google/wiki40b huggingface dataset:
Miško gaisras

Miško gaisras – nekontroliuojamas degių medžiagų degimas mišku apaugusiuose ir neapaugusiuose miško plotuose. Skirstomi į antžeminius, kai dega miško paklotė, trakas, viršūninius, kai dega ir medžių lajos, bei požeminius, kai dega durpingas dirvožemio sluoksnis. Kyla dėl žaibo išlydžio, neatsargios žmogaus veiklos (pernykštės žolės, laužų deginimo, nuorūkų, šiukšlių, kibirkščių vykdant miškotvarkos darbus).
Lietuvoje miško gaisrai daugiausia kyla vėlyvą pavasarį ir vasarą, dažniausiai spygliuočių jaunuolynuose. Sausringu laikotarpiu hidrometeorologijos tarnybos skelbia gaisringumo prognozes. Esant aukščiausiai gaisringumo kategorijai uždraudžiamas lankymasis miškuose, iš stebėjimo bokštų stebimi miškai. Kaip profilaktinės priemonės įrengiami priešgaisriniai barjerai, mineralizuotos juostos, išvalomos priešgaisrinės kvartalinės linijos, tiesiami priešgaisriniai keliai, valomi privažiavimai prie vandens telkinių.
Nuo miško gaisrų ypač kenčia regionai, su ilgais sausringais laikotarpiais: Australija, Pietų Europa, Vakarų, vidurio JAV.
Miško gaisras sukelia miško želdinių žūtį. Buvusioje gaisravietėje pirmiausia suveši pionieriniai augalai – įvairūs krūmokšniai, piktžolės, vėliau pradeda augti smulkūs medžiai.
Kartais vienintelis būdas kovoti su miške arba stepėje įsiplieskusia ugnimi – padegti mišką ar stepę iš priešingos pusės. Naujoji liepsna eina priešais jau degančią ugnies jūrą ir, naikindama degamąją medžiagą, atima ugniai „maistą“; susitikusios, abi ugnies sienos tuojau gęsta, tartum surydamos viena kitą. Oras, įkaitęs virš ugnies jūros, darosi lengvesnis ir yra išstumiamas iš visų pusių plaukiančio gryno oro, kuris liepsnos dar nebuvo paliestas. Todėl, arti ugnies ribų nusistoja oro traukimas liepsnos kryptimi. Uždegti pasitinkančią ugnį reikia tuo momentu, kai gaisras priartėja tiek, jog yra juntamas oro traukimas.
Nery Brenes

Biografija

Brenes tarptautinę sportinę karjerą pradėjo 2004 m. sudalyvaudamas Centrinės Amerikos ir Karibų jaunimo čempionate, kur finaliniame bėgime pelnė bronzos medalį. Po metų sportininkas jau buvo deleguotas atstovauti Kosta Rikos 2005 m. pasaulio čempionate. Savo bėgime Brenes buvo vos šeštas ir bendroje įskaitoje liko 38 vietoje. Daug sėkmingiau sportininkui sekėsi 2007 m. pasaulio čempionate, kur jis pasiekė pusfinalius, bet savo bėgime liko ketvirtas ir į finalą nepateko. Galutinėje įskaitoje sportininkas liko 11 vietoje. Tais pačiais metais sportininkas pelnė bronzą Šiaurės Amerikos, Centrinės Amerikos ir Karibų čempionate. 2008 m. žiemos sezono metu Brenes dalyvavo pasaulio uždarų patalpų čempionate, kur finaliniame bėgime jis užėmė 4 vietą. Vasaros sezono metu lengvaatletis pirmą kartą atstovavo Kosta Rikai 2008 m. Pekino vasaros olimpinėse žaidynėse. Savo pusfinalyje bėgikas liko ketvirtas ir galutinėje įskaitoje tenkinosi 10 vieta. 2010 m. sportininkas vėl užėmė ketvirtąją vietą pasaulio uždarų patalpų čempionate. 2011 m. sportininkas įvykdė olimpinį kvalifikacijos A normatyvą, bei startavo pasaulio čempionate, kuriame pasiekęs pusfinalį užėmė 17 vietą. 2012 m. žiemos sezoną Nery Brenes pabaigę tapdamas pasaulio uždarų patalpų čempionu, bei pasiekdamas geriausią čempionato rezultatą istorijoje 400 m bėgime.
Vasario 16

Vardadieniai:

Julijona – Julijonas – Laimutė – Tautvydas – Ulė – Ulijona
Katarina (Mėnulio krateris)

Katarina (lot. Catharina, 18.1°S 23.4°E) – smūginis Mėnulio krateris, esantis į vakarus nuo Nektaro jūros. Pavadintas Šv. Kotrynos (m. apie 307 m.) vardu.
Katarinos krateris (9, žr. schemą) yra į vakarų pusę nuo Nektaro jūros. Katarinos skersmuo 104 km. Tai senas, sudėtingos struktūros ir vėliau nukritusių meteoritų beveik suardytas krateris. Jo dugne yra 45 km skersmens krateris Katarina P, kurį sudaręs meteoritas sunaikino Katarinos kraterio centrinę kalvą. Katarina slėniu jungiasi su Kirilo krateriu.
Algis Kabaila

Algis Petras Kabaila (g. 1925 m. vasario 19 d. Kaune) – inžinierius, Australijos lietuvių veikėjas, filosofijos daktaras, profesorius.

Biografija

Nuo 1943 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo statybos inžineriją. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. Po Antrojo pasaulinio karo studijavo Štutgarto universitete. 1948 m. išvyko į Australiją. 1960 m. baigė Naujojo Pietų Velso universitetą, 1967 m. filosofijos daktaras. 1960–1985 m. Naujojo Pietų Velso universiteto dėstytojas, 1970 m. profesorius, pirmasis iš Australijos lietuvių.
1970–1971 m. ir 1987 m. Australijos Baltų tarybos, 1971–1972 m., 1975–1976 m. Australijos lietuvių bendruomenės Krašto tarybos, 1977–1978 m. Krašto valdybos pirmininkas. 1974 m. Australijos vyriausybei pripažinus Baltijos šalių inkorporacijos į TSRS teisėtumą, kartu su kitais pasiekė, kad šis sprendimas būtų atšauktas. Vienas iš Australijos lietuvių bendruomenės Spaudos sąjungos kūrėjų, 1976–1979 m. jos pirmininkas.
Nuo 1990 m. pradžios kaip Lietuvos Sąjūdžio atstovas per Australijos, Naujosios Zelandijos, JAV žiniasklaidą platino informaciją apie Lietuvos nepriklausomybės siekius. 1991–1994 m. Lietuvos garbės konsulas Australijoje.
Su A. S. Hall parašė kn. „Pagrindiniai struktūrinės analizės teiginiai“ (Basic Concepts of Structural Analysis 1986 m.). Bendradarbiauja lietuvių period. leidiniuose.
Tėvas Pranas Kabaila, brolis Vytenis Kabaila, sūnus architektas Rimas Kabaila (g 1955 m.).
Riau

Ekonomika

Riau ekonomika auga labiau (8,66 % 2006 m.) nei Indonezijos vidurkis (6,04 % 2006 m.).
Antanas Impulevičius

Biografija

1925 m. baigė Karo mokyklą. 1925–1933 m. ir 1934–1937 m. tarnavo Septintajame, Penktajame ir Trečiajame pėstininkų pulkuose, buvo kuopos vadas, ėjo Prezidento rūmų komendanto pareigas. 1933 m. lapkričio mėn. – 1934 m. spalio mėn. tarnavo Antrosios divizijos štabe. 1937 m. birželio mėn. baigė Vytauto Didžiojo karininkų kursus, tarnavo Kariuomenės štabo antrajame (Informacijos) skyriuje. 1939 m. liepos mėn. – 1940 m. birželio mėn. Šaulių sąjungos štabo karinio mokymo skyriaus viršininkas.

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo mėn. NKVD suimtas, nuteistas kalėti. Per 1941 m. Birželio sukilimą išlaisvintas.
Vokiečių okupacijos metais 1941 m. rugpjūčio mėn. – 1942 m. lapkričio mėn. savanoriu tarnavo pagalbinėje policijoje, 2-ojo bataliono, vėliau vadinto 2-uoju apsaugos, 12-uoju batalionu, okupantų panaudoto žydų ir kt. tautybių žmonių žudynėms Baltarusijoje ir kitur, vadas. 1941 m. rudenį jo vadovaujamas batalionas kartu su vokiečiais sušaudė apie 46 tūkstančius žmonių, kurių dauguma žydai, o apie 9000 - sovietų karo belaisviai.  1944 m. balandžio-gegužės mėn. Vietinės rinktinės Kauno pulko štabo viršininkas; vokiečių trumpam suimtas. Vėliau buvo Tėvynės apsaugos rinktinės formuojamo Antrojo pulko bataliono vadas.
Po 1944 m. spalio mėn. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. persikėlė į JAV. 1962 m. spalio mėn. LSSR Aukščiausiojo Teismo kolegijos už akių nuteistas mirties bausme. Po teismo Sovietų Sąjungos prašymą jį išduoti JAV atmetė.
Newport City FC

Istorija

1963 m. įkurtas klubas vadinosi Spencer Works AFC. 1988 m. pasikeitė pavadinimą į Llanwern AFC.
2003 m. persikėlė į Newport Stadium ir jame žaidžia namų rungtynes iki šiol.
2016 m. gegužės mėnesį dar kartą keitėsi pavadinimą. Tapo Newport City FC (nuo 2016-17 sezono).
Žaisdavo regioninėse pirmenybėse. Buvo iškopę į antros pakopos pirmenybes, bet jose neįsitvirtino.
2016/2017 sezone žaidė trečios pakopos pirmenybėse (Welsh Football League Division Two) ir liko paskutinėje vietoje. Iškrito į žemesnį divizioną.
Aleksandras Ulanas

Biografija

Gimė Ašmenos apylinkėse, Lostajų kaime Lietuvos totorių šeimoje. 1704 m. tapo vėliavos totorių pulko rotmistru. 1713 m. tapo totorių pulko pulkininku. 1715-1716 m. kovojo karaliaus Augusto II pusėje kovose dėl karaliaus sosto. Apie 1730 m. pulkininko vadovaujamas totorių pulkas pradėtas vadinti pagal savo vado pavardę - ulonais. Buvo vedęs Marijaną Achmatovič.
Augustas Daugulis

Biografija

Baigė Sankt Peterburgo dailės akademiją, nuo 1850 m. jos narys. 1858 m. Sankt Peterburge atidarė grafikos dirbtuvę.

Kūryba

Kūrė daugiausia reprodukcinę grafiką: iliustravo laikraščius („Pēterburgas avīze“ priedo „Zobugals“ karikatūros, vinjetės, 1862–1865 m.), žurnalus (Vsemirnaja illiustracija, 1869–1898 m.), estiškus kalendorius ir kitų leidinius. Padėjo pagrindus latvių politinei karikatūrai.
Ypač domino istorinė tematika. Žymiausi kūriniai – portretai: „Petras I“ 1872 m., „Jekaterina II“ 1874 m., „Džiuzepė Garibaldis“ 1878 m., „Martinas Liuteris“ 1883 m., pagal L. Kranachą). Daugiausia kūrė medžio raižinio technika, garsėjo meistriška, subtilia raižysena.
Urbonas IV

Biografija

Urbonas IV gimė batsiuvio šeimoje Trua mieste Prancūzijoje. Studijavo teologiją bei teisę Paryžiuje. Buvo kanauninku Laone, o vėliau – Lježo vyskupijoje. 1245 m. jis atkreipė popiežiaus Inocento IV dėmesį, bei buvo deleguotas dviem misijoms į Vokietiją. 1255 m. popiežius Aleksandras IV paskyrė Urboną Jeruzalės patriarchu.
Tuo metu, kai Aleksandras IV mirė, Urbonas buvo Viterbe, kur ieškojo pagalbos engiamiems Jeruzalės krikščionims. Po trijų mėnesių tarpuvaldžio, 1261 m. rugpjūčio 29 d. Kardinolų kolegija išrinko Pantaléoną naujuoju popiežiumi. Jis pasirinko Urbono IV vardą.
Prieš Urbono IV išrinkimą, sužlugo Lotynų imperija. Norėdamas ją atgaivinti, Urbonas IV bandė organizuoti kryžiaus žygį, tačiau žygis nepavyko.
1264 m. Urbonas IV įsteigė Devintinių šventę.
Jis mirė Perudžoje 1264 m. spalio 2 d.
Šyškrantė

Istorija

Seniau su kitame krante esančiu Šyšos kaimu sudarė bendrą gyvenvietę (1910 m. joje gyveno 931 gyv.).
Teisinis partikuliarizmas

Teisinis partikuliarizmas (juridinis partikuliarizmas) – teisinės sistemos būklė, kai vienoje socialinėje (politinėje, teisinėje) sistemoje lygiagrečiai galioja ir veikia skirtingos teisės sistemos.

Raida

Teisinis partikuliarizmas buvo ypač ryškus Viduramžiais, kai vienoje geografinėje ir politinėje erdvėje veikė skirtinga teisė – paprotinė teisė, miestų teisė, religinė teisė (kanonų teisė), feodalinė teisė,- tiek teritorinė (nacionalinė), tiek ir personalinė teisė (galiojanti tam tikrų asmenų atžvilgiu nepriklausomai nuo jų buvimo ar gyvenamosios vietos). Teisinis partikuliarizmas nyko, kuriantis nacionalinėms valstybėms, mažėjant skirtingų korporacijų (kaip Bažnyčia, miestai, cechai) įtakai politinėje, ūkinėje ir socialinėje srityje valstybių sąskaita.
XXI a. Vakarų valstybių teisinėse sistemose teisinis partikuliarizmas nėra toks ryškus, nors iš dalies ir išliko. Iki šiol visame pasaulyje galioja religinė teisė, daugiau ar mažiau sąveikaudama su pasaulietine.
Bohajaus sąsiauris

Bohajaus sąsiauris (kin. 渤海海峽, pinyin: Bóhǎi Hǎixiá) – Geltonosios jūros sąsiauris, jungiantis pagrindinę jūros dalį su Bohajaus įlanka. Įsiterpęs tarp Liaodongo ir Šandongo pusiasalių (Kinija). Plotis siauriausioje vietoje – 105 km. Gylis siekia 36 m. Uostai: Dalianas, Jantajus, Liušunas.
Planuojama po Bohajaus sąsiauriu nutiesti povandeninį tunelį.
Salė

Istorija

V a. pr. m. e. Kartagina šiose vietovėse įsteigė prekybos postą. Romos imperijos laikais Salé priklausė Mauretania Tingitana sričiai. Romėnų mokslininkas Plinijus Vyresnysis rašė, kad Salé – dykumų miestas su daugybe dramblių. V a. šias vietoves užėmė vandalai palikę šiam kraštui šviesiaplaukius ir mėlynakius berberus. VII a. užkariavę arabai, Salę laikė vieninteliu miestu, kurį pastatė berberai. Apie 1630 m. Salé tapo piratų miestu.
Dabar čia gyvena Maroko karalius ir dauguma Rabato tarnautojų bei pramonės darbininkų, tad Salé vadinama Rabato miegamuoju rajonu.
Kęstutis Jonas Juodkazis

Biografija

1962 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1962 m. Vilniaus universiteto, nuo 1965 m. Chemijos ir chemijos technologijos instituto (nuo 1992 m. Chemijos institutas) bendradarbis. 1968 m. chemijos mokslų kandidatas. 1976–1993 m. Chemijos instituto Funkcinės galvanotechnikos, 1993–1999 m. Brangiųjų metalų elektrochemijos laboratorijos, nuo 1999 m. Metalų elektrochemijos skyriaus vadovas. 1996 m. Biochemijos institute apgynė disertaciją „Elektrodinių procesų difuzinės kinetikos dėsningumai. Indžio ir aukso elektrocheminės reakcijos“, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritys – elektrochemijos procesų kinetika, tauriųjų metalų elektrocheminis išskyrimas. 9 išradimų autorius.
Krasnavo valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919–1924 m. valsčius priklausė Seinų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1925 m. sausio 1 d. valsčius buvo perkeltas į Suvalkų apskritį. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 22 kaimas. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.

Tautinė ir religinė sudėtis

Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 3009 gyventojai, iš kurių 64,1 % (1931) lietuviai, 31,8 % (958) lenkai, 2,7 % (84) vokiečiai, 0,6 % (21) žydas, 0,4 % (13) rusų ir 0,06 % (2) gudai. Religinė sudėtis atrodė taip: 93,9 % (2827) katalikai, 4,2 % (128) protestantai, 0,9 % (28) judėjai ir 0,4 % (14) stačiatikių.
Rytų dykuma

Rytų dykuma arba Arabijos dykuma (arab. الصحراء الشرقية) – šiaurės rytinė Sacharos dykumos dalis, esanti Egipte, tarp Nilo vakaruose ir Raudonosios jūros rytuose. Pietuose, nuo 22° š. pl., pereina į Nubijos dykumą.
Būdinga plynaukštė, kurios vidutinis aukštis 500 m. Rytų dykuma pakopomis aukštėja iš vakarų į rytus iki 2000 m. Dykumos plynaukštės rytinis pakraštys sudaro Itbajo kalnus. Klimatas tropinis, sausringas. Vidutiniškai per metus iškrenta mažiau nei 10 mm kritulių, kartais jų nebūna kelerius metus iš eilės. Dykumą išvagoję vadžiai, slėniuose auga reti krūmai, pavieniai medžiai (akacijos, datuliniai finikai). Rytų dykumoje yra naftos, fosforitų, alavo rūdos telkinių.
Volynės metraštis

Voluinės metraštis, arba Ipatijaus metraštis (rus. Ипатьевская летопись) – seniausias išlikęs XII-XIII a. bažnytine slavų kalba rašytas Pietų Rusios metraštis, tiksliau, XIII a. II pusėje Voluinėje (Haličo-Voluinės didžiųjų kunigaikščių Chelmo ir Voluinės Vladimiro dvaruose) sudarytas trijų Pietų Rusioje rašytų metraščių sąvadas (kiekvienas iš tų trijų metraščių savo ruožtu yra įvairių ankstesnių metraščių sąvadas). Metraščio protografas (Voluinės metraščio galutinės redakcijos pirminis variantas) neišliko; spėjama, kad jis turėjo būti surašytas XIII a. pab. ar XIV a. pr.

Nuorašai

Svarbiausiais Voluinės metraščio nuorašais laikomi apie 1425 m. greičiausiai Pskove surašytas Hipatijaus nuorašas (iki XIX a. pr. saugotas Šv. Hipatijaus vienuolyne šalia Kostromos) ir apie 1560 m. Kijevo Pečiorų vienuolyne surašytas Chlebnikovo nuorašas (jo savininku kurį laiką buvo Kolomnos pirklys P. Chlebnikovas), – pastarajame tiksliau nurašyta protografo teksto pabaiga, nėra Hipatijaus nuorašo sudarytojų įvesto chronologinio tinklo su daugiausia fiktyviomis istorinių įvykių datomis (dėl šių ir kt. aplinkybių dalis istorikų Chlebnikovo nuorašą laiko archajiškesniu už Hipatijaus nuorašą).
Iš kitų žinomų Voluinės metraščio nuorašų kiek didesnę vertę turi tik nepilnai išlikęs 1651 m. Jarockio nuorašas ir apie 1711 m. surašytas jam labai artimas, bet geriau išlikęs Jermolajevo nuorašas (šiedu Voluinės metraščio nuorašai buvo sukurti Chlebnikovo nuorašo pagrindu, tačiau nuo pastarojo jie skiriasi savita kai kurių teksto dalių redakcija), o Voluinės metraščio Pogodino (apie 1621 m.) ir Krokuvos (apie 1795 m.) nuorašai tėra Chlebnikovo nuorašo nuorašai.
Jonas Baltakis

Biografija

1973 m. baigė Ignalinos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1973–1975 m. tarnavo kariuomenėje. 1993 m. baigė Vilniaus universitetą, žurnalistas.
1975–1988 m. Ignalinos gelbėjimo stoties viršininkas. 1988 m. Ignalinos raj. laikraščio „Nauja vaga“ skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas, 1992 m. UAB „Ignalinos televizija“ direktoriaus pavaduotojas komercijai, 1996 m. UAB „Lietuvos aidas“ zonos korespondentas, 2000 m. Švenčionių rajono UAB „Žeimenos krantai“ direktorius – redaktorius. VšĮ „Mūsų Ignalina“ įstaigos vadovas, laikraščio redaktorius.
1993 m. Tėvynės sąjungos, 2000 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų partijos narys. 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Gema, duktė Jūratė.
Karelijos herbas

Karelijos herbas – oficialus Karelijos respublikos simbolis, patvirtintas 1993 m. spalio 25 d.

Herbo aprašas

Herbo skydas stačiakampiu viršumi ir pusapvale apačia, dukart perskeltas į trečdalius, su auksiniu bordiūru ir auksiniais stilizuotais spygliuočių atvaizdais, pusiau susiliejusiais su bordiūro šonais – dešinėje eglės, kairėje – pušies. Virš skydo auksinė aštuonkampė žvaigždė su kvadratine skylute. Viršutinis laukas raudonas, vidurinis – žydras, apatinis – žalias. Lauke juodas šėlstantis raudonai ginkluotas lokys.

Herbo kilmė

Herbo autorius Jurijus Nivinas (Юрий Серафимович Нивин). Herbas sukurtas remiantis 1920–1922 m. egzistavusios Uchtos respublikos herbu, kuris buvo sukurtas suomių dailininko Akselio Galen-Kalelos (suom. Akseli Gallen-Kallela). Dabartinis herbas skiriasi lauko spalvomis (dabartinės paimtos iš Karelijos-Suomijos TSR vėliavos), pridėti karelų ornamentų elementai.
Berlyno konferencija

Berlyno konferencija (vok. Kongokonferenz) – nuo 1884 m. lapkričio 15 d. iki 1885 m. vasario 26 d. Berlyne vykusi konferencija, kurios metu Europos valstybės išsidalino savo interesų zonas Afrikoje. Šis susitikimas yra laikomas naujojo imperializmo, kilusio XIX a., pradžia.
Oto von Bismarko suvienytoje Vokietijos imperijoje, Portugalijos iniciatyva buvo pradėtas naujas žemyno kolonizavimo etapas. Iki susitarimo 80% Afrikos buvo valdoma vietinių ar pagal vietinius papročius, tačiau po įvykusio Afrikos pasidalinimo buvo panaikintos beveik visos veikusios autonomijos ar savivaldos institucijos. Jų kontrolę perėmė europiečiai.

Konferencijos ištakos

XIX amžiuje Afrika europiečiams dar vis buvo nepilnai ištyrinėta teritorija pilna „baltųjų dėmių“. Dauguma Europos imperijų jau turėjo savo kolonijų šiame žemyne, tačiau jos driekėsi pakrantėmis, beveik neįsisavinant gilesnių teritorijų. Įsibėgėjanti pramonės revoliucija reikalavo vis daugiau resursų, kuriuos galėjo parūpinti užjūrio teritorijos. Kolonijų svarba augo, tuo pačiu didino Europos valstybių tarpusavio trintį dėl įtakos zonų.
1830 m. prancūzai užkariavo Alžyrą taip suduodami skaudų smūgį paskutiniems laisviesiems Berberų piratams.
1876 belgų karalius Leopoldas II pasinaudodamas paties įkurta Tarptautine Afrikos asociacija pradėjo didinti įtaką Centrinėje Afrikos dalyje ties pusiauju. Prisidengdami filantropiniais tikslais belgai įsitvirtino regione ir vėliau įkūrė Laisvąją Kongo valstybę.
Šiame regione turėti įtakos norėjo ir kitos šalys, prancūzai 1881 m. įkūrė Brazavilio miestą. Jie kartu su portugalais labai prisidėjo ties Kongo imperijos žlugimo.
Prisidengdami pagalba Osmanų imperijai britai 1882 m. atvyko į Egiptą malšinti Urabi sukilimo. Galiausiai jie perėmė Egipto ir Sueco kanalo, kurį valdė iki II pasaulinio karo pabaigos, kontrolę.
Duffy

Karjera

Jos debiutinis albumas "Rockferry" buvo išleistas 2008 m. kovą ir tapo geriausiu Jungtinės Karalystės albumu 2008-ais metais. Pasaulyje šio albumo parduota 5,5 milijono kopijų. 2009 m. Duffy laimėjo 3 BRIT Awards – British Breakthrough (Britų "prasiveržimas"), Best Female Solo (Geriausia moteris solistė) ir Best British Album (Geriausias britų albumas). Ji taip pat laimėjo Grammy apdovanojimą kategorijoje Best Pop Vocal Album (Geriausias pop vokalinis albumas) už "Rockferry", taip pat buvo nominuota dar dviem Grammy apdovanojimams. Duffy singlas "Mercy" atsidūrė daugelio topų viršūnėse.
Jakob Dinesohn

Biografija

Gimė 1836 m. Žagarėje. Jaunystėje mokėsi pas savo dėdę Mogiliave. Baigęs mokslus rašė straipsnius į vietos laikraščius hebrajų kalba, o vėliau pradėjo rašyti jidiš kalba ir tapo vienu iš populiariausių rašytojų rašiusiu jidiš kalba XIX a. pabaigoje. Tuo pačiu metu dirbo privačiu mokytoju turtingų žmonių namuose. Pirmąjį romaną parašė 1876 m., tačiau jis buvo uždraustas cenzūros. Jo romanams būdinga gėrio ir blogio kova, kurioje visada laimi teisingumas. Taip pat į hebrajų kalbą išvertė žydų istoriją, Egipto, Babilono, Indijos ir Kinijos istorijas. 1885 m. apsigyveno Varšuvoje, kur atidarė parduotuvę. Nuo 1915 m. nustojo rašyti ir pasišventė socialiniam darbui. Mirė 1919 m. rugpjūčio 29 d. Varšuvoje.
Salyklas

Salýklas – daiginti grūdai arba jų miltai alui, degtinei, viskiui ir kt. daryti.
Duonos gamyboje vartojamas smulkiai sumaltas rugių salyklas. Vartojamas ir alui, girai daryti, krakmolui cukrinti (spirito pramonėje), kitų salyklinių gėrimų, sausainių, javainių gamybai. Salyklas – salyklinio viskio pagrindas.

Istorija

Iki XX a. buvo naudojamas tradicinis salyklo darymas daiginant grūdus ant grindų, kuris buvo sezoninis. XIX a. antrojoje pusėje išrastas cilindras – grūdai iš mirkymo cisternų buvo pilami į didžiulius, hermetiškai, lėtai besisukančius metalinius cilindrus. Netrukus išrastas ir džiovinimo metodas: į tam tikrą dėžę per pragręžtas skyles grindyse patekdavo oras, kuris vėdindavo dėžėje grūdus.
Mechaninis salyklo darymo būdas paplito po Antrojo pasaulinio karo, kai buvo pastatytos didžiulės salyklo daryklos.
Lietuvos kaime XIX–XX a. pradžioje salyklas dažniausiai buvo daromas iš šešiaeilių (rečiau iš dvieilių) miežių. Grūdai kelias dienas buvo mirkomi vandenyje, paskui paberiami šiltoje patalpoje arba prieš saulę, apklojami drėgnu audeklu ir apie savaitę daiginami. Grūdus išdžiovindavo, daigus nutrindavo rankomis ir grūdus rupiai sumaldavo.
Pramoniniu būdu daromas spirito ir alaus įmonėse.

Paruošimas

Salyklui tinka miežiai, kviečiai, avižos ir rugiai, tačiau pirmenybė teikiama miežiams, nes iš miežių geriausiai išsiskiria cukrus. Geram salyklui daryti miežių grūdai turi būti sveiki ir sudaiginti. Pusiau sudaiginti grūdai kepinami krosnyje kelias dienas. Juose neturi būti daug azoto, kuris gali turėti įtakos fermentacijai.
Pirmiausia iš miežių išrenkami šiaudai ir nuvalomi nešvarumai. Po to miežiai mėnesį džiovinami, nes per daug drėgni grūdai pradeda pūti ar per anksti sudygsta. Tokiu būdu sumažinamas drėgmės kiekis ir išsaugojamas derlius visus metus.
Miežiai dedami į dideles vandens cisternas, tačiau jie užmerkiami tik pusdieniui, po to vanduo išleidžiamas, kad grūdai galėtų kvėpuoti šešias ar dvylika valandų. Po to vėl sumerkiami. Mirkymas trunka dvi ar tris dienas.
Didžiulėse daiginimo salėse drėgni grūdai paskirstomi tolygiu sluoksniu. Jie čia laikomi penkias dienas, kad sėklos pradėtų leisti daigus.
Daiginami grūdai dažnai maišomi elektrinėse maišyklėse, kad vėdintųsi, tolygiai augtų ir nesusikabintų sėklų šaknys. Daiginimas nutraukiamas, kai daigai būna trijų ketvirtadalių grūdo ilgio. Susidaro žaliasis salyklas, kuris dedamas į krosnis, kur kepinamas aukštoje temperatūroje dvi dienas – temperatūra lemia salyklo rūšį ir rezultatus.
Po kepinimo salyklas sijojamas, kad neliktų šaknų liekanų. Kai nebėra šaknų, salyklas jau nebepanašus į grūdus, iš kurių jis buvo daromas. Pakepinti grūdai nėra kieti, jie traškūs.