google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Barauskas (1934)

Biografija

1952–1953 m. Kėdainių rajono laikraščio „Tarybinis kelias“ bei Kauno srities laikraščio „Kauno tiesa“ etatinis literatūrinis darbuotojas, vėliau Eltos neetatinis korespondentas Kėdainių rajone. 1953–1957 m. LLKJS Kėdainių rajono komiteto I-asis sekretorius. 1960–1962 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto radijo redaktorius, televizijos laidų vaikams ir jaunimui vyr. redaktorius. 1962–1963 m. žurnalo „Žemės ūkis“ atsakingasis sekretorius. 1963–1971 m. žurnalo „Genys“ vyr. redaktorius. 1966 m. baigė Aukštosios partinės mokyklos prie SSKP CK žurnalistikos skyrių. 1971–1984 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ vyr. redaktorius.  1985–1987 m. Lietuvos kino studijos Dokumentikos vyr. redaktorius. 1994 m. redagavo savaitraštį „Lietuvos darbininkas“, buvo Respublikinių profsąjungos kultūros rūmų direktoriaus pavaduotojas.
Parašė apybraižų, reportažų. Jo tekstais kompozitoriai sukūrė per 600 dainų, mažąją operetę „Meškino liga“. 
Lietuvos vyresniojo amžiaus žmonių konfederacijos prezidentas. Liberalų ir centro sąjungos narys.
Korėjos sąsiauris

Korėjos sąsiauris (kor. 조선해협, jap. 対馬海峡) yra jūros kelias tarp Pietų Korėjos ir Japonijos, jungiantis Rytų Kinijos ir Japonijos jūras Ramiojo vandenyno šiaurės vakaruose.

Geografija

Šiaurėje sąsiaurį riboja Korėjos pusiasalio pietryčių krantas, o pietose – pietvakarių Japonijos salos Kiūšiū ir Honšiu salos. Jis yra 200 km pločio ir vidutiniškai 90-100 m gylio.
Cušimos sala sąsiaurį dalija į dvi dalis. Busano sąsiauris gilesnis (iki 227 m) ir siauresnis nei Cušimos sąsiauris.

Srovės

Kuro Šio srovės šaka eina per sąsiaurį ir kartais vadinama Cušimos srove. Atsirandanti šalia Japonijos salų ši šiltoji srovė teka per visą Japonijos jūrą ir skyla prie Sachalino salos krantų, toliau teka į Ramiojo vandenyno šiaurę per sąsiaurį į šiaurę nuo Hokkaido ir Ochotsko jūrą į šiaurę nuo Sachalino salos prie Vladivostoko. Vandens masių charakteristikos labai varijuoja dėl mažai druskingų Korėjos ir Kinijos pietrytinių krantų vandenų.

Ekonominė reikšmė

Per šį sąsiaurį eina daugybė tarptautinių laivybos kelių, įskaitant ir vedančius į Pietų Korėjos uostus. Tiek Pietų Korėja, tiek Japonija apribojo savo pretenzijas į sąsiaurį 3 jūrmylėm nuo kranto, kad sąsiauriu būtų laisvas judėjimas.
Keleivių keltai nuolat zuja per Korėjos sąsiaurį. Komerciniai keltai iš Busano Pietų Korėjoje plaukia į Fukuokos, Cušimos, Šimonosekio ir Hirošimos uostus Japonijoje. Be to, keltai jungia Cušimos salą su Fukuoka, o Pietų Korėjos Jeju salą – su likusia Korėja. Keltai, jungiantys Pietų Korėjos ir Japonijos uostus, irgi plaukia šiuo sąsiauriu.

Mongolų invazija

Jungtinis mongolų, Kinijos ir Korėjos laivynas perplaukė sąsiaurį ir bandė įsiveržti į Japoniją 1274 m. ir 1281 m. Jie smarkiai nusiaubė Cušimos salą pakeliui, bet nesugebėjo nugalėti Japonijos. Taifūnas (kamikadzė, paprastai verčiama „dieviškas vėjas“) išgelbėjo Japoniją nuo chano Chu Bi Lajaus vadovaujamo mongolų laivyno 1281 m.

Wokou ir Oei Invazija

Kai mongolai nusiaubė Cušimos salą, ji tapo Wokou (Japonijos piratų) baze. Korėjos Čioson dinastija 1419 m. pasiuntė laivyną į Cušimos salą sunaikinti piratus, bet salos užimti nepavyko. Po to Korėja sutiko praplėsti Japonijai ribotas prekybos privilegijas mainais į piratų sutramdymą.

Cušimos mūšis

Cušimos mūšis tarp Japonijos ir Rusijos laivynų 1905 m. gegužės 27-28 dienomis įvyko Cušimos sąsiauryje. Rusijos laivynas iš esmės buvo sunaikintas.
Pasaulėžiūra (laikraštis)

Pasaulėžiūra – gyvenimui aiškinti dvisavaitinis laikraštis, leistas 1934–1935 m. Kaune.

Istorija

Laisvamaniškos orientacijos laikraštį, vėliau tapusį žurnalu, leido Napoleonas Indrašius, L. Indrašienė, nuo 1935 m. – N. Petronis. 1934 m. Nr.12-17 vadinosi „Pasaulėžiūra ir gyvenimas“. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. Išėjo 24 numeriai.
Nagrinėjo filosofijos, etikos, psichologijos, religijos ir kt. klausimus. Bendradarbiavo K. Čeplinskas, Jonas Grinius, J. Gobis, A. Puodžiukynas, M. Stonys, F. Šulcas, Paulius Slavėnas, J. Vaišnoras, Vydūnas ir kt.
Redagavo J. Benesevičius, Napoleonas Indrašius, L. Indrašienė, V. Kuraitis.
Vytautas Mažeika (1933)

Biografija

Mokytojo darbą pradėjo 1952 m. Šilo Pavėžupyje. 1962 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.
Dirbo Šaukėnų, Telšių mokyklose. 1975-1993 m. Šiaulių 9-osios ir 11-osios vidurinės mokyklos mokytojas. 1984 m. 11-oje vidurinėje mokykloje įkūrė muziejų ir jam vadovavo. 1993-2000 m. Šeduvos vidurinės mokyklos mokytojas, vadovavo Šeduvos vidurinės mokyklos istorijos Antano Bukausko vardo muziejui. Išėjęs į ištarnautą poilsį, vėl apsigyveno Šiauliuose ir įsijungė į kraštotyros veiklą, tyrinėjo Lieporių mikrorajono ir apylinkių istoriją. Parengė kraštotyros darbus „Lieporiečių pasakojimai“, „Atmintinos vietos Lieporiuose“, „Lieporių rajono pakraščiais“, „Sentikiai Kužių seniūnijoje“ ir kt. 
Lietuvos kraštotyros draugijos narys nuo 1966 m.
Volungiai (Šiauliai)

Istorija

TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Bubių apylinkės „Tarybinio artojo“ kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

KURŠĖNAI – 26 km 
 Kurtuvėnai – 6 km 
 Čeprečiškė – 1,2 km
Blužgalis – 4 km
ŠIAULIAI – 22 km 
 BUBIAI – 6 km
Paširvis – 3 km
Šiliškė – 2,1 km
Pageluvis – 0,6 km
Simoniškė – 1,5 km
Bazilionai – 1 km
Grupinė psichoterapija

Grupinė psichoterapija arba psichoterapinė grupė – viena iš psichoterapijos formų, kai konkrečiam tikslui suburta grupė žmonių, padedant specialistui, reguliariai susitinka psichologiniam darbui: sprendžia vidinius konfliktus, mokosi atsipalaiduoti, bendrauti, pažinti save.

Istorija

Šiuolaikinės grupinės psichoterapijos pradininkais laikomi XX amžiaus pradžioje JAV dirbę psichoterapeutai Joseph H. Pratt, Trigant Burrow ir Paul Schilder. Vėliau grupinę psichoterapiją plėtojo Jacob L. Moreno, Hyman Spotnitz ir Irvin Yalom. Pastarojo grupinės psichoterapijos modelis tapo itin populiariu visame pasaulyje.
Rudoji versmelė

Rudoji versmelė, taip pat Sabalunkų šaltinis – valstybinis gamtos paveldo objektas, esantis Gražutės regioniniame parke, Zarasų rajone, Salako miestelio pietrytiniame pakraštyje  (paribyje su Sabalunkų kaimu), apie 100 m į pietus nuo kelio  179  Dusetos–Degučiai–Dūkštas , kairiajame Bebrinės (Bebrynės) upelio krante. Netoli tilto per Bebrinę pastatyta nuoroda į šaltinį. 2019 m. kovo mėn. duomenimis, šaltinis nebuvo pritaikytas lankymui: nėra tako nuo plento, neįrengta infrastruktūra.
Versmelė paskelbta saugoma Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1985 m. kovo 5 d. įsakymu Nr. 15.
Versmė trykšta iš po didelių akmenų, Bebrynės upelio kairiajame šlaitelyje. Protaka nuklota ryškiai rudomis geležingomis nuosėdomis  (pagal jų spalvą versmei suteiktas pavadinimas). Šaltinio vanduo už 6–7 m įteka į Bebrynės upelį. Aplink šaltinį plyti pievos, reti daržai. Artimiausia sodyba yra už 100 m nuo šaltinio ištakų. Šaltinio vanduo šaltas, bekvapis, skonis būdingas vandeniui, turinčiam daug geležies.  
Istorikai ir tautosakininkai yra surinkę vietinių gyventojų pasakojimų apie Rudąją versmelę. Netoli versmelės įsikūrę žmonės tvirtina, kad šaltinio vanduo tikrai esąs „daktarų pripažintas sveikas vanduo“. Tačiau yra tokių, kurie sako esą versmelės vanduo yra pernelyg rūdingas ir kad prieškaryje žmonės vandenį semdavosi ir naudojo gydymo tikslais iš kitos versmės, kuri tryško netoli vienos kaimo sodybos. Salake kalbama, kad kas visas prieš saulės tekėjimą ryte, niekam nematant, nusiprausia Rudosios versmelės vandeniu, tas atjaunėjęs.

Geologija

Šaltinis yra kylantis, nuolatinio veikimo, vidutinio vandeningumo, turintis reikšmingą debitą – 2,21 l/s. Vanduo šaltas (temperatūra – 7,2°C), bekvapis, turintis skonį, būdingą vandeniui su daug geležies. Ištirpusio deguonies – 0,49 mg/l, pH – 7,47. Vanduo pasižymi redukcine aplinka (rH – 11,6). Vanduo gėlas, turi daug mineralinių medžiagų, kietas (lengvai pašalinamas kietumas). Vandenyje didelis kiekis (2,1 mg/l) geležies, mažai ištirpusio deguonies. Bendroji mineralizacija - 574 mg/l. Kalcio, magnio hidrokarbonatinis vanduo.
Katalikų enciklopedija

Katalikų enciklopedija (angl. Catholic Encyclopedia) – 1913 m. išleistas angliškas žynynas. Išleido Romos Katalikų Bažnyčia.
Joje pateikiama ir aprašoma Katalikų Bažnyčios bei katalikų tikėjimo istorija, teorija, praktika, krikščionybės istorija. Pakartotinis leidimas – 1922 m.

Istorija

Žinynas pradėtas rengti 1905 m. sausio 11.
Redaktoriai – Charles G. Herbermann (profesorius, lotynistas, bibliotekininkas, College of the City of New York), Edward A. Pace (filosofijos profesorius, Catholic University), Condé B. Pallen (redaktorius), Rev. Thomas J. Shahan (Bažnyčios istorijos profesorius, Catholic University) ir John J. Wynne (jėzuitas, „The Messenger“ (Pasiuntinys) redaktorius.
Autoriai pirmą kartą susitiko „Messenger“ redakcijoje, Niujorke ir kartu dirbo iki pat 1913 m. balandžio 19.
Aktualesnė versija („Catholic University of America“) išleista pavadinimu Naujoji katalikų enciklopedija („New Catholic Encyclopedia“), 1967 m. ir 2002 m.
Antrasis Sudano pilietinis karas

Konflikto eiga

Pirmasis Sudano pilietinis karas baigėsi, kai buvo pasirašyta Adis Abebos sutartis. Pagal ją 1972 m. pietiniam Sudanui buvo suteikta atskira autonomija.
Tačiau netrukus įtampa tarp regionų vėl pradėjo augti. Ypač tai atsispindėjo, kuomet aštunto dešimtmečio pabaigoje Sudano prezidentas Gaafar Nimeiry norėjo kontroliuoti pietiniame Sudane rastus naftos gręžinius. 1983 m. prezidentas, spaudžiamas šiaurėje vyravusių islamistų, paskelbė Sudaną islamo respubliką, tokiu būdu prijungiant ir pietinį Sudaną. Pietų Sudano autonomija buvo sugriauta ir sustabdytas Adis Abebos sutarties galiojimas. Taip prasidėjo antrasis pilietinis karas.
Tuo pačiu metu pietiniame Sudane, kaip atsvara Sudano vyriausybei, susikūrė Pietų Sudano išsilaisvinimo judėjimas. Šis judėjimas kovojo už Pietų Sudano nepriklausomybę. Pirmuoju judėjimo vadovu tapo John Garang.
1989 m. susikūrė nacionalinis demokratijos aljansas, kuris jungė 13 politinių judėjimų ir partijų. Šis judėjimas aktyviai priešinosi Sudano vyriausybės veiksmams ir karo plitimui. Būtent šis aljansas pastūmėjo kovojančias puses pasirašyti Naivašos taikos sutartį. Tai buvo padaryta 2005 m. sausio 9 d. Nairobyje.
Po konflikto praėjus 6 metams buvo surengtas Pietų Sudano nepriklausomybės referendumas. Jo rezultatai (98.83% balsavo už Pietų Sudano nepriklausomybę) leido 2011 m. liepos 9 d. Pietų Sudaną paskelbti nepriklausoma respublika.
Ato Boldon

Biografija

Profesionalią karjerą sportininkas pradėjo 1991 m. 1992 m. sprinteris atstovavo savo šaliai olimpinėse žaidynėse. Abiejuose 100 m ir 200 m sprinto bėgimo rungtyse sportininkas neįveikė pirmo etapo. Tais pačiais metais sportininkas iškovojo du aukso medalius pasaulio jaunimo čempionate. Po metų sportininkas debiutavo 1993 m. pasaulio čempionate, kuriame medalių iškovoti sportininkui ir vėl nepavyko. Po dvejų metų Boldon vėl įveikė pasaulinį normatyvą. Šįkart 100 m bėgimo finale lengvaatletis distanciją įveikė per 10,03 s ir pelnė bronzos medalį. Nuo to laiko sportininkas tapo vienu pajėgiausiu to meto planetos sprinterių. 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Boldon iškovojo du bronzos medalius ir tapo aštuntuoju olimpiniu medalininku savo šalies istorijoje. Po metų lengvaatletis pasaulio čempionate iškovojo aukso medalį 200 m bėgime ir tapo pirmuoju savo šalies pasaulio čempionu. 1998 m. Boldon tapo Sandraugos žaidynių čempionu. 2000 m. Sidnėjaus olimpiadoje sprinteris pelnė dar du medalius. Po metų sportininkas iškovojo bronzą 2001 m. pasaulio čempionate. 2004 m. olimpinių žaidynių metu sportininkui nepavyko įveikti pirmo etapo todėl Boldon pasitraukė iš profesionalios lengvosios atletikos.
Murska Sobota

Bruožai

Murska Sobota buvo Jugoslavijos šiauriausiasis miestas, jis tai pat priklausė Slovėnijai arba Vengrijai, keičiantis valstybių sienoms. Vengrai mieste vis dar sudaro 3000 žmonių mažumą. 1919 m. čia buvo įkurta Prekmurje respublika ir miestas tapo jos sostine. 1991 m. vykstant dešimties dienų karui tarp Slovėnijos ir Jugoslavijos armijų, Murska Sobota buvo bombarduota iš oro, nebuvo nei nuostolių, nei matomos žalos. Šiandien Murska Sobota yra ramus miestas, kurio ekonomika yra paremta regionininiu administravimu, lengva pramone, komercija ir spa turizmu.
Verakrusas (miestas)

Istorija

Senovėje dabartinio miesto vietoje gyveno olmekai. 1519 m. Ernanas Kortesas įkūrė La Villa Rica de la Vera Cruz uostą ir miestą, iš kur pradėjo savo pergalingą žygį į Tenočtitlaną. Verakrusas tapo pagrindiniu Naujosios Ispanijos uostu, per kurį buvo transportuojami Meksikos turtai ir kroviniai iš Filipinų (per Akapulko uostą). Uostas nuolat kentėjo nuo piratų antpuolių, todėl 1565 m. įrengtas fortas (vėliau keliskart plėstas). 1873 m. Verakrusą su šalies sostine sujungė geležinkelis.
MFK Zemplín Michalovce

Istorija

Įkurtas kaip Športový klub Michalovce 1912 m.
Vladas Navikas

Biografija

1976 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. Smilgių Žemės ūkio bendrovės direktorius.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys.
Žemės ūkio bendrovių asociacijos narys, Kiaulių augintojų asociacijos viceprezidentas. Sutuoktinė Birutė, vaikai Jolanta, Egidijus.
Metonimija

Metonimija (sen. gr. μετωνυμία – „anapus pavadinimo“) – sudėtingos sąvokos kitimas paprasta, konkrečia, dažniausiai vietoj visumos pasakojama dalis. Reikšmė perkeliama remiantis loginiais ryšiais, erdvės, laiko, priežasties ir pasekmės. Būdingiausia prozoje. Metonimijos rūšys, arba metonimijos grupės tropai, yra antonomazija, sinekdocha, hiperbolė, ironija.
Metonimijos pagal išraišką yra skirstomos į paprastąsias ir išplėtotas. Paprastos – lakoniškos, trumpos (2,3 žodžiai), glaudžiai susiję su gretinamuoju žodžiu. Pagal tai paprastosios metonimijos skirstomos į: metoniminį epitetą (žaliaskarė eglė), medžiagos metonimiją (vario klevai), vietos metonimiją (dūmuos paskendus kavinė), priklausomybės metonimiją („Mėgau Grygą ir Čiurlionį mėgau“ – omeny turima jų kūryba).
Laisvės premija

Laisvės premija – kasmetinė premija, įteikiama fiziniam arba juridiniam asmeniui, nusipelniusiam laisvei, demokratijai ir žmogaus teisėms. 2011 m. rugsėjo 15 d. ją įsteigė Lietuvos Respublikos Seimas. Premija siekiama įvertinti asmenų ir organizacijų laimėjimus ir indėlį ginant žmogaus teises, plėtojant demokratiją, skatinant tarpvalstybinį bendradarbiavimą kovojant už Rytų ir Vidurio Europos tautų laisvą apsisprendimą ir suverenitetą.
Premija įteikiama Laisvės gynėjų dieną – sausio 13-ąją, istorinėje Kovo 11-osios akto salėje. Premiją Seimui siūlo įteikti Seimo Laisvės premijos komisija, o pretendentus komisijai gali siūlyti visi asmenys .
Neolito revoliucija

Neolito revoliucija – XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Gordono Čaildo įvesta sąvoka. Šia sąvoka norėta pabrėžti didžiulius akmens amžiaus žmonių gyvenimo poslinkius, kurie įvyko perėjus nuo klajokliškos gyvulininkystės bei rankiojimo–medžioklės prie žemdirbystės ir gyvulininkystės. Holocene, prieš maždaug 10–11 tūkstančių metų žmonės tapo sėslūs, kūrė nuolatines gyvenvietes. Anot mokslininko, tai vienas iš lemtingiausių įvykių žmonijos istorijoje.
Korsikietiška vendeta

Turinys

Korsika – nedidelė sala, kurioje visi yra arba giminės, arba vieni kitus pažįsta.
Po to, kai miestelyje penketas brolių – mafijozų nužudo policininką su žmona, jo motina prisiekia atkeršyti. Bėda ta, kad šeimoje daugiau nėra vyrų, o jos sūnėnas, taip pat policininkas, neketina vykdyti vendetos. Motinai nelieka nieko kito, kaip pasitelkus į pagalbą dvi taip pat garbaus amžiaus drauges, vykdyti keršto misiją pačioms...
Mintis (laikraštis)

Mintis – lietuvių karo pabėgėlių laikraštis, ėjęs 1946–1949 m. Memingene, Vokietija.

Laikraštis

1946 m. vasarį–gegužę ėjo kas dvi savaites, gegužę–lapkritį – kasdien (pirmasis lietuvių dienraštis Vokietijoje), vėliau – 3 kartus per savaitę. Už antitarybinius straipsnius JAV karinė cenzūra 22 kartus perspėjo uždarysianti. 1949 m. liepos 15 d. susijungė su laikraščiu „Mūsų kelias“, 1949–1950 m. ėjo pavadinimu „Lietuvis“. Išėjo 592 numeriai. Tiražas iš pradžių 3000 egz., 1946 m. lapkritį – 12 000 egzempliorių. 
Bendradarbiavo Antanas Laukaitis, Juozas Liūdžius, Antanas Sabaliauskas, Vincas Trumpa.
Vytautas Lupeika

Biografija

1989 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, vandenviečių meistras.
1957-1975 m. Elektros montavimo darbų valdybos darbų vykdytojas, 1976-2010 m. AB „Klaipėdos vanduo“ elektrocecho vandens stočių viršininkas, 2001 m. DNB „Kvantas“ elektrotechnikas.
1990–1995 m. Klaipėdos miesto tarybos deputatas, 1995–1997 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 
Klaipėdos Vytautų klubo narys, Žvejų rūmų choro „Klaipėda“ narys, Seimo nario E. Jurkevičiaus visuomeninis padėjėjas, Klaipėdos miesto „Aš-pilietis“ 2008 nominantas, Klaipėdos senjorų krepšinio „65+“ komandos žaidėjas. 2017 m. išrinktas į Klaipėdos m. Versmės seniūnaičius.
Gintautas Miliauskas

Biografija

1978 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1995 m. stažavo Japonijos centriniame elektros tyrimo institute Tokijuje. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1978 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) bendradarbis, nuo 2000 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritys – šilumos ir masės mainai išpurkštų skysčių sistemose, spektrinės spinduliuotės ir sudėtinės šilumos pernašos modeliavimas pusskaidrėse terpėse, nestacionariųjų šilumos ir masės pernašos procesų sąveikos determinavimas garuojant skysčių lašeliams. Sukūrė naują išpurkšto skysčio lašelių šilumos ir masės mainų analitinio ir skaitinio tyrimo metodiką, kuri leido įvertinti garuojančių lašelių terminės būsenos ir falinių virsmų intensyvumo kitimo dėsningumus.
Paskelbė daugiau kaip 130 mokslinių straipsnių, iš jų daugiau kaip 40 užsienio spaudoje. Parengė „Aiškinamąjį šiluminės ir branduolinės technikos terminų žodyną“ (su kitais, 2004 m.).
Gedikai

Istorija

Kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 7 šeimos. Nuo 1820 m. priklausė Vilkėno dvarui. 1880-1882 metais, vykstant Vilkėno dvaro žemių atribojimui, kaimo gyventojai kovojo dėl savo naudojamų plotų išsaugojimo. Pokaryje rezistencinėje kovoje dalyvavo Petras Lomsargis, Eduardas Tarvydas (žuvo 1952 m. kovo 12 d. Stirpeikose) ir kt. Sovietmečiu Gedikuose buvo pradinė mokykla, kurioje daug metų išdirbo mokytoja Janina Pleikytė-Raibienė.
Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubas

Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubas – aeroklubas nuo 1947 m. įsikūręs Kyviškių aerodrome.

Istorija

Aeroklubas įkurtas Kyviškėse 1947 m. Lietuvos TSR buvo didžiausia akrobatinio skraidymo sporto vystymo organizacija Lietuvoje.
Lietuvos Respublikos Nepriklausomybės atkūrimo ir įtvirtinimo periodu aeroklubo iniciatyva Kyviškių aerodromas, lėktuvai ir technika, siekiant šią bazę geriau panaudoti valstybinėms reikmėms, buvo perduoti karinėms struktūroms.
1997 m. Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubas tapo savarankiška visuomenine organizacija. Pirmieji lėktuvai klube atsirado tik 2003 m.
Aeroklubo prezidentas Jurgis Kairys. Akrobatinio skraidymo mokytis atvyksta lakūnai iš Suomijos, Vokietijos, Estijos, Latvijos, kitų užsienio šalių. Kiekvienais metais Kyviškėse rengiamos akrobatinio skraidymo Advanced kategorijos Lietuvos rinktinės treniruočių stovyklos, įvairių kategorijų akrobatinio skraidymo varžybos.
Akrobatinio skraidymo Advanced kategorijos Lietuvos komanda, kurią sudaro Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubo nariai, reguliariai dalyvauja Pasaulio ir Europos čempionatuose. Nuo 2011 m. aeroklube veikia vaikų sklandymo mokykla.
2011 m. birželio 3 d. Lietuvos Civilinės aviacijos administracija (CAA) išdavė Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubui mokymo įstaigos akreditavimo pažymėjimą, kuris suteikia teisę permokyti aviacijos specialistus skraidyti akrobatiniais lėktuvais Jak-52 ir kitais atitinkamo tipo akrobatiniais lėktuvais, suteikiant akrobatinio skraidymo piloto kvalifikaciją. Taip pat Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubui suteikta teisė ruošti akrobatinio skraidymo pilotus-intruktorius.
Tebešpolis

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas kilo nuo lenkiško žodžio czebać – genėti. XVIII a. pradžioje iš Švenčionių apylinkių į apleistas, užžėlusias, dvarui priklausančias pievas atsikraustė pirmieji žmonės, kurie pradėjo genėti laukymes, įsisavinti naujus plotus, ūkininkauti.

Aplinkinės gyvenvietės

Gaspariškiai – 2 km
Sąvaržėlė

Sąvaržėlė – kanceliarinė priemonė, naudojama susegti popieriaus lapus taip, kad juos po to nesunku būtų ir išsegti. Dažniausiai gaminamos iš metalinės vielos, ilgis apie 1-3 cm, ilgio ir pločio santykis 3:1. Taip pat gaminamos ir plastmasinės sąvaržėlės.
Europos anglių ir plieno bendrija

Europos anglių ir plieno bendrija (angl. European Coal and Steel Community) – viena iš Europos bendrijų, veikusi 1951–2002 m. Būstinė – Liuksemburgas.

Istorija

Įsteigta 1951 m. Paryžiaus sutartimi Belgijos, Italijos, Liuksemburgo, Olandijos, Prancūzijos ir VFR.
Steigimo idėjos autorius – Prancūzijos užsienio reikalų ministras R. Šumanas. Pagrindinis bendrijos tikslas buvo sukurti bendrąją anglių ir plieno rinką, panaikinti kiekybinius apribojimus, muitus ir mokesčius.
Anglių ir plieno rinkos administravimas perduotas Vyriausiajai valdybai, sudarytai iš valstybių narių vyriausybėms nepavaldžių tarptautinių tarnautojų. 1967 m. įsigaliojus Sujungimo sutarčiai, EAPB pagrindinėmis institucijomis tapo Europos Komisija, Europos Sąjungos Taryba, Europos parlamentas ir Europos Teisingumo Teismas. 2002 m. pasibaigus Paryžiaus sutarties galiojimui, visas turtas ir finansiniai įsipareigojimai perduoti ES, o vietoje EAPB įkurtas Anglių ir plieno sektorių tyrimų fondas.
Ežeryno titnago kasyklos

Tyrimai

Ežeryno titnago kasyklas iš pietų juosia Aksupė, rytuose prieina nusausinta pelkė, buv. ežeras. Kasyklas 1959 m. atrado Konstantinas Jablonskis. 1964 m. Istorijos institutas (vadovė Rimutė Jablonskytė-Rimantienė) ištyrė 22 titnago skaldymo aikšteles, buvusias šalia smėlio pylimų. Dirbiniai rasti po viršutiniu miško žemės sluoksniu, daugiausia įvairios nuoskalos ir skeltės, skaldytiniai, nebaigti dirbiniai. Taip pat rasta titnaginių įrankių, primenančių kapliukus.
21 aikštelė priskiriama vėlyvojo paleolito kultūroms – Arensburgo kultūrai, Bromės kultūrai, Svidrų kultūrai, Federmeserio kultūrai. Aptikta ir neolito pirmosios pusės laikotarpio aikštelė su titnago dirbiniais (smulkiais antgaliais, mažais netaisyklingais gremžtukais, ovaliais kirveliais) bei keramika, liesinta grūstų sraigių bei augalinėmis priemaišomis, puošta įspaudais. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Širmės kalnas

Senovės gyvenvietė

Janapolės senovės gyvenvietė, vadinama Širmės kalnu, 1998 m. buvo įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 13030). 1979 m. žvalgomosios archeologinės ekspedicijos metu vykdyti Daktariškės, Širmės kalno I, III ir IV akmens amžiaus gyvenviečių tyrinėjimai. Senovės gyvenvietė yra į pietus nuo Širmės kalno, 3 m žemiau jo viršūnės. Per senovės gyvenvietės teritoriją eina lauko keliukas, o jos pietinė dalis paversta pieva, kuri vasaromis nušienaujama.

Piliakalnis

Širmės piliakalnis lokalizuojamas dešiniajame Virvytės upės krante, šalia Janapolės nusausinto Biržulio ežero vakarinėje pakrantėje. Šiose teritorijose pirmieji gyventojai įsikūrė dar mezolite. Tam laikotarpiui priskiriama ir Širmės kalno 3 mezolito stovykla. Vėlyvajame neolite ir žalvario amžiuje šiose vietose žmonių gyventa ypač tankiai. Čia rasta 12 to laiko žvejų gyvenviečių ir 1 laidojimo vieta Patilčio kaime.
Janapolės bendruomenė renkasi ant Širmės piliakalnio paminėti Saulės mūšį, baltų vienybės dieną, rudens lygiadienį. Kartu su Varnių regioninio parko direkcija ji organizuoja kalnų sąšauką. Sąšaukos tikslas – aplankyti baltams atmintinas vietas, uždegti ugnis ant kalnų ir sujungti baltų tautas bei žemes. Čia užkuriamas didelis laužas, kuris gerai matomas apylinkėse, kaip ir kiti liepsnojantys laužai ant gretimų piliakalnių.