google/wiki40b huggingface dataset:
Biržų Lauko piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Padievyčio piliakalnis 14 km
Bilionių piliakalnis 17 kmKazokų piliakalnis 7 kmRubinavo piliakalnis 6 kmVaičių piliakalnis 1 kmIndijos piliakalnis 3 km
Kreivių piliakalnis 6 km
Kuturių piliakalnis 8,5 km
Pagramančio piliakalnis 8 km
Cyplė

Išvaizda

Cyplė mažesnė už didžiąją antį. Patino kakta ir viršugalvis balsvai gelsvi. Kita galvos dalis ir kaklas kaštonininės spalvos, aplink akis išmargina smulkiomis juodomis dėmelėmis. Viršutinė kūno dalis pila su smulkiu skersiniu raštu. Antuodegio vidurys baltas, šonai juodi. Didelė dalis viršutinių sparno dengiamųjų plunksnų baltos. Pagurklis ir dalis krūtinės rausvai pilki. Kūno šonai su pilkais ruoželiais. Pilvinė pusė balta. Snapas ir kojos tamsiai pilkos spalvos. Rainelė ruda.
Patelės nugarinė pusė ruda, galva išmarginta tamsiomis dėmelėmis, nugaros plunksnų kraštai šviesūs. Nugarinė pusė ruda su ryškiai rudais plunksnų pakraščiais. Jaunikliai panašūs į patelę.

Paplitimas

Euraijoje cyplė paplitusi nuo Skandinavijos iki Ochotsko jūros. Arealas sieka Barenco jūrą, Kanino, Jamalo, Taimyro pusiasalius, šiaurines Anadyrio baseino sritis. Į pietus paplitusi iki Chankos ežero, Baikalo, Mongolijos, Altajaus, Šiaurės Kazachstano, Volgos vidurupio, pietinės Skandinavijos. Gyvena Britų, Islandijos salose. Žiemoje Vakarų Europoje, Viduržemio jūros pakrantėse, pietinėje ir pietrytinėje Azijoje.
Lietuvoje pastebimos per migraciją, daug cyplių skrenda per Nemuno žemupį, Baltijos pajūrį. Dideli būriai čia sustoja pailsėti, pasimaitinti.
Jonas Mikalojus Rudamina-Dusetiškis

Biografija

Gimė Smolensko kašteliono Petro Rudaminos-Dusetiškio šeimoje. Studijavo Vilniaus universitete, nuo 1635 m. – Krokuvos universitete. 1636 m. tapo Bolonijos universiteto studentu.  
1633 m. Vilniuje buvo išspausdintas vienas pirmųjų Lietuvoje gamtamokslinis leidinys lot. Illustriora Theoremata et Problemata.... (Pilnas lietuviškas pavadinimas: Garsiausios matematikos, optikos, geometrijos ir sferinės astronomijos teoremos bei problemos, Jėzaus draugijos Vilniaus akademijoje Jono Rudaminos-Dusetiškio, Lietuvos bajoro, fizikos ir matematikos studento, viešai skaitytos ir pateiktos 1633 metais Akademijos spaustuvėje). Tikėtina, kad knygą parašė keli mokslininkai, o Jonas Rudamina-Dusetiškis finansavo jos leidimą ir, pagal tuo metu paplitusią praktiką, buvo įrašytas jos autoriumi.
Valdė Musninkų, Lučajaus, Kamojo, Griškovčiznos ir kitus dvarus. 1639 m. paskirtas Breslaujos vėliavininku, du kartus buvo renkamas deputatu į Lietuvos Vyriausiąjį tribunolą (1640 m. ir 1645 m.). Nuo 1649 m. Breslaujos maršalka ir Usviatų seniūnas. Su husaru pulku dalyvavo 1651 m. žygyje prieš kazokus. Kelyje į Žlobiną susirgo karštine, mirė namuose. Spėjama, kad palaidotas Kamojo bažnyčioje.
Paaluonė

Istorija

1923 m. Lietuvos gyventojų surašyme kaimas vadinosi „Paalonio vs.“.  Jame buvo vienas kiemas, 8 gyventojai.
Arzamaso mašinų gamykla

Arzamaso mašinų gamykla (rus. Арзама́сский машинострои́тельный заво́д) – Rusijos (anksčiau – TSRS) kompanija (gamykla), gaminanti karinę techniką, automobilių atsargines dalis, specialiąją techniką. GAZ grupės (Группа ГАЗ) dalis. Įsikūrusi Arzamase.
Įkurta 1972 m.
Aira Naginevičiūtė-Adomaitienė

Biografija

1987 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose baigė choreografiją, mokytoja Kira Katerina Daujotaitė. Paraleliai stažavosi Austrijoje, JAV, Didžiojoje Britanijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje ir kt. Vėliau studijavusi šokio pedagogiką, baigiamąjį darbą kūrė šiuolaikinio šokio stiliumi, nors viso kurso studijų pakraipa buvo sceninis liaudies šokis.
Šoko Kauno išraiškos šokių kolektyve „Sonata“, 1987–1989 m. buvo „Sonatos“ vadovė. 1989 m. Kaune įkūrė šiuolaikinio šokio grupę „Fluidus“. Nuo 1998 m. LMTA Teatro ir kino fakulteto dėstytoja, Šokio ir judesio katedros docentė. Vaidybos (šiuolaikinio šokio) kurso vadovė. Laisvai samdoma choreografė ir režisierė. Spektakliams būdinga meditatyvinė nuolaika, vidinių žmogaus būsenų analizė, dažnai remiamasi japonų šokio srove buto. Gastroliavo Gruzijoje, Norvegijoje, Švedijoje, Lenkijoje, Estijoje, Anglijoje, JAV ir kt.
2007 m. Šiuolaikinio šokio asociacijos narė-steigėja.

Šokio teatras AIROS

2013 m. gruodžio 22 d. Menų spaustuvės Juodojoje salėje naujai susikūręs šokio teatras AIROS pristatė savo pirmąjį spektaklį "Chimeros karoliai". Spektaklį apie moteris sukūrė choreografė Aira Naginevičiūtė, bendradarbiaudama su kompozitorium Vladu Dieniniu. Pasitelkdamos įvairias konstrukcijas, objektus, aplinką ir savo kūnus šokėjos čia ir dabar kuria garso skulptūras. Teatro buveinė - Kęstučio g. 31-3, LT-08121, Vilnius.
Tiramisu

Tiramisu yra itališkas desertas, gaminamas iš sausainių „pirštelių“, išmirkytų kavoje, kiaušinio trynių ir maskarponės sūrio. Tiramisu gardinamas Marsalos vynu ir kakavos milteliais. Tiramisu receptai buvo pritaikyti įvairiems pudingams, pyragams ir kitiems desertams.
Tiramisu atsiradimo istorijų yra ne viena. Vieni teigia, kad pirmasis toks receptas buvo aprašytas Giovanni Capnist receptų knygoje I Dolci Del Veneto 1983 m. Istorikų teigimu, pirmą kartą Tiramisu buvo paminėtas Sienoje. Ši versija teigia, kad toks gaminys buvo pagamintas didžiojo Toskanos hercogo Kozimo III garbei 1969 m. gruodžio 24 d., kuomet jis aplankė Sienos miestą.
Aidas

Aido naudojimas įvairiose srityse

Jūrose plaukiojantys laivai naudoja prietaisus vadinamus echolotas ir sonaras. Echolotuose aidas naudojamas vandens gyliui po laivu matuoti, sonare – po vandeniu esantiems kūnams aptikti. Šikšnosparniai ir kiti gyvūnai turi sugebėjimą grobiui aptikti arba kliūtims išvengti tamsoje pasinaudojant ta pačia atsispindėjusių bangų savybe. Ši jų savybė vadinama echolokacija.
 Girdimo aido pavyzdys (info)
Gyvybės zona

Gyvybės zona (taip pat Auksaplaukės juosta, Auksaplaukės zona pagal pasakos „Auksaplaukė ir trys meškiukai“ herojės vardą) – astronomijoje vadinama erdvės dalis, kurioje susidariusios tinkamos sąlygos tokiai gyvybei, kokia yra Žemėje atsirasti ir vystytis.
Skiriamos dvi zonos: gyvybei tinkama erdvės dalis apie žvaigždę ir gyvybės zona galaktikoje, kuriai ta žvaigždė priklauso. Tikėtina, kad planetos ir gamtiniai palydovai yra tinkamiausios vietos panašiai į Žemės gyvybei vystytis. Saulės sistemoje gyvybės zona laikoma erdvės dalis, esanti 0,95-1,37 a.v. atstumu nuo Saulės. Gyvybės zonos Galaktikoje tyrimai dar tik prasideda.
Už Saulės sistemos ribų pavyzdžiu galėtų būti Gliese 581 d – ketvirta pagal nuotolį raudonosios nykštukės Gliese 581 planeta (atstumas nuo Žemės ~20 šviesmečių). Teoriškai apskaičiuota, kad ši planeta skrieja gyvybės zona.

Galaktikos gyvybės zona

Rasti tinkamą vietą žvaigždės planetų sistemoje yra dar ne viskas, kas reikalinga gyvybei. Lygiai taip pat svarbu, kur žiūrint galaktikos masteliu yra ta žvaigždė ir jos planetos. Todėl kalbama ir apie galaktikos gyvybės zoną , nors ši sąvoka ir nėra visuotinai pripažįstama.
Iš vienos pusės, planetų sistema turi būti pakankamai arti galaktikos centro, nes ten yra pakankamas sunkiųjų elementų kiekis, reikalingas kietoms, uolingoms planetoms susidaryti. Be to, sunkesni elementai reikalingi kaip pamatas sudėtingoms gyvų organizmų molekulėms, pvz., geležis – hemoglobinui.
Antra vertus, būdama per arti centro planetinė sistema gali patirti katastrofišką susidūrimą su kometomis, asteroidais ar net praskriejančia žvaigžde. Taip pat kyla pavojus patekti į supernovos arba galaktikos centre esančios juodosios skylės spinduliavimo zoną. Tiesa, supernovos spinduliavimo efektas gyviems organizmams dar nėra ištirtas. Spėjama, kad didelė spinduliuotės dozė iš galaktikos centro gali apsunkinti molekulių formavimąsi.
Tyrimai rodo, kad žvaigždėdaros rajonuose, kuriuose didelis sunkiųjų elementų kiekis (arba metalingumas), yra didesnė tikimybė masyvioms planetoms, skriejančioms netoli savo žvaigždės, susidaryti. Šios planetos nesunkiai gali sutrikdyti tokio dydžio kaip Žemė planetos orbitą ir net deformuoti pačią planetą dar iki joje atsirandant gyvybei.
Dėl šių priežasčių yra sudėtinga nustatyti, kur galaktikoje gali būti gyvybės zona.
Manoma, kad mūsų Paukščių Tako galaktikos gyvybės zona yra lėtai besiplečianti sritis maždaug 25 000 šviesmečių (8 kiloparsekų) atstumu nuo Galaktikos centro. Žvaigždžių amžius šioje srityje svyruoja nuo 4 iki 8 milijardų metų. Kitos galaktikos pasižymi kitokiomis savybėmis nei Paukščių Takas, todėl ir jų gyvybės zona gali būti didesnė arba mažesnė, o gali ir visai jos nebūti.
Klaipėdos baldai

Istorija

1954 m. įsteigtas Klaipėdos baldų fabrikas, pradėjęs gaminti pirmuosius baldus. Buvo numatyta gaminti vieno modelio paprastos konstrukcijos drabužių spintas, tačiau be spintų gamybos (91 % produkcijos) fabrikas taip pat tiekė pjautinę medieną, įvairius plataus vartojimo reikmenis (avalynės dėžes, veidrodžių rėmus, tualetinius stalelius, karnizus).
1975 m. baldų fabrikas buvo sujungtas su Rietavo medžio apdirbimo kombinatu į baldų gamybinį susivienijimą „Klaipėda“.
1993 m. kovo 3 d. Įmonė buvo privatizuota. Naujai įregistruota bendrovė - AB „Klaipėdos baldai“. Pagrindinis jos akcininkas – UAB "SBA Furniture Group" (72,35%).
Bendrovės naujienos

Bendrovės naujienos – AB „Vilniaus Vingis“ savaitraštis, leistas nuo 1995 m. vasario 24 d. ki 1998 m. Vilniuje.

Istorija

Redaktorės: Audronė Nugaraitė (1995 m.) D. Paškauskienė (1995–1997 m.) Raimonda Karosaitė (1997–1998 m.). Tiražas 800–1000 egz.
Sergijev Posadas

Istorija

Įkurtas 1742 m. kaip Сергиевский (Сергиев) Посад. Miesto istorija glaudžiai susijusi su Švč. Trejybės-Sergijaus vienuolynu, įkurtu dar XIV a. 1919 m. suteiktos miesto teisės ir Sergijevo (Сергиев) vardas. 1930 m. pervadintas TSKP veikėjo V. Zagorskio garbei Zagorsku (Загорск), bet 1991 m. sugrąžintas istorinis Sergijev Posado (Сергиев Посад) vardas.
Lauko darbininkas

Lauko darbininkas – Lietuvos žemės ūkio darbininkų profsąjungos mėnesinis laikraštis, leistas 1924–1925 m. Kaune.

Istorija

Leido profsąjungos Centro valdyba. Spausdino Raidės spaustuvė. Išėjo 15 numerių.
Informavo apie jos veiklą, svarstė žemės ūkyje dirbančių žmonių reikalus, žemės reformos klausimus, socialinės politikos problemas. Bendradarbiavo A. Dagys, J. Papartis, V. Sakalauskas ir kt.
Atsakingasis redaktorius Juozas Paplauskas.
Endriejavo valsčius

Endriejavo valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Endriejavas.
Martin Fourcade

Karjera

Martin Fourcade žiemos olimpinėse žaidynėse debiutavo Vankuverio žiemos olimpinėse žaidynėse. Laimėjo sidabro medalį 15 km masinio starto rungtyje. 2014 m. Sočio žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo aukso medalius persekiojimo rungtyje bei 20 km lenktynėse. 2018 m. Pjongčango žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo tris aukso medalius.
2010 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo aukso medalį 12.5 km persekiojimo lenktynėse, sidabro medalį 10 km sprinto rungtyje ir bronzos medalį mišrios estafetės rungtyje. 2012 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo tris aukso medalius (10 km sprintas, 12.5 km persekiojimo lenktynės, 15 km masinis startas) bei sidabro medalį 4×7,5 km estafetės rungtyje. 2013 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo aukso medalį 20 km lenktynėse bei keturis sidabro medalius 10 km sprinto rungtyje, 12.5 km persekiojimo lenktynėse, 4×7,5 km estafetės ir mišrios estafetės rungtyse. 2015 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo aukso medalį 20 km lenktynėse bei sidabro medalį mišrios estafetės rungtyje ir bronzos medalį 4×7,5 km estafetės rungtyje.

2011/2012 m., 2012/13 m., 2013/14 m., 2014/15 m., 2015/16 m. ir 2016/17 m. laimėjo pasaulio biatlono taurę. 2012/13 metų sezone laimėjo visų rungčių (sprinto, persekiojimo, masinio starto ir 20 km lenktynių) mažąsias pasaulio taures.
Merkelis Račkauskas

Biografija

1902–1903 m. Kurtuvėnuose mokė grafo Pliaterio vaikus. 1904 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1904–1906 m. Peterburgo universitete studijavo teisę. 1910 m. baigė Odesos universitetą (klasikinės graikų ir lotynų kalbos). Po studijų mokytojavo Bolgrado (Odesos sritis) ir Chersono gimnazijose, dėstė klasikines kalbas.
1920 m. su šeima grįžo į Lietuvą, pradėjo dirbti Panevėžyje. 1921–1923 m. Panevėžio gimnazijos, mokytojų seminarijos mokytojas. 1923–1927 m. Mažeikių gimnazijos direktorius ir Lietuvos universiteto dėstytojas. 1927–1940 m. Švietimo ministerijos vidurinių mokyklų inspektorius-vizitatorius.
1940–1941 m. Kauno 3-osios gimnazijos direktorius. 1941–1944 m. Kauno suaugusiųjų gimnazijos mokytojas. 1944–1949 m. Kauno, 1949–1967 m. Vilniaus universiteto klasikinės filologijos profesorius.
1993 m. Mažeikių vidurinei mokyklai (nuo 1996 m. gimnazija) suteiktas Merkelio Račkausko vardas.
Brolis Karolis Račkauskas-Vairas, anūkas Tomas Venclova.

Kūryba

Parengė lotyniškų sentencijų rinkinį (1928 m.), populiarių pasakojimų knygelę „Romėnų senybės“ (1929 m.), Cezario, Horacijaus, Livijaus ir kitų romėnų autorių komentarų, Graikų kalbos gramatiką (1-2, 1930, 1934 m.), romėnų literatūros chrestomatiją „Anthologia latina“ (su J. Vosyliumi, 1-3, 1938–1940 m.), lotynų kalbos vadovėlių aukštosioms (Lotynų kalba, su E. Frolovu, 1952 m.) ir vidurinėms (Lotynų kalbos vadovėlis, su J. Starkumi, 1950 m.) mokykloms.
Išvertė Platono dialogus (1927–1935, 1968 m.), Erazmo Roterdamiečio „Pagiriamąjį žodį kvailybei“ (1947 m.), Lukrecijaus „Apie daiktų prigimtį“ (1964 m.). Paskelbė straipsnių iš antikinės literatūros.
Paliko atsiminimų rankraščių apie Žemaitiją ir Šiaulius.
Raudonė (Nemunas)

Geografija

Raudonės upelis aukštupyje prasideda ties Adomaitiškės kaimu, išteka iš žvyrkelio  1702  Šimkaičiai–Stakiai–Graužėnai  pakelės griovio. Aukštupyje laukuose vystoma žemdirbystė, upelio vaga sureguliuota, prateka dirbamais laukais. Vidurupyje vaga natūrali, smarkiai vingiuota. Pratekėjęs vakarų kryptimi Raudonės miestelio šiaurine dalimi, upelis pasuka į pietus. 130 m į šiaurės vakarus nuo Ražupės ir Raudonės upelių santakos stūkso Raudonėnų piliakalnis. Toliau miškingu šlaitu upelis srūva žemyn į Nemuno slėnį. Žemupyje jis skiria miestelio ir Raudonėnų kaimo ribas. Jo dešiniajame krante įsikūrusios senosios Raudonėnų kapinės.
Šalia kelio  141  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda  praeinančiame dviračių ir pėsčiųjų take įrengtas vienos angos betoninis tiltas, šalia jo išlikusi senoji vandens pralaida. Prateka plentą vakarinėje Raudonės miestelio pusėje, priešingoje nuo Raudonės pilies parko. Toliau Raudonės natūrali tėkmė vingiuoja apie 400 m Nemuno slėniu, patenka į siaurą užutėkį.
Intakai: Vikšrynė, Ražupė (dešinieji).
Įsikūrusios gyvenvietės: Adomaitiškė, Pupkaimis, Raudonė, Raudonėnai.

Etimologija

Upėvardis Raudõnė kildinamas nuo spalvos pavadinimo raudóna. Nuo Raudonės upelio pavadinimo kildinamas Raudonės miestelio vardas. Tos pačios hidrografinės kilmės yra ir šalia esančios Raudonėnų gyvenvietės pavadinimas. Viename iš šio krašto padavimų pasakojama, jog lietuviai šioje vietoje taip smarkiai gynėsi nuo kryžiuočių karių, kad nuo žuvusiųjų kraujo tekančio upelio vanduo nusidažė raudonai. Ir nuo tada upelis imtas vadinti Raudonės upeliu.
XIX a. populiarūs buvo kiti romantiški Raudonės pavadinimo aiškinimai: vietovė tokį pavadinimą gavusi nuo Raudonės pilies, pastatytos iš raudonų plytų. Taip pat nurodoma, kad Raudonės pavadinimas kilęs nuo žodžio „raudoti" – dieną ir naktį taip savo tėvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kęstučio gedėjusi jo dukra Balanda.
Stokaičiai

Istorija

Stokaičių dvaras rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo XVI a. pradžios. Iki 1940 m. dvaras priklausė Maringolcui, turėjo 120 ha žemės. 1923 m. buvo 23 gyventojai.
Iš dvaro pastatų išliko tik mūrinis, liaudiškos architektūros gyvenamasis namas, plūktas molio tvartas, taip pat sodo ir parko fragmentų. Nepriklausomybės metais iš kolūkio dvaro teritoriją nusipirko Vladas Raštutis.
Prie Lolyčios ir Jūros santakos yra dar 1935 m. statytas kabantis tiltas – lieptas. 1945 m. jis sunaikintas, po to vėl atstatytas. Kaime buvo Rimkaus vandens malūnas, pokario metais – ir pradžios mokykla.
Santa Ana de Velaskas

Istorija

Gyvenvietę įkūrė jėzuitų misionierius Julián Nogler 1755 liepos 26 d. kaip Santa Ana de Čikitoso misiją, kuri vėliau buvo pervadinta į Santa Ana de Velaską. Tai viena iš paskutiniųjų jėzuitų įkurtų misijų, įsteigta 12 metų prieš jėzuitų ištrėmimą iš Lotynų Amerikos. 1767 m. išvykus jėzuitams nei bažnyčia, nei religinis ansamblis dar nebuvo baigti, todėl bažnyčią pastatė indėnų bendruomenė, naudodama medžiagas, kurios buvo paruoštos prižiūrint jėzuitų kunigams. Dėl šios priežasties, lyginant su kitomis jėzuitų misijomis, Santa Ana de Velasko bažnyčia yra mažesnė, apsupta mažų kaimiško stiliaus namų. Manoma, kad bažnyčia buvo pastatyta tarp 1770-1780 m. Bažnyčia kaip ir būdinga jėzuitų misijoms yra iš medžio.
1830 m. gyvenvietė buvo provincijos sostinė ir turėjo 2000 gyventojų.
Misija pradėta restauruoti tik tuomet, kai UNESCO įtraukė miestą į pasaulio paveldo sąrašo kandidatus . Katalikų bažnyčia rėmė bažnyčios restauravimą, tačiau UNESCO į pasaulio paveldą įtraukus ne tik religinį kompleksą, bet ir visą miestą, pirmą kartą Čikitanijos teritorijoje buvo atstatomi ir civiliniai pastatai. Bažnyčia buvo restauruota 1997-2001 m. pagal architekto Hans Roth planus, finansavus Austrijos katalikams ir Šveicarijos vyriausybei.

Padėtis

Santa Ana de Velaskas nutolęs 511 km į šiaurės rytus nuo departamento sostinės Santa Kruso ir 45 km į pietryčius nuo provincijos sostinės San Ignasijo de Velaskas.

Kita informacija

Čikitanijos jėzuitų misijos
Nova Kamena

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Jonas Švoba (1942)

Biografija

1960 m. baigė Luokės vidurinę mokyklą, 1960–1965 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultete, 1967–1970 m. žurnalistiką – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete.
1966–1970 m. „Valstiečių laikraščio“ korespondentas, 1970–1983 m. – šio laikraščio Mechanizacijos skyriaus vedėjas, 1983–1992 m. – žurnalo „Statyba ir architektūra“ skyriaus redaktorius. 1992–2007 m. – „Valstiečių laikraščio“ vyriausiasis redaktorius. Daugiausia rašo įvairiais kaimo gyvenimo klausimais.
Elvyra Bungardienė

Elvyra Bungardienė (g. 1935 m. kovo 22 d. Ukmergėje) – Lietuvos choreografė, režisierė, scenografė.

Biografija

Baigusi Leningrado teatro, kinematografijos ir muzikos institutą 1971–1986 m. dėstė klasikinį šokį Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. 1971 m. įkūrė Klaipėdos vaikų choreografinį kolektyvą „Žiogelis“, iki 1994 m. jam vadovavo. Su „Žiogeliu“ gastroliavo TSRS (1974 m., 1977 m., 1979 m.), Prancūzijoje (1980 m.), Japonijoje (1990 m.), Danijoje (1991 m.), Turkijoje (1993 m.) ir kitose šalyse.
Sukūrė ir pritaikė scenai choreografinių spektaklių, teminių siuitų („Mes kuriame pasaką“ 1980 m., „Draugystės vainikas“ 1986 m., „Mes žaidžiame pasaką“, „Gimimo diena“, abi 1989 m., „Puota miške“ 1993 m.).
Juozas Janonis (1934)

Biografija

Baigė režisūrą Vilniaus konservatorijos neakivaizdiname skyriuje. 1961 m. Elektrėnų Lietuvos VRE statybos valdybos, vėliau Lietuvos elektrinės elektrikas. 1963–1967 m. Elektrėnų kultūros rūmų direktorius. 1962–1990 m. vedė ir režisavo Trakų rajono liaudies kapelos „Galvė“ koncertus. 1967–1990 m. Vievio paukštyno elektrošaltkalvis. 1990–1992 m. Aukščiausios Tarybos Jungtinės Sąjūdžio frakcijos referentas. 1992–1993 m. Seimo narys, mandato neteko 1993 m. balandžio mėn. ištaisius Vyriausios rinkimų komisijos klaidą. Nuo 1993 m. žurnalistas. 1995–1997 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, Sąjūdžio seimo tarybos narys. 1989–1991 m. vienas iš Lietuvos darbininkų sąjungos organizatorių, pirmininko pavaduotojas. 1993 m. Tėvynės sąjungos narys. Su žmona Julija užaugino tris sūnus.
Žeimelio gimnazija

Istorija

Motiejus Valančius „Žemaičių vyskupystėje“ rašė, kad 1592 m. mokyklą Žeimelyje įsteigė protestantai, jo manymu, ši mokykla išsilaikė iki 1654 m. Istorikas T. Kallmeyer 1910 m. išleistame darbe užsimena apie mokyklą Žeimelyje, egzistavusią apie 1790 m., pastorius Konradas Šulcas jai yra ruošęs mokymo planą. Rusiška valdžios mokykla Žeimelyje įsteigta apie 1866–1867 m., ji įsikūrė dviejų aukštų valsčiaus pastate. Šiandien iš šios senosios mokyklos yra likę tik pamatai, ant kurių iškilo dabartinė aktų salė ir kitos patalpos. 
XX a. pradžioje mokinių skaičius išaugo. Mokslas trukdavo 4 metus, žeimeliečių vaikai arba mokslų netęsdavo, arba vykdavo mokytis į Bauskę, į Mintaujos gimnaziją po to kai kurie studijavo Tartu universitete. Prasidėjus Pirmąjam pasauliniam karui ši švietimo įstaiga su pertraukomis sugebėjo išsilaikyti. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę 1918 m., po ilgų svarstymų 1920 m. rudenį Žeimelyje atidaryta vidurinė mokykla. Iš pradžių mokyklą tesudarė 2 klasės su 25–40 mokinių. Pirmuoju direktoriumi paskirtas Konstantinas Ramašauskas. 
1925 m. mokykla suvalstybinta. Tais metais mokėsi 90 mokinių, dirbo 8 – 9 mokytojai. Deja, nuo 1927 m. mokinių skaičius ėmė mažėti ir 1929 m. Žeimelio vidurinė mokykla uždaryta. Tačiau 1931 m. Švietimo ministras mokyklą vėl atidarė ir pavadino Žeimelio valdžios vidurine mokykla. Direktoriumi paskirtas Balys Nainys, kuris jai vadovavo iki 1941 m. birželio 14 d. trėmimų (mirė tremtyje 1942 m. Altajaus krašte). Dukterų iniciatyva 2001 m. mokykloje buvo atidaryta paminklinė lenta Baliui Nainiui. 
1935 m. pervadinta į progimnaziją, 1940 m. perorganizuota į 7 klasių nepilną vidurinę mokyklą (tuo metu mokėsi 76 mokiniai). 1947 m. pavadinta Žeimelio gimnazija, įvestas mokestis už mokslą ir sustiprintas vokiečių kalbos mokymas. 1949 m. gimnazija išleido pirmąją 15 gimnazistų laidą. Nuo 1950 m. vėl pavadinta vidurine, 1974 m. jai buvo suteiktas Igno Gaškos vardas (atkūrus Nepriklausomybę, 1990 m. šis vardas panaikintas). 1965 m. lapkričio mėn. iškilo naujas priestatas, o 1971 m. buvo rekonstruotas senasis pastatas. 1981 m. pastatytas 3 aukštų priestatas su sporto sale ir valgykla. Nuo 2000 m. rugsėjo 1 d. tapo profiliuota vidurine mokykla. 2014 m. vasario 25 d. vėl pavadinta gimnazija.
Kazimieras Paulauskas

Kazimieras Paulauskas (1906 m. liepos 11 d. Grūšlaukio kaime, Darbėnų valsčius – 1998 m. spalio 4 d. Tauragėje) – Lietuvos mokytojas ir tautodailininkas, Tauragės garbės pilietis.

Biografija

Gimė žinomo tautodailininko Juozapo Paulausko šeimoje. Brolis Simonas buvo gabus grafikas, sesuo Stanislava – audėja. Kazimieras baigė klasikinę gimnaziją ir Kretingos pedagoginę mokyklą. 
Nuo 1930 m. dirbo Kalnėnų pradinės mokyklos vedėju. Po metų mokytojavo Girdiškėje, vėliau įdarbintas Tauragės apskrities mokyklų inspekcijoje. Sukūrė šeimą. Nuo 1933 m. paskirtas Tauragės pradinės mokyklos Nr. 1 vedėju. K. Paulausko pastangų dėka mieste ant Jūros kranto pastatyta naujas mokyklos pastatas. Čia jis įkūrė 80-ties moksleivių mišrų chorą, kuris pelnė didelį pripažinimą Kaune ir kt. šalies vietose. Vienos berniukų choro pavyzdžiu tauragiškiams daininkams buvo pasiūti koncertiniai jūreiviški rūbai. Pats mokytojas dainavo Tauragės vyrų chore, buvo išrinktas šio muzikinio kolektyvo pirmininku. Jis taip pat priklausė Jaunosios Lietuvos sąjungai, aktyviai bendradarbiavo spaudoje: „Naujojoje Romuvoje“, „Lietuvos mokykloje“, „Skautų aide“, „Mokykloje ir gyvenime“, „Žemaičių  prietelyje“ ir kt.
1940 m. K. Paulauskas perkeltas į Gaurės pradinę mokyklą ir ten netrukus įkūrė chorą, kuris greitai išgarsėjo. Pokaryje paskirtas Tauragės apskrities švietimo skyriaus vedėju. Netrukus buvo apkaltintas antisovietine veikla ir nuteistas kalėti Tikšos lageryje Karelijoje. Po trejų metų paleistas ir grįžo į Lietuvą, ilgą laiką jam nebuvo leidžiama dirbti pedagoginio darbo. Vėliau įsidarbino Tauragės 2-ojoje, po to 1-ojoje vidurinėse mokyklose darbų mokytoju. Šiame mieste jis taip pat organizavo vaikų ir suaugusių chorus, dirigavo dainų šventėse.
Sekdamas savo tėvo pavyzdžiu, didelę dalį laisvalaikio skyrė medžio drožiniams. Iš viso sukūrė apie tūkstantį darbų – koplytstulpių, skulptūrėlių, koplytėlių. Naudojo ąžuolo ir liepos medieną, kai kuriuos darbus dažydavo. 1964 metais jis buvo priimtas į Lietuvos liaudies meistrų draugiją. 1996 m. Tauragėje surengė personalinę savo medžio drožinių parodą, vertingiausių darbų kolekciją padovanojo miesto „Santakos“ muziejui.
Žmona Petronėlė – pedagogė, sūnūs: Kazys – mokytojas ir rašytojas, Remigijus – mokytojas ir karikatūristas, Raimondas – inžinierius.