Japonijos istorija

Pavadinimo etimologija

Lietuviškas pavadinimas „Japonija“ yra egzonimas ir japonų kalboje nevartojamas. Japoniškai šalis vadinama Nippon (にっぽん) ir Nihon (にほん), abiejuose variantuose naudojami tie patys hieroglifai – 日本. Japonijos vardas dažnai verčiamas kaip „Tekančios Saulės šalis“, yra kinų kilmės ir apibūdina Japonijos geografinę padėtį Azijos žemyno atžvilgiu. Žodis Nippon naudojamas oficialiausiais tikslais, įskaitant Japonijos valiutą, pašto ženklus, tuo tarpu Nihon naudojamas labiau kasdieninėje kalboje.
Prieš Japonijai užmezgant ryšius su Kinija, Japonija buvo žinoma kaip Va (Wa iš pradžių naudotas ženklas 倭, reiškiantis „neūžauga“, „nykštukas“. Vėliau buvo pakeistas į ženklą 和 – „taika“, „harmonija“) arba 'Jamato (Yamato, 大和 – „Kalnų kelias“ – pagal tarimą; „Didelė harmonija“ – pagal hieroglifus), Hi no moto („Saulės kilmė“) pavadinimais.

Japonija Pirmajame pasauliniame kare

Japonija tapo pirmąja Rytų valstybe, turėjusia kolonijas ir įgijusia modernios didžiosios valstybės statusą. Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse imperijos plotas sudarė 678 000 km², gyventojų buvo 73 mln. Būdama pagal sutartį Britanijos sąjungininke, Japonija kare palaikė Antantę. Karo pradžioje Japonija pateikė ultimatumą Vokietijai ir, pradėjusi karo veiksmus, per keletą mėnesių užėmė jos nedideles valdas Kinijoje (Dziadžou Šandongo pusiasalyje ir Čingdao uostamiestį) ir Ramiajame vandenyne (Maršalo, Karolinos ir Marianų salas). Tuo jos karinės operacijos pasibaigė. Japonija labai pasipelnė, parduodama sąjungininkėms amuniciją ir kitas prekes. 1915 m. Japonija įteikė Kinijai taip vad. „21 reikalavimą“, ir nors ne visi buvo priimti, ženkliai sustiprino savo įtaką Kinijoje.

Karinės galios augimas ir Antrasis pasaulinis karas

1918–1922 m. Japonija dalyvavo intervencijoje prieš Sovietinę Rusiją Sibire, todėl Maskva, bijodama tolimesnės japonų ekspansijos, buvo įsteigusi buferinę Tolimųjų Rytų respubliką (DVR – Dalnevostočnaja respublika). Japonija, šalia D. Britanijos, Prancūzijos ir Italijos, buvo 1924 m. Klaipėdos konvencijos garantų.
Japonijos galia ir ekspansyvi politika kėlė nerimą Vakarų valstybėms. Todėl po karo serija Vašingtono konferencijos (1921–22 m.) sutarčių buvo siekiama sukurti naują tarptautinę tvarką Ramiojo vandenyno regione. Japonija sutiko apriboti savo karinio laivyno plėtrą, pasitraukė iš Kinijos, Sibiro ir šiaurinės Sachalino dalies. 1922 m. Devynių valstybių sutartis siekė užkirsti kelią karui regione, įpareigojo signatares gerbti Kinijos nepriklausomybę ir vientisumą. 1925 m. Japonija oficialiai pripažino SSRS, 1928 m. tarp 14 kitų valstybių pasirašė Kellogo-Briando paktą, 1930 m. – Londono karinių laivynų sutartį.
Taišio laikotarpis žymėjo savotišką taikingą metą, tačiau atėjus į vadžią imperatoriui Hirohitui, ėmė kilti kariškių ir nemažos politinio elito dalies nepasitenkinimas. Po pasaulinės 1929–30 m. depresijos, jis dar labiau padidėjo. Sustiprėjo kairiosios socialistinės ir ypač dešiniosios radikalios nacionalistinės srovės, vyriausybės pareigūnų vietas užėmė kariškiai. Nuo 1932 m. iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos Japoniją valdė militariniai nepartiniai kabinetai. Parlamento įtaka vis mažėjo, o 1940 m. buvo uždraustos politinės partijos, kurias formaliai pakeitė skėtinė organizacija „Pagalbos imperiniam valdymui asociacija“. Visgi režimas neįgijo būdingų totalitarizmui bruožų, išliko nepakeista konstitucija, imperatoriaus institucija.
Visi šie reiškiniai 1937–1945 m. sukėlė Antrąjį pasaulinį karą, kurio metu Japonija vykdė intensyvius užkariavimus Ramiajame vandenyne.