google/wiki40b huggingface dataset:
Radioteleskopas

Radioteleskopas – dangaus kūnų skleidžiamas radijo bangas priimantis teleskopas.
Kai kurie dangaus kūnai ir ūkai spinduliuoja radijo bangas. Per Žemės atmosferą sklinda bangos, kurių ilgis (dažnis) tarp 1 mm (300 GHz) ir 200 m (10 MHz). Trumpesnes negu 1 mm radijo bangas sugeria Žemės atmosferos vandens garai, ilgesnes negu 200 m bangas atspindi Žemės jonosfera.
Radioteleskopai, kaip ir optiniai teleskopai, susideda iš parabolinio veidrodžio (vadinamo antena), tiesioginiame židinyje esančio radijo bangų imtuvo – radiometro ir, dažniausiai, gelžbetoninio statinio, laikančio visą radioteleskopą. Kuo ilgesnės bangos priimamos, tuo šiurkštesnis gali būti radioteleskopo naudojamas paviršius. Milimetrinėms bangoms priimti turi būti naudojamas vientisas veidrodis, o metrinėms užtenka vielinio tinklo. Radiometro priimamas signalas yra stiprinamas, kaupiamas ir registruojamas magnetinėse juostose arba kompiuterių diskuose. Signalo stiprumas priklauso nuo parabolinio reflektoriaus – antenos – dydžio.
Priešingai nei optiniai teleskopai, radioteleskopai veikia visą parą, nebijo tirštų debesų ir oro taršos. Tačiau radijo bangos turi mažiau energijos, negu šviesą. Šį trūkumą galima pašalinti dviem būdais: gaminant labai dideles lėkštes, kurios sugautų visas smulkmenas, arba sujungiant daug mažesnių lėkščių, kad susidarytų komplektas. Pasaulyje netrūksta tiek pavienių lėkščių, tiek komplektų pavyzdžių.
Pirmąjį 9 m radioteleskopą kosminėms radijo bangoms tirti 1937 m. sukonstravo amerikiečių astrofizikas Grote Reberis, Vytono vietovėje, Ilinojaus valstijoje (JAV).
Didžiausias pasaulyje radioteleskopas – RATAN 600 (Rusija), turintis 576 m skersmens anteną.
Didžiausias Europoje radioteleskopas yra Efelsberge, netoli Bonos (Vokietija). Jo skersmuo 100 m.
Gurjevsko rajonas

Geografija

Ribojasi vakaruose ir šiaurėje su Zelenogradsko rajonu, rytuose su Polesko ir Gvardeisko rajonais, pietuose su Bagrationovsko rajonu ir vakaruose – su Kaliningrado miestu ir Svetlo miesto apygarda. Rajono krantus skalauja Kuršių marios šiaurėje ir Kaliningrado įlanka (liet. Aistmarės) pietuose. Rajono teritorija teka Prieglius. Rajono plotas 1363 km², iš jų 63 600 ha žemės ūkio paskirties žemė, 9 800 ha miškas.

Gyventojai

Didelė dalis vietinių gyventojų artėjant karo frontams pasitraukė į Vakarus. Bet jau 1946 m. iš Rusijos atvyko pirmieji persikėlėliai. 1947 m. spalio 11 d. TSRS Ministrų Taryba priėmė slaptą nutarimą Nr. 3547–1169 – C „Dėl vokiečių perkėlimo iš Kaliningrado srities į Vokietijos tarybinę okupacinę zoną“. Pavasarį likusieji vietiniai gyventojai buvo jėga susodinti į geležinkelio vagonus ir išvežti.
2002 m. gyventojų surašymo duomenimis rajono 151 gyvenvietėje buvo 50 000 gyventojų.

Istorija

1946 m. balandžio 7 d. įkurtas Noihauzeno rajonas, kuris apėmė buvusios Rytų Prūsijos provincijos Karaliaučiaus apskrities dalį, bet 1946 m. rugsėjo 7 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo įsaku „Dėl Kaliningrado srities administracinio teritorinio sutvarkymo“ pakeitus rajono centro pavadinimą, jis pavadintas Gurjevsko rajonu. 1953 m. vasario 9 d. – 1960 m. vasario 1 d. Gurjevsko rajono centras buvo Isakovas. 1959 m. balandžio 27 d. panaikintas Kaliningrado rajonas, jo teritorija padalyta Bagrationovsko, Gurjevsko ir Laduškino rajonams. Nuo 2008 m. Gurjevsko municipalinis rajonas.

Paminklai

Rajono architektūros, Istorijos ir kultūros paminklų sąraše – 20 paminklų. Tarp jų XIII a. Noihauzeno pilis ir bažnyčia, Brandenburgo (dabar Ušakovas), Šakių (Nekrasovas), Valduvos (Nizovjė) pilys.

Ekonomika

Rajono teritorijoje yra Chrabrovo oro uostas, Kaliningrado šiluminė elektrinė, per rajoną eina geležinkelis ir automobiliniai keliai Kaliningradas – Maskva, Kaliningradas – Sovetskas, Kaliningradas – Mamonovas, Kaliningradas – Svetlogorskas, Kaliningradas – Zelenogradskas.
Rajono teritorijoje yra nemažai naudingų iškasenų – keramzitinis molis, smulkus smėlis, durpės ir nafta – 12 proc. visų srities išžvalgytų naftos atsargų. Svarbią vietą užima žemės ūkio produkcijos perdirbimas. 1994 m. pastatyta 0,4 MW galios Zaoziorno HES.
Pragaras (2016 filmas)

Turinys

Filmo veiksmas vyksta atvirkščiai, nuo pabaigos.
Laukinių Vakarų laikai. Nebylė mergina Liza gyvena kartu su vyresnio amžiaus vyru, dukterimi ir vyro sūnumi. Ji žinoma apylinkėse pribuvėja, tačiau kartą komplikuoto gimdymo metu Liza nužudo kūdikį, kad išgyventų šio motina, nors pastaroji nedavė tokio sutikimo. Miestelio pastorius pradeda Lizos persekiojimą ir galiausiai mergina priversta bėgti. Palaipsniui atskleidžiama visa istorija apie tai, ką Lizai teko iškęsti iki tol, kaip ji tapo nebyle ir kodėl pastorius ją persekioja jau daugybę metų...
Kornelio universitetas

Istorija

Kornelio universitetas įkurtas 1865 m. Steigėjai JAV finansininkas Erza Kornelis, pedagogas ir diplomatas Endriu Diksonas Raitas. 40 universiteto mokslininkų suteikta Nobelio premija.

Struktūra

Sudaro 13 koledžų ir mokyklų (architektūros, menų, technologijos, pramonės, teisės, veterinarijos, viešbučių administravimo, žemės ūkio ir kt.), Medicinos koledžas ir mokykla (abu Niujorke), apie 50 mokslo centrų ir institutų. Yra observatorija, botanikos sodas, H. P. Džonsono meno muziejus, įkurtas 1973 m. Kornelio universiteto biblioteka, įkurta 1891 m., yra viena didžiausių JAV.

Žmonės

Universitete dėstė: Piteris Debijus, Vladimiras Nabokovas, Danielius Pivoriūnas, Kurtas Vonegutas
Terandė

Pavadinimas

Serbų kalba Suva Reka reiškia „sausa upė“.
Po Kosovo karo 1999 m. albanai vadina miestą Theranda. (Terandė arba Teranda).
Orhuso konvencija

Orhuso konvencija (pilnas pavadinimas Jungtinių Tautų konvencija dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais) – tarptautinė sutartis, priimta 1998 m. gegužės 25 dieną Orhuse, Danijoje ir įsigaliojusi 2001 spalio 30 d. Kaip rodo pavadinimas, ji susijusi su trimis visuomenės teisėmis: 1) gauti informaciją apie aplinkos apsaugą; 2) dalyvauti su aplinka susijusių sprendimų priėmime; ir 3) kreiptis į teismus aplinkos klausimais. Konvencija buvo priimta Jungtinių Tautų Europos ekonominėje komisijoje ir yra atvira visoms Jungtinių Tautų narėms. Ją iki 2012 m. sausio buvo ratifikavę 45 valstybės.

Turinys

Konvencija įpareigoja kiekvieną valstybę užtikrinti „teisę gauti informaciją, teisę visuomenei dalyvauti priimant sprendimus bei teisę kreiptis į teismus aplinkos klausimais, kad būtų apsaugota kiekvieno dabartinės ir būsimų kartų žmogaus teisė gyventi jo sveikatai ir gerovei palankioje aplinkoje.“ Tarp sričių, apie kurias teikiama informacija, įvardinamos atmosferos, vandens, dirvožemio, kraštovaizdžio būklė, biologinė įvairovės, genetiškai modifikuotų organizmų klausimai ir kita.
Valstybės taip pat įsipareigoja rinkti ir platinti informaciją apie aplinką, padaryti ją laisvai prienamą visuomenei, skelbti apie su aplinka susijusių sprendimų priėmimą ir leisti svarstyme dalyvauti visiems norintiems, užtikrinti teisę kreiptis į teismus aplinkos klausimais.

Institucijos

Pagrindinis konvencijos valdomasis organas yra kas trejus metus vykstantys šalių narių susitikimai. Konvencija taip pat turi savo biurą, darbinę grupę, priežiūros komitetą ir dvi tikslines grupes.

Narės

2012 m. sausį konvenciją buvo ratifikavę visos ES šalys, išskyrus Airiją, taip pat Norvegija, Kroatija, Bosnija ir Hercegovina, Serbija, Makedonija, Albanija, Gruzija, Armėnija, Azerbaidžanas, Kazachstanas, Kirgizija, Tadžikistanas, Turkmėnija, Baltarusija, Islandija, Ukraina, Moldova ir Juodkalnija.
Durga

Durga (skr. दुर्गा = durgā – 'nepasiekiamoji') – hinduistinė dievybė, viena iš karingų Devės (Šaktės) formų, šaktizme garbinama kaip Deivė Motina. Durgos kultas ypač populiarus Bengalijoje.
Durgos kultas greičiausiai atėjęs iš Himalajų, Vindhjų tautų (šabarų, barbarų, pulindų) mitologijos, kur buvo garbinama augalijos, gamtos jėgų, karo deivė. Durgos kultas, asimiliavęs daugelio vietinių deivių kultus, paplito Indijoje. Vėliau ji inkorporuota į brahmanistinę mitologiją kaip visagalio laiko (Kali), pirmykštės gamtos energijos (šaktės) deivė.
Deivė Durga laikoma materialiosios visatos (prakritės) valdove. Durgos fizinė išvaizda yra gąsdinanti, bet kartu ir simboliška. Dažniausiai ji vaizduojama su dešimčia rankų, kurios ženklina dešimt naudą teikiančios veiklos rūšių. Ji raita ant nuožmaus, herojiškumą simbolizuojančio liūto, trypia juo Mahišasurą − demoną buivolo pavidalu, įkūnijantį visas įmanomas ydas. Durga yra Šivos žmona. Ji turi 4 vaikus: Kartikėją, Ganešą, Lakšmę ir Sarasvatę. Rankose laiko gyvatę, pradedančią sunaikinimą, ir dvidešimt skirtingų ginklų, kurių kiekvienas simbolizuoja atskirą dorybingos veiklos tipą.
Durga yra laikoma kovotoja, saugo dievus ir pasaulį nuo demonų. Svarbiausias žygdarbis – demono Mahišos, pasivertusio buivolu ir išvariusio dievus iš dangaus į žemę, nužudymas. Jis minimas rugsėjo–spalio mėnesiais vykstančioje Durgapūdžos šventėje, kuri trunka 10 dienų. Kitus žygdarbius (nužudė dievų priešus asurus, pasirodė dievui Ardžunai prieš Kurukšetros mūšį) Durga atliko deivių Kali, Čhinamastos ir kitais pavidalais.
Durga apsireiškia daugeliu pavidalų. Nors ir garbinami kaip atskiros tam tikras savybes ir požymius turinčios dievybės, pavyzdžiui, Kali ar Uma, jie laikomi tos pačios Deivės aspektas. Kaip Šivos žmona, Durga vadinama: Parvate, Gaure, Uma, Devi, Bhavane ir t. t. Jos savybės taip pat yra skirtingos − priklauso nuo to, į kokį deivės aspektą yra sutelkęs dėmesį garbintojas. Pačios dosniausios ir palankiausios yra Gaurė, Uma ir Parvatė, paprastai jos vaizduojamos meilios ir malonios. Durga neretai pristatoma kaip herojiška kovotoja, kartais netgi trokštanti kraujo. Tuo tarpu Kali yra nuožmiausia deivės forma
Reikšmingiausias Durgai skirtas tekstas yra Markandėjos puranos skyrius „Devymahatmja“.
Tarptautinis Jūrų Teisės Tribunolas

Tarptautinis Jūrų Teisės Tribunolas - tarptautinė teisminė insitucija, įsteigta 1982 m. Jūrų teisės konvencijos pagrindu. Būstinė - Hamburgas. Sudaro 21 renkami teisėjai iš valstybių sutarties šalių.
Tarptautiniam Jūrų Teisės Tribunolui 1996 m. gruodžio 17 d. JT rezoliucija Nr. 51/204 pripažintas JT G. Asamblėjos stebėtojo statusas - Tribunolas gali dalyvauti GA posėdžiuose dėl tarptautinės jūrų teisės klausimų.
Gad Elmaleh

Ankstyvasis gyvenimas ir šeima

G. Elmalė gimė Kasablankoje, Maroke. Jis turi sefardų žydų kraujo. Augo mišrių kultūrų apsuptyje, kur buvo kalbama arabiškai, hebrajiškai ir prancūziškai. Tėvo vardas Davidas, motinos – Reginė (mergautinė pavardė Aymard). Turi brolį Arié, kuris yra aktorius ir dainininkas, ir seserį Judith, kuri yra artistė ir režisierio padėjėja.

Karjera

G. Elmalė lankė Kasablankos licėjų. Vėliau jis ketverius metus studijavo politologiją Monrealyje, o kiek vėliau persikėlė į Paryžių, kur jis studijavo dramą. Pirmą savo vaidmenį teatre G. Elmalė atliko monospektaklyje „Décalages“ 1997 m. Šis spektaklis buvo autobiografinis. Pirmosios G. Elmalė sąsajos su kinu buvo Merzak Allouache filme „Salut cousin“. Vėliau jis vaidino filmuose „L’homme est une femme comme les autres“ ir „Train de vie“. G. Elmalė šlovė augo su antro monospektaklio „La vie normale“ pasisekimu ir su filmu „La vérité si je mens 2“ (2000 m.), kuriame jis atliko vaidmenį Dov.

Asmeninis gyvenimas

G. Elmalė gyveno su prancūze artiste Anne Brochet nuo 1998 m. iki 2002 m. Jie susilaukė sūnaus Noé. Nuo 2009 m. iki 2010 m. jo antroji pusė buvo prancūzė žurnalistė Marie Drucker. Nuo 2011 m. aktorius gyvena su Charlotte Casiraghi. Judviejų sūnus Raphaël gimė 2013 m. gruodžio 17 d.
Argentitas

Argentitas – galenitų grupės mineralas, sidabro sulfidas (Ag₂S). Dažniausiai randamas dendritais, daug rečiau grublėto kubo ar oktaedro formos. Turi kubinį skilimą, būdingą galenitams. Pavadinimas kilo nuo lotyniško žodžio argentum 'sidabras'. Yra žinoma vario atmaina jalpaitas pavadintas pagal vietovę Meksikoje – Jalpa.
Kietumas pagal Moso skalę 2.5, savitasis tankis 7.3.
Mineralas juodai pilkos spalvos, metalinio blizgesio.

Radimvietės

Dideliais kiekiais randamas mineralinėse gyslose ir formuoja sidabro rūdos telkinius (Meksika ir Komstoko Loudas Nevadoje).
Mineralas pirmą kartą minimas G. Agrikolos 1529 m., bet argentitu jį 1845 m. pavadino Austrijos mineralogas ir geologas W. Haidingeris.
Ekscentrinė anomalija

Ekscentrinė anomalija yra kampas tarp periapsio krypties ir esamos objekto padėties jo orbitoje, suprojektuotoje ant apskritimo, juosiančio elipsę, statmeno pagrindinei ašiai. Šis kampas matuojamas centre elipsės, t. y. kampas E (arba zcx).
Vladivostokas

Istorija

Įkurtas 1860 m. kaip karinis postas. 1862 m. tapo uostu, 1871 m. oficialiai tapo pagrindiniu Rusijos uostu prie Ramiojo vandenyno. Nuo 1880 metų turi miesto teises. 1903 m. nutiesta Transsibiro magistralė. 1918–1920 m. karo metu jį buvo užėmę anglai, amerikiečiai ir japonai.

Katalikų bažnyčia

Katalikų parapija mieste įsteigta 1891 m. Jos veikla apėmė didžiulius Tolimųjų Rytų plotus, o tarp parapijiečių buvo ir Sachalino salos katorgininkai – 1863 m. sukilėliai, ir tremtiniai iš Lietuvos bei Lenkijos. Bažnyčios fiijos buvo Aleksandrovske (Sachalinas), Chabarovske, Blagoveščenske, Usurijske ir dvi Harbine. Pirmuoju klebonu tapo kun. Kazimieras Radziševskis, perkeltas iš Ūlos parapijos (dab. Vitebsko sritis Baltarusijoje). Vėliau parapijoje kunigavo A. Špiganovičius, P. P. Bulvičius, P. Silovičius, S. Lavrinovičius, V. Miržvinskis, B. Janovičius, G. Jurkevičius, V. Ostrovskis, A. Eismontas, A. Leščinskis ir prancūzų misijos dalyviai.
Vladivostoko katalikai meldėsi medinėje bažnyčioje, o, jai sudegus, 1921 m. buvo konsekruota nauja mūrinė šventovė. Kai 1923 m. buvo įsteigta Vladivostoko katalikų vyskupija ir jos vadovu paskirtas vysk. Karolis Slivovskis, miesto bažnyčia tapo katedra.
Vladivostoko parapija gyvavo neilgai: 1927 m. vyskupas K. Slivoskis buvo ištremtas, 1931 m. nuteistas kalėti kunigas G. Jurkevičius, o aktyvesni parapijiečiai sušaudyti. Bažnyčia buvo uždaryta. 1991 m. parapija palengva atsikūrė, vėliau jai sugrąžinta Švč. Mergelės Marijos, Dievo Motinos bažnyčia.
Žolės šaknys

Žolės šaknys - 1988 m. Lietuvos kino studijoje pagal V. Jasukaitytės apysakų ciklą "Stebuklinga patvorių žolė" sukurtas meninis filmas.
Užsienio teisė

Užsienio teisė greta nacionalinės teisės yra tiriama, studijuojama bei dėstoma aukštosiose teisės mokyklose kaip lyginamosios teisės dalykas.

Užsienio teisė kaip teisės šaltinis

Užsienio teisė nacionalinėje teisėje gali būti teisės šaltinis. Pvz., Lietuvoje darbo santykiams užsienio teisė taikoma, kai tai nustato Lietuvos Respublikos tarptautinės sutartys, Lietuvos Respublikos įstatymai ar darbo sutarties šalių susitarimai (LR darbo kodeksas, 6 str. 1 d.), tačiau netaikoma, jeigu jos taikymas prieštarautų Lietuvos Respublikos Konstitucijos bei kitų įstatymų įtvirtintai viešajai tvarkai; tokiais atvejais yra taikomi Lietuvos Respublikos darbo įstatymai (LR DK 6 str. 2 d.). Imperatyvios Lietuvos Respublikos darbo teisės normos taikomos nepaisant to, kad šalys yra pasirinkusios užsienio teisę (LR DK 6 str. 3 d.).
Velingtonas (Anglija)

Istorija

1244 m. Velingtonui suteikta teisė rengti turgus. 1789 m. pastatyta nauja bažnyčia. XX a. pabaigoje Velingtonas priskirtas Telfordui.
Imunofiksacija

Imunofiksacija – metodas, paremtas antigeno ir antikūno sąveika. Šis metodas leidžia aptikti ir tipuoti kraujyje ar šlapime esančius monokloninius antikūnus ar imunoglobulinus. Tai labai svarbus tyrimas įvairių kraujo ligų, dažniausiai – mielominės ligos ir Valdenstremo makroglobulinemijos, diagnostikoje ir ypač tinka gydymo efektyvumui vertinti.
Vantinis tiltas

Vantinis tiltas – tiltų konstrukcijos tipas.

Konstrukcija

Vantinių tiltų konstrukcijos perdengiamų tarpatramių didumu nusileidžia tik kabantiems tiltams. Šių konstrukcijų techninį veiksmingumą lemia tempiamieji elementai (vantai), atliekantys tilto standumo funkciją. Vantai yra iš anksto įtempiami ir tvirtinami prie pilonų. Vantinių tiltų konstrukcijose nėra būtini inkariniai pamatai. Tačiau vantinių tiltų standumo sijos yra santykinai didesnio skerspjūvio, nes jas papildomai veikia gana didelės vantų įrąžų sukeltos gniuždymo jėgos.

Ryšys su kito tipo tiltais

Vantinio tilto konstrukcija išvystyta iš kabančių tiltų.

Paskirtis

Gana plačiai naudoja pėsčiųjų tiltams. Tinkami transporto priemonėms. Nėra tokie stiprūs, todėl tinka tik lengvo svorio traukiniams.
Kiemelių ąžuolas

Kiemelių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio rajone, Kiemelių kaime, apie 1 km į šiaurės rytus nuo Pasvalio. Medis stūkso vidury kaimo, šalia Diliauskų g. 2, už 60 m nuo tilto per Pyvesą kelyje  3125  Diliauskai–Kiemeliai .
Šalia pastatyta informacinė lentelė (neįskaitoma), medis aptvertas grandine. Gatvėje ties įvažiavimu į sodybą guli akmuo su skaičiais „1888“. Netoli ąžuolo išlikęs neaukštas seno paminklo postamentas, ant kurio įtaisytos metalinės plokštelės su įrašais „Mineikiškis“ ir „1941.VI.14“. Tai garsių giminių atšakas menanti sodyba, Mineikiškio vienkiemis, kadaise vadintas palivarku.
Pasvalio rajono Liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto 1990 m. vasario 19 d. sprendimu Nr. 18 ąžuolas paskelbtas saugomu. Medis yra savivaldybės botaninis gamtos paveldo objektas.
Triana Park

Istorija

Triana Park susikūrė 2008 metais. Tais pačiais metais debiutavo Latvijos „Eurovizijos“ atrankoje „Eirodziesma“. Joje pasirodę su daina „Bye Bye“ sėkmingai įveikė pusfinalio etapą, o finale tarp dešimties dalyvių užėmė 4 vietą. 2009-ųjų „Eirodziesma“ atrankoje su daina „Call Me Any Time You Need A Problem“ finale liko ketvirti. 2010 m. latvių atrankoje su kūriniu „Lullaby For My Dreammate“ užėmė 6 vietą. Tais pačiais metais grupė išleido debiutinį studijinį albumą „EnterTainment“, į kurį įtraukti „Eirodziesma“ dalyvavę kūriniai „Bye Bye“, „Call Me Any Time You Need A Problem“ ir „Lullaby For My Dreammate“ bei singlas „Karuselis“. 2011 metais, ketvirtą kartą, dalyvavo „Eirodziesma“ atrankoje, kur pasirodė su daina „Upside Down“. Nors grupė įveikė pusfinalį (užėmė 4 vietą) ir pateko į finalą, tačiau vėliau pasitraukė dėl vokalistės ligos. 2012 m. nacionalinės atrankos finale su „Stars Are My Family“ liko priešpaskutinėje – devintoje vietoje.
2014 m. rugpjūčio 29 d. grupė išleidimo mini albumą „Triana Park“. Į jį įtrauktos dainos „Iron Blue“, „The Best“ ir „Sons and Daughters“.
2017 metais su daina „Line“ nugalėjo nacionalinėje atrankoje „Supernova“, ir tapo šalies atstovais į 2017 m. „Eurovizijos“ dainų konkursą Kijeve.
Bernardino Luini

Bernardinas Luinis (it. Bernardino Luini, apie 1480 – 1532 m.) – italų renesanso dailininkas iš Lombardijos, vienas Leonardo da Vinčio pasekėjų.

Biografija

Bernardinas Luinis gimė 1470−1480 m. laikotarpyje, spėjama, Lombardijos Luino kaimelyje, nuo kurio gavo savo pavardę. Spėjama, kad keletas freskų šiame kaime yra jaunojo Bernardino darbai. Tikroji dailininko pavardė nežinoma. Jis pasirašinėdavo Bernardin Lovino. Manoma, kad jis atvyko į Milaną apie 1500 m. ir mokėsi Milane pas dailininką Ambrogio Bergognone. Bernardino Luini stilių lemiamai paveikė Leonardas da Vinčis, kuris tuo metu kaip tik paliko Milaną. Jokių žinių apie dailininkų galimą susitikimą nėra. Dėl stilistinių panašumų keletas jo darbų buvo anksčiau priskiriami Leonardui. Luinis dirbo kartu su kitu žymiu Leonardo mokiniu Giovanni Antonio Boltraffio. Luinio kūryboje pasireiškia Andrea Mantegna įtakos pėdsakai.
Apie 1507 m. Bernardinas Luinis turėjo savo studiją Milane ir vykdė savarankišką dailininko veiklą. Jis gaudavo daug užsakymų iš aplinkinių miestų. Apie 1509-16 m. jis sukūrė freskas Villa Pelucca Sesto San Džiovani miestelyje. Apie 1516 m. Luinis atliko freskas San Giorgio al Palazzo bažnyčioje Milane. Apie 1521 m. Luinis pabuvojo Romoje, kur patyrė Rafaelio dailės įtaką. Svarbiausiais jo darbais buvo freskos Milano senojo vienuolyno bažnyčioje San Maurizio al Monastero Maggiore. Grafo Giovanni Bentivogli užsakymu atliktos apie 1520-28 m. Apie 1529 m. jis sukūrė vieną garsiausių savo darbų Santa Maria degli Angeli bažnyčioje Lugane − freskas Kristaus kančių tema. 1531 m. jis minimas dirbęs Sarono Santa Maria dei Miracoli šventykloje, kurioje jau buvo dirbęs apie 1525 m. Vėlesnių žinių apie dailininką beveik neišlikę. Pagal vieną liudijimą jis mirė 1532 m., tačiau, įmanoma, kad galėjo gyventi iki 1540 m. Du sūnūs buvo jo mokiniais. Vienas jų, Aurelio, tapo reikšmingesniu dailininku manieristu. Spėjama, kad Luinis galėjo būti susijęs su dailininku Gaudenzio Ferrari.
Skanderbego muziejus

Skanderbego muziejus – muziejus Krujėje, Albanijoje. Muziejus skirtas Skanderbegui, Albanijos nacionaliniam didvyriui, atminti. Įkurtas Krujės pilyje. Tvirtovėje taip pat yra restauruoti namai iš Osmanų imperijos laikotarpio, dabar tapę etnografiniu muziejumi.
Muziejus buvo pastatytas 7-ojo dešimtmečio pabaigoje, atidarytas 1982 m. lapkričio 1 d.

Parodos

Muziejuje yra eksponatų iš Skanderbego laikų, kurie apima jo gyvenimą ir karinius žygdarbius. Paveikslai, šarvai ir kiti artefaktai atspindi vieną iš didingiausių Albanijos istorinių periodų. Vienas iš įdomesnių eksponatų yra Skanderbego ožkos galvos šalmas, kurio originalas saugomas Vienos meno istorijos muziejuje.
Prancūzijos imperijos baudžiamasis kodeksas

Prancūzijos imperijos baudžiamasis kodeksas (pranc. Code pénal impérial français) - vienas žymiausių XIX a. baudžiamųjų teisynų, Prancūzijos baudžiamosios teisės kodifikacija. Priimtas 1810 m. vasario 12 d. Prancūzijos imperijos baudžiamasis kodeksas pakeitė lig tol galiojusį 1791 m. briumerio 3 d. Deliktų ir bausmių kodeksą (Code des délits et des peines). Kodeksą sudaro 4 knygos ir baigiamosios nuostatos.

Reikšmė

Prancūzijos imperijos baudžiamasis kodeksas davė pradžią šiuolaikiškam XX a. pabaigoje priimtam Prancūzijos baudžiamosio teisės sąvadui (plačiau žr. 1994 m. Prancūzijos baudžiamasis kodeksas, Code pénal français).
Telavis

Istorija

Telavis žinomas nuo I a. pr. m. e. Svarbiausi architektūros paminklai – Gvatebo bazilika (VI – VII a.), Dzveli-Galavani citadelė (X – XI a.), Alaverdžio vienuolynas (XI a.). X – XII a. Telavis buvo Kachetijos karalystės sostine.
Vilma Lučiūnienė

Biografija

1992 m. baigė Vilniaus universitetą, gydytoja. Širvintų PSPC, Širvintų ligoninės gydytoja pediatrė, vaikų ir paauglių psichiatrė.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Širvintų rajono skyriaus narė.
Nuo 2007 m. Širvintų rajono savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Gintautas, vaikai Benas, Mykolas.
Povilas Červinskis

Biografija

Bajoras. Mokėsi Sankt Peterburgo Kasybos ir Technologijos institutuose ir universitete. 1863 m. kovo mėn. atvyko į Vitebsko guberniją, įstojo į Kulčickio sukilėlių būrį. 1863 m. balandžio mėn. būrys buvo sumuštas; jis suimtas, kalintas Daugpilio tvirtovėje. 1863 m. rugpjūčio mėn. pabėgo. Lietuvoje įstojo į E. Vžesnevskio būrį, kuris veikė Troškūnų, Lėno, Siesikų miškuose. Pradžioje kovėsi eiliniu, vėliau – puskarininkiu, dar vėliau pats vadovavo būriui, veikiančiam Anykščių, Andrioniškio, Utenos, Užpalių apylinkėse. Spalio 8 d. kovėsi prie Vosgėlių netoli Anykščių, lapkričio 11 d. – prie Debeikių. 1864 m. sausio 3 d. – prie Pakalnių netoli Utenos jo būrys buvo atakuotas ir išblaškytas. P. Červinskis sužeistas pateko Dono kazokams į nelaisvę. Nuteistas mirties bausme ir 1864 m. kovo 19 d. pakartas Užpaliuose. Po kartuvėmis iškasta duobė, į kurią, nupjovus virvę, įmestas lavonas, žemė sulyginta arklių kanopomis. Užpalių klebonas Pranciškus Staškovskis jį slapta palaidojo Užpalių kapinėse. 1984 m. kapinėse pastatytas tautodailininko S. Karanausko stogastulpis.