google/wiki40b huggingface dataset:
Kariauna

Kariauna – nedidelė reguliari profesionalių raitųjų karių kariuomenė, savotiška genties vado, vėliau kunigaikščio asmens gvardija. Lietuvoje atsirado karinės demokratijos laikotarpio pabaigoje, formuojantis ankstyvojo feodalizmo struktūroms, ir iš pradžių gyvavo kaip menkai organizuota „vienkartinė“ protokariauna, kurios nariai ar bent jau jų dauguma gyveno savo ūkiuose ir buvo ekonomiškai nepriklausomi nuo kariaunos vado.

Istorija

Senovės germanų kariauna žinoma nuo I a. pr. m. e. Iš pradžių buvo laikina, nuo I a. kariauna sudarė kariuomenės branduolį. Kariauną išlaikydavo vadas, o ši jį gindavo. Kariaunos nariai, praturtėję per karo žygius, ilgainiui virto karine aristokratine genties aukštuomene. Germanams IV a. – VI a. įsiveržus į Romos imperiją kariauninkai įsigijo daug žemių ir virto feodalais.
Rusioje kariauna (družina) atsirado VIII-IX a. Vad. „vyresniąją kariauną“ sudarė žymesnieji kariauninkai, kurie kartu buvo ir kunigaikščio patarėjai. Plėtojantis feodalinei žemėvaldai, dauguma jų tapo stambiaisiais žemvaldžiais (bojarinais). Rusijoje kunigaikščių kariaunos gyvavo iki XVI a., t. y. iki dalinių kunigaikštysčių panaikinimo.

Lietuvių kariauna

Lietuvių kariauna pirmą kartą paminėta Henriko Latvio kronikoje (minimi – 1085 – 1227 m. įvykiai) aprašant lietuvių kunigaikščio Žvelgaičio 1205 m. žygį į vokiečių užvaldytą Livoniją, kai jis pasiekė estų žemes, ir Dangeručio (m. 1213 m.) įtaką Jersikai bei visos Latgalos, taip pat Naugarduko žemės puldinėjimus.
Kariaunos nariai buvo vadinami draugais, palydovais. Kariaunų vadais kunigaikščiai rinkdavo vienos ar kelių žemių kariauninkus: vokiečių ir rusų istorijos šaltiniuose minimos XIII a. pirmoji dešimtmečio lietuvių kariaunos, turinčios kelis tūkstančius kariauninkų. Per 1218–1219 m. žygį į Estijos vakarinę dalį dalyvavo iki 2000 vyrų. Susikūrus Lietuvos valstybei kariaunos sudarė kariuomenės smogiamąją jėgą, mokančią kovoti raitųjų rikiuotėje. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, kaip ir kitų Europos šalių, kariauninkų palikuoniai sudarė žymią tarnybiniai bajorai|tarnybininkų dalį. Kariauninkų (kariaunos narių arba su žirgais susijusių bernelių) motyvas lietuvių tautosakoje išliko iš XII a. – XIV a.
XII ar XIII a. atskirų kariaunų pagrindu susikūrė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė.
Stasia Baltus

Stasia Baltus-Daminaitytė (g. 1926 m. liepos 14 d. Šaltieji Šaltiniai, Kalvarijos valsčius) – Belgijos lietuvių veikėja.

Biografija

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945 m. persikėlė į Belgiją, į Briuselį. 1956–1999 m. Belgijos lietuvių bendruomenės pirmininkė, vėliau garbės pirmininkė. Atstovavo lietuviams Rytų ir Vidurio Europos kraštų asociacijoje „Solidarité Européenne“. Belgų visuomenės buvo pripažįstama atsakinga tautinės mažumos atstove.
Paklausos elastingumo koeficientas

Paklausos elastingumo koeficientas (dažniausiai – kainos atžvilgiu) ekonomikoje yra dydis, nusakantis prekės paklausos kiekio pokytį, pakitus prekės kainai. Jei paklausos koeficientas didesnis už 1 – paklausa lanksti (t. y. pirkėjai labai reaguos į kainos pokytį), jei lygus 1 – vienetinio elastingumo (bendrosios pajamos nepakis didinant arba mažinant kainą), jei mažesnis už 1 – paklausa neelastinga (pirkėjai nelabai reaguos į prekės kainos pokytį).

Paklausos elastingumo koeficiento kainos atžvilgiu apskaičiavimas

Tiesėje AB koeficientas skaičiuojamas dviem atvejais: šoninio taško atžvilgiu arba vidurio taško atžvilgiu. Ekonomikoje labiau priimtinas antrasis skaičiavimo būdas, nes skaičiuojant juo, nesvarbu, koks taškas pasirenkamas.
Paklausos elastingumas kainai apskaičiuojamas tokia formule:
Juozas Žemaitis (1926)

Juozas Žemaitis (g. 1926 m. rugpjūčio 30 d. Sparviniuose, Griškabūdžio parap.) – Lietuvos katalikų vyskupas.

Biografija

Baigęs pradinę mokyklą, mokėsi Šakių Žiburio gimnazijoje. Vidurinę mokyklą baigė Barzduose.
1945 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1949 m. rugsėjo 25 d. įšventintas kunigu. Vikaravo Veiveriuose. Per pusmetį neakivaizdiniu būdu užbaigė studijas, išlaikė egzaminus.
1950 m. paskirtas Marijampolės vikaru. 1953 m. – Simno parapijos administratoriumi. 1967–1989 m. klebonavo Šakiuose ir ėjo dekano pareigas.
1980 m. Šventasis Tėvas Jonas Paulius II suteikė monsinjoro titulą.
1989 m. Juozas Žemaitis davė amžinuosius įžadus marijonų vienuolijoje, paskirtas pilną savarankiškumą atgavusios Vilkaviškio vyskupijos apaštališkuoju administratoriumi, kovo 10 d. nominuotas tituliniu Tabaikaros vyskupu, o kovo 18 d. konsekruotas vyskupu.
1991 m. gruodžio 24 d. tapo Vilkaviškio vyskupijos ordinaru. Buvo Lietuvos Vyskupų Konferencijos ad hoc komisijos ryšiams su Lenkijos Vyskupų Konferencija pirmininku.
2002 m. sausio 5 d. popiežius Jonas Paulius II priėmė vyskupo Juozo Žemaičio MIC atsistatydinimą, sulaukus Kanonų teisės kodekse numatytos 75 m. amžiaus ribos, ir paliko jį Vilkaviškio vyskupu emeritu.
Šiuo metu vyskupas J. Žemaitis MIC gyvena Marijampolės marijonų vienuolyne (Bendoriaus g. 3).
Ermonela Jaho

Biografija

Ermonela Jaho pradėjo dainuoti būdama šešerių. Baigusi dainavimo studijas Tiranoje 1992 m. ji buvo priimta į Albanijos meno akademiją, kur studijavo metus. Po laimėto konkurso, kurį organizavo Italijos sopranas Katia Ricciarelli Albanijoje, 1993 m. ji persikėlė į Italiją, kur metus studijavo Mantovos akademijoje.

Karjera

Ermonela Jaho laimėjo daugybę tarptautinių konkursų: Giacomo Puccini konkursą Milane, 1997 m., Spontini tarptautinį konkursą Ankonoje, 1998 m., Zandonai Roverete, 1999 m. Ji koncertavo operos teatruose visame pasaulyje – Karališkuose operos rūmuose Londone, Metropolitan operos rūmuose Niujorke ir kituose.
Antanina Garmutė

Biografija

1948 m. keturiolikmetė viena ištremta į Irkutsko sritį. Dirbo Usoljės-Sibirskojės druskos kasykloje. 1950 m. paleista. 1957 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1965 m. technikos mokslų kandidatė. 
Dirbo inžiniere, 1960–1981 m. Kauno politechnikos instituto dėstytoja, nuo 1969 m. docentė. Tobulinosi Prahos inžinerinės technologijos institute. 1981–1989 m. dirbo Lietuvos statybos ir architektūros Mokslo tyrimų institute. 125 išradimų autorė ir bendraautorė.
Išgarsėjo viena pirmųjų apie tremtį išleidusi autobiografinę apybraižą „Ešelonai“. Parašė dokumentinės prozos, eilėraščių, dokumentinių apybraižų. Kūriniuose atsiskleidžia skaudi asmeninė autorės patirtis ir išgyvenimai, tremtinių, kovotojų dėl Lietuvos laisvės likimai.  Palaidota Išlaužo kapinėse.
Stasys Vitaitis

Biografija

XX a. pradžioje apsigyveno JAV. Dalyvavo Susivienijimo lietuvių Amerikoje veikloje. 1920-1938 m. redagavo laikraštį „Tėvynė“. Bendradarbiavo laikraščiuose „Viltis“, „Ateitis“, „Vienybė lietuvninkų“.
Gražina Matulaitytė

Gražina Matulaitytė-Rannit (1899 m. rugpjūčio 9 d. Vilnius – 1993 m. rugpjūčio 10 d. Putnamas, Konektikuto valstija; 2001 m. birželio 15 d. perlaidota Kaune, Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos dainininkė (lyrinis sopranas).

Biografija

Vyras estų poetas Aleksis Ranitas. 1916–1919 m. studijavo Sankt Peterburgo konservatorijos smuiko klasėje, 1920–1925 m. muzikos studijas tęsė Leipcigo konservatorijoje. 1925–1929 m. dainuoti mokėsi Berlyne ir Romoje. Kaip dainininkė debiutavo 1929 m. Valstybės operoje Kaune. Iki 1944 m. dainavo Kauno ir Vilniaus teatruose, sukūrė operų ir operečių vaidmenų. Kaip solistė koncertavo Paryžiuje, Berlyne, Romoje, Kopenhagoje, Osle, Stokholme, Prahoje, Maskvoje ir kitur. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, koncertavo lietuvių pabėgėlių stovyklose ir Didžiosios Britanijos kariuomenės teatre „Lowland“. Nuo 1952 m. gyveno JAV, surengė koncertų, į plokšteles įdainavo lietuvių kompozitorių kūrinių.
Kišalfeldas

Kišalfeldas arba Mažoji Vengrijos žemuma (veng. Kisalföld, svk. Malá dunajská kotlina) – lyguma Vengrijos šiaurės vakaruose, taip pat pietvakarių Slovakijoje (Dunojaus žemuma) ir pietų Austrijoje; Dunojaus vidurupio lygumos dalis. Užima ~8000 km² plotą. Vyraujantis paviršiaus aukštis 100–200 m. Šiaurėje – plokščia aliuvinė lyguma, kurioje Dunojaus vaga labai išsišakojusi į šakas ir pratakas. Pietuose – kalvota lyguma, yra bazaltinių atlikuonių. Per Kišalfeldą į Dunojų teka Raba. Auginama javai, cukriniai runkeliai, daržovės, vaismedžiai; galvijininkystė. Didžiausi Kišalfeldo miestai: Dėras, Papa, Sombathelis, Šopronas (Vengrija), Komarnas (Slovakija).
Korepetitorius

Istorija

Korepetitoriavimas nėra naujai atsiradęs reiškinys. Tai gilias tradicijas turinti veikla. Korepetitoriavimas formavosi nuo pat švietimo sistemos atsiradimo.
Lietuvoje 1539 m. įkurta „Partikuliarinė mokykla“, kurios tikslas ruošti Lietuvos bajorų ir turtingų miestiečių vaikus į Europos aukštąsias mokyklas. Šiai mokyklai vadovavo nekilmingas, tačiau išprusęs Abraomas Kulvietis (globotas Radvilų šeimos).
Egzistavo dvaro mokytojų sąvoka. Tai nekilmingi, tačiau išprusę mokytojai, kurie keliaudavo po dvarus ir mokė juose kilmingųjų vaikus.
Profesionalūs korepetitoriai ruošia abiturientus lietuvių kalbos, anglų kalbos, matematikos, chemijos, fizikos, biologijos egzaminams. Lietuvoje profesionalūs korepetitoriai paskutiniais metais daugiausia vadovaujasi LR Nacionalinio egzaminų centro sudarytomis bei Švietimo ministerijos patvirtintomis egzaminų programomis ir užduotimis, kadangi ruošia valstybiniams egzaminams.
Sororatas

Sororatas – santuokos forma, kuomet vyras susituoka (arba turi lytinių santykių) su savo žmonos seserimi, paprastai po to, kai žmona miršta arba paaiškėja kaip nevaisinga. Toks elgesys sustiprina ryšius tarp žmonos ir vyro giminių), suteikia galimybę giminėms susilaukti palikuonių.
Tokia praktika taikoma tarp eskimų šiaurės Aliaskoje, Kanadoje ir Grenlandijoje.
Teisės licenciatas

Teisės licenciatas (lot. Licentiatus iuris, sutrp. lic. iur.) - akademinis kvalifikacinis teisės srities laipsnis. Pagal studijų lygmenį teisės licenciatas lygiavertis teisės magistro laipsniui. Teisės licenciato laipsnis gali būti suteikiamas tiek pasaulietinės, tiek ir bažnytinės teisės srityse. Religinės (bažnytinės) teisės srityje - kanonų teisės licenciatas (JCL).

Šveicarija

Šveicarijoje teisės licenciatas suteikiamas tik universitetuose, teisės studijos trunka 8-10 semestrų, studijų metų rašomas diplominis darbas ir laikomi baigiamieji egzaminai. Teisės licenciatas Šveicarijoje yra sąlyga tapti advokatu. Bolonijos procesas paskatino dabartinę sistemą pertvarkyti į dvipakopę, įvedant bakalauro ir magistro laipsnius, licenciatą prilyginant magistro laipsniui, suteikiamą po 4,5 metų studijų.
Rusijos rublis

Istorija

Dabartinių pinigų prototipai buvo sidabro liejinio juostelės. Jų vertė buvo nurodoma įkertant tam tikrą kiekį įkirtų. Žodis rublis (nuo slaviško рубить – „kirsti, kapoti“) atsirado XIII amžiuje Novgorode ir reiškė pusę grivinos, tai yra, apie 200 gramų sidabro. 1704 m. Petras I įvedė kaldintas rublio monetas ir nustatė nuolatinę jos vertę – 28 g. sidabro. 1769 m. pradėtos naudoti rublio asignacijos – popierinis vekselis su ranka įrašyta paskolos verte rubliais. 1849 m. asignacijos pradėtos spausdinti iš karto nurodant jų vertę sidabru. Nuo 1897 m. pagrindine Rusijos valiuta tapo auksinis rublis.
Nuo 1919 m. tarybinis rublis buvo leidžiamas tik kaip popierinis kredito bilietas. 1961 m. į TSRS vidaus apyvartą buvo išleisti aukso atsargomis dengti TSRS valstybinio banko bilietai (nuo 25 rublių nominalo), kuriuos keitimui priimdavo ir užsienio bankai. Kartu išleista ir vario, alavo ir nikelio lydinio rublio moneta. Vėliau pasirodė ir jubiliejinės metalinės rublio monetos.
Rusijos federacija 1991 m. pradėjo leisti įvairaus nominalo banko bilietus ir kalti metalines rublio monetas. Tačiau vidaus apyvartoje plačiau buvo naudojamas vadinamasis „sąlyginis vienetas“ – dolerio atitikmuo. 2006 m. gegužės 24 d. Rusijos Valstybės Dūma priėmė įstatymą, draudžiantį vidaus apyvartoje ir įmonių bei biudžetinėje buhalterijoje naudoti kitas valiutas. Valdininkui, žiniasklaidoje pavartojusiam sąlyginio vieneto sąvoką, gresia nuo 40 iki 50 MPOT bauda. (MPOT = 100 rublių).
Rublio šimtosios dalies pavadinimas kapeika kilęs iš ilgą laiką ant šių monetų vaizduoto kario su ietimi (rus. копье).
Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetas

Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetas (rus. Юридический факультет Санкт-Петербургского государственного университета) – Sankt Peterburgo universiteto struktūrinis padalinys, viena iš seniausių teisės mokyklų bei vienas iš didžiausių teisės mokslinių tyrimų centrų Rusijoje; Teisės fakultetas.

Istorija

1724 m. sausį caras Petras Didysis išleido įsaką dėl Akademijos ir Universiteto Sankt Peterburge įsteigimo – “surinkimo mokytų žmonių, kurie jaunus žmones mokytų aukštųjų mokslų, būtent Teolofijos ir Jurisprudencijos (Teisių meno), Medicinos ir Filosofijos, iki tokio lygio, kurį jie pasiekė dabar“.
1760 m. rektorius Michailas Lomonosovas teisės profesoriumi Universitete paskiria akademinką G. F. Fiodorovičių.
1894 m. sausio 1 d. 1335 studentai (50 %) studijavo teisę (iš viso Universitete buvo 2675 studentai). Pagal studentų skaičių Teisės fakultetas buvo didžiausias Universitete.
Šilutės rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 27 sumažintas Šilutės rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Šarūnas Laužikas, jo pavaduotoju Sigitas Grinčinaitis. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Alvydas Paplauskas.
Šliaveliai

Istorija

Šliaveliai minimi 1632 m. Skudutiškio dvaro dokumente. XVII a. Skudutiškio dvaro kaimas. 1694 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje užrašyti Šliaveliai, kitaip Miliai. 1733 metais Šliavelių palivarke gyveno Jurgis Surgautas ir Dominyka Teresė Surgautienė (Pamarneckaitė). 1782 m., matyt, laikinai priklausė Suginčių dvarui.
Adjunktas

Adjunktas (vok. Adjunkt; rus. адъюнкт; iš lot. adjunctus 'prijungtas'):
– padėjėjo ar pavaduotojo pareigybė ar laipsnis kai kuriose veiklos srityse;
– daktaranto analogas TSRS ir Rusijos federacijos karinio švietimo sistemoje.
Žodžiu adjunktas kartais verčiamas pranc. adjoint 'asistentas, padėjėjas'. Prancūzijoje taip vadinami merų padėjėjai. Prancūzijos karinėje sistemoje žodžiu adjoint buvo vadinami kai kurie žemo rango kariniai valdininkai.

Protestantų bažnyčia

Protestantų bažnyčioje adjunktu vadinamas pastoriaus padėjėjas, kuris turi teisę vesti pamaldas ir aukojimus. Šios pareigos analogiškos vikarui. Paprastai adjunktas paskiriamas nusenusiam dvasinininkui, kuris pats jau nebegali atlikti visų savo pareigų.

Universitetai

Kai kuriose Vakarų Europos valstybėse (o seniau – Rusijos imperijoje) adjunktais vadinami kai kurių universitetų ir akademijų profesorių padėjėjai. Tai jaunesnė pareigybė mokslinę stažuotę atliekantiems asmenims.
Rusijos imperijoje adjunktas būdavo Peterburgo mokslų akademijos profesoriaus padėjėjas. Pradžioje adjunktai buvo studentai profesorių padėjėjai, į kurių pareigas įeidavo dėstyti Akademijos gimnazijoje (rus. Академическая гимназия).
Vėliau adjunktai buvo universitetų darbuotojų kategorija. Adjunktu arba adjunktu profesoriumi buvo vadinamas katedros profesoriaus pavaduotojas, pavadavęs profesorių kaip katedros mokslinį vadovą.
Adjunkto pareigos buvo panaikintos 1863 m., kai buvo įvestas bendras universitetų statutas. Adjunktus pakeitė docentai. Adjunktų pareigos buvo ne tik universitetuose, bet ir kai kuriose kitose aukštojo mokslo įstaigose.

Karinis mokslas ir švietimas TSR ir Rusijos Federacijoje

Nuo 1938 m. Tarybų Sąjungoje adjunktais imta vadinti karininkus, kurie adjunktūroje ruošiami mokslinei ar mokslinei pedagoginei veiklai aukštojoje karinėje mokykloje arba Ginkluotųjų pajėgų ar Vidaus reikalų ministerijos mokslinio tyrimo institucijoje.
Adjunktūra yra karinis aspirantūros (doktorantūros) analogas. Adjunktūros tikslas – parašyti disertaciją ir apginti mokslų kandidato laipsnį.
Dabar adjunktai egzistuoja Rusijos Ginkluotosiose pajėgose.
Veiviržėnų valsčius

Veiviržėnų valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Veiviržėnai.
Buvusio Veiviržėnų valsčiaus teritorijoje kalbama šiaurės žemaičių kretingiškių tarme.
Plimutas (Pensilvanija)

Istorija

Gyvenvietė irokėzų žemėse įkurta 1769 m. Nuo XIX a. pradėta akmens anglių gavyba, Plimutą pasiekė geležinkelis, kėlėsi imigrantai (ypač lenkai, lietuviai, slovakai).

Lietuviai

Lietuviai mieste apsigyveno XIX a. vid., 1890 m. jų būta virš 2000, o nuo XX a. pr. ėmė mažėti. Plimuto lietuvių dramos vaidilų draugija (įkurta 1896 m.) suvaidino pirmąjį JAV lietuvių spektaklį (Antano Truskio „Be sumnenės“). Veikė vakarinė suaugusiųjų mokykla (nuo 1887 m.), Šv. Kazimiero bažnyčia, ėjo laikraščiai „Vienybė lietuvninkų“ (1886–1907 m.), „Valtis“ (1894–1895 m.), „Tėvynė“ (1896–1900 m.), 1886–1897 m. Plimute išleistos 39 lietuviškos knygos.
1884 m. įkurta bendra lietuvių–lenkų katalikų Dievo Motinos Gimimo parapija, pirmasis klebonas – W.Spryszynskis. Vėliau klebonavo kun. Antanas Varnagiris ir kun. Aleksandras Burba. Pastarasis ėmė burti lietuvius, tuo pačiu iššaukdamas trintį tarp abiejų tautų tikinčiųjų. Tada kun.A.Burba įsteigė atskirą parapiją lietuviams ir jau 1890 m. spalio 27 d. mieste atidaryta JAV pirmoji tik lietuvių statyta Šv. Kazimiero bažnyčia. 1895 m. pr. į atlaidus Plimute suvažiavo nemažai lietuvių kunigų: be Aleksandro Burbos dalyvavo Petras Abromaitis, Juozas Gricius, Jonas Kuras, Juozas Mašiotas, Mykolas Pėža, Mykolas Šedvydis, Juozas Zlatožinskas, Juozas Žebrys ir Jonas Žilius-Žilinskas. Jie nusprendė kurti lietuviškų mokyklų tinklą Pensilvanijos valstijoje. Mokytojomis turėjo dirbti vienuolės, todėl tąkart nuspręsta steigti ir lietuvių katalikių vienuolyną. Kunigų A.Burbos ir J.Zlatožinsko mirtys šiuos planus kiek sutrikdė, Šv. Kazimiero seserų kongregacija buvo įsteigta tik 1907 m. Plimuto Šv.Kazimiero bažnyčioje nuo 1925 m. vargonininku dirbo žinomas pianistas ir chorvedys Petras Karašauskas – čia suorganizavo mišrųjį, mergaičių ir berniukų chorus bei orkestrą.
O jeigu Dievas būtų Saulė?

Turinys

Džeimė Spagnoleti, besiruošianti tekėti už advokato Džefo, dirba greitosios pagalbos priėmimo skyriuje ir pirmoji suteikia pagalbą čia atvykstantiems žmonėms. Tokių įvykių fone nuo šautinių žaizdų miršta Džeimės tėvas, policininkas, o netekti dar labiau apsunkina tai, kad mergina prieš mirtį su juo susipyko. Kamuojama prieštaringų jausmų, ji padaro klaidų darbe ir gauna priverstinį pasiūlymą laikinai persikelti į kitą skyrių. Čia ji susipažįsta su Melisa – pagyvenusia moterimi, kenčiančia nuo vėžio. Nors šios dukra desperatiški stengiasi priversti motiną gydytis, pastaroji atrodo susitaikiusi su likimu ir tiesiog nori nugyventi likusias dienas savo namuose. Po pradinės antipatijos, vėliau tarp Džeimės ir Melisos atsiranda ryšys, ir, stebėdama šios elgesį, jaunoji moteris pradeda suvokti, kad gyvenimas nesibaigia mirtimi...
Michael Naura

Biografija

Gimė 1934 m. rugpjūčio 19 d. Klaipėdoje. Baigė žurnalistikos, filosofijos ir sociologijos studijas Berlyno laisvajame universitete. 1953-1964 m. vadovavo vienai iš žymiausių to meto Vokietijos džiazo grupių Michael Naura Quintett. Baigęs muzikanto karjerą pradėjo dirbti žurnalistu. Dirbo Šiaurės Vokietijos radijuje, kur vadovavo džiazo programų kūrimui. Per savo žurnalisto karjerą parašė nemažai straipsnių apie džiazą į įvairius leidinius.
Danguolė Baukaitė

Biografija

1965 m. LTSR Valstybinėje konservatorijoje baigusi aktoriaus meistriškumo studijas, pradėjo dirbti Kauno Kauno valstybiniame dramos teatre. 
Mamerto Karklelio žmona.
Valentina Šimkuvienė

Biografija

Mokėsi Kauno, Panevėžio ir Šiaulių vidurinėse mokyklose. 1964–1968 m. studijavo Šiaulių pedagoginio instituto (ŠPI) Filologijos fakultete, rusų kalbos mokytoja.
1976–1980 m. studijavo Vilniaus valstybinio universiteto aspirantūroje. 1981 m. apgynė istorijos mokslų kandidatės disertaciją „LKP veikla ugdant gamybinį aktyvumą pramonės darbininkų tarpe (1952-1961)“. 
1968–1981 m. ŠPI dėstytoja, 1981–1983 m. vyr. dėstoja. 1983–1996 m. Filologijos fakulteto dekanė, 1987 m. docentė. 1996–2007 m. Šiaulių universiteto Humanitarinio fakulteto istorijos katedros docentė.
1995–2000 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė. 1995–1997 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše). 
Šiaulių moterų asociacijos tarybos, Šiaulių miesto etnokultūros ekspertų komisijos narė. 1990–2007 m. Šiaulių rusų kultūros centro pirmininkė. Nuo 1998 m. Maskvos mero įsteigtos stipendijos globėjų tarybos narė. 2006 m. įteiktas Šiaulių apskrities Garbės ženklas. 
Sutuoktinis Kęstutis, sūnus Andrius.
Algirdas Skrebiškis

Algirdas Skrebiškis (g. 1956 m. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Giedrius Mociūnas

Biografija

1999 m. baigė Biržų „Aušros“ vidurinę mokyklą. Šiuo metu yra IĮ "MB Biuro ekspertai" savininkas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Biržų skyriaus narys, nuo 2005 m. skyriaus tarybos narys, nuo 2007 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas, Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos Biržų skyriaus pirmininkas.
2005–2007 Biržų rajono savivaldybės Jaunimo reikalų tarybos pirmininkas.
Sutuoktinė Oksana Mociūnienė, duktė Monika Mociūnaitė Viltautė Mociūnaitė.
Sviliškių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Mielėnų piliakalnis 9 kmManiuliškių piliakalnis 2,5 kmArajų piliakalnis 19 kmBradesių piliakalnis 8 kmSuvieko piliakalnis 7 kmIvoniškių piliakalnis 3 kmPetraučiznos piliakalnis 6 kmAntaniškių piliakalnis 8 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Rasų kapinės

Rasų kapinės yra Vilniaus pietrytinėje dalyje, Rasų mikrorajone; Rasų−Ribiškių kalvyne. Tai vienos seniausių ir svarbiausių kapinių Lietuvoje.
Rasų kapinės yra dvejos: Senosios Rasos, įsteigtos 1796 metais (apie 1820 metus aptvertos mūro siena); jų viduryje pastatyta neogotikinė koplyčia (1841−1850 m.) su varpine (1888 m.), ir Naujosios Rasos (įkurtos po I pasaulinio karo už slėnio).

Istorija

Rasų kapinės įsteigtos 1796 metais. Iki XIX a. pradžios žmonių palaikai būdavo laidojami miestuose prie bažnyčių šventorių. Tačiau laikui bėgant prie bažnyčių pradėjo stigti vietos, tad kapinės pradėtos steigti miesto pakraščiuose.
Iš pradžių kapines juosė medinė tvora, tačiau per prancūzų karvedžio Napoleono Bonaparto žygį ji buvo sudeginta. Naują, mūrinę tvorą Rasų kapinėse 1820 m. pastatė misionieriai. Kai ši amžino poilsio vieta buvo įkurta, žmonės čia statydavo paprastus paminklus. Dažniausiai – apvalius akmenis su ant jų išraižytais užrašais. Vėliau paminklus miestiečiai statydavo iš plytų.
Nuo XX amžiaus pradžios antkapius kurdavo meistrai. Anuomet populiariausi buvo medžių formos kryžiai. Kapinėse yra iš betono nulietų, šakočius primenančių paminklų – meistrai liedavo betoną ir laukdavo, kol šis sustings į įvairias įdomias formas.
Kapinėse yra koplyčių, kolumbariumų. Juose buvo laidojami turtingi žmonės. Žmonės dažniausiai buvo laidojami rūsiuose, o virš jų specialistai įrengdavo altorius. Juose už mirusiuosius melsdavosi artimieji. Į rūsius buvo galima patekti pro šoninius įėjimus. Jie būdavo užridenti dideliais akmenimis. Rūsiai paprastai būdavo 2-3 aukštų.
Rasų kapines sudaro kelios kalvelės. Viena iš jų vadinama „Angelų kalneliu“. Joje stūkso maži paminklai. Čia anuomet būdavo laidojami vaikai.
Rasų kapinėse gausu įdomių paminklų. Dažniausiai tokie paminklai skirti žinomiems žmonėms. Pavyzdžiui, netoli M. Romerio kapo stūkso paminklas garsiam to meto gitaristui. Priešais – antkapis su P. Višinskio vardu. Greta – M. K. Čiurlionio kapas. Nors jis mirė Varšuvoje, palaikai buvo atgabenti į Vilnių. Kompozitoriaus bareljefą sukūrė Juozas Zikaras.