google/wiki40b huggingface dataset:
Jos Didenybės Vyriausybė

Jos/Jo Didenybės Vyriausybė (angl. Her/His Majesty's Government, trumpinys HMG) – formalus terminas, siejamas su Tautų Sandraugos karalysčių vyriausybėmis. Pradėtas naudoti dar Britų imperijos pakilimo laikais ir paveldėtas bei integruotas nuo jos atskilusiose šalyse.

Istorija

Britų imperijoje terminą „Jos/Jo Didenybės Vyriausybė“ pradžioje vartojo tik imperijos vyriausybė Londone. Imperijai byrant buvusios kolonijos susijungė į Tautų Sandraugą, tapdamos lygiateisėmis autonominėmis valstybėmis jos sudėtyje – dominijomis, įėjusiomis į Britanijos imperiją ir pripažinusiomis jos karalienę arba karalių valstybės vadovu. Nuo 1920–1930–ųjų metų kreipimosi formą „Jo Didenybės Vyriausybė“ pradėjo vartoti Jungtinės Karalystės ir dominijų vyriausybės, kad atskirtų nepriklausomas jurisdikcijas, tokias kaip Jo Didenybės Vyriausybė Laisvojoje Airijos valstybėje. Kolonijų, valstybių ir provincijų vyriausybės, kita vertus, toliau vartojo trumpesnį [regiono/teritorijos] Vyriausybės terminą, kuris praktiškai buvo naudotas buvusiose dominijose bei tapo priimtinu ir dabar, pvz., Jos Didenybės Australijos Vyriausybė, Jos Didenybės Gibraltaro Vyriausybė.

Termino vartojimas

Terminas vartojamas norint pabrėžti, kad Sandraugos šalies ar, nors mažiau priimtina, jos teritorinio darinio, vyriausybė priklauso valdančiajam suverenui, o ne ministrų kabinetui ar ministrui pirmininkui. Konkrečios vyriausybės gali būti apibrėžiamos pagal tuo metu kabinetui vadovaujančio ministro pirmininko vardą: Meidžoro vyriausybė, Kamerono vyriausybė ir pan.
Šiuo metu dauguma Sandraugos šalių vyriausybių, priešingai nei pačioje Jungtinėje Karalystėje (čia dažnai pavartojamas trumpinys „HMG“), grįžo prie [regiono] vyriausybės pavadinimo termino formos su „Jos Didenybės vyriausybė“, paprastai naudojamo formaliomis aplinkybėmis. Tokiose federacinėse šalyse, kaip Australija, Kanada, šiuo terminu įvardijamos ir jų federalinių subjektų (provincijos, valstijos) vyriausybės, pvz., Jos Didenybės Naujosios Škotijos Provincijos Vyriausybė.
Valmara 69

Valmara 69, V-69 – itališka priešpėstinė iššokančioji mina, gaminama kompanijos „Valsella“. Sukurta tobulinant miną V-59.
Dabar Italijoje ši mina nebegaminama, tačiau jos kopijos gaminamos kitose valstybėse, pvz., SPM-1 – Singapūre. Pietų Afrikos gaminta versija vadinosi J-69 ir yra identiška itališkajam originalui. Pietų Afrikoje šių minų nebegamina, nes ši valstybė laikosi Otavos priešpėstinių minų draudimo sutarties.

Konstrukcija

Pagrindinis minos korpusas plastikinis, trumpo vamzdžio formos, alyvuogių žalumo ar smėlio spalvos. Šio korpuso viduje yra plieninis išmetamasis korpusas. Minos viršuje yra sprogdiklio dangtelis su penkiais „rageliais“. Sprogdiklis suveikia tada, kai sprogdiklio dangtelis palenkiamas užlipus ant vieno iš ragelių ar užkliuvus už atotampos, pririštos prie centrinio ragelio. Dangteliui palinkus sprogdiklyje spyruoklės varomas skiltuvas smogia į kapsulę, kuri padega minos apatinėje dalyje esantį išmetamąjį užtaisą. Šis užtaisas sviedžia aukštyn išmetamąjį korpusą su koviniu užtaisu.
Minai pasiekus maždaug 50 cm aukštį įsitempia vielinis pavadėlis, jungiantis žemėje likusį pagrindinį plastikinį minos korpusą su išmestuoju koviniu korpusu, ir nuleidžia antrą spyruoklės varomą skiltuvą, kuris smogia į antrą kapsulę, susprogdinančią kovinį užtaisą. Kovinį užtaisą supa plastikinis apvalkalas su maždaug 1000 gatavų plieninių kaunamųjų elementų, kurie didžiuliu greičiu sviedžiami į visas puses. Minos visiškojo naikinimo spindulys yra 25 m, bet lekiantys kaunamieji elementai yra pavojingi kur kas didesniu nuotoliu (pvz., jei pataikytų į akį).
Mina sprogsta maždaug per vieną sekundę nuo sudirginimo, todėl pasislėpti (pvz., griūti ant žemės) nebūna laiko.
Mina turi daug metalo, todėl ją lengva aptikti naudojant metalo detektorius. Kaip ir daugelis iššokančiųjų minų Valmara 69 būna įkasta grunte, todėl ją sunku pamatyti, ypač žolėje. Be to, paprastai netoli Valmarų 69 dėdavo mažametales minas (pvz., VS-50), kad būtų sunkiau išminuoti.
„Valsella“ gamino specialų elektroninį priešišminuoklį (angl. anti-handling device) VS-AR, kuris skirtas naudoti su „Valsella“ gamintomis VS-50 ir Valmara 69 priešpėstinėmis, VS-1.6 ir VS-1.2 prieštankinėmis minomis. Įtaisas VS-AR4 turi seriją sprogdiklių adapterių, kurie leidžia įtaisą įsukti į bet kurios iš nurodytų minų dugną. Paleistas įtaisas VS-AR turi 10 minučių mechaninės delsties tarpsnį (nuo kaiščio ištraukimo) ir po jos sekantį 30 min. elektroninės delsties tarpsnį. Įtaisas naudoja dvi 1,5 V baterijas, kurių užtenka kad įtaisas veiktų daugiau kaip metus.
Valmara 69 minos aptinkamos Angoloje, Egipte, Irane, Irake, Turkijoje, Kuveite, Mozambike, Sudane ir Vakarų Sacharoje.
Saulius Pečiulis

Biografija

1983 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universitetą, įgijo ekonominį išsilavinimą. 1986 m. ekonomikos mokslų kandidatas. Nuo 1986 m. rudens Vilniaus pedagoginio instituto vyresnysis dėstytojas.
1988 m. balandžio 21 d. laikraštyje „Komjaunimo tiesa“ publikuotame straipsnyje „Akla praeities nostalgija“ viešai prabilo apie masines tremtis, pokario partizanų kovas ir stalinines represijas. Straipsnis sukėlė pirmą viešą politinę diskusiją pokario Lietuvoje ir tapo takoskyra tarp sovietinės ir demokratinės žiniasklaidos. Dėl šio straipsnio autorius prievarta gydytas psichiatrinėje ligoninėje Černovcuose. 1988 m. birželio 3 d. Mokslų akademijos salėje vykusiame visuomenės susirinkime išrinktas į Sąjūdžio iniaciatyvinę grupę. Buvo Sąjūdžio Seimo narys, Sąjūdžio steigiamojo suvažiavimo delegatas. 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos veiklos Lietuvoje atkūrimo iniciatyvinės grupės narys.
1999–2009 m. kaip lektorius važinėjo po Lietuvą, skaitė paskaitas ekonomikos, religijotyros, filosofijos temomis Kaune, Panevėžyje, Alytuje, Klaipėdoje ir kituose miestuose. Dirbo įvairiose finansų maklerių įmonėse, buvo Vilniaus universiteto Psichiatrijos klinikos mokslinis bendradarbis. Mirė nuo plaučių vėžio. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Liudvigas Katchė

Liudvigas Aleksandras Vilhelmas Katchė (vok. Ludwig Alexander Wilhelm Kattchée; 1824 m. rugpjūčio 25 d. Kėdainiuose, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1906 m. gruodžio 2 d. Kaune, Kauno gubernija, Rusijos imperija) – iš Lietuvos kilęs Rusijos imperijos karo gydytojas ir Pakaunės dvarininkas.

Biografija

Gimė malūninko Ernsto Katchės šeimoje. 1844 m. baigęs Mintaujos gimnaziją, toliau studijavo mediciną Dorpato universitete. 1851 m. stojo tarnybon į Rusijos imperijos kariuomenę. Tarnavo Tverės raitosios artilerijos Septintojoje brigadoje jaunesniuoju, o nuo 1856 m. – vyresniuju karo gydytoju. Krymo karo metu dalinys buvo dislokuotas Besarabijoje ir Chersone. 1862 m. išleistas į ilgalaikes atostogas, kurių metu stažavosi Berlyne ir Vienoje. Po to paskirtas į Bugo ulonų divizijos Šeštąjį pulką Lenkijoje. 
1864–1872 m. tarnavo tose pačiose pareigose Kaune, taip pat ir Kėdainiuose. 1868 m. prie Kauno įsigijo Paltiškių dvarelį. Jį kurį laiką prižiūrėjo sūnėnas Emilis fon Katchė (1863–1946), būsimasis Kauno vokiečių realinės gimnazijos pirmasis direktorius (pastarojo sūnus Aleksandras Katchė – Lietuvo kariuomenės karininkas). 
1872–1878 m. buvo 26 Pėstininkų divizijos gydytoju Gardino gubernijoje, pasiųstas dalyvavo Rusijos–Turkijos kare. 1879–1884 m. paskirtas vyresniuoju gydytoju į Rygos karinę ligoninę. 1884–1890 m. tarnavo korpuso gydytoju Antrojoje armijoje Vilniuje. Suteikus slaptojo patarėjo laipsnį išleistas į dimisiją. Vedęs nebuvo, nuo 1890 m. gyveno Paltiškių dvarelyje.
Gintarai (Ukmergė)

Aplinkinės gyvenvietės

DELTUVA – 1 kmJakutiškiai – 5 km
Dorsetas

Geografija

Dorsetas žymus savo senovinio kalkakmenio pakrantėmis, vadinamomis Juros periodo krantu (UNESCO pasaulio paveldo objektas). Dorsetui priklauso Portlando sala, esanti netoli Britanijos kranto (jungiasi nerija). Daug salų yra Pūl Harboro užutėkyje. Grafystės paviršius kalvotas, iškylantis iki 279 m (Liusdono kalva). Svarbiausios upės – Eivonas, Stūras, Eksas, Jio.
Jonas Ališauskas

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981 m. medicinos mokslų kandidatas. 1977 m. stažavo Zagrebo ir Skopjės universitetų Moterų klinikose.
Nuo 1972 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1990–1993 m. Akušerijos ir ginekologijos katedros vedėjas; nuo 1986 m. docentas. 1993–2004 m. Vilniaus universitetinės Raudonojo Kryžiaus ligoninės direktoriaus pavaduotojas, 2004–2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Centro filialo Moters fiziologijos ir patologijos centro direktorius. Nuo 2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Akušerijos ir ginekologijos centro vyr. specialistas ginekologijai.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – perinatalinė medicina, vaisiaus normalaus ir patologinio augimo diagnostika, vaisiaus ir naujagimio subrendimo ir fizinio išsivystymo diagnostika. Į klinikinę praktiką 1977 m. įdiegė ultragarsinę diagnostiką, choriono biopsiją, transabdominalinę amniocentezę. Pirmasis Lietuvoje 1986 m. atliko intrauterinį kraujo perpylimą vaisiui. Su A. Arlauskiene ir N. Drazdiene vienas kordocentezės pradininkų Lietuvoje. 1998–2004 m. Vilniaus krašto akušerių ginekologų draugijos valdybos pirmininkas. Parašė daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių.
Egipto geografija

Geografiškai didžioji Egipto teritorijos dalis yra Šiaurės Afrikoje, tačiau Egiptui priklauso ir Sinajaus pusiasalis, kuris laikomas Artimųjų Rytų dalimi.

Teritorija ir sienos

Sausumos sienos ilgis – 2689 km. Vakaruose ribojasi su Libija (1150 km), rytuose – su Gazos ruožu (11 km) ir Izraeliu (255 km), pietuose – su Sudanu (1273 km). Egipto Viduržemio jūros pakrantės ilgis yra apie 1000 km, o Raudonosios jūros, įskaitant Akabos įlanką, – apie 1900 km.
Egipto plotas yra 1 001 450 km² (tame tarpe 6000 km² vandenų), o tai yra keturis kartus didesnė teritorija nei Jungtinės Karalystė, dukart didesnė nei Prancūzija ir triskart didesnė nei Vokietija. Iš šiaurės į pietus tiesia linija ilgiausias atstumas yra 1 024 km, o iš rytų į vakarus 1 240 km.
Žemiausias taškas – Kataros įduba (-133 m), aukščiausias taškas – Kotrynos kalnas (2629 m).

Gamtiniai ištekliai

Egipte išgaunama nafta, gamtinės dujos, geležies rūda, gipsas, asbestas, švinas, cinkas.
Lidija Meškaitytė

Biografija

Tėvai – Klaipėdos krašto senbuviai. Mokėsi Smalininkuose, 1941 m. baigė 7 klasių mokyklą vokiečių kalba. 1944 m., artėjant karo frontui, su tėvais pasitraukė į Rytprūsius, tačiau 1945 m. nutarė grįžti atgal. Pasiekę Kauną, pailsėti įsikūrė subombarduotame name šalia geležinkelio stoties. Naktį įsisiautėjusi audra namą sugriovė. Lida atsidūrė po griūvančios sienos nuolaužomis. Jos gyvybę pavyko išgelbėti, tačiau abu dubens kaulai buvo sulaužyti. Sunkiai sužalota mergina, metus praleidusi lovoje, vėliau vaikščiodama su ramentais pradėjo piešti. Iš pradžių kopijuodavo atvirukus ar žurnalų iliustracijas, vėliau pradėjo lieti akvareles.
Nuo 1957 m. vietinės reikšmės personalinė pensininkė. 1966 m. priimta į Liaudies meno draugiją, dalyvavo jos rengiamose parodose. Palaidota Smalininkuose, šalia savo tėvų – Jono ir Anės Meškaičių.

Kūryba

Dailininkės unikalumas – miniatiūrose atvaizduoti peizažai. Dėl patirtų sužalojimų negalėdama toli keliauti dažniausiai piešdavo greta namų esančius vaizdus. Paveikslai nutapyti taip kruopščiai ir preciziškai, jog juose puikiai matomas kiekvienas medžio lapas ar žolės stiebas. Net spalvas dailininkė stengdavosi parinkti kiek įmanoma natūralesnes, artimesnes gamtai. Be kelių šimtų (yra išlikusios 358) miniatiūrų L. Meškaitytė tapė ir natiurmortus, kompozicijas. Yra nutapiusi ir portretų.
Pirmą kartą L. Meškaitytės darbai eksponuoti 1952 m. Jurbarko rajono menininkų kūrybos parodoje. 1954 m. kūrinėlius parodžiusi Kauno dailininkams profesionalams ir išgirdusi palankų kūrybos įvertinimą, buvo paskatinta kurti toliau. Vienas pirmųjų L. Meškaitytę, kaip dailininkę, 1956 m. atrado tapytojas Kazys Abromavičius. Nuo 1957 m. miniatiūros eksponuotos parodose Vilniuje, Rusijoje, Lenkijoje, Anglijoje, Norvegijoje. 1958, 1962 ir 1968 m. išleisti trys pieštų atvirukų rinkiniai.

Atminimo įamžinimas

1993 m. dailininkė testamentu darbus (iš viso 765) dovanojo Lietuvai. Juos saugoja ir eksponuoja Lietuvos dailės muziejus. Skulptoriaus Vinco Grybo muziejuje Jurbarke veikia nuolatinė jos akvarelių faksimilių paroda. Jurbarko savivaldybė įsteigė L. Meškaitytės premiją, kuri kas treji metai įteikiama liaudies tapytojams už geriausius darbus Mažosios Lietuvos tema. 1998 m. Smalininkų vidurinei mokyklai suteiktas Lidijos Meškaitytės vardas. 2004 m. išleista dailėtyrininkių Daivos Bielinienės ir Marijos Kuodienės knyga „Lidija Meškaitytė. Gyvenimas ir kūryba“. 2006 m. kovo 21 d. L. Meškaitytės sodyba Antšvenčių kaime įrašyta į LR kultūros vertybių registrą.
Turkmenčiajaus taika

Turkmenčiajaus taika (rus. Туркманчайский договор, pers. عهدنامه ترکمنچای‎) – Persijos ir Rusijos taikos sutartis, pasirašyta 1828 m. vasario 10 d., Turkmenčiajuje, dab. Irane. Ši sutartis užbaigė abiejų šalių karą.  
Riba tarp šalių buvo nustatyta pagal Arakso upę. Rusija gavo dalį Rytų Armėnijos ir teisę laikyti Kaspijos jūroje karinį laivyną. Persija turėjo sumokėti Rusijai 20 mln. sidabrinių rublių kompensaciją. Kartu su taika buvo pasirašyta šalių prekybinė sutartis.
Jeronimas Seniavskis

Biografija

Sūnus būsimo Karūnos didžiojo etmono Mikalojaus Seniavskio iš Seniavskių giminės. Didelę gyvenimo dalį, kaip ir jo broliai buvo kalvinizmo šalininkas, į gyvenimo pabaigą įtakojant paskutinei žmonai perėjo į katalikybę. Pastoviai dalyvavo karinėse kampanijose, kariavo savo tėvo padalinyje žygyje į Moldaviją. Buvo husarų rotmistras, Kamenecko kaštelionu. Pasirašė Varšuvos konfederaciją 1573 metais. Dalyvavo karaliaus Stepono Batoro žygyje į Rusijos valstybę ir išsiskyrė Velikije Luki apgultyje 1579–1580 m.
Valdė 1570 metais Oleščice. 1576 metais paskelbė Oleščice miestu.
Mirė 1582 metais palaidos bažnyčioje Berežanuose.

Vaikai

Tik nuo paskutinės santuokos turėjo vaiką, išgyvenusį iki pilnametystės – Adomas Jeronimas Seniavskis (1576–1619) – Karūnos didysis pataurininkas.
Laimė (mitologija)

Laimė – gyvenimo sėkmės tvarkytoja, gyvenimo sėkmės davėja, globojanti gyvenančius žmones. Ji Laimos pagalbininkė. Pirmą kartą deivę 1666 m. mini Danielis Kleinas.
Pirmykštis Laimės pavidalas buvo gulbė arba antis. Likimo lėmėjai Laimai artimos buvo deivės valdytojos. Neabejotinai kildinama iš indoeuropietiškų deivių - likimo lėmėjų.
Įgavusi antropomorfinį moterišką pavidalą, vis dažniau pasirodo viena. Savo žmogišku pavidalu ji priartėja prie Laimos, tačiau atstovauja ne visai, o tik daliai laimės. Žmonės Laimės prašydavo sveikatos, asmeninės laimės, sėkmingos kelionės ir pan.
Patriarchato laikotarpiu Laimos ir Laimės vietą (likimo skyrimas, gyvenimo eigos tvarkymas) užėmė Dievas senelis ir net Mėnulis – į juos žmonės kreipėsi, prašydami laimės, dalios, sveikatos.

Legendos

Savo dalios ieškantis vaikinas, eidamas per mišką, pamato prie vandens atlėkusias tris gulbes, kurios, pasidėjusios sparnus, virsta mergelėmis ir maudosi. Jam patinka jauniausioji. Vaikinas paima šios gulbės mergelės sparnus, parsiveda ją namo ir veda. Tačiau, nesant jam namie, žmona susiranda savo plunksnas ir išskrenda. Vyras išeina ieškoti savo žmonos, klausinėja kelio paukščių, gyvulių, Saulės, Mėnulio. Kelią parodo Šiaurės Vėjas. Vyras suranda savo pačią, parsiveda namo ir laimingai gyvena.
Autodafė

Autodafė (portug. Auto da fe, isp. auto de fe, auto de la fe 'tikėjimo aktas') – viešasis inkvizicijos sprendimo vykdymas, ypač paplitęs XV–XVI a. ir iš dalies vėliau Ispanijoje, Portugalijoje ir ispanų kolonijose Amerikoje. Nuteisti atgailauti ir taikytis su bažnyčia buvo vedami į bažnyčią basi su žaliomis žvakėmis rankose, geltonais rūbais (mantela) su įstrižu kryžiumi. Nesusitaikę su bažnyčia buvo atiduodami į pasaulietinės valdžios rankas, o ši juos gyvus arba pasmaugtus geležiniu antkakliu (garota) degino viešoje aikštėje. 
Autodafė Ispanijoje iš pradžių buvo taikoma daugiausia krikštytiems maurams ir žydams, kurie slapta laikėsi savo senosios tikybos arba jos papročių. Ypač autodafė padažnėjo įkūrus nuolatinius inkvizicijos tribunolus Sevilijoje (1481 m.), Tolede (1486 m.) ir kt., o didžiuoju inkvizitoriumi paskyrus Torkemadą. 1481–1498 m. Torkemada apie 15 000 žmonių sutaikė su bažnyčia, o apie 2 000 buvo sudeginti ant laužo. XVI a. Ispanijoje plintant reformacijai, karalių nurodymu vėl intensyviai pradėta taikyti autodafė. Po 1781 m. autodafė išnyko. 1808 m. gruodžio 4 d. buvo panaikintas inkvizicijos tribunolas, tačiau valdant Burbonams 1814 m. vėl atgaivintas. Paskutinį kartą autodafė įvyko 1826 m. Valensijoje, kai po autodafė buvo pakartas (sudeginimo nebuvo) deizmu kaltintas mokytojas Rappoll. Deginimas dėl įsitikinimų autodafė kaip inkvizicijos priemone arba ir be inkvizicijos buvo vykdomas ir kituose kraštuose (Italijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje ir kt.).
Mariano Rajoy

Biografija

Baigė teisės studijas Santjago de Kompostelos universitete. 1981 m. įstojo į Liaudies aljansą (Alianza Popular, nuo 1989 m. – Liaudies partija), tais pačiais metais išrinktas Galisijos autonominio regiono parlamento nariu. 1986–1991 m. buvo Pontevedros provincijos tarybos pirmininkas.
1986 m. pirmą kartą išrinktas Deputatų kongreso (žemųjų šalies parlamento rūmų) nariu, vėliau buvo Galisijos vyriausybės vadovo pavaduotojas.
Po sėkmingų Liaudies partijai 1996 m. rinkimų M.Rachojus trečią kartą išrinktas šalies parlamento nariu ir paskirtas viešojo valdymo ministru Ch. M.Aznaro vyriausybėje, o 1999–2000 m. buvo švietimo ir kultūros ministras. 2000–2003 m. – ėjo šalies vicepremjero pareigas, kartu būdamas Vyriausybės ministru (vyriausybės aparato vadovu), o 2001–2002 m. – vidaus reikalų ministru.
2003 m. išrinktas Liaudies partijos generaliniu sekretoriumi, buvo parlamento opozicijos lyderis.
2011 m. lapkričio mėn. vykusiuose parlamento rinkimuose M.Rachojaus vadovaujama Liaudies partija iškovojo 186 mandatus (iš 350), ir jis gruodžio 21 d. paskirtas Ispanijos ministru pirmininku.
Darbuotojų motyvavimas

Darbuotojų motyvavimas – poveikis dirbantiesiems, nukreipiantis ir išsaugojantis žmones bei jų elgesį; tokio poveikio priemonė. 
Darbuotojų motyvavimas viena iš trijų sunkiausių užduočių su kuriomis susiduria darbdavys, norėdamas sėkmingai valdyti verslą. Darbuotojų motyvavimas gali būti tiesioginiame konflikte su darbdavio naudojamomis kontrolės priemonėmis. Dubin (1958) apibrėžia motyvaciją, kaip „kažką kas pastūmėja žmogų veikti ir stūmėja ištisai, jei jau veikla prasideda.
Kašgaro prefektūra

Geografija

Prefektūra ribojasi su Tadžikistanu, Afganistanu, pietuose turi sieną su Indija per ginčytiną Aksai Čino kraštą, bei sienos atkarpą su Pakistanu. Kraštas daug kur kalnuotas, iškilę Pamyro, Kunluno, Tianšanio kalnai (stūkso Kongūro, Muztag Atos viršukalnės), rytuose plyti Tarimo baseinas. Svarbiausios upės – Kašgaras, Jarkandas, telkšo Karakulio ežeras.
Kernitas

Kernitas (razoritas) – hidratuotas natrio boratas, Na₂B₄O₇·4H₂O.
Kernitas yra bespalvis, truputį baltas kristalinis mineralas, kuris buvo pirminis svarbiausias borakso šaltinis. Jis taip pat yra kai kurių boro medžiagų šaltinis.
Pabaliai (Šiauliai)

Geografija

Šiaurėje rajono riba eina geležinkelis, skiriantis nuo buvusio Rėžių kaimo ir Šimšės, rytuose ribojasi su Zokniais, pietuose su Piktmiškiu, vakaruose su Verduliais.
Pavadinimas kilęs nuo balų, supusių šį buvusį kaimą.

Istorija

1923 m. rajonas, kuriame gyveno 305 vyrai ir 247 moterys, priskirtas Šv. Jurgio bažnyčios parapijai. Į miestą integruotas nutiesus Serbentų ir Pramonės gatves.
1996 m. Pabaliuose įsteigtas pramoninių prekių turgus.
Kolumbariumas

Kolumbariumas (lot. columbarium, pažodžiui – „karvelidė“) – urnų su mirusiojo palaikais laikymo patalpa, statinys ar salė. Dažniausiai statomas prie krematoriumų ir kapinėse. Pastogėse su arkomis aplink kapines yra paminklinės lentelės.
Tėve mūsų

Tėve mūsų (gr. Πάτερ Ημών, lot. Pater noster), Viešpaties malda (gr. Κυριακή προσευχή) – labiausiai žinoma bei paplitusi krikščionių malda. Ji užrašyta Biblijos Naujajame Testamente, Evangelijoje pagal Matą, 6 skyriuje, nuo 9 iki 13 eilutės bei Evangelijos pagal Luką 11 skyriuje, nuo 2 iki 4 eilutės.
Pagal Mato evangeliją, Jėzus Kristus šią maldą pateikė kaip pavyzdį, kuriuo turime sekti („Melskitės taip…“), pagal Luko – kaip pačią maldą („Kai meldžiatės, sakykite…“). Šią maldą yra kalbėjęs ir Kristus, kurios jis išmokė savo mokinius būtent taip kreiptis į Dievą Tėvą.
Lietuvos TSR sveikatos apsaugos liaudies komisariato žinios

Lietuvos TSR sveikatos apsaugos liaudies komisariato žinios – leidinys, išėjęs 1945 m. Kaune.

Istorija

Skelbė TSRS ir LTSR sveikatos apsaugos liaudies komisariatų įsakymus, instrukcijas, nutarimus bei potvarkius.
Redaktorius Grigorijus Gavronskis.
2011 m. A lyga

Dalyviai

Pirmenybėse dalyvavo 12 komandų, kurios tarpusavyje žaidė keturių ratų sistema. 
Iš Pirmos lygos atėjo FBK Kaunas, FK Atlantas Klaipėda ir naujai susikūrusi FK Dainava Alytus.
FBK Kaunas turėjo šešių taškų nuobaudą,
Stanislavas Mikuckis

Biografija

1851 m. baigė Maskvos universitetą. Kalbininko I. Sreznevskio paskatintas susidomėjo lietuvių kalba. Peterburgo mokslų akademijos siunčiamas 1853 m. atvyko į Lietuvą tyrinėti tarmių. 1873–1888 m. dėstė Varšuvos universitete; 1881 m. docentas. Už lietuvių kalbos tyrinėjimus 1878 m. Maskvos universitete jam suteiktas garbės daktaro laipsnis.
Parašė straipsnių apie lietuvių vardų ir daugiausia geografinių pavadinimų kilmę, baltų ir slavų kalbų santykius. Mėgino klasifikuoti lietuvių kalbos tarmes. Prisidėjo prie rusiško raidyno lietuvių spaudai įvedimo spaudos draudimo metais. Parengė ir tuo raidynu išleido „Lietuvišką chrestomatiją“ (Litovskaja chrestomatija, 1876 m.), kurioje išspausdinta K. Sirvydo „Punktai sakymų“ ištrauka.
Hemolimfa

Hemolimfa – skystas nariuotakojų audinys, atliekantis kraujo funkcijas. Turi ląstelių (hemocitų), atliekančių fagocitinę funkciją. Užpildo visą organizmo kūno vidinę ertmę ir supa visas ląsteles.
Hemolimfa gali būti bespalvė, tačiau dažnai ji yra gelsva ar žalsva, labai retai - raudona. Hemolimfa, skirtingai nei stuburinių kraujas, nedalyvauja dujų apykaitoje, o tik transportuoja maisto medžiagas bei hormonus į kūno audinius ir disimiliacijos produktus į šalinimo organus. Be to, ji atlieka kai kurias svarbias mechanines funkcijas: palaiko ir reguliuoja kūno vidaus spaudimą.
Hemolimfą sudaro vanduo, neorganinės druskos (paprastai Na⁺, Cl⁻, K⁺, Mg²⁺, Ca²⁺) ir organiniai junginiai (paprastai angliavandeniai, baltymai ir lipidai). Pirminį deguonį transportuoja hemocianino moleklulės.
Kai kurių vabzdžių (pvz., boružių, skaudvabalių) hemolimfoje yra nuodingos nemalonaus kvapo medžiagos kantaridino (0,03 g kantaridino žmogui yra mirtina dozė). Šie vabzdžiai, jausdami pavojų, hemolimfą išskiria lašeliais pro angeles kojų sąnariuose. Taip jie apsisaugo nuo priešų.