google/wiki40b huggingface dataset:
Naujųjų Verkių popieriaus fabrikas

XVII–XIX a.

Popieriaus fabriką apie 1690 m. Vilniaus vyskupų Verkių dvaro teritorijoje įkūrė vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostovskis. Fabrikas, pastatytas prie Riešės upės, buvo dvaro nuosavybė, nuomojama činšo teise. Popierius Verkiuose greičiausiai gamintas ir iki tol, kadangi yra randama XVI a. gaminto popieriaus su Verkių vandens ženklais, tačiau 1690 m. vandens ženkluose pradėtas vaizduoti vyskupų herbas. Popieriaus gamykla greičiausiai veikė iki 1706 m., nes nebeaptinkama vėlesnės gamybos popieriaus su vandens ženklais.
1789 m. fabrikas vėl minimas vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio. 1833 m. tuometis Verkių dvaro savininkas Vilniaus pavieto maršalka Stanislovas Jasinskis tuščią sklypą, vadinamą Papiernia (prie Ožkinčių kaimo, Riešės pakrantėje) išnuomojo Vilniaus burmistrui pirkliui Pranui Juozapui Opitrui (arba Opicui) ir jo partneriui popieriaus gamybos meistrui Vilhelmui Langebachui (arba Langenbachui). Papiernia pradėta vadinti Naujaisiais Verkiais. Iki 1834 m. sklype pastatyta dauguma fabriko pastatų, 1836 m. prasidėjo popieriaus gamyba, jos apimtys ėmė greitai augti. 1850 m. fabrikas sudegė, tačiau 1852 m. buvo atstatytas ir dar po dviejų metų, 1854 m. vėl pradėjo veikti.
1856 m. fabriko savininku tapo Ričardas Pichlau, kuris fabriką modernizavo ir taip dvigubai padidino popieriaus gamybą. Fabriko teritorija apėmė valdas tarp Riešės upės ir Kremplio ežero. Vanduo iš upės kanalais buvo atvestas į fabriką, iš kur vėliau tekėjo į apatinį tvenkinį. Upės slėnyje buvo gamybiniai korpusai ir sandėliai, atokiau stovėjo gyvenamieji namai. Fabriko teritorija jau buvo atsieta nuo dvaro, sunykę jungę keliai. XIX a. antroje pusėje fabriko savininkais tapo pirkliai Švarcai. Tuo metu popieriaus fabrikas buvo didžiausia ir geriausiai įrengta vakarinių Rusijos imperijos gubernijų įmonė, per metus pagaminusi apie 1300 tonų rašomojo, techninio ir rūkomojo popieriaus. Fabrike buvo dvi popieriaus gamybos mašinos, dirbo apie 200 darbuotojų. Fabrikas aplenkė Kučkuriškių popieriaus fabriką, su kuriuo iki tol varžėsi. 1896 m. pastatyta nauja, galingesnė katilinė su kaminu.

XX a.

Prieš Pirmąjį pasaulinį karą pastatytas medžio masės centras, pagerinęs popieriaus gaminių iš medienos kokybę, be to, darbų kiekis padidėjo penkis kartus. 1909–1911 m. įrengtas elektrinis apšvietimas. 1912 m. kilęs gaisras stipriai apgadino fabriko pastatus ir įrengimus, tačiau per du metus gaisro žala panaikinta. Pasiekta 4200 tonų popieriaus per metus išeiga. Pirmojo pasaulinio karo metu fabrikas nukentėjo.
Prieš ir per Antrąjį pasaulinį karą fabrikas neveikė, tačiau buvo atkurtas pokaryje. Išlikusi viena popieriaus gamybos mašina naudota iki 1953 m. rekonstrukcijos, kai buvo įrengta antra popieriaus-puspergamento gamybos mašina. Vėliau rekonstruotas malimo skyrius, įrengta trečioji mašina. 1966 m. pradėti gaminti viensluoksniai cigarečių filtrai. Naujųjų Verkių popieriaus fabrikas veikė iki 2009 m.

Įamžinimas

1993 m. fabriko pastatai įtraukti į Kultūros vertybių registrą. 2016 m. išleistas fabriką vaizduojantis pašto ženklas (dailininkas Domantas Vildžiūnas).
Lietuvos futbolo varžybos 1979 m.

A grupė

„Žalgirio“ zonoje laimėjo Sūduva Kapsukas, „Nemuno“ zonoje – Statyba Jonava.
Romualdas Eičas

Biografija

Turi vieną brolį Vytautą ir dvi seseris: Virginiją ir Reginą
1947–1957 m. mokėsi Tauragės 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1957 m. rudenį įstojo į Kauno J. Gruodžio muzikos mokyklą ir dvejus metus mokėsi trimituoti (dėst. M. Zaščiurinskas) ir solinio dainavimo (dėst. L. Staneika). 1969–1973 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. B. Zubrickas). 1984–1989 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė doc. P. Jankauskas).
Nuo 1963 m. akompanavo Tauragės dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jūra" šokėjams. 1964–1986 m. Tauragės politechnikumo moksleivių pučiamųjų orkestro vadovas. Specialiųjų vidurinių mokyklų meno mėgėjų konkursinėse apžiūrose orkestras pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Keletą metų vadovavo ir Tauragės mėsos kombinato pučiamųjų orkestrui. 1981–1983 m. vadovavo Tauragės buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams – respublikiniuose konkursuose jie laimėjo pirmųjų ir antrųjų vietų. 1978–1980 m. Tauragės vaisių – daržovių perdirbimo kombinato moterų choro vadovas: chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei.
1971–1990 m. Norkaičių (Tauragės r.) kultūros namų darbuotojas, kurį laiką mokytojavo Griešpelkių II (Tauragės r.) aštuonmetėje ir Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje.
Nuo 1990 m. rudens Tauragės moksleivių kūrybos centro berniukų choro (30 dalyvių) vadovas. Berniukai koncertuoja mokyklose ir kultūros bei švietimo įstaigose, gieda bažnyčioje.
Nuo 1992 m. Tauragės politinių kalinių ir tremtinių mišriojo choro (30 dalyvių) vadovas. Kolektyvą parengė 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, 1993, 1995 ir 1997 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių dainų šventėms Vilniuje, Panevėžyje ir Klaipėdoje, 1998 m. politinių kalinių ir tremtinių šventėms Ariogaloje ir Jurbarke.
R. Eičas pasireiškia ir kaip dainininkas (baritonas) solistas – buvo respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" laureatas ir prizininkas. 1980 m. dirigavo Tauragės rajono dainų šventėje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Navojo vilajetas

Geografija

Vilajeto klimatas yra dykuminis žemyninis.
Šiaurės vakarų dalyje yra Kyzylkumo plynaukštė, rytuose − Nurato kalnagūbriai, pietinėje dalyje teka Zeravšanas, pagrindinė vilajeto upė.
Hidžazo rialas

Hidžazo rialas {arab. ريال‎) – buvusi Hidžazo karalystės valiuta, buvusi apyvartoje 1916-1925 m. 1925 m. Hidžazo rialą pakeitė Saudo Arabijos rialas.
Šis rialas buvo sidabro moneta, tokio pat svorio kaip ir osmanų 20 kurušų moneta, bet kaldinta iš grynesnio sidabro (917 prabos, o ne 830).
Hidžazo rialą sudarė 20 giršų (arab. قرش).

Monetos

1916 m. buvo išleistos bronzinės 1/8, 1/4, 1/2 ir 1 giršų bei sidabrinės 5, 10 ir 20 giršų monetos. Buvo kaldinamos ir auksinės 1 dinaro monetos.
Hidžaze buvo naudojamos ir Turkijos bei Egipto monetos bei Marijos Terezės taleriai, su įspaudu. Įspaude buvo arabiškas karalystės pavadinimas الحجاز.
Bubių-Padubysio miškai

Bubių-Padubysio miškai – miškai Šiaulių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietvakarius nuo Bubių.

Geografija

Plotas 3600 ha; mišku apaugę 2980 ha. Valstybinės reikšmės miškų plotas 2140 ha; priklauso Šiaulių miškų urėdijos Bubių ir Pageluvio girininkijoms. Sudaro Bubių, Karauskių, Mirskiškės, Padubysio, Paraudžių, Padeglių, Pabijočių ir Zuikiškės miškai. Visi miškai įeina į Kurtuvėnų regioninio parko teritoriją.
Šiaurinė dalis siekia Pavėžupio žuvininkystės tvenkinius, šiaurės rytinė ir pietryčių dalis – Dubysą, vakarinė – Dambos ežerą, pietvakarinė – Kurtuvos upelį, prie kurio įrengta keletas tvenkinių. Pietvakarinėje masyvo dalyje yra tvenkinių, daug ežerų, ežerėlių. Iš jų didesni: Bijotė (66 ha), Geluva (18 ha). Per šiaurinę dalį teka Raudos upelis. Paviršius kalvotas, vaizdingas.

Medynai

Augavietės nederlingos ir derlingos normalaus drėgnumo bei užmirkusios. 38 % miškų yra ekosistemų apsaugos, 23 % rekreaciniai, 35 % apsauginiai, 4 % ūkiniai. Kultūrinės kilmės medynų 11 %. Pušynų yra 32 %, eglynų 31 %, beržynų 31 %, juodalksnynų, drebulynų ir baltalksnynų – po 2 %. Jaunuolynai sudaro 18 %, pusamžiai miškai 50 %, pribręstantys 23 %, brandūs 9 %. Medynų vidutinis amžius 54 m., bonitetas II, O, skalsumas 0,7, tūris 200 m³/ha, kasmet priauga 4,7 m³/ha.
Yra daug uoginių ir vaistinių augalų, randama retų ir saugomų augalų bei gyvūnų rūšių. Gamtos paminklai – Šešialiemenė eglė (53 kvartale), Storoji pušis (59 kvartale).

Istorija

1944–1945 m. Bubių-Padubysio miškuose veikė LLA Šiaulių apygardos Stumbro rinktinės partizanų kuopa. Vėliau iš jų susidarė Vytauto Didžiojo rinktinė. 1947–1948 m. veikė „Atžalyno“ rinktinė, 1948–1951 m. Prisikėlimo apygardos Žalioji rinktinė.
Virgilijus Jaugelis

Biografija

1971–1978 m. studijavo pogrindinėje kunigų seminarijoje. 1978 m. marijonas, slapta įšventintas kunigu. Dirbo Kauno įmonėse, dalyvavo slaptoje religinėje veikloje. 1971 m. rinko parašus Lietuvos Romos katalikų memorandumui. 1974 m. nuteistas kalėti už Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikos dauginimą ir platinimą. Dėl silpnos sveikatos 1975 m. iš kalėjimo paleistas. Dirbo zakristijonu Kybartų Eucharistinio Išganytojo bažnyčioje. 1979 m. rugpjūčio 23 d. pasirašė 45 pabaltijiečių memorandumą. 2000 m. kankinys.
Kazanė

Istorija

Miestas įkurtas XI a. antrojoje pusėje Volgos-Kamos bulgarų. Vėliau priklausė Aukso Ordai. Po jos iširimo 1438–1552 m. tapo Kazanės chanato sostine ir svarbiu Pavolgio prekybos centru. 1552 m. Kazanės chanatą užėmė ir likvidavo Ivanas IV Rūstusis, o Kazanė buvo prijungta prie Rusijos.
Nuo 1708 m. gubernijos sostinė. Po universiteto įkūrimo svarbus mokslo ir revoliucinio-demokratinio judėjimo centras. 1917–1920 m. totorių nacionalinio judėjimo ir Rusijos musulmonų religinis centras. Po Raudonosios Armijos užėmimo 1920 m. Totorijos ATSR, nuo 1991 m. – Tatarstano sostinė.
Gediminas Taranda

Gediminas Taranda (g. 1961 m. vasario 26 d. Kaliningrade, Rusija) – lietuvių kilmės rusų baleto artistas.

Biografija

Tėvas Leonas – lietuvis kariškis, mama – Ukrainos kazokė (mergautinė pavardė – Solovjova). Voroneže baigė vidurinę mokyklą. 1976 m. įstojo į Maskvos choreografijos akademiją. Nuo 1981 m. iki 1993 m. Maskvos Didžiojo teatro baleto artistas.
Debiutavo spektaklyje „Don Kichotas“. Kartu su Maja Pliseckaja šoko spektaklyje „Karmen“. Jurijus Grigorovičius specialiai G. Tarandai sukūrė spektaklius „Raimonda“ ir „Aukso amžius“.
1994 m. sukūrė Rusijos imperijos baleto teatrą, gastroliuojantį visame pasaulyje. 2004 m. pradėjo dirbti Maskvos Tarybos teatre (rus. театр Моссовета). Dalyvavo Rusijos televizijų projektuose „Ledynmečio laikotarpis“, „Ringo karalius. Legendos sugrįžimas“.
Vedęs; žmona – balerina Anastasija Drigo, dukra – Deimantė Taranda (2004). Brolis Vytautas – taip pat baleto šokėjas. Turi nesantuokinę dukrą Jelizavietą (1996).
Orgazmo

Turinys

Mormonų misionierius Džo Jangas, skleisdamas tikėjimo tiesas, užklysta į pornografinio filmo kūrimo aikštelę ir šio režisierius Maksas Orbisonas pasiūlo jam pagrindinį vaidmenį filme „Orgazmo“. Tikėdamasis tokiu būdu uždirbti pinigų savo ir Lizos vestuvėms bei patikintas, kad nereikės filmuotis intymiose scenose, Džo sutinka. Filmas netikėtai tampa labai pelningas ir režisierius sugalvoja kurti šio tęsinį, tačiau tuo metu į miestą atvyksta Liza ir netikėtai filmo anonse atpažįsta savo sužadėtinį...
Tomas Salamanavičius

Karjera

Karjerą pradėjo FK Ekranas. Žaidė Kruojoje, Bangoje, Jonavoje.
2019 m. perėjo į FK Panevėžys.
Saulius Atmanavičius

Biografija

F. Finkelio auklėtinis. Baigęs karjerą pradėjo dirbti teisėju.
OKS 1945 Olsztyn

Istorija

1945 m. liepos 15 d. įkurtas klubas. Nuoo 1994 m. žaidė elito lygoje, bet vėliau (2002 m.) iškrito į žemesnį divizioną.
Vrchlabis

Istorija

Gyvenvietė vadinta Wrchlab (ankstesnis pavadinimas) įkurta apie 1300 m. Pirmą kartą paminėtas 1359 m. Vienas svarbiausių miestelio gyventojų buvo kalnakasys vardu Kryštof Gendorf. Jis padėjo miesteliui tapti vienu svarbiausių metalurgijos centrų. Daugelis vokiškai kalbančių žmonių persikėlė čia dirbti ir gyventi.
Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai. Nuo 1938 iki 1945 m. buvo vienas iš Sudetų savivaldybių. Vrchlabis klestėjo ekonomiškai, nuo 1989 m. Aksominė revoliucijos tapo svarbiu šalies kurortu. Čia įsikūrusi Krkonošo nacionalinio parko direkcija.
Trijų sienų sankirta

Sankirtų istorija

Kai kurios trijų valstybių sienų sankirtos istoriškai susiformavo gana seniai, juose susitinka ne tik šalių teritorijos, bet ir kultūros, kalbos. Dažnai šie punktai puošiamos kaimyninių valstybių vėliavomis, yra pastatomos žymės, obeliskai. Šiose vietose mėgsta fotografuotis turistai, apie jas kuriami įvairūs pasakojimai, legendos. Taip apie Kruonio gaidžius caro laikais buvo sakoma, kad jie budina tris gubernijas - mat prie šio kaimo kirtosi Rusijos imperijos Suvalkų, Kauno ir Vilniaus gubernijų ribos ir gaidžio giedojimą galėjo išgirsti visų trjų gubernijų gyventojai.
Trijų valstybinių sienų sankirtą oficialiai įteisina derybų sutartis, kurią privalo ratifikuoti visų gretimų šalių aukščiausieji valdžios organai. Pasaulyje trijų sienų sankirtų daugiausiai turi Kinija (14), o jų neturi salose esančios valstybės, taip pat kai kurios šalys kaip JAV ar Kanada. Iš viso pasaulyje žinomos 134 trijų sienų sankirtos tarp 195 valstybių. Bene labiausiai pagarsėjusi yra sena Belgijos-Olandijos-Vokietijos valstybinių sienų sankirta ant Valserio kalno.
Lietuva taip pat turi tris sausumos ir dvi jūrines valstybinių sienų sankirtas.

Sienų sankirta Liudvinavas

Tai Baltarusijos-Latvijos-Lietuvos trijų sienų sankirta. Nustatytas šių valstybių demarkacinių komisijų 2001 m. birželio mėn. 29 d. protokolu. Pasienio ženklą sudaro centrinis geodezinis ženklas, įrengtas valstybinių sienų sankirtos taške ir trys ketursieniai stulpai, atsukti į geodezinį ženklą. Kiekvieno stulpo sienoje yra herbas ir valstybės pavadinimas.

Sienų sankirta Mara

Tai Baltarusijos-Lenkijos-Lietuvos trijų sienų sankirta, yra upės Mara vagos viduryje. Tarpvyriausybinis susitarimas dėl šių valstybinių sienų sankirtos pasirašytas 2009 m. rugsėjo 16 d. Vilniuje.

Sienų sankirta Vištytis

Tai Lenkijos-Lietuvos-Rusijos trijų sienų sankirta, yra už trijų kilometrų į pietus nuo Vištyčio ežero ir už 100 metrų nuo Varmijos Mozūrų ir Palenkės vaivadijų ribos važiuojant Lenkijos vaivadijos keliu . 1422 metų rugsėjo 27 dieną Melno sutartimi buvo įteisinta siena tarp Lietuvos-Lenkijos valstybės ir Rytprūsių, tuo pačiu nustatytas ir sankirtos taškas. Vėliau jis pasidarė nebereikalingas, nes Lenkija ir Lietuva įėjo į Rusijos imperijos sudėtį. Tarpukariu Lietuvos-Lenkijos siena nebuvo demarkuota, taigi ir sankirtos taškas oficialiai nebuvo įteisintas. Dabartinė sankirta buvo nustatyta Vilniuje trišaliu susitarimu 2005 m. spalio 27 d.
Romfaja

Romfaja (gr. ρομφαία) – vienašmenis geležtinis šaltasis ginklas, kurį trakai naudojo dar 400 m. pr. m. e. Dažniausiai romfajos buvo ilgakočiai ginklai su tiesia ar kiek jataganiškai išlenkta geležte, gerokai ilgesne už kotą. Dalis romfajų turėjo trumpus kotus.
Romfajos panašios į falksus, tačiau archeologiniai radiniai rodo, kad romfajų geležtės buvo tiesios ar nežymiai įlenktos, todėl romfajos buvo naudojamos tiek kaip duriamasis, tiek kaip kertamasis ginklas. Geležtes gamino iš geležies, geležčių skerspjūvis buvo trikampis. Geležtė buvo įtvirtinama stačiakampio skerspjūvio įkote.
Romfajų ilgis įvairavo, bet dažniausiai romfajų geležtės būdavo apie 60–80 cm ilgio, įkotės – 60 cm ilgio. Įkotės ilgis rodo, kad romfajų koto ilgis buvo artimas geležtės ilgiui.

Vartosena

Romfajas naudojo beveik vien tik trakai. Aptinkami šių ginklų radiniai datuojami 300–400 m. pr. m. e. Priešai romfajų bijojo kaip ir falksų, kadangi ilgas kotas didino romfajų pjaunamąją gebą.
Žinoma, kad falksai privertė romėnus tobulinti savo ginkluotę – po susidūrimo su falksais ginkluotais priešininkais Dakijoje romėnų šalmai buvo sutvirtinti papildomais strypeliais, turėjusiais apsaugoti nuo stiprių falksų smūgių.
Bizantiečiai naudojo romfajas, nors jomis, manoma, buvo ginkluoti keli pėstininkų daliniai, datuojami maždaug Bizantijos aukso amžiumi (900–1071 m.) ar galbūt net ankstesni. Tačiau jų neminėjo ginklų tarpe kaip falksų. To meto romfajos buvo falksus primenantys ginklai. Michailas Pselas (gr. Μιχαήλ Ψελλός, Mikhaēl Psellos) rašė, kad visi variagai be išimties naudojo ginklus, kuriuos jis vadino romfajomis.

Romfajos ir falkso skirtumai

Romfajų geležtės būdavo tiesios ar tik nežymiai įgaubtos, o falksų geležtės būdavo žymiai įgaubtos. Dėl tiesumo romfajų geležtės tiko duriamosioms atakoms, sukamiesiems kirčiams sukant virš galvos ar šoniniams kirčiams. Glaustose rikiuotėse romfajos būdavo naudojamos kaip gynybinis ginklas. Kertamosios atakos buvo silpnesnės, jei geležtės buvo tiesios.

Romfajos istoriniuose tekstuose

Žodis rhomphaia anksčiau reiškė 'ietis', vėliau – 'kalavijas'. (Plutarchas: Emilijaus Pauliaus gyvenimas 18; Eustatijus Tesalonikietis, apie Iliados posmą VI 166 ir kt.)
W. Tomaschek rašė, kad bulg. roféja, rufja 'žaibas' ir alb. rrufë yra kilę iš žodžio rhomphaia.
Rhomphaia išliko dabartinėję graikų kalboje – gr. rhomphaia 'didelis plačiageležtis kalavijas. tr. rhomphaia kilęs iš IE *rump-, iš kurios kilę ir lot. rumpo, -ere 'laužyti, draskyti'.
Rhomphaia minima ir Michailo Pselo veikale Chronographia, kur šis ginklas aprašytas kaip "vienašmenis kalavijas iš sunkios geležies, kurį jie [Konstantinopolio rūmų sargybiniai] nešioja pakabintą ant dešinio peties. "
Keturiasdešimt Totorių mečetė

Istorija

Manoma, kad šioje vietoje pirmoji mečetė buvo pastatyta dar Vytauto Didžiojo laikais. Ji vienintelė iš visų žinomų LDK totorių mečečių neturi michrabo. Dabar stovinti mečetė pastatyta 1815 m., renovuota 1993 m.
Prie mečetės ir apylinkėse yra kelerios totorių kapinės. Manoma, senosios kapinės mena kaimo įkūrimo laikus, čia gali būti XIV-XVII a. kapai, kurie pažymėti tiktai akmenimis. Kitose kapinėse seniausi kapai yra su XVII a. antrosios pusės užrašais.

Architektūra

Mečetė medinių rąstų sienų, sutvirtintų vertikaliomis medinėmis sąvaržomis, apkaltų vertikaliomis medinėmis lentomis su lentjuostėmis. Statinys stačiakampio plano, keturšlaičiu skardiniu stogu. Stogo viršuje yra nedidelis minareto bokštelis. Jis aštuonkampis, svogūno formos, su įstiklintais langeliais ir smaile, užbaigta pusmėnuliu. Galinėje sienoje nėra michrabo (jis būna nukreiptas į Mekos pusę). Priekiniame fasade įrengtas vienas uždaras prieangis, nes iki restauracijos buvę du atskiri prieangiai nugriauti ir perstatyti į vieną bendrą.
Janusz Skolimowski

Janusz Skolimowski (g. 1947 m. kovo 27 d. Varšuvoje) – lenkų teisininkas ir diplomatas, nuo 2005 m. Lenkijos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Lietuvos Respublikoje.

Biografija

1969 m. baigė Varšuvos universiteto Teisės fakultetą.
1969–1977 m. Teisingumo ministerijos Nusikaltimų tyrimų centro mokslinis bendradarbis. 1977–1981 m. Lenkijos ambasados Maskvoje pirmasis sekretorius, 1981–1985 m. Lenkijos ambasados Libijoje patarėjas ir konsulinio skyriaus vedėjas, 1985–1988 Užsienio reikalų ministerijos Konsulinio departamento direktoriaus pavaduotojas.
1988–1991 m. Lenkijos Respublikos generalinis konsulas Londone, 1991–1996 m. Užsienio reikalų ministerijos Ryšių departamento direktorius, o 1996–1997 m. Užsienio reikalų ministerijos Ryšių ir informacijos departamento direktorius, 1997–2002 m. Lenkijos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Airijoje, 2002–2005 m. Užsienio reikalų ministerijos Konsulinio ir užsienio lenkų departamento direktorius.
2005 m. vasario 21 d. paskirtas Lenkijos Respublikos nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Lietuvos Respublikoje.
Pajomantis

Istorija

Kaime gyventa jau VI a. Tai įrodo kapinynas, esantis apie 300 m į kairę nuo kelio Tverai–Žemaičių plentas. Šis archeologijos paminklas gerokai apardytas. Jis paskelbtas valstybinės reikšmės archeologijos paminklu.
Roraima

Geografija

Pietinė valstijos dalis yra Amazonės žemumoje, apaugusioje Amazonijos džiunglėmis bei savana. Šiaurėje paviršius kyla į Gvianos plokščiakalnį. Aukščiausia viršukalnė – Roraima (2727 m). Klimatas ekvatorinis; karštas ir drėgnas. Upės priklauso daugiausia Amazonės intako Negro baseinui: Brankas, Mukažai, Takutu, Ursarikoeira, Kauamė ir kt.
Petras Murnikas

Biografija

1916 m. baigė Maskvos 4-ąją praporščikų mokyklą, per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės karininku kovojo fronte, buvo sužeistas. Grįžęs į Lietuvą 1919 m. mobilizuotas į jos kariuomenę, 1-ojo DLK Gedimino pėstininkų pulko karininkas. Dalyvavo nepriklausomybės kovose su bolševikais, bermontininkais, lenkais. 1920–1923 m. karo atstovo Lenkijoje, vėliau – Latvijoje padėjėjas (pavaduotojas), karo atstovas Latvijoje ir Estijoje. 1923 m. ypatingų reikalų karininkas prie kariuomenės vado, 1924 m. – prie krašto apsaugos ministro. 1926–1927 m. Panevėžio karinės srities viršininkas. Nuo 1927 m. – Trakų, Vilkaviškio, nuo 1929 m. – Raseinių, nuo 1936 m. – Utenos, nuo 1938 m. – Kretingos apskričių karo komendantas, kartu minėtų apskričių šaulių rinktinių vadas. 1939 m. pulkininkas.
TSRS, vėliau Vokietijai okupavus Lietuvą, dalyvavo antitarybiniame ir antinaciniame pasipriešinime, vienas iš slaptos ir „Kęstučio“ organizacijos vadovų. 1944 m. Vietinės rinktinės bataliono vadas. TSRS kariuomenei vėl okupavus Lietuvą iš pradžių slapstėsi, vėliau legalizavosi.
Žozefina Bogarnje

Santuoka su Napoleonu

1795 m. Žozefina susipažino su šešeriais metais jaunesniu Napoleonu Banapartu. 1796 m. sausio mėnesį Napoleonas pasipiršo Žozefinai. Jie susituokė 1796 m. kovo 9 d.
Kalmodulinas

Kalmodulinas – vienas pagrindinių ląstelės citoplazmoje esančių Ca²⁺ receptorių. Tai specializuotas baltymas, turintis keturis Ca²⁺ surišimo saitus. Jis paprastai būna prisijungęs keturis, du arba nė vieno Ca²⁺ jonų. Kalmodulinas geba reaguoti į itin mažas Ca²⁺ koncentracijas (10⁻⁸ M ir mažiau). Kalmodulinas jungiasi su daugybe labai įvairių baltymų kurie tokiu būdu įgauna galimybę reaguoti į Ca²⁺ koncentracijos pokyčius citoplazmoje.
Vaitkuškio dvaras

Istorija

XVI a. pradžioje apylinkėse būta daug smulkių žemės savininkų, iš kurių Vaitkus davė pradžią dvaro pavadinimui. Apylinkes po Vaitkaus valdė Kšemiencas, Mednickis, Volkas, Okuška.
Apie 1550 m. Vaitkuškis atiteko Skorulskiams, kurie plėtė valdas: 1639 m. Melchioras Skorulskis valdė apie 30 žemės plotų Antakalnio, Deltuvos ir Vaitkuškio apylinkėse, o 1720 m. Antanui Skorulskiui jau priklausė beveik visos Vaitkuškio apylinkės. 1730 m. jis dar įsigijo Ilgio ir Puntos ežerus.
1764 m. Mykolas Skorulskis, Antano sūnus, sudėjęs savo, seserų ir brolių paveldėtą turtą, už 160 tūkst. auksinų pardavė visą Vaitkuškį Mykolui Kosakovskiui.
1856–1862 m. dvaro rūmus pastatydino šių žemių savininkas grafas S. Kosakovskis pagal savo paties projektą. Jam padėjo architektas B. Pavlovskis. Rūmai buvo neogotikinio stiliaus.

Žymūs žmonės

Vaitkuškio savininko grafo Stanislovo Kosakovskio teta buvo E. Hanska, su kurias buvo pažįstamas prancūzų rašytojas Onorė de Balzakas (1799–1850), o 1841 m. mirus jos vyrui - ir pasipiršęs. Tartis dėl vedybų rašytojas atvyko į Peterburgą, vedė ją 1850 m. prieš pat mirtį. Kosakovskių archyve išlikę du rašytojo laiškai – vienas grafui (1847 m.), kitas – jo žmonai Aleksandrai (1848 m.).
Aleksandra Kosakovska buvo kilusi iš garsios Peterburgo grafienės A. de Laval šeimos. Jos namuose lankydavosi Aleksandras Puškinas, Michailas Lermontovas, Aleksandras Gribojedovas, vyravo anticarinės nuotaikos. Vyresnioji Aleksandros Kosakovskos sesuo Jekaterine buvo ištekėjusi už dekabristo S. Trubeckojaus ir po dekabristų nuslopinimo paskui vyrą išvyko tremtin į Sibirą, atsisakiusi prabangos ir pasiaukojusi dėl vyro idealų. Vėliau ją aprašė Nikolajus Nekrasovas poemoje „Rusų moterys“. Aleksandra Kosakovska buvo palaidota Pašilės kapinėse.