Sandro Botticelli

Sandras Botičelis (it. Sandro Botticelli, tikr. Alessandro di Mariano Filipepi, 1445 m. kovo 1 – 1510 m. gegužės 17 d.) – italų ankstyvojo renesanso Florencijos dailės mokyklos tapytojas. Sandras Botičelis garsus vienais žymiausių paveikslų meno istorijoje: „Pavasaris“ (arba „Primavera“, 1482) ir „Veneros gimimas“ (1485, abu Uficių galerijoje)
Per savo gyvenimą Sandras Botičelis buvo vienas iš Florencijos bankininkų Medičių numylėtinių, tapė jiems laisvas alegorijas antikinėmis temomis. Tačiau gyvenimo viduryje susižavėjo vienuolio Džirolamos Savonarolos mokymu ir, pasak legendos, pats mėtė savo paveikslus į religinių laužų liepsnas kaip nepadorius. Gyvenimo pabaigoje Sandras tapė giliai religingas scenas ir mirė skurde.
Labiau nei kuris kitas iškilus italų renesanso menininkas Sandras Botičelis buvo nepelnytai primirštas kelis šimtmečius po mirties. Tik XIX a. antroje pusėje dailininko kūryba susidomėta iš naujo ir nuo to laiko jo darbai yra dažnai vertinami italų ankstyvojo renesanso dailės, linijos ir formos harmonijos, viršūne.

Kūrybinėje viršūnėje

Tuo metu Sandras Botičelis susipažino su Leonardo da Vinčiu, kuris buvo Andrėja del Verokjo mokiniu ir 8 metais už jį jaunesnis. Tarp Sandro mokinių buvo Filipo Lipio sūnus Filipinas Lipis, kuris vėliau nutapė Sandro portretą Brankači kopyčios freskose. Šiam laikotarpiui priklauso Botičelio menama meilė Simonetai Vespuči, tuo metu pripažintai gražiausia moterimi Florencijoje. Anot Džordžo Vazario, Botičelis nutapė jos portretą Medičių rūmuose Paladės įvaizdyje (šiuo metu freska nusitrynusi). Sunku pasakyti, kokiame lygyje buvo Botičelio meilė Simonetai ir, ar nėra tik legendinė istorija. Pagal Botičelio pomirtinį norą dailininkas buvo palaidotas prie Simonetos (pati Simoneta Vespuči mirė 1476 m.). Daugelis vėlesniųjų tyrinėtojų linkę atpažinti Simonetos bent dalinį portretą Veneros įvaizdyje „Pavasario“ ir „Veneros gimimo“ paveiksluose, bei kituose Botičelio kūriniuose, kuriuose vaizduojama ta pati supoetinta moteris.
1480 m. Sandras apsiėmė atlikti freską Visų Šventųjų (Chiesa di Ognissanti) bažnyčioje Florencijoje, kurioje pavaizdavo Šv. Augustiną. Tai buvo iššūkis Sandrui, kadangi gretimoje sienoje tuo pačiu metu dirbo Domenikas Girlandajas, kuris tuo metu buvo laikomas vienu geriausiu freskų meistrų Florencijoje. Manoma, kad apie 1478 m. Botičelis galėjo pradėti vieną iš pačių garsiausių savo paveikslų – „Pavasarį“ Medičių šeimos užsakymu. Tačiau jo tuo metu nebaigė, nes 1481 m. kartu su kitais geriausiais Florencijos dailininkais išvyko į Romą popiežiaus Siksto IV-ojo kvietimu dirbti Siksto koplyčioje. Joje Sandras Botičelis sukūrė tris freskas biblijinėmis temomis: „Kristaus gundymas“, „Bausmė sukilėliams“ ir „Mozės išbandymai“, bei 7 popiežių portretus. Šiuo metu daugelis meno mylėtojų vertina visų pirma Sandro paveikslus, o freskos yra menkiau vertinamos, ypač lyginant su gretimais Mikelandželo kūriniais Siksto koplyčioje. 1483 m. grįždamas iš Romos Botičelis atliko freskų Medičių viloje Volteros mieste (neišlikusios). 1484 m. atliko freskas Florencijos apylinkių Lemmi viloje Tornabuoni šeimos užsakymu (dabar perkeltos į Luvrą).
Pačių garsiausių Botičelio darbų sukūrimą gaubia paslaptis. „Pavasaris“ ir „Veneros gimimas“ buvo dokumentuoti tik apie 1499–1500 m. Medičių nuosavybėje. „Pavasaris“ pradėtas, manoma, apie 1478 m., baigtas apie 1482 m. „Veneros gimimas“ datuojamas 1482–85 m. Abu paveikslus Džordžas Vazaris matė Villa de Castello – Medičių užmiesčio viloje, kuri priklausė Lorencui di Pjerfrančeskui Medičiui. Abu paveikslai, tikriausiai, niekuomet nebuvo skirti viešai rodyti ir buvo tik asmeniniai Lorenco užsakymai. Bet kokių krikščioniškosios religijos leitmotyvų nebuvimas, perspektyviojo vaizdavimo, būdingo Botičelio amžininkams, nebuvimas ir veikėjų pozų nenatūralumas nurodo akivaizdžiai alegorinį ir simbolinį šių kūrinių pobūdį. Įmanoma, kad paveikslai buvo atlikti sekant poeto Poliziano eilėmis, kaip neoplatoniškosios meilės vyravimo gamtoje ir pasaulyje iliustracijos.
Tik 1895 m. Piti rūmų užkaboryje rasta „Paladė ir kentauras“ datuojama apie 1480-83 m. ir, greičiausiai, skirta Medičių pergalei prieš Pazzi sąmokslininkus. Paveiksle vaizduojama neoplatoniškas grožio ir filosofijos idealas Paladė, suvaldanti laukinį ir barbarišką kentaurą. Kita alegorija „Venera ir Marsas“ datuojama 1483 m. ir, manoma, sukurta Vespučių šeimos užsakymu.
Nuo 1480-ųjų pradžios Sandras apsiėmė atlikti iliustracijų seriją Dantės „Dieviškajai komedijai“. Šis darbas, greičiausiai, buvo užsakytas Lorenco di Pjerfrančesko Medičio. Piešinių ciklas, iš kurių spalvoti yra tik 4 (iš 93 išlikusių), užėmė didžiulę Botičelio laiko dalį iki pat 1495-ųjų, tačiau kūrybiškai nebuvo sėkmingas (šiuo metu dauguma piešinių yra Berlyno paveikslų galerijoje ir Vatikano pinakotekoje). Džordžas Vazaris vėliau apgailėjo šiuos darbus kaip tuščiai praleistą laiką. 1481 m. metais Sandras atliko vieną geriausių savo darbų, vėlgi Medičių užsakymu – „Magnificat Madona“, kurio pavadinimas kilęs nuo paveiksle vaizduojamos knygos pirmo puslapio žodžio. Darbe vėlgi angelų įvaizdžiuose tikriausiai pavaizduoti Medičių šeimos nariai.

Vėlesnieji metai

1483 m. Sandras Botičelis nesėkmingai bandė gauti užsakymą Vekjo rūmų freskoms (šie atiteko Domenikui Girlandajui). Tuo metu Florencijos didikas Antonijus Pučis užsakė jam 4 paveikslų ciklą „Dekamerono“ pasakojimų motyvais. Šį ciklą Sandras atliko su mokinių ir, manoma, kitų dailininkų pagalba (3 epizodai dabar yra Prado muziejuje). 1484-85 m. datuojamas altorinis paveikslas Bardi šeimos užsakymu „Madona Bardi“.
1480-ųjų viduryje Sandras Botičelis buvo pripažintas dailininkas. Turėjo daug užsakymų iš Florencijos aukštuomenės ir bažnyčių. Daugelį jų atlikinėjo Botičelio mokiniai. Paties Sandro darbai pradėjo prarasti aiškumą ir nuoseklumą, taip būdingą patiems geriausiems jo darbams. 1487-88 m. Sandras atliko altorinę tapybą Šv. Barnabo bažnyčioje, 1490-92 m. – Šv. Morkaus bažnyčioje (šie paveikslaii dabar Uficių galerijoje). 1491 m. Sandras buvo įtrauktas į komisijos sudėtį aptarti Santa Maria del Fiore katedros fasadą.
Tuo metu Florencijoje pradėjo savo mokslą skleisti Džirolamas Savonarola. Įtaigus dominikonų vienuolis kritikavo bažnytinę ir didikų valdžią, ištvirkimą, žemiškąją tuštybę. Greitai prie Savonarolos prisijungė tie, kurie nekentė Medičių ir bažnytinininkų parsidavinėjimų (tuo metu valdė korupcija, intrigomis pagarsėjęs ir netgi žmogžudystėmis įtariamas popiežius Aleksandras VI-asis). Sandras Botičelis taip pat susižavėjo vienuolio mokymu. Pasak Dž. Vazario, Sandras metė dailę, nakvojo Florencijos gatvėse, vaikščiojo apiplyšęs. Greitai Savonarolos pasekėjai perėmė valdžią mieste. Medičiai ir kita aukštuomenė buvo išvyti, o Sinjoros aikštėje suliepsnojo „Tuštybės laužai“, skirti sunaikinti nedorovingus, amoralius ir tuštybės kūrinius. Anot legendos arba, greičiau, tikrų faktų, Sandras Botičelis pats mėtė į laužus savo paties paveikslus.
1498 m. suėmus ir nuteisus sudeginti Savonarolą, Sandras Botičelis liko Florencijoje be darbo ir be turto. Anot Dž. Vazario, jis būtų miręs iš bado, jei ne į Florenciją grįžę draugai ir Medičiai, kurie jį sušelpė. Nors Džordžas Vazaris tikina, kad po šių įvykių Sandras daugiau nebekūrė, iš tikro yra išlikę keletą vėlesnių jo paveikslų, tarp kurių svarbiausiu laikoma „Mistinė Šv. Naktis“. 1504 m. Sandras, kartu su Leonardu da Vinčiu, buvo įtrauktas į komisijos sudėtį nuspręsti dėl Mikelandželo „Dovydo“ skulptūros pastatymo vietos. Iki 1505 m. Sandras atliko 4 darbų ciklą Šv. Zenobijaus stebuklų tema.
Sandras Botičelis mirė 1510 m. gegužės 17 d. Paskutiniais gyvenimo metais nebekūrė. Palaidotas Visų Šventųjų (Chiesa di Ognissanti) bažnyčioje Florencijoje, pagal jo pomirtinį norą „prie Simonetos Vespuči kojų“.