google/wiki40b huggingface dataset:
Rasa Greičiūtė

Biografija

1986 m. baigė Jurbarko 2-ąją vidurinę mokyklą, 1991 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos fakultetą, įgijo matematiko dėstytojo kvalifikaciją. 1997 m. apgynė vyr. mokytojos kvalifikacinę kategoriją. 2003 m. baigė informatiką Kauno technologijos universitete.
1991 m. Tauragės raj. Lauksargių pagrindinės mokyklos, vėliau Tauragės 4-os vidurinės mokyklos matematikos ir informatikos mokytoja. 1996 m. Jurbarko Antano Giedraičio-Giedriaus gimnazija informatikos vyr. mokytoja, direktoriaus pavaduotoja ugdymui.
Partijos Lietuvos krikščionys demokratai narė. Nuo 2007 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narė. Nuo 1997 m. Lietuvos kompiuterininkų sąjungos Mokymosi sekcijos narė. Jurbarko Švč. Trejybės parapijos tarybos narė.
Aliaskinis kiškis

Fizinės savybės

Aliaskiniai kiškiai yra vieni didžiausių kiškių. Užauga 50–70 cm ilgio, sveria 4–7 kg. Turi labai ilgas užpakalines kojas (apie 20 cm), padedančias judėti sniege. Aliaskiniai kiškiai turi tvirtas kaukoles, stipriai į priekį užsilenkusius priekinius dantis bei stiprias letenas. Ausys gana trumpos – tokiu būdu kiškiai saugo kūno šilumą. Vasarą aliaskinių kiškių viršutinis kailis pilkai rudas, poplaukis – baltas. Žieminis apdaras baltas, tačiau ausų galiukai išlieka juodi visus metus.

Buveinė

Gyvena uolotuose šlaituose arba aukštumų tundroje. Nemėgsta žemumų. Kartais įsikuria krūmuose, kur lengviau pasislėpti nuo plėšrūnų.

Dauginimasis

Aliaskinių kiškių patelės per metus išveda vieną vadą. Vadoje paprastai būna 4–8 kiškiukai. Poravimosi sezonas prasideda balandžio–gegužės mėn. Kiškučiai gimsta birželį arba liepą. Gimsta jau apžėlę tamsiu kailiu, atmerktomis akimis. Kiškučiai iškart po gimimo yra aktyvūs, nes patelės juos atsiveda ne olose, o atviruose lizduose.

Mityba

Minta medžių dalimis: gluosnių lapais, daigeliais, žieve ir šaknimis. Taip pat skabo žoles, uogas, gėles. Maisto paprastai ieško vakare.

Priešai

Nuo priešų išsisuka slėpdamiesi. Nuo kai kurių plėšrūnų, tarkim, pelėdų sugeba apsiginti tvirtomis priekinėmis letenomis. Aliaskinius kiškius taip pat gaudo kiti plėšrieji paukščiai, žebenkštys, erniai, lapės ir baltieji lokiai.
Vytautas Kudžma

Vytautas Kudžma (g. 1946 m. liepos 5 d. Nendriniuose, Antanavo valsčius) – Lietuvos baleto artistas, pedagogas, baletmeisteris.

Biografija

Žmona balerina Sigita Vabalevičiūtė, duktė Rūta Kudžmaitė. 1965 m. baigė Maskvos choreografijos mokyklą, mokėsi pas rusų pedagogus – J. Kondratovą, N. Čerkaskają ir Piotrą Piestovą. Nuo 1965 m. Lietuvos operos ir baleto teatro šokėjas, nuo 1967 m. solistas, nuo 2005 m. – šio teatro baleto trupės repetitorius. 1994–2006 m. dėstė Čiurlionio meno mokykloje.

Kūryba

Sukūrė vaidmenų klasikiniuose, šiuolaikiniuose užsienio ir lietuvių kompozitorių baletuose. Sukūrė choreografinių kompozicijų (Adagio, 2003 m., pagal – P. Čaikovskio muziką, Laimis Vilkončius. Piteris Penas, 2005 m., su kitais choreografais). Kūrybai būdinga lyriškumas, santūrus emocingumas, charakteriniams vaidmenims – ekspresyvumas. Su Lietuvos operos ir baleto teatru gastroliavo Didžiojoje Britanijoje, Egipte, Olandijoje, Meksikoje, Prancūzijoje, Argentinoje, JAV, Japonijoje, Vokietijoje, Mongolijoje, Suomijoje, Ispanijoje, Italijoje, Graikijoje, Švedijoje ir kitur.
Noritas

Noritas – mafinė intrūzinė magminė uoliena, sudaryta iš plagioklazo ir ortopirokseno. Uolienos pavadinimas kilo iš norvegų mitinio herojaus Noro vardo. Uoliena randama kartu su gabru sluoksniuotuose intrūziniuose kūnuose, kuriose aptinkama platina. Tokie dideli kūnai randami Pietų Afrikoje, Grenlandijoje, JAV. Norito randama ir antrame pagal dydį pasaulio nikelio telkinyje Ontario valstijoje. Ši magminė uoliena dažna iš mėnulio paimtuose grunto mėginiuose.
Šnabždesiai tamsoje

Turinys

Dideliame dvare gyvena šeima, kurioje sūnus Martinas turi įsivaizduojamą draugą Luką. Tėvai laiko tai žaidimu ir nekreipia dėmesio, o dvi seserys iš jo nuolat šaiposi, tačiau po kurio laiko ima dėtis keisti dalykai. Nusprendęs, kad sūnui būtina psichiatro konsultacija, tėvas išvyksta su juo į Veneciją, tuo tarpu motina lieka namuose. Moterys girdi keistus garsus, tarsi kažkas vaikščiotų tamsoje, o tėvas vos nenuskęsta įkritęs į vandenį prieplaukoje.
Martino apžiūrėti į namus atvyksta profesorius psichiatras, kuriam tėvai prisipažįsta kažkada netekę sūnaus, kurį jie ketino pavadinti Luku ir apie kurį šeimoje niekas nėra girdėjęs. Profesorius nori išsivežti berniuką kelioms dienoms, tačiau netikėtai miršta besimaudydamas vonioje. Motina vis labiau pradeda tikėti, kad Lukas egzistuoja, tačiau svarbiausiu jos uždaviniu tampa jį įkalbėti išeiti ir palikti jų šeimą...
Aliaskos malamutas

Išvaizda

Kailis tankus, šiurkštesnis nei Sibiro haskio. Įprastos kailio spalvos - įvairūs baltos ir pilkos spalvos atspalviai, sabalo ir balta, juoda ir balta, rusva ir balta arba visiškai balta.Akys migdolo formos ir visada rudos. Mėlynos akys yra veislės nukrypimas ir nepripažįstamos parodose. Malamutų uodega yra riesta, pūkuota, plunksnos formos.

Charakteris

Aliaskos malamutai yra viena iš mažiausiai pakitusių šunų veislių, išlaikę savo formą ir savybes. Jie nėra tinkami kaip sarginiai šunys. 
Malamutai yra stiprūs, turi plačią krūtinę ir didelę galvą. Patinai gali būti agresyvesni, nei patelės. Vis dėlto malamutai yra gana meilūs žmonėms - tai gerai žinomas charakterio bruožas, dėl kurio jie yra laikomi šeimos šunimis.
Malamutai yra gana tylūs šunys ir retai loja. Jie gali kaukti kaip vilkai ar kojotai. Kaukimas beveik nesiskiria nuo vilko.
Punios Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia

Istorija

Manoma, kad pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1425 m. Kazimieras Jogailaitis 1492 m. jai skyrė 2 kapas grašių, 1503 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras iš Punios, Simno ir kitų dvarų skyrė dešimtinę. Manoma, kad tada buvo pastatyta nauja medinė bažnyčia, nes jos akte pažymėta, kad pirmosios bažnyčios nėra. 1513 m. įkurta parapinė mokykla (veikė su pertraukomis). XVI a. viduryje Punios klebonijai priklausė 23 dūmai. 1677 m. minima, kad bažnyčia yra sena. Ji 1688 m. perstatyta.
1702 m. švedai nužudė Punios kleboną ir sudegino miestelį. Bažnyčia, atrodo, nesudegė, nes 1747 m. minima pakrypusi, kiauru stogu; bažnyčios didysis altorius senas ir griūvantis. Punios klebonas Juozapas Klikovičius dalyvavo 1831 m. sukilime, slapstėsi (1837 m. areštuotas Kalvarijoje).
1857 m. per miestelio gaisrą bažnyčia sudegė. Klebono Zagorskio ir parapijiečių rūpesčiu 1857–1863 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (architektas Konstantinas Suchodolskis) – jau trečioji Punios bažnyčia, šįkart durimis atsukta į miestelį, nebe į dvarą. Sulenkėjusioje parapijoje lietuvybę skleidė kunigas Paukštis (nuo 1900 m. kas antrą sekmadienį pamokslai pradėti sakyti lietuvių kalba). 1944 m. apgriauta bažnyčia, klebonų Algio Turčinsko ir J. Kavaliausko rūpesčiu 1952–1955 m. suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia neobarokinė, su 2 bokštais, tarp kurių yra žemesnis laužyto silueto frontonas. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis.
Aldona Molnikaitė

Biografija

1955 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1961–1972 m. Lietuvos dailės instituto dėstytoja 1973–1984 m. Vilniaus universiteto bibliotekos Grafikos kabineto vedėja.

Kūryba

Nutapė teminių kompozicijų („1863 metų sukilėliai“ 1963 m., „Autobuso belaukiant“, „Dailės muziejuje“, abu 1967 m., „Vėlinės“ 1990 m.), portretų (Vincas Mykolaitis-Putinas, 1962 m., „Skulptorės portretas“ 1967 m., Vanda Zaborskaitė, „Motina“, abu 1973 m., Birutė Demkutė, 1976 m., „Jonės portretas“ 1977 m. Valdas Žilėnas, 1983 m., Antanas Rūkas, 1984 m.), autoportretų („Autoportretas su veidrodžiu“ 1969 m., „Autoportretas juodame fone“ 1990 m.), portretinių kompozicijų K. Donelaičio, V. Kudirkos, Maironio ir kitų atminimui, peizažų („Medis prie gatvės“ 1967 m., „Peizažas su sena koplytėle“ 1972 m.), natiurmortų („Natiurmortas su veidrodžiu“ 1969 m., „Natiurmortas su inkaru“ 1979 m.). Ankstyvajai kūrybai būdinga realistinė tapybos maniera, šviesus koloritas, vėliau kūrė suabstraktintus paveikslus, ryšku dekoratyvūs, geometriniai elementai, pilki atspalviai, prislopintas koloritas. Portretams būdinga psichologinė charakteristika.
Nuo 1957 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 1967 m., 1980 m., 1990 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Stalo vaidmenų žaidimas

Stalo vaidmenų žaidimas – tai vaidmenų žaidimų tipas, kurio metu žaidimo dalyviai personažų, už kuriuos žaidžia, veiksmus nusako atpasakodami žodžiais, t. y. kalbėdami. Personažų veiksmai yra atliekami atsižvelgiant į jo charakteristikas, o veiksmų sėkmė ar nesėkmė nustatoma pagal tam tikrą taisyklių ar susitarimų sistemą. Žaidėjai, nustatytų taisyklių ribose, gali improvizuoti žaidimo eigoje – jų veiksmai tiesiogiai įtakoja žaidimo eigą ir baigtį.
Izraelio himnas

Istorija

Hatikvah tekstas parašytas 1878 m. Ukrainos Zoločivo mieste iš Galicijos kilusio poeto Naphtali Herz Imber. Tai devintoji Tikvatenu poemos strofa. 1897 m. Pirmajame Sionistų kongrese pripažintas Sionizmo himnu. Vėliau aranžuotas kompozitorių Paul Ben-Haim ir išeivio iš Rumunijos Samuel Cohen (1888 m.) pagal Rumunijos liaudies melodijų motyvus. Iki Izraelio nepriklausomybės paskelbimo 1948 m. nežymiai keistas. Nors visu modernaus Izraelio gyvavimo laikotarpiu Hatikvah (hebr. Viltis, angl. The Hope) naudota kaip valstybinis himnas, tačiau oficialiai Kneseto pripažinta tik 2004 m.
Storoji Klaipėdos liepa

Storoji Klaipėdos liepa – viena iš seniausių liepų Lietuvoje, valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Vieno kamieno medis auga Klaipėdoje, šalia Minijos gatvės, netoli sankirtos su Bijūnų gatve.
Kovo 12

Vardadieniai

Darmantė – Galvirdas – Goštautas – Teofanas – Žostautė
Pietro Lorenzetti

Pietras Lorencetis (it. Pietro Lorenzetti, dar žinotas kaip Pietro Laurati, apie 1280-90 – 1348) – italų protorenesanso dailininkas iš Sienos, gotikinio stiliaus atstovas.

Biografija

Maža yra išlikę žinių apie Pietro, manoma, kad jis buvo vyresnysis kito dailininko Ambrogio Lorenzetti brolis. Gimė 1280-90 laikotarpyje, tikriausiai Sienoje. Įmanoma, kad jis buvo Duccio mokinys. Jo ankstyviausias darbas, altoriaus tapyba „Madona su kūdikiu“, datuotas 1320 m. Pieve di Santa Maria bažnyčioje Arece. Jo darbuose jaučiama Džoto ir Giovanni Pisano įtaka. Manoma, kad jis dirbo kartu su kitu Sienos dailės mokyklos atstovu Simone Martini, tik, skirtingai nuo pastarojo, broliai Lorenzetti labiau akcentavo Džoto atradimus dailėje, tokiu būdu prisidėdami prie renesanso formavimosi Italijoje.
1330–40 m. Pietro dirbo Asyžiuje, prie Šv. Pranciškaus Asyžiečio bazilikos freskų. Apie 1340 m. dirbo Pistojos San Francesco bažnyčioje (altorius „Madona soste su kūdikėliu ir šventaisiais“). Apie 1335 m. dirbo Santa Maria della Scala ligoninėje Sienoje (šie darbai neišlikę). Apie 1341 m. sukūrė poliptiką Šv. Humilitai. Apie 1342 m. sukūrė pagrindinį, savo brandaus menininko darbą „Mergelės gimimas“ Sienos katedroje, kuriame parodė savo sugebėjimus perspektyviajame vaizdavime. Pietras Lorencetis, kartu su broliu Ambrodžijumi, spėjama, mirė 1348 m. Sieną apėmusio maro metu.
Virgilijus Juozas Čepaitis

Biografija

Gimė girininko ir mokytojos šeimoje. 1954 m. baigė Kauno pedagoginę mokyklą, 1961 m. – Maskvos M. Gorkio literatūros instituto literatūros instituto Vertimo fakultetą.
Nuo 1958 m. bendradarbiavo su daugeliu leidyklų. Vertė knygas iš rusų ir anglų kalbų į lietuvių kalbą, iš lenkų kalbos – į rusų. Pagrindinė veiklos sfera – lietuvių prozininkų propagavimas rusų kalba.
1955–1956 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijos vertėjas, nuo 1958 m. grožinės literatūros vertėjas. 1988–1989 m. Lietuvos kino studijos susivienijimo „Ars“ vyriausiasis redaktorius.
1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys, Sąjūdžio Seimo tarybos narys. 1989–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio atsakingasis sekretorius. 1989–1990 m. Baltijos tarybos narys. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Piliečių teisių ir tautybių reikalų komisijos pirmininkas, Sąjūdžio deputatų klubo, vėliau – Jungtinės Sąjūdžio frakcijos pirmininkas. 1991 m. gegužės mėn. Lietuvos delegacijos vadovas neoficialiose derybose su TSRS Hagoje. 1992 m. gegužės mėn. dėl kaltinimų bendradarbiavus su KGB (slapyvardis Juozas) atsisakė Aukščiausiosios Tarybos nario mandato. 
Nuo 1993 m. leidyklos „Litterae universitatis“ vyriausiasis redaktorius, nuo 1996 m. leidyklos „Tvermė“ direktorius. 1994–2001 m. istorinių apysakų serijos „Skomantas“ redaktorius ir bendraautoris.
Nuo 1968 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. 1989–1992 m. Stasio Šalkauskio fondo pirmininkas. 1989–1994 m. Lietuvos-Lenkijos draugijos pirmininkas. 1990–1992 m. Nepriklausomybės partijos pirmininkas. Su etnologe Auksuole Čepaitiene susilaukė dviejų dukrų ir sūnaus. 
2000 m. prezidentas Valdas Adamkus apdovanojo Lietuvos Nepriklausomybės medaliu.
Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjunga

Amerikos Lietuvių Inžinierių ir Architektų Sąjunga – Amerikos lietuvių organizacija, įsteigta Niujorke 1950 m. vasario 24 d. – 1950 m. vasario 25 d. kaip Pasaulio lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos (PLIAS) padalinys.

Veikla

Suvažiavimai šaukiami kas ketveri metai, juose renkama centro valdyba. Organizacija turi atstovybes Bostone, Čikagoje, Detroite, Denveryje, Niujorke ir Filadelfijoje. 1952 m. įsteigti stipendijų ir šalpos fondai. Organizuoja archititektų ir inžinierių projektų konkursus, parodas, rengia (su kitomis organizacijomis) mokslo ir kūrybos simpoziumus, kuria lietuvišką inžinerijos terminiją.
Niujorke leidžiamas organizacijos metraštis, kartu su Pasaulio Lietuvių Inžinierių ir Architektų Sąjunga nuo 1951 m. balandžio mėn. leidžiamas žurnalas „Technikos žodis“.
1992 m. sausio 17 d. ALIAS ir Lietuvos kultūros fondas nutarė įsteigti Medininkų pilies atstatymo fondą.
Pirmasis centro valdybos pirmininkas 1951–1952 m. Aleksandras Mačiūnas, nuo 1989 m. Albertas Kerelis.
Kęstas Kružinauskas

Biografija

Tėvas – Stasys Kružinauskas. Baigė Vilniaus kolegiją ir Kauno technologijos universitetą.
UAB „Stenvila“ vadovas, 2005 m. UAB „Stop“ vadybininkas.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys.
2004–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Aušrinė, vaikas Justas.
Vurenas

Kalbinė padėtis

Apie 25 % komunos gyventojų sudaro užsienio piliečiai, visų pirma – olandai, per paskutinius 20 metų persikėlę į aukštesnes teritorijas. Oficialiai Vurenas laikomas flamandišku, tačiau kalbinių lengvatų turi didelė prancūziškai kalbančių žmonių bendruomenė. Dauguma vietos gyventojų vartoja limburgiečių kalbą, giminingą olandų bei vokiečių kalboms. Taip pat čia įprastos olandų ir prancūzų kalbos.
Remiantis 1947 m. gyventojų surašymo rezultatais, su kuriais nesutiko flamandų politikai, paaiškėjo, kad daugelyje gyvenviečių vyravo frankofonai. Regionas tapo oficialiai prancūziškai kalbančiu ir 1954 m. perduotas prancūziškajai Lježo provincijai. Tačiau 1963 m. jis perduotas valdyti flamandų Limburgui, nors nėra bendros sienos su Vurenu (pietuose jis ribojasi su Lježo provincija, šiaurėje su Nyderlandais). Savo ruožtu Valonija gavo Comin-Varneton komuną, kuri taip pat neturi bendros sienos (nuo šiaurės šis anklavas yra supamas Flandrijos, pietuose - Prancūzijos) ir kuriame buvo suteikta kalbos lengvatų flamandams.
Vureno atidavimas Flandrijai sukėlė didžiulius protestus tarp vietinių frankofonų, kurie tęsiasi iki šiol. Po tam tikrų nuolaidų devintajame dešimtmetyje Flandrijos vyriausybė vėl pradėjo griežtą regiono olandizaciją, kurią skatino didelė olandų imigracija į aukščiau plytinčias ir pigesnes Vureno žemes. 1995 m. vėl buvo panaikintos frankofonų (apie 40% dabartinių gyventojų) teisės į prancūziškai kalbančių institucijų kūrimą. 2008 m. visi prancūziški vietovardžiai prarado oficialų statusą. Prancūzakalbis jaunimas atsakydamas pradėjo aerozoliniais dažais gadinti olandiškų pavadinimų lenteles.
Kovo 17

Vardadieniai

Gendvilas – Gentvila – Gerda – Gertrūda – Patricija – Patricijus – Patrikas – Varūna – Vita
Maniežas

Istorija

Lietuvoje maniežus imta statyti XVIII a. dvaruose.
Ilmārs Rimšēvičs

Biografija

1990 m. I. Rimševičius baigė Rygos politechnikos instituto Inžinerijos fakultetą, kur įgijo inžinieriaus ekonomisto kvalifikaciją, 1988–1989 studijavo St. Lawrence universitete JAV, Clarkson universitete 1991–1992 m. įgijo verslo vadybos ir organizavimo magistro laipsnį (MBA).
Latvijos liaudies fronto aktyvistas 1989–1990 m., komercinio banko Latvijas Zemes Banka darbuotojas 1990–1992 m. Nuo 2001 m. yra paskirtas Latvijos banko prezidentu vietoje Einaro Repšės.
I. Rimševičiaus vidutinis mėnesio atlyginimas – 51,5 tūkst. litų, kuriuos sudaro darbo užmokestis, premijos ir pašalpos (2008).
Aukštutinio Verapaso departamentas

Geografija

Būdingas aukštumų reljefas (paviršaus aukštis iki 2800 m), išraižytas upių slėnių. Yra urvų, drėgnųjų miškų. Svarbiausios upės – Poločikas ir Kahabonas, yra įsteigtas gamtos draustinis Semuk Čampėjus.

Gyventojai

Dominuojanti departamento tauta – kekčiai. Didžiausi miestai – Kobanas, Čisekas, San Chuan Čamelkas, San Pedro Karčia.
Nadia di Cello

Biografija

Di Cello gimė Meksike, bet kai jai buvo ketveri metai, šeima persikėlė į Buenos Aires. Aktorė yra futbolo klubo Boca Juniors sirgalė; mėgstamiausias filmas – "Toy Story" ("Žaislų istorija"); Aaron Carter – jos idealas, o Shakira mėgstamiausia dainininkė.

Karjera

Di Cello išgarsėjo, tapdama aktore, labai anksti. 1996 m., ji dalyvavo atrankoje į Telefe projektą "Chiquititas" ("Mažyliai"). Ji gavo "Nadios" vaidmenį.
2001 m., Di Cello vaidino "Maria", dviejuose susijusiuose su "Chiquititas" darbuose: televizojos miniseriale "Chiquititas: La Historia" ("Mažyliai: Istorija") ir debiutavo filme "Chiquititas: Rincon de Luz" ("Mažyliai: Šviesos kampelis").
Nadios kitas susitikimas su "Chiquititas" buvusiais kolegomis: Camila Bordonaba ir Luisana Lopilato įvyko 2002 metais seriale "Rebelde Way". Čia ji vaidino trumpuose epizoduose "Flor Fernandez".
2003 m., Di Cello vėl pasirodė su savo personažu "Nadia" seriale "Rincon de Luz" ("Šviesos kampelis") ir kituose "Chiquititas" televizijos projektuose.
2006 m. ji vaidino serialuose "El Refugio" ir "Chiquititas" kartu kai kuriais aktoriais iš "Rebelde Way": Belen Scalella, Francissco Bass, Piru Sáez, Jorge Maggio ir Maria Fernanda Neil.
Orleanas

Istorija

Senovėje keltai (karnutų gentis) miestą vadino Cenabum. I a. pr. m. e. miestą sugriovė Cezaris, bet III a. jį atstatydino Aurelianas (pagal jį ir pavadintas miestas). VI–VII a. karalystės centras, VI amžiuje čia buvo sušaukiami bažnyčios susirinkimai. X amžiuje tapo svarbia tvirtove. XII a. gavo savivaldą, tapo svarbiu prekybos centru. Šimtamečio karo metu (1337–1453 m.) miestą 7 mėnesius buvo užėmę anglai, bet 1429 m. jį išlaisvino Žana Dark, vadinama Orleano mergele. XVI a. religinių karų metu čia buvo įsikūrę hugenotai. 1870 m. Orleanas dukart užimtas prūsų armijos, 1940–1944 m. vokiečių fašistų.
Bitlisas

Istorija

Senovėje Bitlisas (tada – Baghešas) buvo svarbus Armėnijos karalystės miestas, pateko į Aldzniko ašcharą. Miesto pilis saugojo kelią iš Armėnijos kalnyno link Mesopotamijos. VII a. miestą užkariavo arabai, o 930 m. Bizantijai miestą atkovojo armėnų kilmės karvedys Jonas Kurkuasas. X a. pab. į Baghešo apylinkes atsikraustė daug kurdų, besitraukusių nuo arabų puolimų. Nuo XI a. įsigalėjo tiurkų valstybės. XIII–XIX a. Bitlisas su apylinkėmis sudarė kurdų Bitliso kunigaikštystę. Ši pradžioje buvo persų, vėliau osmanų vasalė.
XIX a. pab. didesnę dalį gyventojų sudarė kurdai (sunitai ir alevitai), apie trečdalį – armėnai ir asirai. 1915 m. turkų ir kurdų pajėgos prisidėjo prie armėnų genocido ir nužudė ~15 tūkst. Bitliso armėnų. 1916–1917 m. miestą buvo užėmusi Rusija.
Norlandas

Geografija

Išskyrus pakrantės teritorijas, Norlando žemės plotas yra retai apgyvendintas; čia gyvena apie 12 % Švedijos gyventojų. Skirtingai nuo kitų dviejų tankiau apgyvendintų žemių, Jotalando ir Svealando, Norlandas garsėja žmogaus rankų nepaliesta gamta − daug miškų, didelių upių, ežerų ir kalnų. Dauguma didžiausių Švedijos nacionalinių parkų įsikūrę Norlande.

Istorija

Iki švedų kolonizacijos Norlando teritorija buvo apgyvendinta samių genčių. Pirmoji valstybė, kuri siekė įtakos šiame regione, buvo Karelijos kunigaikštystė nuo Ladogos ežero pakrančių (Naugardo respublikos vasalė), kuri rytinėse Norlando teritorijose (dab. Suomija) jau XI-XII a. išvystė prekybos tinklą su samiais. Ši jų įtakos zona vadinta Šiaurine Karelija. 1323 m. Orechovo taika irgi užtvirtino Karelijos ir Naugardo teises į šią būsimojo Norlando dalį.
Tuo pat metu vakarinę Norlando dalį siekė kontroliuoti Norvegija, uždėjusi samiams mokesčius. Tarp šių dviejų įtakų nuo XIII a. ėmė skverbtis suomių (hemių) kilmės kolonistai, vadinamieji birkarlai, kurie siekė kontroliuoti samius aplink Botnijos įlanką. Taip kiekvienos į įlanką tekančios didesnės upės slėniuose susiformavo atskiros valdos - lapmarkos (šved. Lappmarken).
Norlando žemės vardas švedų šaltiniuose pirmą kartą sutinkamas 1433 m. Žemė švedų buvo apibrėžiama kaip teritorija į šiaurę nuo Jestriklando provincijos. Išskyrus šią pietinę ribą, ji neturėjo kitų aiškių ribų. Jau tada dalį lapmarkų, esančių arčiau Svealando, kontroliavo tiesiogiai Švedijos karalystė (kaip provincijos Medelpadas, Helsinglandas, Ongermanlandas), nors didžioji Norlando dalis buvo nekontroliuojama.
Žlugus Kalmaro unijai, Švedija pradėjo strategiškai rūpintis Norlando pajungimu. 1553 m. iš daugumos birkarlų buvo atimtos teisės rinkti mokesčius iš samių, ir jų kontroliuojamos lapmarkos tiesiogiai prijungtos prie Švedijos karūnos. Taip buvo suformuotos Vesterboteno ir Ostrobotnijos provincijos. 1595 m. Švedijos kontroliuojamas Norlandas Rusijos sąskaita buvo praplėstas į rytus, t. y. užimta seniau Naugardui priklausiusi Šiaurinė Karelija.
Norlandas plėtėsi ir XVII a. 1658 m., iš Norvegijos atplėšus Jemtlandą ir Herjedaleną, jie prijungti prie Norlando. Taip pat prie Norlando prijungta ir anksčiau Svealandui priklausiusi Jestriklando provincija. Laponijos provincija suformuota šiaurėje ir atskyrė Švedijos valdas nuo Norvegijos.
1809 m. istorinis Norlandas buvo padalintas, kadangi rytinė jo dalis (Ostrobotnija, rytinė Laponija ir Vesterboteno pakraštys) atiteko Rusijos imperijai ir sudarė Suomijos Didžiąją kunigaikštystę. Šis padalinimas išliko iki mūsų dienų.
Aleksandras Micas

Aleksandras Micas (1900 m. gruodžio 5 d.  Vilniaus gubernijoje, Rusijos imperija – 1966 m. balandžio 30 d. Miunchene, Vokietija) – Romos katalikų kunigas lenkų valdytame Vilniaus krašte ir Vokietijoje, pedagogas.

Biografija

Save įvardijo lietuviu, nors jo giminė lietuvių kalbą mokėjo silpnai. Vilniuje gyveno lietuvių gimnazistų bendrabutyje, šiame mieste baigė gimnaziją ir Kunigų seminariją. 1925 m. birželio 6 d. Vilniuje įšventintas kunigu.
Tais pačiais metais pasiųstas tarnauti pasienio Linkmenų Švč. Trejybės bažnyčios klebonu, kartu dėstė lotynų kalbą ir tikybą lietuviškoje Švenčionių LDK Kęstučio gimnazijoje. 1934 m. lapkričio 24 d. paskirtas šios švietimo įstaigos direktoriumi, vėliau trejus metus dirbo gimnazijos inspektoriumi. Kun. A.Micas aktyviai dalyvavo Švenčionių visuomeniniame gyvenime, globojo miesto lietuvių skautus. Lietuvai atgavus Vilniaus kraštą, Naujojoje Vilnioje įsteigė pirmąją lietuvių valstybinę gimnaziją ir 1939–1941 m. buvo skiriamas jos direktoriumi. 
1941 m. pervažiavo gyventi į Vokietiją, kapeliono pareigose dirbo sielovados darbą Gautingo mergaičių prieglaudoje Bavarijoje. Sirgo džiova, kurį laiką gydėsi Gautingo sanatorijoje.
Santykinė rizika

Santykinė rizika (angl. relative risk arba risk ratio) – tai naujų atvejų dažnumo tarp rizikos veiksnio veikiamų ir neveikiamų asmenų santykis. Santykinė rizika apibūdina ryšio tarp rizikos veiksnio ir ligos stiprumą.
Šis rodiklis yra vienas iš dažniausiai naudojamų medicinos moksliniuose tyrimuose, tačiau reikia atsižvelgti ir į kitą rizikos rodiklį – veiksnio nulemtą riziką. Be to, statistiniuose skaičiavimuose santykinė rizika dažnai tapatinama su galimybių santykiu.