfc792.txt RFC 792.

Serveris

echo serveris yra standartinis servisas, įgyvendinantis ECHO protokolą, kuris dirba per TCP protokolo 7 prievadą (port). Jis atsako į visus paketus, išsiųsdamas paketą su tais pačiais duomenimis, ir yra numatytas testavimui, tačiau retai naudojamas praktikoje.
Andžejus Tenčinskis (1613)

Biografija

Krokuvos vaivados Andžejaus Tenčinskio sūnus. Buvo vedęs Kateriną Leščinską, Andžejaus Leščinskio ir Sofijos Jadvygos Opalinskos dukterį. 
Palaidotas Stašovo bažnyčioje.
Fuglojus

Fuglojus (dan. Fuglø) yra ryčiausia Farerų sala. Salos pavadinimas reiškia Paukščių sala, pavadinimas kilo nuo paukščių, kurie suka lizdus salos skardžiuose. Salos plotas – 11,2 km², aukštis iki 620 m. Fuglojuje 2007 m. gyveno 44 žmonės.
Sala apgyvendinta vikingų laikais. Viena svarbiausių fareriečių istorijų yra apie floksmenus, maištininkų grupę iš Fuglojaus. Vieni svarbiausių separatistų, kovojųsių su danų valdžia, buvo Høgni Nev, Rógvi Skel, Hálvdan Ulvsson iš Hatarviko ir Sjúrður við Kellingará iš Čirčios. Šie žmonės ilgai kontroliavo ir niokojo šiaurinę Farerų salų dalį. Tai vienas svarbiausių fareriečių separatistų mitų.
Høgni Nev ir Hálvdan Ulvsson, turėję kriminalinių ketinimų, privertė protingesnį Sjúrður við Kellingará pasukti sukilimą kariniu keliu. Visi keturi sukilėliai buvo sugauti ir nubausti mirties bausme. Sjúrður við Kellingará gavo amnestiją, bet pagal legendą graužiamas sąžinės paprašė mirties bausmės kaip kitiems floksmenams.
Kadangi Fuglojaus uostas neturi bangolaužių, ekonomikos augimas sustojo XX a. pradžioje. Salos pajamų šaltinis yra žemės ūkis ir žvejyba, tokių paukščių kaip mormonai, gaudymas.
Farerų parlamentas bandė pagerinti sąlygas saloje: elektra buvo įvesta XX a. septintame dešimtmetyje, po dvidešimt metų buvo nutiestas kelias iš Čirčios į Hatarviką.
XX a. pradžioje kai saloje buvo daugiausiai gyventojų Fuglojuje gyveno 250–300 žmonių. Dabar visus metus Hatarvike gyvena 5 žmonės, o Čirčijoje 20.
Ingeborga Dapkūnaitė

Ingeborga Dapkūnaitė (g. 1963 m. sausio 20 d. Vilniuje) – lietuvių aktorė.
Aktorės tėvas buvo diplomatas, o mama dirbo meteorologe. Jie nemažai laiko praleisdavo Maskvoje, o Ingeborga juos aplankydavo tik per atostogas. Vilniuje ji gyveno su seneliais bei teta ir dėde, kuris dirbo muzikantu teatro orkestre. Būdama ketverių Ingeborga debiutavo scenoje – Džiakomo Pučinio operoje „Madam Baterflay“. Aišku čia savo ranką pridėjo močiutė, kuri dirbo Vilniaus operos ir baleto teatro administratore. Ingeborgos vaikystė ir jaunystė buvo orientuota į sportą, ji užsiiminėjo dailiuoju čiuožimu ir aišku populiariausiu sportu Lietuvoje – krepšiniu. Tačiau netoli namų, ant Tauro kalno, buvo Profsąjungos rūmai, kur veikė dramos būrelis, kurį Ingeborga lankė 3 metus.

Biografija

1985 m. baigė studijas Lietuvos konservatorijoje (Jono Vaitkaus chorinio ir teatralinio meno fakultetas) ir pradėjo dirbti aktore Kauno dramos teatre. Vėliau dirbo aktore Vilniaus Jaunimo teatre. Kaip kino aktorė debiutavo 1986 m. Isako Fridbergo filme Nakties šnabždesiai.
1993 m. debiutavo Holivude, seriale Aliaska Kid. Tais pačiais metais pervažiavo gyventi į Londoną ir pradėjo dirbti aktore viename Londono teatrų.

Vaidmenys teatre

Vilniaus Jaunimo teatre vaidino Eimunto Nekrošiaus statant A. Čechovo „Žuvėdrą“, N. Gogolio „Nosis“, repetavo Kordeliją („Karaliuje Lyre“). Paskui vaidino Džono Malkovičiaus „Kalbos klaidose“, Evos Ensler „Vaginos monologuose“ (rež. Romanas Kozakas), Jekaterinos Kovalevskos „Mano mėlynas draugas“ (Puškino vardo teatras).

Vaidmenys televizijoje

2005 m. Rusijos televizijos kanale TNT aktorė vedė realybės šou „Didysis brolis“ laidas. Per 95 dienas vedėja ir žiūrovai sekė dalyvių gyvenimą, o penktadieniais aktorė vedė tiesioginę laidą, kurios eigoje sprendėsi vieno iš jos dalyvio likimas.
2006 metais Rusijos TV kanale "1 Baltijos kanalas", Ingeborga dalyvavo projekte „Žvaigždės ant ledo“. Jos partneris buvo Olimpinių žaidynių prizininkas Aleksandras Žulinas, tad nenuostabu, kad jų pora pateko į finalą.
Saulius Mažiulis

Biografija

1980 m. baigė Dusetų vidurinę mokyklą, 1985 m. baigė biologiją Vilniaus universitete.
Antazavės Juozo Gruodžio vidurinės mokyklos mokytojas, Sartų regioninio parko direktorius.
Tėvynės sąjungos Zarasų rajono skyriaus narys. 2010–2011 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Dusetų bendruomenės tarybos narys. Žmona Laima, vaikai Rytis, Ignas.
Busto Arsicijus

Istorija

Nepaisant Lega Nord partijos ir jos sąjungininkų teiginių apie keltišką miesto kilmę, seniausi miesto gyventojai buvo ligūrai, kuriuos Plinijus Vyresnysis vadino laukiniais, Titas Livijus - plėšikais, o Pompėjas Tragas - nesiskutusiais ir apžėlusiais. Jie buvo geri kalviai ir samdytii kariai. Vietinis ekspertas Luigi Giavini, kad vietinis dialektas yra patyręs nedidelę ligūrų kalbos įtaką ir skiriasi nuo vakarų lombardų dialekto.
Tų laikų gyventojai degindavo Po slėnio mišką, atsilaisvinusioje vietoje statydavo namus, o pelenais patreštoje žemėje augindavo javus. Tokia gyvenvietė vadindavosi bustum (lot. sudegęs), o kad atskirtų nuo kitų gyvenviečių pridėjo arsicium („sudegęs“, o tiksliau „sausas“).
Prie gyvenvietės plėtros prisidėjo galų gentis insubrai, atvykusi per Alpes V a. pr. m. e. Teigiama, kad jie išvijo etruskus, kurie tuo metu valdė apylinkes. Busto Arsicijus buvo geroje vietoje tarp Milano ir Madžorės ežero.
Nieko tikslaus apie miestą nežinoma iki X a., kai jis pasirodo dokumentuose dabartiniu pavadinimu: loco Busti qui dicitur Arsizio. 1176 m. miestiečiai tikriausiai kovėsi abejose pusėse per Lenjano mūšį. XIII a. Busto Arsicijus pagarsėjo savo tekstile. Miesto augimo nestabdė feodalizmo įsigalėjimas ar maras, kuris nuniokojo miestą 1630 m., o legendos teigia, kad nuo jo apgynė Mergelė Marija, kai karšta katalikybe garsėjantys vietiniai jai meldėsi.
XIX a. vidury Busto Arsicijuje įsigalėjo pramonė ir miestas pradėtas vadinti „Italijos Mančesteriu“. 1864 m., kai Milano archivyskupu buvo iš Busto Arsicijaus kilęs Eugenio Tosi, Italijos karalius Viktoras Emanuelis II suteikė jam miesto teises. Miestu augant prie Busto Arsicijaus buvo prijungtos Borsano ir Sakonago savivaldybės 1927 m., o miestas mažai nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą. Taip nutiko dėl svarbios amerikiečių armijos ir Italijos partizanų bendradarbiavimo misijos mieste. Busto Arsicijus buvo svarbus karo pramonės centras, čia veikė radijo stotis. Kadangi norintys kautis išvyko į kalnus vietiniai su vokiečiais kovojo sabotažais ir streikais, tad smarkiai nukentėjo nuo žudynių ir trėmimų į koncentracijos stovyklas.
Po karo mieste sustiprėjo dešinės pakraipos politikai, o dideles pramonės įmones amžiaus antroje pusėje pakeitė mažos, dirbančios aptarnavimo sferoje.
FC Honka (moterys)

Istorija

Moterų futbolo klubas susikūrė 1975 m. 
Pirmą kartą į Suomijos moterų elito divizioną klubas iškopė 2002 m. 
2006, 2007 ir 2008 metais dominavo moterų futbole Suomijoje. 
2017 m. vėl tapo stipriausia komanda Suomijoje.
Dabartinis klubas kovoja dėl aukščiausių vietų ir trofėjų Suomijoje.
2018 m. klubas žaidė su FC Gintra. Tai buvo 2018–19 m. UEFA moterų Čempionų lygos kvalifikacinės rungtynės. Jos baigėsi lygiosiomis 1-1.
Elmetas

Istorija

Karalystė buvo įkurta apie 460 metus, atskirta nuo Regedo karalystės sudėties. Pirmuoju Elmeto karaliumi tapo Masgvidas Glofas, Ebrauko valdovo, Gurgusto sūnus. Pietų karalystės pasienis ėjo pagal Šifo upę, rytų - pagal Uorfo upę. Karalystė ribojosi su anglosaksų karalystėmis Deira ir Mersija. Įsikūrusi teritorijose šiuolaikinių grfysčių Notingemšyro, Derbšyro, Stafordšyro, Lesteršyro ir Pietų Jorkšyro.
Ribose tarp V ir VI amžiaus Elmetas dalyvavo sudarant Kalchvinedo karalystę. VI аmžiaus antroje pusėje Elmeto valdovai dalyvavo britų karuose prieš anglus, tačiau nesėkmingai. O 616 metais Elmetas buvo užgrobtas Deiros karaliaus Edvino Šventojo prijungdamas Elmeto teritoriją prie savo valdų.
Alė Bukavinienė

Biografija

1977 m. baigė Alytaus 2-ąją vidurinę mokyklą, 1984 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete – teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1984 m. iki 1987 m. įmonės „Alytaus chemija“ juristė, nuo 1987 m. iki 1992 m. Kelmės rajono teismo teisėja, šio teismo pirmininkė, nuo 1992 m. iki 1997 m. Alytaus rajono apylinkės teismo, nuo 1997 m. Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėja.
Moka lietuvių, rusų kalbas.
Ukrainos futbolo varžybos 2003–2004 m.

Istorija

Tryliktasis Ukrainos futbolo čempionatas buvo žaidžiamas nuo 2003 m. liepos 12 iki 2004 m. birželio 19 d. 
Nugalėtojais tapo Kijevo „Dinamo“. Tai buvo vienuoliktasis čempionų titulas.
Donecko „Šachtar“, o liko antri. Atsiliko vos trimis taškais.
Bornu

Įkūrimas

Kanemo valstybei nusilpus dėl vidaus kovų ir bulala genčių puolimų, 1396 jos sostinė buvo perkelta į vakarinę Čado ežero pakrantę. Valstybėje išliko Saifava dinastija, valdovo titulas mai.
Egzistavimo pradžioje valstybė susidūrė su daug sunkumų, kas nulėmė dažną valdovų kaitą. Valstybėje formavosi kanūrių tauta.

Suklestėjimas

XV a. pabaigoje mai Ali Dunamami laikais valstybė buvo konsoliduota. Įkurta jos pirmoji pastovi sostinė Ngazargamu (dab. Nigerijos Jobo valstijoje). XVI a. pradžioje valstybės galia labai sustiprėjo, ir ji vėl įgijo įtaką rytuose, sutriuškindama bulala buvusioje Kanemo teritorijoje įkurtą Jao sultonatą ir susigrąžindama senąją sostinę Ndžimi.
Idris Aluma (1571–1603) valdymo laikais valstybė patyrė didžiausią klestėjimą. Ji išvystė puikius diplomatinius ir prekybinius ryšius su Egiptu, Turkija, Tripoliu. Tuo metu Burnu tapo vienu svarbiausiu Sahelio civilizacijos prekybos taškų.
Buvo atliktos puikios reformos armijoje, administracijoje.

Nusilpimas

Po Idris Aluma mirties Bornu ėmė pamažu silpti. Palaipsniui valstybė prarado teritorijas į rytus nuo Čado.
Paskutiniai smūgiai valstybei buvo suduoti XIX a. 1808 m. plečiantis Fulbių imperijai, jų lyderis Usman dan Fodio apsupo ir paėmė sostinę Ngazargamu. Fulbiams pasitraukus, Bornu įsigalėjo vietinis lyderis Muhammad al-Kanem, kuris perkėlė sostinę į Kukava (dab. Nigerijos Bornu valstijoje) ir realiai valdė šalį, nors oficiali dinastija tęsėsi iki 1846 m. Tais metais valdovu tapo Muhammad al-Kanem sūnus Umaras, kuris titulavosi jau ne mai, o šehu (šeichu).
Naujoji dinastija nesugebėjo susitvarkyti su vidinėmis ir išorinėmis problemomis. Ramybės nedavė Vadajus rytuose. 1893 m. valstybės egzistenciją nutraukė Rabih az-Zubayr.
Henrikas Horodničius

Biografija

Henrikas Horodničius gimė 1906 m. rugsėjo 3 d. Sankt Peterburge, Rusijoje, tarnautojo šeimoje. Dvi pradines gimnazijos klases baigė Petrograde. 1918 m. persikėlė į Lietuvą ir mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, kurią baigė 1924 m. Tais pačiais metais buvo įrašytas į Stepono Batoro universiteto Gamtos ir matematikos fakultetą laisvuoju skaitytoju. 1925 m. išlaikė egzaminus lenkiškam brandos atestatui gauti, o jį gavęs tapo tikruoju universiteto studentu. Universitetą baigė 1933 m. ir įgijo filosofijos magistro laipsnį.
1926–1928 m. lietuvių švietimo draugijos „Rytas“ mokytojų seminarijoje dėstė matematiką, o 1928–1931 m. ir 1934–1940 m. dirbo mokytoju Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1929–1931 m. dirbo Eksperimentinės fizikos katedros asistento padėjėju, 1931–1934 m. – jaunesniuoju asistentu, 1934–1940 m. – vyresniuoju asistentu.
Aktyviai dalyvavo Vilniaus universiteto atkūrimo darbuose. Nuo 1944 m. rugsėjo 1 d. iki 1945 m. spalio dirbo universiteto prorektoriumi ūkio reikalams.
1943 m. apgynė gamtos filosofijos mokslų daktaro disertaciją, 1946 m. – fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją. 1945–1960 m. buvo Vilniaus universiteto Bendrosios fizikos katedros vedėjas. 1945–1958 m. buvo Fizikos ir matematikos fakulteto, o 1950–1952 m. – ir Chemijos fakulteto dekanas. Docentas nuo 1940 m., nuo 1945 m. – profesorius. Nuo pat įkūrimo dirbo Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Kvantinės elektronikos katedroje.
Nuo 1953 m. buvo pirmųjų Lietuvoje moksleivių fizikos olimpiadų organizavimo ir vertinimo komisijos pirmininkas. Aktyviai dalyvavo kuriant „Žinijos“ draugiją. 1966–1976 m. dirbo mokslo laipsnių teikimo tarybos pirmininku. 1965–1986 m. buvo žurnalo „Lietuvos fizikos rinkinys“ redakcijos kolegijos narys, 1976–1984 m. – LTE mokslinis konsultantas.
Mirė 1989 m. liepos 19 d. Molėtuose. Palaidotas Vilniuje, Rokantiškių kapinėse.

Mokslinė veikla

1930-1936 m. tyrė kritinius jodo molekulės potencialus, skystojo bromo fluorescenciją. Nuo 1938 m. pradėjo pagrindinę mokslinio darbo kryptį – temperatūros poveikį gyvsidabrio rezonansinės linijos slėginiam išplitimui, pirmuosius darbus 1938 ir 1939 m. paskelbė žurnale „Nature“. Vėliau tyrė slėginių reiškinių poveikį povandeninės Cd kibirkšties spektro linijoms, spektroskopiniais metodais tyrė dirvožemio elementus.
Rudapilvis kūdrinis garnys

Išvaizda

Smulkus garninis paukštis. Kūno ilgis 38 – 39 cm, sveria 300 g. Būdingas lytinis dimorfizmas.
Patino galva ir pakaušis mėlynai juodi. Snapas geltonas, posnapis šviesesnis, posnapio galiukas juodas. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių geltonas. Rainelė geltona. Smakras, gerklė, kaklas ir nugaros viršus pilkai melsvas. Sparno viršus rudas, plasnojamosios plunksnos juodos. Nugaros apačia tamsiai ruda. Pasturgalis, uodega ir kūno apačia kaštoninės spalvos. Kojos ryškiai geltonai oranžinės.
Patelė pilkesnė. Smakras ir kakta turi balsvą dryžį. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių baltas. Snapas rudas. Didesnė dalis posnapio žalia arba geltonai oranžinė. Kaklas ir nugara rudi.
Veisimosi periodu keičia apdarą. Nugaroje atsiranda ilgos plunksnos. Rainelė oranžinė. Snapas ir plika oda tarp snapo ir akių raudoni. Kojos rožinės.

Paplitimas

Paplitęs Rytų Afrikoje, Centrinėje Afrikoje ir Užsachario Afrikos pietuose.

Biologija

Biotopas – lankos, nendrynai, žole apaugusios vandens telknių pakrantės, ryžių laukai.
Minta kirmėlėmis, vabzdžiais, vėžiagyviais, varlėmis ir žuvimi. Grobio ieško dieną, pavieniai. Kai nesimaitina slepiasi medžiuose.
Veisiasi 6 – 80 porų kolonijose, dažnai kartu su kitų rūšių paukščiais (geltonsnapiu žabiru, Afrikiniu marabu, purpuriniu garniu). Lizdavietė krūmuose, medžiuose ar nendrėse, 0,5 – 4 m aukštyje. Lizdą krauna iš nendrių, šakų, o iškloja nendrių stiebais. Lizdo diametras 25 – 35 cm, o aukštis 10 – 12 cm. Dėtyje 2 – 3 žydri kiaušiniai. 24 dienų jaunikliai jau apsiplunksnavę. Skraidyti pradeda būdami 32 dienų.
Rudapilvio garnio kiaušiniais maitinasi juodoji žaliasnapė vištelė, jauniklius medžioja varanai ir vanagai .
Vydmantas Atkočius

Biografija

1973 baigė KMI. 
nuo 1973 - dirbo Onkologijos institute;

1997–2000 Radiacinės saugos, med. fizikos ir radiologijos sk. vedėjas;

2000–07 moksl. sekretorius;

2007–10 Moksl. tyrimų centro vadovas, Konservatyvios navikų terapijos klinikos vyr. mokslo darbuotojas;

2010–16 direktoriaus pavaduotojas.

Šaltiniai

1. Biofizikas, medicinos fizikas, klinikinis radiobiologas, gamtos mokslų daktaras VYDMANTAS ATKOČIUS Bibliografijos rodyklė, Vilnius, 2010

2. Vydmantas Atkočius, Visuotinė lietuvių enciklopedija.
Vytautas Ramanauskas

Biografija

1981 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas. Varėnos rajono ŽŪB „Tėviškė“ valdybos pirmininkas.
Nuo 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, Lietuvos centro sąjungos (nuo 2005 m. Lietuvos centro partijos) narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Angelė, vaikai Tautvydas, Rūta
Zenonas Vaigauskas

Biografija

1966–1970 m. mokėsi Vilniaus elektromechanikos technikume. 1969–1975 m. dirbo Vilniaus radijo komponentų gamykloje techniku. 1970–1975 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos fakultete.
1975–1977 m. VU Fizikos fakulteto mokslo darbuotojas. 1977–1985 m. dirbo administracinį darbą Lietuvos respublikiniame studentų statybos būrių štabe, 1978–1987 m. LLKJS CK sekretoriate. 1985–1987 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos klausytojas, 1987–1988 m. dėstytojas. 1988–1991 m. Visuomeninių mokslų akademijos prie SSKP CK aspirantas. 1991 m. filosofijos mokslų daktaras. 
1991–1994 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos sekretoriato konsultantas. 1993–1994 m. prezidento Algirdo Brazausko vyresnysis referentas valstybės ir teisės klausimais. 1992–1994 m. dirbo Seimo pirmininko sekretoriate. 1992–1994 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos narys, 1994–2017 m. pirmininkas. 
Nuo 2018 m. Seimo nario Juozo Bernatonio padėjėjas-sekretorius.
Moka rusų ir anglų kalbas.
Kauno paveikslų galerija

Kauno paveikslų galerija – M. K. Čiurlionio dailės muziejaus filialas Kaune, K. Donelaičio g. 16. Nuolatinė ekspozicija atidaryta 1978 m. Ją sudaro 4 skyriai: Pasaulio lietuvių dailės, Šiuolaikinės lietuvių dailės, J. Mačiūno Fluxus kabinetas ir Ay-O bei T. Saito instaliacijos. Galerija organizuoja susitikimus su menininkais, edukacines akcijas vaikams ir jaunimui, rengia parodas. Galerijoje eksponuojama prof. A. Miškinio Kaunui dovanotos dailės ir ikonografijos kolekcija – Lietuvos dailės kūrinių rinkinys bei Rytų meno kolekcija.

Rūmai

Paveikslų galerija įkurta 1978 m. specialiai galerijai pastatytuose rūmuose. Jų autoriai – architektai Liucija Gedgaudienė ir Jonas Navakas. Trijų aukštų rūmų planinė struktūra – laužytas stačiakampis. Pirmajame aukšte veikia parodų salė, vestibiulis, drabužinė ir kavinė. Antrajame įrengtos trys parodų salės ir auditorija renginiams, trečiajame aukšte - keturios ekspozicijų salės. Ekspozicijoms taip pat naudojami vestibiuliai visuose aukštuose prie salių.
Austrijos futbolo supertaurė

Austrijos futbolo supertaurė – buvęs Austrijos futbolo trofėjus, dėl kurio varžydavosi šalies čempionas ir taurės laimėtojas. Buvo žaidžiama nuo 1986 iki 2004 metų. Tais atvejais, kai čempionatą ir taurę laimėdavo ta pati komanda, dėl supertaurės su ja kovodavo taurės turnyro finalininkas.
Sakaiminatas

Istorija

Oficialiai miestas įkurtas 1956 m. balandžio 1 d. Neseniai buvo pasiūlyta miestą prijungti prie Jonago, tačiau dauguma gyventojų nesutikus, Sakaiminatas išliko autonomine savivaldybe.

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – Tunbergo pušis.
Simcha Zissel Ziv

Biografija

Gimė 1824 m. Kelmėje, kaip Simcha Mordechai Ziskind Broida. Tėvas Reb Yisroel Broida, motinos Chajos protėvis buvo garsus XIX a. pradžios Lvovo rabinas Tzvi Ashkenazi. Motinos pavardė buvo Ziv ir Simča Ziselis motinos pavardę perėmė 1880 m. kai persikraustė dirbti į Gruobinią. S. Zivas vedė Chaya Leah, po vedybų išvažiavo mokytis į Kauną pas Musarų judėjimo pradininką rabiną Yisroel Salanter. Rabinas Salanteris išsiuntė Zivą stiprinti Musarų judėjimo Žagarėje, vėliau Kretingoje. Po kiek laiko Salanterio pavedimu kartu su įtakingu Lietuvos žydu Kalman Zev Wissotzky išvyko į Maskvą, kur gyveno dvejus metus ir padėjo Wissotzkio šeimai nenutolti nuo religijos. Iš Maskvos išvyko į Sankt Peterburgą, kur praleido vienerius metus ir jam buvo pasiūlyta tapti vienos iš kongregacijų rabinu, tačiau jis atsisakė šių pareigų ir pasiūlė jas Yitzchak Blazer.
Grįžęs į Lietuvą apie 1865 m. siekdamas stiprinti Musarų judėjimą Kelmėje įkūrė ješivą. Ješivoje mokė ne tik Talmudo ir Toros, bet ir matematikos, rusų kalbos ir geografijos. Tai buvo beprecedentis įvykis Lietuvos ješivose. 1872 m. nusipirko žemės sklypą, kuriame norėjo plėsti ješivos veiklą, tačiau įtari vietos valdžia to daryti neleido ir 1876 m. uždarė ješivą. S. Zivas ieškojo vietos kitur ir rado pastatą Gruobinios miestelyje, kur 1880 m. atidarė naują ješivą. Dėl prastos sveikatos jau 1881 m. buvo priverstas grįžti į Kelmę, o 1886 m. dėl sudėtingo administravimo teko uždaryti ir Gruobinios ješivą. Dalis jo studentų 1892 m. išvyko gyventi į Palestiną. S. Zivas mirė 1898 m. liepos 26 d. Kelmėje.
Bedfordas

Istorija

Miesto pavadinimas kilo nuo saksų karvedžio Bedos ir žodžio ford, reiškiančio brastą. 796 m. čia palaidotas Mersijos karalius Ofa. 919 m. pastatyta tvirtovė, 1224 m. perstatyta į Bedfordo pilį. Nuo XVI iki XX a. pr. Bedfordas buvo svarbus nėrinių gamybos centras, vystyta alaus pramonė. 1846 m. miestą pasiekė geležinkelis.
Olyka

Istorija

Istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1149 m. kaip įtvirtintas miestelis Čemerinas Putilovkos ir Oseništės upelių santakoje. Vėliau išsiplėtęs miestelis pradėtas vadinti netoliese tekėjusio upelio Olykos vardu. Pirmasis 1433 m. dokumentuose paminėtas dvaro savininkas Lenka Zarubičius.
1460 m. Trakų vaivada ir Lucko seniūnas Petras Manvydas miestelyje pastatė Petro ir Povilo bažnyčią, seniausią Volynės srityje. Po jo mirties Olyka atiteko Onai Manvydaitei, ištekėjusiai už Kiškos. Kai 1514 m. Olykos dvaro paveldėtoja Ona Kiškaitė ištekėjo už Lietuvos Didžiosios kunigaikštystė didiko Jono Radvilos, Olyka tapo Radvilų giminės, Olykos – Nesvyžiaus linijos dvaru.
Pirmasis dvaro paveldėtojas Mikalojus Radvila Juodasis 1547 m. iš Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio V gavo Olykos ir Nesvyžiaus kunigaikščio titulą, kurį 1549 m. patvirtino ir karalius Žygimantas Augustas.
1654 m. miesteliui suteiktos Magdeburgo teisės. Mieste buvo įsteigta kolegija. 1702 m. miestą sudegino švedai. 1793 m. Olyka atiteko Rusijai. Paskutinis tiesioginis Olykos paveldėtojas buvo Napoleono armijos pulkininkas Dominykas Radvila (1786-1813) m. 1814 m. Olyka perduota valdyti Klecko majorato valdytojui Antanui Radvilai (1775–1832 m.) Tačiau po gaisrų ir karų miestelis nebeatsigavo, nes prekybos centrai persikėlė į Rusijos gilumą. 1838 m. sugriuvo kolegijos ir seminarijos rūmai, 1870 m. sudegė rotušė su visu miesto archyvu. Paskutinis Olykos valdytojas Jonušas Pranciškus Radvila, 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui buvo suimtas, o po karo apsigyveno Lenkijoje.
Saliai

Istorija

Kaimas turėjo savo kapines. Jos buvo apie 1,5 km nuo Salių kaimo link Kauno, dešinėje kelio pusėje. Salių kaime buvo dvejos kapinės. Vienos (į Kauno pusę) – rusų sentikių, kitos, spėjama, - Napoleono laikų prancūzų kareivių prie Salių upelio. Sentikių kapinės, plečiant kolektyvinius sodus, buvo iškeltos į Ibėnų kapines. Salių kaimo katalikiškos kapinės buvo šalia Kleboniškio tilto. Čia laidojo ne tik iš Salių, bet ir Vilijampolės, Sargėnų. Neries upė plovė kapinių šlaitą, ten mėtėsi daug žmonių kaulų.  Apie 1963 m., prieš statant tiltą, palaikai perlaidoti į kitas kapines.

Muziejus

Saliuose yra įkurtas muziejus, Karo muziejaus filialas, Naujausiųjų laikų karybos istorijos skyriaus pogrindžio spaustuvė „ab“. 1980 m. Vytautas Andziulis savo name ir jam talkinęs Juozas Bacevičius buvo įkūrę pogrindinę spaustuvę (pagal pirmąsias jų pavardžių raides), kurioje buvo spausdinama religinė, politinė ir antisovietinė literatūra. Tai vienintelė lietuvių spaustuvė, kurios nesusekė ir nesurado KGB. 
Prie Salių stūkso Lentainių piliakalnis.