Arabų-Izraelio konfliktas

Religinės konflikto pusės

Kai kurios grupės besipriešindamos taikos procesui savo bekompromisinę poziciją grindžia religiniais argumentais. Pastaraisiais laikais konfliktas tarp arabų ir Izraelio yra įgavęs aiškų religinį pobūdį – įvairios grupės savo politiką grindžia tikėjimu.
Remiantis hebrajų biblija, Kanaano kraštas (Izraelio žemė) buvo Dievo pažadėtoji žemė Izraelio vaikams. Tai taip pat paminėta Korane. Teodoras Herclas savo 1896 m. manifeste Žydų valstybė kelis kartus pamini Pažadėtosios žemės motyvą. Likud partija šiuo metu yra žinomiausia politinė partija Izraelyje, savo programoje naudojanti biblinį terminą Izraelio žemė.
Musulmonai tuo tarpu taip pat reiškia pretenzijas į žemę remdamiesi Koranu. Skirtingai nei žydai, teigiantys, kad Pažadėtoji žemė priklauso tik Abraomo anūko Jokūbo (Izraelio) palikuonims, musulmonai teigia, jog Kanaano žemė pažadėta Izmaeliui, vyriausiajam Abraomo sūnui, iš kurio arabai kildina patys save.
Musulmonai taip pat šventomis laiko daug bibliniams izraelitams šventų vietų, tokių kaip Patriarchų uola ar Kalno šventykla. Per pastaruosius 1400 metų musulmonai istorinėse izraelitų vietose pasistatė reikšmingų religinių statinių, tokių kaip Uolos Kupolas ir Al Aksos mečetė, pastatyta ant Šventyklos kalno. Tai tapo priežastis kivirčams dėl to, kam turi priklausyti Jeruzalė. Pasak musulmonų tikėjimo, Mahometas pakilo į dangų nuo Šventyklos kalno. Gazos ruožą valdanti grupuotė Hamas teigia, kad visa Palestinos žemė, šiuo metu priklausanti Izraeliui ir Palestinos valstybei) yra islamiška vakuf, kurią privalo valdyti musulmonai.
Krikščionys sionistai dažniausiai palaiko Izraelio valstybės idėją dėl žydų protėvių teisę į Šventąją Žemę, apie kurią rašo Apaštalas Paulius savo laiške romiečiams (11 skyrius). Krikščioniškas sionizmas moko, jog žydų sugrįžimas į Izraelį yra būtina sąlyga Antrajam Kristaus atėjimui.

Nacionaliniai judėjimai

Dabartinio arabų ir žydų konflikto šaknys glūdi sionizmo iškilime, kas savo ruožtu paskatino arabiško nacionalizmo vystymąsi XIX a. pab. Žydų istorine tėvyne laikoma teritorija panarabiško judėjimo priskiriama Palestinos arabams tiek istoriniame, tiek dabartinių laikų kontekste. Keturis šimtus metų iki pirmojo pasaulinio karo Artimieji Rytai, tame tarpe ir Palestina, vėliau tapusi Britų Palestinos mandatu, priklausė Osmanų imperijai. Paskutiniais imperijos gyvenimo metais osmanai ėmė vis daugiau pabrėžti savo turkišką tapatybę, teigti, jog valstybė priklauso turkams, o tai sudarė prielaidas imperijoje gyvenančių arabų diskriminacijai Daug žydų ir arabų palaikė Sąjungininkus, šiems pažadėjus išvaduoti arabus nuo osmanų valdžios. Tai labai paskatino arabiško nacionalizmo iškilimą, taip pat – ir sionizmo vystymąsi. Abiejų šių judėjimų ištakos glūdi Europoje (Sionistų kongresas 1897 m. surengtas Bazelyje, tuo tarpu „Arabų klubas“ įsteigtas 1906 m. Paryžiuje).
Pačioje XIX a. pab. Europos ir Artimųjų Rytų žydai ėmė vis spartesniais tempais imigruoti į Palestiną (procesai, vadinami alijah), ten įsigydami žemės iš vietinių osmanų žemvaldžių. Vėlyvajame XIX a. Palestinoje gyveno 600 000 gyventojų – be absoliučios musulmonų arabų daugumos taip pat gyveno nemažas skaičius žydų, krikščionių, drūzų bei šiek tiek samariečių su bahajais. Tuo laikotarpiu Jeruzalės ribos ėjo ties siena, mieste gyveno vos keliolika tūkstančių gyventojų. Naujakuriai įsteigė kolektyvinius ūkius, kibucus, įkurtas pirmasis moderniųjų laikų istorijoje žydiškas miestas, Tel Avivas.
1915–16 m., kai dar vyko pasaulinis karas, britų aukštasis komisaras Egipte seras Henris MakMahonas slapta susirašinėjo su Mekos šerifu Huseinu bin Ali, Hašemitų šeimos patriarchu ir osmanų gubernatoriumi Mekoje ir Medinoje. MakMahonas skatino Huseiną organizuoti arabų sukilimą prieš Osmanų imperiją, kuri tuo metu kariavo Vokietijos pusėje prieš Prancūziją ir Didžiąją Britaniją. MakMahonas pažadėjo, jog arabams parėmus Britaniją kare, Britanijos vyriausybė rems nepriklausomos arabų valstybės, valdomos Hašemitų, įkūrimą Osmanų imperijai priklaususiose arabiškose provincijose, įskaitant Palestiną. Tomo Edvardo Lorenso ir Huseino sūnaus Faisalio organizuotas arabų sukilimas buvo sėkmingas – osmanai buvo įveikti, o Britanija užėmė ir ėmė kontroliuoti didžiąją šios teritorijos dalį.

Pilietinio karo įsiplieskimas Britų Palestinos mandate

Paskutinėmis mandato egzistavimo savaitėmis Haganah įvykdė daugybę karinių operacijų per kurias perėmė visų Žydų valstybei Jungtinių Tautų paskirtų žemių kontrolę. Dėl šių operacijų daug gyventojų tapo pabėgėliais, buvo užimti tokie miestai kaip Tiberijas, Haifa, Safadas, Beisanas ir Jafa.
1948 m. pradžioje Jungtinė Karalystė paskelbė apsisprendusi nutraukti savo mandatą Palestinoje gegužės 14 d. Į tai atsakydamas JAV prezidentas Haris Trumanas kovo 25 d. pareiškė pareiškimą, kuriame ragino įgyvendinti globojamų administruojamų teritorijų sistemą, o ne padalinimus, teigdamas „deja, darosi aišku, jog padalinimo planas šiuo laiku taikiomis priemonėmis negali būti įgyvendintas...jei nebus imtasi skubių veiksmų, iki numatytos datos Palestinoje nebus valdžios institucijos, galinčios užtikrinti įstatymų laikymąsi ir tvarką. Ant Šventosios Žemės nusileis smurtas ir liesis kraujas. Neišvengiamu rezultatu bus didžiulio masto kovos tarp tos šalies gyventojų.

Eiga 1948–1974 m.

1948 m. gegužės 14 d., baigus galioti Britų Palestinos mandatui Žydų nacionalinis komitetas susirinko Tel Avivo muziejuje ir patvirtino Izraelio nepriklausomybės deklaraciją, t. y., žydų valstybės įkūrimą Izraelio žemėje (konkrečios teritorinės ribos minimos nebuvo). Deklaraciją paskelbė Davidas Ben Gurionas, Pasaulinės sionistų organizacijos vykdomasis vadovas.
Jau kitą dieną Egiptas, Libanas, Sirija, Jordanas ir Irakas užpuolė teritoriją, kuri ką tik buvo liovusi egzistuoti kaip Britų mandatas, taip pradėdami 1948-ųjų metų karą tarp Izrаelio ir arabų, geriau žinomą kaip Izraelio nepriklausomybės karą. Ką tik įkurtos Izraelio ginkluotosios pajėgos išstumė arabų valstybes iš dalies okupuotų teritorijų, taip praplėsdamos sienas, nustatytas Jungtinių Tautų Ypatingojo komiteto padalinimo plane. Taip 1948 m. gruodį Izraelis kontroliavo didžiąją dalį į vakarus nuo Jordano upės esančios teritorijos. Prieš konfliktą ir jo metu savo žemes paliko 713 000 pabėgėlių, vėliau vadinsimų palestiniečių pabėgėliais. Daug palestiniečių paliko teritorijas, kurios dabar priklauso Izraeliui, bėgdami nuo žudynių, kurias buvo įvykdžiusios sukarintos žydų organizacijos, tokios kaip Irgun ar Lehi. Karo įkarštyje žudynių būta iš abiejų konfliktuojančių pusių. Karas liovėsi 1949 m. pasirašius paliaubų susitarimus tarp Izraelio ir kiekvienos Izraelio kaimynės. Tuo tarpu karo metu reikšmingai suprastėjo žydų padėtis arabų valstybėse, daug kur, pvz., Alepe, įsiplieskė riaušės, buvo atvejų, kai žydams atimama pilietybė (pvz., Libijoje), žydų mažuma vejama iš valstybės, (Egipto atveju po Sueco karo 1956 m.) Per 20 metų nuo karo pradžios maždaug 850 000 žydų imigravo iš arabų valstybių į Izraelį ar kitur.
1956 m. Egiptas uždarė Tirano sąsiaurį, nepraleisdamas Izraelio laivų ir pažeisdamas Konstantinopolio konvenciją blokavo Akabos įlanką. Šis Egipto veiksmas taip pat galėjo prieštarauti 1949 m. ugnies nutraukimo sutarties sąlygoms. Egiptui nacionalizavus Sueco kanalo kompaniją, Izraelis, remiamas britų ir prancūzų, užėmė Sinajaus pusiasalį. Kilo Sueco krizė, per kurį Izraelis be Sinajaus pusiasalio užėmė ir Gazos ruožą. Spaudžiant JAV ir JTO, Izraelis atsitraukė iš Egipto teritorijos, o Egiptas sutiko demilitarizuoti Sinajaus pusiasalį bei leisti laivybą. Siekiant stebėti demilitarizacijos eigą buvo suburtas Jungtinių Tautų ypatingosios paskirties būrys, tačiau jo stebėtojų į savo teritoriją neįsileido Izraelis. 1967 m. gegužės 19 d. stebėtojus išvijo ir Egipto pusė.
1964 m. buvo įkurta Palestinos išsivadavimo organizacija, kurios įstatuose nurodytas vienas iš tikslų – „išvaduoti Palestiną, sunaikinsiančią sionistus ir imperialistus...“.
1967 m. tarp Egipto ir Izraelio vėl įsiplieskė karas. Prieš tai Egiptas vėl uždarė Tirano sąsiaurį nuo Izraelio laivų, o Sinajaus pusiasalyje, po JTO ypatingosios paskirties būrio stebėtojų išvijimo, dislokavo 100 000 karių. 1967 m. gegužės 30 d. Jordanas su Egiptu pasirašė abipusio gynimo paktą. Netrukus Egiptas sutelkė savo karius prie pietinės Izraelio sienos. Birželio 5 d. Izraelis Egiptui sudavė karinį smūgį. Šešių dienų karo metu kovojo Egiptas, Jordanas, Irakas ir Sirija prieš Izraelį. Netikėto karinio smūgio dėka karas greitai baigėsi Izraelio pergale, Izraelis perėmė Sinajaus pusiasalio, Gazos ruožo, Vakarų kranto, Šebos, Golano aukštumų kontrolę, o karo rezultatai iki šiol daro įtaką regiono geopolitikai.
1967 m. rugpjūčio pabaigoje įvyko arabų šalių lyderių susitikimas Chartume, kurio metu pasiektas vadinamasis „trijų ne“ konsensusas Izraelio valstybės atžvilgiu: jokio pripažinimo, jokios taikos ir jokių derybų.
1969 m. Egiptas pradėjo Naikinamąjį karą su tikslu išsekinti Izraelio pajėgas ir priversti atiduoti Sinajaus pusiasalį. Karas baigėsi po Gamalio Abdelo Nasero mirties 1970 m. Jo įpėdinis M.A. al Sadatas siekė pagerinti santykius su JAV ir bandė perorientuoti šalies kursą iš prosovietinio į provakarietišką, vildamasis, kad JAV galėtų spausti Izraelį atiduoti žemes. 1972 m. iš Egipto buvo išsiųsti kariniai patarėjai iš SSRS.
1973 m. spalio 6 d. Sirija ir Egiptas netikėtai užpuolė Izraelį per Jom Kipurą, svarbiausią žydų religinę šventę. Izraelio kariuomenė buvo užklupta nepasiruošusi, tad visiška mobilizacija užtruko tris dienas. Tai paskatino kitas arabų šalis siųsti pajėgas egiptiečių ir sirų pajėgoms pastiprinti. Be to, šios arabų valstybės sutiko paskelbti naftos embargą Vakarų šalims, tarp jų JAV, Japonijai ir Vakarų Europos valstybėms, dėl ko naftos kaina pakilo keturiskart. Jom Kipuro karo metu išryškėjo Šaltojo karo konfrontacija tarp dviejų tuomečių supervalstybių. Karo eigai tapus palankiai Izraeliui, SSRS pagrasino karine intervencija, dėl ko baimindamasi branduolinio konflikto JAV užtikrino ugnies nutraukimą spalio 25 d.

Egiptas

Po Kemp Deivido susitarimų, įvykusių vėlyvajame aštuntajame dešimtmetyje, 1979 m. kovą tarp Egipto ir Izraelio buvo pasirašyta taikos sutartis. Egiptas tapo anksčiausiai su Izraeliu taikos susitarimą pasirašiusia ir Izraelį pripažinusia arabų valstybe. Pagal sutarties sąlygas Sinajaus pusiasalis buvo grąžintas Egiptui, o Izraeliui paliktas valdyti Gazos ruožas ateityje turėjo būti prijungtas prie Palestinos valstybės. Sutartis taip pat leido nevaržomą Izraelio laivų judėjimą Sueco kanalu, o Tirano sąsmauką ir Akabos įlanka pripažino tarptautiniais vidaus vandens keliais.

Jordanas

Izraelis su Jordanu taikos sutartį pasirašė 1994 m. spalio mėn. Pagal ją nustatytas abipusis bendradarbiavimas, karinių veiksmų nutraukimas, Izraelio–Jordano sienos klausimų sprendimas ir rezoliucija kitoms problemoms. Konfliktas abiem šalims atsiėjo daugmaž 18,3 mlrd. dolerių. Sutartimi taip pat tikėtasi įtvirtinti taiką tarp Palestinos autonomiją atstovavusios Palestinos išsivadavimo organizacijos ir Izraelio. Sutartis pasirašyta prie pietinės sienos.

Irakas

Izraelio ir Irako santykiai buvo nesutaikomai priešiški nuo pat 1948 m. Irakas siuntė savo pajėgas kovai prieš Izraelį 1948 m. arabų–Izraelio kare, o vėliau kovojo Egipto ir Sirijos pusėje Šešių dienų kare 1967 m. bei Jom Kipuro kare 1973 m.
1981 m. birželį Izraelis įvykdė Operaciją Opera prieš Iraką, kurios metu sunaikino naujai pastatytą branduolinį objektą Irake.
Per Persijos įlankos karą 1991 m. Irakas į Izraelį paleido 39 Scud raketas, tikėdamasis suvienyti arabų valstybes prieš koaliciją, siekusią išvaduoti Kuveitą. JAV įkalbėjo Izraelį į ataką neatsakyti tam, kad tai neišsivystytų į dar didesnį karą. Irakas ligi šiol nepripažįsta Izraelio, santykiai išlieka įtempti.

Libanas

1970 m. po užsitęsusio pilietinio karo karalius Huseinas iš Jordano išvijo Palestinos išsivadavimo organizaciją (PIO). Tų metų rugsėjo mėnesį Jordano Hašemitų karalius Huseinas panaikino palestiniečių organizacijų autonomiją ir šalyje atkūrė savo monarchinį valdymą. Per smurtinius susidūrimus žuvo dešimtys tūkstančių žmonių, kurių absoliuti dauguma buvo palestiniečiai Ginkluotas konfliktas tęsėsi iki 1971 m. liepos, kol į Libaną buvo išvyta Palestinos išsivadavimo organizacija su palestiniečių kovotojais. Persikėlusi į Libaną PIO iš ten ėmė rengti reidus į Izraelį. Į tai atsakydamas Izraelis 1978 m. įvykdė Litani operaciją per kurią kartu su Pietų Libano armija privertė PIO atsitraukti į šiaurę nuo Litanio upės. 1981 m. kilo kitas konfliktas tarp Izraelio ir PIO. Jis pasibaigė ugnies nutraukimu, tačiau konflikto esmė liko neišspręsta. 1982 m. birželį Izraelis užėmė Libaną. Po dviejų mėnesių PIO sutiko pasitraukti iš ten.
1983 m. kovą Izraelis ir Libanas pasirašė paliaubų susitarimą. Tačiau spaudžiant Sirijai prezidentas Aminas Gemajelis paliaubas nutraukė 1984 m, kovo mėnesį. 1985 m. Izraelio pajėgos pasitraukė į 15 km pločio pietinį Libano ruožą; nuo tada konfliktas tapo mažiau intensyvus, su santykinai mažesniu aukų skaičiumi abiejose pusėse. 1993 ir 1996 m. Izraelis pradėjo didelio masto operaciją prieš šiitų kovotojus Hezbollah, kurie buvo tapę rimta grėsme. 2000 m. naujai išrinkta Ehudo Barako vyriausybė laikydamasi priešrinkiminių pažadų išvedė pajėgas iš pietinės Libano dalies anksčiau laiko. Skubotas išvedimas buvo pragaištingas Pietų Libano armijai. Didelė dalis jos narių buvo suimti arba pabėgo į Izraelį.

Palestiniečiai

Aštuntasis dešimtmetis pasižymėjo su palestiniečių organizacijomis susijusiomis didelio masto tarptautinėmis teroristinėmis atakomis prieš žydus.
1987 m. gruodį prasidėjo Pirmoji intifada, kurios metu palestiniečiai sukilo prieš Izraelio valdžią Palestinos autonomijoje. Maištas prasidėjo Džabalios pabėgėlių stovykloje ir greitai išplito į visą Gazos ruožą bei Vakarų Krantą. Protestuotojai ėmėsi įvairių strategijų: nuo pilietinio nepaklusnumo iki smurto. Be streikų, Izraelio produkcijos boikoto, grafičių ir barikadų, tarp palestiniečių demonstrantų taip pat buvo akmenis į Izraelio gynybines pajėgas mėtančių jaunuolių; tai patraukė tarptautinės žiniasklaidos dėmesį. Izraelio armijos griežtas atsakas prieš protestuotojus panaudojant ginklus, demonstrantus mušant bei masiškai areštuojant sulaukė tarptautinio pasmerikimo. PIO, kurios iki tol kaip palestiniečių lyderių nepripažino Izraelis, kitais metais buvo pakviesta taikos deryboms, po to, kai minėta organizacija atsisakė terorizmo ir pripažino Izraelį.
1993 m. Izraelio ir palestiniečių atstovai Osle susitiko taikos deryboms. Susitikimo kulminacija buvo 1993 m. rugsėjį tarp Izraelio ir PIO pasirašyti Oslo susitarimai. Jais Izraelis pripažino PIO teisėtu palestiniečių atstovu, tuo tarpu PIO pripažino teisę egzistuoti Izraelio valstybei, išsižadėjo terorizmo, smurto ir siekio sunaikinti Izraelį.
Oslo antrasis susitarimas buvo pasirašytas 1995 m., juo įkurtos A, B ir C zonos Vakarų krante. A zona tapo visiškai pavaldi civilinei palestiniečių valdžiai, vidaus saugumas buvo patikėtas taip pat palestiniečiams. Oslo susitarimai išlieka svarbiu dokumentu santykiuose tarp Izraelio ir Palestinos.

Eiga nuo 2000 m.

Antroji intifada paskatino Izraelį persvarstyti savo santykius ir politiką palestiniečių atžvilgiu. Po daugybės mirtininkų sprogdinimųsi Izraelio armija įvykdė karinę operaciją pavadinimu „Gynybinis skydas“, didžiausią nuo Šešių dienų karo laikų.
Smurtui tarp Izraelio armijos ir palestiniečių kovotojų darantis vis intensyvesniam, Izraelis perėmė daug A zonos teritorijų Vakarų krante, taip pat siekdamas išvengti smurto ir apsaugoti izraeliečių gyvenvietes įrengė daug patikros punktų, kelio blokadų aplink didžiąsias palestiniečių apgyvendintas teritorijas. Kai kur nuo 2008 m. Izraelio saugumo pajėgos laipsniškai valdžią perdavė palestiniečių saugumo pajėgoms.
Tuometis Izraelio premjeras Arielis Šaronas 2003 m. pradėjo izraeliečių išvedimo iš Gazos ruožo politiką. Ši politika visiškai įgyvendinta 2005 m. rugpjūtį. Šis premjero sprendimas susilaukė daug kritikos tiek iš politinės kairės, tiek iš dešinės. Tai, kad evakuojamos septyniolika nausėdijų Gazoje ir keturios Vakarų krante reiškė didelį posūkį nausėdijų politikoje nuo 1968 m. Šis sprendimas supriešino premjero partiją – sprendimą palaikę Prekybos ir pramonės ministras Ehudas Olmertas ir Imigracijos ir integracijos ministras Tzipi Livni. Kita vertus, tokį sprendimą griežtai pasmerkė užsienio reikalų ministras Silvanas Šalomas ir finansų ministras Benjaminas Netanjahu. Taip pat nebuvo aišku, ar tai tik didesnio masto evakuacijos pradžia.
2006 m. birželį Hamas kovotojai pagrobė Izraelio pusėje prie sienos su Gazos ruožu budėjusį izraeliečių karį Giladą Šalitą. Užpuolimo metu žuvo du Izraelio gynybos pajėgų kariai, o Šalitas sužeistas. Po trijų dienų Izraelis pradėjo Operaciją Vasaros lietūs siekdamas išlaisvinti pagrobtąjį karį. Karys Hamas kovotojų buvo laikomas įkaitu, neprileidžiant Raudonojo kryžiaus medikų, iki 2011 m. spalio 18 d., kol šis buvo iškeistas į 1027 palestiniečių kalinius.
2006 m. liepą Hezbollah kovotojai kirto Libano-Izraelio sieną, užpuolė ir nužudė aštuonis Izraelio karius, o kitus du paėmė įkaitais, taip sukeldami Libano karą, padariusį daug žalos Libano infrastruktūrai ir pareikalavusio virš 1000 libaniečių ir 150 izraeliečių gyvybių. Dar milijonas libaniečių ir  300 000–500 000 izraeliečių tapo pabėgėliais, nors dauguma vėliau galėjo grįžti į savo namus. JTO pastangomis paliaubos įsigaliojo 2006 m. rugpjūčio 14 d. ir taip šis konfliktas buvo užbaigtas. Po paliaubų kai kurios Pietų Libano sritys liko negyvenamos dėl nesprogusių kasetinių bombų.
Po to, kai po Gazos mūšio Hamas smurtiniu būdu perėmė valdžią Gazos ruože iš priešininkės Fatah, Izraelis baigė ekonominį bendradarbiavimą su Palestinos vadovybe šioje dalyje. Izraelis kartu su Egiptu 2007 m. įvedė Gazos ruožo blokadą. Izraelis tęsia blokadą motyvuodamas savo saugumu – siekdamas apsisaugoti nuo raketinių atakų iš Gazos pusės ir Hamas ginklų kontrabandos.
2007 m. rugsėjo 6 d. įvykdytos operacijos metu Izraelis bombardavo rytinę Sirijos dalį, kur tariamai buvo branduolinis reaktorius, pastatytas su Šiaurės Korėjos pagalba. Izraelis Siriją bombardavo ir 2003 m., taikydamas į tariamą kovotojų bazę.
2008 m. balandį Sirijos prezidentas Bašaras al Asadas buvo užsiminęs apie svarstomą galimybę pasirašyti taikos sutartį tarp Sirijos, Turkijos ir Izraelio vieneriems metams. Šiuos planus patvirtino tuometis Izraelio premjeras. Vis dėlto tiesioginės derybos neįvyko, nes prezidentas Asadas pareiškė, jog „tiesioginių derybų nebus tol, kol naujasis JAV prezidentas pradės eiti savo pareigas.“
Sakydama kalbą 2008 m. rugsėjo 26 d. tuometė valstybės sekretorė Condoleezza Rice kritikavo Izraelio paspartėjusį nausėdijų plėtimą Vakarų krante kaip žalingą taikos procesui.
Trapios 2008 m. paliaubos tarp Izraelio ir Hamas baigėsi tų metų gruodžio 19 d., o pastangos jas pratęsti žlugo abiem pusėms kaltinant viena kitą paliaubų laužymu. Iškart paliauboms pasibaigus, Izraelis surengė reidą tunelyje, kurį įtarė buvus naudojamą Izraelio kariams grobti. Reido metu žuvo keli Hamas kovotojai. Po šio incidento Hamas vėl pradėjo raketų ir mirtininkų atakas Izraelio miestuose. Gruodžio 24 d. iššauta 60 raketų. Po trijų dienų Izraelis surengė operaciją prieš Hamas. Daug žmogaus teisių organizacijų apkaltino Izraelį ir Hamas vykdant karo nusikaltimus.
2009 m. Izraelis įšaldė nausėdijų plėtrą Vakarų krante. Tuometė JAV valstybės sekretorė Hillary Clinton pagyrė užšaldymą kaip „beprecedentį“ gestą, kuris gali „atnaujinti taikos derybas Artimuosiuose Rytuose“.
2010 m. gegužę Izraelio karinis laivynas surengė reidą šešiuose Gazos Laisvės flotile pavadintuose laivuose po to, kai šie atsisakė prisišvartuoti prie Ašdodo uosto. Viename laivų, kuris priklausė Turkijai, susidūrimas tarp Izraelio karių ir įgulos buvo smurtingas, devyni aktyvistai žuvo nuo Izraelio specialiųjų pajėgų rankos. Tai sukėlė didelio masto tarptautinį pasmerkimą, santykiai tarp Izraelio ir Turkijos pasidarė įtempti. Galop Izraelis susilpnino Gazos ruožo blokadą. Daug įgulos narių ir septyni Izraelio kariai buvo sužeisti.
Po paskutinio derybų, tarp Izraelio ir Palestinos Autonomijos, rato 2010–2011 m. 13 palestiniečių karinių grupuočių, vadovaujamos Hamas, pradėjo terorizmo kampaniją siekdamos sutrukdyti ir nutraukti taikos derybas. Atakos suintensyvėjo 2010 m. rugpjūtį, aukomis dažniausiai tapdavo civiliai, taip pat padažnėjo raketų atakos iš palestiniečių pusės. Pavyzdžiui, rugpjūčio 2 d. įvykdytos atakos metu nužudytas vienas Jordano civilis, o keturi sužeisti.
Nuo to laiko iki 2011 m. vyko kovos, be atvangos tęsėsi Izraelio puldinėjimas raketomis – jų per metus iššauta 680. 2012 m. lapkričio 14 d. Izraelis operacijos metu nukovė Hamas kovotojų vadą Ahmedą Džabarį. Neilgai trukus Hamas ir Izraelis sutiko derėtis dėl ugnies nutraukimo, tarpininkaujant Egiptui. Dėl tariamai neproporcingo jėgos panaudojimo Izraelis sulaukė daug kritikos. Kai kurių JAV universitetų studentų miesteliuose vyko protestai prieš Izraelio veiksmus. Tokio pobūdžio protestai kilo ir prie Izraelio konsulato Niujorke, taip pat Artimuosiuose Rytuose, kai kuriose Europos ir Pietų Amerikos šalyse. Kita vertus, JAV, Jungtinės Karalystės, Kanados, Vokietijos, Prancūzijos, Australijos, Belgijos, Bulgarijos, Čekijos ir Nyderlandų vyriausybės išreiškė paramą Izraelio teisei apsiginti save ir pasmerkė Hamas vykdytas raketų atakas į Izraelio teritoriją. Lietuvoje Izraeliui paramą viešai išreiškė Lietuvos žydų bendruomenė.
Po Hamas raketų antpuolių eskalacijos 2014 m. liepos 8 d. Izraelis ėmėsi karinės operacijos „Apsaugos skydas“. Operacija išaugo į karinį konfliktą. Konfliktas tęsėsi septynias savaites ir pareikalavo 67 karių ir 6 civilių gyvybių izraeliečių pusėje ir daugiau nei 2000 gyvybių palestiniečių pusėje, daugiausiai civilių (Izraelis nurodęs 36%). Dar 23 palestiniečiams Hamas įvykdė egzekucijas.
Izraelio karinis vaidmuo kilusiame Sirijos pilietiniame kare apsiribojo raketų smūgiais, kurie iki 2017 m. nebuvo oficialiai pripažinti. Nors Izraelis teigia šiame konflikte užimąs neutralią poziciją, Izraelis yra prieš Irano veikimą Sirijoje. Izraelis iki 2018 m. rugsėjo yra suteikęs humanitarinės paramos Sirijos karo aukoms, gydęs dalį sužeistųjų savo ligoninėse. Ši paramos programa vadinosi Operacija Geras kaimynas ir vykdyta Izraelio karinių pajėgų. Yra daug sričių, kur Izraelis gina savo nacionalinius interesus, praktiškai nebūdamas neutralus Sirijos kare. Vienas jų – rūpestis, kad Iranas gali įgyti pernelyg daug regioninės įtakos. Irano remiamos grupuotės, tokios kaip Hezbollah, yra įtariamos atakų prieš Izraelio pozicijas prie Sirijos ir Libano sienų organizavimu, o Izraelis įtariamas rengiantis oro antskrydžius prieš konvojus, vežančius ginklus šioms organizacijoms.
2017 m. gruodžio 9 d. JAV prezidentas Donaldas Trampas paskelbė, jog JAV pripažįsta Jeruzalę Izraelio sostinę, į ją perkeldamas JAV ambasadą. Šis žingsnis buvo pasmerktas pasaulio lyderių ir sukėlė kruvinų protestų bangą prie Gazos pasienio iškart po ambasados atidarymo. Ambasada buvo atidaryta 2018 m. gegužės 14 d. Lietuvos prezidentės Dalios Grybauskaitės pozicija JAV ambasados perkėlimo klausimu buvo viena švelnesnių tarp ES narių.

Konflikto kaina

Indų idėjų kalvės Strategic Foresight Group skaičiavimais, 1991–2010 m. konflikto alternatyviosios sąnaudos sudaro 12 trilijonų JAV dolerių. Tokią sumą lėšų nuo BVP, ataskaitos duomenimis, dėl ginkluoto konflikto prarado Artimųjų Rytų šalys. Izraelio dalis sudaro beveik 1 trilijoną, Irako ir Saudo Arabijos – atitinkamai 2,2 ir 4,5 trilijono JAV dolerių. Kitaip tariant, taikos tarp Arabų Lygos ir Izraelio nuo pat 1991 m. atveju, statistinis Izraelio pilietis per metus gautų 44 000 JAV dolerių pajamų vietoje 23 000, gautų 2010 m.
Iš žmogiškojo kapitalo perspektyvos, skaičiuojama, jog ginkluotas konfliktas pareikalavo 92 000 gyvybių (74 000 karinio personalo ir 18 000 civilių, skaičiuojant nuo 1945 m. iki 1995 m.).