google/wiki40b huggingface dataset:
Chitonas

Istorija

Kadangi ankstyvaisiais amžiais medžiagos buvo brangios, jos nebuvo karpomos. Vėliau chitonas buvo sudarytas iš dviejų dalių. Dorėninis chitonas buvo daromas iš vilnos ir paprasčiausiai apgaubdavo kūną. Iš jo išsivystė jonėninis su rankovėmis, kuris buvo siuvamas iš linų ar šilko. Jam pasiūti reikėjo daugiau medžiagos, todėl drabužį buvo galima klostyti su didesne išmone. Vėlyvajame archajiniame laikotarpyje daugiau dėvimi buvo jonėniniai chitonai, ypač tarp vyrų. Chitonas buvo susegamas specialiomis segėmis, fibulomis, susiuvant arba su sagomis per pečius, o per liemenį su diržu, vadinamu zosteriu. Vyrai dažniausiai susisegdavo per kairiąjį petį palikdami dešinįjį nuogą arba per abu kaip moterys. Drabužis buvo 12 colių ilgesnis už jį nešiojantį žmogų, todėl medžiagos perteklius būdavo užtempiamas virš diržo, taip susidarydavo palaidinės įspūdis. Moters chitono ilgis siekė kulkšnis.
Per archajinį laikotarpį vyrai nešiojo ilgus chitonus. Vėliau, išskyrus važnyčiotojų, žynių ir senų vyrų, visų chitonai buvo iki kelių. Su rankovėmis rengėsi aktoriai, taip pat ir žyniai. Dievai Afroditė ir Dionisas dažnai vaizduojami vilkintys chitonus. Moterys dėvėjo geltonos, raudonos, violetinės, mėlynos ir žalios spalvos chitonus, o vyrai – baltus arba rusvai geltonus. Spalvos, ornamentai, aksesuarai ir brangus šilkas tapo turtingumo ir padėties visuomenėje simboliais.
Po III a. pr. m. e. chitonus dėvėjo ir romėnai, tik juos vadino tunikomis.
Tėvynės balsas (Filadelfija)

Tėvynės balsas – savaitinis laikraštis, leistas 1920–1926 m. Filadelfijoje.

Istorija

Leido „Tautos“ bendrovė. Redaktorius kunigas Juozas Petraitis. Spausdintas P. Statkaus spaustuvėje.
François Hollande

Biografija

1974–1980 m. baigė Paryžiaus aukštąją prekybos studijų mokyklą, Politinių studijų institutą ir Nacionalinę administravimo mokyklą.
1980 mokesčių inspekcijos referentas, auditorius, 1981 m. Eliziejaus rūmų tarnautojas, 1983 m. Vyriausybės kabineto direktorius Makso Galo ir Rolano Diuma vyriausybėse, 1988–1992 m. ekonomikos profesorius, 1992 m. Neįgaliųjų konsultacinės tarybos prezidentas, 1994 m. PS ekonomikos patarėjas, 1993–1997 m. Žako Deloro klubo prezidentas.
1974 m. Prancūzijos nacionalinės studentų sąjungos lyderis, F. Miterano rinkimų kampanijos dalyvis, nuo 1980 m. Prancūzijos socialistų partijos (PS) narys. Nuo 1997 m. lapkričio 27 d. PS pirmasis sekretorius. 2005 m. buvo perrinktas, gavo 77 % balsų. Nuo 1999 m. Socialistų Internacionalo Pirmininko pavaduotojas.
1988–1993 m. ir nuo 1997 m. Nacionalinės asamblėjos narys, 1999 m. buvo Europarlamento narys.
1983–1989 m. Uselio (Ussel) miesto tarybos narys, 1992 m. ir 1998–2001 m. Limuzino (Limousin) regiono tarybos narys, 1995–2001 m. Tulio (Tulle) miesto tarybos narys, nuo 2001 m. Tulio meras.
Buvusi žmona Segolena Ruajal, (Ségolène Royal), su kuria turi keturis vaikus, taip pat Prancūzijos socialistų partijos veikėja, Nacionalinio susirinkimo narė nuo Puatu Šarento regiono. Išsiskyrė 2007 m., netrukus po to, kai Segolena pralaimėjo 2007 m. prezidento rinkimus, kuriuose kandidatavo. 
Dabartinė gyvenimo draugė – prancūzų politikos žurnalistė Valérie Trierweiler. Apie judviejų santykius paskelbta netrukus po skyrybų su Ruajal, nors pora pradėjo susitikinėti dar 2006 m.
Nesvetingas Lankhmaras

Nesvetingas Lankhmaras (angl. Ill Met in Lankhmar) – amerikiečių rašytojo Fritz Leiber apysaka apie jo nuolatinius personažus Fafhrdą ir Pilkajį Peliautoją. Jame aprašoma šių dviejų vagių susipažinimo istorija. „Nesvetingas Lankhmaras“ buvo išleistas 1970 m., apsakymų rinkinyje „Kalavijai ir raganavimas“ (angl. Swords and Deviltry). Tuo metu apsakymus apie Fafhrdo ir Pilkojo Peliautojo nuotykius Leiberis rašė jau apie trisdešimt metų, todėl šis kūrinys gali būti laikomas priešistore.
1971 m. „Nesvetingas Lankhmaras“ buvo apdovanotas Nebula premija už geriausią apysaką ir 1971 m. laimėjo Hugo premiją už geriausią apysaką.
Lietuviškai apysaka pirmą kartą buvo išleista 1991 m. „Eridano“ leidyklos rinkinyje „Užslinks naktis“, pirmoje serijos „Pasaulinės fantastikos aukso fondas“ knygoje.
Stakliškių midus

Stakliškių midus – tai skaidrus gintarinės spalvos alkoholinis gėrimas, midus, pavadintas miestelio, kuriame sutelkta lietuviško midaus gamyba, vardu. Gamina UAB „Lietuviškas midus“.
2013 m., po trejų metų nuo paraiškos padavimo Europos komisijai, Stakliškių krašto midus įtrauktas į Saugomų geografinių nuorodų (SGN) registrą, kurį sudaro daugiau nei 1200 saugomų produktų Europoje.

Istorija

Midus buvo gaminamas žiloje senovėje. Seniausia konkreti rašytinė informacija apie midaus vartojimą baltų žemėje aptinkama Vulfstano pasakojime apie 890 m. Šis keliautojas ir pirklys pats apsilankė šiose žemėse ir žinių gavo iš pirminių šaltinių, jog šiose vietovėse būta labai daug medaus ir iš jo gamintas gėrimas.
Midus tapo savotiška legenda, kurią naujai atgaivinti pabandyta jau XX a. pradžioje, kai Stakliškių midaus gamyklos inžinierius technologas Aleksandras Sinkevičius užsibrėžė atkurti senovėje (XV–XVIII a.) gaminto iš laukinių bičių medaus ir įvairių žolelių midaus receptą ir atnaujinti tradicinio, natūralaus, nespirituoto midaus, kuris tuo metu nebebuvo gaminamas nei Lietuvoje, nei kaimyninėse šalyse, gamybą.

Gamyba

Ypatingą skonį su saldžiai rūgštoku prieskoniu ir pikantišką aromatą šiam midui suteikia ilga natūrali fermentacija (iki 90 parų) ir ilgas gėrimo brandinimas (ne mažiau kaip 9 mėn.). Gaminamas fermentuojant midaus misą su augalinių žaliavų (apynių, liepų žiedų, kadagio uogų) priedu. Stakliškių midaus ypatybė yra ta, jog visas etilo alkoholis miduje susidaro tik natūralios fermentacijos būdu. Be to, gaminant midų nenaudojama cukraus ar kitų saldinimo medžiagų, dažiklių, aromatinių medžiagų ar konservantų.

Įvertinimas

Lietuvą reprezentuojantis gaminys yra pelnęs įvairių apdovanojimų. 2002 m. midui „Stakliškės“ buvo suteiktas kulinarinio paveldo statusas. Midus sulaukia didelio susidomėjimo parodų metu, yra daug kartų apdovanotas įvairiais medaliais ir prizais. Vien Lietuvoje midus yra įvertintas 6 Lietuvos metų gaminio aukso medaliais, 6 parodos „AgroBalt” medaliais.
Autoekspresas

Autoekspresas – žurnalas šalies transportininkams, informacijos, komentarų, reklamos, skelbimų savaitraštis, ėjęs nuo 1995 m. rugpjūčio 25 d. iki 2007 m. Vilniuje, Savanorių pr. 40-119, Buivydiškių g. 10.

Leidinys

Steigėja ir leidėja – J. Jarašiaus individuali imonė, vėliau UAB „Automobilininkų laikraštis“. Tiražas 1995–1997 m. – 10 000 egz.
Vladimiras Orechovas

Biografija

1973 m. baigė Voronežo srities Rosošo miesto 4-ąją vidurinę mokyklą, 1978 m. – Leningrado elektrotechnikos ryšių instituto Daugiakanalio elektrinio ryšio fakultetą, inžinierius – ryšininkas.
1978–1984 m. Lietuvos ryšių statybos tresto Statybos montavimo valdybos inžinierius montuotojas, darbų vykdytojas, tolimojo ryšio grupės vadovas. 1984–1987 m. Mongolijos Liaudies Respublikos Darchano miesto Bendrastatybinio tresto Nr.1 ryšių skyriaus viršininkas. 1987 m. Lietuvos ryšių statybos tresto gamybinio techninio skyriaus viršininkas. 1988–1992 m. Kauno miesto ryšių susivienijimo technikos direktorius. 1992–1997 m. Valstybinės įmonės „Lietuvos telekomas“ Investicijų plėtojimo skyriaus direktorius. 1997–1998 m. UAB „TELPRA“ strategijos ir investicijų direktorius. 1998–2000 m. BĮ UAB „Inovacinė firma Savel“ generalinis direktorius, UAB „Dujotiekana“ akcininkas.
2000–2008 m. Seimo narys.
1974–1978 m. Leningrado elektrotechnikos ryšių instituto profesinės sąjungos komiteto prezidiumo narys, komiteto pirmininkas. 1980–1984 m. disko klubo „Ramunė“ vadovas. 1999–2004 m. Lietuvos rusų sąjungos narys, 2004 m. Darbo partijos narys, 2006 m. Pilietinės demokratijos partijos narys.
Žmona Stanislava, dukterys Ksenija, Aliona.
Baltelis (Švenčionių r., Labanoro sen., Pažemio km.)

Augmenija

Ežero pakrantės yra užpelkėjusios, apaugusios storu samanų sluoksniu, kuris net išsiplėtęs į ežero vidų.
Aplink ežerą nėra daug užpelkėjusio ploto, tačiau jame gausu mėlynių, vaivorų, vietomis – spanguolių ir bruknių. Itin stipriai jaučiamas gailių kvapas.

Gyvūnija

Baltelio pakrantėse galima pastebėti žalčiukų, gluodenų, vandenyje plaukioja antys.
Bukaučiškių koplyčia

Istorija

Pakeliui link koplyčios yra Bukaučiškių dvaro sodybvietėje išlikusi siena (36773). Apylinkių gyventojai šį dvarą vadino Mironiškių dvaru. Čia tarpukario Lietuvoje lankėsi daug to meto žymių kultūros, visuomenės ir politikos veikėjų.
Bukaučiškių dvaras įkurtas XVI–XVII a. (tikslesnių duomenų nėra). Dvaro žemė ribojosi su Daugų ežeru, Padaugės, Slabadėlės, Dvarčėnų ir Rimėnų kaimais, Pakaršio dvaru. Koplyčios statyba buvo baigta XIX a. viduryje. Iš pradžių tai buvo dvaro koplyčia, todėl jos rūsio šonuose buvo įrengtos nišos laidoti dvarininkams.
1934 m. signatarui Vladui Mironui skirta 20 ha dvaro žemės, tais pačiais metais jis nusiprko dar 20 ha. Jo iniciatyva suremontuoti dvaro pastatai, įrengta vėjo jėgainė. Bukaučiškėse lankydavosi garsūs žmonės: prezidentas Antanas Smetona, dainininkas Kipras Petrauskas, aktorė Monika Mironaitė ir kt.
Dvaras buvo moderniai įrengtas: įvesta elektra, vandentiekis. Vonioje buvo šiltas ir šaltas vanduo. Po dvaro nacionalizacijos čia buvo įkurtas arklių ir mašinų nuomos punktas. Sovietmečiu dvarą prijungė prie kolūkio „Laimė“. 1948 m. buvo padegtas kluonas, po truputį pradėtas griauti dvaro pastatas – kol galiausiai po plytą ištąsytas po visą apylinkę. Vėliau sunyko ir kiti pastatai.

Koplyčios atnaujinimas

Bukaučiškių koplyčia suremontuota 2014 m. Restauravimo projektas vykdytas įgyvendinant Lietuvos kaimo plėtros 2007–2013 m. programą pagal Alytaus rajono Vietos veiklos grupės įgyvendinamą Alytaus rajono kaimo vietovių plėtros 2010–2013 m. strategiją.
Koplyčioje sutvarkytos grindys, sienos, lubos, langai, restauruotos durys, įrengta elektros instaliacija, pastatytas dyzelinis generatorius. Įrengta lietaus kanalizacija, sutvirtinti laiptai, pamatai, įrengtos nuogrindos, išvalytas rūsys bei įrengta ventiliacija, įrengti suolai koplyčios viduje, įsigyta klausykla.
Daugų seniūnija pasižymi tinkamu turizmo verslą plėtoti kraštovaizdžiu, todėl restauruota koplyčia taps vienu iš turistų traukos centrų. Tikimasi, restauruota Bukaučiškių koplyčia taip pat taps Daugų seniūnijos dvasinės traukos vieta, kur vasaros metu joje galės reguliariai vykti pamaldos, vestuvių ceremonijos, įvairūs kultūros renginiai.

Architektūra

Koplyčios pastatas kompaktinis, ištęsto stačiakampio plano, vienos navos, su laidojimo rūsiu. Piliastrus vainikuoja bokšteliai. Fasadai su su smailiaarkėmis langų ir durų angomis. Fasadų architektūrinis sprendimas - romantizmo su neogotikos elementais sprendimo visuma.
Naningas

Istorija

Naningas įkurtas 318 m. baijuė tautų žemėse. Šis miestas tapo vienų svarbiausių kinų karinių postų šalies pietuose. XX a. pr. tapo svarbiu prekybiniu centru, nuo 1912 m. Naningas tapo Guangsi sostine (pakeitė Guiliną).
Feleščio rajonas

Geografija

Feleščio rajonas šiaurėje ribojasi su Glodeniu, šiaurės rytuose su Belcio savivaldybe, rytuose su Sindžerėju, vakaruose turi pasienio ruožą su Rumunija. Kraštovaizdis nelygus. Rajone teka kelios upės: Prutas, Reutas. Aukščiausias taškas, siekiantis 389 m, yra Maguros kalva.
Šiaulių Simono Daukanto gimnazija

Istorija

Mokyklos istorija viena painiausių. 1898 m. įkurta Šiaulių 2-oji mergaičių gimnazija, kuri Antrojo pasaulinio karo metais dirbo įvairiuose pastatuose. 1949 m. atstačius pastatą, kuriame dirba dabartinė Didždvario gimnazija, pakeistas mokyklos pavadinimas, ji pavadinta Šiaulių 2-ąja vidurine mokykla.
1953 m. mokykla persikėlė į patalpas Simono Daukanto gatvėje. 1957 m. mokykla pavadinta Felikso Žemaičio vardu. 1981 m. Felikso Žemaičio vidurinė mokykla persikėlė į naują pastatą Medelyne. 1990 m. pavadinta 2-ąja vidurine mokykla, 1994 m. tapo Medelyno vidurine mokykla, 2001 m. pavadinta Šiaulių Medelyno pagrindine mokykla.
1982 m. atlaisvėjusiame pastate įkurta specialiojo darbinio ugdymo įstaiga, tačiau, mieste išaugus moksleivių skaičiui, nutarta jos pastate vėl įkurti vidurinę mokyklą. 1993 m. rugsėjo 1 d. senoji-naujoji mokykla vėl pradėjo veikti, pavadinta žymaus lietuvių istoriko ir švietėjo Simono Daukanto (1793–1864) vardu. 2008 m. rudenį mokykla akredituota gimnazijai, nuo 2009 m. tapo Simono Daukanto gimnazija.
Jurgis Hopenas

Jurgis Hopenas (lenk. Jerzy Hoppen, 1891 m. kovo 23 d. Kaunas – 1969 m. spalio 4 d. Torunė) – Lietuvos tapytojas, grafikas.

Biografija

1913 m. studijavo Krokuvos dailės akademijoje. 1914-1920 m. gyveno Peterburge, nuo 1921 m. su pertraukomis studijavo Vilniaus universitete, nuo 1931 m. jame dėstė; nuo 1937 m. docentas. Dirbo Vilniaus mokslo bičiulių draugijos muziejuje. Nuo 1946 m. gyveno Lenkijoje, dėstė Torunės universitete, 1947-1961 m. Grafikos katedros vedėjas.

Kūryba

Sukūrė ofortų ciklų istorine, buitine, urbanistine tematika (aplankai „Senasis Vilnius“ 1924 m., 1925 m., 1927 m., teatro dekoracijų, knygų iliustracijų, ekslibrisų, nutapė portretų, Vilniaus vaizdų. 1929-1932 m. restauravo Vilniaus universiteto P. Smuglevičiaus ir J. Lelevelio salių dekorą. 1933 m. sukūrė Trakų pilies freskų kopijų. 1938-1939 m. sgrafito technika dekoravo Vilniaus katedros Vyskupų koplyčią, 1942-1943 m. (su kitais) – Lentvario ir Perlojos bažnyčių, 1944 m. – Šv. Jokūbo ir Pilypo bažnyčios Vilniuje interjerą. Sukūrė Lietuvos istorinių vietovių dokumentinių fotografijų seriją. Jo kūriniams būdingas detalus piešinys, ryškūs baroko, vėlyvojo romantizmo bruožai.
Bronislovas Balčytis

Pomėgiai

Gimnazijoje mėgo žaisti krepšinį ir šachmatais. Vėliau  užsiėminėjo mėgėjiška fotografija, sodininkyste, nevengė paprastesnių kelionių. Nuo 1962 m. ėmė kolekcionuoti užsienio šalių mokyklinius matematikos vadovėlius ir pratybų sąsiuvinius bei kitą mokslinę-metodinę literatūrą.
Lena Headey

Biografija

Gimė Bermuduose. Vaikystę praleido Burmuduose ir Hadersfilde. Kai Lenai buvo penkiolika, jai buvo diagnozuota depresija. Jos pirmoji pažintis su vaidyba buvo Shelley College koledže. Kai jai buvo septyniolika, viename vienkartiniame šou Lenos pasirodymas patraukė aktorių agento dėmesį ir jis paprašė jos nuotraukos bei suteikė jai perklausą. Galop ji gavo antraeilį vaidmenį 1992 m. dramoje „Waterland“.
Vėliau sekė vaidmenys tokiuose stambiuose filmuose kaip „The Remains of the Day“ (1993), „The Jungle Book“ (1994), „Onegin“ (1999)ir „Aberdeen“ (2000). XX a. 10-ajame dešimtmetyje atlikdama smulkius ir antraeilius vaidmenis, ji galiausiai sulaukė šlovės pelnydama pagrindinius vaidmenis tokiuose didelio biudžeto filmuose, kaip „Broliai grimai“ (2005), kur vaidino kartu su Matt Damon ir Heath Ledger, „300“ (2007), kuriame atliko Spartos karalienės Gorgo vaidmenį, bei „Raudonasis Baronas“ (2008).
Šimtalapis

Paruošimas

Iš pradžių paruošiamos mielės – jos užberiamos cukrumi ir užpilamos šaukštu šilto pieno. Po to suplakami kiaušiniai su pienu, suberiami miltai ir pakilusios mielės. Vėliau tešla kildinama apie valandą.
Tešla ištampoma lakštais, kurie gausiai apipilami sviestu (jo turi užtekti visiems 5 lakštams) ir apibarstomi cukrumi (paruošto kiekio taip pat turi užtekti visiems lapams), razinomis, tolygiai paskirstomos nuplikytos ir sumaltos aguonos. Lakštai sudedami vienas ant kito, užlenkiami kampai, susukami pasagos formos ir pašaunami į įkaitintą orkaitę. Kepami pusantros valandos.
Karštas šimtalapis apibarstomas cukraus pudra.
Tomas Kaukėnas

Biografija

2013 m. pasaulio čempionate Kaukėnas sprinto rungtyje užėmė 22-ą vietą ir pateko į persekiojimo lenktynes, kuriose tarp šešiasdešimties kvalifikaciją sprinto rungtyje įvykdžiusių sportininkų Kaukėnas liko 38-as. Individualiose varžybose sportininkas buvo 23-ias ir pateko tarp trisdešimties sportininkų, kurie gavo teisę startuoti masinio starto rungtyje, kurioje Kaukėnas liko 29-as. 2018 m. Pjongčango olimpinėse žaidynėse lietuvis pasiekė 17, o paskui 13 vietą sprinto ir persekiojimo lenktynėse ir įėjo į Lietuvos biatlono istoriją.
Giedrius Žutautas

Karjera

Giedrius Žutautas sportuoti pradėjo Gargžduose Vaikų ir jaunių sporto mokykloje. 1986 metais išvyko į Panevėžio sporto mokyklą – internatą, o 1991 metais grįžo į Gargždus. Profesionalią karjerą G. Žutautas pradėjo 1991 metais Gargždų Bangoje, kuri tuo metu rungtyniavo antrojoje Lietuvos futbolo pakopoje. 1992 metais futbolininkas perėjo į Mažeikių ROMAR, tačiau ten ilgai neužsibuvo – 1993–1995 metais G. Žutautas atstovavo Klaipėdos Sirijui. Įpusėjus 1995–1996 metų sezonui G. Žutautas persikėlė į FBK Kaunas, kuriam atstovavo iki 1996–1997 metų sezono vidurio. 1997–1998 metais futbolininkas rungtyniavo Rusijoje: 1997 metais – Naberežnyje Čelnų KAMAZ, rungtyniavusiame aukščiausioje Rusijos futbolo pakopoje, 1998 metų sezoną pradėjo Maskvos Torpedo-ZIL (dabar vadinasi – FK Moskva) ekipoje, tuo metu žaidusioje trečiojoje Rusijos futbolo pakopoje (II lygos Vakarų zona), tačiau sužaidęs tik 5 rungtynes perėjo į antrojoje Rusijos futbolo pakopoje rungtyniavusį Nalčiko Spartak. Iš Rusijos G. Žutauto karjera vėl pasuko į Lietuvą – FBK Kaunas sudėtyje futbolininkas rungtyniavo 1999 metų pavasarį (antra 1998–1999 metų sezono pusė) ir trumpąjį 1999 metų sezoną (tapo Lietuvos čempionu). Vėliau G. Žutautas darsyk išbandė savo jėgas užsienyje – Latvijos Liepojos Metalurgs klube. Ten jis žaidė du sezonus (2000–2001 metais). 2002 metų sezoną pradėjo trečioje Lietuvos futbolo pakopoje rungtyniavusioje Gargždų Bangoje, o įpusėjus sezonui persikėlė į vieną iš antrosios pakopos lyderių Vilniaus Šviesą (dabar – FC Vilnius). 2003 metais G. Žutautas žaidė antrojoje Lietuvos futbolo pakopoje rungtyniavusiame Klaipėdos Rodovite.
1996–1999 metais G. Žutautas rungtyniavo Lietuvos rinktinėje. Debiutavo Baltijos taurės susitikime su Latvija 1996 metų liepos 8 d., o paskutinį kartą Lietuvos garbę gynė 1999 metų birželio 26 d. draugiškose rungtynėse su Argentina. Iš viso per trejus metus (1996–1997 ir 1999) sužaidė 12 rungtynių.
Baigęs profesionalaus futbolininko karjerą G. Žutautas išvyko į JAV. Laisvalaikiu žaidžia Čikagos lietuvių futbolo lygoje.

Sąsajos

G. Žutauto brolis Darius Žutautas taip pat profesionalus futbolininkas.

Pasiekimai

Lietuvos čempionas (1999)
Pakistanas

Žemės ūkis ir pirminis ūkio sektorius

Pakistano ekonomika perėjo iš pagrįstos žemdirbyste į paremtą paslaugų sektoriumi. 2015 m. pirminis sektorius sudaro 20,9% šalies BVP. Nepaisant to, anot Jungtinių Tautų Maisto ir žemdirbystės asociacijos, 2005 m. kviečių produkcija šalyje sudarė 21 591 400 tonų, o tai yra daugiau nei visa Afrika (20 304 585 tonos) ir beveik tiek pat, kiek visa Pietų Amerika (24 557 784 tonos). Didžioji dalis gyventojų, tiesiogiai ar ne, yra susiję su šiuo sektoriumi.

Pramonė

Pramonė yra trečias pagal dydį ekonomikos sektorius, sukuriantis 20,3% šalies BVP.

Paslaugų sektorius

Paslaugų sektorius sudaro 58,8% BVP ir yra tapęs pagrindiniu šalies ekonomikos varikliu.
Dunojaus-Juodosios jūros kanalas

Dunojaus-Juodosios jūros kanalas (rumun. Canalul Dunăre-Marea Neagră) – laivybos kanalas, jungiantis Juodosios jūros Konstancos uostą Agigeą ir Dunojaus upės uostą Černavodą.
Kanalo ilgis 64 km 410 m, vidutinis gylis 7 m, plotis – 70-90 m. Šiaurinė kanalo atšakos: Poarta Albe – Midija Nevodari ilgis 34,6 km, vidutinis plotis – 50 m ir 5,5 m gylis.  Kanalas buvo kasamas 1949–1987 m., turi 2 šliuzus: Agigea ir Černavode. Dunojaus-Juodosios jūros kanalas sutrumpina kelią 400 km.

Istorija

1948 m. Stalino pasiūlymu buvo nuspręsta kasti šį kanalą. Nuo 1949 m. kanalo trasoje pradėti statyti darbo lageriai, kuriuose patalpinti nuteistieji iš kalėjimų, kolektyvizacijai nepaklusę valstiečiai, Rumunijos fašistai, žydai-sionistai ir kiti neproletariškos kilmės žmonės. Rumunijos komunistai šį kanalą vadino „buržuazijos kapu“. Didžioji darbų apimtis buvo atlikta rankomis ir skirtingais paskaičiavimais nuo 1949–1953 m. čia žuvo nuo 10–200 tūkstančių žmonių.
Kanalo trasa ėjo per uolienas, todėl nepaisant Vidaus reikalų ministerijos pastangų, kanalas iki 1953 m. nebuvo baigtas. Kanalo statyba išsekino Rumunijos ekonomiką, todėl 1952 m. darbai buvo tyliai sustabdyti, projekto vadovai sušaudyti ir 23 metus kanalo statybos darbai įšaldyti.
1976 m. Rumunijos prezidentas Nikolajė Čaušesku nusprendė pabaigti kanalo statybos darbus. Pasitelkus sunkiąją kalnakasybos techniką kanalas buvo pastatytas 1984 m., o šiaurinė atšaka – 1987 m. Kanalo statybos darbai kainavo apie 2 milijardus eurų, bet dėl mažo kanalo gylio šiandien menkai naudojamas. 2006 m. kanalas davė tik 2 mln. eurų pelno.
Kanalas yra trečias pagal dydį pasaulyje po Sueco ir Panamos kanalų ir pirmas pagal statybos metu atliktų žemės darbų apimtis.
Juozas Dačys

Juozas Dačys (Dačinskas, 1904 m. rugsėjo 10 d. Asmalai, Kuktiškių valsčius – 1992 m. sausio 26 d. Norvudas, Masačūsetso valstija) – Lietuvos ir JAV statybos inžinierius.

Biografija

1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1934–1938 m. Kėdainių miesto ir apskrities inžinierius, 1938 m. Žemės banko Klaipėdos statybos skyriaus vedėjas, 1939–1940 m. bendrovės „Statyba“ direktorius, 1941 m. – valdybos pirmininkas. Suprojektavo ligoninę Kėdainiuose, gyvenamųjų namų, administracinių pastatų, mokyklų, tiltų. Vadovavo „Drobės“ fabriko Kaune, Panevėžio cukraus fabriko ir elevatoriaus statyboms.
Nuo 1949 m. gyveno JAV. 1954–1956 m. studijavo Bostono universitete, 1960 m. Masačūsetso technologijos institute, 1968 m. – Vorčesterio politechnikos institute. 1950–1975 m. bendrovės „Stone and Webster“ Bostone vyr. konstruktorius, 1976–1983 m. bendrovės „Chas T. Main“ statybos inžinierius. Suprojektavo „Rocky Reach“ hidroelektrinę, „Shoreham“ Long Islando, „Maine Yankee“ ir „Connecticut Yankee“ atomines elektrines, šiluminių elektrinių statybines konstrukcijas Floridos, Arizonos, Arkanzaso valstijose ir Irake.
Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų bei Amerikos lietuvių tautinės sąjungos veikėjas.