1894 m. pasaulio šachmatų čempionatas

1894 m. pasaulio šachmatų čempionatas – 1894 m. kovo 15 – gegužės 26 d. JAV ir Kanadoje vykęs mačas tarp Vilhelmo Šteinico ir Emanuelio Laskerio. Jis vyko trijuose miestuose: pirmosios 8-ios partijos – Niujorke, sekančios trys – Filadelfijoje, o likusios – Monrealyje. Nugalėtojui reikėjo pirmam pasiekti 10 pergalių (lygiosios nebuvo skaičiuojamos). Emanuelis Laskeris laimėjo mačą 10 : 5 (+10 -5 =4).

Kandidatai

Pretendentų buvo keletas: pirmiausia Zigbertas Tarašas – 30-metis Vokietijos čempionas, Michailas Čigorinas jau du kartus (1889 ir 1892) žaidęs mačą dėl pasaulio čempiono vardo su V. Šteinicu ir naujai sužibusi žvaigždė – Emanuelis Laskeris.
Zigbertas Tarašas lengvai laimėjo stambiausius turnyrus Breslave (1889), Mančesteryje (1890) ir Drezdene (1892). Z. Tarašas galėjo žaisti su V. Šteinicu 1892 m.,po to, kai Havanos klubas pasiūlė paramą, bet atsisakė pareiškęs, kad užimtas gydytojo darbu. Jis dar manė, kad yra „ ne visai vertas“ pretenduoti į pasaulio čempiono titulą, kad jam dar reikia tai užsitarnauti. Tai lėmė, kad vietoj V. Šteinico pasirinko mačą su M. Čigorinu, kuris vyko Peterburge ir baigėsi lygiosiomis 9:9. Tai sukėlė Z. Tarašo nusivylimą ir jis V. Šteinicui kvietimo žaisti dėl pasaulio čempiono vardo mačą nebesiuntė.

Pretendentas

E.Laskerio iškilimas buvo greitas. Atrodė, kad jis atsirado iš niekur, nors iš karto parodė pasauliui savo galią. 1889 m. mače su Mizesu sutriuškino jį 6½ : ½, Amsterdamo turnyre buvo antras (6 iš 8). 1890 m. laimėjo mačus prieš Berną (8½ : 3½) ir Miniatį 4 : 0 ir pasidalijo pirmąją vietą Berlyne (6½ iš 8). 1892 m. jis stipriuose turnyruose Anglijoje triuškino visus varžovus. Tačiau tai, Z. Tarašo pasiekimų prieš stipriausius to laikmečio šachmatininkus šviesoje, dar ne visiems atrodė labai rimta. Tad E. Laskeris, siekdamas įrodyti savo klasę, savo teisę žaisti pasaulio čempionato mačą, žaidė eilę simultanų Anglijoje ir Vokietijoje. Z. Tarašas į tai reagavo, kaip į „reklaminius triukus“. Norėdamas tai paneigti E. Laskeris iškvietė Z. Tarašą žaisti su juo mačą. Tačiau gavo atsakymą, kad E. Laskeris dar pasiekimais turėtų įrodyti, kad turi pirmumo teisę prieš kitus meistrus. Ir Z. Tarašas pasirinko savo varžovu, prieš tai žaidusį mačą su V. Šteinicu, M. Čigoriną.
E. Laskeris išvyko į Ameriką, kur beveik metus skaitė paskaitas apie šachmatus ir žaidė simultanus, laimėjo mačą prieš Šovalterį (7 : 3), Etlingerį (5 : 0), o po to – turnyrą Niujorke (13 iš 13). Kelionės pabaigoje įtikino V. Šteinicą žaisti su juo mačą dėl pasaulio čempiono vardo.

Po mačo

Amerikos spauda su susižavėjimu sutiko naująjį pasaulio šachmatų čempioną. Tačiau Europoje buvo kitaip. Nežiūrint to, kad E. Laskeris nugalėjo mače V. Šteinicą paskelbti jį „šachmatų sosto“ paveldėtoju nebuvo skubama. Reikėjo dar kažkokių „įrodymų“. Tai ne nuostabu, nes norinčių tapti pasaulio šachmatų čempionu Europoje buvo ir daugiau: Z. Tarašas manė, kad E. Laskeris „nugvelbė“ iš jo titulą ir neskubėjo jo pripažinti čempionu. Aistras pakaitino ir naujojo čempiono atsisakymas žaisti mačą su M. Čigorinu Peterburge. Tačiau pripažinimas po truputi artėjo. Galutinai jis buvo visų pripažintas po 1895/1896 m. mačo turnyro Peterburge.