google/wiki40b huggingface dataset:
Juozas Laukaitis

Biografija

Mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. 1897 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją, įšventintas kunigu.
1897–1902 m. vyskupo Antano Baranausko kapelionas. 1902–1910 m. Seinų kunigų seminarijos profesorius, dėstė homiletiką, lietuvių kalbą. Kartu su kolegomis 1906 m. Seinuose įsteigė spaustuvę „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas ir Bendrovė“, kuri leido savaitraštį „Žiburys“ su priedais „Artojas“, „Šaltinėlis“, „Vainikėlis“, „Vainikas“ ir „Kvieslys“. 1906 m. įsteigė ir iki 1907 m. redagavo periodinį leidinį „Šaltinis“. 1905 m. vienas Šv. Kazimiero draugijos knygoms leisti steigėjų. Aktyvus lietuvių liturginės terminijos normintojas. 1909 m. Seinuose surengė pirmąjį lituanistų suvažiavimą. 1910–1912 m. Leipalingio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios klebonas. 1912–1917 m. Rusijos Valstybės Dūmos atstovas. Pagarsėjo 1913 m. birželio 18 d. pareiškimu, giriančiu lietuvių kunigus už talkinimą 1905 m. revoliucinių įvykių malšintojams. Per Pirmąjį pasaulinį karą pasitraukė į Rusiją.
1917 m. Lietuvių tautos katalikų sąjungos įkūrėjas. 1917 m. kovo – balandžio mėn. Lietuvių tautos tarybos ir Laikinojo Lietuvos valdymo komiteto narys. 1919 m. grįžo į Lietuvą. Seinų, vėliau, iki 1930 m. gruodžio mėn. Vilkaviškio kurijos kancleris ir oficiolas. 1930–1940 m. Seirijų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčios klebonas. 1936–1940 m. Ketvirtojo Seimo atstovas. TSRS okupavus Lietuvą 1947 m. gegužės 26 d. suimtas, 1947 m. rugsėjo 13 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas kalėti, išvežtas į Vladimiro kalėjimą.
Buvo aktyvus katalikų spaudos bendradarbis. 1935 m. paskelbė atsiminimus apie vyskupą A. Baranauską. Rašė eiles, jas vertė. Kūrybą skelbė „Šaltinyje“.
Džekas Žaibas

Turinys

Po to, kai gauja, kuriai jis priklausė, buvo išžudyta bandant apiplėšti banką, australas nusikaltėlis Džekas, pravarde „Žaibas“, vienintelis liko gyvas ir sėkmingai paspruko iš pasalos. Nusprendęs, kad gali ir pats sėkmingai verstis plėšikavimu, Džekas mėgina pats apiplėšti banką, tačiau jam tenka sprukti, paėmus įkaitu nebylį juodaodį Beną Doilą. Pastarasis, visų laikomas nevykėliu, pasisiūlo tapti Džeko bendrininku ir šis padvejojęs sutinka, neįtardamas, kad išmokyti Doilą plėšiko amato bus dar sunkiau nei juos įvykdyti...
Zooplanktonas

Zooplanktonas (gr. zoon (ζῴον), 'gyvūnas' + planktos (πλαγκτός), 'klajoklis') – jūrų arba gėlųjų vandenų gyvų organizmų, pasyviai plūduriuojančių vandenyje ir dreifuojančių srovėse, visuma, kuri yra svarbi mitybos grandinės dalis. Kai kurios planktono rūšys būna susijungusios į kolonijas, sudarančios didžiulį organizmą, plaukiojantį vandens viršutiniuose sluoksniuose ar pačiame paviršiuje. Zooplanktoną dažnai sudaro mikroskopiniai vėžiagyviai, tampantys maistu daugybei žuvų, moliuskų, jūrinių žinduolių. Kai kurie gyviai maitinasi tik zooplanktonu, kuriam išnykus negalėtų funkcionuoti daugybė jūrinių ekosistemų.

Mityba

Vieni zooplanktoną sudarantys gyviai minta tiesiog leisdami vandens srautą pro savo burną ir išfiltruodami maisto (paprastai dumblių) daleles, kiti, kaip planktoniniai kopepodai, vykdo vienaląsčių organizmų užpuolimus, sugriebdami savo mitybai naudojamomis galūnėmis. Šie kopepodai taip pat sudaro didelę dalį žuvų, banginių, jūros paukščių ir kitų vėžiagyvių maisto raciono dalį. Apykaklėtieji žiuželiniai (Choanoflagellata) maistą gaudo protoplazminės apykaklės pagalba, daugiausia maitindamiesi bakterijomis.
Branskas

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas kildinamas nuo šalia tekančio Bronkos upelio, kuris yra Nužeco upės intakas.

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. 1264 m. birželio 23 d. šiose vietovėse įvyko Bransko mūšis, kurio metu jotvingiai susikovė su kunigaikščio Boleslavo V Droviojo vadovaujamais lenkų kareiviais. 1366 m. šios žemės atiteko Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1430 m. gyvenvietė užrašoma kaip Bransko. 1440-1444 m. šios žemės priklausė Boleslavui IV Varšuviečiui. Tuo metu gyvenvietei buvo suteiktos Kulmo teisės, suteiktas Bransko miesto herbas ir įkurta Bransko Marijos Dangun Žengimo parapija, kuri pirmą kartą paminėta 1446 metais. 1493 m. sausio 18 d. karalius Aleksandras Jogailaitis gyvenvietei suteikė Magdeburgo teises ir ji tapo pirmąja Palenkės krašto gyvenviete, kuri tapo miestu. XVI a. miestas sparčiai vystėsi. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Per 1591 m. gaisrą sudegė apie pusę miesto pastatų. 1652 m. mieste siautė ligų epidemija. 1653-1670 m. miesto seniūnu buvo Boguslavas Radvila. Švedų tvano metu miestas buvo labai nusiaubtas. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. XIX a. mieste sparčiai didėjo miesto žydų bendruomenė, kuri 1807 m. sudarė 7 %, 1897 m. 58 % miesto gyventojų. XIX a. pastatyta Bransko Trečioji sinagoga. 1820 m. įkurtos Bransko žydų kapinės. 1821 m. pastatyta Bransko Senoji sinagoga. 1826 m. į miestą atsikėlė nemažai dekabristų iš Atskirojo Lietuvos korpuso, kurie atsisakė prisiekti tarnystę Rusijos imperijos carui Nikolajui I. 1832 m. pastatyta Bransko Naujoji sinagoga. 1892 m. pastatyta Bransko Poalejaus Cedeko Senoji sinagoga. 1903 m. pastatyta Bransko Poalejaus Cedeko Naujoji sinagoga. 1909 m. pastatyta Bransko Kravcuvo sinagoga. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1920 m. liepos 30 ir 31 dienomis šalia miesto įvyko vienas iš Lenkijos-sovietų karo mūšių. 1921 m. mieste gyveno 3,725 žmonės, iš kurių 58 % buvo žydai ir 40 % lenkai. 1938 m. gyveno 4,594 žmonės. 1939 m. rugsėjo 10 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė, o rugsėjo 24 d. pagal Molotovo-Ribentropo paktą perdavė miestą Tarybų Sąjungai. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Bransko rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. 1944 m. rugpjūčio 1 d. į miestą įžengė Raudonoji armija. Per karą buvo sugriauta apie 35 % miesto pastatų ir nužudyti beveik visi miesto žydai, kurie sudarė apie 65 % miesto gyventojų. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1946 m. mieste gyveno 2,542 žmonės. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Romos provincijos

Senovės Romoje provincija (lot. provincia, dgs. provinciae) – pagrindinis ir iki tetrarchijos (apie 296 m.) didžiausias Romos respublikos, o vėliau - imperijos valdų administracinis ir teritorinis vienetas už Italijos ribų. Provincijų raida yra skirstoma į du laikotarpius, kuriuos skiria Diokletiano reformos III a. pabaigoje.

Provincijos iki III a. pabaigos

Sicilija buvo pirmoji Romos provincija nuo 241 m. pr. m. e. po truputį užimta per Pirmąjį pūnų karą (264–241 m. pr. m. e.). Dėl vėlesnių užkariavimų provincijų (vadinamųjų propretorinių) skaičius nuolat augo. 29 m. pr. m. e. jų jau buvo septyniolika. 27 m. pr. m. e. Augustas įvykdė administracinę reformą, kurios metu visos provincijos buvo padalintos į dvi rūšis: senatorines ir imperines. Pati Italija nebuvo laikoma viena iš provincijų, o traktuojama atskirai. Ji buvo dalinama į 11 regionų.
Vėliau provincijų dydis ir skaičius taip pat dažnai keisdavosi dėl Romos vidaus politikos. Romos imperijos metu stambios ir turinčios daug legionų provincijos (pvz., Panonija ir Mesija) buvo padalintos į mažesnes, kad vieno gubernatoriaus rankose neatsidurtų didelė armijos dalis, ir jis nesikėsintų į sostą. Dėl to didžiausio Romos imperijos išsiplėtimo metu 117 m. Romos imperija jau turėjo 46 provincijas.
Provincijas valdė senatoriaus rango politikai, dažniausiai buvę konsulai ar pretoriai. Vėlesnė išimtis buvo Egipto provincija, prijungta Augusto po Kleopatros mirties: ją valdė raitelių rango gubernatorius, tikriausiai, kad atbaidytų senatorių kėslus.
Romos respublikoje gubernatorius būdavo skiriamas vieniems metams. Metų pradžioje provincijos būdavo skiriamos būsimiems gubernatoriams burtų būdu ar tiesioginiu paskyrimu. Paprastai provincijas, kur galima tikėtis problemų (barbarų įsiveržimai, vidaus maištai) duodavo buvusiems konsulams, turintiems didelį prestižą ir patirtį. Legionų paskirstymas irgi priklausė nuo tikėtino pavojaus. 14 m. Lusitanija neturėjo nuolatinių legionų, o Vidinėje Germanijoje, kur buvo nerami Reino siena su germanais, buvo keturių legionų įgula. Būsimi gubernatoriai labiausiai troško problemiškų provincijų. Problemos reiškia karą, o karas – karo grobį, vergus ir galimybes praturtėti.
Lietuvos-Vokietijos sienos sutartis

Lietuvos-Vokietijos sienos sutartis – dvišalė 1928 m. sutartis, kuria įteisinti Lietuvos-Vokietijos valstybės sienos pakitimai po Klaipėdos krašto sukilimo.

Prielaidos

Vokietija dėl politinių priežasčių pritarė Klaipėdos krašto prijungimui prie Lietuvos, bet traktavo jį kaip laikiną, stengėsi, kad priverstinis Klaipėdos krašto perdavimas Lietuvai būtų ekonomiškai ir politiškai kuo mažiau nuostolingas. 1924–1926 m. derybose aptarti sienos nustatymo principai, 1928 m. galutinai suderinta daugelio su Klaipėdos kraštu susijusių sutarčių ir konvencijų projektai. 1928 m. sausio 29 d. sutartis pasirašyta, 1929 m. gegužės 4 d. įsigaliojo.

Sutarties sąlygos

Valstybės sienos ruožas, skiriantis Klaipėdos kraštą nuo Vokietijos, nustatytas remiantis 1919 m. Versalio taikos sutartimi ir 1924 m. Klaipėdos konvencija. Nuo Smalininkų iki Rusnės siena ėjo Nemunu, toliau jo žiočių pietine atšaka – Skirvyte (šiaurinis upės krantas priklausė Lietuvai, pietinis – Vokietijai), nuo šios žiočių tiesia linija per Kuršių marias 4 km į pietvakarius nuo Nidos esančios atžymos link ir per Kuršių neriją tiesia linija iki Baltijos jūros. Sienos pietinis ruožas nustatytas remiantis 1914 m. Sankt Peterburge pasirašyta Vokietijos-Rusijos konvencija, kuri iš esmės atitiko dar 1422 m. Melno taika nustatytą Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Vokiečių ordino sieną.
Sutartis konstatavo abiejų šalių piliečių teisę laisvai laivuoti ir plukdyti sielius Nemunu, abiem jo žiočių atšakomis (Skirvyte bei Atmata) ir Kuršių mariomis, jų nuosavybės teises sienos kitoje pusėje, buvo susitarta dėl bendros sienos priežiūros. Dauguma sutarties straipsnių užfiksavo maždaug lygias abiejų šalių teises, tik Vištyčio ežere vokiečių piliečiams sudarytos palankesnės sąlygos žūklauti. Vokietija oficialiai nepareiškė, kad Klaipėdos kraštą pripažįsta Lietuvai, bet faktiškai tai padarė, „de jure“ siena pripažindama Nemuno žemupį. Lietuvai nepavyko užfiksuoti sutarties galiojimo visam laikui. Po Lietuvos-Vokietijos sienos sutarties iki nacių įsigalėjimo Vokietijoje 1933 m. šalių santykiai tapo saugesni. 
Sutartis faktiškai nustojo galios 1939 m. kovo 23 d., kai nacių Vokietija aneksavo Klaipėdos kraštą.
Krokulės šaltinis

Krokulės šaltinis (arba Lygamiškio šaltinis) – hidrogeologinis gamtos paveldo objektas. Šaltinis trykšta greta Lygamiškio kaimo, Užpalių sen., Utenos raj., dešinėje Šventosios upės slėnio pusėje esančio sufozinio cirko ŠR pakraštyje.
Maždaug 20 x 20 m dydžio pušyno teritorija su Krokulės šaltiniu aptverta dar XX a. pr. Aptvertame plote pastatyta raudonų plytų koplytėlė su Jėzaus Kristaus statula. Į šaltinio duburį įleistas akmeninis, 0,6 m aukščio, 1,2 m skersmens rentinys, iš kurio vandens perteklius siaura protaka teka pietų kryptimi, kur už 0,1 km įteka į Šventąją.
Visbis

Istorija

Apie seniausą Visbio praeitį nieko nežinoma, bet aišku, kad apie 900 m. tai buvo prekybos centras. Jame žmonės gyveno nuo akmens amžiaus, tikriausiai dėl natūralaus uosto ir greta esančio gėlo vandens.
XII a. pastatyta Visbio katedra, skirta Mergelei Marijai. Ji buvo perstatyta XIII a. ir 1225 m. Linköpingo (Švedijos miesto) vyskupas ją oficialiai atidarė. Vėliau buvo pastatytos dar kelios bažnyčios. Miestas suklestėjo dėl Hanzos lygos.
Miesto siena tikriausiai pradėta statyti XII a. Apie 1300 m. ji buvo perstatyta ir pasiekė dabartinį aukštį, buvo pastatyti charakteringi bokštai, bet kai kurie iš jų tik XV a. Siena beveik sveika.
1361 m. Gotlandą užkariavo Valdemaras IV iš Danijos ir Visbis tapo danų miestu. Nors jis liko svarbiu miestu, pasireiškė nuosmukio ženklai. 1391 m., 1394 m. ir 1398 m. Visbį užėmė ir nusiaubė po Baltijos jūrą plaukioję piratai (šved. Vitaliebröderna). Vokiečių ordinas gavo Gotlando salą su sąlyga, kad išvarys piratus, tad 1398 m. Konrad von Jungingen, Ordino Didysis Magistras, užėmė salą ir sugriovė Visbį. 1408 m. Ordinas pardavė Visbį Erikui iš Pomeranijos, Švedijos, Danijos ir Norvegijos karaliui, kuris 1411 m. pradėjo statyti Visborgo pilį. 1470 m. Hanzos lyga išbraukė Visbį iš savo sąrašų ir jis nebepriklausė lygai.
1525 m. Visbio pirkliai susipyko su Liubeko Vokietijoje pirkliais. Vokiečiai sudegino visas bažnyčias išskyrus katedrą. Jų liekanos išliko iki šių dienų.
1645 m. pagal Brömsebro taiką Gotlandas buvo sugrąžintas Švedijai po 300 metų danų okupacijos. Miestas vystėsi lėtai. XVIII a. vidury Švedijos vyriausybė pabandė pagerinti Visbio gyvenimo standartus, bet buvo mažai pasiekta. Tik XIX a. pradžioje Visbis pradėjo atsigauti kaip uostas ir tapo patrauklus verslui. Tuo metu (1808 m.) Gotlandą užėmė Rusija, bet po kelių mėnesių Švedija salą taikiai atgavo.
Evaldas Jaras

Biografija

Nuo 1976 m. iki 1987 m. mokėsi Vilniaus 27-ojoje vidurinėje mokykloje. 1987–1991 m. Evaldas Jaras studijavo Lietuvos Valstybinėje konservatorijoje (aktorinio meistriškumo katedra). 1990 metais stažavosi Niujorko Juilardo meno mokykloje. 1991–1993 metais dirbo „Šiaurės Atėnų“ teatre, o nuo 1996 m. Lietuvos nacionalinio dramos teatro aktorius.

Televizija

Evaldas Jaras vaidino TV filmuose „Medis ir karvės“ (1996) bei „Svetimos plunksnos“ (2000), serialuose Likimo valsas (2001 m., rež. Maris Martinsons), „Nemylimi“ (2009) bei "Moterys meluoja geriau".
Raimondas Petrukaitis

Raimondas Petrukaitis (g. 1972 m. balandžio 14 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, gynėjas.

Biografija

Karjerą praleido Ekranas Panevėžys klube, kur 1993 m. tapo Lietuvos čempionu ir šiame klube žaidė iki 2000 m.
Didžioji antis

Išvaizda

Didžiosios anties kūno ilgis (įskaitant uodegą) 50–65 cm, tarp abiejų išskėstų sparnų galų atstumas 81–98 cm, snapo ilgis 4,4-6,1 cm, kūno svoris 0,72–1,58 kg, o rudenį prieš migraciją imitusių ančių svoris gali siekti iki 2 kg. 
Gaigalų plunksnų spalva yra pilka, krūtinė ruda, nugara rusva su juodu apvadu. Galva žalsvai melsva su baltu žiedu ant kaklo. Patelės netiek ryškios, jos yra pilkai rudos ir tik antsparniai turi metališkai melsvą veidrodėlį (kaip ir gaigalų).
Šeriasi kartą per metus nuo birželio mėnesio. Šėrimasis trunka apie mėnesį. Gaigalų išvaizda vasarą nedaug skiriasi nuo patelių. Liepos pradžioje juos galima atskirti tik pagal snapo spalvą. Gaigalų snapas lieka geltonas, o patelių – tamsiai rusvai-pilkas. Nuo liepos pabaigos ir patelių snapas pasidaro gelsvas. Nuo rugpjūčio vidurio pradeda augti naujos plunksnos.
Didžiosios antys turi apie 10 000 pūkinių ir dengiamųjų plunksnų, kurios jas saugo nuo drėgmės ir šalčio. Jos nuolat jas prižiūri, snapu sutepdamos riebalais, paimtais iš specialios liaukos virš uodegos.

Paplitimas

Didžioji antis labiausiai paplitusi ir labiausiai žinoma ančių rūšis. Sutinkama visame šiaurės pusrutulyje. Daugelyje vietų aptinkama su naminėmis antimis susikryžminusių ančių. Jos dažnai skiriasi savo išvaizda.

Biotopas

Gyvena prie vandens telkinių.

Paplitimas Lietuvoje

Lietuvoje tai dažniausiai sutinkama laukinių ančių rūšis.

Migracija

Didžiosios anties migracija priklauso nuo jų gyvenamosios vietos. Jeigu Lietuvoje perinčios antys žiemoti dar skrenda į pietvakarių Europą, tai vidurio Europoje gyvenanti populiacija nerodo jokių migracijos požymių.

Maistas

Didžiosios anties pagrindinis maistas yra augalinės kilmės. Ji minta sėklomis, vaisiais ir vandens augmenija, taip pat ir gyvūniniu maistu – buožgalviais, varlėmis, įvairiais vabzdžiais, smulkiomis žuvimis, kirmėlėmis ir kitais vandens gyviais. Miesto antys minta ir duona bei virtuvės atliekomis. Ieškodamos maisto, nardo po vandeniu.

Dauginimas

Didžiosios antys paprastai yra monogamės. Patelės peri kartą metuose. Nuo 7 iki 16 kiaušinių dėtis išperima per 25-28 dienas. Jaunikliai po aštuonių savaičių pradeda skraidyti.

Priešai

Natūralūs priešai – lapės, kiauniniai žvėreliai, paprastieji meškėnai, dalis plėšriųjų paukščių.

Amžius

Gamtoje didžioji antis išgyvena iki 15 metų amžiaus.

Kiti duomenys

Bendruomeninis paukštis, gyvena įvairaus dydžio kolonijomis. Gali skristi iki 110 km/val. greičiu.
Tokajus

Tokajus – vengriškas vynas. Gaminamas Vengrijoje Tokaj-Hegyalja regione.
Tokajus regione gaminamas nuo seno. Jis minimas Vengrijos himne. Tokajus priskiriamas Hungarikum – šiuo žodžiu vadinami unikalūs vengriški produktai, dažniausiai – maisto produktai.

Istorija

Nėra žinoma, nuo kada vynmedžius augina vulkaninėse Bodrogo ir Hernádo upių santakos apylinkėse. Bet tai prasidėjo madjarams dar neapsigyvenus šiame regione. Pagal legendą pirmą kartą aszú vyną 1630 m. padarė Laczkó Máté Szepsi. Anksčiau pirmuoju vyno iš aszú vynuogių paminėjimu šaltiniuose buvo laikoma Fabricius Balázs Sziksai „Nomenklatūra“ (Nomenklatura), sudaryta 1576 m. Neseniai atrastas naujas šaltinis datą paankstino 5 metais.
Tokajus tapo pirmosios apeliacijos priežiūros objektu. Ši priežiūra atsirado keliasdešimt metų prieš portveinų apeliacijos priežiūrą ir beveik 120 metų prieš Bordo vyno klasifikaciją. Tokajaus vynuogynų klasifikacija prasidėjo 1730 m., vynuogynai buvo suskirstyti į 3 kategorijas (pirmos, antros ir trečios klasės) pagal dirvą, saulėkaitą, tauriojo puvinio galimybes. 1757 m. karališkuoju įsaku paskelbta apie tokajaus vyndarystės regiono ribas. Klasifikacijos sistema baigta atlikus nacionalinius surašymus 1765 ir 1772 m.
1920 m., po Austrijos-Vengrijos imperijos suirimo, nedidelė Tokajaus vyno regiono dalis (apie 1,75 km²) atiteko Čekoslovakijai, o likusi dalis liko Vengrijoje. Po Antrojo pasaulinio karo, kai Vengrija tapo socialistinio bloko dalimi, tokajų ir toliau gamino apie 6000 smulkių vyndarių, bet tokajaus pilstymą ir prekybą monopolizavo valstybė. 1990 m. pasikeitus Vengrijos santvarkai Tokajaus-Hegyaljos regione atsirado daug nepriklausomų vyno fabrikų. Valstybės nuosavybėje esanti vyndarystės įmonė ir toliau egzistuoja, ji pagamina apie 20 % Vengrijos tokajaus.
Rusijos 1897 m. pinigų reforma

Rusijos 1897 metų pinigų reforma (Sergejaus Vitės pinigų reforma) – pinigų reforma, kurios metu Rusijoje buvo įvestas aukso standartas, t. y., rublis buvo griežtai pririštas prie aukso.
Pasiruošimas reformai prasidėjo 1880 m. Ją sąlygojo piniginės sistemos nestabilumas. Rusijos imperijos finansų ministras Sergejus Vitė 1895 m. vasario mėn. pateikė Nikolajui II projektą apie aukso apyvartos įvedimą. S. Vitė siūlė įvesti aukso standartą, kaip tai buvo padaryta Anglijoje, o ne aukso - sidabro standartą kaip Prancūzija.
1895 m. gegužės 8 d. buvo leista vykdyti sandorius auksu: visoms Valstybinio banko kontoroms ir skyriams buvo leista pirkti auksines monetas, o 8 kontoroms ir 25 skyriams - vykdyti mokėjimus šiomis monetomis. 1895 m. birželį Valstybiniam bankui buvo leista priimti auksines monetas į einamąsias sąskaitas (šiuo pavyzdžiu pasekė privatūs Sankt Peterburgo bankai); 1895 m. lapkričio mėn. buvo leista priimti auksines monetas visų valstybinių įstaigų ir valstybinio geležinkelio kasoms. 1895 m. gruodžio mėn. buvo nustatytas kreditinio (popierinio) rublio kursas - 7 rub. 40 kap. už auksinį pusimperialį (5 rub. nominalas), kuris nuo 1896 m. buvo vertas 7 rub. 50 kap.
Valstybinis bankas 1897 m. padidino grynųjų pinigų kiekį nuo 300 mln. iki 1095 mln. rub., kas beveik atitiko kreditinių bilietų kiekį (1121 mln. rub.).
1897 m. rugpjūčio 29 d. buvo išleistas įsakymas dėl Valstybinio banko emisinių operacijų, kuri suteikė teisę leisti banknotus, padengtus auksu. Auksu padengti kreditiniai pinigai buvo keičiami į auksą be ribojimų. Taip pat buvo kaldinami 5, 7,5, 10 ir 15 rublių monetos.
Reforma sustiprino išorės ir vidaus rublio kursą, pagerino investicinį klimatą, paskatino vietinio ir užsienio kapitalo investicijas.
Auksinio rublio stabilumas laikėsi ir ant solidaus finansinio pamato. Nuo 1887 m. iki 1897 m. Rusijos imperijos aukso atsargos išaugo apie 2,5 karto ir viršijo 1 milijardą rublių. Pinigų reformos pagrindą padėjo ir greitas valstybės ekonomikos augimas. Taip, kaip sakykim 1890-aisiais metais gamybos augimas sudarė 10 - 12 procentų per metus. Tokių ekonominių pasiekimų galutinis tikslas ir buvo perėjimas prie auksinio rublio konvertuojamumo.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1914 m. popierinius pinigus buvo nustota keisti į auksą.
Albertas Šimėnas

Biografija

1956 m. pradėjo lankyti Antalinos pradinę mokyklą, 1967 m. baigė Troškūnų vidurinę mokyklą. 1967–1972 m. studijavo Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete, įgijo ekonomisto matematiko kvalifikaciją.
1972–1973 m. LSSR plano komiteto skaičiavimo centro ekonomistas. 1973–1984 m. Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos mokslinio tyrimo instituto mokslinis bendradarbis. 1981 m. ekonomikos mokslų kandidatas.  1984–1989 m. VISI Ekonomikos katedros dėstytojas, 1989 m. docentas. 1989–1990 m. LSSR MA Ekonomikos instituto Ūkio mechanizavimo skyriaus vyresnysis mokslinis bendradarbis. Paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių ekonomikos klausimais.
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatas, signataras. 1991 m. sausio 10 d. 20 val. – sausio 13 d. 5 val. LR Ministras pirmininkas.  Sausio 13-osios įvykių metu su šeima slėpėsi Druskininkuose. 1993 m. įrašytas į Lietuvos rekordų knygą kaip trumpiausiai tokias pareigas ėjęs Lietuvos valstybės pareigūnas. 
1991–1992 m. Gedimino Vagnoriaus ir Aleksandro Abišalos Vyriausybėse – LR ekonomikos ministras.  1992–1996 m. Ekonomikos ir privatizacijos instituto direktoriaus pavaduotojas, vyr. mokslinis bendradarbis. 1996–2000 m. LR Seimo narys.  2000 m. Lietuvos ūkio instituto direktoriaus pavaduotojas. 2000–2006 m. AB „Lietuvos geležinkeliai“ plėtros direktorius, 2006–2017 m. generalinio direktoriaus pavaduotojas
Nuo 1994 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, nuo 2001 m. Lietuvos krikščionių demokratų, nuo 2008 m. TS-LKD narys.
Melgunovo pilkapis

Melgunovo pilkapis, Litojaus pilkapis – pilkapis prie Kropivnyckio (Ukraina), datuojamas VI a. pr. m. e.

Tyrimai

Pilkapį aptiko ir 1763 m. ištyrė generolas A. Melgunovas. Mirusieji palaidoti sudeginti, įkapės (vadinamasis Melgunovo lobis) buvo 1,8 m gylyje karste, apdėtame akmenimis. Rastas geležinis kalavijas auksinėmis makštimis, kurios skitų ir urartų stiliumi papuoštos fantastinių gyvūnų atvaizdais, strėlių antgalių, auksinių diademų, erelius vaizduojančių figūrų, kaspinas su beždžionių ir ibisų figūromis, sidabrinių urartų stiliaus sosto kojelių. Manoma, pilkapyje palaidoti turtingo skitų vado, galbūt dalyvavusio žygiuose į Aziją, palaikai. 
Melgunovo pilkapis yra vienas seniausių Juodosios jūros šiaurinės pakrantės skitų paminklų. Radinius saugo Ermitažas, Sankt Peterburgas.