google/wiki40b huggingface dataset:
Žiemgala (žurnalas)

Žiemgala – Žiemgalos krašto kultūros laikraštis, nuo 1990 m. spalio 5 d. leistas Pakruojyje ir žurnalas, nuo 1998 m. leidžiamas Kaune, V. Krėvės pr. 111-66.

Istorija

Pirmasis numeris išėjo kaip „Žiemgalos kraštiečių draugijos“ ir Pakruojo rajono laikraščio „Auksinė varpa“ literatūros ir meno priedas, 2-asis – šios draugijos etninės kultūros, literatūros ir meno laikraštis, o nuo 3-ojo ėjo kaip krašto kultūros leidinys, nuo 1998 m. žurnalas. Steigėja ir leidėja – Pakruojo rajono kraštiečių draugija „Žiemgala“, nuo 1998 m. Viešoji įstaiga „Žiemgalos leidykla“. Tiražas 1990 m. – 1500 egz., 1996 m. – 500 egz.
Rašo apie Šiaurės Lietuvos (Žiemgalos) istoriją, kultūrą, tradicijas, papročius, įžymius iš šio krašto kilusius žmones, Lietuvos ir Latvijos kultūrinius ryšius.
Rygos garsas

Rygos garsas – Latvijos lietuvių visuomenės, politikos, literatūros ir mokslo laikraštis, ėjęs 1909–1917 m. Rygoje.

Istorija

Leido bendrovė (atstovai: Jonas Linartas, Antanas Macijauskas, K. Vizbaras), nuo 1910 m. – Šv. Kazimiero draugija. 1911–1912 m., 1917 m. ėjo kartą, kitais metais – dukart per savaitę. Spausdino Juntario spaustuvė, Lipkisto spaustuvė, Narkevičiaus ir Janulevičiaus spaustuvė Rygoje. Išėjo 716 numerių. Tiražas 1500 egz. (1910 m.). Leido „Priedą prie Rygos garso“.
Katalikiškos krypties leidinys. Rašė apie Latvijoje gyvenančių lietuvių švietimo, religijos, kultūros problemas, informavo apie Lietuvos politinį, ekonominį ir socialinį gyvenimą, užsienio šalių svarbiausius įvykius.
Bendradarbiavo Tadas Balanda, Pranas Vytautas Būdvytis, Stasys Butkus, A. Lukša, J. Martinaitis, Pranas Mašiotas, Adolfas Sabaliauskas, G. Taučius, Juozas Tumas-Vaižgantas ir kt.
Antanas Terleckas

Biografija

Gimė mažažemio valstiečio šeimoje. Mokėsi Linkmenų progimnazijoje. 1949 m. baigė Vilniaus prekybos technikumą. Studijavo Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete. 1951 m. susituokė su Elena Keraityte. 
1954–1957 m. dirbo SSRS valstybinio banko Lietuvos skyriuje kredito inspektoriumi, Vilniaus miesto valdybos viršininko pavaduotoju, lygiagrečiai mokėsi LSSR MA Ekonomikos instituto aspirantūroje.
1957 m. gruodžio 24 d. suimtas. 1958 m. birželio mėn. nuteistas kalėti ketverius metus, bausmę atliko Sibire, Taišeto konclageriuose. Sugrįžęs dirbo „Puntuko“ gamykloje dispečeriu, vyr. ekonomistu, vyr. inžinieriumi. Nuo 1967 m. dirbo Vilniaus valgyklų treste. 1964–1969 m. Vilniaus universitete neakivaizdžiai studijavo istoriją.
1973 m. gegužės 24 d. vėl suimtas. Metus kalėjo Lukiškių kalėjime. Sugrįžęs dirbo gaisrininku, durininku, darbininku. Vienas aktyviausių sovietmečio disidentų – jo pareiškimai, laiškai, raginantys nutraukti Lietuvos okupaciją, buvo skelbiami per „Laisvės“, „Amerikos balso“, „Vatikano“ ir kitas radijo stotis, leidžiamos brošiūros. 1976–1977 m. vienas iš pogrindinio leidinio „Laisvės šauklys“ leidėjų. 1978 m. vasarą su bendraminčiais įkūrė Lietuvos laisvės lygą. 1979 m. vasarą kartu su Laisvės lygos nariais leido nelegalų leidinį „Vytis“. 1979 m. rugpjūčio 23 d. kartu su bendraminčiais parašė ir išplatino „45 pabaltijiečių memorandumą“, raginantį likviduoti Baltijos valstybėse Molotovo-Ribentropo pakto pasekmes.
1979 m. spalio 30 d. suimtas ir nuteistas 3 metams lagerio, 5 – tremties. Kalėjo Urale, ketverius metus praleido tremtyje Magadano srityje. Į Lietuvą sugrįžo 1987 m. sausio 9 d., įsitraukė į Lietuvos politinę veiklą. 1987 m. rugpjūčio 23 d. A. Terlecko vadovaujama Laisvės lyga prie Adomo Mickevičiaus paminklo Vilniuje organizavo mitingą Molotovo-Ribentropo sąmokslui paminėti. 1989 m. rugpjūčio 6 d. Gotlando saloje (Švedija) kartu su Sąjūdžio ir išeivijos atstovais pasirašė Gotlando komunikatą.
2000 m. išrinktas į Panevėžio miesto tarybą. Nuo 2005 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys. Reiškiasi kaip individualus publicistas. Išleido 10 studijų apie „dainuojančią revoliuciją“, iš kurių svarbiausia – „Didysis sąmokslas prieš Lietuvą“.
Brolis Vladas Terleckas (g. 1939). Kartu su žmona Elena išaugino du sūnus ir dukrą. 
2012 m. apie A. Terlecką sukurtas dokumentinis filmas „Neokupuotas“ (autorės Ramunė Sakalauskaitė ir Edita Mildažytė).
Marius Vaisbergas

Šeima

Maskvoje gimęs ir augęs Marius – lietuvės ir žydo sūnus. Abu jo tėvai – žymūs žmonės: mama Danguolė Balčiūnaitė ilgai dirbo Lietuvos atstovybėje ir ambasadoje Maskvoje, vadovavo kultūros ir švietimo skyriui, buvo kultūros atašė, ambasados konsulinio skyriaus atašė. Išėjusi į pensiją, apsigyveno Los Andžele. Mariaus tėvas Erikas Vaisbergas (Эрик Вайсберг, 1934–2007 m.) – vienas žymiausių Rusijos prodiuserių. Sovietiniais metais jis prodiusavo Andrejaus Tarkovskio „Veidrodį„, Andrejaus Končialovskio „Sibiriadą“, Kareno Šachnazarovo „Caro žudiką", pasikeitus santvarkai dažniau imdavosi populiarių ir pelningų televizijos serialų.

Karjera kine

1989 m. įstojo į VGIK, V. Naumovo kursą. Vėliau mokėsi Pietų Kalifornijos universiteto Kinematografijos ir televizijos mokykloje (USC School of Cinema-Television), kurios diplomą gavo 1996 m.
Pirmas jo kaip kino režisieriaus darbas – 1999 m. filmas „Vietų nėra“ („Мест нет“, „No Vacancy“).
Nuo 2008 m., filmas „Hitler kaput!“, dirba su pseudonimu Marius Vaisbergas (Марюс Вайсберг).

Kritika

Savo interviu režisierius pripažįsta, kad jo darbus menkai priima intelektualūs žiūrovai. Tačiau jis pasilieka teisę savarankiškai nusistatyti skonio ir vulgarumo rėmus. Jis tvirtina, kad spauda kryptingai platina nuomonę apie žemą meninį jo filmų lygį.
Atsiliepimai spaudoje daugiausia neigiamo atspalvio, pvz., žurnale „Komersant“ (Коммерсантъ).
„Kuo nešvankesni juokeliai, tuo didesnės kasų pajamos, < … > tuo principu vadovavosi komedijos „Rževskis prieš Napoleoną“ autoriai“ – tvirtino RIA Novosti apžvalgininkas Sergejus Varšavčikas (Сергей Варшавчик) ir pasirėmė žurnalo „Iskustvo kino“ (Искусство кино 'Kino menas') vyriausiojo redaktoriaus Danilo Dondurėjaus (Даниил Дондурей) nuomone: „Tai biznis, nieko asmeniško. Paskutiniu metu kine absoliutūs pajamų čempionai – kino komiksai. O čia komiksai ištekėjo už nešvankybių“.
Giedrius Masalskis

Biografija

Dirbo radijo stotyse M-1, Radiocentras, vedė televizijos laidas – LNK „Aukselis“, „Žodžių mūšis“, TV3 realybės šou „Akvariumas“, „Akvariumas 2“ ir „Baras Holivudas“, „Lietuvos Metų Moteris 2008“ apdovanojimai, LTV – „Triumfo arka“ (2008, 2009, 2010, 2011 m.) , nacionalinės atrankos į Euroviziją ir kt. Nuo 2019 m. gegužės mėn. LRT Radijo departamento vadovas, atsakingas už tris visuomeninio transliuotojo radijo stotis: LRT Radiją, LRT Klasiką bei LRT Opus.
2001 m. vedė televizijos laidų ir renginių vedėją Asta Stašaitytę, su ja susilaukė sūnų Emilio ir Danieliaus. 2017 m. lakričio mėnesį išsiskyrė.
Anhuras

Egiptiečių mitologijoje Anhuras (gr. Onuris) – karo, karių ir medžiotojų dievas, karališkų karių personifikacija. Anhuras yra kilęs iš Nubijos, kaip ir jo žmona deivė - liūtė Mekhit. Identifikuojamas su dievu Šu. Jis būdamas Egipto čempionas medžiojo Ra priešus. Kulto centras Tinio (Thinis) miestas, Aukštutiniame Egipte. Vaizduojamas kaip karys su barzda ir ilgu apsiaustu, dėvi galvos apdangalą su keturiomis plunksnomis bei laiko ietį.
Gabrielius Tiškevičius Logoiskis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Jurgis Mikalojus Tiškevičius Logoiskis. Motina Antanina Potocka Foks. Broliai Honorijus Tiškevičius Logoiskis, Motiejus Tiškevičius Logoiskis
1795 m. vedė, žmona Eleonora Potocka, vaikų neturėjo.
Skvirovsko pavieto bajorų maršalka.
Sužionys

Istorija

Sužionių gyvenvietė paminėta kryžiuočių kronikose. Tai buvo mažas dvaras. XIV a. kryžiuočių amžina kronika mini, kad kryžiuočių Livonijos (inflantų) ordino vyresnysis Ewerhard 1334 m. žygiavo su savo kariuomene Lietuvos žeme. Tuo metu ir buvo sunaikintos valdos: Dubingių, Sikulių (Sicculen; šiandien nežinoma). Tuomet žuvo 1200 žmonių. Dokumente minima, kad kariuomenė buvo 4 mylios nuo Vilniaus. Galima daryti prielaidą, kad kryžiuočiai galėjo sunaikinti ir Nemenčinės bei Sužionių valdas (jeigu tokios buvo). Istorijos dokumentuose apie vėlesnius du amžius duomenų nerandama. Pirma istorinis Sužionių paminėjimas yra 1554 m. Nemenčinės valdų inventoriuje paminėta apie poną Onikėjų, nors nežinoma kuo jis buvo, nei jo kilmės, nei valdos ribų. Daugiausiai svarbios informacijos randama inventoriuose, juose ir randama Sužionių aprašymas 1686 m. Tuomet Sužionių dvaras priklausė Adamui Krošynskiui, kuris ir paskolino 3 m. Eleonorai Danilevič (paskui dar dvarą valdė Bronius ir Petras Liguckiai).
1795 m. pastatyta bažnyčia.
Tarybiniais metais kaimas buvo Sužionių apylinkės centras, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė ryšių skyrius, felčerių ir akušerių punktas, Iki 1951 m. veikė pradinė, iki 1961 m. – septynmetė mokykla (vėliau tapo vidurine).
Rygos pilis

Rygos pilis – pilis Rygoje, Dauguvos dešiniajame krante.
Pilis pastatyta 1330 m., 1484 m. per karą nuniokota, iki 1515 m. pastatyta iš naujo. Vėliau pilyje buvo lenkų ir švedų rezidencijos, po to rusų generalgubernatoriaus būstinė.
Latvijai tapus nepriklausoma valstybe, pilis paversta Latvijos prezidento rezidencija. Sovietmečiu pilyje buvo Pionierių rūmai ir įvairūs muziejai, po Latvijos nepriklausomybės atkūrimo restauruota. Pilyje įrengtos reprezentacinės patalpos ir Latvijos prezidento apartamentai.
Alexander Sachs

Biografija

Gimė 1893 m. rugpjūčio 1 d. Raseiniuose. 1904 emigravo į JAV, kur mokėsi Niujorko miesto koledže. 1913 m. pradėjo dirbti savivaldybių obligacijų departamente Lee, Higginson & Co. banke. 1915 m. grįžo mokytis, baigė filosofiją Harvardo koledže. 1922-1929 m. dirbo investicijų analitiku Walter Eugene Meyer kompanijoje. 1929 m. tapo investicijų tyrimų direktoriumi Lehman Brothers banke. 1931 m. tapo banko valdybos nariu. 1936-1943 m. banko viceprezidentu, o valdybos nariu išliko iki pat mirties. Po Didžiosios ekonominės krizės 1933 m. tapo Nacionalinės Atsigavimo administracijos ekonominių tyrimų departamento direktoriumi. 1939 m. įteikė žymųjį Einšteino–Šilardo laišką, kuriame buvo prašoma pradėti atominio ginklo tyrimus, prezidentui Franklin Roosevelt. II pasaulinio karo metu dirbo ekonomikos patarėju Naftos industrijos karo konsului. Po karo, karalienės Elžbietos II įšventintas į riterius ir tapo seru A. Zachsu. Mirė 1973 m. birželio 23 d. Niujorke.
Vytautas Bacevičius

Vytautas Bacevičius (1905 m. rugsėjo 9 d. Lodzėje – 1970 m. sausio 15 d. Niujorke, JAV) – lietuvių kompozitorius, pianistas.

Biografija

Tėvas Vincas Bacevičius, brolis Kęstutis Bacevičius, sesuo Gražina Bacevič. 1926 m. baigė Lodzės konservatorijos fortepijono ir kompozicijos klases. 1926–1927 m. studijavo Lietuvos universitete Kaune. 1927–1928 m. studijavo filosofiją Sorbonoje, mokėsi skambinti fortepijonu. 1928 m. eksternu išlaikęs egzaminus gavo Paryžiaus rusų konservatorijos diplomą.
1928–1939 m. kaip pianistas Europoje surengė daugiau, kaip 300 solinių koncertų. 1931–1933 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, 1933–1939 m. Kauno konservatorijoje. 1933 m. redagavo ir leido žurnalą „Muzika ir teatras“. 1938 m. tarptautinio E. Ysaye pianistų konkurso Belgijoje žiuri narys. Belgijos karalius Leopoldas III jį apdovanojo ordinu. Dalyvavo Tarptautiniuose šiuolaikinės muzikos draugijos festivaliuose (Londonas, 1938 m.) ir (Varšuva, 1939 m.) kaip Lietuvos sekcijos vadovas. 1939–1940 m. koncertavo Pietų Amerikoje. Nuo 1940 m. gyveno Niujorke, rengė koncertus Niujorko „Carnegie Hall“, Čikagoje, Bostone. Dėstė Niujorko, Bruklino konservatorijose, Long Ailendo muzikos institute. 1969 m. gavo JAV kompozitorių asociacijos premiją.

Kūryba

Ankstyvuosiuose kūriniuose ryški vėlyvojo romantizmo (Richardas Vagneris), impresionizmo (Klodas Debiusi), simbolizmo (Aleksandras Skriabinas, Bela Bartokas) įtaka. Rytų filosofijos ir estetikos paveiktas iškėlė kosminės muzikos idėją, vengė žanriškumo. Vėlesnėje jo kūryboje esama konstruktyvizmo bruožų.
Soliniuose koncertuose dažniausiai skambino F. Listo, F. Šopeno, A. Skriabino, K. Debiusi, M. Ravelio, M. K. Čiurlionio, J. Gruodžio, savo kūrinius. Užsienyje propagavo lietuvių kompozitorių kūrybą.
Širvintų rajono apylinkės teismas

Širvintų rajono apylinkės teismas – bendrosios kompetencijos apylinkės teismas, nagrinėjantis civilines ir baudžiamąsias bylas bei jo kompetencijai įstatymų priskirtas administracinių teisės pažeidimų bylas. 3 teisėjai. Teritorija – Širvintų rajonas.
Adresas: Vilniaus g. 29, Širvintos, LT-19118.
Alytaus miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Miesto meru išrinktas Dobilas Kurtinaitis, jo pavaduotoju Kęstutis Miliauskas. Administratoriumi paskirtas J. Janonis, kontroliere – Ona Balevičiūtė.
Baltistica

Baltistica – baltistikos mokslo darbų žurnalas, leidžiamas Vilniuje, viename svarbiausių pasaulio Baltistikos centrų – Vilniaus universitete. Pastaruoju metu prieinamas ir internetu. Į Baltisticą straipsnius rašo Lietuvos ir užsienio mokslininkai.
Perstūnis

Istorija

Vietovė žinoma nuo viduramžių laikų. Kai XVI a. buvo nuspręsta kolonizuoti jotvingių gyventus miškus, dab. Palenkės teritorija iki pat siena su Kryžiuočių ordinu buvo padalinta juostomis, pietinis ruožas atiteko Perstūnio dvarui. Pastarojo dvaro juosta Perstūnio girios šiaurėje ėjo per Mario ežerą, Seinos upe ir siekė Prieraslio ežerą; pietuose – kiek vakariau Dauspudos. Įsisavinti tokius didelius plotus reikėjo nemažai pastangų ir žmonių, todėl daug perstūniečių kėlėsi gyventi į kolonizuojamą mišką. XIX a. Perstūnis priklausė Augustavo apskričiai, įėjo į Labnos dvaro sudėtį.
1780 m. Gardino ekonomijos iniciatyva atidaryta cerkvė, 1848 m. iškilo mūrinis šventovės pastatas. Jis priklausė unitams, vėliau atiduotas stačiatikiams. 1920 m. į Perstūnį atvyko kunigas Simonas Varkala, kuris kartu su vietiniais gyventojais pastatą atremontavo, buvo įkurta katalikų parapija. Antrojo pasaulinio karo metais sudegė klebonija, mokykla ir dalis kaimo; nukentėjo ir bažnyčia. Po skubaus remonto pamaldos vyko iki pat kun. S. Varkalos mirties 1949 m., vėliau bažnyčia iki 1990 m. stovėjo uždaryta. Dabar ji veikia ir priklauso Gardino vyskupijai, yra Holinkos Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčios filija. Pamaldos vyksta sekmadieniais ir švenčių dienomis.
Džambija

Džambija (angl. jambiya, arab. جمبية arba جنبية) – lenkto durklo plačia trumpa geležte arabiškas tipas. Arabiškai džambija – 'durklas'.
Geležtė paprastai lenkta (kai kurių – iki 90°) dviašmenė, rombinio skerspjūvio, su briauna išilgai geležtės. Labai retai pasitaiko geležčių su grioveliu.
Džambijų rankenos neturi gardos, daromos iš rago, medienos, kaulo. Žinomos rankenos iš presuoto gintaro, sidabruoto ar auksuoto plieno. Rankenos medžiaga (raganosio ragas, dramblio kaulas, vėplio ar narvalo iltis ir pan.) ir puošimas nusako savininko socialinę padėtį. Vertingiausiomis laikomos raganosio rago rankenos. Šiais laikais raganosio ragas ir kitos saugojamų gyvūnų medžiagos gaunamos per kontrabandą.
Makštis paprastai medinė, aptraukta oda, tvirtinama ant diržo. Makštis irgi lenkta, neretai ji dar lenktesnė, negu pati džambija. Džambijos diržas iš storos išdirbtos odos arba storas audeklinis.
Džambijos nešiojamas prie diržo. Jemene ji yra vyro aprangos dalis (džambijas nešioja nuo 14 metų).
Viena hipotezė teigia, kad džambija atsirado iš kardo, kurį nešiodavo prie diržo. Taikesniais laikais kasdieniniu ginklu tapo sutrumpinta kardo versija – džambija. Džambijos šeimose perduodamos iš kartos į kartą, kai kurios jų yra kelių šimtų metų senumo. Šiais laikais džambijos yra daugiau patriotizmo ir gentinės priklausomybės ženklas, vyriškio visuomeninės padėties simbolis.
Naudojama nacionaliniuose šokiuose. Susikivirčijus panaudojama ir kaip ginklas.
Skirtingose arabų ir kitų musulmonų šalyse džambijų stiliai skiriasi. Pvz., Maroko džambijų stilius patyrė Ispanijos geležčių tradicijos įtaką.
Landskrūna

Istorija

Miesto statusą gavo 1413 m.
Algimantas Šventickas

Biografija

1960–1961 m. mokėsi Kurtuvėnų aštuonmetėje mokykloje, 1961–1965 m. – Gilvyčių aštuonmetėje mokykloje, 1965–1971 m. – Bazilionų vidurinėje mokykloje, 1971–1975 m. studijavo ŠPI, 1994–1999 m. – VPU doktorantūroje.
1976–1983 m. – Vilniaus 22-osios vidurinės mokyklos fizikos mokytojas,

1983–1987 m. – Vilniaus 16-osios vidurinės mokyklos direktorius,

1987–2003 m. – Vilniaus 59-osios vidurinės mokyklos direktorius.
2003–2007 m. – Vilniaus miesto savivaldybės Kultūros, švietimo ir sporto departamento direktorius.

Nuo 2008 m. – Lietuvos edukologijos universiteto Profesinių kompetencijų tobulinimo instituto direktorius.
Simon de Vlieger

Simonas de Vligeris (Simonas Vligeris, ol. Simon de Vlieger, apie 1601 m., Roterdamas, Nyderlandai – 1653 m., Vespas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, vienas garsiausių to meto Olandijos marinistų.

Biografija

Simonas de Vligeris gimė Roterdame apie 1601 m., kas sprendžiama iš 1648 m. dokumento, kuriame dailininkas mini save 47 metų amžiaus. Labai tikėtina, kad Simono Vligerio mokytoju buvo Jan Porcellis (apie 1584–1632). 1627 m. sausio 10 d. dailininkas vedė Anna Gerridts van Willige. Šeima 1634 m. persikėlė į Delftą, kur Vligeris įstojo į vietos Šv. Luko tapytojų gildiją. Dailininkas nesustabdė kūrybos Delfte, nors 1637 m. su žmona įsigijo namą Roterdame.
1638 m. liepos 19 d. Vligeris paminėtas Amsterdame, kurio piliečiu tapo 1643 m. sausio 5 d. Persikėlimas neabejotinai buvo susijęs su užsakymu dekoracijų projektams Marijos de Mediči 1638 m. priėmimo šventėms. Tarp 1638 ir 1645 m. Vligeris atliko užsakymus gobelenų raštams Delfte ir vargonų durelių tapybą Roterdamo Grote Kerk bažnyčioje, už kurią 1645 m. gavo nemenką 2000 guldenų užmokestį. Vligeris trumpais tarpais gyvendavo Roterdame, kur 1644 m. pardavė namą. 1648 m. Vligeris gavo 6000 guldenų įvertintą užsakymą vitražų sukūrimui Amsterdamo Naujojoje bažnyčioje (Nieuwe Kerk). 1649 m. sausį Vligeris įsigijo namą mažame Vespo miestelyje netoli Amsterdamo, kuriame mirė 1653 m.
Heart of Stone

Albumo informacija

„Heart of Stone“ buvo išleistas 1989 metais. Tai antrasis Cher albumas išleistas įrašų kompanijos „Geffen Records“. Kaip ir jos ankstesniam albumui „Cher“, Peter Asher, Jon Bon Jovi, Diane Warren, Guy Roche ir Desmond Child dalyvavo rašant ir/ar prodiusuojant dainas. Bonnie Tyler ir Michael Bolton buvo pritariantieji vokalai dainai „Emotional Fire“. Albumas buvo įrašytas 1988 metų pabaigoje ir 1989 metų pradžioje, trečiaisiais Cher draugystės su Rob Camilletti metais, kuriam ji dedikavo albumą. Daugelio fanų jis laikomas vienu geriausių Cher albumų.
Albumas tapo vienu perkamiausių visų laikų Cher albumu, kurio kopijų visame pasaulyje buvo parduota daugiau nei 4,5 mln. Jis pasiekė 10-ąją vietą JAV, 7-ąją Jungtinėje Karalystėje ir 1-ąją Australijoje. „Heart of Stone“ tapo pirmuoju įrašų kompanijos „Geffen“ tarptautiniu albumu, pasiekusiu 1-ąją vietą.
Albumas iš pradžių buvo išleistas su iliustracijomis, bet vėliau perleistas su įprastesnėmis studijinėmis nuotraukomis.
Cher įrašė dvi dainas „Don’t Come Cryin' to Me“ ir „Some Guys“, bet jos nebuvo įtrauktos į albumą. Dainos „Don’t Come Cryin' to Me“ remiksas buvo įdėtas į „Geffen“ kompiliacinį albumą „If I Could Turn Back Time: Cher’s Greatest Hits“.
Antanas Vytautas Dundzila

Biografija

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, lietuvių gimnazijoje baigė šešias klases. 1951 m. baigė vakarinę gimnaziją Čikagoje (JAV). 1951–1955 m. studijavo mechaninę inžineriją Ilinojaus universitete, kurį baigęs gavo bakalauro laipsnį. 1958 m. Kalifornijos technologijos institute įgijo magistro laipsnį.
Nuo 1965 m. dėstė įvairius matematikos ir elektroninių skaičiavimo mašinų taikymo kursus Čikagos krašto universitetuose. Informatikų profesinės organizacijos konferencijų organizatorius, dviejų centrinių komisijų pirmininkas ir Čikagos skyriaus pirmininkas. Profesinėje konferencijoje skaitė darbą, pripažintą geriausiu pranešimu.
Dalyvavo skautų veikloje, 1960–1963 m. Lietuvių skautų sąjungos tarybos pirmininkas. 1986–1987 m. JAV lietuvių bendruomenės Vašingtono apylinkės pirmininkas. Talkino Amerikos lietuvių bibliotekos leidyklai, pirmininkavo Čikagos Jaunimo centro laikinajai tarybai, mokytojavo Lemonto lituanistinėje mokykloje. Gavęs JAV valdžios Fulbraito stipendiją, 1981 m. rudenį tris mėnesius Vilniuje ir Rygoje skaitė paskaitas apie skaičiavimo mašinas. 
1954–1955 m. žurnalo „Lituanus“ steigėjas ir pirmojo kolektyvo vyriausias redaktorius ir vienas iš redaktorių vėliau, 1961 m. redagavo žurnalą „Mūsų Vytis“. Bendradarbiavo rengiant Lietuvių enciklopediją. Publicistinius straipsnius nuolat skelbė JAV lietuvių žurnaluose „Skautų aidas“, „Mūsų Vytis“, „Aidai“, dienraštyje „Draugas“ ir kt.  1974 m. paskelbė tezes „Kompiuteris – lietuviškosios veiklos naujas talkininkas“.
Laimėjo keturis novelių konkursus, 1998 m. gavo JAV lietuvių bendruomenės Žurnalistikos premiją. Visus gautus premijų pinigus paskyrė Lietuvoje atsikuriantiems skautams, Lietuvos pasiuntinybei Vašingtone, bolševizmo aukoms Lietuvoje ir Alytaus Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijai. 1999 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos apdovanotas I-ojo laipsnio žymeniu. Tautos fondo narys, 1999 m. išrinktas į Tautos fondo tarybą, jos Veiklos ir informacijos komisijos narys. Skaitė paskaitas Tautos fondo metiniuose susirinkimuose.
Nuobariškės

Aplinkinės gyvenvietės

Strėvininkai
Princo Karolio Forlandas

Princo Karolio Forlandas (norv. Prins Karls Forland) – sala Arkties vandenyne, Svalbardo salyno vakaruose, į vakarus nuo Oskaro II Žemės (Špicbergeno dalis). Plotas – 615 km². Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta siekia 1084 m. Būdinga tundra, visa sala patenka į Forlandeto nacionalinį parką. Sala negyvenama.
1596 m. salą atrado olandų keliautojas Viljamas Barencas. 1610 m. anglų jūrininkas Jonas Poole ją pavadino Black Point Isle. Nuo 1612 m. anglų banginių medžiotojai salą pradėjo vadinti Prince Charles' Foreland karaliaus (tada dar princo) Karolio I-ojo garbei. Olandai salą vadino Kijn Island. Anglai Princo Karolio Forlande buvo įkūrę banginių medžioklės stotį.
Uršulino valsčius

Administracinis suskirstymas

Andžejuvas, Babskas, Bieleckiai, Borisikas, Demboviecas, Diščitnas, Grabniakas, Grobelkai, Jamnikai, Kalinuvka, Kolo Mlina, Kozubata, Lomnica, Michaluvas, Nove Zalučė, Olšovas, Pod Bubnovemas, Pžimiarkai, Senkuvas, Stare Zalučė, Suminas, Uršulinas, Vereščinas, Vionzoviecas, Vielkopolė, Vincencinas, Vola Vereščinska, Vulka Viticka, Vujekas, Vitičnas, Zabrodziai, Zarudka, Zastaviai ir Zavaduvka.
Šamokinas

Lietuviai

XIX a. antroje pusėje Šamokine apsigyveno lietuvių, kurie dirbo anglies kasyklose. 1871 m. įkurta JAV lietuvių ir lenkų Šv. Vaitiekaus draugija, 1877 m. – lieuvių šalpos Šv. Jurgio draugija. Veikė Šv.Mykolo arkangelo katalikų misija, vėliau įsteigta parapija. Kurį laiką Šamokine pastoracinį darbą dirbo kun. Antanas Staniukynas, vargoninkavo ir vadovavo chorui Marijona Paleckaitė-Čižauskienė. 1874 m. Mykolas Tvarauskas įkūrė spaustuvę, joje išspausdino anglų–lietuvių žodyną (Tlumočius, arba Slovnikas angielckai-lietuviškas ir lietuviškai-angielckas). XX a. pr. pradėjus uždarinėti kasyklas, dauguma lietuvių Šamokiną paliko.
Akademija (Kaunas)

Aplinkinės gyvenvietės

KAUNAS – 7 km
KAČERGINĖ – 10 km
Noreikiškės – 1 km
RINGAUDAI – 2 km
MASTAIČIAI – 10 km

Istorija

1945 m. nutarus Žemės ūkio akademiją perkelti į Kauną, 1946 m. pradžioje jai perduota Noreikiškių tarybinio ūkio dalis kaip studentų gamybinio mokymo bazė. Daugėjant studentų patalpos Kaune tapo ankštos, be to, buvo keblu studentus vežioti į gamybinį ūkį. 1957 m. Noreikiškių kaime pradėti statyti Lietuvos žemės ūkio akademijos du mokomieji korpusai, 4 bendrabučiai, 1963 m. ir Lietuvos žemės ūkio akademijos gyvenvietė (oficialus pavadinimas), kurioje apsigyveno daugelis akademijos darbuotojų. 1964 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos persikėlė į naujas patalpas. 1969 m. patvirtintas jos ir gyvenvietės bendrasis plėtros planas su daliniais pakeitimais įvykdytas iki 1989 m. Pastatyti dar 2 mokomieji korpusai, 5 bendrabučiai. 
Miestelis įkurtas 1999 m. kovo 23 d. LR Vyriausybės nutarimu iš Ringaudų ir Noreikiškių kaimų dalių. 2009 m. patvirtintas Akademijos herbas.

Pavadinimo kilmė

Rytinėje Akademijos gyvenvietės dalyje (iki 1999 m. priklausiusioje Noreikiškėms) yra Aleksandro Stulginskio universitetas, ilgą laiką vadintas Lietuvos žemės ūkio akademija, iš kur ir kilo gyvenvietės pavadinimas.