Amazonija

Amazonija (portug. Floresta Amazônica, Amazônia; isp. Selva Amazónica) – Pietų Amerikos gamtinis regionas, esantis Amazonės baseine. Apima didelę Brazilijos dalį, taip pat dalį Peru, Venesuelos, Kolumbijos ir Ekvadoro teritorijų. Neretai priskiriami ir Gvianos regiono šalių, Bolivijos ekvatoriniai miškai. Tai vienas didžiausių pasaulyje gamtinių regionų, pasižymintis labai gausia ir įvairia augalija bei gyvūnija, specifinėmis klimatinėmis sąlygomis. Amazonija – vienas mažiausiai ištirtų ir įsisavintų pasaulio regionų.

Geografija

Didžiąją Amazonijos dalį sudaro Amazonės žemuma bei ją supančios Gvianos plokščiakalnio (Tepui stalkalniai) ir Brazilijos plokščiakalnio dalys. Šiaurėje remiasi į Orinoko lygumą – Los Llanos, vakaruose siekia Andus. Amazonija užima 7 mln. km² plotą, iš kurių 5,5 mln. km² sudaro ekvatoriniai miškai. Tai viena didžiausių gamtinių sričių pasaulyje.
Vyrauja plokščia neaprėpiama lyguma, išraižyta daugybės upių, protakų ir pelkių. Netgi Andų priekalnėse lygumos aukštis neiškyla virš 100 m. Tik pietvakariuose Amazonija patenka į Pardaos kalnų masyvą, kuris siekia 900 m aukštį. Anduose pereina į kalnų hilėją. Lygumą dengia storas kainozojaus periodo nuosėdinių uolienų sluoksnis. Upės labai vingiuotos, išsišakojusios, pilnos upinių salų.
Vakarinėje Amazonijoje upių slėniai neryškūs, aukščiu nedaug tesiskiria nuo vandenskyrų. Upės neša labai daug aliuvinių nešmenų, kurių kiekį vandenyje dar labiau papildo kasmetinių potvynių metu. Jų metu upės išsilieja į plotį šimtus kilometrų ir selva pavirsta didžiuliais vandens tyrais.
Rytų Amazonijoje paviršius pakyla į 200–250 m aukštį, o upės teka giliais slėniais per kristalines uolienas, formuoja krioklius. Giliausiuose slėniuose į paviršių išeina kristalinės uolienos. Čia potvynių metu vanduo užsemia tik nedideles upių baseinų dalis. Amazonės deltoje upė suformuoja labai platų slėnį, skaidosi į daugybę protakų, atšakų, ežerų. Amazonė yra vandeninga ištisus metus, kadangi dalį metų ją maitina šiauriniai intakai (kai ten yra drėgnasis sezonas), dalį metų – pietiniai. Svarbiausios Amazonijos upės yra: Amazonė, Negras, Madeira, Šingu, Tokantinsas, Žapūra, Ukajalis.

Klimatas

Amazonijos landšaftai labai priklauso nuo klimato: drėgmės kiekis ir temperatūrų amplitudė formuoja regiono gamtą. Centrinėje ir vakarinėje dalyje klimatas tipiškai ekvatorinis. Yra 2 drėgnieji sezonai, priklausantys nuo Saulės padėties pusiaujo atžvilgiu. Ypač drėgni laikotarpiai tęsiasi nuo vasario iki birželio ir nuo spalio iki sausio. Tarp šių laikotarpių kritulių kiekis šiek tiek sumažėja.
Šiaurinės ir pietinės Amazonijos kritulių kiekis priklauso nuo metų laiko, esančio atitinkamoje pusiaujo pusėje. Drėgnasis laikotarpis ten trunka labai ilgai, jo metu gausiai lyja. Sausasis laikotarpis trumpas, jo metu taip pat iškrenta kritulių, tačiau mažiau. Ilgiausiai sausasis periodas trunka teritorijose į rytus nuo Manauso. Ten dėl pasatų įtakos nuo gruodžio iki gegužės lyja labai gausiai, oro santykinis drėgnumas pasiekia 95 %, tačiau nuo birželio iki gruodžio drėgmė žymiai sumažėja. Centrinėje Amazonijoje per metus iškrinta 3000-4000 mm kritulių.
Visam Amazonijos regionui būdinga aukšta temperatūra, per metus besikeičianti labai nežymiai. Dienos temperatūrų svyravimas šiek tiek viršija metinės temperatūros svyravimą. Amazonijoje nebūna nei didelių karščių, nei šalčių, tačiau labai didelis oro drėgnumas padidina temperatūrinį efektą: dienos atrodo karštos, naktys šaltos. Vyraujanti metinė oro temperatūra 24-27 °C. Krituliai iškrenta liūčių pavidalu, dažniausiai antroje dienos pusėje. Liūtis lydi audros ir perkūnijos. Vakare ir naktį išsigiedrija. Visus metus išsilaiko labai didelis oro drėgnumas (75-95 %).

Gyvūnija

Amazonija taip pat pasižymi labai gausia gyvūnija, nors iš pirmo žvilgsnio taip neatrodo. Drėgnųjų miškų augalija labai vešli, todėl būstą nesunkiai susirasti gali įvairūs gyvūnai. Kadangi temperatūra per metus beveik nesikeičia, jiems niekad nepristinga maisto. Tankiuose ekvatoriniuose miškuose beveik nėra stambių gyvūnų, iš jų paminėtini nebent jaguarai, tapyrai, ocelotai, jaguarundžiai, kapibaros, beždžionės. Jie gyvena dažniausiai upių pakrantėse. Kur kas gausesnė paukščių, roplių, varliagyvių, o ypač nariuotakojų įvairovė. Priskaičiuota net 2,5 mln. vabzdžių rūšių, apie 2000 paukščių, 3000 žuvų, virš 400 žinduolių, roplių ir varliagyvių . Iš viso, čia susitelkę daugiau nei trečdalis pasaulio rūšių . Dėl regiono nuošalumo, daug rūšių dar nėra galutinai susisteminta, kasmet atrandama vis naujų gyvūnų.
Vabzdžiai pasižymi ne tik didele įvairove, bet ir savo dydžiu bei gyvensena. Vabalas heraklis yra 15 cm ilgio ir dydžiu nusileidžia nebent vorams paukštėdoms, kurie užauga iki 25 cm pločio. Čia gyvena neįprasto grožio ir dydžio drugių, viską siaubiančių skruzdžių armijos, begalė muselių, moskitų ir kitų vabzdžių, vorų, erkių, kraujasiurbių dėlių. Selvoje gyvena daug medvarlių iš kurių didelė dalis – labai nuodingos. Labai gausi roplių įvairovė – milžiniškos anakondos ir pitonai, nuodingos gyvatės, kaimanai, vėžliai. Gyvūnija knibžda ir vandenyje: čia randama nuo vos kelių milimetrų žuvelių iki milžiniškų, 3 m ilgį siekiančių šamažuvių ir arapaimų.
Amazonijos paukščiai įvairiais būdais prisitaikę prie gyvenamųjų vietų, o maisto taip gausu, jog nėra jokios konkurencijos. Būdingi papūgos, harpijos, tukanai, girnovės, kolibriai, ereliai, pelėdos, tanagros ir daug kitų. Kolibriai minta nektaru, smulkūs paukščiai vaisiais, didesnieji – vabzdžiais. Aukštų medžių viršūnėse tupintys vanagai ir pelėdos tyko smulkių paukščių ir židuolių.
Palyginti su paukščiais, žinduolių nėra daug. Sausumos žinduoliai nedideli: tik 90 cm ilgio siekiantys elniai mazamos, graužikai pakos, agučiai, bei didžiausi graužikai kapibaros, gyvenančios paupiuose. Pelkėtuose miškuose gyvena didžiosios skruzdėdos, o medžiuose – mažosios skruzdėdos. Augalais minta baikštus naktinis gyvūnas – tapyras. Seni šio regiono gyventojai yra ir sterbliniai, kuriems priklauso daug oposumų rūšių, jų tarpe ir vandeninis oposumas, mintantis žuvimis ir vėžiagyviais. Aukštesniuose miškų arduose gyvenantys žinduoliai yra labai skirtingi – nuo itin judrių ir miklių beždžionių iki nepaslankių tinginių. Pastarųjų yra 2 rūšys: tripirštis ir Hofmano. Amazonijos beždžionės vystėsi atskirai nuo Senojo Pasaulio beždžionių, todėl nuo jų gerokai skiriasi. Yra pagrindinės dvi beždžionių grupės – marmozetės ir kabiauodegės. Čia gyvena ir pats mažiausias primatas – vos 10 cm siekianti nykštukinė marmozetė. Tarp kabiauodegių beždžionių paminėtina judri koata, staugūnas, kurio balsas girdimas už kelių kilometrų ir didžiaakė mirikina – vienintelė beždžionių rūšis, aktyvi naktį. Amazonijoje taip pat gausu ir šikšnosparnių, tarp kurių ir pagarsėjęs didysis vampyras, siurbiantis žinduolių kraują.

Istorija

Amazonės baseinas buvo apgyvendintas prieš 12 tūkst. metų, kai čia atsikėlė indėnų gentys iš šiaurės. XVI a. džiungles pasiekė europiečiai. Tuo metu daugelis indėnų gyveno pirmykštėje santvarkoje, susiskaidę į nedideles gentis. Labiau pažengę buvo tik vakarų Amazonijos indėnai, kuriems įtaką darė Inkų kultūra. 1541–1542 m. Amazonės upe ekspediciją surengė ispanų konkistadoras Francisco de Orellana. Savo kelionės metu jis stebėjo tapujų genties moteris, kurios kovėsi kaip vyrai, todėl prilygino jas mitinėms amazonėms. Nuo to kilo upės, o vėliau ir regiono pavadinimas. XVI a. pab. pradėta regiono kolonizacija. Amazonijos pakraščiuose gyvenusios gentys buvo greitai išnaikintos arba priverstos trauktis gilyn į Amazoniją. Pagal Fusiljadeso sutartį, vakarinė Amazonija atiteko Ispanijai (Peru ir Naujosios Granados vicekaralystėms), o rytinė – Portugalijai (šiuolaikinė Brazilija). XVII a. prasidėjo portugalų ekspedicijos į Amazonijos gilumą. Upių pakrantėse buvo kuriamos gyvenvietės, įsisavinami nauji plotai. Kaučiuko bumo metu išaugo nauji miestai. 1903 m. Brazilija prisijungė didelį Bolivijos plotą – Akrės valstiją. XX a. pradėtas intensyvus selvos kirtimas ir teritorijos įsisavinimas. 1972 m. per Amazoniją nutiestas Transamazonijos plentas. Pradėti regiono gamtos tyrinėjimai, naudingų iškasenų gavyba. Nepaisant vis didesnio žmonių skverbimosi į džiungles, Amazonijoje dar liko labai daug neištyrinėtų vietų.

Gyventojai

Pusiaujinė Amazonijos sritis gyvenama labai retai. Daugelyje vietų bene vienintelis susisiekimo kelias – upės. Todėl praktiškai visos Amazonijos gyvenvietės yra prie upių. Gyvenvietės taip pat įkurtos ir prie Transamazonijos plento. Dauguma regiono gyventojų – indėnai. Europiečiai gyvena daugiausiai prie didžiųjų upių esančiose gyvenvietėse. Dauguma vietinių indėnų priklauso tupių-gvaranių grupei. Kitos gausesnės šeimos: pano, že, karibai, aravakai, tukano, chibaro. Taip pat čia gyvena ir daug labai negausių genčių, kurias sudaro vos po kelis šimtus narių. Net šiuo metu pačiuose Amazonijos užkampiuose aptinkama naujų genčių. Daugelis Amazonės baseino indėnų gyvena pakankamai civilizuotai, tačiau vis dar yra labai priklausomi nuo gamtos. Tuo tarpu Amazonijos gilumoje yra tautelių, gyvenančių dar pirmykštėje santvarkoje. Iš viso Amazonijoje gyvena ~26 mln. gyventojų, iš kurių 11 mln. Brazilijos pusėje. Didžiausi Amazonijos miestai: Manausas, Belenas, Portu Veljas, Riu Brankas, Santarenas (Brazilija), Ikitosas (Peru), Puerto Ajakučas (Venesuela).
Pagrindinės Amazonijos teritorijos kalbos yra portugalų ir ispanų. Brazilijos Amazonijoje 98 % gyventojų kalba portugališkai, tuo tarpu ispanakalbėse šalyse Amazonijoje vis dar daug gyventojų, kalbančių indėnų kalbomis. Regione kalbama šimtais vietinių kalbų, tačiau dėl indėnų genčių izoliuotumo, jomis kalba tik mažos grupelės žmonių, todėl nemažai kalbų yra ant išnykimo ribos. Dauguma vietinių kalbų priklauso tupių, že, aravakų kalbų šeimų ignas kudulis

Ekonomika

Nors Amazonija turi nemažą ekonominį potencialą, dėl sudėtingų įsisavinimo sąlygų ekonomika nėra aukšta. Dėl nederlingų dirvožemių, dažnų užtvindymų žemės ūkis išvystytas silpnai. Svarbiausia ūkio šaka – miškininkystė. Kertami labai vertingą medieną turintys medžiai. Renkami valgomieji vaisiai, riešutai, vaistiniai augalai. XIX a. pab. – XX a. pr. Amazonijoje buvo kaučiuko bumas. Tačiau atradus sintetinius pakaitalus gumai gaminti, kaučiuko pramonė sumenko. Daug vertingų augalų rūšių (hevėja, bertoletija) pradėta auginti kitose, lengviau pasiekiamose žemės vietose (ypatingai Pietryčių Azijoje). Vyksta naudingų iškasenų, ypač naftos gavyba. Medžiojami kailiniai žvėreliai, kolekcijoms gaudomi paukščiai ir drugiai, verčiamasi žvejyba. Nuo XX a. aštunto dešimtmečio Brazilijos vyriausybė įsteigė laisvąją ekonominę zoną Manause, todėl išplėsta elektronikos ir lengvoji pramonė. Dėl to sukurta naujų darbo vietų, sumažėjo miškų kirtimas.