Pirmoji intifada

Istorija

Intifados pradžią skatino didėjantis priešiškumas tarp palestiniečių ir izraeliečių. Per gatvių susirėmimus pasitaikė žuvusių karių ir civilių iš abiejų konfliktuojančių pusių. Tokie incidentai skatino neramumus visose teritorijose, o platesnio masto jos buvo Gazos Ruože. Be to, manoma, kad intifados priežastimi galėjo būti ir ilgalaikis Izraelio administracijos buvimas Palestinos žemėje. Nuo 1967 m. okupuotose teritorijose arabų gyventojai neturėjo Izraelio pilietybės, o Egiptui ir Jordanijai taip pat nereikėjo šių gyventojų, nes atsisakė teritorinių pretenzijų į Gazos Ruožą ir Vakarų Krantą. Kai kurie stebėtojai nurodė, kad palestiniečiai jautėsi paliktais jų arabų sąjungininkų, o Palestinos išsivadavimo organizacijai (PIO) nepavyko sunaikinti Izraelio ir sukurti Palestinos valstybės, kaip buvo žadėta. Tuo pačiu metu PIO nuo 1974 m. kliudė Izraeliui surengti rinkimus okupuotose teritorijose, kad po to jų gyventojams nereikėtų gyventi visą likusį gyvenimą kaip antrarūšiams piliečiams. PIO nebuvo vienintelė organizacija, kuri ragino palestiniečius imtis smurto. Įtakos palestiniečių visuomenėje siekė įvairios radikalaus islamo grupuotės: „Hamas“, „Palestinos islamo džihadas“ ir kt.
Palestiniečių nepasitenkinimas Izraelio valdžia augo ir dėl žemės trūkumo naujoms statyboms ir žemės ūkio reikmėms, augančio nedarbo (didėjo Palestinos gyventojų tankis esant tradiciškai dideliam gimstamumui).

Intifados eiga

Pirmoji intifada prasidėjo 1987 m. gruodžio mėn., kuomet iškart įvyko keletas incidentų. Gruodžio 6 d. Gazos Ruože buvo nužudytas Izraelio prekybininkas. Po dviejų dienų, gruodžio 8 d. Izraelio armijos sunkvežimis įsirėžė į autobusą su palestiniečiais, grįžtančiais iš darbo Izraelyje į Džabalijos pabėgėlių stovyklą Gazos Ruože. Žuvo keturi palestiniečiai, dešimt jų buvo sužeisti. Tarp palestiniečių Gazos Ruože iš karto pasklido gandas, kad įvykusi automobilio avarija buvo tyčinis izraeliečių kerštas. Gruodžio 9 d. Džabalijoje prasidėjo protesto demonstracijos. Palestiniečiai degino padangas, paaugliai svaidė akmenis į Izraelio patrulinius automobilius. Kariai iš vieno automobilio apšaudė užpuolikus – žuvo 17 metų paauglys, dar keli buvo sužeisti. Netrukus riaušės išplito visame Ruože, Vakarų Krante, o gruodžio 19 d. neramumai pasiekė Jeruzalę. Sukilėliai neapsiribojo akmenų krušomis – griebėsi Molotovo kokteilių, granatų, šaunamųjų ginklų ir sprogmenų.
1988 m. buvo organizuota intifada be smurto veiksmų – krikščionių verslininkai atsisakė mokėti mokesčius, surenkamus finansuoti Izraelio administracijos okupuotose teritorijose išlaikymą. Šį pasipriešinimą Izraelio valdžia įveikė didelėmis baudomis, prekybos įrangos, prekių, net namų apyvokos daiktų konfiskavimu iš pažeidėjų. Galų gale, Izraelis sugebėjo nuslopinti palestiniečių sukilimą, juolab Palestinos pajėgos buvo nepalyginamai menkesnės palyginti su gerai paruoštomis ir ginkluotomis Izraelio saugumo pajėgomis.

Pasekmės

Intifada atskleidė daug problemų, susijusių su Izraelio karių naudojamais smurtiniais metodais slopinant palestiniečių pasipriešinimą. Tai pritraukė pasaulio dėmesį, o Izraelio visuomenė matė užsitęsusią Izraelio okupacijos Palestinos teritorijose problemą. Pasak kai kurių stebėtojų, intifada paskatino išrinkti Izraelio premjeru taikos šalininką Ichaką Rabiną. 1992 m. regione prasidėjo spartus taikos procesas. Norvegijoje vykusių derybų metu pasiekta iki tol nematytos pažangos. Derybų kulminacija tapo „Principų deklaracijos“ pasirašymas, įvykęs 1993 m. rugsėjo 13 d. JAV, Baltųjų rūmų pievelėje. Palestiniečiai sutiko pripažinti Izraelį mainais į okupacijos užbaigimą.
Nuo 2000 m. prasidėjo Antroji intifada.