Glotochronologija

Glotochronologija (iš sen. gr. γλῶττα 'kalba', χρóνος 'laikas' ir λόγος 'žodis', 'mokymas') − hipotetinis lyginamosios kalbotyros metodas, kuriuo siekiama nustatyti galimą susijusių kalbų atsiskyrimo laiką, remiantis hipoteze, kad bazinis kalbos žodynas kinta maždaug tolygiu greičiu. Pagal analogiją su radioaktyviosios anglies metodu organinių medžiagų amžiui nustatyti, šią hipotezę pateikė Morisas Svadišas (Morris Swadesh). Kalbotyroje teikiama nustatyti „leksikos skilimo pusperiodį”. Apskaičiavus pakitusių žodžių kiekį, šiuo metodu nustatomas laikotarpis, per kurį dvi kalbos arba keletas kalbų atsiskyrė nuo bendros prokalbės, o tuomet nustatomas kalbų susidarymo laikas. Glotochronologija yra leksikos statistikos atšaka, su ja kartais painiojama.
Glotochronologija grindžiama hipoteze, kad kiekvienoje kalboje yra tam tikra itin stabilios ir atsparios pokyčiams sąvokų dalis, kuri visose kalbose daugmaž tokios pačios apimties. Šios sąvokos priklauso vadinamajai „pamatinei leksikai“. Yra sudaryti 200, 100 ir 30 žodžių pamatinės leksikos M. Svadišo sąrašai.

Istorija

Kalbos kitimo samprata nenauja, ją savo darbuose nagrinėjo D. Hymsas (1973) ir Wellsas (1973). Pati glotochronologija atsirado XX a. viduryje (žr. 1953 m. Liso ir 1955 m. Svadišo straipsnius). Su problema supažindinama Embleton (1986) ir McMahon (2005) veikaluose. Glotochronologija jau seniai prieštaringa − iš dalies dėl tikslumo, taip pat dėl klausimo, ar jos pagrindu laikytinas garsas. Susidūrus su skoliniais, prielaidos, kaip greitai vienas žodis gali pakeisti kitą, gali iškreipti kalbų atsiskyrimo laiko rezultatus; tačiau glotochronologijoje buvo taikomi patikimesni kalbų atsiskyrimo laiko nustatymo būdai.

Žodžių sąrašas

Pradžioje šiuo metodu buvo numatoma, kad visose kalbose ir visose kultūrose žodyno pamatas kinta tolygiu ar beveik tolygiu greičiu, tad gali būti pasitelktas laiko atkarpai išmatuoti. Šiam reikalui buvo naudojamas 200 žodžių M. Svadišo sudarytas žodžių sąrašas, į kurį buvo įtraukti galimai pokyčiams atsparūs leksikos vienetai. Bet šiais laikais taikomas susiaurintas 100 žodžių M. Svadišo žodžių rinkinys. Toks pamatinis žodynas buvo išskirtas tam, kad į jį būtų įtrauktos bet kuriai žmonių kalbai būdingos sąvokos, pavyzdžiui, asmeniniai įvardžiai, kūno dalys, dangaus kūnai, pagrindinių veiksmų veiksmažodžiai, skaitvardžiai vienas, du ir kita. Į šį sąrašą neįeina tik kuriai nors vienai kultūrai arba tik tam tikram laikotarpiui būdingos sąvokos. Kaip buvo išsiaiškinta, idealiai atrinkti tokių žodžių iš esmės neįmanoma, gali būti, kad teks atsižvelgti į lyginamąsias kalbas.
Po to šiame sąraše išskiriami giminiški (bendrakilmiai) žodžiai. Juo didesnis giminiškų žodžių procentas, juo vėliau lyginamosios kalbos viena nuo kitos atsiskyrė.

Rezultatai

Nustatyta, kad glotochronologija tinka indoeuropiečių kalboms, ją taikant galima paaiškinti apie 87 % pokyčių. Taip pat paaiškėjo, kad šis metodas tinkamas chamitų-semitų kalboms, kinų kalbai ir Amerindijos kalboms. Pastarųjų kalbų tyrimus patvirtino tiek radioaktyviosios anglies ir kraujo grupių tyrimai, tiek ir archeologijos duomenys. Pasakytina, kad Grėjaus ir Atkinsono tyrimai, anot jų pačių, su glotochronologija neturi nieko bendra.

Modifikuota glotochronologija

Nei visiškai pirminei Svadišo nuostatai pritariant, nei visiškai glotochronologiją atmetant, kaip išlyga buvo pasiūlyta prielaida, jog padarius kai kurių svarbių pakeitimų glotochronologija, kaip formalusis lingvistinis analizės metodas, gali būti taikoma. Tad leksikos pokyčio netolygų greitį nagrinėjo Van der Merwe (1966). JIs sąrašo žodžius suskirstė į klases, kur kiekviena jų turi savą kitimo greitį. Dyen, James ir Cole (1967) teigė, kad savo kitimo greitį turi kiekviena reikšmė. Tuo pat metu kalbų atsiskyrimo ir žodžių kitimo greičio apskaičiavimus atliko Kruskal, Dyen ir Black.
Brainardas (1970) atkreipė dėmesį į atsitiktinį giminingumą, o Gleasonas (1959) į problemą įtraukė sampratą apie prasmės efektą. Sankoffas (1973) pasiūlė atsižvelgti į žodžių skolinimosi tikimybę ir įvertinti galimus sinonimus.
Visi šie įvairūs metodo pakeitimai pateikiami Sankoffo knygoje „Visiškai parametrizuota leksikos statistika” („Fully Parameterised Lexicostatistics“). 1972 m. Sankoffas, remdamasis biologijos tyrimais, sukūrė populiacijos genetinio atsiskyrimo modelį. Embleton (1981) šį modelį supaprastino ir pritaikė kalbotyrai. Ji daug kartų modeliavo ir pasinaudojo tais variantais, kurie paaiškėjo esą rezultatyvūs.
Problema vėl buvo susidomėta, kai XX a. paskutiniame dešimtmetyje statistinė metodologija buvo papildyta kitos mokslo šakos – filogenetikos – tyrimais, kuriais aiškintasi DNR kitimo greitis. Šie metodai patogūs, nes jiems nereikia taikyti galimo tolygaus kitimo greičio.

Laiko apskaičiavimas

2000 m. Makdonaldo institute buvo surengta konferencija, kurioje svarstyta laiko apskaičiavimo problema. Publikuotos konferencijos ataskaitos leidžia susipažinti su įvairiais tų metų požiūriais į glotochronologiją. Jie svyruoja nuo pateiktų straipsnyje „Kodėl datos − ne kalbotyros objektas” iki aukščiau aptartų Starostino idėjų.