Kleboniškių vėjo malūnas

Kleboniškių vėjo malūnas – kepurinis vėjo malūnas, vienas ilgiausiai Lietuvoje malęs grūdus, stūksantis Kleboniškių kaime–muziejuje (Pakalniškių sen.), Radviliškio rajone, apie 5,5 km į rytus nuo Šeduvos, prie kelio  2910  Rozalimas–Plaučiškiai–Pakalniškiai . Šalia medinio malūno įrengtas aukštas žaibolaidžio stiebas, pastatyta rodyklė į Kleboniškių piliakalnį (0,2 km).
1884 m. kairiajame Daugyvenės krante, prie senojo Panevėžio kelio, ant kalvos iškilęs vėjo malūnas yra kelrodis atvykstantiems į Kleboniškių etnografinį kaimą, priklausantį Daugyvenės kultūros istorijos muziejui-draustiniui. 18 ha plote, senoje kaimavietėje stovi kelios dešimtys pastatų, suręstų stiliumi, kuris XIX-XX a. sandūroje buvo būdingas Radviliškio apylinkėms. Greta buvo įsikūręs malūnininkas ir kampininkas. Ši kaimo dalis buvo pavadinta Šilais. Sovietmečiu apleistas malūnas buvo atnaujintas ir yra bene vienintelis veikiantis vėjo malūnas Lietuvoje. 
Vėjo malūnas su technologine įranga – technikos paminklas. 1971 m. jis buvo įrašytas į vietinės reikšmės architektūros paminklų sąrašą, nuo 1997 m. – įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 23183). Veikiančio malūno muziejinė paskirtis leidžia lankytojams geriau pažinti šį unikalų technikos paminklą. Jis naudojamas pažintinio turizmo reikmėms, lankytojams demonstruojamas malimo procesas.    
Malūno siluetas darniai įsilieja į archaišką kaimo aplinką. Tai vienas geriausiai išlikusių vėjo malūnų Šiaulių krašte. Jo atnaujintas pastatas išlaikė visus šio tipo medinės architektūros statiniams būdingus bruožus. Suremontuoti mechanizmai gali malti grūdus naudojant vėjo energiją. Malūnas yra vienas lankomiausių objektų visame Šiaulių krašte.

Istorija

XIX a. antroje pusėje kaimo ūkininkas Mykolas Silickas nedirbamą žemės rėžio galą išnuomojo malūnui statyti, malūnininko sodybai kurti. Kleboniškių malūną 1884 m. pastatė malūnų meistras Šiaulinskis. 1908 m.  malūną iš Osipo Gvaldos nupirko Kazimieras Grabaliauskas. 1910 m. jis malūną perdavė Norbertui Zenkevičiui iš Vardukšnių kaimo. Naujasis malūnininkas malė Kleboniškių ir aplinkinių kaimų ūkininkams, vėliau jam padėjo sūnūs Pranciškus, Stasys ir Romas. 1926 m. malūno savininku tapo sūnus Pranciškus, garsėjęs kaip sumanus malūnininkas. Pranciškus Zenkevičius (1898-1981), apie dešimtmetį ragavęs emigranto duonos Urugvajuje, grįžo į tėvų namus ir malūną. Į Kleboniškių malūną malti veždavo iš plačios apylinkės, net ir tolimesnių vietovių. Pradėjus kurti kolūkius, valdžia malūną atėmė. P. Zenkevičius ir toliau jame dirbo, nes niekas kitas nemokėjo remontuoti mechanizmų ir gerai malti. Gerai prižiūrimas malūnas malė kolūkio derlių sukamas vėjo iki pat 1975 m. Jame buvo įrengtas elektros variklis. 1976 m. malūnininkas buvo atleistas iš darbo, malūnas liko be priežiūros. 1978 m. Pakalniškių mokyklos mokytojai buvo sumanę malūne įrengti vietos kraštotyrininkų muziejėlį, tačiau šis sumanymas nesulaukė valdžios pritarimo ir paramos. Malūnui likus be šeimininko ir priežiūros, jis buvo pradėtas ardyti ir plėšti. Malūnininkas P. Zenkevičius mirė 1981 m., palaidotas Kleboniškių kaimo kapinaitėse, ant jo paminklinio akmens iškaltas malūno atvaizdas.
1985 m. su tuometinio Šeduvos tarybinio ūkio-technikumo pagalba pradėtas malūno remontas - pakeistos supuvusios malūno kepurės konstrukcijos, stogo danga, uždėti nauji sparnai, bet darbai iki galo nepavyko - sparnai nesisuko. Jie buvo ne taip padaryti, girnos nemalė. Nebaigus darbų, malūnas vėl buvo apleistas.
1989 m. sumanyta malūną suremontuoti ir eksponuoti su autentiškais veikiančiais mechanizmais, įjungiant jį į Kleboniškių kaimo buities ekspoziciją. 1996 m. Daugyvenės muziejus įsigijo du dvylikos metrų ilgio ąžuolų kamienus bei kitos reikiamos medienos ir pradėjo malūno restauravimo darbus. Į darbą buvo pakviestas Paežerių malūno savininkas Petras Liepa, kuris apsiėmė malūną suremontuoti, padaryti sparnus ir jį paleisti. Meistras P. Liepa padarė naujus ąžuolinius posparnius brūžtikius, pagamino sparnus, tvarkė girnas, remontavo krumpliaračius, maišų pakėlimo mechanizmą ir kitus įrengimus. Buvo atlikti sudėtingi sparnų montavimo darbai dideliame aukštyje. 1998 m. sausio mėn. Kleboniškių malūnas atgijo, ėmė mojuoti sparnais. Tų pačių metų kovo pabaigoje buvo sumaltas ir pirmasis maišas grūdų. Akmeninės girnos vėl sukosi iki 2006-ųjų. Praūžus uraganui, vėjai nulaužė vieną sparną, paskui aplaužė kitą sparną ir malūnas liko be sparnų.
2011 m. atlikti kapitaliniai malūno restauravimo darbai: atnaujintos ir pakeistos vidaus konstrukcijos, naujai apkalta išorė, uždėta rekonstruota kepurė, pagaminti sparnai. Teko remontuoti ir pačius grūdų malimo mechanizmus – keisti krumpliaračius, taisyti girnas. Baigus darbus čia įrengta ekspoziciją, kurioje eksponuojamos senos nuotraukos iš malūno kasdienybės tiek tarpukario, tiek pokario metais, pažinimo tikslais atnaujinamas grūdų malimo procesas, atskleidžiamas malūno veikimo principas. Remontas kainavo apie milijoną litų su parama iš Europos Sąjungos fondų.