Skraidantis diskas

Skraidantis diskas (dar dažnai vadinamas „frisbiu“) – dažniausiai iš plastiko pagaminta, disko formos, nuo 20 iki 25 cm diametro sklendžianti lėkštė su užapvalinta briauna (leidžianti diskui kilti, kai diskas skrisdamas oru sukasi). Skraidančių diskų yra įvairaus dydžio, priklausomai nuo naudojimo paskirties. Su skraidančiais diskais yra žaidžiama daug įvairių sportinių ir pramoginių žaidimų, todėl yra naudojamos įvairios diskų metimų ir gaudymo technikos. Nemaža dalis skraidančių diskų yra gaminami reklaminiais tikslais.
Frisbiais vadinami skraidantys diskai, dažniausiai naudojami žaidžiant ultimeitą. Ultimeite naudojami standartizuoti diskai, sveriantys 175 gramus. Pramogai yra kuriami įvairiaspalviai, ultravioletiniuose spinduliuose spalvas keičiantys, šviečiantys (su šviesos diodais) ir sugertą šviesą spinduliuojantys diskai.
Skirtingai negu ultimeite, diskgolfe skraidantys diskai yra mažesni, bet pagaminti iš tankesnės medžiagos ir sunkesni. Diskgolfo diskai yra sukurti įveikti didelius atstumus, padidinti/sumažinti disko greitį, stabilumą ir nuskrendamą atstumą. Pagrindiniai diskai: tolimų distancijų diskai (skrendantys 100–300 metrų), vidutinio nuotolio diskai (skrendantys 25–100 metrų) ir metimo į krepšį diskai.
Prie skraidančių diskų dar yra priskiriami skraidantys žiedai, galintys skristi kur kas toliau už tradicinius skraidančius diskus.

Istorija

Volteris Frederikas Morisonas (Walter Frederick Morrison) ir jo būsimoji žmona Liusilė (Lucile Morrison) pirmieji atrado šiandieninę rinką skraidantiems diskams 1938 metais, kai Volteris ir Liusilė savo kepyklėlėje pradėjo siūlyti įsigyti pyragą su lėkšte už 25 centus. Lėkštę, likusią nuo pyrago, jie pradėjo tarpusavyje mėtyti pirmyn ir atgal Santa Monikos paplūdimyje Kalifornijoje. Tai buvo gera pradžia, nes perkant pyragą ir lėkštę už pačią lėkštę reikėdavo sumokėti 5 centus, taip šalia esančiuose paplūdimiuose, Volterio ir Liusilės dėka atsirado daugiau lėkštes mėtančių žmonių. Jie tęsė savo verslą iki Antrojo pasaulinio karo, kai Morisonas tarnavo JAV oro pajėgų būryje P-47. Grįžęs Morisonas nubraižė aerodinamišką skraidantį diską, kurį pavadino „Whiralo-Way“. 1948 metais po maketo pakeitimų ir eksperimentų su keliais prototipais, Morisonas ir jo verslo partneris Vorenas Frančonis (Warren Franscioni) pradėjo gaminti pirmuosius plastikinius diskus. Savo išradimą jie pavadino skraidančia lėkšte (angl. Flyin-Saucer). Morisonas ir Frančonis nutraukė savo partnerystę 1950 metais. Po tolimesnių disko dizaino tobulinimo darbų, 1955 metais Morisonas pradėjo gaminti naują diską „Pluto Platter“. Vėliau, 1957 m. sausio 23 d. (per savo 37 gimtadienį), visas teises pardavė žaislų gamybos kompanijai „Wham-O“. Tais pačiais metais Volteriui Morisonui buvo įteiktas apdovanojimas už geriausią JAV dizaino patentą – jo skraidantį diską.
1957 m. birželį vienas iš „Wham-O“ steigėjų Ričardas Kneras (Richard Knerr), norėdamas paskatinti pardavimus skraidantiems diskams, priskyrė papildomą vardą „Frisbee“ ('frisbis'), sužinojęs, jog Konektikuto koledžo studentai mėtydami lėkštes iš vietinės kepyklėlės vadino juos „Pluto Platter“ vardu, Terminas „Frisbee“ buvo sugalvotas dėl tokiu vardu esančios pyragų kepyklos „Frisbie Pie Company“. 1982 m. Morisonas pareiškė „Forbes“ žurnalui, kad jis jau gavo apie 2 milijonus JAV dolerių už autorinius honorarus ir teigė „nieku gyvu nekeisiąs pavadinimo“. 
„Wham-O“ kompanijoje sėkmingai su frisbio fenomenu dirbęs žmogus buvo Edas Hedrikas (Ed Headrick). 1964 m. jis buvo paskirtas pagrindiniu vadybininku ir viceprezidentu, atsakingu už rinkodarą. Hedrikas pakeitė „Pluto Platter“ disko dizainą, sumažindamas briaunos storį, kad būtų galima tiksliau išmesti diską.
Pardavimai išaugo, kai ši skraidantis diskas buvo pradėtas pristatyti kaip nauja sporto rūšis. 1964 m. į prekybą buvo išleistas „profesionalus diskas“, skirtas sportui. Hedrikas užpatentavo savo patobulintą diską „Frisbee“ patento vardu. Hedrikas, dažnai laikomas „diskų sporto tėvu“, įkūrė Tarptautinę frisbio asociaciją (angl. The International Frisbee Association (IFA)) ir pradėjo kurti diskus, žaidimus ir taisykles įvairioms sporto šakoms su disku, kaip „toliausiai numestas diskas“, „guts“, „freestyle“. Po mirties Hedriko palaikai buvo kremuoti ir panaudoti gaminant „atminimo“ diskus, skirtus padovanoti Hedriko šeimos nariams ir artimiems draugams.

Freestyle

Freestyle, tai akrobatinių veiksmų su skraidančiu disku demonstravimas, neleidžiant jam nusileisti ant žemės. Triukų demonstravimas dažniausiai vyksta kaip individuali rungtis, tačiau dažnai ir poromis, sudarytomis iš dviejų žaidėjų. Pasirodymai vertinami komisijos balais už kūrybiškumą, judesių plastiką, sudėtingumą ir naudojamas technikas. Freestyle praktikuojamas esant lauke, dažniausiai paplūdimiuose, tačiau šaltuoju sezonu žaidžiama ir sporto salėse.