Pozityvioji psichologija

Pozityvioji psichologija - nauja psichologijos mokslo šaka, kuri „studijuoja žmogiškąsias dorybes ir stiprybes, leidžiančias individams ir bendruomenėms suklestėti“.  Pozityvioji psichologija siekia moksliniais tyrimais atrasti optimalų žmogaus funkcionavimą, „atrasti bei puoselėti žmogiškojo genialumo apraiškas ir talentus“ bei „padidinti kasdienį pasitenkinimą gyvenimu“,  o ne tiesiog gydyti protinius susirgimus ir sutrikimus, kuriems didžiąją dalį savo dėmesio skiria tradicinės psichologijos šakos.  Ši nauja psichologijos kryptis ir galimas jos vaidmuo visuomenėje susilaukė labai daug dėmesio Vakaruose. Ypač daug dėmesio susilaukta po to, kai 2006 m. Harvardo universitete į pozityviosios psichologijos paskaitas užsiregistravo daugiau negu į bet kurias kitas Harvardo paskaitas tais metais - 855 studentai. Pagal studentų skaičių šios paskaitos tapo vienomis populiariausių Harvardo universiteto istorijoje.
Keletas humanistinių psichologų – kurių žymiausi yra Abraham Maslow, Carl Rogers ir Erich Fromm – išplėtojo įvairių teorinių modelių ir praktinių pritaikymo būdų, kurių centre buvo žmogiškasis laimės siekimas. Neseniai įvairios laimės teorijos susilaukė paremtų tyrimais mokslinių empirinių įrodymų. Pastaraisiais metais pozityvioji psichologija pasuko įvairiomis naujomis kryptimis. Dabartiniai šios psichologijos šakos mokslininkai yra Martin Seligman, Mihaly Csikszentmihalyi, Ed Diener Sonja Lyubomirsky, C. R. Snyder, Christopher Peterson, Barbara Fredrickson, Donald Clifton, Albert Bandura, Shelley Taylor, Charles S. Carver, Michael F. Scheier, Carol Dweck, Jonathan Haidt, Daniel Gilbert, Barry Schwartz, Kennon Sheldon, Robert Biswas-Diener, Robert Emmons, Michael McCullough ir Phillip Zimbardo.

Istorija ir apžvalga

Pozityvioji psichologija pradėjo naują erą psichologijos moksle 1998 m., kuomet Martin Seligman, laikomas šiuolaikinio pozityviosios psichologijos judėjimo tėvu, pasirinko šią psichologijos šaką kaip prioritetinę tapęs Amerikos psichologijos asociacijos prezidentu. Martin Seligman tuo metu išreiškė savo įsitikinimą, kad šiuolaikinės psichologijos paradigmą reikia pakeisti: nuo negatyvios – į pozityvią, nuo ligos koncepcijos – į sveikatos koncepciją.
Terminas „pozityvioji psichologija“ pirmąsyk buvo paminėtas1954 m. Abraham Maslow knygoje „Motyvacija ir asmenybė“. Seligman pažymėjo, kad pusę amžiaus klinikinės psichologijos mokslas „buvo visiškai pasinėręs į vienintelę temą – protiniai susirgimai“. taip pakartodamas Maslow anksčiau išreikštas mintis. Jis paragino psichologus tęsti ankstyvosios psichologijos misiją – tyrinėti, kaip vystyti žmogiškuosius talentus ir pagerinti kasdienį gyvenimą. 
Pirmas pozityviosios psichologijos suvažiavimas įvyko 1999 m. Pirmoji pozityviosios psichologijos tarptautinė konferencija įvyko 2002 m. 2009 m. birželį įvyko pirmasis tarptautinis pozityviosios psichologijos kongresas.

Istorinės šaknys

Pozityviosios psichologijos šaknys yra XX a. humanistinėje psichologijoje, kuri daugiausia dėmesio skyrė žmogaus laimės siekimui ir pasitenkinimui gyvenimu. Dar ankstyvesni šaltiniai įtakoję pozityviąją psichologiją ir nagrinėję laimės klausimus buvo filosofija ir religija.
Antikinėje Graikijoje buvo daug filosofinių mokyklų, nagrinėjusių laimės klausimą. Sokratas propagavo savęs pažinimą kaip kelią į laimę. Platono olos alegorija padarė didelę įtaką Vakarų mąstytojams, kurie manė, kad laimė slypi prasmės atradime. Aristotelis tikėjo kad laimę, jo vadinamą eudaimonios terminu, galima pasiekti racionaliu siekimu savo gyvenimą gyventi remiantis vien žmogiškosiomis dorybėmis.

Potencialas tapti laimingesniu

Pasak skirtinguose namuose užaugusių identiškų dvynių tyrimo, 50 % laimingumo lemia genai. Dar 10 % lemia įvairios pamatuojamos gyvenimo aplinkybės, kaip socioekonominis statusas, šeimyninė padėtis, sveikata, pajamos ir t. t. Likusius 40 % lemia nežinomų faktorių kombinacija ir veiksmai, kuriuos individai sąmoningai daro norėdami tapti laimingesniais. Kokie būtent veiksmai padarys žmogų labiau laimingą, labai priklauso nuo kiekvieno žmogaus. Nėra visiems tinkamo vieno būdo. Pozityvioji psichologija pateikia moksliškai patvirtintų būdų, kaip konkrečiam individui atsirinkti tuos veiksmus, kurie turi daugiausia šansų jį padaryti labiau laimingą.

Laimės prognozavimas

Harvado profesoriaus Daniel Gilbert ir kitų mokslininkų atlikti tyrimai rodo, kad žmonės dažniausiai prastai prognozuoja, kaip vienas ar kitas įvykis juos paveiks emociškai. Paprastai žmonės prognozuoja, kad numatomi konkretūs teigiami įvykiai (pvz., norimų pareigų gavimas) jiems suteiks daugiau teigiamų emocijų negu iš tikrųjų suteikia. Taip pat žmonės dažniausiai tikisi, kad neigiami įvykiai juos neigiamai emociškai paveiks labiau negu iš tikrųjų paveikia. Tai rodo, kad žmonės paprastai patys be mokymosi iš kitų žmonių patirties prastai sugeba pasirinkit kelius, kurie juos padarys laimingiausius.

Adaptacija

Adaptacija pozityviojoje psichologijoje vadinamas reiškinys, kuomet žmogus palaipsniui pripranta prie naujo teigiamo ar neigiamo įvykio (pvz., atlyginimo padidinimas) ir taip žmogus sugrįžta į savo bazinį laimės lygį, kuriame buvo prieš įvykį. Adaptacija galioja daugumai dalykų: finansinės situacijos pagerėjimas ar pablogėjimas, sveikatos pokyčiai (išskyrus ypač rimtus atvejus), plastinės operacijos atlikimas ir t. t. Būtent adapaticijos reiškiniu aiškinama, kodėl ypač turtingi žmonės, anot tyrimų, yra tik šiek tiek laimingesni negu vidutines pajamas gaunantys žmonės. Aiškinama, kad žmonės pripranta prie naujų daiktų ir esamų išlaidų lygio ir esamas lygis jau nebeteikia papildomos laimės. Tokiu pačiu principu adaptacijos psichologinis mechanizmas leidžia žmogui palaipsniui priprasti ir nesijausti ilgai nelaimingu net ir pablogėjus jo gyvenimo aplinkybėms.

Aplinkybių poveikis laimei

Kaip jau minėta, tyrimai rodo, kad aplinkybės lemia 10 % laimės. Skirtingos aplinkybės turi skirtingos įtakos laimei.

Srautas

Srauto (angl. flow) terminas pozityviojoje psichologijoje naudojamas apibūdinti žmogaus psichologinę būseną, kuomet jis yra taip įsigilinęs į mėgstamą veiklą ir yra tiek susikaupęs, kad visiškai palieka mintis apie save, jaučia, kad kontroliuoja situaciją ir kad laikas lekia nejučiomis. Srautas yra maloni patirtis, todėl ji irgi gali padėti pasiekti tikslą (pvz., laimėti žaidimą) arba išmokti naujų įgūdžių (pvz., tapti geresniu šachmatininku).

Dvasingumas

Dvasingumas pozityvioje psichologijoje yra apibūdinimas kaip siekimas surasti “kažką švento“, ką nors kas išsiskiria iš įprastinių dalykų ir yra vertas didelės pagarbos. Dvasingumas gali būti praktikuojamas ne vien per tradicines religijas, bet ir per kitus nereliginius judėjimus ar veiklą, siekiančią tikslų, kurie suvokiami kaip verti didelės pagarbos. Tyrimai rodo, kad praktikuojantys dvasingumą žmonės, papratai yra geresnės sveikatos, rečiau kenčia nuo alkoholinės ar narkotinės priklausomybės, rečiau turi santuokos problemų, yra geresni tėvai ir geriau fiziškai bei psichologiškai susitvarko su problemomis.

Atsvėrimo efektas

Straipsnyje „Pozityviųjų emocijų atsvėrimo efektas“ Barbara Fredrickson su kolegomis argumentuotai įrodinėja, kad teigiamos pozityvios emocijos atsveria negatyvių emocijų poveikį kraujotakos sistemai, t. y. sukelia atvėrimo efektą (angl. "the undoing effect"). Kuomet žmonės patiria stresą, pagreitėja jų širdies ritmas, pakyla cukraus lygis kraujyje, imuninė sistema susilpnėja. Šie ir kiti pokyčiai organizme įvyksta tam, kad žmogus galėtu imtis greitų ir intensyvių veiksmų iškilusiai grėsmei pašalinti. Tai yra natūralūs biologiniai procesai reikalingi išlikimui. Visgi, netgi tada, kai stresą sukelianti situacija pašalinama, o minėti organizmo pokyčiai pernelyg ilgai nenuslūgsta, ilgainiui tai tampa labai svarbia sveikatos problemų, tokių kaip vainikinė širdies liga, priežastimi. Tai lemia trumpesnę vidutinę gyvenimo trukmę.  1500 žmonių tyrimas Kalifornijoje parodė, kad vaikai, kurių tėvai išsiskyrė anksčiau negu vaikams sukako 21 metai, gyveno vidutiniškai 4 metais trumpiau negu tie vaikai už likusius tyrimo dalyvius. Psichologai šį skirtumą aiškina ilgalaikio streso, kurį vaikai patyrė dėl intensyvaus tėvų konfliktavimo, poveikiu.
Ir laboratorijos tyrimai, ir žmonių apklausos rodo, kad teigiamos emocijos žmonėms, kurie buvo paveikti streso, leidžia sugrįžti į normalią fiziologinę būseną. Šios išvados, rodo, kad teigiamos emocijos daro žmones sveikesnius bei didiną ilgaamžiškumą.

"Plėsk ir kurk"

Teorija, vadinama „plėsk ir kurk“ (angl. "broaden and build"), teigia, kad pozityvios emocijos (pvz., laimė, susidomėjimas) skatina žmones plėsti pažinimo ribas, skatina žmogų mąstyti bei elgtis įvairiais bei dar neišmėgintais būdais. Todėl pozityvias emocijas galima laikyti resursais, kurie vėliau virsta naujais įgūdžiais, naujom žiniom arba nuveiktais darbais. Pavyzdžiui, smalsumas ir susidomėjimas medicina virsta naudingomis žiniomis apie sveikatą, malonūs pokalbiai su nepažįstamais žmonėmis dažnai virsta draugyste, o vaikiškas fizinis žaidimas virsta stipresniu bei sveikesniu kūnu ir geresne koordinacija. Taip pozityvios emocijos duoda visiškai priešingą efektą negu negatyvios emocijos, kurios žmogų skatina mąstyti siaurai, apie konkrečią problemą, kurią reikia spręsti. Tokia reakcija vadinama „bėk arba kovok“. Kuomet žmogui iškilusi grėsmė jo išlikimui, negatyvios emocijos ir jų sukeliama „bėk arba kovok“ reakcija yra absoliučiai reikalingos, kad žmogus galėtų susikoncentruoti, mąstyti siauriai apie konkrečią grėsmę. Tačiau jeigu žmogus didelę savo gyvenimo dalį praleidžia vedamas neigiamų emocijų, tai labai apriboja jo galimybes „plėsti ir kurti“.

Įgytas optimizmas

Įgytas optimizmas yra įprotis žmogaus nesėkmių priežastimis įvardinti tas priežastis kurios yra 1) išorinės (dėl kažkieno kito kaltės), 2) laikinos ir 3) sietinos tik su konkrečia situacija (neturėsiančios įtakos kitose). Optimistiškas žmogus, priešingai, dažniau tiki, kad sėkmingas įvykis 1) nutiko dėl paties žmogaus nuopelnų, kad 2) to įvykio priežastys nėra trumpalaikės (turės teigiamos įtakos dar ilgai) ir kad 3) įvykis turės teigiamą įtaką ir kitoms jo gyvenimo sritims. Atrasta, kad optimistai vidutiniškai pasiekia geresnių rezultatų įvairioje veikloje (darbe, sporte, akademinėje srityje), dažniau mėgaujasi gerais santykiais su kitais žmonėmis, geriau susitvarko su iškilusiomis problemomis, rečiau serga depresija, yra geresnės sveikatos ir vidutiniškai 8-9 metus ilgiau gyvena. Optimizmą kaip įprotį galimą įgyti praktikuojant Martin Seligman sukurtą metodiką.
Įgytas optmizmas yra priešingas reiškinys įgytam bejėgiškumui, žmogaus psichologinei būsenai, kuomet jis netiki, kad gali apksritai ką nors pakeisti ir padėti sau. Įgytas bejėgiškumas taip pat buvo atrastas ir ištyrinėtas Martin Seligman.