google/wiki40b huggingface dataset:
Balbieriškio miškas

Balbieriškio miškas – miškas Prienų rajono savivaldybės ir Marijampolės savivaldybės teritorijoje, 4 km į vakarus nuo Balbieriškio.

Geografija

Plotas 3580 ha, mišku apaugę 3180 ha. Valstybės reikšmės miško 2855 ha; priklauso Prienų miškų urėdijos Naujosios Ūtos ir Deksnės girininkijoms. Šiaurės rytų dalyje teka Ringis, šiaurės vakaruose – Rudė, pietuose – Kamaria, masyvo pietvakariniame pakraštyje – Vidupis. Upeliai ir jų intakai reguliuoti, miškai nusausinti. Paviršius lygus su lėkštomis įdubomis.

Medynai

Augavietės labai derlingos laikinai užmirkusios, labai derlingos užmirkusios, pelkinės nusausintos. 9 % miško yra ekosistemų apsaugos, 91 % ūkinės paskirties. Kultūrinės kilmės medynų 6 %. Eglynų yra 42 %, beržynų 22 %, juodalksnynų 18 %, ąžuolynų 7 %, drebulynų 5 %, pušynų ir liepynų po 2 %, uosynų ir skroblynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 21 %, pusamžiai medynai 42 %, pribręstantys 19 %, brandūs 18 %. Medynų vidutinis amžius 52 m., bonitetas I, 6, skalsumas 0,77, tūris 221 m/ha, kasmet priauga 7,6 m /ha. 265 ha priskirti Ąžuolų botaniniam draustiniui. Yra į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų augalų ir gyvūnų. 2004 m. 3060 ha miško plote įsteigtas Balbieriškio miško biosferos poligonas, skirtas vidutinio margojo genio (Dendrocopos medius) apsaugai.

Istorija

1863 m. miške stovyklą buvo įrengę sukilėliai. Sovietinės okupacijos metais, nuo 1944 m. rudens, Balbieriškio miške veikė pavieniai Lietuvos partizanų būriai, kurie 1945 m. pr. buvo sutelkti į Vaidoto grupe. Grupė priklausė Dainavos apygardos Dzūkų rinktinei. 1951 m. rudenį grupė išformuota.
Algirdas Kuprys

Biografija

Anykščių miškų urėdijos inžinierius – energetikas, Anykščių kūrybos ir dailės mokyklos elektrikas. 1998–2004 m. UAB „Anykščių komunalinis ūkis“ direktorius, emigravęs į JAV.
Buvęs TS Anykčių rajono skyriaus narys. 1990–1995 m. Anykščių rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. ir 1997–2000 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.
Buvusi sutuoktinė Violeta, vaikai Justinas, Ieva.
GAIS Göteborg

Pasiekimai

1894 m. įkurtas klubas. Yra ne kartą tapęs šalies čempionais, bet visi šie pasiekimai pasiekti nuo 19919 iki 1954 m. 
Pastaruoju metu dalyvaudavo antros pakopos pirmenybėse.
Molėtų spaustuvė

Molėtų spaustuvė – spaustuvė, veikusi Molėtuose 1951–1987 m.

Istorija

Įkurta 1950 m. kartu su rajono laikraščio „Tarybiniu keliu“ redakcija, pirmasis jo numeris pasirodė 1951 m. kovo mėn. 1951–1953 m. buvo spausdinamas ir Molėtų MTS laikraštis „Stalinietis“. 1960 m. Molėtų spaustuvė tapo Utenos tarprajoninės spaustuvės skyriumi. 1962 m. gegužės mėn. Molėtų spaustuvė uždaryta.
Naujai pertvarkius respublikos administracinį teritorinį suskirstymą, 1963 m. vasario mėn. imtas leisti Molėtų rajono laikraštis „Pirmyn“. Atgaivinta ir spaustuvė. 1963 m. spaustuvėje gautas linotipas. 1987 m. Utenos spaustuvės Molėtų skyrius tik rinko laikraštį „Pirmyn“ (nuo 1991 m. – „Vilnis“); jį ėmė spausdinti Utenos spaustuvė. Molėtų spaustuvėje buvo spausdinami tik blankai, smulkūs spaudiniai.
Bandare Abasas

Istorija

Jau Senovės Persijos laikais Bandare Abasas buvo svarbus uostas. Iš jo Darijaus ekspedicija leidosi į Indiją. Aleksandro laikais vadintas Hormirzadu. XVI a. miestas vadintas Gamrūnu. 1514 m. jis buvo užkariautas portugalų ir pavadintas Komaranu. 1622 m. miestą atkovojo šeichas Abasas I Didysis. Nuo tada persai pradėjo vadinti miestą Bandare Abasu, nors europiečiai iki XX a. vid. jį tebevadino Gamru ar Kombru.
Visual kei

Visual kei (ヴィジュアル系 vijuaru kei?, pažodžiui vizualus stilius) – Japonijos populiariosios kultūros judėjimas (subkultūra), kuriam būdinga ekscentriška, kartais puošni išvaizda. Prie to paprastai prisideda ryškus makiažas, neįprastos šukuosenos, įmantrūs kostiumai, dažnai, bet ne visada, susieti su androgeniškumu, charakteringai moteriška ar bishonen estetika.
Tokia išvaizda ypač populiari Japonijos muzikoje, varijuojant nuo nepriklausomos avangardistinės muzikos projektų iki atlikėjų, pasiekusių šlovę, su panašumais ir įtaka iš Europos ir Amerikos žanrų kaip new wave, punk ir glam rock.
Žurnalai, populiarinantys visual kei Japonijoje: Arena 37 °C, Fool's Mate ir Shoxx. Žymios grupės, kurios bent kartais naudojo visual kei yra Dir en grey, Luna Sea, the GazettE, ir Malice Mizer.
Tokių grupių populiarumas už Japonijos ribų yra gan nedidelis. Nors populiarioji X japan bandė patekti į tarptautinę rinką dar 1992 m., prireikė dešimtmečio, kol visual kei grupių koncertai tapo įprasti Europoje ir Amerikoje.
Agrachano pusiasalis

Agrachano pusiasalis (rus. Аграханский полуостров) yra Rusijoje, Dagestane, vakarinėje Kaspijos jūros pakrantėje. Pusiasalis žemas, sudarytas daugiausiai iš smėlio, sunešto Tereko upės. Ilgis 50 km. Išsikišęs šiaurės rytų kryptimi, užsibaigia Čėčėnės sala. Nuo žemyno skiria Agrachano įlanka. Vyrauja pusdykumių augalija. Pusiasalyje yra Lopatino gyvenvietė.
Rytas Jakimavičius

Rytas Jakimavičius (g. 1959 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dailininkas keramikas.

Biografija

Žmona Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė. 1984 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1984–1989 m. Vilniaus Dailės kombinato dailininkas keramikas. Nuo 1989 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas (iki 1990 m. Lietuvos dailės institutas), nuo 2000 m. Keramikos katedros vedėjas. Nuo 2000 m. docentas. 1996 m. dailininkas rezidentas Europos keramikos darbų centre Hertogenboše, 2001 m. – Akrono universitete, 2002 m. – Keramikos centre Filadelfijoje.

Kūryba

Sukūrė dekoratyvinių teminių ir skulptūrinių figūrinių kompozicijų, instaliacijų, pano interjerams, servizų, indų. Kompozicijos: „Mergvakaris“ 1984 m., „Šuo“ 1986 m., „Moterys“ 1987 m., „Fontanas“ 1995 m., „Skaičiuotė“ I–X 1998 m., instaliacijos: „Iš daiktų gyvenimo“ 1996 m., „Naujoji šventykla – Lemputė“ 1997 m., „Nedidelės permainos“ 2001 m., „Indas ir kūnas“ 2003 m. Naudoja molį, šamotą, porcelianą. Kūriniai postmodernistinės konceptualiosios keramikos pakraipos. Lakoniškos, stilizuotos, subtiliai modeliuotos formos derinamos su išdidintomis, groteskiškomis, sarkastiškomis.
Nuo 1981 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos Klaipėdoje 1992 m., 1993 m., Vilniuje 1994 m., 1995 m., 1997 m., 1998 m., 2003 m., Utrechte 1996 m. ir kitur. Nuo 1986 m. dalyvauja tarptautiniuose keramikos ir porceliano simpoziumuose.
Želmuo (žurnalas)

Želmuo – JAV lietuvių liberalinis mėnesinis žurnalas, ėjęs 1887 m. Čikagoje.

Istorija

Pirmasis Čikagoje leistas lietuvių periodinis leidinys. Leido ir redagavo Jonas Grinius. Išėjo 4 numeriai.
Sliema Rangers FC

Istorija

1939 m. prisijungė Sliema Wanderers klubą.
Spalio 12

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Rudolfas – Serapinas – Gantas – Deimintė – Salvinas
Brožuvka

Istorija

Apylinkėse nuo seno gyveno senprūsiai. 1562 m. gruodžio 9 d. Prūsijos kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis šioje vietoje savo sekretoriui Baltazarui Gansui padovanojo 60 valakų miško. Buvo įkurtas dvaras, iškilo gyvenamieji ir ūkiniai pastatai. Gansai ūkį valdė iki 1710 m., kai paskutinis giminės atstovas mirė nuo tuo metu siautusio maro ir buvo palaidotas gretimoje Krukliankų bažnyčioje. 1716 m. domėną (Brožuvkos ir Reguluvkos kaimus) perėmė Vihelmas von der Griobenas. Vėliau valda, 1785 m. pavadinta Ganzenštainu, ėjo iš rankų į rankas. Antrojo pasaulinio karo metais sodyboje mėgdavo ilsėtis nacistinės Vokietijos gestapo viršininkas Heinrichas Himleris (šios užslaptintos poilsiavietės kodinis pavadinimas buvo „Hochwald“). 1943 m. dvare buvo kalinamas Armijos Krajovos vadas Stefanas Roveckis-Grot.
1945 m. Ganzenštaino dvaras kaip kartu su visa pietinė Rytprūsių dalimi perėjo į Lenkijos nuosavybę ir buvo pervadintas į Brožuvką. Susikūrė PGR (kolūkio analogas). XX a. pab. dvaras privatizuotas, dabar jame įsteigtas turistų aptarnavimo kompleksas.
Ponų rūmai išsaugojo XIX a. antrosios pusės neoromaninės architektūros elementus. Dėmesį traukia originalios arkinės sudvejintos įėjimo durys. Išliko ir iš lauko akmenų–plytų išmūryti ūkiniai pastatai bei išpuoselėtas parkas.

Kultinis akmuo

Vokiškas vietovės pavadinimas susideda iš dviejų žodžių: Gans (dvarą valdžiusi giminė) + Stein (liet. akmuo). Matomai vietovardžio sumanytojus inspiravo riedulys ant Brožuvkos ežero kranto, taip pat vadinamas Ganzenštainu.
Riedulys gulėjo nedidelių kapinaičių pakraštyje, buvo 1,50 m ilgio ir 1,42 m pločio. Jo apatinė dalis 46 cm buvo įgilinta grunte. Akmenį ir aplinką 1907 m. tyrė Karlas Štadė, po juo buvo rasta degėsių, keramikos fragmentų ir kaulų likučių. Tai – spėjama galindų kultinė vieta.
Mūsų dienomis akmens nebesurandama. Gali būti, kad jį Antrojo pasaulinio karo metais panaudojo apylinkėje skaitlingų bunkerių statyboms.
Žemjūrės pasakos

Apie filmą

Šis filmas yra pirmasis studijos „Studio Ghibli“ bandymas adaptuoti bet kurią vieną iš „Žemjūrės“ ciklo dalių. Anksčiau daugelis režisierių, įskaitant Hajao Mijadzakį, bandė ekranizuoti „Žemjūrės“ ciklą, bet nesulaukė pačios knygų serijos autorės pritarimo. Kuomet Le Gvin išgirdo apie Mijadzakio susidomėjimą pastatyti jos kūrinio ekranizaciją, ji nebuvo mačiusi nei vieno iš jo filmų ir manė, esą jo animacija panaši į Disnėjaus, todėl nedavė sutikimo.
2003 m., po laimėto Oskaro už filmą „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“, Hajao Mijadzakis sulaukė Le Gvin pritarimo, bet tuomet buvo užsiėmęs filmo „Keliaujanti Haulo pilis“ režisūra. „Studio Ghibli“ vadovas Tošijo Sudzukis nusprendė, kad Hajao sūnus Goro Mijadzakis, kuris patarinėjo filmo kūrime, turėtų gauti teisę išbandyti jėgas režisūroje. Hajao nebuvo patenkintas šiuo sprendimu, manydamas, kad Goro trūko patirties. Jiedu nesikalbėjo vienas su kitu visos filmo kūrybos metu, tačiau vėliau, pirmosios peržiūros metu, Hajao pripažino sūnaus darbą.

Siužetas

Pasakojama burtininko Gedo (geriau žinomo Paukštvanagio vardu) istorija. Burtininkas ieško jėgų, kurios į Žemjūrės pasaulį atnešė mįslingų neramumų, sutrikdžiusių pasaulio pusiausvyrą – mažėja derlius, dingsta galvijai, vėl pasirodė drakonai, o žmoniją apniko chaosas. Pakeliui burtininkas išgelbsti Areną, nerimastingą jaunąjį princą, kuris paliko savo namus ir yra persekiojamas mįslingo savo paties šešėlio. Arenas prisijungia prie Paukštvanagio kelionės ir jiems beartėjant prie jų persipynusių likimų, jiedu sutinka Teną, buvusią dvasininkę, ir jos subjaurotą įdukrą Teru. Senkant Paukštvanagio magiškoms galioms, visi jie kartu turi susivienyti tam, kad nugalėtų piktąją raganą Kumo, kuri siekia įgauti nemirtingumą ir sunaikinti Žemjūrės pasaulį.
Juozas Karaciejus

Juozas Karaciejus (g. 1948 m. spalio 28 d. Cimaniūnuose, Leipalingio valsčius) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija

1973 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1987 m. filologijos mokslų kandidatas.
1970–1973 m. dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje, 1973–1987 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1976–1978 m. stažavo TSRS mokslų akademijos Kalbotyros institute. 1987–1996 m. Vilniaus universiteto, 1995–1999 Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1997 m. docentas. Nuo 1996 m. dirba Lietuvių kalbos institute.

Mokslinė veikla

Tyrinėja socialinius lietuvių kalbos terminus. Šia tema paskelbė straipsnių lietuvių filologiniuose leidiniuose. Iššifravo ir paskelbė rankraštį „Volfenbiutelio Postilė“ (1995 m.). Parengė spaudai K. Lukausko rankraštį „Pamokslai“ (1996 m., su komentarais), M. Mažvydo „Kalėdų giesmes“ (1997 m.). Iš prancūzų k. išvertė R. Gauthiot knygą „Buivydžių šnekta“ (Le Parler de Buividze, 1990 m.).
Meir Vilner

Biografija

Gimė 1918 m. spalio 23 d. Vilniuje (tada okupuotame Vokietijos kariuomenės).
Politinę veiklą pradėjo kaip socialistų sionistų grupės Hashomer Hatzair ('Jaunoji gvardija', 'Jaunimo gvardija') vadovas. Būdamas 17 m. jis vadovavo 27 šios organizacijos kuopelėms. Tačiau greitai nusivylė tuo, ką jis palaikė tendencija sionistų judėjime ne gerinti dabartinę padėtį, o svajoti apie žydų tėvynę Palestinoje. Todėl jis ėmė dirbti draustoje Lenkijos komunistų partijoje ir ėmė naudotis slapyvardžiu Meir Vilner. Lenkijos komunistų partijos veikloje dalyvavo iki 1938 m., kai išvyko į Britų Palestinos mandatinę teritoriją. Didžioji dalis jo giminės žuvo Holokauste.
Vilneris studijavo istoriją Jeruzalės hebrajų universitete.
Gyvendamas būsimoje Izraelio teritorijoje Vilneris nusivylė politika, skelbdamas, kad neapykantą, nukreiptą į žydus Vilniuje (tada priklausė Lenkijai), pakeitė neapykanta, nukreipta į arabus. Vilneris įstojo į Palestinos komunistų partiją, kurios nariais buvo tiek arabai, tiek žydai, ir kuri palaikė jų atsiskyrimą. Vilneris kritikavo tiek D. Britanijos, tiek Izraelio vyriausybes, bet palaikė Izraelio Nepriklausomybės deklaracijos pasirašymą, nes tai panaikins dar vieną D. Britanijos koloniją.
1949 m. jis buvo išrinktas į knesetą kaip Maki narys. 1959 m., praėjus 6 savaitėms po 1959 m. rinkimų, jis atsisakė kneseto nario pareigų. 1961 m. jis vėl buvo išrinktas į knesetą. Praėjus 2 mėnesiams po 1961 m. rinkimų jis vėl atsistatydino.
1965 m. Vilneris ir keli kiti Maki nariai atsiskyrė nuo šios partijos ir įkūrė naują komunistų organizaciją Rakah. Skilimą sukėlė nesutarimai dėl stiprėjančio TSRS antisionistinio požiūrio (VIlneris palaikė TSRS poziciją). 1965 m. rinkimuose Vilneris buvo išrinktas į knesetą kaip Rakah narys.
Netrukus po Šešių dienų karo (1967 m.) dešiniosios partijos Gahal narys kėsinosi nudurti Vilnerį, nes šis reikalavo, kad Izraelis grąžintų Vakarų Krantą, bet šis išgyveno. Rakah buvo prieš Šešių dienų karą.
Prieš 1977 m. rinkimus Rakah tapo Hadash dalimi. Vilneris liko kneseto nariu iki 1990 m., kai jis atsistatydino remdamasis vietų rotacijos susitarimu. M. Vilneris yra trečias Izraelio politikas, ilgiausiai dirbęs knesete (po Tawfik Toubi ir Shimon Peres).

Šeima ir giminaičiai

M. Vilneris buvo vedęs Esther Vilenska, kuri irgi buvo Izraelio komunistė politikė. Pora turėjo du sūnus. Vėliau išsiskyrė.
M. Vilnerio pusbrolis buvo žinomas Izraelio poetas Abba Kovner.
Antanas Andrijauskas

Veikla

Kultūros, filosofijos ir meno instituto Komparatyvistinių kultūros studijų skyriaus vadovas, nuo 1991 m. Lietuvos orientalistų asociacijos prezidentas. Vilniaus dailės akademijos, Vilniaus universiteto profesorius. Lietuvos estetikų asociacijos prezidentas, Lietuvos mokslo premijų komisijos narys, Mokslo ir enciklopedijų leidybos instituto Tarybos narys, Visuotinės lietuvių enciklopedijos redakcinės kolegijos narys, Tarptautinio almanacho „Non – classical Aesthetics“ redaktoriaus pavaduotojas ir redakcinės kolegijos narys, tęstinių leidinių „Rytai-Vakarai: Komparatyvistinės studijos“, „Kultūrologija“, „Bibliotheca Orientalia et Comparativa“, „Estetikos ir meno filosofijos tyrinėjimai“, „Neklasikinė filosofija“, „Lietuvos kultūros tyrinėjimai“, „Lietuvos žydų kultūros tyrinėjimai“, „Sovijus“ redakcinės kolegijos pirmininkas, tęstinių mokslo leidinių „The Neigbourhoods of Cultures, the Borderlines of Arts“, „Humanistica“, „Logos“, „Eidos“, „Problemos“, „Acta Orientalia Vilnensis“ redakcinių kolegijų narys. Lietuvos valstybinio mokslo ir studijų fondo ekspertas.
Paskelbė 22 monografijas 47 studijas, per 650 mokslų darbų įvairiomis kalbomis, sudarė 38 knygas iš filosofijos istorijos, estetikos, meno filosofijos, menotyros, kultūrologijos, civilizacinės komparatyvistikos, orientalistikos.

Biografija

Gimė 1948 metais Kaune, tarnautojų šeimoje. 1968–1973 m. studijavo Maskvos valstybiniame M. V. Lomonosovo universiteto Filosofijos fakultete filosofijos istoriją, estetiką ir orientalistiką. 1973–1977 m. to paties universiteto aspirantas. 1978 m. suteiktas mokslų kandidato laipsnis – filosofijos daktaras. 1977–1990 m. Vilniaus dailės akademijos filosofijos ir kultūros istorijos katedros vyriausiasis dėstytojas, docentas, nuo 1990 m. habilituotas mokslų daktaras, profesorius. 1998 m. stažavo Centre de Recherches sur l’Art (CREART), Paris. 1998–2002 m. Kultūros ir meno instituto komparatyvistinės kultūrologijos, estetikos ir meno teorijos skyriaus vadovas. 2001–2004 m. Vilniaus dailės akademijos, Filosofijos ir kultūros istorijos katedros vedėjas. 2002–2009 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto komparatyvistinių kultūros studijų skyriaus vadovas. Nuo 2010 m. Lietuvos kultūros tyrimo instituto komparatyvistinių kultūros studijų skyriaus vadovas. 2011 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos akademiku.
Dūdiškės (Alytus)

Aplinkinės gyvenvietės

Eičiūnai – 1 km
Utamaro

Kitagava Utamaras (jap. 喜多川 歌麿, apie 1753–1806 m. spalio 31 d.) − japonų ukiyo-e dailininkas, vienas žymiausių šio žanro menininkų. Jo kūrybai būdingas dėmesys moterų vaizdavimui.

Biografija

Utamaras (tikr. Ičitaras Kitagava) gimė apie 1753 m. tikriausiai Edo mieste (dabartinis Tokijas) ar netoli jo. Beveik nieko nežinoma apie jo gyvenimą. Jis tikriausiai nuolat gyveno Edo, tikriausiai buvo vedęs, nežinomi jo vaikai. Utamaras Edo mieste gyveno pas kylantį knygų leidėją Tsutaja Juzaburo (miręs 1797 m.). Japonijoje buvo įprasta ukiyo-e menininkams prisiimti pseudonimus. Karjeros pradžioje jis publikavo grafiką Tojoakio pseudonimu, išgarsėjęs prisiėmė Utamaro vardą. Dailininkai Torijama Sekien (1712−1788, pas kurį tikriausiai Utamaras mokėsi) ir Kacukava Šiunšo (1726−1793) perdavė jam ukiyo-e technikos paslaptis, kurias išmoko iš Sudzukio Hanurobio (1725−1770). Iki 1791 m. Utamaras daugiausiai kūrė iliustracijas knygoms, vėliau kūrė pavienių gražių moterų portretus. Jis atsisakinėjo kurti tuo metu populiarių Japonijos teatro aktorių portretus, nors tai buvo greičiausias kelias į populiarumą.
Utamaras apie 1790 m. tapo garsiausiu ukiyo-e kūrėju Japonijoje, nebijojo kurti karikatūros bruožų turinčių kūrinių, įskaitant pasišaipymus iš religijos. Tačiau 1804 m. sukurti satyriniai kūriniai − praeities garsaus Japonijos karo vado Tojotomi Hidejoši (1536−1598) žmonos ir sugyventinių portretai − patraukė valdžios dėmesį ir buvo įvertinti kaip puolimas prieš šiogūnatą. Dailininkas buvo apkaltintas įžeidęs Tojotomio Hidejošio orumą, buvo suimtas, tikriausiai kalintas. Jam buvo skirta 50 dienų bausmė surištomis rankomis. Šių įvykių dailininkas buvo emociškai palaužtas. Utamaras mirė 1806 m. spalio 31 d. Edo mieste. Geriausiai žinomos yra jo estampų serijos Fu ninsōgaku jittai (Dešimt moters veido išraiškų studijų), Seirō jūni-toki (Dvylika valandų malonumų kvartale), Seirō nanakomachi (Septynios malonumų kvartalo gražuolės), Kasen koi no fu (Mylinčios moterys). Utamaro estampai padarė įtakos XIX a. prancūzų impresionistams. 1891 m. buvo publikuota Edmono Gonkūro parašyta Utamaro biografija ir kūrybos apžvalga prancūzų kalba.
Aldano ulusas

Geografija

Uluso teritorija driekiasi Aldano kalnynu. Pagrindinės upės – Aldanas, Ungra, Timptonas, Gonamas, Učuras, Amga. Upių tėkmė greita, vagos slenkstėtos. Aukščiausia rajono vieta – 2264 m (kalnas ties Gonamo ištakomis).
Alma Javtokienė

Biografija

1971 m. baigė Kapsuko vidurinę mokyklą. 1974 m. baigė Kauno Prano Mažylio medicinos mokyklą ir įgijo dantų techniko specialybę. 1988 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, įgydama defektologo specialybę.
1974 m. pagal paskyrimą Šiaulių miesto stomatologijos poliklinikoje – Vaikų skyriaus ortodontė. Nuo 1992 m. sukūrė savo verslą. 2001 m. suteikta aukščiausia kvalifikacinė kategorija. 2001–2002 m. – Lietuvos Respublikos Seimo nario Artūro Paulausko padėjėja. 2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės mero pavaduotoja.
Nuo 1999 m. Naujosios sąjungos narė. 2000-2003 m., 2003-2007 m. ir 2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė.
2001 m. suteikta aukščiausia kvalifikacinė ortodonto kategorija. 2004 m. Lietuvos odontologų rūmų tarybos narė. 2004 m. asociacijos „Moterys ir verslas Lietuvoje“ Šiaulių apskrities filialo prezidentė. 
Sutuoktinis Remigijus, sūnūs krepšininkai Artūras ir Robertas.

Sportinė veikla

Aktyviai žaidė krepšinį mokykloje, šalies jaunimo, moterų krepšinio rinktinių, Šiaulių „Logikos“ komandos narė. 2003 m. su Lietuvos moterų veteranių krepšinio rinktine JAV iškovojo pasaulio moterų veteranių čempionato aukso medalį. Nuo 2001 m. – Šiaulių miesto moterų krepšinio klubo „Rūta“ prezidentė. 2004 m. Lietuvos moterų krepšinio A lygos viceprezidentė Šiaurės Lietuvai.
Reipas Lahti

Istorija

Klubas įkurtas 1891 m. Vypuryje. Sovietams užėmus miestą, persikėlė į Lahtį. 1996 m. profesionalai prisijungė prie FC Lahti klubo, „Reipas“ liko mėgėjiškas.
FK Fakel Voronež

Istorija

Klubas įkurtas 1947 m. Pastaraisiais metais dalyvavo antros pakopos pirmenybėse. 2017/2018 m. sezone liko paskutinėje vietoje, bet išliko pirmenybėse, nes buvo klubų, kurie bankrutavo, turėjo finansinių problemų arba nesugebėjo licencijuotis pirmenybėms.
Stanislovas Gruodis

Biografija

1911 m. baigė Ukmergės miesto mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo metais nublokštas į Rusiją, gyveno Voroneže. 1916 m. baigė Martyno Yčo vyrų gimnaziją, 1916–1918 m. studijavo Sankt Peterburgo karo medicinos akademijoje.
1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo mokytoju Ukmergės „Saulės“ gimnazijoje, 1919 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 
1922–1925 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje. 1925 m. įšventintas kunigu. Nuo 1927 m. balandžio 21 d. jėzuitas. 1927–1932 m. studijavo teologiją bei filosofiją Vokietijoje ir Olandijoje. 1932 m. teologijos daktaras. Nuo 1932 m. Kauno kunigų seminarijoje dėstė moralinę teologiją, Moralinės teologijos katedros vedėjas, 1944–1946 m. rektorius. 1935 m. habilitacijos darbo tema „Negimusios gyvybės panaikinimas“.
1941–1948 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas, bet sovietinė valdžia privertė atsisakyti šių pareigų. 1948–1985 m. kunigas Skarulių, Krakių, Skirsnemunės, Balninkų parapijose, nuo 1985 m. Kaune.
Paskelbė straipsnių žurnaluose „Tiesos kelias“, „Naujoji Romuva“.
Maltos tarptautinis oro uostas

Istorija

Pirmasis šalyje aerodromas buvo įrengtas Takalyje, vėliau sekė Hal Faro (RAF Hal Far) ir Lukos aerodromai. Antrojo pasaulinio karo metu Takalio ir Hal Faro aerodromai buvo smarkiai apgriauti, tad civiliniai skrydžiai vykdyti iš Lukos oro uosto.
Keleivių srautų augimas sąlygojo civilinio oro uosto terminalo statybas. Paruošiamieji darbai prasidėjo 1956 m. Britų vyriausybė šiam projektui skyrė 300 000 Lm (apytiksliai 700 000 svarų sterlingų). Maltos oro uosto keleivių terminalas Lukoje buvo oficialiai atidarytas 1958 m. kovo 31 d. Terminalą sudarė du aukštai, įskaitant įprastines patalpas, kaip antai restoranas, pašto skyrius, kabelinis ir belaidis biurai ir lankytojams skirtas balkonas su vaizdu.
Vis daugėjo naujų oro linijų, oro uoste apsilankydavo vis didesni lėktuvai. 1977 m. nutiestas naujas ir ilgesnis kilimo ir tūpimo takas, praplėstas ir atnaujintas terminalas. Po dešimtmečio vyriausybė nusprendė, kad baigėsi senojo terminalo eksploatacijos laikotarpis. Buvo nutarta statyti naują. Užbaigus jo statybas, naujasis terminalas atidarytas 1992 m. kovo 25 d., tuo tarpu senasis Lukos terminalas buvo uždarytas, efektingai atitarnavęs 35 metus. Naujasis terminalas pasižymėjo modernia įranga: oro kondicionavimu, sukamuoju įrenginiu bagažui išduoti, skrydžių informacijos monitoriais, kompiuterizuotais registracijos stalais, nauja danga ir t. t.
2010 m. oro uoste vieną savo bazių įkūrė oro linijų bendrovė „Ryanair“.
Nuadibu kyšulys

Nuadibu kyšulys (arab. رأس نواذيبو = Raʾs Nawāḏībū), dar žinomas kaip Baltasis kyšulys (pranc. Cap Blanc, portug. Cabo Branco, isp. Cabo Blanco) – kyšulys šiaurės vakarų Afrikoje, Mauritanijos ir Vakarų Sacharos teritorijose. Išsikiša ~60 km į Atlanto vandenyną, nuo jo atskiria Argino įlanką. Kyšulyje įsikūręs Mauritanijos uostamiestis Nuadibu, o Vakarų Sacharos teritorijoje yra apleistas ispanų miestas La Guera. Yra 1910 m. pastatytas švyturys (Mauritanijos pusėje). Kyšulio pakrantėse gyvena nykstantys Viduržemio jūros ruoniai vienuoliai, čia yra didžiausia pasaulyje jų kolonija.
Kyšulys šaltiniuose pirmą kartą minimas 1441 m., kuomet jį pasiekė portugalų jūrininkas Nuno Tristanas. Vėliau šis kyšulys buvo svarbi ispanų banginių medžiotojų bazė. 1900 m. ispanai ir prancūzai pasidalino kyšulį pusiau.