google/wiki40b huggingface dataset:
Monika Čalkauskaitė

Monika Čalkauskaitė (1922 m. vasario 19 d. Bobėnų km., Biržų raj. – 2012 m. birželio 6 d. Medeikiai) – nusipelniusi mokytoja, mokytoja ekspertė, Biržų garbės pilietė.

Biografija

Gimė 1922 m. vasario 19 d. Bobėnų kaime. Mokėsi Biržų gimnazijoje, vėliau Šiaulių mokytojų seminarijoje.
1944 m. pradėjo dirbti Nemunėlio Radviliškio progimnazijoje, dirbo Biržų gimnazijoje, o nuo 1949 m. – Medeikių vidurinėje (dabar pagrindinė) mokykloje piešimo mokytoja.
Jos moksleivių kūryba aukštai įvertinta ne tik Lietuvoje. Laureatų vardus, medalius ir diplomus mokytojos auklėtiniai yra pelnę Australijoje, Bulgarijoje, Ispanijoje, Izraelyje, Japonijoje, Suomijoje, Vengrijoje, Afrikos šalyse vykusiose parodose.
Aldona Dvarionaitė

Biografija

Tėvas Balys Dvarionas, motina Aldona Dvarionienė, brolis Jurgis Dvarionas. 1962 m. baigė Maskvos konservatoriją (Stanislavo Neuhauso klasę), 1966 m. – šios konservatorijos aspirantūrą. 1962 m. apsigyveno Lenkijoje ir su pertraukomis dėstė Lietuvos konservatorijoje; nuo 1995 m. docentė. 1998–1999 m. dar dėstė Vigo (Ispanija) konservatorijoje.
Pirmoji atliko B. Dvariono naujausius kūrinius fortepijonui. Repertuarą sudarė Johanas Bramsas, Frederikas Šopenas, M. K.Čiurlionis, Klodas Debiusi, Ferencas Listas, Sergejus Prokofjevas, Sergejus Rachmaninovas, Francas Šubertas, Robertas Šumanas, Aleksandras Skriabinas ir kitų kompozitorių kūriniai. Koncertavo Austrijoje, Bulgarijoje, JAV, Ispanijoje, Italijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, TSRS, Vokietijoje ir kt. šalyse kaip solistė ir su simfoniniais orkestrais, dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose.
M. K. Čiurlionio, B. Dvariono, Chosė Iturbi (Ispanija), A. Rubinšteino (Prancūzija) tarptautinių pianistų konkursų žiuri narė. Vadovavo tarptautiniams meistriškumo kursams Ispanijoje, Italijoje, Lenkijoje, Lietuvoje. 2000 m. Frederiko Šopeno draugijos Lietuvoje prezidentė.
Kaštonas Šiltadaržio gatvėje

Istorija

2012 m. sausį medis buvo nupjautas. Teigiama, kad namo gyventojas pareiškė, jog medis užstoja vaizdą, todėl jį buvo numatyta genėti, tačiau savivaldybės atstovai leido jį visai nupjauti, įforminus kaip drevėto medžio kirtimą; vėliau buvo panaikintas ir kelmas.
Lietuvos teisė (savaitraštis)

Lietuvos teisė – savaitraštis, ėjęs 1993 m. Vilniuje.

Istorija

Leido AB „Teisė“. Tiražas 1500 egz. Išėjo 6 numeriai. Rašė teisėtvarkos klausimais, spausdino normatyvinius ir teisinius dokumentus.
Redaktorius J. Jokubauskas.
Taurakiai

Istorija

1649 m. Gruzdžių trakto revizijos akte Taurakiai priskiriami Šiluvėnų ir Kūros vaitijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Valdomų seniūnijai, nuo 1950 m. – Gruzdžių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Gruzdžių tarybiniam ūkiui.
Tauragės pilis

Istorija

1844 m. sudarytas etapinis muitinės pastato projektas, 1847 m. pastatytas dviejų aukštų mūrinis pastatas, skirtas pasienio areštuotiesiems. 1852 m. pastatas aptvertas mūro tvora, kieme pastatyta pirtis, ūkinės paskirties pastatai, iškastas šulinys.
1866 m. visas ansamblis perstatytas į pilies kalėjimą, perstatant atsirado kampiniai bokštai, šaudymo angos. Visam architektūriniam ansambliui suteiktas „romantinis“ renesansinės pilies charakteris. Tuo metu pilis įgavo bendrą iki šių laikų išlikusį vaizdą ir išplanavimą, tik po karo, 1971 ir 1986 m. pilies kieme pastatyti dar du nauji pastatai.
Ši pilis yra buvusi ir muitinė, ir kalėjimas, ir psichiatrinė ligoninė, bet ji niekada neatliko pilims būdingų funkcijų, nes ir statyta tik XIX a. viduryje. Dabar čia įsikūrę Tauragės krašto muziejus, Turizmo informacijos centras, fotografijos galerija „Jūra“, Moksleivių kūrybos centras (MKC), vaikų biblioteka, Kultūros paveldo departamento Tauragės skyrius.
Liubomiras Miletičius

Biografija

1882–1885 m. studijavo Zagrebo, 1883–1884 m. Prahos universitete.
Nuo 1888 m. dėstė Sofijos aukštojoje mokykloje (nuo 1904 m. Sofijos universitetas), 1900–1901 m. ir 1921–1922 m. rektorius; profesorius.
Tyrinėjo gretimų slavų tautų istoriją, buitį. Paskelbė bulgarų kalbos istorijos veikalų.
Benediktas Jasiulionis

Biografija

1959–1960 m. mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose prie Švenčionių muzikos mokyklos (vadovas Jonas Čiulada). 1960–1970 m. su pertrauka, kai 1963–1965 m. tarnavo armijoje, neakivaizdiniu būdu Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėstytojai Lionginas Abarius ir Juozas Talžūnas).
1960–1969 m. su pertrauka Ropiškės (Švenčionių raj.) kaimo kultūros namų meno vadovas, 1965–1969 m. ir Vidutinės aštuonmetės mokyklos muzikos mokytojas bei vaikų choro vadovas. Nuo 1969 m. Ignalinos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, 1988–2004 m. direktorius, daugiametis jaunių choro vadovas. Chorą rengė Ignalinos rajono ir nuo 1975 m. – respublikinėms dainų šventėms bei 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
1995 m. mokykloje įkūrė chorinio dainavimo skyrių. Mokyklos chorai dalyvauja koncertuose ir gieda bažnyčiose. 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei (kartu su D. Zlatkauskiene) parengė Ignalinos kultūros namų mišrųjį chorą ir Statybos organizacijos liaudišką kapelą. Ignalinos rajono dainų švenčių dirigentas.

Visuomeninė ir politinė veikla

1990 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, Ignalinos skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m., 1997–2000 m. ir nuo 2007 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Česlava, vaikai Raimondas, Laima.
Werner Flume

Werner Flume (1908 m. rugsėjo 12 d. Kamene – 2009 m. sausio 28 d. Bonoje, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas civilistas bei romanistas, teisės istorikas, profesorius, vienas žymiausių Vokietijos XX a. teisėtyrininkų.

Biografija

Abitūrą baigė Hammonense gimnazijoje (Hamas/Vestfalija). Nuo 1927 m. Tiubingeno universitete vasaros semestro studijavo istoriją ir senąsias kalbas. Apsilankęs Philipp Heck paskaitoje, perėjo į Teisės fakultetą. Nuo 1927/1928 m. žiemos semestro pradėjo studijuoti Bonos universitete, kuriame, prieš tai 1 semestrą pastudijavęs Berlyne, baigė studijas. 1930 m. išlaikė pirmąjį valstybinį teisės egzaminą (Kelno aukštesniajame žemės teisme). 1931 m. apgynė disertaciją iš romėnų teisės (vok. Studien zur Akzessorietät der römischen Bürgschaftsstipulationen), teisės mokslų daktaras. Nuo 1932 m. Fritz Schulz asistentas Berlyno universitete. Čia jis parašė pagrindinę dalį savo veikalo Eigenschaftsirrtum und Kauf, turėjusio pasirodyti tik 1948 m. Veikalas turėjęs būti habilitacijos pagrindu. Į valdžią atėjus naciams, dėl apsižodžiavimo su dėstytojų fiureriu (Dozentenschaftsführer) turėjo atsisakyti habilitacijos, paliko universitetą. Baigė teisės referendariatą (1936 m.), išlaikė antrąjį valstybinį teisės egzaminą.
Dirbo spaudos ir leidybos koncerne, gilinosi į mokesčių ir įmonių teisę. 1946 m. habilitavosi (vadovas Wolfgang Kunkel) tema Die Vererblichkeit der suspensiv bedingten Obligationen nach klassischem römischem Recht.
1946 m. publikacijas pradėjo skelbti ir dienraštyje „Handelsblatt“, o nuo 1948 m. ir teisės dalykiniame žurnale „Der Betrieb“. Temos – mokesčių teisė, mokesčių politika. Nuo 1948 m. privatdocentas Bonoje. Nuo 1949 m. Getingeno universiteto ordinarinis profesorius, nuo 1953 m. Bonos universiteto Romėnų teisės ir lyginamosios teisės istorijos instituto profesorius. Privatinės ir mokesčių teisės katedros vedėjas (pirmtakas Fritz Schulz). Žymiausias darbas – „Civilinė teisė – Bendroji dalis“ (3 tomai).
Nuo 1972 m. Šiaurės Reino-Vestfalijos mokslų ir menų akademijos humanitarinių mokslų srities tikrasis narys. Nuo 1982 m. Regensburgo universiteto garbės daktaras (pirmasis iš teisininkų).
Flumeso mokiniai – profesoriai Eduard Picker (Tiubingenas), Jan Wilhelm (Pasau), Horst Heinrich Jakobs (Bona) ir Brigitte Knobbe-Keuk (†) (Bona).
Bajėnai I

Istorija

Bajėnuose rasta senovinio kirvio nuolauža. XVI a. pab. minimas Bajėnų dvaras. Jis XIX a. priklausė Tiškevičiams, o vėliau atiteko jėzuitams, kurie jame įsiteikė daržininkystės ir pienininkystės ūkį.
Stefanie Ridel

Ankstesnieji metai

Stefanie Jill Ridel gimė Holivude, Kalifornijos valstijoje. Ji turi du brolius Mark ir Chris Ridel.

Aktorės karjera

Ji su savo grupės narėm vedė „Fox“ laidą vaikams „Great Pretenders“. Nuo 1983 m. iki 2004 m. ji pasirodė keliuose televizijos serialuose, kaip antai „The Facts Of Life“, „Punky Brewster“, „Vedęs ir turi vaikų“ ir „Blossom“. Ji parašė kelias dainas „Bratz“ filmui bei įgarsino veikėjos Yasmin vokalus.

Po „Wild Orchid“

Po grupės išsiskyrimo ji padarė muzikinę pertrauką. Vėliau su Kevin Hendricks, kuris pasivadino Rain, sukūrė grupę „5th Element“. „5th Element“ išleido debiutinį albumą „Here Comes the Rain Again“.
Stefanie vėliau susikoncentravo ties dainų rašymu ir prodiusavimu. Ji parašė bei prodiusavo visas grupės Slumber Party Girls debiutinio albumo „Dance Revolution“ dainas. Taip pat atlikėjos Joanna debiutinį albumą bei parašė dvi dainas Fergie debiutiniam albumui „The Dutchess“. Stefanie taip pat įkūrė organizaciją „Talent Bootcamp“, kuri moka naujus muzikos talentus. Ji taip pat rašo dainas Prima J, Girlicious ir the Pussycat Dolls.

Modelio karjera

Ji buvo modelis kompanijoms „Bongo“ ir „Guess!“.

Asmeninis gyvenimas

Po „Wild Orchid“ išsiskyrimo ji išsiskyrė su savo vyru. Vėliau ji vedė ilgametį grupės vadybininką bei prodiuserį Ron Fair. Pora susilaukė vaiko.
2008 m. Dakaro ralis

Dalyviai

2007 m. gruodį Dakaro startui buvo pasiruošę 245 motociklų, 20 keturračių, 205 automobilių ir 100 sunkvežimių ekipažai. Iš viso ralyje turėjo dalyvauti 570 komandų.
Visiems ekipažams buvo pasiūlyta dalyvauti Centrinės Europos ralyje. Čia startavo 110 motociklų, 19 keturračių, 91 automobilių ir 40 sunkvežimių ekipažų.
Sąsiaurio gyvenvietės

Raida

Britai Malajų salyne kolonijines valdas kūrė nuo XVII a pabaigos, konkuruodami su olandais, kuriems sekėsi daug geriau. Vienintelė išlaikyta britų kolonija salyne Benkulu (Bencoolen) Sumatros vakarinėje pakrantėje, nebuvo pelninga.
Britų kolonizacija labai suintensyvėjo XVIII a pabaigoje. Tuo metu salynas buvo susiskaldęs į mažus sultonatus, kuriuos vieną po kito siekė kolonizuoti Nyderlandų Rytų Indija. 1791 m britai gavo mažą Penango salą prie vakarinės Malakos pusiasalio pakrantės, iki tol priklausiusią Kedaho sultonatui, kuri tapo jų atsparos punktu.
1811–1814 m. Europoje vykstant Napoleono karams ir Nyderlandus užėmus Prancūzijai, britai buvo užėmę olandų kolonijas Malajų salyne, laikinai tapdami pagrindiniais valdovais. T. S. Raffles įvykdė daug pažangių reformų, buvo tyrinėjama salyno istorija ir kultūra. Nors olandų kolonijos buvo grąžintos Nyderlandams, britai galutinai įsitvirtino Malajų salyne ir ieškojo kelių, kaip įgyti hegemoniją. 1819 m T. S. Raffles dėka iš Džohoro sultonato buvo atplėšta nedidelė Singapūro salelė, kuri efektyvaus valdymo dėka labai suklestėjo ir tapo vienu svarbiausių salyno prekybos centrų.
1824 m. sutartyje olandai ir britai galutinai pasidalijo įtakos sferomis salyne. Britai nutarė apsiriboti Malakos pusiasaliu, o olandams liko visos kitos teritorijos (sudarančios dabartinę Indoneziją). Tai buvo patvirtinta kolonijų apsikeitimu: britai atidavė olandams savo koloniją Benkulu (Sumatroje), už ką mainais gavo Malaką.
1826 m. visos trys Malakos pusiasalyje britų valdomos teritorijos buvo oficialiai paskelbtos kolonija ir pavadintos Sąsiaurio gyvenvietėmis (Straits settlements). 1832 m. sostinė buvo perkelta į Singapūrą. Iš pradžių kolonija buvo administruojama iš Britų Indijos, tačiau 1867 m. ji tapo pavaldi tiesiogiai iš Londono.
Šioje kolonijoje didžiąją gyventojų dalį sudarė kinai, taip pat europiečiai kolonistai: portugalų, olandų ir britų palikuonys. Šią etninę sudėtį kolonizatoriai papildė indais – jie masiškai čia vežė kalinius iš pietinės Indijos.
1874 m. kolonija išaugo, kuomet gavo iš Perako sultonato gabalėlį pajūrio, vadinamą Dindingu. 1798 m. Kedaho sultonas irgi davė gabalą pajūrio ties Penango sala – vadinamąją Veleslei provinciją. 1886 prie kolonijos prijungtos Kokosų salos ir Kalėdų sala. Paskutinis prijungimas buvo 1906 m., kuomet prie Sąsiaurio gyvenviečių prijungtas Labuanas.
1941 m. pabaigoje–1942 m. pradžioje Japonijos imperija okupavo visą Malakos pusiasalį, įskaitant Sąsiaurio gyvenvietes. Japonai išlaikė kontrolę iki 1945 m. Jiems pralaimėjus karą, trumpam sugrįžo britų valdžia. 1946 m. balandžio 1 d. dauguma Sąsiaurio gyvenviečių dalių apsisprendė prisijungti prie naujai sukurtos Malajų Sąjungos. Tačiau Singapūras, kartu su Labuanu, Kokosų ir Kalėdų salomis išliko Britų kolonija.
Stakliškių herbas

Aprašas

Mėlyname lauke ant žalios papėdės stovi auksinė siena su auksiniu bokštu centre, abipus bokšto auga po žalią medį, o virš bokšto auksinė apvaizdos akis.
Galimas daiktas, kad griūvančio miesto siluetas nusižiūrėtas iš Stakliškių bažnyčios dailės, ypač jos rytietiškų motyvų. Simbolinė prasmė neaiški. Turbūt griūvantis miestas reiškė yrančią valstybę, kurią turi išgelbėti reformos, miestams suteikiamos teisės. Tuo tarpu Dievo Apvaizdos akis buvo Ketverių metų seimo idėjinis simbolis, kuris rodė, kad valstybės reformos vyksta su Dievo valia, jo pritarimu.

Istorija

Valdovo 1792 m. sausio 16 d. pasirašytas sunykęs pergamentinis privilegijos originalas, saugomas Lietuvos nacionaliniame muziejuje. Privilegijoje rašoma, kad Stakliškėms suteikiamas herbas: „Dievo Apvaizda virš griūvančio miesto“. Herbo spalvos aiškėja iš privilegijos piešinio, kuriame vaizduojami gelsvi pastatai, mėlyno dangaus su debesėliais fone geltona Dievo Apvaizdos akis, medeliai žalsvi.
1792 m. viduryje, krašte nugalėjus reformų priešininkams Targovicos konfederatams, Stakliškių savivalda buvo panaikinta, herbas užmirštas. Jis pirmą kartą atkuriamas po 200 metų. Norint, kad herbas būtų šiek tiek heraldiškesnis ir realesnis, atsisakyta smulkių elementų, romantizmo (pastatai apkerpėję), šiek tiek pakeista architektūros statinių kompozicija. Naująjį Stakliškių herbo etaloną padarė dailininkas Rolandas Rimkūnas. Jį Heraldikos komisija aprobavo 1997 m. lapkričio 13 d. (Komisijos posėdžio protokolas Nr. 180).
Istorija

Sąvoka

Žodis `ἱστωρ senovės graikų pasaulyje reiškė liudytoją, žinovą (taip jį vartojo Homeras, Herakleitas); šio žodžio daryba yra jonėniška. Herodotas iš Helikarnaso savo veikalą pavadino `ἱστορίης απόδεξις – tyrimų, liudijimų išdėstymu. Tokie paliudijimai antikos pasaulyje buvo skirti pirmiausia nekasdieniškų įvykių papasakojimui (lot. res gestae – žygiai, laimėjimai). Romoje tokių įvykių tyrimas, žinojimas (lot. historia) turėjo pragmatinę reikšmę: (Cicerono teigimu, „istorija yra gyvenimo mokytoja“). Kartu historia buvo suvokiama ir perkeltine reikšme, kaip pasakojimas. Būtent tokiomis reikšmėmis ji pasklido po tuometinę Europą. Be to, dar ankstyvosios krikščionybės laikais iš žydų tradicijos buvo perimtas istorijos, kaip „dieviškojo plano“, suvokimas: tai leido istoriją tapatinti su praeities-dabarties vyksmus.
Į lietuvių kalbą sąvoka istorija atėjo palyginti vėlai per lotynų, lenkų ir kitas kalbas. Lietuvių kalboje istorija vadiname tiek tai, ką, pvz., lenkai ar vokiečiai vadina „įvykių istorija“ (vok. Geschichte, lenk. dzieje), tiek vadinamąją „procesų istoriją“ (vok. Historie, lenk. historia).

Istoriografija

Istoriografija (gr. `ἱστορειν – tirti + γραφειν – rašyti) suvokiama 1. kaip visuma istorijos veikalų, arba siauresniąja prasme – kaip visuma istorijos veikalų, parašytų remiantis istorijos metodologija, taip pat 2. kaip disciplina, tyrinėjanti istorijos tyrinėjimų raidą (vadinamoji „istorijos istorija“).
JAV ir Britanijoje sąvoka istoriografija taip pat apibrėžia istorinių tyrimų rašymo teoriją ir metodologiją. Vokietijoje nuo Johanno Martino Chladeniuso (1710–1759) laikų tai vadinama istorikos (vok. Historik) terminu. Per vokiečių istoriografiją pastarasis terminas XX a. pabaigoje populiarinamas ir Lietuvoje.
Jegoras Strojevas

Biografija

Baigęs mokyklą J. Strojevas dirbo kolūkyje, 1960 m. neakivaizdžiai baigė agronomijos-sodininkystės studijas Mičiurinsko vaisių ir daržovių pramonės institute.
Dirbo propagandinį darbą TSKP struktūrose, 1970–1973 m. vadovavo Oriolo srities Pokrovsko rajono LDT vykdomajam komitetui bei rajono komunistams. 1973–1984 m. buvo TSKP Oriolo srities komiteto sekretorius, atsakingas už žemės ūkį.
1984–1985 m. – TSKP CK instruktorius, vėliau iki 1989 m. – TSKP Oriolo srities komiteto pirmasis sekretorius.
Nuo 1986 m. buvo TSKP CK narys, 1989–1991 m. – TSKP CK sekretorius žemės ūkio politikai, TSKP CK Politinio biuro narys. 1991 rugpjūčio pučo metu atsisakė pripažinti GKČP. Vėliau vadovavo veislininkystės mokslinio tyrimo institutui, 1991–1993 m. buvo RF konstitucijos kūrimo komisijos narys.
1993 m. grįžo į politiką, vadovavo Oriolo srities administracijai, nuo 1996 iki 2009 m. – šios srities gubernatorius.
1996 m. sausio mėn. išrinktas Rusijos Federacijos tarybos pirmininku, buvo NVS šalių tarpparlamentinės asamblėjos pirmininkas. 2001 m. gruodžio mėn. pakeitus RFT formavimo tvarką, neteko RFT pirmininko pareigų (jam suteiktas „Garbės pirmininko“ titulas).
Nuo 2009 m. kovo mėn. iki 2014 m. rugsėjo mėn. – RFT narys nuo Oriolo srities.
J. Strojevas yra ekonomikos mokslų daktaras (1994 m.), Rusijos agrarinių mokslų akademijos tikrasis narys (nuo 1997 m.), Rusijos mokslų akademijos akademikas (nuo 2013 m.).
Jerzy Surowiec

Biografija

Gimė 1944 m. sausio 3 d. Druskininkuose. Tėvas Antanas buvo partizanas, suimtas NKVD ir kartu su šeima ištremtas į Intą. 1959 m. šeimai buvo leista išvykti į Lenkiją, kur Ježis baigė Gdansko technikos universitetą. Dirbo Darlovo miesto žvejybos įmonės „Kuter“ direktoriumi. 1968 m. įstojo į Lenkijos demokratų partiją. Buvo išrinktas į Darlovo miesto ir valsčiaus valdybas. 1985 m. išrinktas į Lenkijos seimą, kur dirbo transporto, laivybos ir užsienio ekonominio bendradarbiavimo komitetuose. Vėliau dirbo Vakarų Pamario vaivadijos tarybos nariu, Darlovo turizmo skyriaus prezidentu, Slavno apskrities kelių valdybos direktoriumi.
Pelenai ir sniegas

„Pelenai ir sniegas“ (angl. Ashes and Snow) – kanadiečių menininko Gregorio Kolberio sukurta paroda-instaliacija. Ją sudaro fotografijos, filmai ir medžiagos, pateiktos laiškų forma. Paroda keliauja iš miesto į miestą, kur įrengiama Klajojančiame muziejuje – laikinoje parodų salėje. Kolberio darbas atskleidžia žmonių ir laukinių gyvūnų santykį, jautrumą, poetiškumą. Parodą „Pelenai ir sniegas“ aplankė daugiau nei 10 milijonų žmonių, ji buvo surengta Niujorke, Meksike, Tokijuje, Venecijoje, Santa Monikoje. Tai gausiausiai pasaulyje lankoma paroda jos autoriui tebesant gyvam.
Kiekvienoje parodoje būna virš 50-ies didelio formato fotografijų ir trys videoinstaliacijos. Fotografijos padarytos sepijos stiliumi, 3,5 x 2,5 m formato, atspausdintos ant rankų darbo japoniško popieriaus. Lankytojai gali peržiūrėti pilnametražį 60 min. dokumentinį filmą, nufilmuotą 35 mm fotojuosta bei du haiku stiliaus trumpus filmus. Nei fotografijose, nei filmuose nenaudojamas skaitmeninis koliažas.
Filmai labiau ne dokumentiniai, o poetiniai su mistikos, egzotikos, ramybės vaizdiniais. Pilnametražį filmą redagavo dukart „Oskaro“ laureatas Pietro Skalija. Tekstą skaito Lourensas Fišbornas (anglų k.), Enrikė Rocha (ispanų k.), Kenas Vatanabė (japonų k.), Žana Moro (prancūzų k.). Garso takelį filmui sukūrė Maiklas Brukas, Deividas Darlingas, Haineris Gėbelsas, Liza Džerard, Lukas Fosas, Nusratas Fatė Ali Chanas ir Dživanas Gasparianas.
Kolberis nuo 1992 m. pradėjo keliauti po įvairius pasaulio kraštus ir fotografuoti žmones su gyvūnais. Jis aplankė Indiją, Mianmarą, Keniją, Šri Lanką, Egiptą, Dominiką, Etiopiją, Tongą, Namibiją, Antarktidą. Tarp vaizduojamų gyvūnų – drambliai, gepardai, lamantinai, banginiai, surikatos, orangutanai, karakalai, gibonai ir kt. Paroda pirmą kartą pristatyta Venecijoje, 2002 m.
Motina ar tėvas?

Turinys

Sutuoktiniai Nikolia ir Valerija apsisprendžia skirtis, tačiau niekaip nesugeba apie tai pranešti savo 3 vaikams. Jie netgi pasiryžta kuriam laikui viską atidėti, tačiau planai vėl pasikeičia: abu sutuoktiniai gauna pelningus naujo darbo pasiūlymus. Dabar iškyla nauja problema – su kuriuo iš jų turės likti vaikai, nes šie gali tapti kievkieno jų karjerai. Galiausiai  tiesa pasakoma vaikams ir šie patys turi apsispręsti: likti su motina ar tėvu. Kol vaikai nepriėmė sprendimo, abu tėvai stengiasi, kad vaikai pasirinktų kitą sutuoktinį…
Maro rifas

Maro rifas (havajiečių kalba Nalukalala) – didžiausias Havajų salyno Šiaurės Vakarų salų koralinis rifas. Plotas ~1 935 km². Rifą 1820 m., plaukdamas banginių medžioklės laivu „Maro“, jį atrado kapitono Džozefas Alenas (Joseph Allen) (jis taip pat aptiko ir Gardnerio uolas).
Šio atolo forma neįprasta – ne būdingas ovalas ar apskritimas, bet išsibarsčiusi struktūra. Didžioji rifo dalis slypi po vandeniu. Didžiausias sausumos plotas (atoslūgio metu) ~4000 m².

Geologija

Maro rifas yra suirusio ugnikalnio, priklausančio Havajų – Imperatoriaus kalnagūbriui, viršūnė. Jis, kaip ir kaimyniniai ugnikalniai, susiformavao, kai ši tektoninės plokštės vieta slinko virš karštojo taško, dabar esančio po povandeniniu Loihi ugnikalniu. Tada vulkaninė veikla iškėlė ugnikalnį, kuris po tam tikro geologinio laikotarpio užgeso, milžiniškas lavos svoris įlenkė Žemės plutą, ir ugnikalnis ėmė grimzti, o jo pakraščiai apaugo koralais.

Fauna ir flora

Atole gyvena 37 koralų rūšys (2000-2001 m. mokslinės ekspedicijos duomenys), gausu dumblių. Iš žuvų paminėtinos šeriadantinių, chirurgžuvinių, stauridinių, rifinių ryklių, galapaginių ryklių (Carcharhinus galapagensis) populiacijos.
Net ir angelai būna nuožmūs

Turinys

Plevėsa Sonis, neturintis kišenėje nei skatiko, svajoja tapti visų gerbiamu gangsteriu. Stotyje pavogęs lagaminą, jame aptinka padirbtus dokumentus, paruoštus žinomo bandito Tigro ir jo parankinių pabėgimui, Sonis viską interpretuoja taip, kad pabėgimą organizavo būtent jis. Kaip apdovanojimą jis gauna galimybę viename miesto kvartalų „rinkti“ mokesčius iš vietos verslininkų. Patenkintas Sonis imasi darbo, tačiau netrukus supranta, kad čia jau darbuojais paslaptingasis „Rokis“ ir žmonės linkę mokėti jam, o ne Soniui. Be to, tame pačiame rajone esančioje bažnyčioje dirba labai neįprastas, mėgstantis lankytis bokso klube, kunigas tėvas O’Flanaganas…
Vilniaus Petro Vileišio progimnazija

Istorija

Vilniaus miesto tarybos 2001 m. balandžio 18 d. sprendimu Vilniaus Užupio gimnazijos bendrojo lavinimo skyriaus pagrindu įsteigta nauja, Petro Vileišio vardu pavadinta pagrindinė mokykla. Į P. Vileišio pagrindinę mokyklą perėjo Užupio gimnazijos bendrojo ugdymo skyriaus moksleiviai ir mokytojai.
Leona Korkutienė

Leona Korkutienė (g. 1934 m. rugpjūčio 10 d. Kaulekiškiuose, Radviliškio valsčius) – Lietuvos gydytoja, rašytoja, fotografė.

Biografija

1965 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. Nuo 1967 m. Vilniaus klinikinės ligoninės, vėliau – Lietuvos prekybos laivyno gydytoja. 1986–1987 m. dirbo Pietų Jemene. 1990–1992 m. gyveno Čikagoje. Parašė straipsnių medicininėmis temomis.

Kūryba

Išleido eilėraščių rinkinį „Etiudai“, kelionių apybraižą „Sveika, jūra“, dramą apie J. Basanavičiaus gyvenimą „Vade mecum“ (1992 m., pastatyta 1993 m. Jaunimo teatre), meninės fotografijos albumų. Daugiausia kuria medikų, menininkų, visuomenės veikėjų portretus, kelionių po pasaulį vaizdus. Surengė apie 20 individualių meninės fotografijos parodų (Vilniuje 2004 m., 2005 m., Čikagoje 2004 m.).
Dzūkai (kaimas)

Aplinkinės gyvenvietės

Aštrioji Kirsna – 1 kmBūdvietis – 5 kmRudamina – 4 km
LAZDIJAI – 12 km