Fokker D.VII

Fokker D.VII buvo vokiečių Pirmojo pasaulinio karo vienvietis mišrios konstrukcijos biplanas naikintuvas su laisvai nešančiais sparnais. Gamintas Šverine (Schwerin), Vokietijoje veikusioje „Fokker-Flugzeugwerke“ įmonėje. Pirmasis skrydis įvyko 1918 metų sausio mėnesį, į ginkluotę priimtas 1918 m. balandžio mėn.
Fokerio firma viena iš nedaugelio naudojo metalinės konstrukcijos liemenį, t. y. iš plieninių vamzdelių suvirintos fermos liemenį, dengtą drobe (dauguma I-ojo Pasaulinio karo lėktuvų turėjo medinę ir liemens ir sparnų konstrukciją). Metalinis liemuo buvo pranašesnis eksploataciniu požiūriu, be to jo remontas po nedidelių avarijų galėjo konkuruoti nesudėtingumu su medinėmis konstrukcijomis; nuėmus drobinę dangą, galima buvo virinti bet kurią vietą.
Sparnai dviejų lonžeronų, medinės konstrukcijos, dengti drobe (iki pirmojo lonžerono - klijuote). Storas profilis į galus plonėja. Ir viršutinis ir apatinis sparnas - nedalomi, vientisi. Viršutinis tvirtinamas prie profiliuotų metalinių vamzdžių, apatinis - prie liemens fermos apačios įduboje įrengtų tvirtinimo mazgų. Tarp viršutinio ir apatinio sparnų - N raidę sudarantys metaliniai ramsčiai. Sparnų lonžeronai dėžutiniai: lentynos klijuotos, dvisluoksnės, pušinės, o sienelės - iš klijuotės. Nerviūros - iš klijuotės, angos jose padarytos tik ten, kur reikia pralysti valdymo trosams. Eleronai tik prie viršutinio sparno, metalinės konstrukcijos, su ragine kompensacija, jų, kaip ir sparnų nuoslydžio briauną sudaro viela; išsitempus celonuotai drobei, ji deformuojasi sudarydama charakteringą banguotą kraštą.
Liemuo ferminis, suvirintas iš plieninių vamzdelių, sustandintų metalinėmis atatampomis, dengtas drobe, išskyrus viršų, kuris iš klijuotės pagamintas apvalios formos. Varikliui pridengti naudojami skardiniai dangčiai, jie tvirtinami varžtais. Liemens drobė nėra priklijuojama prie fermos, o užtempiama, suvarstant šniūrą liemens apačioje. Vokiški Fok D VII neturėjo piloto užgalvio, jis buvo padarytas lietuviškuose variantuose. Piloto sėdynė iš skardos. Valdymas įprastinis: pedalai ir vairolazdė, ant jos galvutės buvo įrengti kulkosvaidžių gaidukai ir variklio valdymo svertelės.
Uodegos plokštumos išlenktos iš plieninių vamzdelių ir dengtos drobe. Kylio plokštuma pastatyta nesimetriškai, kad kompensuotų propelerio reaktyvinį momentą, į kairę. Stabilizatoriaus kampą galima reguliuoti žemėje, įprastinis jo kampas - 3,5°.
Važiuoklei naudoti 760 x 100 mm stipinuoti, dengti drobe dydžio ratai, tvirtinami prie ašies, kuri patalpinta dėžutėje. Jos galuose ant dviejų strypelių užsukamas guminis lynas (amortizatorius), prilaikantis ir amortizuojantis ratų ašį. Ši dėžutė, mažinant jos aerodinaminį pasipriešinimą, profiliuojama nemažu sparnu, kuris be to dar ir suteikia papildomą keliamąją jėgą. Lietuviškos gamybos lėktuvuose (o taip pat ir vokiškuose po kapitalinio remonto) tokios važiuoklės buvo atsisakyta, pakeičiant ją įprastine dviaše (viena ašis sujungia "V" spyrius, o ratų ašis pritvirtinama guminiais lynais prie pirmosios, be to ašys nebedengiamos jokiu profiliuojančiu sparneliu.
Uodeginis medinis ramstis amortizuojamas dviem plieninėmis spyruoklėmis.
Lietuvoje "fokeriams" kartais uždėdavo ir didesnius 810 x 125 mm dydžio ratus, kurie buvo naudojami lėktuvams LVG C.VI, C.V, Albatros J.II, Halberstadt C.V ir DFW C.V.
Prietaisų lentą sudarė dvi slėgio benzino bakuose rodyklės, aukštimatis (ne visuose), variklio apsukų rodyklė, o taip pat startinis magnetas ir magnetų jungikliai. Benzino lygio rodyklė buvo ant liemens prie variklio, kompasas grindyse, šalia lakūno kairės kojos.
Į lietuviškos gamybos lėktuvų prietaisų lentas dažnai įdėdavo greičio ir kartais netgi posūkio-pokrypio rodyklę su pneumatiniu giroskopu.
Pagrindinis benzino bakas - iš žalvario, 61 litro talpos, jame padaryta atskira 17 l talpos tepalo sekcija. Papildomas 33 l talpos benzino bakas - viršutiniame sparne. Benzinas teka veikiant oro slėgiui, kurį pradžioj lakūnas sudaro rankiniu oro siurbliu, o skridimo metu slėgį sudaro paprasčiausias oro imtuvas.
Ginkluotė - du kulkosvaižiai "Spandau" 7,92 mm kalibro įrengti ant liemens priešais pilotą, kiekvienam - po 500 šovinių. Sinchronizatoriaus pagalba jie šaudė pro besisukantį propelerį.
Šis lėktuvas vadinamas geriausiu to meto vokiečių naikintuvu. Pagal Kompjeno paliaubos sąlygas Vokietija turėjo perduoti visus Fokker D.II Antantei. Didžiausią jų dalį pasiėmė prancūzai. Virš 140 atsidūrė JAV, Belgijoje - 75, Anglijoje - 44, Kanadoje - 20.
Karo pabaigoje licencinę Fok D VII gamybą su varikliais Austro-Daimler 208 AG buvo pradėjusi gamykla MAG Budapešte, suspėjusi pagaminti keliolika egzempliorių.
Pajutęs, jog nugalėtoje Vokietijoje jokių perspektyvų nebėra ir, pasinaudodamas suirute po Vokietijos kapituliacijos, Fokeris sugebėjo pervežti per sieną į gimtąją Olandiją 6 traukinius su gamybine ir kt. įranga, be to 98 gatavus D VII bei 118 vnt. Fokker C.I (šiek tiek didesnis dvivietis variantas), kelis šimtus variklių ir kt. Fokkeris įkūrė naują fabriką Amsterdame ir toliau užsiėmė saikinga gamyba: 1920-22 metais pagamino 100 Fokker D VII, iš kurių 22 nupirko Olandijos armija ir 20 - laivynas. 50 Fokker D VII nupirko Sovietų Rusija (kartu su maždaug 
500 kitokių Fokerio lėktuvų).
Šveicarija nusipirko Fokker D.VII gamybos licenciją net 1929 metais. Iš viso ten skraidė 27 Fokker D.VII ir tik 1931 m. juos pradėjo keisti Dewoitine D-27. Lenkai 20 Fokker D VII įsigijo 1919 m. iš vokiečių ir dar apie 20 iš prancūzų 1921 m. Po vieną-kitą Fokker D VII turėjo Čekoslovakijos, Latvijos, Danijos, Suomijos, Italijos karinės oro pajėgos.
Abi "Albatroso" įmonės pagamino apie 2600, Šverino - 700 egzempliorių Fokker D VII. Tad iš viso buvo pagaminta apie 3500 vnt. Fokker D VII.

Lietuvoje

Pirmieji "fokeriai" Lietuvoje buvo įsigyti 1919 metų rudenį. Tiksli data kariuomenės archyvuose neaptikta, nes šie pirkimai iš vokiečių buvo ir neoficialūs ir nelegalūs (vokiečiai neturėjo teisės jokių karo lėktuvų pardavinėti).
Iš vėlesnių Karo aviacijos sandėlio dokumentų pavyko nustatyti, kad buvo įsigyti: du lėktuvai "Albatroso" filijos (Schneidemuel) gamybos su varikliais "Mercedes" 160 AG - Fokker D.VII (OAW) 8397/18 ir Fokker D VII (OAW) 8497/18. Iš kitų - vienas apibūdintas kaip neturintis numerių, su galingesniu aukštuminiu varikliu BMW 185 AG, Fokker D VII 6508/18 taip pat su BMW 185 AG, Fokker D.VII 9397/18 su "Mercedes" 160 AG, taip pat liemuo Fokker D VII 508/18. Sandėlyje dar buvo įvairios kokybės Fokker D VII sparnų, uodegos plokštumų, radiatorių ir kt. dalių. Šie lėktuvai galėjo skraidyti tik po nemažo remonto ir sukomplektavus trūkstamas dalis.
1919 metų spalio mėnesį darytoje fotografijoje Kauno aerodrome jau matosi vienas Fokker D VII (dar su vokiečių karo aviacijos ženklais). Pirmąjį iš kelių išardytų Fokker D VII sumontavo Aviacijos mokyklos pirmūnas V. Rauba. 
Pirmą rimtesnį skridimą lietuviškas "Fokeris" atliko 1920 m. spalio 2 dieną. Tą dieną lakūnas J.Dobkevičius su Fokker D VII Nr.2 nuskrido į Vilnių, o spalio 3 - parskrido į Kauną. Tuo metu lenkai pradėjo puolimą į Vilniaus kraštą, planuodami užimti visą Lietuvą.
Pirmąjį kovinį skrydį Fokker D.VII Nr.2 atliko 1920 m. lapkričio 6 d., kai Kauno aerodromą puolė du lenkų lėktuvai. Su šiuo naikintuvu pakilo Itn. Jurgis Dobkevičius. Tačiau lenkų lėktuvai nesiryžo oro mūšiui ir, nelaukdami kol naikintuvas pakils iki jų, pasitraukė. Vienas iš jų netgi bombas išmetė neištraukus saugiklių.
Vėlesniais metais pagal turimus egzempliorius Lietuvos Karo aviacijos dirbtuvėse buvo pasigaminti dar keli lėktuvai (Fokker D VII Nr. 27, 37, 38). Lietuviškos konstrukcijos "Fokeris" naudojo anglišką Siddeley "Puma" 240 AG variklį. Dėl to jis smarkiai skyrėsi nuo įprastinių: liemuo priekyje gerokai paaukštėjo, užimdamas beveik visą tarpą iki viršutinio sparno, propelerio mova buvo dengta dideliu aptakumo koku, o vandens radiatorius buvo pastatytas ne variklio priekyje (Fok D VII radiatorius "Pumai" buvo per mažas), o liemens apačioje.
Fokker D.VII buvo puikių pilotažinių ir eksploatacinių duomenų naikintuvas. Dėl technologiškos ir tvirtos konstrukcijos (liemuo suvirintas iš plieninių vamzdelių ir dengtas drobe) net po avarijų jį buvo patogu remontuoti, o dėl gerų pilotažinių savybių jis buvo mėgiamas ir ištarnavo Lietuvos karo aviacijoje iki pat jos likvidavimo 1940 m.
Nuo 1928 m. Fokker D.VII Lietuvoje buvo naudojamas tik pilotų treniruotėms.

Dizainas

Šio naikintuvo dizainą sukūrė Reinhold Platz, kuris dirbo įmonėje „Fokker-Flugzeugwerke“.

Specifikacijos

Fokker D.VII kaip ir Albatros D.III skraidė su "Mercedes" 160 AG (118 kW) arba su galingesniu aukštuminiu BMW llla 185 AG (136 kW) varikliu. Šis variantas dažniausiai buvo žymimas Fokker D.VII F.
Paskutiniai lietuviškos gamybos Fokeriai skraidė ir su "Siddeley Puma" 240 AG varikliu. Jų maksimalus greitis siekdavo 200 km/h.