Gaudučių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Martynaičių piliakalnis 5 km 
 Gintarų piliakalnis 4 km
Imbarės piliakalnis 13 km 
Dauginčių piliakalnis 5 km
Gintališkės piliakalnis 16 km
Kartenos piliakalnis 3,5 km 
 Vėlaičių piliakalnis 0,5 km
Pakutuvėnų piliakalnis 9 km
Kačaičių piliakalnis 10 km
Žvaginių piliakalnis 24 km
Vieštovėnų piliakalnis 13 km

Istorija

Kalvos šiaurinėje ir šiaurės rytinėje dalyje šlaitu žemyn besileidžiantys gūbriai (pakilimai) primena skeltanagio kanopinio gyvūno kojos pėdą, žemaitiškai vadinamą čerčesnagiu. Dėl to kalva gavo Čerčesnagių kalno, kitaip – Čerčesnagio vardą.
Seniau, kai slėnis nebuvo apaugę medžiais ir krūmais, kalva dominavo aplinkoje, iš tolo primindama kalną. Kadangi ji priklausė Gaudučių kaimui, apylinkės gyventojai ją praminė Gaudučių kalnu.
Piliakalnius bei natūralias morenines kalvas žemaičiai nuo seno vadina pilalėmis. Siekiant piliakalnį išskirti iš kitų Alanto pakrantėse stūksančių kalvų-pilalių, tarpukariu jį pradėta vadinti žemės savininko pavarde Zablockio pilale.
Padavimai mena, kad senovėje ant kalno stūksojusi pilis, o jos papėdės terasoje stovėjęs miestas. Todėl kalva vadinta dar Pilimi.
Pasakojama, kad ant kalno vaidenasi, o jo papėdėje Alanto upelyje laumės vakarais rūbus skalbia.
Esą, kalno šlaite buvusios durys, kurios dabar užgriuvusios. Kartą vienas piemenukas netyčia papuolė į kalno vidų ir ten pamatė daug turtų. Apie lobius išgirdęs kitas vaikas tyčia, trokšdamas užvaldyti užburtus turtus, įlindo į kalną ir nebegrįžo – tik jo kepurę kalnas išmetė.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Alanto upelis paplovė kalvos pietinį šlaitą, kuris nuo to laiko nuolatos griūna. 
1972 m. kalnas įrašyta į kultūros paminklų sąrašą kaip respublikinės reikšmės archeologijos paminklas – Gintarų (Gaudučių) piliakalnis, vad. Pilale (AR-501). 2003 m. registruotas Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologiniu vietų sąraše kaip Gaudučių kalnas, vad. Čerčesnagiu (M256).

Tyrimai

Piliakalniu susidomėta XIX a. pabaigoje. Jis pažymėtas Vilniaus senienų muziejaus vadovo Fiodoro Pokrovskio 1899 m. išleistame Kauno gubernijos archeologiniame žemėlapyje.
Tarpukariu Valstybės archeologijos komisija surinko apie jį medžiagą, o etnografas, fotografas Balys Buračas 1930 m. kalną nufotografavo.
1948 ir 1966 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovai Pranas Kulikauskas ir Adolfas Tautavičius), 1956 m. – kraštotyrinikas Vladas Šaulys (Vilnius), 1982 m. – Kultūros ministerijos Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Romas Olišauskas), 1984 m. – Kretingos rajono kultūros skyriaus vyr. metodininkas paminklų apsaugai Julius Kanarskas, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
Petro Tarasenkos nuomone, tai „apeiginis piliakalnis“, t. y. alkakalnis.
Gintautas Zabiela kalvą priskiria prie piliakalnių-slėptuvių. Jiems buvo panaudojamas atskiros, pelkių apsuptos kalvos, į kurias apylinkės gyventojai subėgdavo slėptis iškilus pavojui. Piliakalniai-slėptuvės neturi nieko bendro su gynybinį paskirtį turėjusiomis medinėmis pilimis, stovėjusiomis ant piliakalnių su gynybiniais įtvirtinimais.
1996 m. Bronius Dakanis (Kultūros paveldo centras) aikštelėje ištyrė 39,5 m² plotą, kuriame kultūrinio sluoksnio nerado. Centrinėje išlikusios aikštelės dalyje buvo aptikta labai senos laužavietės liekanų, kurią datuoti nesant radinių nepavyko.
Piliakalnis-slėptuvė preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu.