google/wiki40b huggingface dataset:
Ūmus tubulointersticinis nefritas

Etiologija

Ūmų tubulointersticinį nefritą dažniausiai sukelia medikamentai: antibiotikai pvz.: meticilinas, ampicilinas, cefalosporinai; antituberkulioziniai vaistai pvz.: rifampicinas; prieštraukuliniai medikamentai - fenitoinas; nesteroidiniai - vaistai nuo uždegimo; kiti medikamentai - cimetidinas. Kitos priežastys infekcija - ūmus pielonefritas. Lėtinio intersticinio pielonefrito priežastis pirminis (idiopatinis); antrinis dėl vaistų nesteroidiniai vaistai nuo uždegimo ir nenarkotiniai analgetikai; litis; kalcinieurino inhibitoriai (ciklosporinas); sunkieji metalai - švinas, kadmis; hematologinės ligos - mielominė liga; metaboliniai sutrikimai - hiperkalcemija/hiperkalciurija, hiperurikemija/hiperurikozurija ir kt.

Morfologija

Inksto biopsinėje medžiagoje matoma - intersticinio audinio uždegiminė infiltracija(limfocitais, makrofagais gali būti eozinofilais) ir edema. Kanaliukų ląstelių paburkimas ir nekrozė. Vėliau gali pasireikšti kanaliukų atrofija ir intersticiumo fibrozę.

Klinika

Ūminis tubulointersticinis nefritas gali pasireikšti per 2 dienas - 2 mėnesius nuo vaistų pavartojimo. Klinikai būdingas juosmens skausmas, padažnėjęs ir gausesnis šlapinimasis - poliurija, nikturija. Gali būti sisteminiai alergijos požymiai karščiavimas, bėrimai. Neoligūrinis ūmus inkstų nepakankamumas.

Diagnostika

Bendrame kraujo tyrime - gali būti eozinofilija, jeigu pasireiškia sisteminės alergijos požymių. Biocheminiame tyrime - pasireiškus inkstų nepakankamumui padidėja serumo kreatinino koncentracija, šlapalo koncentracija, nustatomas sumažėjęs glomerulų filtracijos greitis. Šlapimo tyrimas -izostenurija, proteinurija (mažiau 1.5 g/24h), leukociturija, eozinofilurija. Echoskopiškai sustorėjusi inksto parenchima. kartais atliekama inksto biopsija (būdingi pokyčiai žiūrėk morfologija).

Gydymas

Šalinti priežastį nutraukti medikamentų vartojimą. Simptominis gydymas - stebėti inkstų funkcija ir jam pasireiškus gydyti ūminį inkstų nepakankamumą.
Ipolitas Gorskis (1791)

Valdos

Beržėnų ir Dirkstelių dvarininkas.

Veikla

Šiaulių miesto valdybos pirmininkas.
Irkutskas

Gamta

Miestas yra 66 km į pietvakarius nuo Baikalo. Klimatas žemyninis, apie 400 mm kritulių per metus. Vidutinė sausio temperatūra -15 °C, liepos 19 °C. Miestą neretai sukrečia žemės drebėjimai (maždaug kas 13-14 metų).

Istorija

Rusams pasiekus Angaros krantus šiose vietose daugiausia gyveno buriatai, taip pat gyveno evenkai. 1652 m. prie Irkuto žiočių Ivanas ochabovas įkūrė žiemojimo gyvenvietę, 1661 m. įkurtas Иркутский (arba Яндашевский) ostrogas. 1669 m. pastatytos dvi medinės tvirtovės. 1672 m. Spaso cerkvė. 1686 m. Irkutskas gavo miesto statusą.
Miesto tvirtovių ilgis viršijo 2 km (maždaug kaip tuometinis Tobolskas, Tiumenės, Jakutskas). 1698 m. iš čia išvyko pirmasis prekybinis karavanas į Kiniją. 1727 m. įkurta parapija. 1672 m. kairiajame Angaros krante įsteigtas vyrų vienuolynas. Iki XVIII a. čia pastatyta beveik 10 barokinių cerkvių. Jis tapo prekybos ir diplomatijos su pietryčių Azija centru, per jį ėjo keliai toliau į Sibirą, link Lenos. XIX a. sparčiai vystėsi dėl aukso kasyklų. 1879 m. nukentėjo nuo gaisro, 1898 m. nutiestas geležinkelis. II pasaulinio karo metu čia perkeltos pramonės įmonės iš europinės TSRS dalies.

Architektūra ir kultūra

Mieste yra technikos universitetas, medicinos ir ekonomikos akademijos, žemės ūkio, pedagogikos institutai, karinės aviacijos mokykla, Sibiro mokslinių tyrimų centras. Veikia filharmonija, 4 teatrai, cirkas, planetarijus, kraštotyros ir meno muziejai.
Nuo XVIII a. Irkutskas buvo tremties vieta, čia vėliau buvo tremiami ir dekabristai.
Šiaurės Vakarų Vokietija

Šiaurės Vakarų Vokietija, (vok. Nordwestdeutschland) - Vokietijos regionas, apimantis didžiają dalį Šiaurės Vokietijos pereinant į Vakarų Vokietiją (Westdeutschland). Priklauso Brėmeno žemė, Žemutinė Saksonija (bent jau į vakarus nuo Vėzerio esanti dalis) ir Vestfalija (Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės dalis), t. y. Miunsterlandas ir Ostwestfalen-Lippe, taigi, Šiaurės Vestfalija.

Literatūra

Westfalen in Niedersachsen. Kulturelle Verflechtungen: Münster - Osnabrück - Emsland - Oldenburger Münsterland. Begleitband zu den Ausstellungen im Stadtmuseum Münster (6.7. - 26.9.1993) und im Schloss Iburg (30.7. - 21.8.1994). Cloppenburg. 1993. ISBN 3-922469-84-1.
Krovinių draudimas

Kilmė

Krovinių draudimas yra viena iš seniausių draudimo rūšių pasaulyje. Pirmosios krovinių draudimo sutartys buvo pasirašomos tarp pirklių, prekiaujančių su užjūrio partneriais ar keliaujančių per piratų dažnai puldinėjamas teritorijas dykumoje. Pastebėję, kad nuskendus laivui gali pražūti visas atskiro prekybininko turtas, pirkliai ėmė burtis į grupes, siekdami pasidalinti riziką tarp visų pirklių krovinio netekimo atveju.

Draudimo įmoka

Krovinių draudimo įmoka priklauso nuo krovinio vežimo maršruto, krovinio tipo, transporto tipo, kuriuo vežamas krovinys, perkrovimų skaičiaus, besąlyginės išskaitos (franšizės) dydžio, krovinio vertės, draudimo apsaugos varianto.
Krovinių draudimo įmoka svyruoja nuo 0,07 procento (nuo krovinio vertės) Generalinėse (Ilgalaikėse) krovinių draudimo sutartyse iki 1 procento Vienkartinėse krovinių draudimo sutartyse. Tipinės Krovinių draudimo sutarties įmoka yra apie 0,24 procento nuo krovinio vertės. Pavyzdžiui, jei krovinio vertė yra 100.000,-EUR, draudimo įmoka svyruotų apie 240,-EUR esant apie 1000,-EUR besąlyginei išskaitai (ar franšizei, t. y. paties draudėjo atlyginamai nuostolio daliai) arba, jei krovinių srauto vertė yra 10.000.000,-EUR, draudimo įmoka būtų apie 10.000,-EUR (0,1 proc. draudimo tarifas).
Navigacija

Navigacija, laivyba (lot. navigation) – tiksliųjų mokslų šaka, kuri remiasi matematikos, astronomijos ir geografijos žiniomis.
Siaurąją prasme navigacija – tai pagrindinė mokslo šaka apie laivavedybą (laivus vesti). Laivą veda laivavedys (laivo vedlys, kapitonas, šturmanas yra laivavedžiai). Laivavedžio uzdavinys yra nuvesti laivą iš vienos vietos į kitą.
Navigacijos pradžia arba pabaiga – tai pradžia arba pabaiga to laiko tarpo, kai esant tam tikromis hidrometeorologinėmis sąlygomis, laivyba galima arba negalima.
Vilniaus televizijos bokštas

Įvykiai

1991 m. sausio 13 d. sovietiniai tankai apsupo bokštą ir jį jėga užėmė, kad atimtų iš Lietuvos radijo ir televizijos transliavimo galimybę, o patys galėtų nekliudomai transliuoti sovietinę antilietuvišką propagandą. Tūkstančiai beginklių žmonių bandė tai sutrukdyti, keturiolika jų žuvo. Bokšto papėdėje gynėjų atminimui įrengtas paminklas. Sausio 13 d. Lietuvoje yra vadinama „Laisvės gynėjų diena“ ir yra valstybinė šventė.
Nuo 2000 iki 2013 m. imtinai ant šio bokšto būdavo įžiebiama viena didžiausių pasaulyje kalėdinių eglių, padaryta iš elektrinių girliandų. Per 2014 Kalėdas bokštas buvo papuoštas lazerinėmis instaliacijomis, tačiau efektas nebuvo toks, kokio buvo tikimasi.  Nuo to laiko bokštas nebepuošiamas.
2006 m. per pasaulio krepšinio čempionatą Japonijoje ant bokšto buvo įžiebtas didžiausias pasaulyje krepšinio lankas.
Minėdamas 85-ąsias radijo programų siuntimo ir savo veiklos metines, Telecentras – Lietuvos radijo ir televizijos centras – prie Vilniaus TV bokšto atidarė istorinį antenų parką.

Techninė informacija

TV bokštas su pamatu sveria 25000 t, jo aukštis – 326,5 m, užstatymo aikštelė užima – 3355 m² plotą.
Viršutinis statinys sveria 3500 t. Jo metalinis karkasas, sveriantis 100 t, buvo surinktas ant žemės ir per pusantros valandos pakeltas į 160 m aukštį. Viršutinio statinio laikančioji dalis – gelžbetoninė taurė susideda iš 16 elementų. Jie buvo išbetonuoti bokšto papėdėje specialiame stapelyje ir pakelti į projektinį aukštį. Viršutinio statinio sienos apšiltintos ir padengtos vario lakštais.
Bokšto pamatas – apskritimo formos 38 m skersmens, 11500 t masės, įgilintas 8,25 m su 1,5 m storio padu. Gelžbetoninės bokšto dalies skersmuo apačioje – 15 m, viršuje – 8 m. 
Kai oro temperatūra 20 °C, bokšto aukštis - 326 m ir 47 cm. Šaltą žiemos dieną temperatūrai nukritus iki -20 °C, bokštas sumažėja apie 16 cm.
Vilniaus Šolom Aleichemo gimnazija

Istorija

Vilniaus Šolomo Aleichemo ORT gimnazija įkurta 1989 m. spalio mėn. ir yra vienintelė valstybinė žydų mokykla Lietuvoje. 2002 m. mokyklą baigė pirmoji žydų abiturientų laida, pirmoji po 60 metų. Mokykloje pagrindiniai dalykai dėstomi lietuvių kalba, o žydiškų dalykų koncentrą sudaro hebrajų kalba, žydų istorija, žydų tautos tradicijos. Mokykloje dėstoma sustiprinta anglų kalba. Vilniaus Šolomo Aleichemo ORT gimnazija yra pasaulietinė, tačiau čia švenčiamos žydų religinės šventės. Mokyklai suteikta teisė dirbti pagal žydų švenčių kalendorių.
Vilniaus miesto savivaldybės tarybos 2013-02-15 sprendimu Nr. 1-1082 Vilniaus Šolomo Aleichemo vidurinė mokykla (struktūra) pertvarkyta į Vilniaus Šolomo Aleichemo ORT gimnaziją.
Mokyklą remia Izraelio Švietimo ministerija, kiekvienais mokslo metais mokykloje dirba Izraelio mokytojai, kurie dėsto žydiškus dalykus. Izraelio valstybė suteikia mokyklai didelę metodinę ir finansinę pagalbą.
Nuo 2012 metų gimnazijos direktorius Miša Jakobas pradėjo planuoti persekelimus į kitas patalpas Žveryne. 2015 m. vasario 19 dieną jau pradėjo vykti pamokos naujose patalpose (J. I. Kraševskio g. 5).
Prietaisų operacinė sistema

Prietaisų operacinė sistema (OS) (dar vadinama realaus laiko OS) – operacinė sistema, galinti dirbti labai ribotas galimybes turinčiuose kompiuteriuose (mikrovaldikliuose), yra greita, tačiau dažniausiai neturinti išvystytų programų valdymo ir kitų galimybių.
Prietaisai, kurie naudoja šias OS, turi ribotas galimybes – nedidelis RAM, ROM. Jos dažnai kuriamos naudojant Assembler kalbą. Pagrindinis skirtumas, lyginant su kitomis OS, yra tai, kad programa, kartu su OS yra vienas vykdomasis failas. Kitaip nei asmeniniams kompiuteriams skirtos OS, prietaisams skirtos OS neužkrauna programų jų vykdymui ir yra pajėgios vykdyti tik vieną programą.
Prietaisų OS yra programa, kuri yra kitos rūšies sistemos (automobilio, šviesoforo, skaitmeninio televizoriaus, kt.) dalis.
Gerardas Merkatorius

Gerardas Merkatorius (lot. Gerhardus Mercator, ol. Gerard de Kremer; g. 1512 m. kovo 5 d. Rupelmonde, Flandrijos grafystė – m. 1594 m. gruodžio 2 d. Duisburge) – flamandų geografas ir kartografas.
Šiais laikais žinomas daugiausia kaip kartografas ir gaublių gamintojas, XVI a. Merkatorius buvo žinomas ir kaip kosmografas, teologas ir filosofas.

Vaikystė ir išsilavinimas

Gerhardas de Kremeris buvo šeštasis vaikas Huberto De Kremerio ir jo žmonos Emeransos šeimoje. Vaikystėje gyveno Gangelte, kur jo tėvas dirbo batsiuviu. Po tėvo mirties auklėtas Bendro gyvenimo brolijos Hertogenbose. Čia vienas iš jo mokytojų buvo Georgius Macropedius. Vėliau mokėsi Leuveno universitete, kur tapo geografo ir braižytojo Rainerio Gemo-Fryzo mokiniu.

Darbai

1532 m. baigė universitetą ir su Gemu-Fryzu pradėjo ruošti Žemės ir Mėnulio gaublius, taip pat gamino tikslius braižybos ir astronomijos instrumentus. 1537 m. išleido 6 lapų Palestinos žemėlapį, o 1538 m. pasaulio žemėlapį, kuriame pirmą kartą pažymėjo Pietų žemyną (Terra Australis Incognita). Šie du darbai išgarsino Merkatorių, todėl jam pavesta sudaryti Flandrijos žemėlapį, kurį jis paruošė 1540 m. Kitais metais Šv. Romos imperijos imperatorius Karolis V užsakė Merkatoriui paruošti tikslius astronominius instrumentus. Tais pačiais metais kartografas sudarė Žemės gaublį, o po 10 metų – Mėnulio gaublį ir 1552 m. padovanojo Šv. Romos imperatoriui.
1544 m. Merkatorius areštuotas ir apkaltintas erezija už protestantų palaikymą, bet greitai išvaduotas. Bijodamas dėl savo saugumo katalikiškoje Flandrijoje Merkatorius 1552 m. priėmė Klevo hercogo Julicho Klevo Bergo pakvietimą ir persikėlė į Duisburgą, kuriame gyveno iki mirties.
1544 m. Merkatorius išleido 15 lapų Europos žemėlapį, kuriame pirmą kartą teisingai pavaizdavo Viduržemio jūrą, ištaisydamas nuo Ptolemėjaus laikų darytas klaidas. 1563 m. sudarė Lotaringijos žemėlapį, 1564 m. – 8 lapų Britų salų žemėlapį. 1569 m. išleido veikalą Chronologia apie kartografinius ir astronominius darbus. Merkatorius per 3 metus paruošė naują Europos žemėlapį, 1578 m. sudarė graviruotą žemėlapį Ptolemėjaus „Geografijos“ naujam leidimui. 
Vėliau atsidėjo „Atlaso“ gamybai: 
1569 m. Merkatoriaus pasiūlyta lygiašonė cilindrinė projekcija buvo patogi jūrlapių sudarymui ir naudojimui. Be to, Merkatorius pirmasis pasiūlė įvairios paskirties žemėlapių sudarymui naudoti skirtingas projekcijas.
Jūros bangų energija

Istorija

1799 m. Paryžiuje užpatentuotas pirmasis projektas, gaminantis energiją iš vandenyno bangavimo. 1910 m. Prancūzijoje sukonstruotas įrenginys, apšvietęs kūrėjo namus. Nuo 1855 m. iki 1973 m. vien Jungtinėje Karalystėje buvo užregistruota apie 340 patentų susijusių su bangų energija.
Šiuolaikinių bangų energijos technologijų pionierius yra japonų išradėjas Yoshio Masuda. XX a. 5-ajame ir 6-ajame dešimtmečiuose Y. Masuda išbandė daug bangų energijos technologijų jūrose.
1973 m. kilus naftos krizei, vėl buvo susidomėta atsinaujinančiaisiais energijos šaltiniais. Šiuo laikotarpiu prie technologijos vystymosi daug prisidėjo Jungtinės Karalystės, JAV ir Norvegijos universitetai. XX a. paskutiniame dešimtyje ir XXI a. pirmaisiais dešimtmečiais suaktyvėjo naujų jūros bangų energijos jėgainių technologijų kūrimas JAV, Jungtinėje Karalystėje, Beneliukse, Šiaurės Europoje, Australijoje, Izraelyje, Airijoje.

Veikimo principas

Jūros bangų energijos jėgainių plūdurai plūduriuoja vandens paviršiuje prieš bangų judėjimo kryptį. Kad bangos neišplukdytų plūduro į krantą ar nepakeistų jo padėties, plūduras lynais ir inkarais tvirtinamas prie dugno. Plūdurai sujungti su energijos konvertavimo moduliais. Bangų sūpavimas judina energijos konvertavimo modulius aukštyn, žemyn ir į šonus. Šie judesiai priverčia modulyje esančius hidraulinius taranus pumpuoti aukšto slėgio energiją. Ji kaupiama hidrauliniuose akumuliatoriuose, kurie tiekia tolygią srovę elektros generatoriaus varikliui. Visų trijų modulių pagaminta elektra per atskirą kabelį, prijungtą prie plūduro galo, teka jūros dugnu į tarpinę povandeninę stotį, o iš jos – į krante įrengtą elektros transformatorinę.
Adjutantas

Adjutantas (iš lot. adiutans, veiksmažodžio adiuvare 'padėti' esamojo laiko dalyvis) – karininkas, kuris padeda aukštesnio laipsnio karininkui, paprastai vadovaujančiam daliniui ar junginiui. Kai kuriose kariuomenėse adjutantas yra laipsnis, analogiškas štabo seržantui (staff sergeant) ar puskarininkiui (warrant officer).
Alpės

Geografija

Plotas – 220 000 km². Kalnai yra palyginti mažai apledėję, didžiausias ledynas yra Alečo ledynas (Aletschgletscher). Sniego riba kalnyno pakraščiuose prasideda 2500–2600 metrų aukštyje, o kalnyno viduje – 2800-3100 metrų aukštyje.
Alpės skirstomos į Vakarų ir Rytų Alpes, kurias skiria slėnis tarp Bodeno ir Komo ežerų. Vakarų Alpės išsidėsčiusios Italijoje, Prancūzijoje ir Šveicarijoje, Rytų Alpės – Austrijoje, Vokietijoje, Italijoje, Slovėnijoje, Lichtenšteine ir Šveicarijoje.

Susidarymas

Alpės susidarė maždaug prieš 110 mln. metų, kai Afrikos kontinentinė plokštė pajudėjo į šiaurę ir susidūrė su Eurazijos plokšte, kurios kraštas palindo po Afrikos plokšte. Dabartinę formą Alpės įgavo veikiant erozijai, ypač dėl ledynų veiklos ledynmečių laikotarpiais. Kasmet Alpės „paauga“ 1-2 mm.

Vakarinės Alpės

Vakarinės Alpės yra aukštesnės už Rytines, jų centrinis kalnagūbris yra trumpesnis ir aukštesnis. Vakarinėse Alpės yra keletas viršūnių siekiančių virš 4000 m, čia yra ir aukščiausios Alpių perėjos, tarp jų aukščiausia Col de l'Iseran perėja Savojoje (2770 m).
Izidorius Kraunaitis

Izidorius Eduardas Kraunaitis (1899 m. rugsėjo 25 d. Novosiolka, Širvintų valsčius – 1964 m. birželio 30 d. Andes, Niujorko valstija) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.

Biografija

Nuo 1919 m. kovo mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos kariniais daliniais, bermontininkais. 1920 m. spalio mėn. baigęs karo mokyklą, dalyvavo nepriklausomybės kovose su Lenkijos kariniais daliniais prie Širvintų ir Giedraičių. 1923 m. sausio mėn. Klaipėdos sukilimo dalyvis. 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus Kaune, 1926 m. baigė Sent Syro karo mokyklą, o 1927 m. Somiuro aukštesniąją kavalerijos karininkų mokyklą Prancūzijoje.
1933–1934 m. ir 1937–1939 m. – Kavalerijos štabo viršininkas, 1934–1935 m. Antrojo ulonų pulko vadas. 1937 m. baigė Prancūzijos Generalinio štabo akademiją. 1938 m. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo pulkininkas. 1939–1940 m. Husarų pulko vadas. Nuo 1938 m. dėstė Karininkų kursuose.
TSRS okupavus Lietuvą nuo 1940 m. birželio mėn. kavalerijos inspektorius, nuo 1940 m. gruodžio – Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 179-osios divizijos štabo viršininkas. 1940 pab. nelegaliai pasitraukė į Vokietiją. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui grįžo į Lietuvą. 1941–1942 m. Lietuvos savisaugos dalinių Vilniaus apygardos vadas, Lietuvos aktyvistų fronto ir Lietuvos laisvės armijos veikėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo vokiečių žvalgybos mokyklose Rytų Prūsijoje. 1949 m. išvyko į JAV.
Parašė darbų apie kavaleriją, tarp jų „Kavalerijos taktika“ (1932 m.).
Andrievs Niedra

Andrievas Niedra (latv. Andrievs Niedra; 1871 m. vasario 8 d. Daukšanuose (Tirzos valsčius prie Gulbenės), Rusijos imperija – 1942 m. rugsėjo 25 d. Rygoje, nacistinė Vokietija) – Latvijos liuteronų kunigas, politikas, rašytojas ir visuomenės veikėjas.

Biografija

Mokėsi vietos pradinėse mokyklose, po to baigė Mintaujos gimnaziją. 1890–1899 m. Dorpato universitete studijavo teologiją, priklausė studentiškai korporacijai „Lettonia“. Bestudijuodamas kurį laiką dirbo namų mokytoju pas baroną Oskarą Grotuzą Puzeniekuose. 1897 m. vedė Tirzos dvaro guvernantę Emiliją Kristiną Bankovską. Baigęs aukštąją mokyklą, Rygoje dirbo tikybos mokytoju.
Nuo šešiolikos metų rašė literatūrinius kūrinius, savo darbuose derino realistinius vaizdus su idealistiniu gyvenimo supratimu. Buvo evoliucinio visuomenės vystymosi šalininkas ir vengė revoliucinių nuotaikų, kūryboje vyravo latvių ir tuo metu dominavusių Baltijos vokiečių santykių tematika. Rygoje redagavo laikraščio „Pēterburgas Avīzes“ literatūrinę dalį ir žurnalą „Austrums“. Vėliau tapo pastarojo leidinio savininku.
1905 m. revoliucijos metu pradėjo reikštis politiniame gyvenime, dalyvavo Pirmajame latvių mokytojų kongrese. Skelbė, kad vykstanti revoliucija būtinai pralaimės. 1906–1908 m. tarnavo pastoriumi Matišų ir Kalsnavų parapijose. 1917 m. buvo vienas iš Latvijos valstiečių sąjungos įkūrėju, išrinktas į šios partijos valdybą. 1918 m. bolševikų suimtas, bet jam pavyko iš arešto pabėgti.
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, Latvijos teritorijoje prasidėjo Laisvės kovos. 1919 m. gegužės 10 d. jis pradėjo vadovauti Baltijos landesvero įtakojamos marionetinei vyriausybei, kuri vėliau pervažiavo į nuo bolševikų išvaduotą Rygą. Po to, Baltijos landsvero kariuomenė su talkininkais iš Vokietijos 1919 m. birželio 23 d. Cėsių mūšio metu pralaimėjo jungtinėms estų–latvių pajėgoms, A.Niedros vadovaujama vyriausybė buvo priversta atsistatydinti, o jos vadovas, bermontininkams padedant, birželio 29 d. išvyko į Klaipėdos kraštą. 1919–1924 m. jis kunigavo Vilniaus evangelikų liuteronų bažnyčioje.
Kai 1924 m. A.Niedra grįžo į gimtąją Latviją, buvo suimtas ir apkaltintas Tėvynės išdavimu bei bendradarbiavimu su bermontininkais. Buvo nuteistas trejus metus kalėti, bet po dvejų metų išleistas iš kalėjimo ir išsiųstas iš šalies. Po kiek laiko įvykęs antrasis teismas A.Niedrą iš dalies išteisino. Vis dėlto į Latviją jis negrįžo, o gyveno Rytprūsiuose, tarnavo pastoriumi vienoje iš evangelikų parapijų. Užsiėmė literatūrine veikla, rašė pjeses. Išleido Tėvynės išdaviko prisiminimus, kurie Latvijoje buvo uždrausti, o pirmosios dalies tiražas 1934 m. sunaikintas. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, jis vėl apsigyveno Rygoje, kur netrukus mirė.
A.Niedros veikla Latvijos istorikų vertinama nevienareikšmiškai.
Baltish

Personažai

Personažai įvairaus amžiaus, pagrindinis veikėjas Budulis, grubus, žiaurus, provincialaus smurtininko personažas, nusikalstamo pasaulio atstovas.
Glenavon FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1889 m.
Vytautas Eidukaitis (1923)

Vytautas Eidukaitis (1923 m. birželio 4 d. Kaunas – 1989 m. rugpjūčio 28 d. Kaunas) – lietuvių aktorius.

Biografija

Lankė Vilniaus, Kauno dramos teatrų studijas. 1952 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. Nuo 1952 m. Kauno dramos teatro (iki 1959 m. Kauno muzikos dramos teatras) aktorius.
Žmona – aktorė Regina Varnaitė.
Raudonasis Baronas (2008 filmas)

Apdovanojimai

2008 m. filmas gavo 2 nominacijas Austrijoje teikiamuose „Undine Awards“ apdovanojimuose: Matthias Schweighöfer (Geriausias naujokas) ir Tino Mewes (Geriausias antrojo plano naujokas aktorius).
Rimantas Eidiejus

Biografija

1979–1986 m. mokėsi Vilniaus M.K.Čiurlionio meno vidurinėje mokykloje, 1986–1994 m. VDA studijavo skulptūrą.
Nuo 1997 – Skuodo meno mokyklos dailės mokytojas, Dailės skyriaus vedėjas. Suteiktas mokytojo metodininko vardas. 2000–2006 m. – VDA Telšių taikomosios dailės fakulteto skulptūros specialybės dėstytojas. Gyvena ir dirba Mosėdyje. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Žmona Jurgita – dailininkė. Vaikai: dukros Monika ir Gabrielė ir sunus Mykolas.
Jonas Vladislovas Sanguška

Biografija

Vitebsko vaivados Simono Samuelio Sangškos ir jo pirmos žmonos Hanos Zavišaitės sūnus.
Turėjo Suražo seniūniją.

Šeima

Jo žmona buvo Ona Radvilaitė (? – 1659), Klecko ordinato Jono Alberto Radvilos duktė. Turėjo vienintelį sūnų Suražo seniūną Jeronimą.
Aukšlinio liepa

Aukšlinio liepa – tai 27 metrų aukščio mažalapė liepa, auganti Trakų rajone, Aukštadvario regioniniame parke, Strėvos miške. Medis įspūdingas savo išvaizda – kamienas 0,5 m aukštyje išsiskiria į du kamienus, o aukščiau vėl suauga į vieną, nuo kurio styro išaugos.
Pasiekiama plentu  A16  Vilnius–Prienai–Marijampolė , kuriuo reikia vykti iki Strėvos kaimo, prie rodyklės „Strėvos piliakalnis“ sukti miško keliu (paliekant Stankos ežerą kitoje magistralinio kelio pusėje) ir važiuoti link Aukšlinės kaimo, kurį reikės pravažiuoti. Miške, prie kelio, yra rodyklė „Aukšlinio liepa“.
Żebbuġ Rangers FC

Istorija

Klubas įkurtas 1943 m. 2014–15 m. sezone debiutavo elito divizione, bet liko paskutinėje vietoje (dvylitki) ir iškrito į žemesnį divizioną.
Imbarės III alka

Alkvietė

Įrengta Imbarės piliakalnio pietvakarinėje papėdėje, Salanto kairiajame ir jo intako Pilsupio dešiniajame krante esančioje pakilesnėje vietoje, žemutinės papėdės gyvenvietės rytiniame pakraštyje. Teritorija nelygiu paviršiumi, apaugusi daugiamete žole. Ties viduriu iš žemės kyšo užkasto apeiginio akmens kraštas. Aplinkoje matosi daugiau iš žemės kyšančių akmenų.

Apeiginis akmuo

Guli užkastas, įverstas šonu į duobę. Virš žemės kyšo nedidelė, iki 40 cm pločio jo krašto dalis, nulyginta plokštuma atsukta į šiaurės rytus, link piliakalnio.
Akmuo melsvai pilkos spalvos, vidutinio grūdėtumo, 1,2 m ilgio, 1,4 m pločio, iki 80 cm aukščio. Viršutinė plokštuma nulyginta.

Tyrimai

1984 m. alkvietę su akmeniu aptiko ir akmens aplinką tyrinėjo Vytautas Daugudis (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas). 1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1999 m. – Julius Kanarskas (Salantų regioninio parko direkcija).
Ištirtas 5,5 m² plotas. Nustatyta, kad akmuo gulėjo apverstas ir užkastas nulyginta plokštuma į apačią. Po juo ir šalia rasta nedidelių skaldytų akmenų, aptikta laužavietės pėdsakų.
Tyrimai liudija, kad šioje vietoje veikė pagonių alka. Įvedant krikščionybę ji buvusi sunaikinta, o apeiginis akmuo apverstas ir užkastas.
Alka datuojama I tūkstantmečio II puse – II tūkstantmečio pradžia.