google/wiki40b huggingface dataset:
Afrikos armija (Prancūzija)

Prancūzijos Afrikos armija (pranc. Armée d’Afrique) – neoficialus, bet įprastas pavadinimas Prancūzijos armijos dalinių, suformuotų Prancūzijos Šiaurės Afrikoje (Marokas, Alžyras, Tunisas) ar dislokuotų joje. Pavadinimas naudotas 1830-1962 m.

Formalus statusas

Formaliai Afrikos armija buvo Prancūzijos metropolijos armijos dalis, sudaranti atskirą armijos korpusą. Nuo 1873 m. Afrikos armija oficialiai buvo 19-uoju armijos korpusu. Afrikos armija (19-asis korpusas) šiuo požiūriu skyrėsi nuo Prancūzijos kolonijinių pajėgų, kurios buvo pavaldžios Prancūzijos Laivyno ir kolonijų ministerijai ir buvo sudarytos iš prancūzų ir čiabuvių dalinių, dislokuotų subsacharinėje Afrikoje bei kitose Prancūzijos kolonijose.

Dykumų kariuomenė

Sacharoje buvo dislokuoti kupranugarių kavalerija meharistai ir Saharos kuopos (pranc. Compagnies Sahariennes). Sacharos kuopos buvo dykumų pėstininkai, o vėliau mechanizuotieji dykumų daliniai. 
Svetimšalių legionas tarnybai pietų Sacharoje išskirdavo mulų kavalerijos padalinius, o 1940-1962 m. - keturias Sacharos kuopas. 
Tarnybai Sacharoje kartais būdavo atkeliami ir daliniai iš žemyninės Prancūzijos armijos, taip pat žandarmerijos ir Senegalo šaulių padaliniai.

Pirmasis pasaulinis karas

1914 m. rugpjūtį prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Afrikos armiją Alžyre ir Tunise sudarė 9 pulkai Alžyro šaulių, 4 pulkai zuavų, 6 pulkai Afrikos jėgerių, 4 pulkai spahių ir 2 Svetimšalių legiono pulkai. Maroke buvo 19 batalionų šaulių ir 9 batalionai zuavų, taip pat keli Svetimšalių legiono ir Afrikos lengvųjų pėstininkų daliniai. Daug šių dalinių, daugiausia iš Alžyro ir Tuniso įgulų, buvo išsyk permesti į Prancūziją.
1914 m. 33 tūkstančiai Alžyro musulmonų tarnavo spahių, šaulių ir kituose Afrikos armijos daliniuose. Karo metu į kariuomenę įstojo dar 137 tūkstančiai alžyriečių (57 tūkstančiai - savanoriai, 80 tūkstančių - karo meto karo prievolininkai). Iš visų Afrikos armijoje tarnavusių 170 tūkstančių alžyriečių žuvo 36 tūkstančiai.

Po Alžyro karo

Pasibaigus Alžyro karui visi Afrikos armijos daliniai (išskyrus dalį Svetimšalių legiono ir vieną spahių pulką) buvo paleisti ar performuoti. Išliko nedidelis Afrikos lengvųjų pėstininkų dalinys Prancūzijos Somalilande, kuris išsilaikė iki 1977 m., kai ši teritorija gavo nepriklausomybę.  
Vėliau, paskutinį XX a. dešimtmetį, buvo atkurti vienas Afrikos jėgerių pulkas (Chasseurs d'Afrique) ir vienas šaulių (Tirailleurs) pulkas, kad išlaikytų šių kariuomenės rūšių tradicijas.
Ūsuotiškasis dulkiagraužis

Biologija

Vabalas 9–13 mm dydžio, kūnas pailgas, ovalus, juodos matinės spalvos, su ryškiai geltonai rausvais antsparniais, ilgomis antenomis. Sutinkamas miškingose vietovėse gegužės–liepos mėn. Vystosi drėgnoje pūvančioje medienoje, dažniausiai ąžuolų išvartose, suaugėliai lanko žydinčius krūmus.
Vaikų teatro draugija

Vaikų teatro draugija – Kaune 1930–1932 m. veikusi teatro draugija.

Istorija

Draugijos iniciatoriai: Liudas Gira, Petras Vaičiūnas, Juozas Geniušas, Bronius Žygelis, Rapolas Pašakarnis. Dailininkas Stepas Žukas, muzikinės dalies vedėjas Klemensas Griauzdė, baletmeisteriai Olga Dubeneckienė ir Petras Baravykas. Draugijos tikslas buvo rengti koncertus vaikams ir įkurti Vaikų teatrą. Dėl lėšų stokos tikslas nebuvo įvykdytas.
Raimondas Minderis

Biografija

1959 m. baigęs Leningrado choreografijos mokyklą iki 1993 m. šoko Lietuvos operos ir baleto teatre. 1969–1972 m. dėstė M. K. Čiurlionio meno mokyklos Choreografijos skyriuje. 1976–1993 m. Lietuvos operos ir baleto teatro baleto trupės vadovas.
Su Lietuvos operos ir baleto teatro ir koncertinėmis programomis gastroliavo Čekoslovakijoje, Konge, Lenkijoje, Sirijoje, Suomijoje, Švedijoje, Vokietijos DR ir kitur.
Kondensuotas pienas

Kondensuotas pienas – karvės pienas, iš kurio pašalinta dalis vandens. Populiariausias yra saldintas kondensuotas pienas, savo sudėtyje turintis daug cukraus. Pastaruoju metu abi sąvokos naudojamos sinonimiškai. Saldintas kondensuotas pienas yra labai tirštas; įpakuotas skardinėse neatidarius gali išsilaikyti iki ketverių metų. Toks pienas yra dažno saldaus patiekalo sudėtinė dalis JAV, Indijoje, Argentinoje, Brazilijoje, Europoje, Rusijoje ir kitose šalyse. Kai kur ši pieno rūšis maišoma su kava ir arbata.
Panašus produktas yra ir dehidratuotas pienas, kuris nėra saldus ir iš jo pašalinta apie 60 % vandens.
Pasak Marko Polo užrašų, XIII amžiuje totoriai sugebėjo kondensuoti pieną.
Ona Gaigalaitė-Beleckienė

Biografija

1925 m. baigė Linkuvos gimnaziją, 1930 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą.
Lietuvių katalikių moterų draugijos veikėja. Redagavo draugijos leidinius 1931–1932 m. ir 1940 m. „Moteris“ bei 1937-1940 m. „Naujoji vaidilutė“. Bendradarbiavo laikraščiuose „XX amžius“ ir kt. 1941 m. birželio 14 d. kartu su vyru, kavalerijos karininku P. Belecku buvo ištremta į Rusiją.
Policijos pareigūnas

Policijos pareigūnas - pareigūnas, einantis pareigas policijoje.

Lietuva

Policijos pareigūnas Lietuvoje - Lietuvos Respublikos pilietis, priimtas statutiniu valstybės tarnautoju į policijos įstaigą ir turintis viešojo administravimo įgaliojimus nepavaldiems asmenims (Policijos veiklos įstatymas, 2 str. 3 d.).

Vokietija

Policijos pareigūnas (vok. Polizeivollzugsbeamte, PVB) Vokietijoje - „vykdomosios tarnybos“ (vok. Vollzugsdienst) funkcijas atliekantis Federacijos arba federalinės žemės policijos tarnautojas, vad. „vykdantysis tarnautojas“ (Vollzugsbeamter). Vokietijos darbo birža tai įvardija kaip „policijos viduriniosios/aukštesniojo rango/aukštesnio rango vykdomosios tarnybos valstybės tarnautojas“ (Beamter des mittleren/gehobenen/höheren Polizeivollzugsdienstes). PVB uniforma skirtinga. Išimtis - Vokietijos kriminalinė policija.
PVB veikia kartu su kitais tarnautojais, pareigūnais.
Grinkiškio Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1597 m. Jai 1613 m. dovanoti Eitvilių ir Juodupių kaimai. Ant išmūrytų iki langų bažnyčios sienų 1763 m. pristatyta medinė dalis. Vietoj jos 1859 m. pradėta rengtis pristatyti mūrinę dalį.
1866 m. architektas Dmitrijevas parengė projektą; gautas leidimas. Statyti pradėta 1884 m. Laikina bažnyčia įrengta klebonijoje. Statybai vadovavo šveicaras Lemanas. Įrengta bažnyčia 1887 m. sausio 25 d. pašventinta. Nuo 1804 m. veikė parapinė mokykla. Grinkiškio vikaras Vincentas Moisiejus 1863 m. išėjo į sukilimą ir dingo be žinios.
Bažnyčia 1944 m. sudegė, sugriuvo bokštų viršūnės. Klebono Mykolo Gobio (1905–1982) rūpesčiu 1947 m. atstatyta.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, bazilikinė, stačiakampio plano, su trisiene apside, dvibokštė. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventorius apjuostas mūrine tvora.
Miokarditas

Miokarditas (lot. myocarditis) – širdies raumens (miokardo) infekcinės, autoimuninės ar toksinės kilmės uždegimas. Širdies raumenį pažeidžia imunokompleksiniai junginiai, kurių gamybą paskatina virusų išskiriami toksinai. Uždegimas gali išplisti visame širdies raumenyje ir pažeisti net smulkiąsias širdies kraujagysles. Lengvesniu atveju išsivysto židininis miokarditas, pažeidžiantis nedidelį širdies raumens plotą (nuo kelių mm iki kelių cm).

Ligos eiga

Klinikiniai miokardito požymiai labai įvairuoja: nuo besimtomio arba labai lengvo (dažniausiai) iki žaibiško, galinčio pasibaigti mirtimi (pasitaiko retai). Greta „širdinių“ simptomų būna ligos, sukėlusios miokarditą simptomai (pavyzdžiui, gripo simptomai: karščiavimas, galvos skausmas, raumenų skausmai, „kaulų laužymas“). Vadinama besimtomė forma gali ir negydant baigtis pasveikimu arba vystosi lėtinis širdies nepakankamumas. Nedidelis procentas ligonių suserga ūminiu aktyviu miokarditu. Jų ligos eiga dažniausiai žaibiška. Staigiai silpsta širdies raumuo, vystosi ūminis širdies nepakankamumas iki kardiogeninio šoko. Dalis ligonių, net ir gydomų, miršta, išgyvenusiems dažnai reikia persodinti širdį, ir tik nedaugeliui atsistato širdies raumens stiprumas. Skiriamas vangios eigos miokarditas, kuriam būdingas palaipsnis lėtinio širdies nepakankamumo vystymasis, t. y., širdies raumuo iš lėto silpsta. Vystosi taip vadinama dilatacinė kardiomiopatija.

Tyrimai ir diagnostika

Miokarditą diagnozuoti yra tikrai labai sunku net ir labai patyrusiam gydytojui. Pats ligonis to padaryti negali! Diagnozuoti padeda simptomai (nors jie nėra specifiniai ir įmituoja daugelį ligų), elektrokardiograma, širdies echoskopija, krūtinės ląstos rengenograma (gali rodyti širdies išsiplėtimą), kraujo tyrimas (ieškoma uždegimo požymių, širdies raumens pažeidimo rodiklių). Esant neaiškiai diagnozei, tenka atlikti širdies biopsiją, t. y., su specialia adata įduriama ir paimamas mažas širdies raumens gabalėlis.

Gydymas

Jei yra širdies nepakankamumas, skausmas krūtinėje ar širdies ritmo sutrikimai, gydoma ligoninėje. Gydymas etiotropinis (pagrindinės ligos) ir simptominis. Paskutiniu atveju atliekama širdies transplantacija. Gydant miokarditą turėtų būti taikomos bendrosios priemonės ūmaus periodo metu (ribojamas fizinis krūvis), skiriamas širdies nepakankamumo gydymas, esant reikalui imunosupresinis gydymas. Gydymas turėtų būti parinktas ir pritaikytas individualiai.
Korpuso komisaras

Korpuso komisaras (rus. корпусной комиссар) – politinių darbuotojų (komisarų) karinis laipsnis Raudonojoje armijoje 1935–1943 m., atitikęs armijos karinį laipsnį komkoras (nuo 1940 m. gegužės 7 d. – generolas leitenantas), laivyne – pirmo rango flagmanas bei nuo 1940 m. gegužės 7 d. – viceadmirolas, valstybės saugumo organuose – trečio rango valstybės saugumo komisaras (nuo 1935 m. spalio 7 d. iki 1945 m. liepos 6 d.).
Aukštesnis laipsnis – antro rango armijos komisaras (atitiko laipsnį antro rango komandarmas), žemesnis laipsnis – divizijos komisaras (atitiko laipsnį komdivas).
Laipsnis įvestas kartu su kitais asmeniniais kariniais laipsniais 1935 m. rugsėjo 22 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu.
1942 m. spalio 19 d. VGK nutarimu karinių komisarų institutas buvo panaikintas. Visi korpuso komisarai gavo armijos ar laivyno laipsnius pagal užimamas pareigas.

Skiriamieji ženklai

Korpuso komisaro skiriamieji ženklai – apykakliniuose antsiuvuose po tris rombus be kariuomenės rūšies emblemos. Antsiuvų spalva atitinka kariuomenės rūšies spalvą, antsiuvai su juodais apvadais. Ant abiejų rankovių virš rankogalių bendras visų politinių darbuotojų ženklas – prisiūta raudona penkiakampė žvaigždė su pjautuvu ir kūju. 1941 m. rugpjūčio 1 d. buvo nurodyta šiuos žvaigždės pavidalo antsiuvus nebenešioti.
Gruodžio 24

Vardadieniai

Adas – Adelė – Adomas – Gudmina – Gudminas – Gudvainas – Gudvainė – Gudvilas – Gudvilė – Gudvina – Gudvinas – Ieva – Jieva
Stanislavas Peško

Biografija

1976 m. baigė Baltarusijos žemės ūkio mechanizacijos ir elektrifikacijos institutą, inžinierius mechanikas.
1962–1975 m. Lietuvos žemės ūkio technikos Vilniaus rajono susivienijimo valstybinės techninės priežiūros inspektorius, mechanizacijos inžinierius, remonto dirbtuvių vedėjas, vyriausias inžinierius. 1975–1990 m. – Šalčininkų rajono Remonto ir techninio aptarnavimo įmonės direktorius.
Lietuvos lenkų sąjungos Centro valdybos narys. 1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatas, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė.
Liskai (Rusija)

Istorija

1787 m. buvo įkurta Novaja Pokrovkos (Новая Покровка) gyvenvietė. 1870 m. šalia pastatyta Liskų geležinkelio stotis. 1928 m. sujungus gyvenvietes sudaryta miesto tipo gyvenvietė Svoboda (Свобода), o 1937 m. paskelbta miestu. 1943 m. grąžintas Liskų pavadinimas, o 1965–1991 m. miestas vadintas Georgiu Dežu (Георгиу-Деж) pagal Rumunijos komunistų veikėją Georgę Georgiu-Dežą.
Portobelas

Istorija

1502 m. Portobelo įlanką atrado Kristupas Kolumbas. 1597 m. Fransiskas Velardė i Merkadas įkūrė uostą, kurį pavadino San Felipe de Portobelu. XVI–XVIII a. jis buvo vienas svarbiausių Naujosios Granados uostų. Per jį gabentas auksas iš Peru (laivais buvo gabenamas iki Panamos uosto, toliau sausumos keliu („Kryžiaus keliu“) iki Portobelo, o iš čia – laivais į Ispaniją). Mieste vykdavo didelės mugės. Nors Portobelo uostas buvo gerai įtvirtintas, gausūs tauriųjų metalų lobiai itin viliojo piratus. 1592 m. čia žuvo garsus anglų piratas Frensis Dreikas. Tačiau 1601 m. miestą apiplėšė Viljamas Parkeris, o 1688 m. – Henris Morganas. Paskutinį kartą Portobelas nusiaubtas 1739 m. Nuo to laiko uosto reikšmė sumenko, dalis krovinių buvo gabenama pro Filipinus.
Soso

Istorija

XI a. žlugus Vagadu imperijai, Vakarų Sahelyje susiformavo politinis vakuumas, kurio apie 100 metų niekas neužpildė. Buvusios imperijos teritorijose susiformavo smulkios valstybės, tokios kaip Diafanu, Jaresna, Ghiriu, Malis, Sama, Dženė, Songajus.
Soso valstybės branduolys buvo į pietus nuo Kumbi Saleho, ir Vagadu imperijoje šios teritorijos buvo administruojamos kaip Tunka provincija, valdoma soninkių kilmės vietininkų (farina), iš Diarisso giminės. Po Vagadu imperijos žlugimo ir Almoravidų atsitraukimo, Diarisso paskelbė nepriklausomybę, taip pradėdami Soso valstybę ir įgydami hegemoniją Vagadu imperijos centrinėse teritorijoje (todėl jie laikomi Vagadu tiesioginiais palikuonimis).
Tačiau joje viešpatavo anarchija. Šiuo laikotarpiu šalyje įsigalėjo gyvulių augintojai fulbiai, kurie, spėjama, galėjo atnešti pavadinimą valstybei.
Valdžią pavyko atkurti tik 1180 m. kitam dinastijos atstovui Diarra Kante. Jo sūnus Sumaoro turėjo ambicijas atkurti senąją Vagadu imperijos galybę ir teritoriją. XIII a. pradžioje jam tai dalinai pavyko, ir jis sugebėjo pavergti daugelį anksčiau imperijai priklausiusių tautų. Tačiau 1234 m. Kirinos mūšyje Sumaoro pralaimėjo mandingų lyderiui Sundjata Keita. Pastarasis nukariavo Soso imperiją ir įkūrė Malio imperiją.
Friedrich Max Müller

Biografija

Gimė Vokietijoje, Desau mieste, romantinio poeto Wilhelmo Müllerio šeimoje. Leipcigo, Paryžiaus ir Berlyno universitetuose studijavo filosofiją, tuo pat metu labai domėjosi Azijos kalbomis: arabų, persų, sanskritu. Vėliau Mülleris tęsė sanskrito tyrimus, padedamas Franzo Boppo, dar vėliau Eugène Burnoufo. Pastarojo paskatintas 1846 m. Mülleris išvyko į Angliją rinkti sanskritiškų tekstų. Nuo 1854 m. iki 1876 m. Oksfordo universiteto lyginamosios filologijos profesorius. 1876 m. atsisakė pedagoginio darbo ir ėmėsi mokslinių tyrimų. Ryšių su Rytų Indijos kompanija ir Oksfordo sanskrito specialistais dėka, jis padarė akademinę karjerą ir greitai tapo vienu autoritetingiausių Indijos kultūros komentatorių. Jam gyvenant buvo suformuluota indoeuropiečių kalbų šeimos teorija. Sanskritas tuo metu laikytas seniausia šios šeimos kalba, o Vedų kultūra buvo klasikinės kultūros protėvė. Be to, Mülleris manė, jog studijuojant ankstyvuosius Vedų tekstus, galima rasti pagoniškųjų Europos religijų vystymosi paaiškinimą.
Tibetas

Demografija

Tibeto plynaukštės gyventojai tibetiečiais vadinami tik kultūrine prasme, tačiau etniškai ir ligvistiškai jie skaidosi į daug skirtingų tautų, kalbančių skirtingomis kalbomis, turinčių skirtingą gyvenseną. Dauguma istoriniame Tibete naudojamų kalbų priklauso Tibetiečių-birmiečių kalboms. Be etninių tibetiečių, kurie gyvena U-Cango, Khamo, Ladako ir Amdo regionuose ir kalba keturiais skirtingais tibetiečių kalbos variantais, čia gyvena ir kitos tautos, kurių įvairovė ypač didelė istorinio Tibeto pakraščiuose. 
Rytiniame Tibeto pakraštyje (Sičuano provincijos vakaruose) gyvena gyerungai, danbai, mujai, horpai, ersu, žabai, pumi ir kt. Pietiniame Tibeto pakraštyje (Nepale, Indijoje ir Butane) gyvena monai, bhotijai (susiskaidę į keliasdešimt tautelių, gyvenančių atskiruose slėniuose). Vakariausiame Tibeto kampe (Pakistane) gyvena baltai, šinai, burušai.

Kultūra

Tibetas turi labai savitą kultūrą, kurioje darniai susipynę vietinės ir užsienio tradicijos. Tai savita pasaulio civilizacija.
Tibetas nemažai perėmė iš kaimyninių Kinijos ir Indijos civilizacijų, tačiau vyraujanti buvo indų tradicija: iš Indijos atėjo budizmas, indų raštų sistemos pagrindu sukurtas tibetiečių raštas.
Nemažai tradicijų perimta iš šiaurinių kaimynų, Didžiosios stepės tautų -tiurkų, uigūrų, mongolų, mandžiūrų. Teigiama, kad iš jų buvo perimta administravimo, valdymo patirtis.
Pritaikant kitų šalių patirtį susiformavo savitas, Tibeto budizmas, Tibeto architektūra, Tibeto medicina, Tibeto muzika, Tibeto šokiai čamas, Tibeto teatras, Tibeto tapyba tanka.
Antiamerikanizmas

Antiamerikanizmas – priešiškumas Jungtinėms Amerikos Valstijoms, visų pirma šios šalies vyriausybei ir politikai, taip pat kultūrai, gyventojams (tačiau nebūtinai viskam, kas susiję su JAV). Šio reiškinio priežastimis gali būti nemažai kritikos susilaukianti JAV užsienio politika (pvz., perversmų organizavimas Šaltojo karo metais, Irako, Afganistano karai ir kt.), ekonominė politika (kapitalistinė santvarka ir jos propagavimas), populiarioji kultūra, gyvenimo būdas ir kt.
Kai kurie mokslininkai teigia, kad antiamerikanizmo pagrindiniai požymiai yra „atpirkimo ožio” impulsas (t. y. Amerika laikoma esanti atsakinga už pasaulyje esančias blogybes) ir pavydas.
Antiamerikanistinių nuostatų dažniausiai laikosi atskiri individai, grupės ar judėjimai (pvz., antiglobalistai, komunistai, islamistai ir kt.), tačiau kartais antiamerikanizmas gali būti ir oficialia šalies doktrina (Irane, Šiaurės Korėjoje, seniau TSRS, Irake, įvairiose komunistinėse šalyse). Antiamerikanizmas tradiciškai turi gilias šaknis Prancūzijoje (tokius jausmus skatino didelė dalis prancūzų intelektualų), dabar JAV neigiamai vertina dauguma islamo pasaulio gyventojų.
Neskaitant įvairių politinių ideologų, JAV kritikais buvo tokios asmenybės kaip Žanas Polis Sartras, Pablas Pikasas, Noamas Čomskis, Samuelis Džonsonas, Džordžas Bernardas Šo, Tomas Manas, Zigmundas Froidas, Frydrichas Nyčė, Osvaldas Špengleris ir daug kitų.
Suleimanijos mečetė

Istorija

Mečetė pastatyta valdant galingiausiam Osmanų imperijos valdovui Suleimanui Didžiajam. Jos statyba rūpinosi žymus Osmanų architektas Mimaras Sinanas. Suleimanijos mečetė pastatyta vos per 8 metus (1550–1558 m.). Suleimanas save laikęs antruoju Saliamonu, todėl mečetės dizainas primena Uolos kupolą Jeruzalėje, pastatytą buvusios Saliamono šventyklos vietoje. Suleimanas taip pat siekė, kad ši mečetė pranoktų Justianano Sofijos soborą.
1660 m. mečetę nuniokojo gaisras, bet sultono Mehmeto IV iniciatyva ji suremontuota. Dalis kupolo sugriuvo per 1766 m. žemės drebėjimą. I pasaulinio karo metais mečetės kiemas buvo amunicijos sandėlis ir gerokai nukentėjo. 1956 m. restauruota.
Kristina Dambrauskienė

Biografija

1983 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, zooinžinierė. VĮ „Gyvulių produktyvumo kontrolė“ kontrolės asistentė, ūkininkė.
Tėvynės sąjungos Šilalės rajono skyriaus narė.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Antanas, vaikai Daiva, Raimondas, Artūras.
Enivetokas

Enivetokas (marš. Ānewetak) arba Enevetakas – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Raliko salų grandinės šiaurinėje dalyje. Atolas yra 305 km į vakarus nuo Bikinio atolo.
Atolas yra apskritimo formos, ~80 km skersmens. Koralinis rifas vietomis pertrūkęs. Atolo žiedą sudaro 40 salelių, iš kurių didžiausios: Enivetokas, Medrenas, Aomonas, Engebis. Bendras sausumos plotas – 5,85 km². Lagūna užima 1004,9 km².
Enivetokas gyvenamas maždaug nuo 2 tūkstantmečio pradžios. 1529 m. atolą pasiekė pirmasis vakarietis – ispanas Alvaras de Saavedra. XIX a. veikė vokiečių prekybinis punktas. Vėliau sala atiteko Japonijai. 1942 m. Engebio salelėje japonai įrengė karinių lėktuvų tūpimo ir kuro papildymo aikštelę. II pasaulinio karo pabaigoje čia atsitraukė japonų armija, 1944 m. vasarį įvyko Enivetoko mūšis, kurį laimėjo amerikiečiai. Atolą okupavus JAV, jis tapo svarbia amerikiečių laivyno baze. 1948–1958 m. amerikiečiai atole vykdė branduolinius bandymus. 1952 m., vykdant operaciją „Ivy“, buvo sunaikinta Elugelabo salelė. 1977 m. pradėti Enivetoko nukenksminimo darbai, užterštas gruntas surinktas ir palaidotas po kupolu Runito salelėje.
1948 m. atolo gyventojai buvo evakuoti, o nuo 1977 m. jiems leista grįžti. 1998 m. čia gyveno 853 žmonės. Jie susitelkę Enivetoko salelėje (atolo pietuose), kur yra lėktuvų tūpimo takas.
Melėnai (Biržai)

Istorija

1956-1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė. 1992-1998 m. veikė Melėnų žemės ūkio bendrovė.

Aplinkinės gyvenvietės

Straugaliai – 2,1 km
Runikiai – 0,7 km
Velykionys – 2,6 km
Nemunėlio Radviliškis – 8,5 km
Kuldūnai – 1,6 km
Svidžiai – 1,4 km
Mažoji Panemunė – 2,1 km
BIRŽAI – 18 km
Linkiškiai (Biržai) – 2,4 km
Aukštuoliškiai – 2 km
Jurgis Elisonas

Jurgis Elisonas (1889 m. rugpjūčio 4 d. Palėvenėje, Aukštadvaryje, Kupiškio raj. – 1946 m. sausio 4 d. Vysbadene, Vokietija) – pedagogas, aktyvus visuomenės veikėjas, kraštotyrininkas, gamtininkas, vienas ryškiausių tarpukario Lietuvos zoologų.

Biografija

1915 m. baigė Peterburgo universiteto Fizikos ir matematikos fakulteto Gamtos skyrių.
1915–1917 m. tarnavo Rusijos karo aviacijos meteorologijos skyriuje. 1918–1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919–1925 m. Panevėžio gimnazijos mokytojas, 1925–1929 m. Panevėžio apskrities mokyklų inspektorius, 1929–1932 m. Kėdainių gimnazijos direktorius, 1932–1935 m. Panevėžio mergaičių gimnazijos direktorius, 1935–1940 m. Panevėžio berniukų gimnazijos direktorius. Be to, 1924–1940 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, Zoohigienos ir veterinarijos katedros vedėjas, 1935 m. profesorius. 1925–1927 m. Lietuvos universiteto docentas. 1942–1944 m. Lietuvos mokslų akademijos mokslinis bendradarbis.
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą suimtas, kalintas Panevėžio kalėjime.Antrojo pasaulinio karo metais gyveno Vilniuje, dalyvavo pogrindinėje veikloje, tačiau perspėtas suėmimo išvengė. Kurį laiką slapstėsi, o 1944 m., būdamas švedų kilmės, pabandė laiveliu pasitraukti į Švediją. Jūroje vokiečių suimtas, kalintas Rygos kalėjime, vėliau išvežtas į Vokietiją.
Sūnus Jurgis Saulius Elisonas, Harvardo universiteto profesorius, Japonijos kultūros specialistas.

Gamtininkas

Ilgai Jurgio Elisono nuopelnai Lietuvos mokslui buvo menkinami ar visai nutylimi, nes turėjo įtakos sovietinės nomenklatūros neigiamas požiūris į jo aktyvų dalyvavimą tautinių organizacijų veikloje. Tyrinėjo ne tik stuburinius – žinduolius, paukščius, žuvis, bet ir daugelį bestuburių ir ypač įvairius parazitus. Jo puikūs vadovėliai, žinynas, populiarūs straipsniai ilgą laiką buvo gamtininkų, mokslo darbuotojų, studentų ypač trokštama literatūra. Knygoje „Mūsų šalies žinduoliai“ surinko daugybę senų žmonių pasakojimų apie įvairiausius gyvūnus, kurie atspindi tų laikų žinias ir suvokimą.

Kraštotyrininkas

1919 m. įsidarbinęs Panevėžio berniukų gimnazijoje, suorganizavo kraštotyros mėgėjų būrelį. Jo vadovaujami mokiniai rinko kraštotyrinę, archeologinę medžiagą, vasarą vykdavo į ekspedicijas, rinko senienas gimtuosiuose sodžiuose. 1923 m. vienas iš aktyviausių Panevėžio „Gimtajam kraštui tirti draugijos“ steigėjų, iki 1940 m. draugijos pirmininkas. 1925 m. Panevėžio kraštotyros muziejaus steigėjas, steigiamam muziejui perdavė gimnazijos moksleivių sukauptus eksponatus ir savo privatų archeologijos ir numizmatikos rinkinį. Jo iniciatyva muziejuje įkurtas gamtos skyrius, rūpintasi įvairių gamtos eksponatų, paukščių ir gyvūnų iškamšų, ragų kolekcijos, augalų herbarų, žuvų kolekcijos, suakmenėjimų kaupimu.
Sudarė ir 1925 m. paskelbė Panevėžio apylinkių archeologijos atlasą. Rinko ir skelbė tautosaką apie gyvūnus, jų elgesį, gydymus, užkalbėjimus ir kt.
1936 m. Lietuvių tautosakos archyvo tarybos narys, tarybos pirmininkas. 1939 m. Lituanistikos instituto narys.