google/wiki40b huggingface dataset:
Aukso Krantas

Geografija

Teritorija išsidėstė tarp dviejų didelių Vakarų Afrikos upių, kurios formavo natūralią rytinę ir vakarinę regiono ribą. Rytuose buvo Voltos upė, už kurios prasidėjo Vergų kranto regionas. Vakaruose buvo Kamoė, už kurios prasidėjo Dramblio kaulo krantas. Regionui būdinga Gvinėjos tropinių džiunglių ekosistema.

Tolesnė akanų migracija

Nuo XV a. buvo pastebimas akanų migravimas iš Bono tolyn į pietus ir vakarus. Šių migracijų laikais akanai išsiskaidė į atskiras tautas. Pirmiausia vyko migracijos į vakarus. Ši išeivių brongų grupė dab. Dramblio Kaulo Kranto ir Ganos pasienyje sukūrė Džiamano valstybę (1450–1895).
Migracijų į pietus, link pakrantės, metu išsiskyrė kurių svarbiausios akanų subgrupės tvi (tarp kurių buvo ir ašančiai), fante, akimai, akvapimai ir kiti. Ateiviai asimiliavo nuo seno čia gyvenusias tautas, ir tik kelete vietų pastarosios išlaikė savo pirminę kalbą ir tapatybę. Tarp jų buvo ga gentis, gyvenusi pakrantėje Akros apylinkėse.
Tuo metu, kai europiečiai kūrėsi regione iš jūros pusės, pakrantėje pradėjo kurtis daugybė vietinių afrikietiškų valstybių, kurios kontroliavo vergų prekybą. Tai buvo miestai-valstybės, kurių kai kuriems pavykdavo įgyti hegemoniją.
Seniausia vietinė valstybė buvo ga tautos Akra, įkurta XV a., kuri vėliau konkuravo su Efutu, Mankesimo, Tvifo, Aseno valstybėmis visoje pakrantėje.

Europiečių tvirtovės

Aukso Krante europiečiai įsitvirtino jau XV a. Po to, kai 1470 m. pakrantę atrado portugalas João de Santarém, 1481 m. Diego d'Asambuja su 700 žmonių išsilaipino prie Elminos ir pastatė Šv. Jurgio tvirtovę. Olandai įsitvirtino Moryje (į rytus nuo Keip Kosto pilies) ir kitose vietose, o 1637 m. išvijo iš regiono portugalus. Anglų nuotykių ieškotojai taip pat bandė įsikurti Aukso krante, tačiau jų fortus, išskyrus Keip Kosto pilį, 1667 užėmė olandai. 1672 m. susikūrė prekybininkų Karališkoji Anglijos Afrikos Kompanija (Royal African Company), kuri įsitvirtino Vakarų Afrikoje. Kompanija šalia olandų ir danų fortų pastatė arba sutvirtino savo Dixcove, Sekondžio, Anomabo, Vinebos (Simpah), Akros ir Keip Kosto pilies fortus. Nuo 1683 iki 1720 m. nedidelę Groß Friedrichsburg koloniją čia buvo įkūręs ir Brandenburgas. 1752 m. susikūrė nauja prekybininkų Afrikos kompanija.
Viadukas

Viadukas – transporto infrastruktūros statinys, statomas skersai ar įstrižai kelio, gatvės arba geležinkelio. Viadukas taip pat gali kirsti slėnį ar daubą. Viadukai yra palyginti neilgi (dažniausiai pakanka 1-3 tarpatramių gatvei perdengti) ir neaukšti. Pagal tipą viadukai gali būti pėsčiųjų, automobilių transporto ir kt. Ilgesnis statinys vadinamas estakada.

Funkcijos

Viadukai padeda spręsti vieną svarbiausių mieste – transporto spūsčių – problemą. Taip pat pagerinti susisiekimą, jo sąlygas gyventojams, (tolimųjų reisų ir kt.) vairuotojams, padidinti gatvių pralaidumą, miesto pakraščiu nukreipti (pvz., sunkųjį tranzitinį) transportą ir kt.

Lietuvoje

Lietuvoje viadukai statomi miestuose bei virš kelių. Pvz., magistralės Via Baltica viadukas (projektuotas 2002–2004 m.). Šiuo metu Vilniuje yra planuojami keli viadukai, turintys sumažinti transporto spūstis.
Pilėnai (Ceklis)

Pilėnai (Pilėnė) – kuršių pilis, vienas iš Ceklio žemės apygardų centrų. Minima 1253 m. Kuršo dalybų akte kaip Pilene (Pylene, Pilenen).
Pilies vieta tiksliau nelokalizuota. Mortensenai jos pavadinimą tapatino su Peleniais (prie Alsėdžių), W. Eckertas – su Pieliais (prie Eigirdžių), tačiau kiti tyrinėtojai šių nuomonių nepalaikė. Manoma, kad ji turėjo stovėti maždaug ties Ventos ir Luobos vidurupiais.
Gaboronas

Istorija

Britų Pietų Afrikos kompanija apie 1890 metus įkūrė gyvenvietę, kurioje iš pradžių gyveno tik baltaodžiai. Bečuanalando (kolonijinis Botsvanos pavadinimas) laikais Gaboronė buvo mažutis miestukas, bet 1965 m. jis tapo kolonijos administraciniu centru (perkeltas iš Mafikengo), o po metų – nepriklausomos Botsvanos sostine. Iki 1969 metų miestas vadinosi Gaberonu (Gaberones).
Myrius

Istorija

Myrius įkurtas apie 1395 m. Iki 1486 m. priklausė didžiajam kunigaikščiui, nuo 1486 m. Myrių valdė Iljiničiai, nuo 1568 m. – Radvilos. XV a. istoriniuose šaltiniuose Myrius vadinamas miestu. XVI a. pradžioje pastatyta pilis, kuri XVI a. pabaigoje perstatyta į rezidencinę pilį. 1579 m. Myrius gavo miesto teises. Nuo 1589 m. Radvilų Nesvyžiaus ordinacijos grafystės centras. XVII a. tapo amatų ir prekybos centru. Per 1654–1667 m. ir 1700–1721 m. karus su Rusija ir Švedija ne kartą užimtas ir nuniokotas. XVIII a. Radvilų iniciatyva čia pastatytos drobės ir gelumbės manufaktūros.
1795–1915 m. priklausė Rusijai. 1828 m. atiteko Vitgenšteinams, XIX a. pabaigoje – Sviatopolkams–Mirskiams. XIX a. – XX a. pradžioje valsčiaus centras. 1915–1918 m. miestą okupavo Vokietija, 1920–1939 m. – Lenkija, 1939 m. TSRS kariuomenė ir perdavė Baltarusijos TSR. 1941–1944 m. vėl užimtas Vokietijos.

Gyventojai

1897 m. turėjo 5401 gyventoją. Vokiečių okupacijos metais nužudyta 2560 miesto gyventojų, dauguma žydai.

Architektūra

Mūrinė Švč. Trejybės cerkvė statyta 1550 m., perstatyta 1865 m.
Gotikinės gynybinės rezidencinės XVI a. pilies netaisyklingo kvadrato plano kompleksas – nuo 2000 m. Pasaulio paveldo paminklas. Pilies gynybinės sienos – apie 13 m aukščio ir apie 3 m storio, 3 aukštų kampinio plano XVI a. – XVII a. pr. renesansiniai rūmai restauruoti XIX a. antroje pusėje. Yra vidaus kiemas. Rezidenciją saugo išsikišę kampiniai 5 aukštų keturkampiai (viršuje aštuonkampiai) gynybiniai bokštai ir 6 aukštų pagrindinių įvažiavimo vartų bokštas. Pilį supo vandens telkiniai, grioviai. Bokštai dekoruoti baltomis plokščiomis nišomis. XVII a. pilis sustiprinta 4 kampiniais bastionais, bokštai ir rūmai įgijo renesanso bruožų – tinkuoti, kai kur aptaisyti tašytais akmenimis. XIX a. šalia pilies įkurtas itališkasis parkas, iškastas didelis tvenkinys. Parke pastatyta istorizmo stiliaus memorialinė raudonų plytų su akmenimis ir mozaikiniu Kristaus atvaizdu bokštinė koplyčia (1904 m., architektas R, Marfeldas). Myriaus pilies kompleksą pradėjo statyti kunigaikštis Jurgis Iljiničius. Nuo 1568 m. pilį baigė statyti Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Nuo 1969 m. kompleksas restauruojamas.
Vitaminas B

B grupės vitaminai – skirtingų vitaminų, tirpių vandenyje, grupė.

Istorija

Šie vitaminai taip sugrupuoti dėl to, jog anksčiau galvota, kad tai vienas vitaminas, kaip vitaminas C ar D. Vėliau paaiškėjo, jog tai skirtingi junginiai, nors ir randami panašiame maiste. Nors ir buvo suteikti atskiri pavadinimai, visi išliko vitaminų B grupės dalimi.

Panaudojimas

B grupės vitaminai ne tik randami tame pačiame maiste, bet taip pat dažnai kartu dalyvauja metabolizmo procesuose, padėdami išlaikyti sveiką odą ir raumenų tonusą, stiprindami imuninės ir nervų sistemos funkcijas, skatindami ląstelių augimą ir dalinimasį – taip pat ir raudonųjų kraujo kūnelių, taip išvengiant mažakraujystės.
Taip pat šie vitaminai padeda įveikti streso bei depresijos simptomus ir priežastį.

Apykaita

Visi B grupės vitaminai tirpsta vandenyje, išplinta visame kūne, jų atsargos turi būti papildomos kiekvieną dieną, o perteklius pašalinamas per šlapimą.
Trakiniai (Kurkliai)

Aplinkinės gyvenvietės

DidžiakaimisDapkūniškiai
Artemivskas (Luhansko sritis)

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1910 m. ir pavadinta Jekaterinovski Rudniku (Екатериновский Рудник) arba Katerinovka. 1921 m. pervadinta revoliucionieriaus Fiodoro Sergejevo-Artiomo garbei. 1961 m. suteiktas miesto statusas.
Figa

Figa – fikuso (Ficus) genties augalų valgomas vaisius.

Reikšmė gyvūnams

Figos yra gana svarbus maisto išteklius vaisėdžiams tropikų miškų gyvūnams (vaisėdžiams šikšnosparniams, kapucinams, langūrams, mangabiams ir kt.). Kai kurių rūšių paukščiai (pvz., ragasnapiniai, biulbiuliniai ir kt.) minta beveik vien figomis, kai jų yra daug.

Išvaizda

Figos būna nuo geltonos iki juodai mėlynos spalvos, spalva priklauso nuo veislės ar rūšies. Skiautėtalapio fikuso figos dažniausiai gelsvažalės, forma kiek primena kriaušes, dydis sulig 1-2 graikiškais riešutais. Neprinokę vaisiai turi aitrių pieniškų sulčių, todėl nevalgomi. Figose yra daug smulkių sėklų, vaisių skonis vidutiniškai ar labai saldus, kartais – šleikščiai saldus.

Kaip valgomos

Figos valgomos šviežios, džiovintos, konservuotos. Iš šviežių figų verda uogienę ir džemą. Troškintos figos yra tipiškas prancūziškas delikatesas, vertinamas gurmanų ir valgomas kartu su žąsų kepenėlių paštetu (Foie gras), mėsa arba sūriu.
Justinas Jankevičius

TV veikla

2012 m. su Liepa Mondeikaite dalyvavo LNK projekto „Žvaigždžių duetai“ šeštajame sezone. 2013 m. buvo vienas iš M.A.M.A. 2012 apdovanojimų vedėjų. 2016 m. su Jazzu vedė M.A.M.A. 2015 apdovanojimus.
Paslėptaburniai

Morfologija

Paslėptaburnių klasės atstovų burnos aparatas su galva susijungęs glaudžiau nei vabzdžių. Visuose antenų segmentuose yra raumenų, o vabzdžių tik du pagrinde esantys antenų segmentai raumeningi. Šie nariuotakojai vystosi be metamorfozės, yra besparniai. Dauguma akli, tik kolembolos gali turėti mažas, iš ne daugiau kaip 8 omatidijų, akis. Apvaisinimas visada netiesioginis, patelės turi kiaušdėtį.
Kompiuterinė grafika

Kompiuterinė grafika (angl. computer graphics) – vaizduojamojo skaičiavimo sritis, kur kompiuteriai panaudojami kurti grafinius vaizdus, imituojančius realų pasaulį. Kompiuterinės grafikos sąvoka atsirado 1962 m., kai MIT darbuotojas Ivanas Saterlendas (JAV) sukūrė pirmąjį grafinį redaktorių Sketchpad, skirtą Lincoln TX-2 kompiuteriui.
Šiuo metu kompiuterinės grafikos mokslas taikomas įvairiose srityse, pavyzdžiui, animacijos bei modelių atvaizdavime, trimačių vaizdų generavime realiu laiku (realtime 3D rendering) ir t. t. Tačiau pagrindinė šio mokslo paskirtis – vaizdi, státinė išvestis kompiuteriniuose įrenginiuose.

Grafinių objektų vaizdavimo ypatumai

Vaizduojant objektus kompiuterio ekrane, labai svarbu nustatyti, kuri vaizdo dalis prireikus turi būti perpiešta. Jei rodoma lentelė, Interneto puslapis, paveikslėlis ar kitas grafinis objektas yra didelis, jis paprastai talpinamas į ekrano galimybes atitinkantį rėmelį su slankjuostėmis. Traukiant slankjuostes, perpiešiamas tik nedidelis naujai atsiradęs plotelis, likusi rodoma vaizdo dalis tiesiog „patraukiama“ į naują vietą. Svarbu neperpiešti per daug ir jei pasikeičia grafinio objekto turinys. Šių taisyklių nepaisančiose programose grafiniai objektai vaizduojami pernelyg lėtai net ir esant dabartiniams dideliems procesoriaus veikimo greičiams.
Nors dabartinių ekranų skiriamoji geba gana didelė, neretai tenka vaizduoti šriftus ar kitokius objektus, kurie sukurti didesnės skiriamosios gebos įrangai. Smulkios detalės rastrinio displėjaus ekrane gerai atrodo tik naudojant įvairius glodinimo algoritmus.

Dvimatės grafikos formatai

Rastrinių iliustracijų saugojimas laikmenose yra neefektyvus, todėl sukurta saugojimo formatų, naudojančių suspaudimo algoritmus, pvz., JPEG, Portable Network Graphics, CompuServe GIF.
Vektorinė grafika – praktiškesnis porūšis, kurio formatų rinkmenose yra tikslūs geometriniai duomenys: taškų išdėstymas, topologija, stilius, storis, spalvos, užpildai, linijų jungimo stilius. Tokia grafika yra netinkama saugoti fotonuotraukoms; ji paprastai naudojama brėžiniams, knygų išdėstymams, 2D animacijai, be to, vektoriniai vaizdai gali būti paversti į rastrinį pavidalą. Vektorinių vaizdų saugojimo formatai – Portable Document Format, Shockwave Flash Player, Scalable Vector Graphics ir kiti.
Saugojimo formatas nėra tiesiogiai susijęs su vaizdavimo metodu: vektorinės grafikos vaizdai neretai atvaizduojami įprastiniuose rastriniuose monitoriuose.
Klausučių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Kamardės piliakalnis 30 kmRinkuškių piliakalnis 8 kmSaudogalos piliakalnis 19 kmStrobukų piliakalnis 28 kmĄžuolpamūšės piliakalnis 16 kmStirniškio piliakalnis 45 kmŽiobų piliakalnis 22 km
Taksonas

Taksonas – tam tikro giminingumo organizmų grupė biologinėje organizmų klasifikacijoje, turinti unikalų pavadinimą.
Taksonų pavyzdžiai yra pupinių šeima (lot. Fabaceae), drugių būrys (lot. Lepidoptera), geluoninių plėviasparnių pobūris Aculeata ir pan.
Taksono rangas – kategorija, maždaug atitinkanti taksoną sudarančių organizmų evoliucinio giminingumo laipsnį. Kuo giminingesni grupės organizmai, tuo žemesnio rango taksoną jie sudaro. Žemiausias taksono rangas, kurį sudaro tokie giminingi organizmai, kad net gali tarpusavyje laisvai kryžmintis, yra biologinė rūšis. Taksonų rangai atitinka organizmų sistemos hierarchinius lygius.
Organizmai į taksonus skirstomi naudojant priimtus šiuolaikinės taksonomijos metodus.
Organizmo apibūdinimas – organizmo priskyrimas konkrečiam taksonui.
Lentvario dvaras

Istorija

Dvaras minimas nuo 1596 metų.
XVII a. – dvaro savininkas Tomašas Sapiega.
XIX a. pr. – N.Dambrovskis, nuo 1819 m. – teismo sprendimu dvaras buvo padalintas A.Lappo, Šachnoms ir Hrinevičiūtėms.
Nuo 1850 m. iki 1939 m. Lentvario apylinkės ir dvaras priklausė grafams Tiškevičiams, kurie 1855–1865 m. čia pasistatė anglų neogotikos stiliaus rūmus, prie jų sodino didelį parką, įrengtą pagal žinomo prancūzų kraštovaizdžio architekto Eduardo Andrė projektą: čia vyravo vietiniai ir užsienietiški medžiai (maumedžiai, pilkieji riešutmedžiai, sidabriniai ir Švedlerio klevai ir kt.). 1891 m. dvarą paveldėjęs Vladislovas Tiškevičius rekonstravo rūmus, vėliau jie įgavo dabartinę angliškos gotikos išvaizdą. Rekonstrukcijos autorius architektas Tadeusz Maria Rostworowski. Paskutiniu dvaro savininku 1936 m. tapo grafas Steponas Eugenijus Marija Tiškevičius, kuris dvarą valdė iki 1939 m.
Nuo 1957 m. buvusiuose grafų rūmuose įsikūrusi Lentvario kilimų fabriko administracija (dabar AB „Kilimai“ ir UAB „Lentvario kilimai“).
2007 m. dvarą įsigijo verslininkas Laimutis Pinkevičius, kuris tais pačiais metais bankrutavo. Lentvario dvaras 2007 m. buvo įkeistas, o 2012 m. – areštuotas. 2016 m. iš varžytinių dvarą įsigijo verslininkas Ugnius Kiguolis. 2018 m. pradžioje Lentvario dvaro rūmai gavo 673 tūkst. eurų Europos Sąjungos paramą dalies pastato rekonstrukcijai.
Prie rymančio Rūpintojėlio

Prie rymančio Rūpintojėlio – Lietuvos partizanų periodinis leidinys, ėjęs 1949–1953 m.

Istorija

Leido Lietuvos laisvės kovos sąjūdis (visuomeninė dalis).  Leisti laikraštį buvo nutarta 1949 m. vasario 10 d. Minaičiuose vykusiame Lietuvos partizanų apygardų atstovų suvažiavime. Šio leidinio autorius, redaktorius, spaustuvininkas, LLKS Visuomeninės dalies viršininkas, partizanų ideologas buvo mokytojas iš Nedzingės valsčiaus Vadėnų k. (Alytaus apskritis) Juozas Šibaila-Merainis, Diedukas. Jau 1949 m. kovą pasirodė pirmasis „Prie rymančio Rūpintojėlio“ numeris. Išleista 20 numerių, kurių tiražas – 200–1000 egzempliorių.
Vasarą Juozas Šibaila dirbo bunkeryje prie Briedupio upelio Mumšelio miške. Paskui šis darbas buvo tęsiamas Balandiškio kaime, Stanislovo Sajaus sodyboje. Įrengtame bunkeryje 1949–1950 m. buvo LLKS Visuomeninės dalies būstinė, leistas periodinis leidinys „Prie rymančio Rūpintojėlio“. 1951–1952 metais partizanų vadovybės laikraštis buvo leidžiamas Šeduvos valsčiaus Devynduonių kaime, Elenos Tvarijonaitės-Žibuoklės namuose. Laikraščio redaktorius nenuilstamai dirbo, kad nenutrūktų „Prie rymančio Rūpintojėlio“ leidyba. 1953 m. vasario mėnesį, išdavus bunkerį, J.Šibaila-Merainis, jo pavaduotojas Povilas Žilis-Audriūnas, Klevas žuvo Ramygalos valsčiaus Dovydų miške.
Mindaugas Valius

Mindaugas Valius (g. 1961 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos biochemikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

Baigė Vilniaus universitetą. 1992-1995 m. stažavosi National Jewish Center for Immunology and Respiratory Medicine Denveryje (Koloradas, JAV). Nuo 1995 m. grupės vadovas vystymosi biologijos laboratorijoje, Biochemijos institute. Nuo 1998 m. biochemijos mokslų daktaras, nuo 2002 m. Vystymosi biologijos skyriaus vedėjas, nuo 2011 m. Proteomikos centro vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptis – eukariotinės ląstelės individualių signalinių molekulių aktyvacijos, sąveikų tarp signalinių molekulių, signalinių kelių ir tinklų tyrimai, siekiant išsiaiškinti fundamentalius procesus vėžinėse, kamieninėse ir kt. ląstelėse, kompleksinius ir dinaminius ląstelinius įvykius – dauginimosi, diferenciacijos ir apoptozės/išgyvenimo reguliacijos mechanizmus.
Kartu su Andriumi Kazlausku (Harvardo universitetas, JAV) nustatė, kad augimo faktoriaus receptorius gali sąveikauti su bent dviem baltymais, kurie yra esminiai perduodant augimo signalą. Šie baltymai yra fosfolipazė-C-gama ir fosfatidilinozitol-3-kinazė. Sąveika šių baltymų su PDGF (trombocitų išskiriamo augimo faktoriaus) receptoriumi beta yra nepriklausoma viena nuo kito ir inicijuoja ląstelių dalijimosi signalo perdavimus. Pirmą kartą buvo įrodyta, kad augimo faktoriaus receptorius sąveikauja su bent dviem baltymais, kurie perduoda du nepriklausomus augimo signalus ląstelėje, kurie baigiasi ląstelių dalijimusi. Vėlesni šių ir kitų tyrinėtojų duomenys tai vienareikšmiškai patvirtino ir leido suprasti, kad augimo faktoriaus receptorius sukelia daug vienas nuo kito reliatyviai nepriklausomų augimą stimuliuojančių signalų aibę, kuri sąlygoja ląstelių pasidalinimą.
Plungės spaustuvė

Plungės spaustuvė – spaustuvė, veikianti Plungėje nuo 1949 m.

Istorija

Iki karo Plungėje spaustuvių nebuvo, pirmosios plungiškių knygos spausdintos Tilžėje, kur spaudos darbai kainavo pigiau.  1949 m. įkurta Plungės apskrities laikraščio „Socialistinis kelias“, kuris iki tol nuo 1948 m. spausdintas Klaipėdos „Ryte“, spaustuvė. 1950 m. Plungei tapus rajono centru, spaustuvė spausdino rajono laikraštį „Socialistinis kelias“ ir Plungės MTS politinio skyriaus laikraštį „Už aukštą derlių“. 1962 m. spaustuvė gavo linotipą ir buvo prijungta prie Telšių spaustuvės. Ji spausdino Plungės rajono laikraštį „Kibirkštis“, 1962 m. balandžio mėn. pakeitusį laikraštį „Socialistinis kelias“.
1977 m. Telšių spaustuvės Plungės skyrius priskirtas Klaipėdos „Ryto“ spaustuvei. 1979 m. spaustuvė Plungėje persikėlė į naujas patalpas Dariaus ir Girėno g. 10. 1980 m. laikraštis „Kibirkštis“ imtas spausdinti ofsetu Šiauliuose, „Titnago“ spaustuvėje, o vietoje jis buvo tik renkamas. 1994 m. Plungės valstybinė spaustuvė tapo UAB „Antikva spaustuvė“, kuri leidžia laikraštį „Žemaitis“.
Siesikų herbas

Aprašas

Skydo raudoname lauke einantis sidabrinis hipokentauras (žmogus - žirgas) auksinėmis kanopomis, iš auksinio lanko auksine strėle šaunantis atgal į pakeltos uodegos gale esančią išsižiojusio žalčio galvą su auksiniu liežuviu.

Istorija

1998 m. gruodžio 28 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 279. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Štansas

Istorija

Štansas yra viena seniausių gyvenviečių visame Nidvaldeno slėnyje. Seniausi žmonių radiniai datuojami II a. pr. m. e. Romėnų laikai paliko mažai gyvenvietės įrodymų, išskyrus galų-romėnų laidojimo laužus ir lotynišką šaknį pavadinime (stagnum reiškia baseiną ar nutekamasis šulinys).
VII-VIII a. čia apsigyveno alemanai. Krikščionys pirmąją bažnyčią pastatė apie 750 m. Ši ikikarolinginė bažnyčia buvo parapijos centras visam Engelbergo slėniui. Ji buvo plečiama ir perstatoma kelis kartus, kol ją pakeitė 1647 m. nauja Šv. Petro ir Povilo bažnyčia.
Štansas pirmąkart paminėtas 1124 m. O 1291 m., kai Untervaldenas su Švicu ir Uriu sudarė Šveicarijos sąjungą, Štansas buvo Unterwalden nid dem Kernwald regiono, kuris vėliau sudarė pusę Nidvaldeno, centras.
1386 m. per Sempacho mūšį Štanso karys Arnold von Winkelried šoko ant Habsburgų armijos iečių, o tai lėmė šveicarų pergalę. Tačiau tai gali būti melas, nes apie jo pasiaukojimą rašoma praėjus 150 metų po mūšio, o Arnoldas, kuris galėjo būti tuo herojumi, bylinėjosi 1389 m. Nepaisant to ši legenda įsišaknijusi štanse, čia daug Arnoldo paminklų.
Po laimėtų Burgundijos karų Senoji konfederacija|Senojoji Šveicarijos konfederacija vos nesubyrėjo, nes miestų kantonai pareikalavo didžiosios laimikio dalies, nes jie davė daugiau karių. Kaimų kantonams tai nepatiko ir kantonų atstovai susitiko Štanse 1481 m. derėtis. Tačiau derybos nutrūko ir karas atrodė neišvengiamas. Vietinis atsiskyrėlis Niklaus von der Flüe buvo paprašytas įsikišti ir perdavė iki šių laikų neišlikusią žinią susirinkimui, kuris atvėso ir pasirašė Štanso sutartį, pagal kurią Fribūras ir Zoloturnas buvo priimti į konfederaciją.
Viduramžiais Štansą gynė septyni bokštai, kurie nebuvo sujungti į miestą juosiančią sieną.
1713 m. du trečdaliai miesto sudegė. Po gaisro naujos taisyklės draudė užstatyti kaimo aikštę (Dorfplatz) pastatais.
1798 m. į Štansą įsiveržė prancūzų kariai, kai Nidvaldenas atmetė Helvetijos respublikos konstituciją. Dėl šio įvykio atsiradusius našlaičius mokino Johann Heinrich Pestalozzi savo pirmoje mokykloje. Jis pavertė Šv. Klaros vienuolyną (pastatytą 1621-1625 m.) našlaičių mokykla. Tačiau kitais metais prancūzams prireikė pastato ir mokykla buvo uždaryta. 1814 m. po Napoleono žlugimo Nidvaldenas bandė sugrąžinti senąjį režimą ir pavaldžių žemių kontrolę, bet to atsisakė federacijos kariams įsiveržus į Štansą. Nidvaldenas įstojo į konservatyvią katalikų sąjungą (Sonderbund) 1845 m. ir kovojo pilietiniame kare 1847 m.
XX a. naujos technologijos pakeitė Štansą. 1893 m. miestą su Liucerna sujungė geležinkelis. 1966 m. pastatytas per Štansą ėjęs A2 greitkelis.
Štanse vykdavo kantono susirinkimai iki panaikinimo 1997 m.
Gvairos departamentas

Geografija

Gvairos departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono centrinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kaaguasu departamentu, pietuose – su Kaasapos departamentu ir vakaruose – su Paraguari departamentu. Departamento geografijai būdingos trys gamtinės sritys: Ibitirusu Kordiljeros pašlaitės – aukštumos, apaugusios miškų ir krūmynų sąžalynais, centrinė Gvairos dalis kuriai būdingi derlingi, sukultūrinti lygumų plotai, ir pietvakarinė teritorijos dalis – didelės lygumos, naudojamos daugiausia ganyklinei gyvulininkystei. Aukščiausias Gvairos taškas yra Ibitirusu Kordiljeroje – Pero kalnas (842 m, aukščiausias šalyje). Ibitirusu Kordiljera yra Kaaguasu Kordiljeros pratąsa.
Teritorijos hidrografinis tinklas tankus. Gvairos departamento upės priklauso Paragvajaus upės baseinui: Tebikuari Mi, Pirapo Guasu, Kapiibari ir Tebikuari. Yra vaizdingų krioklių (Pai, Krištolo, Šveicarų). Vidutinė metinė oro temperatūra yra 22,5 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 17 ir 28,6 °C. Per metus iškrenta 2230 mm kritulių; drėgniausi mėnesiai – spalis ir lapkritis.

Gyventojai

Gvairos departamente 2002 m. gyveno 178,6 tūkst. gyventojų, tai sudaro 3,5 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 46 žm./km². Tai tankiausiai apgyvendintas šalies departamentas. Tankiausiai gyvenama vakarinė-centrinė dalis, rečiau rytai ir pietvakariai. Apie 61 % gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Gvairoje yra užregistruota virš tūkstančio (1009; 2002 m.). Dauguma (89 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi mažiau nei trečdalis.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Gvaira yra svarbiausias cukranendrių auginimo regionas šalyje (1,492 mln. t, 2002 m.), dar auginami kukurūzai (19,1 tūkst.), kviečiai (3,9 tūkst.), medvilnė, sojos, ryžiai ir kt. Vystoma gyvulininkystė (galvijai – 195,3 tūkst., kiaulės – 80,1 tūkst.).
Beris (Saudo Arabija)

Beris – naftos gavybos rajonas šiaurės rytų Saudo Arabijoje, patenka į Persijos įlankos naftingąjį baseiną. Atrastas 1964 m. Nafta glūdi 2,2–2,3 km gylyje. Naftos tankis – 0,876 g/cm³. Spėjamos atsargos – 1,9 mlrd. tonų.
Koriakai

Visuomenė

Koriakai gyvena bendruomenėse po 6-7 šeimas. Tokių bendruomenių vadai būdavo nominalūs, bendruomenės nariai turėdavo lygias teises.
Pietvakarių pogrupis (NBA)

Pietvakarių pogrupis yra vienas iš NBA lygos Vakarų konferencijos pogrupių. Jis yra bene stipriausias pogrupis visoje lygoje. „Mavericks“, „Rockets“, „Grizzlies“ ir „Spurs“ į Pietvakarių pogrupį atsikėlė iš dabar jau neegzistuojančio Vidurio vakarų pogrupio, o „Hornets“ – iš Rytų konferencijos Vidurio pogrupio („Hornets“ komanda, kada dar žaidė Šarlotės mieste, taip pat praleido vieną sezoną Vidurio vakarų pogrupyje). Dabartinis pogrupių suskirstymas galioja nuo 2004–05 m. sezono pradžios. Tą ir ateinantį sezonus Pietvakarių pogrupio nugalėtojais tapo San Antonijo „Spurs“. Ši komanda yra ir dabartinė diviziono nugalėtoja.
Kiauneliškis (Ignalina)

Aplinkinės gyvenvietės

Krivasalis - 1 km
Linkmenys - 4,5 km
Kiauneliškis - 1,5 km
Strininė - 1 km
Pakiaunys - 0,5 km