google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Jonas Stauskis

Biografija

Gimė 1942 m. gegužės 9 d. Raseiniuose. Mokėsi Palangos vidurinėje mokykloje, Kauno politechnikos institute statybos fakultete, Maskvos inžinerinio statybos instituto aspirantūroje, Maskvos geležinkelių transporto inžinerinio instituto aspirantūroje. Dirbo Kretingos rajono architektūros skyriuje, Palangos miesto architektūros skyriuje, Kauno miestų statybos projektavimo institute, Vilniaus inžineriniame statybos institute asistentu, vyr. dėstytoju, docentu, Vilniaus Gedimino technikos universiteto docentu, profesoriumi. Taip pat dirbo Pastatų konstrukcijų katedros vedėju, akredituotos pastatų akustikos mokslo laboratorijos vedėju.
Aktyviai dalyvauja visuomeninėje veikloje Lietuvoje ir pasaulyje: yra Europos akustikų asociacijos tarptautinės kategorijos ekspertas pastatų akustikos mokslo srityje, Tarptautinės mokslo organizacijos Audio Engineering Society (AES) Lietuvos skyriaus pirmininkas, Tarptautinio akustikos ir vibracijos instituto, JAV ir Prancūzijos akustikų asociacijos užsienio narys, Lietuvos akustikų asociacijos viceprezidentas, architektūrinės ir statybinės akustikos skyriaus pirmininkas, VGTU mokslo žurnalo „Journal of Civil Engineering and Management" redakcinės kolegijos narys, VGTU tarybos narys, VGTU architektūros fakulteto tarybos narys ir kt. Atlikęs daug mokslinių praktinių darbų iš akustikos srities.

Įvertinimas

2002 m. suteikta Lietuvos mokslo premija iš architektūrinės akustikos srities už fundamentalų mokslo darbą V. J. Stauskis „Salių akustikos tyrimai, inžineriniai sprendimai ir jų realizavimas“ (1977-2001), aukščiausio laipsnio Valstybės mokslo stipendijos laimėtojas (2000–2001), įteiktas Tarptautinės mokslo asociacijos „Audio Engineering Society (AES)“ Garbės diplomas (2000), VGTU medalis už nuopelnus universitetui (2002), TSRS Liaudies pasiekimų parodos sidabro medalis (1970),  geriausių vadovėlių universitetams Lietuvoje konkurso laimėtojas (2005, 2007), geriausių VGTU vadovėlių konkurso laimėtojas (2005, 2008), geriausių VGTU mokslinių  monografijų konkurso laimėtojas (2005).
Jolita Vaickienė

Biografija

1988 m. baigė Kretingos 3-ąją vidurinę mokyklą, 1993 m. baigė Vilniaus universitetą, ekonomistė. UAB „Vijomeda“ direktorė, 2009-2011 m. Kretingos rajono savivaldybės mero pavaduotoja.
2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narė. 2007–2011 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Kretingos rajono savivaldybės tarybos narė. 
Kretingos verslininkių klubo prezidentė. Sutuoktinis Vidas, vaikai Martynas, Margarita.
Antanas Lagunavičius

Biografija

1981 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius – hidrotechnikas. UAB „Sunda“ direktorius, AB „Utenos melioracija“ projektų vadovas.
Tėvynės sąjungos (konservatoriai, politiniai kaliniai ir tremtiniai, krikščioniškieji demokratai) narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Rima, vaikai Karolis, Elzė.
Luobelė

Luobelė – augalo sėklą dengiantis plėviškas sluoksnis, apvalkalėlis, susidaręs iš sėklapradžio apdangalų. Sėklos luobelė apsaugo sėklą nuo išdžiuvimo ir kitų nepalankių sąlygų, padeda sėklas išplatinti. Daugelio augalų sėklų luobelės būna kietos, pralaužiamos tik aižant arba brinkinant. Kartais būna su įvairiomis ataugomis, dygliais, padedančiais sėkloms plisti arba atbaidančiomis nuo kenkėjų (pvz., kaštono, kaštainio, durnaropės, ricinmedžio). Dėl storos luobelės kai kurių augalų (pvz., barkūno, lubino, pajūrinio pelėžirnio, vilkmedžio, ąžuolo gilių) sėklos gali būti mažiau daigios. Jų daigumui padidinti luobelė įplėšiama (skarifikacija).
Luobelės pašalinimas – svarbi grandis apdirbant žemės ūkio kultūras. Dalies valgomųjų augalų (pvz., kviečių, rugių, grikių, ryžių) sėklos būna dengiamos luobelės, kuri pašalinama mechaniniu būdu (kuliant, vėtant, sijojant, grūdant). Dabar pramoniniam apdirbimui naudojami tam skirti įrengimai.
Grybų luobele vadinama jų vaisiakūnio kepurėlę dengianti ir būdingą spalvą suteikianti plėvė.
Agalega

Infrastruktūra

Šiaurinėje saloje yra du kaimai, Vin Sinkas ir La Furšė. Pietinėje saloje yra vienas kaimas – Ste Rita. Vin Sinkas yra salų administracinis centras, jame sukaupta dauguma infrastruktūros: administracija, bažnyčia, pradinė mokykla. Abiejose salose taip pat yra po vieną policijos nuovadą ir vaistinę su slauge ir pribuvėja. Teismo funkcijas atlieka iš Mauricijaus atvykstantis teisėjas. Agalegoje taip pat yra Mauricijaus meteorologijos tarnybos meteorologijos ir bevielio ryšio stotis. „Mauritius Telecom“ Agalegoje teikia palydovinio ryšio paslaugas. Šiuo metu salos gauna elektrą iš dyzelino generatorių, ji yra tiekiama nustatytu paros laikotarpiu. OIDC rengia planus išnaudoti Agalegoje atsinaujinančiuosius energijos išteklius.
Vandentiekio ir kanalizacijos salose nėra. Geriamas vanduo surenkamas iš lietaus. Kitais tikslais naudojamas vanduo išgaunamas iš šulinių.
Salų kelių tinklą sudaro koralų ir smėlio keliai. Šiaurinėje saloje yra oro uostas (Agalega Island Airstrip). Agalegoje nėra giliavandenio jūrų uosto, yra tik nedidelių laivų prieplauka.

Ekonomika

Saloje gaminama ir eksportuojama kopra ir kokosų aliejus. Taip pat pragyvenimui auginami naminiai paukščiai, galvijai ir daržovės.
Dar visai neseniai Agalegoje nebuvo naudojami pinigai. Salų gyventojai apsipirkinėjo pasirašydami vyriausybės čekius, pagal kuriuos pinigai buvo nuskaičiuojami nuo jų sąskaitų. Šiuo metu saloje naudojamos Mauricijaus rupijos.

Geografija

Šiaurinė sala yra 12,5 km ilgio, 1,5 km pločio, jos plotas – 14.3 km². Pietinė sala yra 7 km ilgio ir 4,5 km pločio, plotas – 9,7 km². Tarp salų yra sekluma, todėl laivu iš vienos salos į kitą galima persikelti tik esant potvyniui.
Aukščiausias Agalegos salų taškas – Kolin Demerezas (Colline D’Emerez, Šiaurinė sala).
Salose klimatas karštas ir drėgnas. Vidutinė metinė temperatūra – 26 ºC. Žemiausia temperatūra – 22,5 ºC, aukščiausia – 30,6 ºC. Karščiausias mėnuo – balandis. Švelnios žiemos laikotarpiu, nuo gegužės iki spalio, regione vyraujantys anticiklonai lemia vidutinio stiprumo rytų, pietryčių krypties vėjus, kurie sušvelnina Agalegos atogrąžų klimatą.

Gamta

Abiejose salose vyrauja mangrovių pelkės ir riešutinių kokospalmių plantacijos. Agalegos salų regionas pasižymi didele vandens gyvūnų įvairove, bet sausumos gyvūnų rūšių nedaug. Salose gausu ibių. Endeminis gyvūnas – Agalegos salų dieninis gekonas (Phelsuma borbonica agalegae) – nuo 140 mm ilgio (patelės) iki 170 mm (patinai).
Juozas Genevičius

Juozas Genevičius (g. 1945 m. kovo 27 d. Obeliuose) – Lietuvos skulptorius.

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1978–1985 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate. Nuo 1985 m. laisvas dailininkas. Nuo 1981 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba

Sukūrė figūrinių kompozicijų („Torsas ir Apolonas“ 1996 m., „Mergaitė ant aitvaro“ 1998 m., „Venera ir kiškis“ 2000 m.), t. p. skulptūrų įvairiuose miestuose, tarp jų – „Dainius“ Senvagės dekoratyvinių skulptūrų skvere Panevėžyje, „Dialogas“ Mažeikiuose abi 1986 m., „Derlius“ Kėdainiuose 1988 m., „Rūpintojėlis“ Želvoje 1992 m., „Kančia“ Klaipėdoje 1993 m., „Sparnuota“ Vilniuje, „Švč. Mergelė Marija“ Utenoje abi 2000 m., „Mūza“ Muzikiniame skvere Druskininkuose, 2007 m. Nuo 1980 m. taiko galvanoplastikos techniką. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Johanas Ferdinandas Kelkis

Biografija

Kilęs iš vokiečių, ilgainiui sulietuvėjo. Baigė Karalienės mokytojų seminariją.
1820–1851 m. precentorius Įsėje (Pakalnės apskritis), 1851–1867 m. – Kretingalėje, 1854 m. čia įsteigė parengiamuosius kursus stojantiesiems į mokytojų seminariją. 1832–1875 m. redagavo periodinį leidinį lietuvių kalba „Nusidavimai apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir pagonių“, 1875–1877 m. – laikraštį „Pasiuntinystės laiškelis“. 1851–1871 m. bendradarbiavo laikraštyje „Keleivis“. Dėl ligos 1867 m. išėjo į pensiją ir apsigyveno Kisiniuose, kur ir mirė.
Parašė pirmuosius lietuviškus reportažus: „Mano keliavimas į Berlyną“ (1853–1854 m.), „Miegantieji, pabuskite“ (1854 m.), satyrinį eilėraštį „Viernas Kretingos žmogus“ (1900 m.), istorinę poemą „Lietuvininkai“ (1900 m.). Knygų iš vokiečių į lietuvių kalbą vertėjas, sudarytojas, redaktorius. H. Holco ir M. Šerniaus spaustuvėje išleido kalendorių „Krikščioniškos kalendros ant meto 1877“, jo straipsnyje „Apie kelis giesmių sustatytojus“ aprašė pietistinės poezijos Mažojoje Lietuvoje kūrėjų gyvenimą. Redagavo giesmyną „Visokios naujos giesmės“ (apie 800 p., 1876 m.), sudarė giesmių rinkinį „Giesmelės apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir paganų“ (1861 m.). Su spaustuvininku F. Šroderiu iš vokiečių k. išvertė ir parengė spaudai J. Rambacho pamokslų rinkinį „Apmąstymai visų kentėjimų Kristaus“ (1866 m.), su juo ir J. Lapaičiu – H. Milerio ir kitų autorių pamokslų rinkinį „Mišios“ (1867 m.). Teikė lingvistinę medžiagą F. Kuršaičiui, A. Šleicheriui. Smerkė lietuvininkų germanizaciją. Kai po 1872–1876 m. lietuvių kalba iš mokyklų buvo pašalinta, siuntė peticijas Prūsijos karaliui ir Vokietijos imperatoriui Vilhelmui I, švietimo ir kulto ministrui, prašydamas bent tikybą mokyklose dėstyti lietuvių kalba.
Užbaigiklis (programavimas)

Užbaigiklis (angl. finalizer) – specialus objekto metodas, kurį vykdanti sistema automatiškai iškviečia, kuomet objektas nebėra pasiekiamas programos kodo (nebėra jokios nuorodos į jį). Užbaigiklis atlieka įvairius šiuo atveju būtinus klasei specifinius veiksmus.
Skirtingai nuo destruktoriaus, kuris programos kode kviečiamas tiesiogiai, užbaigiklio iškvietimo laikas paprastai nėra apibrėžtas. Vykdanti sistema gali jį iškviesti tiek tuojau pat objektui tapus nepasiekiamu, tiek vėliau ar (jei atminties pakanka) taip ir užbaigti programos vykdymą jo neiškvietus. Neapibrėžta ir laiko trukmė nuo užbaigiklio iššaukimo iki objekto sunaikinimo. Todėl užbaigiklis blogai tinka tvarkyti greitai išsekti galintiems resursams (tinklo jungtims ir pan). Destruktoriaus neturinčiose kalbose (Java) tokie resursai kiek galima greičiau grąžinami sistemai kitokiomis programavimo konstrukcijomis (try/catch ir pan).
Paprastai laikoma klaida tiesiogiai kviesti užbaigiklį iš vykdomos programos kodo.
Jei užbaigiklio kodas sukuria naujų nuorodų į objektą, toks objektas gali būti „prikeliamas“. Ši galimybė apsunkina šiukšlių surinktuvo darbą, nors naudojama retai. Jei po to nuorodos vėl prarandamos, kai kuriose kalbose (Java) užbaigiklis antrą kartą nebeiškviečiamas.  Kalbose kurios užbaigiklį iškviečia pakartotinai (Python) galimi „nemirtingi objektai“, neribotai ilgai išliekantys vien savo užbaigiklio sukuriamų nuorodų dėka.
Basano del Grapa

Istorija

Miestą II a. pr. m. e. įkūrė romėnas Basanijus.
Viduramžiais miestas pirmąkart paminėtas 998 m., o pilis - 1150 m. Vičenca miestą užėmė 1175 m., bet Basanas išlaikė dalį autonomijos iki XIII a., kai jį valdė Acelinos šeima. Milano Viskončiai užėmė miestą 1368 m., o Venecijos respublika 1404 m. Miestas tapo klestinčiu vilnos, šilko, geležies, vario, o daugiausiai keramikos centru. XVIII a. Basaną garsino Remondini spausdintojai.
Per Prancūzijos revoliucijos karus čia įvyko Basano mūšis. 1815 m. Basanas tapo Lombardijos-Venecijos karalystės dalimi, kol 1866 m. atiteko Italijos karalystei.
Anksčiau miestas itališkai vadintas Bassano Veneto, bet po žiaurių Grapos kalno mūšiu Pirmąjį pasaulinį karo metu miestas pervadintas į Basano del Grapa 1928 m. Ernest Hemingway apsigyveno mieste kai dirbo greitosios vairuotoju. Tai jis aprašo knygoje Atsisveikinimas su ginklais. Antrojo pasaulinio karo metais mieste gyveno rašytojai Francis Scott Fitzgerald ir Dos Passos. Per Pirmąjį pasaulinį karą]] veikla mieste buvo sustabdyta, nes Basanas atsidūrė prie fronto linijos, o per Antrąjį pasaulinį karą po Italijos paliaubų į miestą įsiveržė naciai ir deportavo ar nužudė daug vietinių.
Miesto simbolis yra dengtas medinis tiltas, kurį 1569 m. suprojektavo Andrea Palladio. Tiltas buvo sugriautas daug kartų, paskutinį sykį per Antrąjį pasaulinį karą. Alpini kariai (Italijos kalnų kariniai daliniai) gerbė Basaną ir jo tiltą, tad surinko pinigų jam visiškai atstatyti. Ant tilto dažnai renkasi tų dalinių veteranai dainuoti ir prisiminti senas dienas.
Basanas yra Renzo Rosso, Diesel dizaino kompanijos įkūrėjo gimtinė. Nuo kompanijos plėtros XX a. devintam dešimtmetyje, ji tapo svarbiu darbdaviu mieste ir regione. Dėkodamas už vietinę paramą Renzo Rosso parėmė vietinį futbolo klubą Bassano Virtus 55 S.T, rekonstravo miesto centrą ir suteikė nemokamą internetą miestiečiams.
Ženklas Chasano mūšių dalyviui

Ženklas „Chasano mūšių dalyviui“ (rus. Знак «Участнику Хасанских боёв») – TSRS apdovanojimas, antkrūtininis atminimo ženklas, kuriuo buvo apdovanoti visi asmenys, dalyvavę Chasano mūšiuose.
Ženklas buvo įsteigtas 1939 m. birželio 5 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo nutarimu „Об увековечении памяти героев Хасана“ ('Apie Chasano didvyrių atminties įamžinimą').

Aprašas

Ženklas yra ovalios formos, reljefiškas. Ženklo centre yra kario su šautuvu, stovinčio Zaoziornojės sopkos viršūnėje prie raudonos vėliavos ir sviedžiančio granatą, figūra. Vėliavos atvaizdas padengtas raudonu emaliu, joje – auksinė penkiakampė žvaigždė. Ženklo apačioje reljefinis užrašas Хасан ('Chasanas'), dar žemiau – raudono emalio juosta auksiniu apvadu, su data „6 VIII-1938“. Ženklo šonai įrėminti ornamentais: kairysis – ąžuolo lapais, dešinysis – lauramedžio lapais.
Ženklo aukštis 38 mm, skersmuo – 27 mm. Antroje pusėje įsriegtas strypelis su veržle, kuriais prisegamas prie drabužių.
Ženklas gamintas iš spalvotojo metalo, paauksuotas.
Apdovanotieji šiuo ženklu neturėjo jokių lengvatų ar privilegijų.

Papildomi faktai

2008 m. vasarą kasinėjant (kariniai archeologiniai tyrimai) buvusios Možaisko fronto linijos (1941 m. ruduo) vietas buvo aptiktas 21 ženklas „Chasano mūšių dalyviui“. Manoma, kad tai vietos, kur kovėsi 32-osios šaulių divizijos daliniai. Šios divizijos kariai kariavo prie Chasano.
Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy

Dainų sąrašas

Visas dainas parašė Elton John ir Bernie Taupin, išskyrus kur pažymėta.
Tadas Vidmantas

Biografija

2008 m. T. Vidmantas Vilniaus dailės akademijoje baigė grafinį dizainą.
Septynerius metus gyveno Londone. 2011 m. dirbo agentūroje M&C Saatchi.
2016 m. T. Vidmantas pristatė pirmąjį pilnametražį filmą „Gautas iškvietimas“. Tais pačiais metais režisierius spėjo išleisti antrąją šios komedijos dalį. Sulaukęs žiūrovų pripažinimo, T. Vidmantas 2017 m. išleido kol kas pelningiausią Lietuvos kino istorijoje filmą „Trys milijonai eurų“. Naujausias autoriaus kūrinys – „Lietuviški svingeriai“ (2018 m.).
Savo karjerą režisierius pradėjo nuo trumpametražių filmų festivalių „AXX“ ir „Pravda 1 minutė“.
Per 10 metų reklamos srityje T. Vidmantas sukūrė reklamas tokiems prekės ženklams kaip „Vytautas", „Suslavičiaus", „IKI".
Lietuvos ateities forumas

Lietuvos ateities forumas (LAF) – Lietuvos politinė organizacija. Aktyviai veikė 1991 m. vasarą. Organizacija skelbė kovojanti už demokratiją, kurią, jos teigimu, ribojo Sąjūdis. Pavyzdžiui, 1991 m. gegužės 25 d. LAF Anykščių rajono grupės steigiamojo susirinkimo priimta rezoliucija teigė: „Sąjūdžio remti Aukščiausiosios Tarybos deputatai savo veikla nevykdo esminių Sąjūdžio rinkiminės programos reikalavimų, juos iškraipo, nors mes, kaip rinkėjai, nesame davę tokių įgaliojimų.“
Merginų butas

Turinys

Simpatiškas gangsteris Tiberas susipažįsta su stiuardese Elena, kuriai pasiūlo didelę pinigų sumą, jei ši sutiks kontrabanda pergabenti aukso krovinį iš Bombėjaus. Elena gyvena viename bute su dar 2 merginomis, taip pat stiuardesėmis, kurios, sužinojusios apie Tibero pasiūlymą, taip pat pradeda jam siūlyti savo paslaugas. Jos slepia savo intrigas viena nuo kitos, o gangsteriui, apžavėtam merginų, reikia skubiai pasirinkti, kuriai patikėti krovinį. Pradžioje planavęs operaciją atlikti su Elena, galiausiai jis pasirenka Melani. Kai mergina jau rengiasi skristi, ją įsimylėjęs Tiberas atsisakyti pavojingos operacijos, tačiau tuo pačiu jie abu tampa persekiojimo objektu...
Martynas Tryzna

Biografija

Lietuvos bajorų Tryznų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Smolensko kašteliono Grigaliaus Tryznos (apie 1500–1571) nuo santuokos su Sapiegų giminės atstove. Broliai – Lietuvos pastalininkis Povilas Petras, Lietuvos didysis iždininkas Gedeonas Mykolas ir Mikalojus.
1620 metais Martynas Tryzna turėjo Vilniaus kanauninko titulą. 1628 metais tapo Lietuvos dvasiniu raštininku, 1631–1641 metais – Lietuvos dvasinis referentas. 1638 metais gavo Vilniaus vyskupo-koadjutoriaus titulą, 1639 metais tapo Baltarusijos vyskupu-sufraganu.
1633 metais Martynas Tryzna buvo išrinktas buvo išrinktas delegatu į seimą dėl LDK Statuto korekcijos. 1634 metais dalyvavo Polianovo taikos sąlygų sudarymo su Rusijos valstybe.
1641 metais Martynas Tryzna gavo Lietuvos pakanclerio pareigybę, kurią užėmė iki mirties.
Panzergrenadieriai

Panzergrenadieriai (vok. Panzergrenadier 'tankų grenadieriai'; santrumpa PzGren ar Pzg) – Vokietijos motorizuotieji ar mechanizuotieji pėstininkai.
Vokietijoje šis terminas imtas naudoti 1942 m. Dabar ši kariuomenės rūšis yra Austrijos, Čilės, Vokietijos ir Šveicarijos ginkluotosiose pajėgose.

Pirmtakai

1939–1942 m. vermachto tankų divizijų pėstininkai buvo vadinami Schützen ('šauliai'), jų uniformos turėdavo tokius pačius rausvus apvadus kaip ir tankų įgulų uniformos.

Motorizuotųjų pėstininkų dalinių kareivių uniformos buvo su baltais pėstininkų apvadais.
1942 m. pėstininkų pulkai buvo pervadinti į grenadierių pulkus. Hitlerio nuomone tai buvo pagarbos Frydricho Didžiojo grenadieriams ženklas. Tankų divizijų Schützen pulkai ir motorizuotųjų pėstininkų pulkai buvo pavadinti panzergrenadierių pulkais, o jų kareiviai – panzergrenadieriais.

Skiriamosios spalvos

Pervadinus dalinius pasikeitė ir jų uniformų skiriamosios spalvos – imti naudoti pievos žalumo (vok. Wiesengrün) apvadai. Iki tol motorizuotųjų pėstininkų skiriamoji spalva buvo balta, o Schützen – rausva (ir raidė S antpetyje, rodžiusi, kad kareivis yra šaulys, o ne tanko ar prieštankinės patrankos įgulos narys).
Kai kurių dalinių kareiviai nepasikeitė savo skiriamųjų spalvų iki 1943 m., o daug Panzerschützen veteranų, nusižengdami taisyklėms, naudojo skiriamuosius ženklus su rausva spalva iki karo pabaigos.
Antanas Karužas

Antanas Karužas, lenk. Antoni Karużas (1911 m. birželio 26 d. Didžiajame Naugarde – 1997 m. sausio 16 d. Varšuvoje) – žinomas Lenkijos pianistas, Varšuvos Frederiko Šopeno muzikos universiteto profesorius. Lenkijos muzikos įrašų režisūros mokyklos įkūrėjas.

Biografija

Gimė Rusijos imperijos kariuomenės liktinio Antano Karužo daugiavaikėje šeimoje. Po Pirmojo pasaulinio karo Karužai iškeliavo į Lietuvą ir 1922 m. sausio 1 d. pasiekė Vilnių. Tų pačių metų vasario 15 d. mirė motina Konstancija, o po trijų dienų ir tėvas – abu karantine užsikrėtę vidurių šiltine. Likę našlaičiais penki vaikai pradėjo mokytis Vilniaus mokyklose. Brolis Aleksandras Karuža tapo žymiu pedagogu, o sesuo Marija Karužaitė-Horodničienė – garsia oftalmologe.
Antanas Karužas lankė miesto lenkišką pradinę mokyklą, vėliau – lietuvišką Vytauto Didžiojo gimnaziją. Gyveno Vilniaus švietimo draugijos „Rytas“ našlaičių prieglaudoje, po to bendrabutyje. Mokėsi skambinti fortepijonu pas kompozitorių Konstantiną Galkauską. 1931 m. įstojo į Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, kartu studijavo Vilniaus M.Karlovičiaus konservatorijos Zofijos Romaškovos ir Stanislovo Špinalskio fortepijono klasėse. Filologijos studijas teko nutraukti. Po konservatorijos baigimo, Antrojo pasaulinio karo metais, dirbo Vilniaus radiofone. Artėjant frontui, nusprendė trauktis į Vakarus. Lenkijoje sutiko savo buvusį profesorių S. Špinalskį, kuris pakvėtė likti dėstytojauti Poznanės Aukštojoje muzikos mokykloje (dab. Ignoto Jano Paderevskio muzikos akademija). Koncertavo kaip pianistas.
1953 m. su žmona persikėlė į Varšuvą. Dirbo Valstybinėje garso įrašų studijoje, vėliau pavadintoje Polskie Nagrania „Muza”. Nuo 1954 m. dėstė Frederiko Šopeno muzikos universitete, vienas iš Muzikinės režisūros fakulteto įkūrėjų šioje aukštojoje mokykloje. Specializavosi muzikinės režisūros, partitūros fonagrafinės analizės dėstyme. 1970 m. jam suteiktas profesoriaus vardas, buvo paskirtas Režisūros ir įrašų katedros vedėju. 1972–1979 m. Aukštųjų garso įrašų kursų vadovas. 1973 m. pas jį stažavosi Lietuvos žinomas muzikologas, garso režisierius ir kompozitorius Vytautas Bičiūnas.
Pokaryje daug kartų lankėsi Lietuvoje. Kartu su žmona Irena palaidoti Varšuvos Povonzkų kapinėse. Jo atminimui Lenkijoje rengiamas Nacionalinis klasikinės muzikos įrašų konkursas.
Prancūzijos Rivjera

Prancūzijos Rivjera arba Žydrasis krantas (pranc. Côte d'Azur) − tai rytinė Viduržemio jūros pakrantės dalis Prancūzijoje, į vakarus besitęsianti nuo Kanų iki Mentono, o rytuose siekianti Italijos sieną. Prancūzijos Rivjeroje yra ir Monako kunigaikštystė.
Žydrasis krantas − vienas populiariausių paplūdimio regionų Europoje. Prancūzijos Rivjerą yra pamėgę pasaulinio garso žvaigždės. Žydrojo kranto sostine vadinama Nica. Kiti garsūs Žydrojo kranto kurortai − Sent Tropezas, Sent Rafaelis ir festivalių sostinė Kanai.
Taujėnų–Užulėnio miškų biosferos poligonas

Veikla biosferos poligone

Miškų naudojimo ir priežiūros darbus poligone atlieka Ukmergės ir Panevėžio urėdijos, o Anykščių regioninio parko specialistams pavesta vykdyti retųjų rūšių stebėseną. Jie vykdo mokslinius tyrimus, kaupia informaciją apie rūšių įvairovę. Poligono miškuose vyksta mokymai, seminarai apie retųjų paukščių monitoringą ir jo ypatumus.
Kad sparnuočiai galėtų ramiai perėti, miško naudojimo ir priežiūros darbų laikas yra griežtai ribojamas. Pagrindiniai miško kirtimai draudžiami nuo balandžio 1 d. iki birželio 1 d. Poligono miškuose yra paliekama daugiau žalių medžių, negyvosios medienos, stuobrių ir sausuolių nei kituose miškuose. Negali būti keičiamas hidrologinis režimas. Saugomų rūšių – juodojo gandro, mažojo erelio, gervių – veisimosi vietose ir apsaugos zonose nevykdomi pagrindiniai kirtimai, o kovo – liepos mėnesiais nevykdomi kiti kirtimai bei medienos traukimas.
Abolai

Istorija

Pokariu Abolų kaime imtas steigti fiktyvus kolūkis, siekiant parodyti ne tik lojalumą valdžiai, bet ir atsisakant kolektyvizacijos idėjos. Šis kolūkis vadinosi „Pirmyn“, jo įstatai buvo formaliai įregistruoti rajono vykdomajame komitete. Tačiau iš tikrųjų valstiečiai, užrašyti kaip artelės nariai, ir toliau dirbo individualiai, o galvijai ir inventorius irgi buvo palikti individualiai naudotis. Nebuvo nei kolūkio valdybos, nei pirmininko. Panašiai įvyko ir Daulėnuose.
Tuvalu transportas

Dažniausiai Tuvalu salos keliai yra mažų atstumų. Fanafutis turi 19,5 km koralų paveiktų kelių, kuriais važiuoja keliolika salos mašinų.

Tuvalu jūrų transportas

Fanafutis ir Nukufetau yra vieninteliai jūrų uostai, kurie naudojami krovininiams laivams, kurie priima koprą. Visos salos yra aptarnaujamos vienintelio kelto.

Oro transportas

Tuvalu turi vieną oro uostą su žolės ruožu.