1961 m. pasaulio šachmatų čempionatas

1961 m. pasaulio šachmatų čempionatas tai pasaulio šachmatų čempionato mačo revanšo varžybos dėl pasaulio čempiono vardo tarp M. Talio ir M. Botviniko. Buvo žaidžiamas 24 partijų mačas. Jis vyko 1961 m. kovo 15 – gegužės 12 d. Maskvoje. Eksčempionas turėjo laimėti mačą. Esant rezultatui 12 : 12 pasaulio čempionas Michailas Talis išsaugotų titulą. Nugalėjo M. Botvinikas 13 : 8 (+10,-5,=6) ir antrą kartą susigrąžino pasaulio čempiono titulą.

Dalyviai

FIDE 1956 m. buvo priėmusi pasaulio šachmatų čempionato taisyklių pataisą, kurioje pralaimėjęs mačą pasaulio čempionas įgyja teisę į revanšo mačą. Ta pataisa antrą kartą pasinaudojo M. Botvinikas.

Eksčempionas

Prieš 1960 m. mačo pabaigą, kai rezultatas jau buvp +3 M. Talio naudai M M. Botvinikas paklausė Goldbergo: Kaip galvojate ar žaisti man mačą revanšą?“ Šis pamostigavęs rankomis atsakė: Ka Jūs, ką Jūs!” Visi buvo apakinti M. Talio kombinacijų žvilgesio. Kaip prisimena M. Botvinikas: „Tada aš supratau, kad mačą revanšą būtinai reikia žaisti“. Jau mačo pabaigoje jis buvo numatęs, kai kuriuos, būsimos kovos, strategijos kontūrus.
Šachmatų olimpiadoje Leipcige, M. Botvinikas atrado, kad „ kai geriu žaidimo metu kavą, manęs užtenka visoms penkioms valandoms“. Nuo to laiko į partijas pradėjo nešiotis termosą su kava. Be to, kruopščiai išstudijavęs pralaimėtą mačą, jis nusprendė: pirma, „pasimokyti iš M. Talio ir tapti geru ir gudriu praktiku“, antra, „paruošti tokius debiutus ir su jais susijusius vidurio žaidimo planus, kur kova turi uždarą pobūdį, lenta padalyta į atskiras zonas, kur figūros neturi judėjimo laisvės; tegu padėtis objektyviai ir bus blogesnė, bet užtai varžovas negalės efektyviai pasinaudoti savo gabumais…“

Čempionas

Skirtingai nuo M. Botviniko ir V. Smyslovo, M. Talis, tapęs čempionu, nesiruošė sėdėti namie – jis troško žaisti. Vasarą dalyvavo mače SSRS – Vakarų Vokietija, kur žaidė sėkmingai (per 8-ias partijas prarado tik pustaškį). Po to žaidė Leipcigo šachmatų olimpiadoje prie 1-os lentos, kur triuškino varžovus išskyrus paskutinijį turą, kai nieko nelemiančioje, labai aštrioje, partijoje pralaimėjo J. Penrouzui. Naujuosius metus čempionas pasitiko Stokholme – kalėdiniame turnyre, kur jis surinko 9½ iš 11-os.
Per nepilnus metus M. Talis suspėjo duoti ne vieną dešimtį simultanų, dalyvauti daugybėje priėmimų. Toli gražu ne galiūno sveikata pasižymintis čempionas neatlaikė tokio tempo, be to, jis ir nekreipė dėmesio į savo sveikatą. M. Talis, pilna prasme, buvo „žmonių“ čempionas.
Keleta mėnesių prieš mačą revanšą pateko į ligoninę, kur jam pašalino vieną inkstą. Ar galėjo tokioj būklėj žaisti mačą? Gydytojai rekomendavo atidėti mačo pradžią mėnesiui ir SSRS sporto komitetas buvo linkęs pritarti Latvijos šachmatų federacijos prašymui, bet tam pasipriešino M. Botvinikas, kuris pareikalavo, kad M. Talis atvyktų į Maskvą, kur jį apžiūrėtu gydytojai!
„Sužinojęs apie tai, – prisimena J. Averbachas, – M. Talis šyptelėjo : Nieko, aš ir taip jį aplošiu!“ Tai buvo jo pirmoji klaida: manydamas, kad M. Botvinikui jau viską yra įrodęs ir, kad lengvai įveiks varžovą dar kartą, jis klydo. V. Smyslovo atvejis, kai šis prieš trejus metus beviltiškai pralaimėjo mačą revanšą M M. Botvinikui, jam nekėlė nerimo.

Prognozės prieš mačą

Šachmatų publika neturėjo abejonių, kad M. Talis antrą kartą sutriuškins M. Botviniką, Jie nekreipė dėmesio į čempiono ligą ir eksčempiono sugebėjimus pasiruošti mačui. Daugumas buvo sužavėti M. Taliu ir geidė, kad šis stebuklas tęstusi. Bet, kad žaisti taip, kaip 1960 m., reikėjo fizinių jėgų ir normalaus pasitikėjimo savimi.
Kaip tik to pasitikėjimo 1961 m. M. Taliui buvo per akis. Jis nusiteikė į artėjančią kovą per daug lengvabūdiškai. Daug rūkė, buvo blogos fizinės būklės, propagavo „šviežios galvos“ idėją. Apie ją vėliau, savo knygoje apie mačą, M. Talis rašė: "Dėl tokio varginančio mačo žymiai svarbiau išlaikyti šviežią galvą, nei ateiti į žaidimą su dviem čemodanais teorijos naujovių, kai … dėl nuovargio būsi nepajėgus pasinaudoti po debiuto įgyta persvara“.

Po mačo

M. Botvinikas džiūgavo ir kartojo per susitikimus žurnalistams „… parodžiau, kaip reikia žaisti su Taliu“.
Titulo praradimą M. Talis priėmė su jam įprasta ironija. Jis, nežiūrint pastangų, niekada iki ankstesnio lygio nebepakilo, gal būt ir todėl, kad jo sveikata irgi nebepakilo iki ankstesnio lygio.
Kada vėliau jo klausdavo apie kurį nors jauną talentą, atsakymo pabaigoje kartais pridėdavo: „ Kai aš buvau jo metų, jau buvau eksčempionu“.