Etiopijos istorija

Krikščionių ir musulmonų karai

Vienas svarbiausių faktorių, kuris lėmė Etiopijos istoriją XIII–XVI a. buvo tai, jog valstybės pietrytinėje dalyje susiformavo islamiški sultonatai: Ševa, Hadija, Davaras, Balė. Tuo metu, kai krikščionys solomonidai konsolidavo valdžią dabartinėje Etiopijos šiaurėje, musulmonai konsolidavo valdžią dabartinės Etiopijos pietryčiuose, siekdami sujungti visas Afrikos rago musulmonų tautas.
Viena didžiausių musulmoniškų valstybių buvo Ifato sultonatas, susiformavusi XIII a. Jos sostinė buvo Hararas, ir ji valdė klestintį Zeilos uostą prie Raudonosios jūros. Tačiau dėl musulmonų politinės vienybės trūkumo dauguma sultonatų buvo užkariauti, o 1332 m. Etiopijos imperatorius Amda Sejonas I užėmė Ifatą ir pavertė jį savo vasalu. Nepaisant to, musulmonų maištai tęsėsi. Todėl XV a. pradžioje dar viena Etiopijos karinė ekspedicija į Ifatą pabaigė šios valstybės egzistavimą.
Pačioje XVI a. pradžioje somalių kilmės Ahmadas ibn Ibrihimas al-Ghazis pradėjo Etiopijos-Adalio karus, kurių metu buvo atkurta musulmoniška valstybė, kaip Adalio sultonatas. Karų metu Adalis sugebėjo laikinai nukariauti Etiopiją, išsivežti imperatoriaus regalijas. Tik Portugalijos pagalbos dėka Etiopijos pajėgos 1543 m. sumušė Adalio pajėgas, ir Etiopija išsaugojo nepriklausomybę.

Gondaro linijos įsigalėjimas

Po vidaus neramumų, XVII a. pradžioje į Etiopijos sostą sėdo imperatorius Susenios (1606–1632), kuris laikomas naujo laikotarpio pradininku. Jo laikais buvo įvesta tvarka šalyje, sutramdyti oromo, agau. Siekdamas pralaužti musulmonų blokadą, Susenios siekė užmegzti ryšius su Italija, Ispanija. Tam jis netgi ryžosi priimti katalikybę, kadangi etiopiškoji krikščionybė labai skyrėsi nuo jos.
Tačiau Europos jėzuitams įsigalint Etiopijoje, prasidėjo masiniai vietinės kultūros draudimai, kas vedė prie liaudies nepasitenkinimo. Susenios įpėdinis Fasilidas išvijo jėzuitus iš šalies ir visiškai izoliavo šalį. Jis įkūrė naują sostinę Gondarą.

Modernizacija ir kovos su kolonizatoriais

Po 1852-55 m. vykusio vienijimo, galiausiai pavyko pasiekti šalies vienybę ir konsoliduoti valdžią naujo imperatoriaus, Tevodros II rankose, kuris laikinai nutraukė Solomonidų dinastijos liniją. Jis konsolidaciją pradėjo savo tėvonijoje Kvara regione, o vėliau plėtė savo teritorijas, suvienydamas amharų ir tigrajų (Tigrajaus regionas) sritis, prijungdamas Godžamą, Ševą (laikinai) ir Volo. Tačiau jam nepavyko prijungti pajūrio sričių (dabartinės Eritrėjos), taip pat pietuose esančių oromo sričių. Tuometinė Etiopija apėmė tik dabartinės Etiopijos šiaurės vakarų ketvirtį.

Johanes IV ir Menelikas II

Pradedant Tevodros II, vyko šalies modernizacija ir atsivėrimas Vakarams. Po Tevodros į valdžią atėjo imperatorius Johanes IV, kilęs iš Tigrajaus regiono. Po šio 1889 m. karūnuotas imperatorius Menelikas II, kilęs iš Ševos. Jo dėka prie Imperijos vėl prijungta Ševa, o Imperijos sostinė perkelta į Adis Abebą, kuris iki tol buvo Ševos sostinė.
Tuo metu kaip tik prasidėjo Afrikos dalybos tarp Europos valstybių. Po konfliktų su Didžiąja Britanija, regione pasirodė italai. 1888 m. jie okupavo pajūrio Etiopiją (Italijos Etiopija), kuri vėliau tapo Eritrėja. Italai siekė kolonizuoti visą valstybę, tačiau 1896 m. pralaimėję imperatoriaus armijai prie Adovos, jie pasidavė. Etiopija buvo viena nedaugelio Afrikos valstybių, kuri nebuvo kolonizuota.
Vietoj to, Meneliko valdymo laikotarpiu Etiopija, konkuruodama su Vakarų kolonijinėmis imperijomis, jungė į savo sudėtį aplinkines tautas, sparčiai plėsdama teritoriją. Tuo metu į ją inkorporuotos daugiatautės miškingos pietvakarių teritorijos (Velegos, Gibės, Sidamo regionai), užimtos musulmoniškos tautos ir valstybės rytuose (Hararas, somalių, afarų teritorijos). Taip Etiopija įgijo panašias teritorijas, kurias turi dabar.
1930 m. į valdžią atėjo paskutinis Etiopijos imperatorius Haile Selasie.