google/wiki40b huggingface dataset:
Genovaitė Babachinaitė

Išsilavinimas

1971 m. Genovaitė Babachinaitė baigė teisės studijas VU Teisės fakultete, jai suteiktas teisininko kvalifikacinis laipsnis. Dvejus metus papildomai studijavo sociologiją, psichologiją LR Seimo informacija</ref>. Baigė neakivaizdinę teisės aspirantūrą Visasąjunginiame Maskvos kriminologijos institute, apgynė disertaciją (1980 m.), jai suteiktas teisės mokslų kandidatės laipsnis (1993 m. Lietuvos mokslo tarybos nostrifikuotas į socialinių mokslų teisės krypties daktarės laipsnį). Pradėjo dirbti vyresniąja moksline bendradarbe.

Pedagoginė, mokslinė veikla

1971-1992 m. dirbo Teismo ekspertizės Mokslo tyrimo instituto Kriminologinių tyrimų skyriuje, 1992-1994 m. Teisės instituto mokslinė bendradarbė, Kriminologinių tyrimų skyriaus vedėja. Nuo 1994 m. Lietuvos policijos akademijos (LPA) dėstytoja. LPA Senatas suteikė docentės vardą (1996 m.). Lietuvos teisės akademijos Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės (1997 m.), nuo 1998 m. – LTU Kriminologijos katedros vedėja. 2001 metais pradėjo habilitacijos procedūrą. 2001 metų pabaigoje LTU Senatas suteikė profesorės vardą.
Genovaitė Babachinaitė dėsto įvairių magistro (anksčiau ir doktorantūros) studijų programų studentams Lietuvoje. Skaitė paskaitas doktorantams ir mokslininkams Kylio universitete (Vokietijoje) 2000 m. Nuo 2001 metų – kasmet doktorantūros, viktimologijos magistro studijų studentams Pau universitete (Prancūzijoje), taip pat Tysaido (Jungtinė Karalystė), Kaljario (Italija) universitetuose. Parengė kriminologinį kursą anglų kalba užsienio šalių ERASMUS/SOCRATES studentams (LTU). 1999–2000 m. dalyvavo TEMPUS/PHARE programoje, koordinavo jos 5-ąją temą „Tarptautinio nusikalstamumo prevencijos problemų sprendimas“, skaitė paskaitas valstybės pareigūnų rengimo teisinės sistemos reformai.
Mokslinių tyrimų ir interesų sritys – kriminologija, teisinė sąmonė ir viktimologija,, nusikalstamumas, nusikalstamumo prevencijos ir žmogaus teisių problemos, naujausi socialiniai pokyčiai Lietuvoje bei jų kriminogeniniai padariniai. Genovaitė Babachinaitė po Nepriklausomybės atkūrimo kartu su kitais kriminologais vadovavau daugeliui kriminologinių tyrimų Lietuvoje. Parašė per 100 mokslo ir mokslo populiarinimo darbų, iš jų (viena arba su bendraautoriais) 8 monografijas.
Genovaitė Babachinaitė stažavosi Slovakijoje (1992, 1994 m.), Danijoje (1996 m.), Norvegijoje (1997 m.), Airijoje (1999 m.), Prancūzijoje (2000 m.).
Kalcis

Bendroji charakteristika

Kalcis – sidabriškai baltos spalvos metalas. Iki 300 °C temperatūros kalcio kristalai (α modifikacija) turi kubinę centrasienę gardelę, aukštesnėje temperatūroje egzistuoja heksagoninė β modifikacija. Kalcio lydymosi temperatūra 851 °C, virimo 1482 °C, tankis 1540 kg/m³. Kietumas pagal Brinelį HB 20–30. Grynas kalcis plastiškas, lengvai presuojamas, valcuojamas. Chemiškai labai aktyvus. Oro deguonis kalcį lengvai oksiduoja, susidaro kalcio oksidas, todėl kalcis laikomas hermetiškame inde arba alyvoje. Tirpdamas vandenyje, sudaro kalcio hidroksidą Ca(OH) ₂, reaguodamas su rūgštimis (išskyrus azoto), išskiria vandenilį. Su fluoru jungiasi kambario temperatūroje, su chloru ir bromu – aukštesnėje negu 400 °C temperatūroje, sudarydamas kalcio halogenidus: kalcio fluoridą CaF₂, kalcio chloridą CaCl₂ kalcio bromidą CaBr₂. Kaitinant kalcį su siera, gaunamas sulfidas CaS, su vandeniliu – hidridas CaH₂, su azotu – nitridas Ca₃N₂, su anglimi (be oro) – kalcio karbidas CaC₂. Su daugeliu metalų (aliuminiu, auksu, ličiu, magniu, sidabru, švinu, variu) sudaro metališkuosius junginius. Gaunamas, elektrolizuojant kalcio chlorido lydalą arba kaitinant CaO ir aliuminį vakuume 1200 °C temperatūroje: 6CaO H- 2Al→3CaO · Al₂O₃ + 3Ca.

Panaudojimas

Kalciu metalotermijoje redukuojami metalai (uranas, toris, chromas, vanadis), iš plieno šalinamas deguonis ir siera, valomi naftos produktai, iš inertinių dujų šalinamos azoto priemaišos. Elektrovakuuminiuose prietaisuose kalcis vartojamas kaip geteris. Kalcio dedama į anti-frikcinius lydinius. Jis vartojamas kalcio hidridui CaH₂ (sunkiai redukuojamų oksidų reduktoriui) gauti. Radioaktyviu kalcio izotopu ⁴⁵Ca tiriama medžiagų apykaita gyvuosiuose organizmuose.

Istorija

Kalcio oksidas (nedegtos kalkės) buvo vartojamas jau senovėje. Pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos calx, calcis – kalkės (kalkių sudėtyje yra daug kalcio). Metalinį kalcį 1808 metais elektrolizės būdu gavo H. Deivis.

Kalcis organizme

Daugiausiai kalcio yra suaugusio žmogaus kauluose ir kraujo plazmoje. Maisto produktai, kuriuose yra oksalatų (rūgštynės, rabarbarai, špinatai), fosfatų ir fitino (miltai, kruopos), trukdo organizmui pasisavinti kalcį, gali netgi susidaryti inkstų akmenys. Riebiosios rūgštys, esančios žarnyne, su kalciu taip pat sudaro netirpstančius junginius, vadinamus kalcio muilu, ir tai trukdo pasisavinti kalcį.
Kalcio kiekį organizme reguliuoja vitaminas D, prieskydinės ir skydinės liaukų hormonai. Jei yra kalcio trūkumas, suminkštėja kaulai, atsiranda rizika susirgti rachitu.
Kalcis mažina nervų sistemos dirglumą, reguliuoja kapiliarų bei ląstelių membranų laidumą, kraujo krešėjimo procesus. Kalcio yra rupaus malimo miltuose, kopūstuose, žemuogėse, kriaušėse, slyvose, piene bei jo produktuose ir kt.
Juozas Vincentas Danys

Juozas Vincentas Danys (iki 1951 m. Daniliauskas; g. 1914 m. lapkričio 22 d. Padovinys, Liudvinavo valsčius – m. 2005 m. rugsėjo 28 d. Otavoje, Kanada) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorius, Kanados lietuvių veikėjas.

Biografija

1932 m. Juozas Danys atvyko į Kauną ir įstojo į VDU Technikos fakultetą, pasirinko statybininko specialybę. Studijų metu per tris vasaros statybos praktikas Ukmergės ir Vilkaviškio miestų savivaldybėse savo žiniomis ir kompetencija atkreipė į save Susisiekimo ministerijos specialistų dėmesį. 1937–1939 m. Lietuvos energijos komitetas jį pasiuntė į Latviją susipažinti su 70 000 kW galios Kegumo hidroelektrinės (Kegumo HE) projektavimu ir statyba. Parengė diplominį darbą „Neries užtvanka ties Jonava“.
1939 m. baigęs studijas VDU Technikos fakulteto Statybos skyriuje, dirbo Lietuvos vandens kelių valdyboje, 1939–1944 m. Lietuvos energijos komiteto narys. Nuo 1940 m. VDU dėstytojas; 1941–1944 m. Hidrotechnikos katedros vedėjas; nuo 1941 m. adjunktas-profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. tobulinosi Miuncheno aukštojoje technikos mokykloje.
1949 m. išvyko į Kanadą, apsistojo Otavoje. 1951–1955 m. bendrovės „Power Corporation of Canada“ inžinierius, 1955–1959 m. Šv. Lauryno vandens kelio Tarptautinio Kanados ir JAV komiteto vyr. inžinierius, 1959–1979 m. Kanados susisiekimo ministerijos Laivininkystės įrenginių tarnybos Statybos skyriaus viršininkas, 1973–1979 m. dar ir Kanados ledo ir sniego valstybinio komiteto narys.
Palaidotas Šv. Jono vardu pavadintose lietuvių kapinėse Kanadoje.

Darbai

Svarbiausi darbai – Šv. Lauryno vandens kelio nuo Atlanto vandenyno iki Didžiųjų ežerų hidrotechninių statinių – užtvankų, kanalų, šliuzų, švyturių statyba. Patobulino švyturių konstrukciją, pastatė 51 švyturį. 1985 m. Kanados pašto žinyba išspausdino keturių pašto ženklų seriją, kurioje iš 4 pavaizduotų švyturių 3 suprojektuoti J. Danio. 1973–1974 m. tyrė ledo lyčių poveikį hidrotechniniams statiniams, pateikė būdų konstrukcijų parametrams skaičiuoti, navigacijai gerinti, su kitais 1981 m. sudarė laivininkystės statinių projektavimo žinyną. Parašė per 60 mokslinių techninių straipsnių, jo idėjos aprašomos ir cituojamos daugelyje pasaulio leidinių.
Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, Kanados ir lietuvių išeivijos spaudoje, dalyvavo Kanados lietuvių bendruomenės visuomeninėje veikloje. Nuo 1993 m. Lietuvoje skaitė pranešimus, rengė parodas.
Karantino sargyba

Karantino sargyba (rus. Карантинная стража) – atskira ginkluota tarnyba Rusijos imperijoje (nuo 1832 m.) Juodosios jūros uostuose, užtikrinusi karantinų veikimą.
Dar Petro I laikais Rusijoje būdavo organizuojamos užkardos saugotis nuo maro. Tada ir vėliau užkardose sargybos buvo iš lauko kariuomenės.
1832 m. buvo sudaryta atskira vidinė karantino sargyba, kurioje buvo 1 batalionas, 3 pusbatalioniai ir 3 atskirosios kuopos. Ji buvo sukomplektuota kareiviais iš atskirojo vidaus sargybos korpuso, vėliau – iš lauko kariuomenės.
Nuo 1876 m. sargybą imta papildyti tiesiog naujokais. Tada ją sudarė Odesos karantino sargybos kuopa, Kerčės ir Feodosijos karantino sargybos puskuopės. Kiekvieną dalinį be vado ir jaunesniųjų karininkų sudarė puskarininkiai (rus. унтер-офицеры), prižiūrėtojai (rus. надзиратели), gvardionai (rus. гвардионы; budėdavo karantine laikomuose laivuose su keleiviais), eiliniai, darbininkai ir kiti.
Karantino sargyba būdavo pavaldi vietiniams gubernatoriams, kaip kad iki 1894 m. muitinių apygardų viršininkams buvo pavaldi pasienio sargyba.
Vidaus reikalų ministras, kuriam buvo pavaldi karantino sargyba, turėjo atskirojo korpuso vado teises.
Krymo karo metu karantino sargyba dalyvavo Sevastopolio bastionų gynyboje.
Karantino priežiūra užsiimdavo ir pasienio sargyba.
Linkmenų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 25x19 m dydžio, 1,5 m žemesne pietvakarine dalimi. Šiaurės vakarų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 2 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 8–10 m aukščio. Šiaurės rytų šlaito apatinėje dalyje įkastas aukštos įtampos elektros stulpas.
Piliakalnis dirvonuoja, Šiaurės rytų šlaitas apaugęs alksniais.
Visose pašlaitėse yra 0,3 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos, šlako.

Aplinkiniai piliakalniai

Staniuliškių piliakalnis 3,5 kmPapiliakalnės piliakalnis 3 km
Ginučių piliakalnis 2,8 kmPuziniškio piliakalnis 3 kmDryžių piliakalnis 11 kmAžušilės piliakalnis 15 kmBudrių piliakalnis 17 kmPaduobės piliakalnis 23 kmPapravalės piliakalnis 12 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Genčų Medsėdžių senosios kapinės

Apibūdinimas

Įrengtos Skroblupio pakrantės smėlingoje pakilumoje, esančioje kaimo žemių rytiniame pakraštyje, Rūtų daržo miške. Pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, netaisyklingos trapecijos plano, 30 m ilgio, 25 m pločio, iš rytų ir pietų pusių juosiamos daubų, iš šiaurės – Skroblupio senvagės. Paviršius nelygus, pietvakarinėje dalyje kyšo stambūs akmenys, o pietrytinėje yra 2,5 m skersmens duobė. Laidojimo žymių ir memorialinės mažosios architektūros paminklų nėra. Apaugusios spygliuočių mišku.
Teritorijos plotas – 0,08 ha, perimetras – 130 m.

Istorija

Kapinės veikė XVI–XIX a. pradžioje. Jose laidoti Paskroblio užusienio, XIX a. pavadinto Genčų Medsėdžiais, gyventojai. Vėliau iki XX a. vidurio buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai.
Centrinėje dalyje stovėjo medinė koplytėlė ir 3 kryžiai (vienas statytas 1884 m.), kurie XX a. II pusėje sunyko.
1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L534), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

Kapines kaip kultūros paveldo objektą 1935 m. išaiškino Ruginių pradinės mokyklos mokytoja Adelė Alsytė. 1982 m. kartografavo Visasąjunginio žemės ūkio ministerijos žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas. 1976 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
Tahriro aikštė

Tahriro aikštė (arab. ميدان التحرير‎ = Mīdān at-Taḥrīr – „Išsivadavimo aikštė“) – centrinė Egipto sostinės Kairo aikštė. Ją sudaro intensyviai naudojamas transporto žiedas su žaliąja veja centrinėje dalyje. Šiaurės rytinėje dalyje yra vieno šalies išsivadavimo veikėjų Omaro Makramo paminklas, greta – jo vardo mečetė. Aplink aikštę taip pat išsidėstę: Egipto muziejus, Egipto nacionaldemokratų partijos būstinė, Mogamma (vyriausybės rūmai), Arabų Lygos būstinė, Nilo viešbutis, protestantų bažnyčia.
XIX a., kai įkurta ši Kairo dalis, aikštė pavadinta Ismailijos vardu (pagal chedivą Ismailą Pašą). Po 1919 m. revoliucijos aikštę imta vadinti Išsivadavimo vardu, bet oficialiai šis pavadinimas patvirtintas tik po 1952 m. revoliucijos. Tahriro aikštė buvo centrine 2011 m. Egipto revoliucijos įvykių arena.
Kinburno pusiasalis

Kinburno pusiasalis (ukr. Кінбурнський півострів), Kinburno nerija (ukr. Кінбурнська коса) – pusiasalis, esantis pietų Ukrainoje, Chersono ir Mykolajivo srityse. Išsikiša į Juodąją jūrą, iš šiaurės supamas Dniepro-Bugo, iš pietų – Jahorlyko limanų. Ilgis apie 40 km, plotis iki 10 km. Vakaruose užsibaigia smėlio nerija, kuri ir yra tikroji Kinburno nerija.
Paviršius lygus, žemas, daug druskingų ežerų, druskožemių. Dalis pusiasalio paskelbta rezervatu, čia peri baltosios gervės, gulbės.
Pusiasalyje gyvena ~1200 gyventojų (gyvenvietės: Vasylivka, Pokrovka, Pokrovskė, Heroiskė). XV a. osmanai pusiasalyje pastatė Kinburno tvirtovę.
Neath FC

Istorija

2005 m. klubas buvo įkurtas. Pateko į elito divizioną, bet vėliau turėjo finansinių problemų. 2012 m. klubas buvo išformuotas.
Nove Mestas prie Metujės

Istorija

1501 m., Nove Mestas prie Metujės buvo įkurtas Jano Černčickio (Jan Černčický) iš Kacavo. 1850 m. atidarytas paštas. Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai.
Kalnalio Šv. Lauryno bažnyčia

Istorija

Klausgalvų kaimo šiaurės rytiniame pakraštyje, Kalnaliu vadinamos aukštumos kyšulyje nuo XVII a. stovėjo medinė koplyčia, priklausanti Salantų parapijai. Jai sunykus, kunigaikščio Andrejaus Oginskio rūpesčiu 1777 m. pastatyta Šv. Lauryno bažnyčia. Joje 1801 m. kovo 1 d. pakrikštytas būsimasis Žemaičių vyskupas Motiejus Kazimieras Valančius.
Šalia bažnyčios išaugusi gyvenvietė XIX a. pavadinta Kalnaliu.
Bažnyčia 1882 m. vasarą sudegė (uždegė žaibas). Kunigo Simono Jucevičiaus ir parapijiečių rūpesčiu 1883 m. atstatyta. Priklausė Salantų parapijai. 1926 m. įkurta Kalnalio šv. Lauryno parapija.
Bažnyčia su varpine 1997 m. registruotos nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.

Architektūra

Bažnyčia medinė, kryžminio plano, vienbokštė, su 4 šoniniais bokšteliais. Šventoriaus vakariniame pakraštyje stovi keturkampės piramidės pavidalo 3 tarpsnių medinė varpinė (1884 m., perstatyta 1900 m.). Šventorių iš pietvakarių ir šiaurės vakarų pusių juosia palaidų, o pietryčiuose – mūrinių akmenų tvora. Į šiaurės rytus, rytus ir pietus nuo bažnyčios veikia kapinės.
Hapoel Ra'anana AFC

Istorija

Klubas įkurtas 1972 m.
Ur-Baba

Ur-Baba (šum. 𒌨𒀭𒁀𒌑 = ur-ᴰba.ba₆ arba ur-ᴰba.U₂ – „deivės Bau tarnas“) – Lagašo valdovas (ensis), valdęs 2164–2144 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją).
Manoma, kad Ur-Babos valdymas daugiau ar mažiau sutapo su paskutinio Akado karaliaus Šu-durulo valdymu. Kita vertus, Ur-Baba galėjo valdyti ir laikotarpiu tarp Šar-kali-šario bei Šu-durulo valdymo. Sprendžiant iš įvairių Ur-Babos įrašų ant apžadinių aukų, šio ensio valdymo laikai buvo santykinio miesto klestėjimo laikotarpis, Lagašas buvo nepriklausomas nuo Akado imperijos.
Ur-Babos duktė Enanepada Ūre tapo dievo Nanos vyriausiąja žyne, o kita duktė Ninala ištekėjo už Gudėjos, kuris po Ur-Babos mirties tapo Lagašo ensiu.
Volkswagen Typ 3

Istorija

VW inžinieriai Typ 3 projektą sukūrė 1959 metais, 1960 metais pagaminti keli prototipai bandymams. Kuriant šį automobilį techniškai nenutolta nuo pagrindinių Vabalo konstrukcijų, tačiau nenaudojant Vabalo dalių. Automobilis pradėtas gaminti 1961 metų rugpjūčio mėnesį ir viešai pristatytas rugsėjo mėnesį vykusioje tarptautinėje Frankfurto automobilių parodoje IAA. Parodoje pristatytas sedanas, universalas ir kabrioletas, Typ 3 bazėje taip pat pristatytas kupė VW Typ 34 Karmann Ghia (1961–1969 m. 42 505 vnt.). Pigiausia Typ 3 versija kainavo 6400 Vokietijos markių (pigiausias Vabalas tuo metu kainavo 3790 DM).
Frankfurto parodoje debiutavęs Typ 3 kabrioletas (įkainuotas 8300 Vokietijos markių) dėl mažos paklausos negamintas.
1965 metų rugpjūčio mėnesį pradėta gaminti dar viena Typ 3 kėbulo versija, automobilis oficialiai vadintas VW 1600 TL, su pasvirusiu galu (vokiškai Fließheck, angliškai Fastback).
Typ 3 modeliai gaminti įvairiose modifikacijose: 1500, 1500 N, 1500 S, 1500 A, 1600, 1600 A, 1600 L, 1600 TL, 1600 LE ir 1600 TLE.
Žymėjimų reikšmės: N – be chrominės apdailos ir paprastesnė įranga; S – du karbiuratoriai; A – mažesnė apdaila, TL – Touren Limousine (VW 1600 TL sedanas pasvirusiu galu), E – įpurškimas.
1966 metais Typ 3 automobiliai kainavo nuo 6000 iki 7000 Vokietijos markių. Palyginimui Vabalai tuo metu kainavo nuo 4500 iki 5300 Vokietijos markių.
Typ 3 gamyba nutraukta 1973 metais Volkswagenui pradėjus gaminti analogiškos klasės VW Passat.
Laima Grumadienė

Laima Grumadienė (g. 1952 m. spalio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus universitetą. 1983 m. filologijos mokslų kandidatė.
Nuo 1974 m. dirba Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių kalbos institutas). 1987–1995 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytoja, nuo 1995 m. docentė. 1997–2000 m. Lietuvos radijo direktorė.

Mokslinė veikla

Tiria lietuvių kalbos tarmes, jų sąveiką, sociolingvistikos problemas. Viena iš lietuviško šrifto „Palemonas“ kūrėjų.
Liepsnelė

Paplitimas pasaulyje

Eurazijoje paplitusi nuo Atlanto vandenyno iki Obės upės. Šiaurėje gyvena iki Baltosios jūros, Obės vidurupio, pietuose – iki Uralo vidurupio, Irano, Užkaukazės, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros. Gyvena Britų salose, šiaurės vakarų Afrikoje.

Išvaizda

Smulkus paukštelis. Kūno ilgis 12,5—16 cm, svoris 16—18 g. Kūno viršutinė dalis, sparnai ir uodega rusvai pilki, gerklė ir krūtinė oranžiniai rudi.

Čiulbėjimas

Šie paukščiai – puikūs giesmininkai, jų giesmelės vingrios, pakankami melodingos.

Santykis su žmonėmis

Liepsnelės gyvena ir dideliuose miestuose, pavyzdžiui, Londone – prie namų kiemuose, kur yra daug želdinių, soduose. Labai jaukūs, smalsūs paukšteliai, mieste gyvenančios žmonių nesibaimina, gali prisileisti iki metro atstumu. Žmogui einant, šis paukštelis tarsi sustingęs žiūri į jį ar pašokinėdamas ant šakelių bando atkreipti į save dėmesį – jam priartėjus, vėl netoli paskrenda, mielai žiūri ir laukia kol jis priartės. Liepsnelė – Jungtinės Karalystės nacionalinis paukštis.

Migracija

Tai Lietuvos paukštis migrantas. Liepsnelės į Lietuvą sugrįžta labai anksti, balandžio mėn., miškuose dar esant sniego. Į šiltesnius kratus migruoja spalio mėn. Kartais liepsnelės žiemoja ir pas mus – tuomet laikosi prie neužšalančių upelių, šaltinių.

Paplitimas

Lietuvoje dažna rūšis. Tai tipiška mišraus miško gyventoja, peri lapuočių ir mišriuose miškuose, bet vis dažniau jos apsigyvena miestuose, kur yra pakankamai želdinių. Reta smėlinguose pušynuose.

Biotopas, perėjimas

Gyvena drėgnuose spygliuočių miškuose. Lizdą suka po žolių kupstais, įvairiomis išvartomis. Deda 5-7 šviesiai rusvus kiaušinius, išmargintus rudais taškeliais. Jaunikliai lizde išbūna 12-14 dienų. Išveda dvi vadas.

Mityba

Drėgnos žemės paviršiuje renka sraiges, sliekus, vabzdžius, vorus. Vasaros gale ir rudenį lesa uogas (šaltekšnius, ievas, mėlynes, serbentus, vynvyčius).
Gargždų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Minijos kairiojo kranto aukštumos kyšulyje. Piliakalnį iš šiaurės vakarų ir pietryčių juosia Minijos ir bevardžio upelio slėniai, iš rytų prieina aukštuma. Ją nuo piliakalnio skiria 3 grioviai ir 3 pylimai. Šlaitai nuo upių statūs, apie 20 m aukščio. Piliakalnis dirbtinai sutvirtintas. Jo rytinėje pusėje iškastas 19 m pločio (viršuje) ir 1,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 2 m aukščio pylimas, už jo apie 5 m pločio griovys ir 2 m aukščio pylimas bei negilus griovys ir 3 m aukščio pylimas. Piliakalnio aikštelė, kurios bendras plotas apie 2500 m², trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, ji buvo padalyta pylimu (dabar beveik išskleistas) į dvi dalis, rytinė, žemesnioji dalis apie 30 x 13 m, vakarinė - 70 x 30 m dydžio. Aikštelėje ryškus kultūrinis sluoksnis. Aikštelės rytiniame gale supilti 4 pylimai ir tarp jų iškasti 3 grioviai. Už 3 m aukščio, 25 m pločio pylimo iškastas 3 m pločio, 0,3 m gylio griovys, už kurio supiltas antras 1,5 m aukščio, 8 m pločio pylimas. Jo išorėje iškastas 5 m pločio, 1 m gylio antras griovys, už kurio kyla trečias 1 m aukščio, 8 m pločio pylimas. Už jo iškastas 9 m pločio, 1 m gylio trečias griovys, už kurio supiltas ketvirtas 0,5 m aukščio, 10 m pločio pylimas.
Piliakalnio šiaurinis ir pietinis šlaitai nuslinkę, šiaurės rytų šlaito apačia ties pylimais eroduoja. Apaugęs praretintais lapuočiais medžiais, aikštelė dirvonuoja, pietvakariniame šlaite įrengti laiptai.

Tyrimai

Piliakalnį aprašė Liudvikas Kšivickis. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. 1999-2000 m. piliakalnis tirtas atliekant šlaitų tvirtinimo darbus, kad į piliakalnį laiptais galėtų užkopti lankytojai. Radiniai leidžia spėti, kad piliakalnyje gyventa dar prieš mūsų erą, seniausi radiniai priskiriami žalvario amžiui, taip pat rasta Romos monetų.
Piliakalnio pietvakarinėje papėdėje yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1998 m. Iki 95 cm storio I tūkstantmečio antrosios pusės – II tūkstantmečio pradžios kultūriniame sluoksnyje rasta lipdyta keramika, smiltainio verpstukas, akmeniniai trintuvai, vario lydinio grandinėlė, Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Aplinkiniai piliakalniai

Eketės piliakalnis 17 km
Purmalių piliakalnis 18 kmAntkalnio piliakalnis 7 km
Gerduvėnų piliakalnis 3,5 kmGandingos piliakalnis 28 kmŽardės piliakalnis 15 kmŽvaginių piliakalnis 17 kmLaistų piliakalnis 14 kmSkomantų piliakalnis 19 km
Mockaičių piliakalnis 18 kmNorgėlų piliakalnis 21 km
Veiviržėnų piliakalnis 17 km
Janas Teodorikas Potockis

Biografija

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Podolės-Kameneco Andžejaus Potockio (apie 1552–1609) jaunesnysis sūnus nuo antros santuokos su Katerina Bučacka-Tvorovska.
Nuo 1642 m. – Haličo pakamaris.
Gedučiai

Istorija

Anksčiau (iki 1587 m.) ši vietovė priklausė Kuršo gubernijai, sudarytai žlugus Livonijos ordinui. Pagal pirmojo visuotinio Lietuvos gyventojų 1926 m. surašymo duomenis kaime buvo 1 ūkis ir 125 gyventojai.
Sovietmečiu priklausė „Pažangos“ kolūkiui.

Žymūs žmonės

Kaime pastatytas paminklas fizikui ir chemikui T. Grotusui (1785–1822), kuris kilęs iš šio kaimo (1808 m. jis visam laikui apsigyveno savo motinos dvare, buvo įsirengęs laboratoriją). Užrašas ant paminklinio akmens skelbia: lot. Lux lucet in Tenebris, quamvi nihil obscurius – liet. Nėra nieko tamsesnio už šviesą, nors ji ir švyti tamsoje.

Aplinkinės gyvenvietės

ŽEIMELISDegėsiai 
 GuostagalisVAŠKAI 
 PAKRUOJIS
Ričardas Gulbinas

Biografija

2000 m. baigė Kauno medicinos universitetą, bendrosios praktikos gydytojas.
VšĮ Varėnos ligoninės, VšĮ Varėnos pirminės sveikatos priežiūros centro Panočių šeimos gydytojo kabineto gydytojas.
Lietuvos centro partijos narys.
2007–2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.
Juodkrantės valsčius

Juodkrantės valsčius buvo Kuršių nerijoje. Centras – Juodkrantė.
Giedrius Ribokas

Biografija

1999 m. baigė Utenos politechnikumą, technikas – technologas.
2013 m. baigė Lietuvos edukologijos universitetą- ekonomikos ir verslo fakultetą.
2010 m. UAB „AT Investicija“ komercijos direktorius; UAB ''Torgita'' direktorius, UAB „Rigera“ direktorius.
Darbo partijos Utenos rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Asociacijos „Apsaugos verslo grupė“ valdybos narys, automobilių saugos komiteto pirmininkas. Sutuoktinė Žydrūnė, vaikai Viktorija, Evelina.