google/wiki40b huggingface dataset:
Čankajaus kultūra

Raida

Čankajaus kultūra apėmė dalį senosios Limos kultūros teritorijų. Ši lokali kultūra susiformavo po to, kai IX a. Vario kultūra atitraukė savo įtaką iš buvusių provincijų. Po to kurį laiką regioną valdė Čimu kultūros valstybė Čimoras, kol apie XIII a. pietinėse Čimoro provincijose atsirado prielaidos išsivystyti autonomiškai kultūrai.
Piečiau nuo Čankajaus buvo Ičmos kultūra, o šiaurėje klestėjo Čimu. Tikriausiai kultūroje egzistavo tam tikro lygio politinė konsolidacija, kur bendruomenių viršūnėje stovėjo kurakai.
Apie 1470 m. kultūros teritorijas nukariavo Inkų imperija, kuri įjungė ją į Činčasuju provinciją.

Bruožai

Čankajaus kultūros indėnai vertėsi žvejyba ir žemdirbyste, statė sudėtingus irigacinius įrenginius. Svarbiausios jų gyvenvietės buvo Lauri, Lumbra, Tambo Blanco, Pasamano, Pisquillo Chico, Tronconal. Architektūrai būdinga statyba iš nedegtų plytų (isp. adobitos), kurios kai kuriais atvejais derinamos su degtomis arba akmeniu.
Gyvenvietėse jau buvo specializuoti amatinkai, kurie užsiėmė vietos menų: keramikos, tekstilės, aukso dirbinių, medžio drožinių gamyba.
Čankajaus tekstilė buvo labai aukšto lygio: čia naudota medvilnė, linas, plunksnos. Išvystyti labai dailūs ir sudėtingi ornamentai, tarp kurių ypač dažni žuvų, zoomorfiniai, geometriniai motyvai.
Keramikai būdingi juodi piešiniai ant šviesaus fono. Ant vazų aptinkami maždaug 400 ornamentų tipų, kurie tikriausiai turėjo tam tikras prasmes. Ypač būdingas kultūros elementas - figūrėlės kučimilko (isp. cuchimilco), vaizduojančios žmones, išskėtusius rankas į šonus. Manoma, kad jos galėjo sergėti nuo piktųjų dvasių, todėl dažnai aptinkamos (beveik visada poromis) kapuose.
Juodoji kalba

Išorinė istorija

"Juodoji kalba nebuvo specialiai kuriama pagal jokį šabloną, nes turėjo būti savarankiška ir nuosekli, nepanaši į Elfų kalbą, tačiau organizuota ir išraiškinga, ko buvo ir tikimasi iš Saurono. Tai akivaizdžai buvo pastovi, taisyklinga ir lengvai perprantama kalba [...] Aš bandžiau kurti šią kalbą besilaikant kalbos normų, nes ši kalba turi būti prasminga, o nebūti atsitiktinis bjaurių garsų kratinys; tačiau ši kalba, nepaisant jos paprastumo priklauso aukštesnei ir labiau meniškai išsivysčiusiai literatūros formai. Pagal mane, tokius dalykus geriausiai galima pritaikyti senovinės ir modernios kultūros Orkams."
Nuo gerbėjo Tolkinas gavo taurę su Žiedo įrašų, parašytu Juodąja kalba. Jis šią taurę naudojo kaip peleninę. Tolkinas nemėgo Juodosios kalbos, nes būtent tokia ji ir turėjo būti – kraupi, šlykšti ir nemaloni. Būtent todėl Juodoji kalba yra viena iš fragmentiškiausių kalbų Tolkino kūryboje. Priešingai nei Elfų kalba, Tolkinas Juodąja kalba nerašė nei dainų, nei poemų. Vienintelis šios kalbos pavyzdys – įrašas ant Vieno Žiedo.

Vidinė istorija

Sauronas bandė paskelbti Juodąją Kalbą kaip oficialią jo valdomų žemių kalbą. Jis siekė užkariauti visą Viduržemio kontinentą ir visus šio krašto gyventojus priversti kalbėti šia kalba, tačiau šis tikslas jam tik iš dalies pasisekė. Nazgulai, Olog-hajai (Mordoro karininkų elitas) ir keletas Saurono aukščiausių leitenantų ir pareigūnų mokėjo ir vartojo Juodają Kalbą, tačiau ši kalba niekada nepaplito paprastų Orkų ir Žmonių tarpe, kurių žemes Sauronas buvo užkariavęs. Orkai buvo linkę sugadinti ir sumenkinti bet kokią kalbą, su kuria jie susidurdavo. Todėl Juodoji kalba stipriai asimiliavosi su Orkų gimtąją kalbą, jos žodynu ir gramatika, ir netrukus pakito į įvairias tarmes, kurios buvo sunkiai suprantamos skirtingoms Orkų grupėms bendraujant tarpusavyje. Trečiojo Amžiaus pabaigoje Orkai dažniau vartodavo Bendrąją Viduržemio kalbą (Vestrono kalbą), nei pakitusią Juodąją kalbą. Elfai atsisako vartoti Juodąją Kalbą, nes ji pritraukia Saurono Akies dėmesį.
Kražių valsčius

Kražių valsčius buvo Žemaitijoje. Centras – Kražiai.
Serozinė plėvė

Serozinė plėvė - organizme paplitęs vienasluoksnis plokščiųjų ląstelių dangalas. Yra trijų rūšių: krūtinplėvė, širdiplėvė, pilvaplėvė. Serozinės plėvės ertmėje yra nedidelis kiekis serozinio skysčio. Šis sluoksnis neleidžia suaugti pilvo ertmės organams, plaučiams tarpusavyje ir su aplinkinėmis struktūromis, taip pat ir širdžiai.
Jurbarko Antano Sodeikos meno mokykla

Istorija

1966 m. buvo įkurta Jurbarko muzikos mokykla. Veikė muzikos skyriai: fortepijono – styginių instrumentų, liaudies instrumentų, pučiamųjų instrumentų, chorinis – teoretinis, papildomo instrumento. 1990 m. mokyklai suteiktas kraštiečio operos dainininko Antano Sodeikos vardas. Nuo 2007 m. įvedus choreografijos ir dailės skyrius, muzikos mokykla pavadinta Antano Sodeikos meno mokykla.

Programos

Mokykloje veikia skyriai: fortepijono–styginių instrumentų, liaudies instrumentų, pučiamųjų instrumentų, chorinis – teoretinis, antro instrumento, choreografijos ir dailės.
Mokiniai mokosi pagal muzikos, dailės, šokio ugdymo programas: pradinio, pagrindinio bei išplėstinio ugdymo programą. Be individualių pamokų, veikia meno kolektyvai ir grupės: tautinių šokių kolektyvas „Mituvėlė“, jaunių choras, pučiamųjų instrumentų orkestras „Šventė“, choreografinė grupė prie pučiamųjų instrumentų orkestro, smuikininkų, kanklininkų, skudutininkų, akordeonininkų ansambliai. Dailės skyriaus mokiniai dalyvauja pleneruose, stovyklose. Daug mokinių yra miesto kultūros centro kolektyvų nariai.
Garavimas

Garavimas – medžiagos virsmas iš skystos į dujinę agregatinę būseną. Tai paviršinis procesas. Garavimui priešingas procesas yra kondensacija.
Garai yra iš skysčio išlėkusios molekulės: jei atomo (molekulės) kinetinė energija viršija skysčio paviršinę atomų (molekulių) ryšio energiją, jis palieka skystį. Didėjant temperatūrai, garavimas intensyvėja, nors garavimas vyksta nuolat ir bet kokioje temperatūroje (aukštesnėje nei 0 Kelvinų). Kai kurie metalai, garuoja ne iš skystos fazės, t. y. garavimas vyksta tiesiogiai iš kietos fazės, pastarasis procesas vadinamas sublimacija.
Kiekybiškai perėjimą iš skystos į dujinę būseną apibūdinantis dydis yra garavimo šiluma.
Grūšlaukės dvaras

Istorija

Įkurtas 1675 m. didikams Motiejui ir Benediktui Vainoms pasidalinus Salantų dvaro valdas. Grūšlaukės dvarui atiteko Grūšlaukės vaitija su Kumpikų, Juodupėnų, Jakštaičių, Narmantų, Pesčių ir Bajoralių kaimais.
Be minėtų kaimų, 1750 m. dvarui priklausė Buginiai, Kirkšiai, Mažonai, Padvarninkai, Palšiai, Pėtaraičiai, Peldžiai, Serapinai, Šaučikiai ir Urbaičiai.
Po 1861 m. baudžiavos panaikinimo vykdyta žemės reforma dvaro valdas apkarpė, kadangi nemažai dirbamos žemės teko perleisti iš baudžiavos paleistiems valstiečiams. 1870 m. atodirbio prievolę Grūšlaukės dvaro žemėje atlikinėjo Grūšlaukės miestelio, Kumpikų, Erlėnų, Pesčių, Naujųjų Salantų ir Juodupėnų valstiečiai.
Prasidėjus Lietuvos žemės reformai, 1922 m. dvaro valdos buvo paimtos valstybės nuosavybėn, dvaras išparceliuotas, o žemė išdalinta kumečiams ir iš Grūšlaukės valsčiaus kilusiems Lietuvos kariuomenės savanoriams kūrėjams.
Kovo 26

Vardadieniai

Arbutas – Ema – Emanuelė – Emanuelis – Feliksas – Josvainė – Josvilas – Laimis – Liudgaras – Teklė – Vydmantė
Antanas Strazdas

Antanas Strazdas (Strazdelis, 1760 m. kovo 9 d. Astrave, dab. Margėnai, Rokiškio rajonas – 1833 m. balandžio 23 d. Kamajuose) – lietuvių dvasininkas ir poetas.

Biografija

Tikrų faktų apie Strazdo biografiją yra labai mažai, todėl jis lietuvių literatūros istorijoje tapo pusiau legendiniu asmeniu. Žinoma, kad gimė baudžiauninko šeimoje, Astrave (Margėnuose), arba Kriugiškyje. Vaikystėje ganė gyvulius, paaugęs padėjo tėvams. Mokėsi Kurše, paskui Krėslavos kunigų seminarijoje, iš ten persikėlė į Varnius, kur po 9 mėnesių įšventintas į kunigus.
Kunigavo Kupiškyje (nuo 1800 m. sausio mėn. iki 1801 m. sausio mėn.), Subačiuje, Karsakiškyje, Jurgiškyje, Šimonyse, Uoginiuose, Kupreliškyje, Diliuose, Pandėlyje, Pelyšose, Papiliuose.
1820 m. persikėlė į Kamajus. Nuolatinių pareigų neturėjo, gyveno iš atsitiktinių dvasininko patarnavimų ir išsinuomotos žemės. Už „elgesį ne pagal luomo pašaukimą“ (augino sūnų) 1828 m. liepos 10 d. suspenduotas ir uždarytas į Pažaislio vienuolyną. Iš jo savavališkai pasitraukęs 1829 m., grįžo į Kamajus, apie 1832 m. nepilnus metus gyveno Skapiškyje. 1833 m. mirė po ilgos ligos, palaidotas Kamajuose.
Gyvam esant išleistas tik vienas poezijos rinkinėlis „Giesmės svietiškos ir šventos“ (1814 m.), kurį sudaro 9 eilėraščiai ir 2 religinės giesmės. Daug neišleistų eilėraščių plačiai paplito liaudyje, virto liaudies dainomis. Viena iš A. Strazdo giesmių – „Pulkim ant kelių“, prieš mišias Lietuvos bažnyčiose tebegiedama ir šiandien.
Antanas Grigelis (1929)

Antanas Grigelis (1929 m. gegužės 19 d. Švendubrė, Alytaus apskritis – 1995 m. liepos 4 d. Slupskas, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos zoologas hidrobiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1956 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. biologijos mokslų daktaras.
1956–1991 m. dirbo Biologijos institute (nuo 1959 m. Zoologijos ir parazitologijos institutas, nuo 1989 m. Ekologijos institutas). 1961–1968 m. Buivydiškių žemės ūkio technikumo, 1969–1971 m. – Vilniaus pedagoginio instituto, 1993–1995 m. – Slupsko pedagoginio universiteto dėstytojas. Nuo 1993 m. profesorius. 1967–1995 m. Lietuvos hidrobiologijos draugijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

Tyrė mažašeres žieduotąsias kirmėles oligochetus, kitas Lietuvos ežerų zoobentosą sudarančias gyvūnų grupes. Parašė, su kitais, apie 10 knygų.
Antanas Morkevičius

Biografija

1954 m. baigė Leningrado miškų technikos akademijos Medienos mechaninės technologijos institutą. 1967 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1944 m. liepos – spalio mėn. Tėvynės apsaugos rinktinės radistas, Sedos kautynių dalyvis. 1944 m. spalio – 1945 m. vasario mėn. Vokietijos kariuomenės statybos–pionierių bataliono karys. 1945 m. vasario – 1946 m. vasario mėn. karo belaisvis, kalintas Minsko, Oršos ir Vitebsko lageriuose. 1948–1950 m. dirbo Klaipėdos celiuliozės popieriaus, 1954–1956 m. – Klaipėdos medinės taros kombinate. 1956–1957 m. Klaipėdos baldų fabriko direktorius. 1957–1959 m. dirbo Liaudies ūkio tarybos Medienos ir popieriaus pramonės valdyboje. 1959–1961 m. Eksperimentinio baldų projektavimo biuro direktorius. 1961–1964 m. Liaudies ūkio tarybos Centrinio projektavimo biuro Taros ir įpakavimo skyriaus vedėjas. 1964–1967 m. Eksperimentinio taros konstravimo biuro direktorius.
1967–2004 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1979–1994 m. Materialinio aprūpinimo ekonomikos katedros vedėjas; nuo 1991 m. profesorius. 1993–2002 m. asociacijos „Lietuvos mediena“ direktorius.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos pagrindinės sritys: Lietuvos medienos pramonės ekonomikos ir istorijos tyrimai, medienos medžiagų mokslas, racionalus medienos panaudojimas. Paskelbė apie 300 straipsnių lietuvių ir užsienio spaudoje.
Salotos

Salotos – šaltasis užkandis, kurio pagrindą sudaro įvairios smulkintos daržovės arba vaisiai.
Lietuvių kalboje termiškai apdorotų daržovių salotos vadinamos mišrainėmis.

Gamyba

Salotoms gaminti naudojamos įvairiausios šviežios daržovės: salotos, agurkai, morkos, pomidorai, įvairūs kopūstai, ropės, špinatai, svogūnai, paprika ir daugelis kitų, taip pat žalumynai (krapai, petražolės, svogūnų laiškai), grybai. Užpilamos salotos grietine, augaliniu aliejumi, majonezu, actu. Pagardinimui tinka druska, cukrus, citrinos rūgštis, prieskoniai, virti kiaušiniai, sūris.
Vaisių salotos gaminamos taip pat kaip ir daržovių, tik parenkami joms tinkami užpilai ir prieskoniai. Vištienos salotose pagrindą sudaro vištiena.

Vartojimas

Salotos valgomos kaip atskiras patiekalas – šaltasis užkandis arba kaip garnyras prie mėsos, žuvies, bulvių patiekalų.
Šviežių daržovių salotos pasūdomos prieš pat jas patiekiant. Jei salotos pagamintos iš ypač švelnių daržovių, tuomet jos tik pagardinamos citrinos rūgštimi ar prieskoniais be druskos.
Jei salotos patiekiamos atskirai prieš pagrindinį patiekalą, jose būtinai turi būti žalumynų, kad sukeltų apetitą.
Vaisių salotos valgomos kaip desertinis patiekalas. Rekomenduojama patiekti atšaldytą.
Rusijos Tolimoji Šiaurė

Rusijos Tolimoji Šiaurė (rus. Крайний Север) – Rusijos (anksčiau – Tarybų Sąjungos) teritorijos dalis, daugiausia esanti šiauriau šiaurės poliaračio. Dauguma šių teritorijų pasižymi itin atšiauriu klimatu, tai аrktinė dykuma, tundra, miškatundrė ir dalis šiaurinės taigos.
Rusijoje (o anksčiau – Tarybų Sąjungoje) Tolimosios Šiaurės teritorijos apibrėžtos juridiškai, kadangi veikla joje dažnai remiama valstybės, ten mokami didesni atlyginimai.
Mykolas Glinskis

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš totorių kilmės Glinskių giminės. Tėvas Levas Glinskis, broliai Vasilijus Glinskis ir Ivanas Glinskis. Mokėsi Italijoje, kalbėjo visomis pagrindinėmis Europos kalbomis. Iš stačiatikybės perėjęs į katalikybę apie 12 m. buvo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Maksimiliano dvariškis, tarnavo Saksonijos kurfiursto Alberto kariuomenėje.
Grįžęs į Lietuvą tapo didžiojo kunigaikščio Aleksandro dvariškiu ir artimiausiu patarėju. 1498–1501 m. Utenos, 1501–1505 m. Merkinės, 1505–1506 m. Bielsko vietininkas, 1500–1506 m. Lietuvos dvaro maršalka. Jam priklausė Liškiava, Raigardas, Turovas ir kiti dvarai. Tapus Ponų Tarybos nariu jam patikėta pinigų kalykla ir vaško prekyba. Iš to pralobo. Vienas 1501 m. Melniko akto iniciatorių. Į Aleksandro karūnavimą Lenkijos karaliumi vyko kaip Lietuvos atstovas.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės, kuri 1506 m. Klecko mūšyje sumušė Krymo totorius, vadas. Dėl staigaus jo iškilimo ir didelės įtakos Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui kilo Ponų Tarybos narių opozicija, vadovaujama Trakų vaivados J. Zaberezinskio. Priešininkai apkaltino jį ketinimu užgrobti LDK sostą. Nušalintas nuo pareigų ir, nesulaukdamas bylos sprendimo didžiojo kunigaikščio teisme, 1508 m. sukėlė maištą. Jį numalšinus, apsigyveno Maskvoje.
1514 m. Maskvos didžiosios kunigaikštystės kariuomenei padėjo užimti LDK valdomą Smolenską. Negavęs jo valdyti, nesėkmingai mėgino pabėgti į LDK, vengdamas mirties bausmės grįžo į stačiatikybę. 1514–1527 m. Maskvoje kalintas. Paleistas, jo brolio Vosyliaus dukteriai Elenai Glinskajai ištekėjus už Maskvos didžiojo kunigaikščio Vasilijaus III. Po vyro mirties 1531 m. dukterėčiai tapus regente, tapo Bojarinų tarybos nariu ir įgijo didelę galią. 1534 m. nepagrįstai apkaltintas Vasilijaus III nunuodijimu. Kalėjime numarintas badu.

Šeima

Mykolas Glinskis buvo vedęs kunigaikštytę Eleną Ivanovną Telepnevą-Obolenską, kunigaikščio Ivano Vasoljevičiaus Obolenskio dukterį. Nuo santuokos su kuria turėjo sūnų Vasilijų (m. 1565) ir nežinomo vardo dukterį tapusią kunigaikščio Fiodoro Ivanovičiaus Troekurovo žmona.
Palmyros atolas

Palmyros atolas (angl. Palmyra Atoll) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Linijinėse salose, inkorporuota JAV teritorija. Plotas 12 km². Atolą sudaro du rifai, dvi seklios lagūnos, 50 smėlio ir rifų uolų salelių. Pagrindinė augalija – kokoso palmės, ratiklės, skaevolos. Atole per metus iškrenta 4445 mm kritulių, temperatūra vyrauja apie 29 °C.
Salą administruoja JAV. Oro uostai, keliai pastatyti per II pasaulinį karą. Dabar Palmyros atolas gamtos draustinis. Teritorija negyvenama, ją lanko mokslininkai, karinis personalas.
Sėjamoji gražgarstė

Botaninis apibūdinimas

30−60 cm aukščio vienmetis augalas. Stiebas stačias, šakotas, truputėlį palinkęs. Lapai lancetiški, karpytais pakraščiais. Žiedynas – ilga reta šluotelė. Žiedai šviesiai geltoni, kartais ryškiai geltoni su violetinėmis gyslelėmis. Vainiklapiai dukart ilgesni už taurėlapius. Vaisius – ankštis, pailga, su išsipūtusiomis siūlėmis, ryški išilginė 2-3 cm ilgio siūlė ir ilgas kardiškas snapelis. Sėklos šviesiai rudos, išsidėsčiusios dviem eilėmis, suspausto ovalo formos.
Žydi ir vaisius subrandina gegužės-birželio mėnesiais.

Paplitimas

Savaime auga Šiaurės Afrikoje, Pietų ir Centrinėje Europoje; Azijoje paplitusi nuo Mažosios iki Vidurinės Azijos ir Indijos. Lietuvoje savaime neauga.
Daug kur pradėta auginti kaip salotinė kultūra, ypač plačiai kultivuojama Italijoje. Gerai auga ir atšiauresnėse sąlygose, pavyzdžiui, Šiaurės Europoje ir Šiaurės Amerikoje.
Gerai auga sausoje, purioje dirvoje.
Gražgarstės lapus graužia kai kurių rūšių drugelių vikšrai.

Cheminė sudėtis

Sėklose yra daugiau nei 1 % eterinio aliejaus, kuriam išskirti reikalinga paruošiamoji fermentacija. Pagrindinė sudedamoji dalis - garstyčių aliejus. Be to, sėklose būna 25−34 % pusiau išdžiūvančio aliejaus, kurio sudėtyje vyrauja erukinė rūgštis (20−44 %), taip pat yra linolo rūgšties (12−24,9), linoleno rūgšties (iki 17 %), oleino rūgšties (iki 18 %) ir kitų rūgščių; taip pat yra steroidų, tioglikozidų. Antžeminėje augalo dalyje susikaupia alkaloidų ir flavanoidų.

Farmakologinės savybės

Antžeminė dalis pasižymi diuretinėmis, antibakterinėmis, laktogeninėmis savybėmis ir virškinimą gerinančiu poveikiu.

Reikšmė ir naudojimas

Jau Romos imperijoje buvo vartojama kaip afrodiziakas, tačiau iki XX amžiaus gražgarstės nebuvo auginamos ir kultūrinamos. Nebuvo ir moksliškai tyrinėjamos.
Gražgarsčių skonis yra sodrus, aštrokas. Daugiausia vartojamos salotoms ir kaip daržovinis mėsos ir miltinių gaminių priedas. Slovėnijos pakrančių regione dedamas į sūrio čeburekus. Italijoje gana dažnai vartojama gardinti picas: paprastai pjaustytų gražgarsčių barstoma baigiant kepti arba tik iškepus picą. Dažnai vartojama drauge su kitais prieskoniais ar vietoje jų. Kaip salotos valgomi jauni lapai, subrendusios sėklos kartais vartojamos kaip garstyčios.
Šilalės rajono savivaldybė

Kultūra

Šilalės rajonas yra Žemaitijos krašto dalis, priklauso Pietų Žemaitijos paregioniui, varniškiams.

Susisiekimas

Geležinkelių nėra, keliai jungia Šilalę su Plunge per Rietavą, Telšiais per Laukuvą ir Varnius, bei Taurage – apskrities centru per Pagramantį. Beveik per vidurį Šilalės rajoną kerta A1 magistralė, jungianti Kauną su Klaipėda, iki jos netoli iš daugumos rajono vietų.

Savivalda

Atstovaujamoji valdžia – Šilalės rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Šilalės rajono savivaldybės administracija.
Kazimierz Dobrowolski

Biografija

1912–1914 m. studijavo Jogailos universitete, 1915–1916 m. Vienos universitete, 1919 m. apgynė daktaro disertaciją. 1925 m. stažavo Sorbonoje.
1920–1935 m. dirbo Jogailos bibliotekoje, 1935–1965 m. Krokuvos universiteto profesorius. Nuo 1937 m. Lenkų mokslų akademijos, nuo 1962 m. Lenkijos mokslų akademijos narys.

Mokslinė veikla

Parašė Lenkijos socialinės ekonominės istorijos, kultūros istorijos ir teorijos, sociologijos, etnografijos, mokslo metodologijos studijų ir veikalų. Sukūrė vadinamąjį integralinių tyrimų metodą – kuo įvairiapusiškiau atskleisti tiriamų reiškinių atsiradimą ir plėtotę nulėmusius veiksnius, apibrėžti kultūrinių reiškinių funkcijas konkrečiame laike ir erdvėje.
FK Sumy

Istorija

Klubas įkurtas 1982 m. prie miško urėdijos Krasnopoljės gyvenvietėje. „Javoru“ vadintas klubas dalyvavo apskrities pirmenybėse. Vėliau persikėlė į Sumus.
2008 m. klubas pervadintas „Sumais“. Iškopė į Pirmą lygą.
2016/2017 metų sezone užėmė 15 vietą pirmenybėse ir dėl vietos Pirmoje lygoje kovojo išlikimo rungtynėse. jas laimėjo ir liko Pirmoje lygoje.
Piontnicos valsčiaus herbas

Piontnicos valsčiaus herbas (lenk. Herb gminy Piątnica) – Piontnicos valsčiaus heraldinis simbolis, pradėtas naudoti 2011 m. sausio 30 dieną.

Aprašas

Skydo viršuje paplatinta auksinė galva, kurioje juodas sparnus demonstruojantis šikšnosparnis, o žaliame lauke auksinis fortas su dvejais dvigubais juodais langais, virš kurių po juodą apskritą šaudymo angą.
Herbas simbolizuoja Piontnicos fortus ir juose gyvenančius šikšnosparnius.
Herbo autorius Robert Szydlik.
Dagis

Dagis – JAV lietuvių iliustruotas satyros ir humoro žurnalas, leistas 1909–1910 m. Bostone, Čikagoje ir Filadelfijoje.

Istorija

Leido B. J. Šlekaitis, Juozas Sakevičius, Vincas Jokubynas. Išėjo 12 numerių.
Redagavo Vincas Jokubynas, J. Šlekys, Petras Tumasonis.
Drexel Burnham Lambert

Drexel Burnham Lambert – buvęs stambus JAV investicinis bankas, kuris padėjo pagrindą antrarūšių obligacijų rinkai bei aršiai svertinio išpirkimo finansavimo plėtrai.

Istorija

Įsteigtas 1935 m. 1986 metais tapo pelningiausiu Volstryto banku ir penktu pagal dydį JAV banku. Netrukus (1990 m.) bankrutavo.
Balstogės Bialostočeko dekanatas

Balstogės Bialostočeko dekanatas (lenk. Dekanat Białystok - Białostoczek) – tai vienas iš 13 katalikų Balstogės arkivyskupijos dekanatų. Dekanas Andrzej Kozakiewicz.
Šarvuotasis transporteris

Šarvuotasis transporteris (kartais vadinamas sutrumpintai šarvuotis), paprastai lengvai šarvuota vikšrinė ar ratinė transporto priemonė, skirta karių ir krovinių pervežimui. Paprastai transporteriai nebūna skirti pačiam mūšiui, tačiau gali palyginus saugiau nuvežti karius į mūšio vietą. Šarvai saugo nuo kulkų ir skeveldrų. Iš esmės bet kuris prieštankinis ginklas transporterį įveikia labai lengvai.
Išimtis yra sunkieji šarvuotieji transporteriai, kurie yra perdaryti tankai be bokštelių. Jie turi tanko šarvuotumą, todėl mūšio lauke kur kas sunkiau sunaikinami. Sunkiojo šarvuotojo transporterio pavyzdys yra Izraelio Achzarit. Šie transporteriai yra perdaryti iš arabų atimti rusiški tankai T-54 ir T-55.
Paprastai transporteris varomas dyzeliniu varikliu. Kai kada galiai ir patikimumui padidinti montuojami du visiškai nepriklausomi (du starteriai, dvi aušinimo sistemos, dvi pavarų dėžės) varikliai, varantys skirtingas ašis.
Dauguma transporterių gali ir plaukti, nors audringesnėje jūroje greitai skęsta. Plaukimo greitis neviršija 3-6 kilometrų per valandą, reikalingos patogios vietos įvažiuoti ir išvažiuoti iš vandens. Prieš plaukdamas šarvuotis pakelia paprastai priekyje esantį apsaugos nuo nedidelių bangų skydą.
Net be kelio transporteris gali važiuoti 80 kilometrų per valandą ir greičiau. Jėgos stiprintuvų dėka ant plento šarvuotį valdyti ne sunkiau nei lengvąją mašiną. Tarybų Sąjungoje naudoti BMP serijos pėstininkų kovos mašinos neturėjo nei durų užrakto, nei užvedimo raktelio; variklis būdavo paleidžiamas paspaudus mygtuką.
Vikšrai paprastai padidina pravažumą, tačiau kalnuotose vietovėse jie praslysta per akmenis, todėl ten geriau tinka ratiniai šarvuočiai.
NATO šalyse labiausiai paplitęs transporteris yra JAV gamybos M113, kuris pradėtas naudoti dar XX a. šeštajame dešimtmetyje NATO šalyse bei JAV dabartinių ar buvusių sąjungininkų armijose.
Ratinio transporterio pavyzdžiu galėtų būti Vokietijos kariuomenės „Fuchs“ šarvuotis.
Transporteriai ir ypač pėstininkų kovos mašinos pakeitė kai kur anksčiau naudotą daug pavojingesnę tankų desanto taktiką.
Palmių salos

Palmių salos, dar vadinamos Dubajaus palmėmis – trijų didžiausių pasaulyje dirbtinių salų projektas Dubajuje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose.
Projektas neretai simboliškai vadinamas aštuntuoju pasaulio stebuklu. Dirbtiniai Dubajaus pusiasaliai − Džumeiros palmė, Deiros palmė bei Jebel Ali palmė bus pastatytos simbolinio bei svarbaus šiam reginiui medžio − datulių palmės (vadinamos medžiu, laikančiu galvą ugnyje, o kojas vandenyje) formos, susidedančios iš kamieno, 17 atšakų vainiko bei supančio pusmėnulio apvado – atliekančio užtvankos vaidmenį. Dirbtiniai pusiasaliai − Dubajaus turizmo plėtojimo programos dalis, skirta naftos išteklių išsekimo ekonominei atsvarai sukurti. Ateities Dubajaus tikslas − tapti vienu didžiausių pasaulyje turizmo plotu, darančiu žymią įtaką šalies ekonomikai.
Badeno kultūra

Badeno kultūra (Vengrijoje vadinama Pecelerio kultūra) – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Badeno, kur 1892 m. tirtas Konigsholės urvas, vardą.

Arealas

Badeno kultūra 3400–2800 m. pr. m. e. buvo paplitusi Austrijoje, Čekijoje, Slovakijoje, Jugoslavijos šiaurės vakaruose ir šiaurėje, Rumunijos vakaruose, Užkarpatės Ukrainoje. Skiriami trys laikotarpiai: ankstyvasis (Bolerazo), vidurinysis (klasikinis Badeno) ir vėlyvasis (Bronocicės). Marija Gimbutienė šios kultūros pradžią priskiria Černavodos kultūros ekspansijai į vakarus – pirmajai indoeuropiečių migracijos bangai.

Kultūra

Žmonės gyveno įtvirtintuose piliakalniuose arba upės terasose ar kyšuliuose įsikūrusiose gyvenvietėse, iki 3,5 x 4,5 m dydžio pusiau žeminėse su nuožulniu stogu; židiniai glaistyti moliu. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies žvejyba ir medžiokle. Lydė metalą; rasta akmeninių lydymo formų. Naudojo trikampius durklus su skyle kotui įtvirtinti, akmeninius kirvius. Būdinga pilkoji keramika. Mirusieji laidoti dažniausiai grupiniuose kapuose su žmonių ir gyvulių paaukojimais. Badeno kultūrą pakeitė Vučedolio kultūra.