google/wiki40b huggingface dataset:
Šviesa

Elektromagnetinių bangų teorija

1845 m. Maiklas Faradėjus atrado, kad šviesai sklindant poliarizuojančia medžiaga, poliarizacijos kampas gali būti keičiamas išoriniu magnetiniu lauku. Tai buvo pirmasis atrastas efektas, įrodantis, kad šviesa yra susijusi su elektromagnetizmu. Remdamasis šio eksperimento rezultatais Faradėjus 1847 m. pasiūlė teiginį, kad šviesa yra aukšto dažnio elektromagnetinės bangos.
Faradėjaus eksperimentai buvo vienas svarbiausių veiksnių, leidusių Džeimsui Klarkui Maksvelui sukurti elektromagnetinio lauko teoriją. Iš šios teorijos išplaukė, kad elektromagnetinės bangos tuščioje erdvėje turi sklisti pastoviu greičiu, kurio skaitinė vertė yra lygi šviesos greičiui. Tuo remdamasis Maksvelas padarė išvadą, kad šviesa yra ne kas kita, kaip tam tikro dažnio elektromagnetinės bangos. Pirmą kartą ši išvada buvo paskelbta 1862 m., veikale Apie fizines jėgos linijas (On Physical Lines of Force). 1873 m. Maksvelas paskelbė matematinę savo teorijos formuluotę, kurios pagrindinis rezultatas buvo Maksvelo lygtys, aprašančios elektromagnetinio lauko savybes bei elgesį.
Netrukus vokiečių fizikas Heinrichas Rudolfas Hercas, sugeneravęs radijo bangas, pademonstravo, kad pastarosios pasižymi tokiomis pat savybėmis, kaip ir šviesa, t. y. difrakcija, interferencija, atspindžiu. Tai galutinai įrodė vienodą šviesos ir elektromagnetinių bangų prigimtį.

Kvantinė teorija

M. Plankas teigė, jog šviesos šaltinis spinduliuoja tam tikromis porcijomis – kvantais. Kvantas yra tarsi viena šviesos dalelė – fotonas. Šviesą gali spinduliuoti ir aplink atomo branduolį skriejantys elektronai.
Arčiau atomo branduolio esančiose orbitose skriejantys elektronai yra mažesnės energijos. Jei elektronas gauna pakankamą papildomos energijos kiekį − jis sužadinamas ir peršoka į toliau branduolio esančią orbitą. Sužadintieji elektronai praranda energiją elektromagnetinės spinduliuotės pavidalu ir vėl grįžta į savo pradinę būseną. Išspinduliuoto kvanto energija lygi skirtumui tarp energijos lygių.

Ankstyvoji teorija

Apie 55 m. pr. m. e. Lukrecijus, tęsdamas atomistų idėjas, rašė, kad šviesa ir šiluma pasiekianti mus iš Saulės susideda iš mažų dalelių.

Fizikinės savybės

1945 m. Austrijos fizikos instituto direktorius prof. Feliksas Ehrenhaftas atliko bandymus su vakuuminiame inde esančiomis mažomis grafito dalelėmis. Jas apšvietė stipria šviesa. Dalelės pakilo, sukosi apie savo ašį, bei judėjo elipse. Jis padarė išvadą, kad „šviesa turi sukamąją jėgą“.
Vaitimėnų Velnio stalas

Velnio stalas – mitologinių akmenų grupė Mažonų seniūnijoje, 2 km į pietus nuo Vaitimėnų, apie 900 m į pietvakarius nuo kanalizuoto Žalpės upelio dešiniojo kranto, apie 500 m į šiaurės rytus nuo kanalizuotos Irtuonos kairiojo kranto, Naujojo Obelyno girininkijos Stabgirės 53 kvartale. Iki šių akmenų nėra jokio ryškesnio kelio, ar takelio.
Stabinė – tai pailga rytų - vakarų kryptimi ištįsusi kalvelė, iškilusi vos 1 metru aukščiau už aplinkines. Ši pakiluma yra baigiančio užakti Stabo ežero salelė. Stabinėje yra apie 20 didesnių ar mažesnių akmenų. Labiausiai žinomas – Velnio stalas, aplink jį – Velnio kėdės. Vietiniai gyventojai šiuos akmenis vadina tiesiog Velnių sostine.
Velnio stalas – pusiau perskeltas, iš žemės kyšo 2,15 su 1,5 m akmens dalis, jame iškalta pasaga (pusmėnulis). Šalia šio akmens yra du plokšti akmenys vadinamos Velnio kėdės. Šalia Velnio stalo yra dar kelios akmenų grupės – Krivio sostas, dvi vaidilutės ir du kryžiuočiai, kiek toliau yra Žalčių alka, Aukuras ir Velnio stabas. Visi akmenys išsidėstę rytų - vakarų kryptimi.
Sidney Crosby

Karjera

Pašauktas į NHL pirmuoju šaukimu Pitsbergo „Penguins“ klubo. Savo pirmajame sezone Krosbis pagerino daugybę debiutinio sezono rekordų, per 83 rungtynes pelnė 39 įvarčius ir 63 rezultatyvius perdavimus. Tais metais Krosbis užėmė antrąją vietą (po Aleksandro Ovečkino) geriausių NHL naujokų rinkimuose. Krosbis vėliau 8 kartus laimėjo geriausio žaidėjo trofėjų (2006, 2007, 2010, 2013, 2014, 2016, 2017, 2019), triskart su „Penguins“ – Stenlio taurę (2009, 2016, 2017), 8 kartus žaidė NHL visų žvaigždžių rungtynėse (2007, 2008, 2009, 2011, 2015, 2017, 2018, 2019).
Kartu su Kanados rinktine laimėjo 2010 ir 2014 m. olimpinių žaidynių, 2015 m. pasaulio čempionato aukso medalius.
Aleksas Dabulskis

Biografija

1951 m. už antisovietinius eilėraščius nuteistas 25 m. kalėti, kalintas Mordovijos ir Omsko srities lageriuose. 1956 m. grižo į Lietuvą, baigė Skaudvilės vidurinę mokyklą. 1964 m. baigė Kauno politechnikos instituto Statybos fakulteto vakarinį skyrių, įgydamas statybos inžinieriaus specialybę.
1958–1971 m. ir 1975–1977 m. dirbo inžinieriumi įvairiose Kauno statybos organizacijose. 1972–1975 m. ir 1977–1982 m. žurnalo „Nemunas“ skyriaus vedėjas, stilistas, skyriaus redaktorius. 1983–1989 m. Lietuvos rašytojų sąjungos Kauno skyriaus literatūros konsultantas. Nuo 1989 m. žurnalo „Santara“ skyriaus redaktorius. 1989–1993 m. leido satyros ir humoro laikraštį „Ūpas“.  Nuo 1994 m. dienraščio „Kauno diena“ korektorius.

Kūryba

Eilėraščius pradėjo skelbti nuo 1958 m. Nuo 1972 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Poezijai būdinga paradoksali, žaisminga stilistika, dėmesys tiksliai žodžio vartosenai arba retesnėms, netikėtoms, tarp jų – ir perkeltinėms, žodžio reikšmėms, kandi intonacija. Yra parašęs taiklių parodijų, nemaža autoironiškų satyrinių tekstų. Poezijos ir prozos vertimuose laikosi maksimalaus atitikimo originalui principo.  Kai kurie eilėraščiai – lietuvių poetų kūrybos parodijos. Dalį satyrinių kūrinių pasirašinėjo bendru su kitais Horacijaus Drapako slapyvardžiu. Sukūrė eilėraščių vaikams. 
Išvertė operečių ir miuziklų librerų, Vladimiro Majakovskio, Marijos Cvetajevos, Ivano Franko ir kt. kūrinių.
Kozenicai

Istorija

Kozenicai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1206 m. Per miestą ėjo kelias tarp Vilniaus ir Krokuvos (žiūr.: Lietuvių traktas), čia apsistodavo kunigaikščiai. 1394 m. Jogaila Kozenicuose įsteigė bažnyčią. 1466 m. pab., Krokuvoje siaučiant marui, Kozenicuose apsistojo Kazimiero Jogailaičio dvaras, 1467 m. čia gimė Žygimantas Senasis. Miesto teisės suteiktos 1549 m. Nuo XVII a. čia apsigyveno daug žydų. XVII–XVIII a. miestą nusiaubė Švedijos ir Transilvanijos kariai, vėliau – Rusijos armija.
XIX amžiaus 5-as dešimtmetis

XIX amžiaus penktasis dešimtmetis prasidėjo 1841 metais ir baigėsi 1850 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVIII amžius – XIX amžius – XX amžius
Dešimtmečiai: 10-as 1-as 2-as 3-as 4-as – 5-as – 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as
Metai: 1841 1842 1843 1844 1845 1846 1847 1848 1849 1850
Andrijava

Istorija

Dvaras statytas XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje prie tuo metu greta dabartinio geležinkelio Šiauliai-Kuršėnai dar buvusio vieškelio. Andriejavo dvarą apie 1834 m. nusipirko būsimasis Šiaulių ekonomijos istorijos autorius Mauricijus Griškevičius. Nuo 1834 iki 1854 m. su nedidelėmis pertraukomis brolio dvare dirbo ir gyveno plačios erudicijos mokslininkas Aleksandras Griškevičius (1809–1863 m.), knygos „Žemaičio garlėkys“ autorius. Jis dirbo Šiaulių apskrities teisme, vėliau – miesto rotušės sekretorius.
Daug laiko A. Griškevičius skyrė aerodinamikos ir skraidymo teorijos kūrimui. Kai kuriuos skraidymo aparatus jis pats Andriejave sumeistravo ir išbandė. Vienas toks bandymas, pasak J. Talkos-Grincevičiaus 1855 m. Kaune baigėsi avarija ir A. Griškevičius susilaužė koją. Kitais duomenimis, šis bandymas buvo atliktas dar jam gyvenant Andriejave, keliuke, einančiame nuo kalno prie pat dvaro sodybos link buvusio kelio iš Kuršėnų į Šiaulius. A. Griškevičiaus darbai, kuriuose aprašomas oro baliono ir propelerinio lėktuvo, varomo garo mašina, projektas, pateikiami aerodinamikos ir skraidymo teorijos pagrindai, 1851 m. išleisti atskira knyga, kuri labai pravertė vėliau gyvenusiems aviacijos aparatų kūrėjams.
1944 m. rugpjūčio pradžioje ties Andriejavu ėjo fronto linija. 16-osios lietuviškosios divizijos vadas generolas Vladas Karvelis Andriejavo sodybos pakraštyje, tik už kelių šimtų metrų nuo pirmųjų linijų buvo įsirengęs vadovavimo punktą. Karo metu dvaras labai nukentėjo, nes keletą dienų prie jo vyko atkaklūs mūšiai. Išlikę dvaro pastatai buvo panaudoti kolūkio, vėliau dalis jų apleista. Likęs kalvės ar kepyklos pastatas baigia sugriūti. TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Šiaulių apylinkės Pranės Jankutės kolūkiui.

Pavadinimo kilmė

Pavadinimas atsiradęs iš buvusio dvaro savininko Andrejevo pavardės.

Aplinkinės gyvenvietės

KURŠĖNAI – 21 km 
 Pumpučiai – 3,5 km
Vijoliai – 0,6 km
Medelynas – 2,5 km
Toliočiai – 0,3 km
Gubernija – 3 km
Voveriškiai – 1,3 km
Dainai – 3 km
ŠIAULIAI – 3,4 km
Katinai (Kazlų Rūda)

Istorija

Iki 1999 m. priklausė Šakių rajonui.
Petras Gudelis (1895)

Biografija

1919 m. sausio 9 d. - 1922 m. balandžio 8 d. tarnavo savanoriu. Širvintų apskr. ir miesto karo komendantūros komendantas. Atsargos majoras (1929 m.). 1928 m. liepos 26 d. apdovanotas 1918-1920 savanorio medaliu.
Georges de La Tour

Žoržas de La Tūras (La Turas,  pranc. Georges de La Tour, 1593 m. kovo 14 − 1652 m. sausio 30 d.) – XVII a. prancūzų baroko tapytojas karavadžistas. Jo paveikslams būdingos scenos, apšviestos silpna žvakės ar deglo šviesa.

Biografija

Žoržas de La Tūras gimė Vik Siur Sei miestelyje Lotaringijoje (dab. Mozelis) kepėjų šeimoje. 1617 m. vedė Diane Le Nerf, kuri buvo pasiturinčių sidabro meistrų duktė. 1620 m. La Tūras persikraustė į gimtąjį žmonos miestą Liunevilį, netoli Nansi. Mažai yra žinių apie dailininko gyvenimą, nes po mirties jis buvo užmirštas. Ankstyviausiais laikomi jo paveikslai turi ryškių Karavadžo dailės įtakos pėdsakų. Kur ir kaip La Tūras susipažino su karavadžistine daile, lieka nežinoma. Spėjama, kad įtaka galėjo persiduoti dailininkui susipažinus su olandų Utrechto karavadžistų darbais. Ypač Gerrit van Honthorst paveikslai pasižymėjo gilios tamsos darbais, kurie būdingi ir La Tūrui. Gali būti, kad karjeros pradžioje jis pabuvojo Italijoje, kas buvo įprasta tarp pradedančiųjų to meto Europos dailininkų. Arba perėmė italų dailės bruožus iš ten pabuvojusių Lotaringijos dailininkų, kaip Jean Le Clerc. La Tūro darbams būdinga rimtis ir menkoje šviesoje supaprastintos paveikslų herojų formos. Pirmuosiuose darbuose La Tūras sekė karavadžistiniais siužetais, pvz., paveikslo „Ateities spėjimas“ tema, kai bandoma pavogti iš buriamojo, buvo populiari tarp XVII a. pradžios karavadžistų. Vėlesniuose religiniuose paveiksluose La Tūras išvystė nuosavą monumentalų stilių. Kai kurie La Tūro paveikslai egzistuoja keliomis kopijomis ir juos sunku tiksliai priskirti dailininko rankai. Kai kurios versijos tikriausiai buvo tapytos dirbtuvėse. Žinoma, kad La Tūro sūnus Etjenas buvo dailininku ir dirbo tėvo dirbtuvėse. 
Liunevilyje La Tūras buvo vieninteliu profesionaliu dailininku ir nestokojo užsakymų. Jam darbų užsakė Lotaringijos hercogas Henrikas II. Po 1630 m.,  trisdešimtmečio karo metu Liunevilis buvo beveik visiškai sugriautas, Lotaringija inkorporuota į Prancūzijos karalystės sudėtį. 1638-39 m. La Tūras lankėsi Paryžiuje, atliko darbų kardinolui Rišeljė. Jo darbas, vaizduojantis Šv. Sebastijoną (neišlikęs arba nenustatytas), buvo įteiktas karaliui Liuvikui XIII-ajam. Jis minimas pakeltas į karaliaus dvaro tapytojus. Tikriausiai karaliaus malonė truko labai trumpai. Žoržas de La Tūras grįžo į Liunevilį, kur miestas 6 kartus kasmet 1644−1651 m. laikotarpiu užsakinėjo jam paveikslus, kurie buvo dovanojami Prancūzijos vietininkui Lotaringijoje. Žoržas de La Tūras mirė 1652 m. sausio 30 d. Prieš dvi savaitės buvo mirusi jo žmona. Manoma, kad abu jie mirė nuo epidemijos. Dailininkas buvo minimas „žymiu“, tačiau iškart po mirties buvo visiškai užmirštas. Tik po 1915 m., ypač vokiečių mokslininko Hermann Voss pastangomis, grupė paveikslų, anksčiau priskirtų kitiems dailininkams (Riberai, Utrechto karavadžistams) buvo identifikuoti esantys Žoržo de La Tūro. Nuo to laiko dailininkas laikomas vienu iškiliausių XVII a. Prancūzijos tapytojų. Tik apie 40 La Tūro darbų laikomi autentiškais, keletas jų pasirašyti ir datuoti.
Pajukniškis

Aplinkinės gyvenvietės

Pitiškis – 2,3 km
Parovėja – 2 km
Juodžioniai – 3,5 km
Stačkūnai – 1,8 km
Karališkiai (Biržai) – 3,5 km
BIRŽAI – 7 km
Devynbalsiai – 2,9 km
Medžvalakiai – 3,3 km
Abajangas

Abajangas (Abaiang), Apiaia, Šarlotės sala (Charlotte Island) – koralinis atolas Kiribatyje, Gilberto salyne; sudaro 6 salelės. 5500 gyv. (2005 m.). Pagrindinė gyvenvietė – Taburao. Sausumos plotas – 16 km². Lagūna 232,5 km² ploto, laivuojama. Išvežama kopra. Abiangą 1788 m. atrado anglų jūrininkas Tomas Gilbertas.
Nendo

Nendo (Nendo, Nendö) – didžiausia ir svarbiausia Santa Kruso salyno sala, Saliamono Salų Temotu provincijoje. Sala taip pat žinoma ir kitais pavadinimais, kaip Santa Krusas, Ndeni, Nitendi ar Ndendė. Salai Santa Kruso pavadinimą 1595 m. suteikė ispanų keliautojas Alvaras de Mendanja de Neira, kuris joje nesėkmingai bandė įkurti koloniją.
Nendo yra 40 km ilgio ir 22 km pločio. Salos plotas siekia 505,5 km², aukščiausias taškas virš jūros lygio – 549 m. Apie 1 km nuo salos išsidėsčiusios dvi mažesnės salelės – Malo (šiaurės vakaruose) ir Nibanga (pietryčiuose).
Salos gyventojų sk. siekia apie 5000. Pagrindinis miestas ir provincijos sostinė Lata įsikūrusi šiaurės vakarinėje salos dalyje.
Pašventys

Aplinkinės gyvenvietės

Antšvenčiai - 1 km
Jurbarkas - 9 km
SMALININKAI - 1 km
Belvederio torsas

Apie skulptūrą

„Belvederio torsas“ buvo rastas XV a. pradžioje Romos Campo dei Fiori aikštėje, netoli Karakalos pirčių komplekso. Priklausė Romos Kolonų giminei ir buvo daugiausia laikomos giminės rūmuose Romoje. Popiežius Klemensas VII įsigijo statulą savo kolekcijai apie 1530 m. Ant statulos yra autografas, kuris nurodo, kad jos autorius yra Apolonijus, Nestoro sūnus, atėnietis (apie kurį nežinoma nieko). Statula datuojama 1 a. pr. m. e. Tikriausiai sukurta Graikijoje. Buvo manoma, kad ji yra originali, tačiau dabar linkstama manyti, kad Apolonijus kopijavo ją nuo dar senesnės, II a. pr. m. e. sukurtos bronzinės statulos.
Statulos liekanos vaizduoja galingą vyro nuogą figūra, ties klubais prisidengusia panteros kailiu. Yra daug spėlionių, kas joje vaizduojama. Herkulis, Dionisas, Ajaksas, Polifemas, Prometėjas − tik keletas siūlomų variantų. Apie 1500 m. į skulptūrą dėmesį atkreipė renesanso menininkai. Ypač ja žavėjosi Mikelandželas. Skulptūros įtaką galima įžvelgti Siksto koplyčios lubų freskų figūrose ir ypač pagarsėjusioje „Paskutiniojo teismo“ Šv. Baltramiejaus figūroje. Anot legendos, popiežius Julijus II esą pasiūlė Mikelandželui kaip nors restauruoti statulą, atstatyti. Mikelandželas į tai atsakė, kad statula yra tokia graži, kad bet koks įsikišimas ją tik sugadintų. Vėliau statulą studijavo sekančios manieristų ir baroko menininkų kartos. „Belvederio torsas“ tapo viena žymiausių antikinių skulptūrų, tik jos šlovė buvo labiau akademiniuose ir menininkų sluoksniuose, nei tarp plačiosios publikos. 1798-1815 m. laikotarpiu statula buvo pagrobta Napoleono ir eksponuojama Luvre.
Uosynas

Uosynas – medynas, kuriame dominuoja uosiai. 
Lietuvoje uosynus sudaro paprastojo uosio (Fraxinus excelsior) sąžalynai. Auga drėgnuose, labai derlinguose, karbonatinguose, glėjiškuose priemoliuose, kuriuose gausu humuso. Grynų uosynų pasitaiko retai, dažniausiai uosiai auga pramaišiui su ąžuolais, klevais, eglėmis, liepomis, beržais, juodalksniais. Pagal savo trako augmeniją uosynai skirstomi į garšvinius, įvairiažolius, dilgėlinius, vingiorykštinius.
Lietuvoje uosynai užima nedidelę dalį miškų (1,7 % – 1983 m.). Labiausiai šio tipo medynai būdingi derlingoje Vidurio Lietuvos žemumoje – Joniškio, Panevėžio, Pakruojo, Kėdainių, Radviliškio, Pasvalio rajonuose.
Pašakarnis

Istorija

1578 m. minimas Pašakarnio dvaras.
1950–1954 m. – Pašakarnio apylinkės centras. Nuo 1946 m. veikė pradinė mokykla, nuo 1950 m. – biblioteka.
Jonas Šulcas

Jonas Šulcas (g. ~1648 m. Katniavoje – m. 1710 m. Tilžėje) – kunigas, pirmosios pasaulietinio turinio knygos lietuvių kalba autorius (Ezopo pasakėčių vertimas).

Biografija

Manoma, kad Jonas Šulcas studijavo Karaliaučiaus universitete. Nuo 1707 metų kunigavo Nybudžiuose, nuo 1709 metų Lazdėnuose. 1710 m. persikėlė į Tilžę.

Ezopo pasakėčios

1706 m. išleido pirmą pasaulietinio turinio knygą lietuvių kalba – Ezopo pasakėčių vertimą. Knygos tituliniame puslapyje vokiškai užrašyta: „Ezopo pasakėčios, pagal „Lietuvių kalbos principą“ į lietuvių kalbą bandytos versti Jono Šulco“ (Die Fabuln Aesopi, zum Versuch nach von Johann Schultzen). Leidinio prakalboje J. Šulcas nurodo, kad pasakėčias vertęs paties M. Merlino ir jo idėjų paskatintas.
Versdamas Ezopo pasakėčias, Jonas Šulcas į pagalbą pasitelkė keliolika lietuviškai gerai mokančių Gumbinės apylinkių gyventojų. Bandyta pasakėčias išversti grynais, tikrais, gerais lietuviškais žodžiais, kuriuos ir lietuvių liaudis suprastų. Stengdamasis versti taip, kaip šnekama, J. Šulcas prie pasakėčių pridėjo pastabų, kuriose aptarė būdingus lietuvių kalbai dalykus. Jis išplėtė ir moralizuojamąją pasakėčių dalį, skelbdamas daugiausia krikščioniškas tiesas.
Jo išleistos pasakėčios buvo pirmoji lietuviška pasaulietinio turinio grožinė knyga. Nuo jos prasideda pasaulietinė lietuvių literatūra.
Mukočango nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 650,00 km² sausumos bei 458,00 km² jūros plotą ir apima daugiau nei 40 salų: Kočangnojo (Ko Chang Noi), Kočango (Ko Chang), Kokhlumo (Ko Khlum), Kovajo (Ko Wai), Kolaojo (Ko Laoya), Komaiči (Ko Mai Chi), Mukorango (Mu Ko Rang) ir kt., 30 km į pietvakarius nuo provincijos centro Trato.

Flora ir fauna

Mukočango nacionaliniame parke vyrauja drėgni atogrąžų miškai ir mangrovė. Iš retų augalų parke sutinkama: aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), baltažiedis sparnenis (Dipterocarpus turbinatus), briaunotasis sparnūklis (Anisoptera costata), kvapioji hopėja (Hopea odorata), Irvingia malayana, siauralapis podokarpas (Podocarpus neriifolius), juodmedis, kaštenis, glotnusis krotonmedis (Croton laevigatus), Oncosperma horridum, švelnioji kariota (Caryota mitis), Korthalsia grandis, vainikinis plačragis (Platycerium coronarium).
Salų pakrantės miškuose dominuoja migdolinis viršūklis (Terminalia catappa), vaistinis puiklapis (Calophyllum inophyllum), baltoji mirtenė (Melaleuca leucadendra), Eugenia grandis, Eugenia spicata, gelsvasis pandanas (Pandanus tectorius).
Mangrovė sąžalynuose vyrauja blakstienotoji rizofora (Rhizophora mucronata), smailialapė rizofora (Rhizophora apiculata), Ceriops decandra, Ceriops tagal, plikašaknis dumblamedis (Bruguiera gymnorrhiza), Bruguiera parviflora, Avicennia alba, Xylocarpus granatum, Xylocarpus moluccensis, Hibiscus tiliaceus ir Cerbera odollam.
Parke gyvena: šernas, Indijos muntjakas, loris (Nycticebus bengalensis), meškinė makaka (Macaca arctoides), lutungas (Trachypithecus cristatus), mažoji civeta (Viverricula indica), Javinė mangusta (Herpestes javanicus) ir kt., sutinkama 74 rūšių paukščių ir 42 rūšys roplių. Kočango varlė (Limnonectes kohchangae) endeminė Kočango ir šalia esančių salų gyventoja.
Kristologija

Kristologija - teologijos sritis, nagrinėjanti Jėzaus Kristaus asmenį, svarstanti klausimą, kodėl antrasis Švenčiausiosios Trejybės asmuo tapo žmogumi ir kaip jo dieviškoji bei žmogiškoji esybės sugyveno viename asmenyje.
Dovydo žvaigždė

Dovydo žvaigždė (hebr. מָגֵן דָּוִד tar. Mogein Dovid) – Izraelio karaliaus Dovydo ir žydų simbolis. Simbolizuoja žydų tautą kartu su Menoros simboliu. 1948 metais atsikūrus Izraelio valstybei Dovydo žvaigždė pavaizduota Izraelio vėliavoje. Pagal judėjus, šis ženklas simbolizuoja skaičių 7, tai yra 6 kampai ir 7 vidurys arba 6 sukūrimo dienos ir septinta poilsio – Šabo.
Pranas Jucaitis

Pranas Jucaitis (1896 m. gruodžio 5 d. Kiaulupiai, Sintautų valsčius – 1986 m. liepos 9 d. JAV) – Lietuvos chemikas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Tėvo brolis skulptorius Antanas Jucaitis. Pradžios mokslą Pranas išėjo Sintautų mokykloje, kur 1905 m. revoliucijos metu mokslas buvo einamas lietuvių kalba, vadovėliais buvo vartojami Amerikoje paruošti „rankvedėliai“. 1907 m. įstojo į Vilkaviškio gimnaziją, o 1913 m. perėjo į Suvalkų gimnaziją. Ją 1915 m. baigė medaliu Varšuvoje, kur gimnazija buvo perkelta dėl prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo. 1915 m. dirbo Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Vilniaus komitete. Tų pačių metų rudenį mokytojavo M. Biržiškos įsteigtoje lietuvių gimnazijoje Vilniuje, o 1916 m. pradžioje kunigo dr. J. Galdiko suorganizuotoje gimnazijoje Šiauliuose, kurią dėl lietuviškos veiklos vokiečiai 1917 m. uždarė. 1917–1918 m. Lietuvos Tarybos Tremtinių ir belaisvių grąžinimo sekcijos sekretorius Vilniuje, 1919 m. Lietuvos pasiuntinybės Šveicarijoje sekretorius. Studijavo Berno, Fribūro, nuo 1920 m. Miunsterio universitetuose. 1930 m. chemijos daktaras.
1924–1941 m. dėstė Žemės ūkio akademijoje Dotnuvoje; 1932 m. profesorius. 1941–1942 m. Vytauto Didžiojo universiteto Fizikinės chemijos katedros vedėjas ir Technologijos fakulteto dekanas. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1948–1951 m. dėstė Ganono kolegijoje Eryje, 1951–1958 m. Ilinojaus technologijos instituto Čikagoje Biochemijos ir maisto technologijos skyriaus vedėjas. 1952–1954 m. Amerikos lietuvių profesorių draugijos, nuo 1954 m. Ateitininkų sendraugių sąjungos pirmininkas. 1958–1961 m. dirbo tirpios kavos bendrovėje „Linden“, 1961–1970 m. „Owens-Illinois Co“ Mokslinių tyrimų centre.
Paskelbė mokslinių straipsnių, padarė išradimų, bendradarbiavo Lietuviškojoje enciklopedijoje, jos Chemijos skyriaus redaktorius.
Valentinas Serovas

Valentinas Serovas (rus. Валенти́н Алекса́ндрович Серо́в, 1865–1911 m.) – Rusijos tapytojas, grafikas, teatro dailininkas, iliustratorius. Įvardijamas vienu talentingiausių Rusijos portretistų, yra sukūręs mitologinių paveikslų, peizažų.

Biografija

Valentinas Serovas gimė 1865 m. sausio 18 d. Sankt Peterburge. Jo tėvas buvo žymus tuo metu kompozitorius Aleksandras Serovas, kuris greitu laiku, 1871 m. mirė. Būsimą dailininką auklėjo motina pianistė Valentina Serova. Būdamas 9 metų amžiaus, V. Serovas pradėjo mokytis I. Repino klasėje, buvo priimtas į mecenato Savos Mamontovo aplinką Abramceve. 1877 m. lankė piešimo pamokas N. Muraško mokykloje. 1880−1885 m. V. Serovas mokėsi Imperatoriškojoje Sankt Peterburgo dailės akademijoje vadovaujamas P. Čistiakovo. 1887 m. V. Serovas sukūrė pirmąjį žymų savo paveikslą, realistinį „Mergaitė su persikais“, kuriame pavaizdavo S. Mamontovo dukterį Verą Mamontovą. Šiame kūrinyje jaučiama impresionistinės dailės įtaka. 1889 m. dailininkas vedė Olgą Trubnikovą, 1894 m. prisijungė prie peredvižnikų judėjimo, 1900 m. tapo „Meno pasaulio“ draugijos nariu, priklausė Miuncheno secesijai.
1895−1909 m. V. Serovas dėstė Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje, 1898 m. priimtas į Sankt Peterburgo Imperatoriškąją dailės akademiją, 1903 m. tapo pilnateisiu nariu. 1905 m. iš jos pasitraukė protesto vardan po demonstrantų sušaudymo Sankt Peterburge. Jis buvo Tretjakovo galerijos rėmėjų tarybos narys. 1907 m. kūrė teatro dekoracijas tėvo operos „Judita“ pastatymui Marijos teatre Sankt Peterburge, 1911 m. sukūrė scenos užsklandą S. Diagilevo rusų baletams, kūrė grafinius kūrinius. Savo portretūroje V. Serovas vienijo Rusijos (Dmitrijus Levickis, Vladimiras Borovikovskis) ir Europos dailininkų įtakas (Diegas Velaskesas, Ticianas, Engras, Rafaelis). Dailininkas kartais savo kūriniuose pereidavo prie stilizacijos, buvo paveiktas impresionistinės ir art nouveau stilistikų. Būdingas tokios tapybos pavyzdys yra vėlyvasis „Ida Rubinštein“ paveikslas. V. Serovo kūryba skirstoma į tris dalis: ankstyvąją plenerinę su impresionizmo elementais („Mergaitė su persikais“, 1887 m., „Mergaitė saulėje“, 1888 m.), po 1890 m. tapytų detalių, realistinių portretų periodą (K. Korovino 1891 m., I. Levitano 1893 m. portretai) ir po 1900 m. art nouveau įtakotą kūrybą (H. Giršman portretas, 1907 m., „Europos pagrobimas“, 1910 m.). Valentinas Serovas mirė 1911 m. gruodžio 5 d. Maskvoje, palaidotas Novodevičės kapinėse.
Maduona

Istorija

Maduona rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą minima 1461 m. Tuomet vadinta Biržių vardu. Po Šiaurės karo atiteko Rusijai. Dabartinis pavadinimas nuo 1921 m. Miesto teisės suteiktos nuo 1926 m.