google/wiki40b huggingface dataset:
Sketsakalis

Išvaizda

Sketsakalis kiek mažesnis už karvelį. Būdingi ilgi, siauri sparnai ir palyginti trumpa uodega. Nuo kitų sakalų skiriasi kontrastiška spalva, juoda dėme po akimis. Kūno apačia rik išilgai dėmėta. Patino ir patelės kūno viršus, melsvai pilko atspalvio. Sprando srityje didelė balta dėmė. Kūno apačia balsva su rudu išilginiu raštu. Blauzdos plunksnos ir pauodegys ryškiai rudi. Snapas melsvas, galas juodas. Vaškinė, vokų kraštai ir kojos geltonos, nagai juodi. Rainelė tamsiai ruda. Jaunikliai blankesnių spalvų ir rusvo atspalvio. Jų pauodegys ir blauzdos plaukai palši. Pūkinis apdaras ilgas ir tankus, iš viršaus šviesiai gelsvas, iš apačios baltas. Vėliau pūkai pailgėja, tampa pilkesni, apačia būna rausva.

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia pietinę Skandinaviją, Baltąją jūrą, Obės, Jenisejaus, Lenos žemupius, Kolymos kalnagūbrį. Pietuose paplitęs iki šiaurinio Laoso, pietinio Himalajų šlaito, šiaurinio Afganistano, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros pakrančių. Gyvena šiaurės vakarų Afrikoje, kai kuriose salose.
Žiemoja Pietų Afrikoje, Indijoje.
Lietuvoje sketsakalis įprastas, bet negausus paukštis. Tai yra pušynų paukštis, todėl dažniau sutinkamas pietrytinėje šalies dalyje.

Biologija

Dažniausiai peri brukniašiliuose arba mišriuose miškuose. Lizdavietėms pasirenka brandžius, vidutinio tankumo medynus. Taip pat įsikuria prie pelkių esančiuose miškuose, kartais – miestų parkuose. Skrydis greitas ir vikrus. Labai aršiai gina lizdavietę – puola ne tik besikėsinančius kitus paukščius, bet ir žmogų. Jaunikliai labai triukšmingi.
Sketsakalis medžioja ore: pasivijęs vabzdį, čiumpa snapu ar koja ir tuoj pat sulesa arba neša jaunikliams. Grobio tyko ir tupėdamas ant pelkės plynėje styrančių sausų medžių.
Pavasarį grįžta į tą pačią lizdo teritoriją, neretai įsikuria kranklių gūžtose, kai jų jaunikliai jau būna išskridę. Kartais peri ir varnų lizduose, kurių, prieš dėdamas kiaušinius, niekaip specialiai netvarko. Dėtyje paprastai būna 3 kiaušiniai, sveriantys po 24 gramus. Perėjimo laikas – apie 28 dienos. Sakaliukai lizde išbūna apie 30 dienų, o vėliau su tėvais traukia link kirtaviečių, pelkių plynių ir kelias savaites mokosi medžioti.
Minta smulkiais žvirbliniais paukščiais, vabzdžiais. Gaudo atviro kraštovaizdžio sparnuočius. Didelę grobio dalį sudaro šelmeninės, langinės kregždės, kalviukai. Taip pat gaudo ligutes, strazdus ir čiurlius. Veisimosi periodu ryte ir vakare gaudo paukščius, o dieną – skėtes, drugelius ir kt.
Brekčija

Brekčija – nuosėdinė (klastinė) uoliena, sudaryta iš nuolaužų, kurių skersmuo didesnis nei 1 cm bei sucementuota panašiu ar visiškai skirtingu cementu.
FK Hajduk Kula

Istorija

Klubas įkurtas 1925 m. Komanda išformuota 2013 m.
GAZ-66

GAZ 66 – TSRS gamybos lengvasis visureigis sunkvežimis. Dėl savo paprastumo, pravažumo labai išpopuliarėjo visoje TSRS. 1962–1999 m. laikotarpiu pagaminti 965 941 automobiliai. Įdomi aplinkybė – praktiškai absoliuti dauguma, net ir civilinės paskirties sunkvežimių, yra nudažyti chaki spalva.

Lietuvoje

Anksčiau Lietuvoje GAZ-66 naudojo komunalininkai, geologai, ūkininkai. Šiuo metu jis vis rečiau sutinkamas mūsų keliuose. Lietuvos kariuomenėje GAZ-66 greta ZIL-131 yra naudojami tik Lietuvos kariuomenės Krašto apsaugos savanorių pajėgose. Praeitame dešimtmetyje buvo naudojamas „Geležinio vilko“ brigadoje kaip ryšių automobilis, minosvaidžių vilkikas, karių gabenimo automobilis, mobili vadavietė.

Priešgaisrinė apsauga

GAZ-66 ASO-12 (GAZ-66) ir dabar yra dažniausiai sutinkamas automobilis savivaldybių ugniagesių komandose.
SC Hakoah Wien

Istorija

Klubą 1909 m. Vienoje įkūrė žydai. 1928 m. jis žaidė draugiškas rungtynes su Kauno „Kovu“ ir netikėtai pralaimėjo 1:2. 1930 m. komanda vėl viešėjo Lietuvoje. 
Nacių laikais komanda buvo išformuota, po karo 1945 m. vėl susikūrė. Šiuo metu futbolo komandos klubas neturi.
Simonas Kymantas

Pasiekimai

2009 m. Europos jaunučių (iki 16 metų) vicečempionas.
Marupės savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies.
Graibavos kapinynas

Graibavos kapinynas – prūsų kapinynas Sembos pusiasalyje, prie buv. Graibavos kaimo, vok. Greibau, Žuvininkų apskritis, dab. Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sritis.

Tyrimai

Kapinynas apardytas. Jį 1881 m., 1885 m. ir 1888 m. kasinėjo Otas Tišleris. Rado 344 kapus. Vėliau kapinynas buvo užmirštas. Kapinyną 1993 m. dar kartą atrado K. Skvorcovas, jis iš suardytų kapų surinko daug archeologinių radinių. Mirusieji laidoti sudeginti urnose ir be jų, daugumos kapų viršus apdėtas akmeniniais grindinėliais. Kapuose rasta daug, kartais iki 20, įkapių: kovos peilių, ietigalių, antskydžių, gausiai – pasaginių emale puoštų, lankinių su buoželėmis, lankinių su palenkta kojele, žieduotųjų segių, ornamentuotų diržo galų apkalų ir jų ovalių sagčių, žiedų, antkaklių, stiklo ir gintaro karolių, verpstukų, Romos monetų. Kapinynas datuojamas II a. – VI a.
Juodinkiai (Šiauliai)

Geografija

Šiaurės rytuose ribojasi su Kupriais, rytuose su Daušiškiais, pietuose su Jakštaičiukais. Kaimą supa pelkėtas miško pakraštys. Greta jo praeina kelias iš Kuprių į Džiuikius ir Gilaičius.

Aplinkinės gyvenvietės

Kupriai – 2 km
Tyrelkai – 3 km
Daušiškiai – 2 km 
 ŠIAULIAI – 5 km
Sauginiai – 2 km
Jakštaičiukai – 2 km
Machairodus

Machairodus – machairodontinių kardadančių kačių gentis, gyvenusi Europoje, Azijoje, Afrikoje ir Šiaurės Amerikoje maždaug prieš 2-13 mln. metų. Machairodų rūšys labai skyrėsi savo dydžiu ir proporcijomis, bet visoms joms buvo būdingi dantyti stambių ilčių kraštai. Tas kraštų dantytumas nusidėvėdavo per pirmus kelis gyvenimo metus.
Machairodus gentis yra kilusi iš Proailurus genties kaip ir visos tikrosios katės. Manoma, kad iš machairodų genties kilo gentis Homotherium.
Genties pavadinimas Machairodus kilęs iš graikiško kalavijo machairos pavadinimo.
Rūšys:
Machairodus africanus
Machairodus aphanistus
Machairodus giganteus
Machairodus oradensis
Machairodus colorandensis
Machairodus transvaalensis
Machairodus alberdiae
Machairodus copei
Machairodus laskarevi
Machairodus irtyschensis
Machairodus kurteni
Machairodus fires
Machairodus ischimicus
Machairodus schlosseri
Machairodus palanderi
Machairodus palmidens
Machairodus inexpectatus
Machairodus giganteus (Amphimachairodus giganteus)
Bernardas Bučas

Biografija

Augo gausioje mažažemio valstiečio šeimoje. Brolis architektas Kazimieras Bučas. Bernardas buvo vyriausias vaikas šeimoje. Mokėsi Smilgių pradžios mokykloje. G. Petkevičaitės-Bitės globojamas 1920–1926 m. mokėsi Panevėžio gimnazijoje, kurioje piešimą dėstė tuomet jau žinomas skulptorius Juozas Zikaras.
1926–1928 m. studijavo Romos, 1928–1929 m. Briuselio karališkojoje dailės akademijoje. 1930 m. grįžo į Lietuvą. Atlikęs karinę tarnybą, nuo 1932 m. įsikūrė Panevėžyje, kur dirbo kaip laisvas menininkas. Nuo 1932 m. dalyvavo dailės parodose.
1936 m. rudenį gavo Švietimo ministerijos stipendiją. 1936–1937 m. tobulinosi Paryžiuje. 1936 m. gruodžio 12 d. vienoje Paryžiaus merijų susituokė su Salomėja Nėrimi. Po studijų menininkų pora grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Palemone, Kauno priemiestyje. Čia skulptorius pats projektavo ir statė namą, pasisodino didelį sodą. 1937 m. spalio 23 d. gimė sūnus Saulius.
1940–1941 m. dėstė Kauno prekybos vidurinėje mokykloje dekoravimą. Ilgus metus vadovavo Kauno „Dailės“ kombinato meno tarybai.
Šeima (žurnalas)

Šeima – mėnesinis iliustruotas žurnalas šeimai, leistas nuo 1970 m. Kaune, 1974–2002 m. Vilniuje.

Istorija

Leistas kaip atkurtas 1940–1941 m. Kaune ėjęs to paties pavadinimo žurnalas. 1940 m. leido Švietimo liaudies komisariatas, 1941 m. – Lietuvos TSR valstybinė leidykla. Išėjo 9 numeriai. 1970–1988 m. ėjo kaip LTSR Švietimo ministerijos ir „Šviesos“ leidyklos mėnesinis leidinys tėvams. Nuo 1989 m. – iliustruotas žurnalas šeimai. Steigėja ir leidėja UAB „Šeima“. Tiražas 1940 m. ir 1970 m. – 8000 egz., 1981 m. ir 1989 m. – 160 000 egz., 1993 m. – 25 000 egz., 1997 m. – 7500 egz.
Rašė šeimos narių santykių, vaikų auginimo ir auklėjimo, šeimos ir visuomenės ryšių temomis.
Redakcijoje dirbo Danguolė Čepienė, Algirdas Dulkinas, Zeferinas Jonutis, Vitas Katilius, V. Kavaliauskienė, Eglė Kulvietienė, Vytautas Juozas Leščinskas, Tomas Srėbalius.
Petras Kuizinas

Biografija

1982 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, pradinių klasių mokytojas.
1992–2007 m. Telšių rajono Upynos pagrindinės mokyklos direktorius, 2007–2011 m. draudimo kompanijos „PZU Lietuva“ Telšių skyriaus direktorius.
Nuo 2007 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.  2007–2011 m. Kontrolės komiteto pirmininkas.
2011–2015 m. Telšių rajono savivaldybės mero pavaduotojas, nuo 2015 m. – Telšių rajono savivaldybės meras.
2003–2018 m. Darbo partijos Telšių rajono skyriaus narys, Telšių filialo pirmininko pavaduotojas.
Upynos bendruomenės tarybos narys, Upynos seniūnijos visuomeninės tarybos pirmininkas, Lietuvos mokyklų vadovų asociacijos Telšių skyriaus pirmininkas. Sutuoktinė Virginija, vaikai Laura, Mantas.
Maisto papildas

Maisto papildas – preparatas, skirtas padidinti gaunamų maisto medžiagų kiekiui organizme.
Dramblio kaulas

Dramblio kaulas – dramblio ilgųjų priekinių dantų, biologijoje vadinamų durklais, o populiariai – dramblio iltimis, dentinas.
Medžiaga kieta ir stangri, spalva nuo gelsvai baltos iki visai baltos. Dramblio kaulas lengvai mechaniškai apdorojamas, iš jo gaminami papuošalai, raižiniai, anksčiau naudotas ir biliardo kamuoliukų, pianino klavišų, sagų gamybai (pastaruosius vėliau ėmė gaminti iš pigesnio plastiko). Vertingiausias – afrikinio dramblio kaulas.
Lygiai tos pačios cheminės sudėties medžiaga yra ir mamuto durkluose ar vėplio iltyse.
Dėl spartaus dramblių nykimo, tarptautinė dramblio kaulo prekyba yra nuo 1989 m. uždrausta.
Pakeleivis 2

Turinys

Po susidūrimo su kelio maniaku, Džimas taip ir neišsivadavo iš nuolat sugrįžtančių košmarų. Tapęs policininku, po 15 metų jis, gelbėdamas pagrobtą vaiką, viršijo įgaliojimus ir buvo pašalintas iš tarnybos. Sužinojęs apie tai, kapitonas Estridžas, dalyvavęs ankstesniuose įvykiuose, pakviečia jį atvykti paviešėti pas save. Džimas išsirengia į kelionę drauge su Mege. Pakeliui, nors jis ir prieštarauja, draugė paima pakeleivį, kuris pasirodo esąs maniakas. Jiems pavyksta šiuo atsikratyti, tačiau, atvykę pas Estridžą, randa išžudytą šeimą bei patys tampa pagrindiniais įtariamaisiais. Bėgant nuo policijos, Džimas žūna ir Megė, norėdama išlikti gyva, priversta viena persekioti maniaką.
Vyras su auksiniu teptuku

Turinys

Filme pasakojama apie ne itin vykusio dailininko ir menininko hipio Arčio laisvą ir nerūpestingą gyvenimą, kuriame netrūksta draugų, vakarėlių ir moterų. Jo draugė Hong-Kong taip pat linksminasi kartu, vilioja kitus vyrus ar pozuoja nuoga, tačiau netrukus Arčiu susidomi kita moteris, blondinė Luiza...
Algimantas Julius Sturis

Biografija

1965 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas – chirurgas.
1990 m. Šiaulių raj. PSPC Kuršėnų Pirminės sveikatos priežiūros centro gydytojas chirurgas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių rajono skyriaus narys.
2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys, Sveikatos ir socialinių reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas.
Žmona Veronika Zofija, vaikai Vilma, Saulius.
Deulino paliaubos

Deulino paliaubos – susitarimas, sudarytas Deulino kaime, už keliasdešimt kilometrų į ŠR nuo Maskvos 1618 m. gruodžio 11 d. (kitų šaltinių duomenimis – 1619 m. sausio 3 d.)  tarp Maskvos Didžiosios kunigaikštystės bajorų ir ATR 13,5 metų laikotarpiui. 
Paliaubos užbaigė ATR-Maskvos karą (1605-1618), vykusį tuometinės MDK teritorijoje.

Teritoriniai pasikeitimai

LDK atiteko Smolensko ir Starodubo žemės, iš jų 1613 m. sudaryta Smolensko vaivadija.
Lenkijos karalystė gavo Černigovo ir Seversko žemes, kur 1635 m. sudarė Černigovo vaivadiją.
Paliauboms įsigaliojus ir ketverius metus iki 1622 m., kada ATR valdyta Livonija atiteko Švedijai, bendra valstybės teritorija siekė 990 tūkst. km².

Kitos susitarimo sąlygos

Sutarta apsikeisti belaisviais.
Neaptartos Lenkijos monarcho pretenzijos į Maskvos caro vietą bei brangenybių, lenkų išvežtų iš Maskvos, klausimai.
Paliaubų terminas baigėsi 1632 m. birželio 11 d. Jam sukakus paliaubos nepratęstos, o sušauktas bajorų pasitarimas (rus. Земский Собор) paskelbė karą Abiejų Tautų Respublikai, prasidėjo Smolensko karas.
Jonas II Aragonietis

Biografija

Jonas II gimė Medina del Campo.
Jaunystėje jis buvo vienas iš Aragono princų, kurie dalyvavo neramumuose Kastilijoje Jono II Kastiliečio valdymo metuose. Iki gyvenimo vidurio jis buvo brolio ir pirmtako Alfonso V generolas, kurio valdymo metais jis buvo Italijoje. Senatvėje jis be valiovos kovojo su savo Aragono ir Katalonijos pavaldiniais, Prancūzijos karaliumi Liudviku XI ir rengė sūnaus Ferdinandas II Katalikas|Ferdinando ir Izabelė I|Izabelės I vestuves, kad būtų suvienyta Kastilija ir Aragonas į Ispanijos karalystę.
Jonas II iš pradžių vedė Blanšą Navarietę iš Evre dinastijos. Kaip jos vyras jis tapo Navaros karaliumi, o po jos mirties 1441 m. karaliavo vienas. Jų santuokoje gimė   Karolis Navarietis, pramintas Vianos princu, būsimas Navaros karalius. Jonas II apie sūnų kalbėjo su pavydu, o kai vedė antrą žmoną Juana Enríquez pradėjo ir nekesti, nes naujoji pamotė kurstė nesantaiką. Jonas II bandė atimti iš sūnaus teisę būti jo atstovu, kai nėra paties karaliaus. Jo sūnų gynė aragoniečiai, tad Jonui II teko atsisakyti planų antrąją žmoną padaryti generole-leitenante ir jo atstovę.
Po to sekė ilgas ir permainingas Navaros pilietinis karas, kuris baigėsi tik po staigios Viano princo mirties 1461 m. Įtariama, kad jį nunuodijo pamotė. Katalonai, gedėdami princo ir turėdami savų nuoskaudų, sukilo prieš Joną II. Paskutiniai gyvenimo metais jis kovojo su katalonų pretendentais į sostą. Jis buvo priverstas atiduoti Rusijoną Prancūzijos karaliui.
Senatvėje Jonas II apako dėl kataraktos, bet jį pagydė žydas gydytojas Abiathar Crescas. Katalonų sukilimas buvo nuslopintas 1472 m., bet karas su Prancūzijos karaliumi tęsėsi iki Jono II mirties 1479 m. Jo įpėdiniu tapo Ferdinandas, kuris jau buvo vedęs Izabelę.
Varguliai

Aplinkinės gyvenvietės

Balninkai
Paulius Auryla

Biografija

2007 m. baigė Klaipėdos universitetą, katechetas. Viekšnių vidurinės mokyklos, gimnazijos mokytojas.
Krikščionių demokratų partijos narys, 2006 m. Tėvynės sąjungos Mažeikių rajono skyriaus narys.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys (Vilhelmo Džiugelio jungtinė lyderių koalicija „Mums rūpi Mažeikių kraštas“). 
Ateitininkų organizacijos narys.
Liudvikas XIV

Biografija

Buvo labai permainingo būdo, puldavo į kraštutinumus. Iš pradžių tėvas laikė valdžią savo rankose tvirtai, bet greitai jos neteko.
Paauglystėje buvo apleistas, nes Dž. Mazarinis stengėsi palikti jį nemokšą, kad pats būtų jam reikalingas. Todėl tikrasis Liudviko XIV valdymas prasidėjo tik ministrui mirus. Nepakankamas išsilavinimas nepakenkė Liudviko XIV proto vystymuisi. Liudvikas XIV buvo toks pat protingas kaip bet kuris kitas.
Nors iš prigimties buvo labai ūmaus būdo, bet išmoko save valdyti ir labai retai pasiduodavo pykčiui. Tačiau svarbiausia Liudviko XIV yda buvo išdidumas. Vos tik Mazariniui numirus, laikė save pusdieviu, o netrukus – dievybe. Jo emblema buvo saulė, o šūkiai – „Nec pluribus impar“ ir „Vires acquiriteundo“. Labai greitai dvaras pastebėjo šią karaliaus silpnybę – garbės troškimą, todėl ministrai, generolai, meilužės ir dvaro tarnai vienas per kitą ėmė jį liaupsinti, o paskui ėmė pataikauti. Pataikavimas tapo neišvengiamu karaliaus gyvenimo elementu.
Liudviko XIV protas koncentruodavosi į smulkmenas, jis laikė save didžiu administratoriumi, net pats ėmėsi armijos apginklavimo, aprangos ir kareivių apmokymo. Didžiausias malonumas karaliui buvo mokyti senus generolus, todėl tie, kurie susitaikydavo su ta mintimi, jog karalius juos moko to, ko jie nežino, galėjo būti tikri, kad jo didenybei įtiks.

Politika

Daug kartų kariavo dėl Prancūzijos hegemonijos Europoje; po karų su Ispanija (1667–1668 m.) ir Nyderlandais (1672–1678 m.) įgijo naujų žemių. Kovodamas su Ispanija ir Austrija, rėmė Švediją, Prūsiją, stengėsi įtvirtinti savo įtaką Abiejų Tautų Respublikoje (prancūzams palankių bajorų grupei čia vadovavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kancleris K. Pacas). 1666 m. sudarė slaptą sutartį su Abiejų Tautų Respublikos karaliumi Jonu Kazimieru, pagal kurią Respublikos valdovu turėjo tapti Prancūzijos kandidatas.
1682 m. Liudviko XIV sušauktas Prancūzijos bažnytinis susirinkimas priėmė deklaraciją, kuri įtvirtino galikonybę (paskelbta, kad karalius nepriklausomas nuo Popiežiaus, o Popiežiaus valdžia Prancūzijoje apribojama).
1685 m. atšaukus Nanto ediktą, kuriuo Henrikas IV Prancūzijos hugenotams buvo suteikęs tikėjimo laisvę ir politines teises, jie vėl pradėti persekioti.
Ašūras

Istorija

Semitiškas Ašūro miestas buvo įkurtas pačioje III tūkst. pr. m. e. pabaigoje. Pirmieji įrašai apie Ašūro valdovus pasirodė po 2000 m. pr. m. e. Po Akado imperijos viešpatavimo į Mesopotamiją įsiveržė semitai amoritai, kurie sunaikino senąją civilizaciją. Mesopotamijai suskilus, atskiri miestai, tarp kurių Isinas, Ešnūna, Maris, Ašūras, čia sukūrė atskiras karalystes. Semitų išeivių iš Akado įkurtas Ašūras pavadintas pagal genties vardą ir genties dievą Ašūrą, įtrauktą į šumerų ir akadų panteoną kaip karo dievą. 
Ankstyvuoju savo laikotarpiu (XX-XIX a. pr. m. e.) Ašūras klestėjo kaip svarbus prekybinis centras, per kurį vyko prekyba tarp Šumero pietuose, Irano kalnyno rytuose, Sirijos bei Mažosios Azijos vakaruose. Kad užtikrintų sėkmingą prekybą, šio miesto pirkliai steigė savo kolonijas (karumus) Mažojoje Azijoje, tarp kurių svarbiausia buvo Kanešas. Tai pavertė Ašūrą prekybinių kelių susikirtimo vieta.
XIX a. pr. m. e. pabaigoje Ašūras trumpam tapo Asirijos karalystės sostine. Vėliau šį miestą valdė Babilonija, Mitanija, kol XIV a. pr. m. e. miestui vėl pavyko tapti nepriklausomu, o vėliau - ir galingos Asirijos imperijos centru. 
Nuo II tūkst. pr. m. e. visas regionas dažnai buvo vadinamas pagrindinio asirų miesto ir sostinės – Ašūro pavadinimu. Tokį regiono pavadinimą perėmė ir senovės persai, vadinę jį Athura. Sasanidų imperijos laikais regionas buvo žinomas kaip Asuristanas.

Archeologija

Ašūrą tirti pradėjo vokiečių archeologai 1898 m. Kasinėjimus 1900 m. pradėjo Friedrich Delitzsch, 1903–1913 m. juos tęsė Rytų draugijos grupė, kuriai vadovavo Robert Koldewey, vėliau – Walter Andrae. Aptikta virš 16 000 molinių dantiraščio lentelių. Dauguma archeologinių radinių pateko į Berlyno Pergamono muziejaus (Pergamonmuseum) ekspozicijas.
Paskutiniu metu miestą tyrinėjo Vokietijos tyrimų fondo (1988 ir 1989 m.), Bavarijos kultūros ministerijos, Miuncheno universiteto (1990 m.) archeologai.
Atkastos Ašūro viešų ir privačių gyvenamųjų statinių liekanos patvirtina išskirtinę statybos praktiką nuo šumerų ir akadų periodo iki asirų valdymo laikotarpio, įskaitant ir neilgą pagyvėjimą, valdant Partų imperijai.
Lovozeras (gyvenvietė)

Istorija

Gyvenvietė buvo įkurta 1574 m., o rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1604 m. Nuo 1927 m. Lovozeras tapo rajono centru, kurį laiką buvo komių-samių-nencų nacionalinio rajono centru.
RMS Carmania (1905)

Carmania iki Pirmojo pasaulinio karo

„Carmania“ ir „Caronia“ kursavo keleiviniu reisu Liverpulis – Kvinstaunas – Niujorkas. „Carmania“ plaukiojo be jokių incidentų iki tol, kol 1910 m. liepą Liverpulio doke stovinčiame laive kilo didelis gaisras.
1913 metais „Carmania“ dalyvavo keleivinio laivo „Volturno“ (kompanijos „Canadian Northern Steamship Co. Ltd“) keleivių ir įgulos gelbėjime. „Volturno“ buvo nuomojamas kompanijos „Uranium Steamship Co“ ir plukdė keleivius bei krovinius maršrutu Roterdamas – Niu Jorkas. Tuo metu laive buvo 564 keleiviai, kurių didžioji dalis emigrantai iš Lenkijos, Serbijos, Rumunijos ir Rusijos. Taip pat laivas gabeno bario oksidą, 360 statinių naftos, 127 statines ir 287 stiklinius indus su cheminėmis medžiagomis, 1189 ryšulius kiminų, džiuto ryšulius, mašininę alyvą, plaušinę tarą, kanapių pluoštą, džiną. 1913 m. spalio 9 d., 6 val. 50 min. pagal Ggrinvičą laive buvo pastebėtas gaisras. „Carmania“ buvusi už 79 jūrmylių nuo katastrofos vietos į pagalbą atvyko pirmoji, bet stipri audra (9 balų) ir 10 metrų aukščio bangos trukdė keleivių gelbėjimui. Nežiūrint į dideles pastangas „Carmania“ sugebėjo išgelbėti tik vieną keleivį. „Carmania“ veiksmai padėjo koordinuoti gelbėjimo operaciją, kadangi „Volturno“ radijo ryšio priemonės buvo suniokotos gaisro. Daugiausia keleivių išgelbėjo kompanijos „Norddeutscher Lloyd“ garlaivis „Grosser Kurfürst“ (86 keleivius ir 17 ekipažo narių), garlaivis „Czar“ (97 keleivių ir 5 ekipažo narius) priklausantis kompanijai Russian „East Asiatic Steamship Co.“ ir belgų kompanijos „Red Star Line“ garlaivis „Kroonland“ (90 keleivių). Gelbėjime taip pat dalyvavo garlaivis „Devonian“ (59 žmones), paketbotai „Seydlitz“ (46 žmones) ir prancūzų „La Touraine“, garlaivis „Minneapolis“ (30 žmonių), „Rappahannock“, „Asian“. Neįkainuojamą pagalbą suteikė į įvykio vietą atplaukęs kompanijos „Anglo-American Oil Co.“ tanklaivis „Narrangansett“. Išpylęs į jūrą 30 tonų nedegios tepimo alyvos, kuri nuslopino bangavimą ir palengvino gelbėjimo darbus.

Pokario karjera

Trečiojo dešimtmečio pradžioje „Carmania“ ir „Caronia“ buvo jau nebe tokie greiti laivai, kad pritrauktų keleivius transatlantinėms kelionėms. Dėl tos priežasties šie laineriai, taip pat dar du vidutinio tonažo laineriai – „Albania“ ir „Saxonia“ buvo perdaryti į taip vadinamus „kajutinius“ lainerius, skirtus pakankamai komfortiškam keleivių plukdymui už nedidelį mokestį. Taip pat laivai buvo naudojami žiemos kruizams iš Niu Jorko į Havaną, Karibų salas ir po Viduržemio jūrą. 1924 m. kovo 22 d. „Carmania“ užplaukė ant seklumos Mersio upės žiotyse ir negalėdama pati išsivaduoti buvo priversta išsiųsti radiogramą. Tuo metu laive nebuvo keleivių, todėl kad laivas tuo metu plaukė iš Liverpulio po naujo įrengimo.
1925 m. balandžio 5 d. „Carmania“ patyrė nedidelius pažeidimus švartuodamasi Liverpulio uoste. Keleiviai nenukentėjo.
1931 m., dėl šiuolaikiškesnių laivų konkurencijos ir pasaulinės ekonominės krizės padarinių, „Carmania“ buvo nebeeksploatuojama ir parduota kompanijai „Hughes Bocklow & Co.“, o po metų išardyta metalo laužui.