google/wiki40b huggingface dataset:
Christian Giordano

Kristian Džordano (Christian Giordano, gimė 1945 m. spalio 27 d. Sorengo, Šveicarijoje, mirė 2018 m. gruodžio 29 Vilniuje) – šveicarų italų kilmės antropologas, sociologas.

Išsilavinimas, profesinė veikla

Studijavo antropologiją, meno istoriją ir romanų kalbas Heidelbergo universitete bei teisę ir ekonomiką Berno universitete.
Sociologijos mokslų daktaro laipsnį gavo Heidelbergo universitete (1973 m.), habilituoto daktaro laipsnį – Frankfurto prie Maino universitete (1987 m.), garbės daktaro vardą – Timišoaros universitete (1999 m.).
Nuo 1989 m. profesorius ir Fribūro universiteto (Šveicarija) Socialinės antropologijos instituto direktorius.
1990 m. kartu su Ina-Maria Greverus įkūrė Anthropological Journal on European Cultures (AJEC); šiuo metu – žurnalo Freiburger Sozialanthropologische Studien/Freiburg Studies in Social Anthropology/ Études d’Anthropologie Sociale de l’Université de Fribourg vyr. redaktorius ir žurnalų Ethnologia Balkanica, Focaal, Etudes Rurales, Eastern European Countryside, Sociologija. Mintis ir veiksmas redakcinių kolegijų narys.

Mokslo interesai

Politines ir ekonomines antropologijos, etniškumo, nacionalizmo ir multikultūralizmo, pilietiškumo, kaimo restruktūrizavimo Pietryčių ir Vidurio Europoje, politinės kultūros Viduržemio jūros regione problemos.

Idėjos

Christian Giordano – vienas iš nedaugelio Vakarų mokslininkų, kuris, interpretuodamas nevakarietiško socialinio gyvenimo realijas, išvengia etnocentrizmo, vyraujančio socialiniame diskurse, įtakos.
Įvairių kultūrų sanglaudos tyrimų, neseniai atliktų Pietryčių Azijos regiono valstybėse, rezultatai leido padaryti prielaidą, kad teisinis pliuralizmas gali būti viena iš priemonių, užtikrinančių harmoningesnę imigrantų iš neeuropinių kultūrų integraciją į Vakarų visuomenę.
Laiškas Filemonui

Laiškas Filemonui – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.
Gali būti, kad šį trumpą Filemonui skirtą laišką parnešė Epafras, grįždamas su Laišku kolosiečiams iš Romos, kur lankė namų arešte esantį Paulių. Filemonas, kuriam šis laiškas adresuotas, buvo Kolosų bažnyčios vadovas. Onesimas, vienas jo vergų, buvo pabėgęs į Romą, kurioje sutiko Paulių ir apsikrikštijo. Paulius pasiuntė Onesimą atgal su šiuo laišku, kaip brolį krikščionį, ne kaip vergą, bet taip, lyg jis būtų pats apaštalas Paulius, pavesdamas šeimininko malonei.
Dašis

Prieskonis

Naudojama: visos antžeminės augalo dalys. Geriausiai skinti prieš pat pražystant.

Skonis ir kvapas

Pasižymi stipriu aromatingu kvapu, kuris giminingiausias čiobreliui. Dašio skonis – aštrus, beveik deginantis. Dėl to aštrumo dašiu kartais pakeičiami juodieji pipirai. Daugiametis žieminis dašis aštresnis, nei vienmetis. Aštrumu pasižymi tik termiškai neapdorotas dašis (šviežias ar džiovintas) – kaitinant aštrumas dingsta. Skonio atžvilgiu vasarinis ir daugiametis žieminis dašiai – lygiaverčiai.
Vaistinė

Vaistinė – specializuota parduotuvė, veikianti sveikatos apsaugos sistemoje, kurios pagrindinė funkcija yra suteikti farmacinę paslaugą bei išduoti vaistus (receptinius ir nereceptinius) ir kitas medicininės paskirties prekes: higienos prekes, vitaminus, maisto papildus, tvarsliavą ir pan.

Kai kurios vaistinės taip pat užsiima vaistų gamyba. Pagrindiniai vaistinės darbuotojai yra vaistininkas ir farmakotechnikas, taip pat yra vadybininkai, vaistininko padėjėjai ir kiti darbuotojai (priklausomai nuo vaistinės dydžio).
Dauguma vaistinių dirba įprastiniu darbo režimu (nuo ryto iki vakaro), tačiau kai kurios dirba visą parą (vadinamos budinčios vaistinės).

Istorija

Pirmosios vaistinės atsirado VIII–IX a. Artimuosiuose Rytuose.

Vaistinės Lietuvoje

Rašytiniuose šaltiniuose vaistinės minimos tik nuo XVI a., anksčiau didikus bei kilmingus gyventojus aprūpindavo gydytojai. Pirmoji vaistinė Lietuvoje įsteigta Aleksandro Bolinskio 1506 metais. Kiek vėliau Lenkijos karalius ir Lietuvos kunigaikštis Žygimantas išleido įsakymą apie vaistinių kontrolę – jas turėjo patikrinti medicinos daktarai, kad vaistai būtų gaminami tiksliai pagal receptą. XVI a. pab. Žygimantas taip pat nustatė vaistų kainas ir atleido vaistininkus nuo įvairių mokesčių.
Pirmosiose vaistinėse buvo pardavinėjamos vaistažolės, brangakmeniai, džiovintos gyvūnų dalys, gyvačių nuodai, taukai, užsienietiškos prekės – muilas, vynas, prieskoniai – ir tuo jos priminė viduramžių Europos vaistines.
Norint atidaryti naują vaistinę reikėjo gauti karaliaus ar kito aukšto valdžios atstovo leidimą. Būdavo suteikiamas ir leidimas prekiauti alkoholiu, kuris labai papildydavo vaistinių iždus, bet 1764 m. uždraudus pardavinėti alkoholį vaistinėse, jų pajamas ženkliai smuko.
XIX a. naujų vaistinių steigimą pradėjo kontroliuoti gydymo valdyba. Didėjant reikalavimams vaistinių steigimas sulėtėjo. Vaistinės buvo suskirstytos į kaimo ir normalias. Didesniuose miestuose buvo vaistų parduotuvės, kuriose pardavinėjami patentuoti vaistai ir sanitarijos priemonės.

Farmacija ir vaistininkai

Viduramžių Lietuvos vaistininkai neturėjo aukštojo išsilavinimo, bet buvo atitinkamai paruošiami cechuose. Kandidatas į vaistininkus turėjo keletą metų dirbti visus darbus pas vaistininką kaip mokinys, vėliau keletą metų kaip jo padėjėjas. Baigęs tokius mokslus, važiuodavo pas kitą vaistininką todėl mokslas užtrukdavo. Vaistininkų cechas nuo kitų skyrėsi tuo, kad iš narių buvo reikalaujam mokėti lotynų kalbą ir nesudarė organizuoto cecho su savais įstatais ir taisyklėmis. Jie rėmėsi nerašytais įstatais ir tradicijomis. Vaistininkai buvo laikomi ne amatininkais, o prekybininkais.
Farmacija Lietuvoje dėstyti pradėta 1785 m., kai chemijos profesorius J. Sartoris VU Medicinos fakultete pradėjo dėstyti farmacijos kursą. 1810 m. įsteigta Farmacijos ir Farmakologijos katedra. Vaistininko paruošimas trukdavo 3 metus, labai gerai išlaikę egzaminus gaudavo provizoriaus, prasčiau išlaikę – I arba II klasės vaistinės gizelio laipsnį.
Vilniaus medicinos draugijoje 1843 m. įsteigtas farmacijos skyrius.
Nematoma pusė (filmas)

Siužetas

Tikra istorija apie amerikiečių futbolo komandos „Baltimore Ravens“ žaidėją Maiklą Oere. Likęs be pastogės, jaunas tamsiaodis jaunuolis, patenka į pasiturinčią amerikiečių šeimą. Gyvenimas naujoje aplinkoje kardinaliai keičia uždaro jaunuolio likimą. Čia atsiranda galimybės realizuoti savo potencialą. Įstojęs į Misisipės universitetą Maiklas pradeda žaisti studentų komandoje. Čia jis sužino futbolo nematomą pusę, mokosi analizuoti žaidimo strategijos ir taktikos. Žinojimas, kad protingas žaidimas nugali raumenų jėgą, padeda Maiklui patekti į profesionalų lygą…
Kriūkų marijavitų bažnyčia

Istorija

Marijavitų religinė bendruomenė Kriūkuose veikė nuo XX a. pradžios. Pirmosios jų pamaldos įvyko 1906 m. gretimame Rimašiškių kaime, ūkininko Martyno Vedegio klėtyje. 1920 m. Klangiuose dovanotame žemės sklype buvo pastatyta medinė bažnyčia (bendruomenei priklausė 10 šeimų). Šalia stovėjusiame name gyveno kunigas su šeima, kelios vienuolės. 1926 m. Lietuvos Vyriausybė įregistravo Kriūkų bendruomenę su 55 tikinčiaisiais, tačiau jų turėjo būti daugiau, nes ne visi marijavitai norėjo atvirai pripažinti savo priklausymą šiai bažnyčiai, bijodami katalikų persekiojimo.
Tarpukaryje, be sostinės ir Lenkijos lietuvių bendruomenių (atitinkamai 100 narių ir 100–200 narių), kuriose pamaldos vyko lietuvių kalba, Užnemunėje tai buvo didžiausia Lietuvoje marijavitų religinė bendruomenė. Nors ji buvo persekiojama katalikų daugumos, tačiau išliko gyvybinga ir po Lietuvos prijungimo prie SSRS, pamaldos buvo lietuviškos. Skaudžiai smogė prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas – užsidarė beveik visos maldyklos, be to, 1944 m. mirė vyskupas Antanas Tulaba, skleidęs šį tikėjimą Lietuvoje. Pasibaigus karui bažnyčią Kriūkuose bandė legalizuoti jo žmona Leokadija Ramiševska–Tulabienė (įšventinta kunige 1933 m.). 1947 m. jai tai padaryti pavyko – gruodžio 4 d. čia buvo įteisinta marijavitų bendruomenė su 27 užsiregistravusiais nariais. Tačiau bažnyčią 1956 m. sovietinė valdžia uždarė, Tulabienė išsikėlė į Lenkiją, ir religinė bendruomenė faktiškai nustojo gyvavusi. Po 3 metų, 1959 m. marijavitais oficialiai buvo užsiregistravę tik 4 asmenys. Teigiama, kad paskutinis registruotas, niekam nepriklausęs marijavitas mirė 1989 m.
Uždarytoje bažnyčioje buvo įsikūręs kaimo klubas, kuriame vyko jaunimo šokiai, o mediniame dviaukščiame priestate – vietinio kolūkio kontora. Buvę maldos namai vietinių žmonių vadinti „Tulabyne“, nes čia kunigavo Antanas Tulaba, kurio rūpesčiu jie ir buvo pastatyti. Vėliau statinys tapo nereikalingu, ėmė nykti. 2005 m. privačių asmenų nugriautas. Artimiausios marijavitų kapinės išlikusios Sirvyduose.
Kurumčios kultūra

Kurumčios kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Kurumčios vietovę (Bajandajevo rajonas, Irkutsko sritis).

Arealas

Kurumčios kultūra VI a. – X a. buvo paplitusi Rytų Sibire – Pabaikalėje, Lenos ir Angaros aukštupiuose.

Kultūra

Kurumčios kultūrai būdingi paminklai – laikinos gyvenvietės, kapinynai, piliakalniai, uolų piešiniai. Kurumčios kultūros žmonės, pusiau klajokliai, gyveno genčių sąjungomis, vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, metalo apdirbimu. Mirusieji laidoti nedeginti, ant kapo duobės statytas vadinamasis pomirtinis namelis. Baikalo ežero Olchono saloje rasta kapų su mažais čiumo pavidalo statiniais. Lenos aukštupyje ir palei Kudos upę ant uolų aptinkama piešinių raudona ochra, kurie dažniausiai vaizduoja raitelius su vėliavomis, kupranugarius, žmones ilgais drabužiais; jie panašūs į kirgizų, Jenisiejaus ir Altajaus tiurkų 1 tūkstantmečio pr. m. e. meną. Tarp uolų piešinių yra įrašų, kurie leidžia manyti, kad Kurumčios kultūros gyventojai (kurumčincai, kartais klaidingai tapatinami su rašytiniuose šaltiniuose minimais kurikanais) naudojo raštą. Kurumčios kultūra turėjo įtakos jakutų ir buriatų kultūrai.
Leonas Sapiega

Jaunystės metai

Vieno garbingiausių mūsų istorijos vyrų, Leono Sapiegos, protėvis buvo Semen Sopiha, Kazimiero Jogailaičio raštininkas stačiatikis nuo Smolensko. Dar mažametį Leoną tėvas buvo atidavęs auklėtis į Mikalojaus Radvilos Juodojo dvarą. 1570 m. vos 13 metų Leonas drauge su Radvilos sūnumis išvyko į Leipcigo universitetą (Vokietijoje). Grįžo į Lietuvą priėmęs  evangelikų reformatų tikėjimą ir stebino visus istorijos, lotynų kalbos ir teisės mokėjimu.

Brandus amžius

Paskutiniais gyvenimo metais L. Sapiega ėmėsi naujai sutvarkyti Lietuvos Metriką. L. Sapiega propagavo teisinės valstybės idėjas, o 1623 m. gavo Vilniaus vaivadiją ir didžiojo etmono pareigybę. 
Per savo ilgą gyvenimą L. Sapiega sukrovė didžiausius asmeninius turtus, bet buvo žmoniškas, rūpinosi kariais ir valstiečiais, net steigė savo dvaruose mokyklas baudžiauninkų vaikams.
Leonas Sapiega garsėjo dosnumu bažnyčiai, buvo kelių bažnyčių statybos fundatoriumi. Tapęs kataliku, jis pastatydino sau ir savo šeimai mauzoliejų – Šv. Mykolo bažnyčią Vilniuje ir prie jos, vienuolyno pastatą bernardinėms.
Mirė 1633 m., bažnyčioje tebėra Leono Sapiegos ir jo dviejų žmonų antkapinis paminklas – didžiausias Lietuvoje memorialinis statinys.
Matelių lobis

Matelių lobis – vienas didžiausių Lietuvoje rastų sidabrinių monetų lobių. Rastas 1954 m. Mateliuose (Molėtų raj. Inturkės seniūnija) prie Baltųjų Lakajų ežero ariant dirvą.

Tyrimai

Matelių lobis buvo drobiniame maišelyje. 1954 Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto ekspedicija (vadovas Pranas Kulikauskas) radimo vietoje dirvoje surinko apie 100 monetų, iš gyventojų – dar 3322 monetas. 1956 Istorijos institutas perdavė Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejui 3422 monetas. Manoma, lobyje buvo apie 5000-7000 monetų, dalis jų pateko į privačius rinkinius.
Muziejuje saugomą lobio dalį sudaro XV a. pab. – XVII a. pirmojo ketvirčio 2286 Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, 882 Lenkijos, po vieną Austrijos, Brandenburgo, 2 Ciešino, 5 Čekijos, 10 Danijos, 3 Ispanijos, 5 Kuršo, 3 Legnicos-Bžego, 2 Nyderlandų, 38 Prūsijos, 103 Rusijos, 32 Švidnicos, 38 Šv. Romos imperijos, viena Transilvanijos, 9 Vengrijos monetos.
7 monetos – falsifikatai: Lietuvos – Žygimanto Senojo ir Žygimanto Augusto pusgrašių, Rygos – Zigmanto Vazos šilingų. 3421 lobio monetą saugo Lietuvos nacionalinis muziejus (1 moneta muziejuje dingo); dar žinoma apie 400 lobio monetų, saugomų privačiuose rinkiniuose. Manoma, lobis užkastas XVII a. 1 ketvirtyje, vėlyviausia moneta – Zigmanto Vazos ortas – nukaldinta 1622 m.
Vijojus

Vijojus (dan. Viðoy) yra šiauriausia Farerų sala. Ji yra į rytus nuo Borojaus, abi salas jungia pylimas su keliu. Salos pavadinimas reiškia medžių sala, nors čia nėra nė vieno medžio: ji vadinama dėl plūduriuojančių medžių, atplukdytų iš Sibiro ar Šiaurės Amerikos. Salos plotas – 41 km². Vijojuje 2002 m. gyveno 617 žmonių.
Saloje yra dvi gyvenvietės: Hvanasundas pietvakariuose ir Vidareidis šiaurės vakaruose, kuris yra šiauriausia Farerų gyvenvietė. Kelias, einantis palei vakarinę pakrantę, jungia abu kaimus. Iš Klaksviko į salą per pylimą kursuoja autobusai.
Saksonijos kunigaikštystė

Liudolfingų ir Bilungų valdymas

VI–VIII a. būsimosios kunigaikštystės teritorijoje egzistavo gentinė konfederacija Senoji Saksonija, kurios gyventojai pagonys saksai aršiai puldinėjo Frankų valstybę. Ji panaikinta jos teritorijas įjungiant į Frankų imperiją. Apkrikštijus ir sutramdžius saksus, apie 804 m. įkurta Saksonijos kunigaikštystė, kuri tapo didžiausia tuometine germanų politine valda.
Ji buvo įsikūrusi tarp Emso ir Elbės upių. Rytuose ribojosi su slavų valdomomis teritorijomis, o vakaruose – su fryzų žemėmis. Šiaurėje ji turėjo sieną su Danijos karalyste. Pati kunigaikštystė buvo dalinama į keturias tradicines valdas. Jos centrinė dalis buvo žinoma kaip Angrija, vakarinė – Vestfalija, rytinė – Ostfalija, o šiaurinė (anapus Elbės) – Nordalbingija.
Iš pradžių kunigaikštystėje viešpatavo Karolingų skiriami vietininkai, tačiau nuo IX a. vidurio čia jau valdo Liudolfas I, kuris įkūrė Liudolfingų dinastiją. 919 m. šios dinastijos atstovas Henrikas Paukštininkas tapo visos Rytų Frankų karalystės karaliumi. Jo įpėdinis buvo Otonas II.
Otonui II tapus karaliumi, savo kunigaikštystės reikalus jis pemažu perleido savo patikėtiniui Hermanui Bilungui. Taip kunigaikštystėje prasidėjo Bilungų dinastija, valdžiusi iki pat XII a. Tuo metu kunigaikštystė aktyviai vykdė kolonizaciją į slavų žemes rytuose: čia buvo įkurtos Bilungo marka ir Gero marka. Saksų kalbos pagrindu susiformavusi vokiečių žemaičių tarmė šios kolonizacijos dėka plito tolyn į rytus.

Velfų ir Askanų valdymas

1106 m. mirus kunigaikščiui Magnusui, kuris neturėjo vyriškos lyties įpėdinio, Saksonijos sostą perėmė Lotaras. 1137 m. tapęs imperatoriumi, Saksoniją valdyti atidavė Bavarijos kunigaikščiui Henrikui II iš Velfų giminės, kuris buvo Magnuso anūkas per moteriškąją liniją (jo dukros Vulfhildos sūnus). Tuo pat metu į Saksoniją teises reiškė ir Albertas Lokys, kuris irgi buvo Magnuso anūkas (jo dukros Eilikos sūnus), tapęs galingu kunigaikščiu, valdžiusiu Rytų marką. 1138–1142 m. jis užvaldė Saksoniją, tačiau vėliau čia vėl įsitvirtino Velfas Henrikas III.
Valdant pastarajam, buvo kuriami nauji miestai: išdygo Hildesheimas, Kaselis, Giustrovas, Liuneburgas, Zalcvėdelis, Šverinas, Brunsvikas ir kt. Henrikas III tapo vienu galingiausių Šventosios Romos imperijos kunigaikščiu.
1180 m., dėl Henriko III nesutarimų su imperatoriumi Frydrichu Barbarosa, Saksonija buvo užpulta ir nukariauta. Kunigaikštystė buvo panaikinta, o jos teritorija suskaldyta į daug smulkių feodalinių valdų, pavaldžių tiesiogiai imperatoriui, arba atiduotų bažnyčiai. Henrikui III buvo paliktas tik Brunsviko miestas, kur sukurta Brunsviko grafystė. Vestfalijoje sukurta galinga Miunsterio vyskupija, šiaurėje – Oldenburgo kunigaikštystė ir pan.
Tolimame rytiniame kunigaikštystės pakraštyje (prie Elbės upės), Alberto Lokio palikuonių (Askanų dinastijos) valdomose žemėse buvo atgaivintas Saksonijos kunigaikščio titulas, tačiau geografiškai kunigaikštystė buvo jau visai kitur. Ji vadinama Jaunesniąja Saksonijos kunigaikštyste.
Piotras Beketovas

Piotras Ivanovičius Beketovas (Пётр Иванович Бекетов; gimė ~1600 m. – mirė ~1661 m.) – rusų keliautojas, Sibiro tyrinėtojas, kelių miestų įkūrėjas.
1624 m. įstojo tarnauti į kazokų šaulių būrį, 1627 m. nusiųstas į Sibirą. Kitais metais Jenisiejaus vaivados išsiųstas rinkti duoklės iš Užbaikalės buriatų. Jis buvo pirmasis rusas, įžengęs į Buriatiją. Ten Beketovas įkūrė Rybinsko ostrogą ir surinko daug duoklės iš buriatų.
1631 m. su būriu kazokų Piotras Beketovas išplaukė Lenos upe ir jos vidurupyje įkūrė Jakutsko ostrogą. Šis tapo svarbia baze rytų Sibiro tyrinėjimui. Beketovas išsiuntė kazokų būrius aukštyn Aldano upe ir žemyn Lena, kur jie įkūrė tvirtoves, rinko duoklę iš vietinių. 1640 m. Beketovas nugabeno surinktus mokesčius į Maskvą, gavo komandoro laipsnį ir paskirtas Jenisiejaus vaivada.
1641 m. keliautojas grįžo į Jeniseiską. 1652 m. jis surengė dar vieną ekspediciją į Buriatiją, ten įkūrė Irgenskio ostrogą bei žiemavietę prie Ingodos upės, kuri vėliau tapo Čitos gyvenviete. Beketovas su kitais kazokais dar įkūrė Nerčinsko ostrogą. 1655 m. Šilkos ostrogą apgulė buriatai, ir Beketovas buvo priverstas trauktis. 1661 m. Piotras Beketovas grįžo į Tobolską, ten susitiko su protopu Avakumu ir greičiausiai tais pačiais metais mirė.
Kelmynai (Lazdijai)

Istorija

2001 m. kaimas priklausė Šeštokų seniūnijai.
Amerikietis (filmas)

Turinys

Profesionalus žudikas Džekas su savo mylimąja Ingrida atostogauja Švedijos kalnuose. Vieno pasivaikščiojimo metu į jį pasikėsina žudikas, tačiau Džekas su juo susitvarko. Norėdamas atsikratyti liudininkų, jis nušauna ir Ingridą, o pats skubiai bėga iš šalies. Atsidūręs Romoje, jis kreipiasi pagalbos į savo užsakovą Pavelą. Pastarasis liepia jam laikainai pasislėpti nedideliame miestelyje, tačiau Džekas nusprendžia sumėtyti pėdsakus ir apsistoja kitame mažame miestelyje, kur prisistato Edvardu, fotografu. Vietiniame bordelyje jis susipažįsta su prostitute Klara, su kuria pradeda susitikinėti.
Vėl susisiekęs su Pavelu, Džekas gauna naują užduotį, kurią įvykdyti nereikės nieko žudyti – jis tik turi surinkti ir paruošti ginklą. Klientė pasirodo besanti moteris, vardu Matilda. Džekas paruošia jai ginklą, tačiau vėl susiduria su samdomu žudiku, kuriuo taip pat sugeba atsikratyti. Jis pradeda įtarti, kad vykdytoja gali būti ir Klara, tačiau paaiškėja, kad ji ginklą turi savigynai. Džekas paskambina Pavelui ir pasako, kad šis darbas jam bus paskutinis ir šis netikėtai lengvai sutinka. Džekas perduoda užsakytą ginklą Matildai, o pats pažada Klarai išsivežti ją kartu su savimi. Miestelyje prasideda karnavalas ir jo gatvėje Matilda bando nužudyti Džeką, tačiau sprogęs ginklas ją mirtinai sužeidžia. Prieš mirtį ji dar spėja Džekui prisipažinti, kad vykdo Pavelo užsakymą...
Jonas Danyla

Jonas Danyla (1905 m. lapkričio 4 d. Leliūnai, Pagirių valsčius, Ukmergės apskr. – 2000 m. spalio 31 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas jėzuitas, Lietuvos jėzuitų provincijolas.

Biografija

Nuo 1925 m. jėzuitas. 1927–1930 m. Valkenburgo universitete (Olandija) studijavo filosofiją, 1934–1936 m. teologiją, 1936–1938 m. Leuveno universitete – teologiją. 1937 m. įšventintas kunigu.
1939 m. Kauno jėzuitų gimnazijos inspektorius, 1941–1942 m. direktorius ir jėzuitų bažnyčios rektorius. 1940 m. Bajėnų (Kėdainių raj.), 1941 ir 1943–1948 m. Pagryžuvio koplyčių rektorius, kartu nuo 1942 m. noviciato Pagryžuvyje magistras. 1948–1989 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas. 1949 m. vikaras Žasliuose, sovietinio saugumo suimtas, kalintas Lukiškių kalėjime, 1950–1956 m. – Kazachstano, Karagandos lageriuose. Nuo 1956 m. vikaras Jiezne. 1961 m. sovietinė valdžia uždraudė eiti kunigo pareigas, 1962–1963 m. tardytas ir kalintas. 1963–1969 m. Stirnių, 1969–1990 m. Bijutiškio (Molėtų raj.) parapijų klebonas, vėliau rezidentas Garliavoje.
Aktyviai gynė Bažnyčios ir tikinčiųjų teises, įsteigė pogrindinius noviciatą ir kunigų seminariją, nuo 8 dešimtmečio vidurio jai vadovavo, vedė rekolekcijas.
Dolubovas

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje ir įkurta Dolubovo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1465 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1901-1904 metais. 1912 m. pastatyti mediniai rūmai ir įkurtas parkas. Bažnyčia ir rūmai yra įtraukti į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1952-1954 m. kaimas buvo Dolubovo valsčiaus centras.
Eglė Rakauskaitė

Biografija

1993 m. baigė tapybos studijas Vilniaus dailės akademijoje. Nuo 1994 m. aktyviai dalyvauja Lietuvos šiuolaikinio meno gyvenime. Savo darbus pristatė daugelyje meno parodų visame pasaulyje, 1999 m. kartu su Mindaugu Navaku atstovavo Lietuvai 48-ojoje Venecijos bienalėje.
Antanas Barauskas

Biografija

1945 m. baigė Raseinių gimnaziją, 1951 m. Kauno politechnikos institutą (KPI). 1951–1993 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas. 1959 m. technikos mokslų kandidatas. 1964–1967 m. KPI Elektrotechnikos, 1967–1971 m. ir 1974–1977 m. Automatikos, 1977–1983 m. Skaičiavimo technikos fakulteto dekanas, 1962–1974 m. dar ir Taikomosios matematikos katedros vedėjas. Nuo 1962 m. docentas. 
Parašė vadovėlį „Kompleksinio kintamojo funkcinis ir operacinis skaičiavimas“ (1986 m.), metodinių mokomųjų priemonių. 
Palaidotas Karmėlavos kapinėse.
Justas Česnavičius

Karjera

Karjerą pradėjo gimtojo Kauno „LKKI-Atleto“ komandoje iš LKAL lygos. Šioje ekipoje žaidė tris sezonus, o 2000 m. tapo Vilniaus „Sakalų“ klubo nariu, bet jau po sezono perėjo į Rusijos II lygos Magnogorsko komandą. Joje praleidęs vos metus grįžo į Lietuvą ir tapo „Šiaulių“ ekipos nariu.
Šiauliuose J. Česnavičius pradėjo ir kitą sezoną, tačiau jo viduryje perėjo į Valmieros „Lāčplēša Alus“ komandą. 2006 m. iš Latvijos grįžo į LKL] ir tapo Marijampolės „Sūduvos“ klubo nariu. 2007 m. sezoną J. Česnavičius žaidė Ispanijos LEB Bronze lygos komandoje "CB Grupo Promobys Tijola". 2008 m. krepšininkas atstovavo "DneproAzot" komandą Ukrainoje.
Pietų Arabijos Federacija

Istorija

Pietų Arabijos Federacija susiformavo nuo XIX a. pabaigos britų užimtose srityse, kurios buvo paverstos kolonijinėmis valdomis. Britų įtaka regione pradėjo augti kai 1893 m. sausio 13 d. jie užėmė Adeno uostą. Iki 1937 m. Adenas buvo valdomas kaip Britų Indijos dalis, vėliau įsteigta Adeno kolonija. Šiauriau Adeno buvusios sritys, sudarė Adeno protektoratą. Iš vakarinės protektorato dalies 1959-63 m. 15 smulkių emyratų susijungė kaip Pietinių Arabų Emyratų Federacija, ir tapo naujosios federacijos pirmtakais.
1963 m. prie Pietinių Arabų Emyratų Federacijos prijungus Adeno koloniją, o vėliau savanoriškai prisijungus Aukštutinio Aulako sultonatui, suformuotas protektoratas, turintis 17 valstijų.
1967 m. Federacija buvo sujungta kartu su kaimyniniu Pietų Arabijos Protektoratu ir iškovojo nepriklausomybę.
Latvijos transportas

Latvija – svarbi tranzitinė valstybė. Transporto srautai juda per šalį daugiausia tarp Rusijos ir ES. Nors šalies transporto sistemos būklė ilgą laiką buvo prastos kokybės, panaudojant ES fondų lėšas, kokybė spračiai gerinama.

Geležinkeliai

bendras ilgis: 2412 km
platieji: 2379 km (271 km elektrifikuoti) (1992)
siaurieji: 33 km (2001)

Oro uostai

Oro uostai: 25 (2001)
Grįsti oro uostai:

iš viso: 13

2438 iki 3047 m: 7

1524 iki 2437 m: 1

914 iki 1523 m: 1

mažiau nei 914 m: 4 (2002)
Negrįsti oro uostai:

iš viso: 12

2438 iki 3047 m: 1

1523 iki 2438 m: 2

914 iki 1523 m: 2

mažiau nei 914 m: 7 (2002)

Kita

Vandens keliai: 300 km
Vamzdynai: naftos žaliavos 750 km; nafttiekių 780 km; dujotiekių 560 km (1992)
Uostai: Liepoja, Ryga, Ventspilis
Prekybos laivynas:

bendras: 6 laivai (1000 GRT ir didesnio tonažo) bendras tonažas 30119 GRT/30572 DWT

pastaba: tarp jų trys Graikijos laivai registruoti plaukioti su Latvijos vėliava (2002)

pagal tipą: sausakrūviai 1, naftos tankeriai 1, refrežeratoriai 4.
Vesjegonskas

Istorija

Gyvenvietė pavadinimu Весь Ёгонская minima nuo 1564 m. XVI–XIX a. tai buvo svarbus prekybinis centras prie Mologos upės (prekiauta druska, vašku, apyniais, medumi, žuvimi, kailiais, gelumbe). 1776 m. suteiktas miesto statusas. XIX a. uždarius Tichvino vandens kelią, miesto reikšmė sumenko. Po 1940 m. didžioji dalis Vesjegonsko buvo užlieta sudarius Rybinsko tvenkinį, miestas atkurtas naujoje vietoje.