google/wiki40b huggingface dataset:
Pica

Pica (it. pizza; IPA: [ˈpiːttsa]; [ˈpiːttsǝ]) – krosnyje iškeptas, dažniausiai apvalus plokščias kepinys su sūriu bei įvairiais ingridientais. Patiekalas kilęs iš Italijos, kaip vargingų žmonių maistas .

Pica JAV

Į JAV pica atkeliavo kartu su italais XIX amžiaus pabaigoje. Italai ten atidarė daug kepyklėlių, kuriose tarp gausybės kepinių buvo prekiaujama ir pica. Pirmoji picerija JAV atidaryta Niujorke 1895 m. Gennaro Lombardi iniciatyva.
Pica JAV labai išpopuliarėjo po Antrojo pasaulinio karo. Iš Europos grįžę kariai, Italijoje paragavę ir pamėgę picą, ėmė jos ieškoti ir JAV. Kiek vėliau prekybos centruose pradėti pardavinėti paruošti picų padažai bei miltiniai pagrindai. O 1950 m. pabaigoje ėmė kurtis ir picerijų tinklai, tokie kaip Pizza Hut bei kiti, išgarsinę picą visame pasaulyje.

Pica Lietuvoje

Lietuvoje pica atsirado XX a. paskutinio dešimtmečio pradžioje, atgavus nepriklausomybę. Labiausia išplito XX a. paskutinio dešimtmečio pabaigoje, XXI a. pradžioje, kuomet itin sparčiai išplito picerijų tinklai.
Lietuvoje pica yra vienas populiariausių patiekalų.
Medinos II

Aplinkinės gyvenvietės

Čypėnai – 1,5 km
BIRŽAI – 26 km
VABALNINKAS – 8,3 km
Šlekiškiai – 1,8 km
Gumbeliai (Biržai) – 0,6 km
Buožiai (Kupiškis) – 2 km
Padvarių pilkapiai

Vieta

Įrengtas aukštumos pakraštyje. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės - pietų kryptimi, apaugusi pavieniais medžiais ir krūmais. Pilkapyną sudaro 8 rekonstruoti pilkapiai. Pietų pusėje esančio didžiojo pilkapio atkurta šiaurinė pusė, o pietų pusėje išbetonuotas skersinis pilkapio pjūvis, paliekant jame autentiškus akmenų vainikus, o sampilo pjūvyje – degintinių kapų vietas žyminčias betono urnas.
Teritorijos plotas – 0,79 ha.

Tyrimai

Pilkapius 1949 m. išaiškino, 1976, 1978–1979 m. tyrinėjo Ignas Jablonskis. 1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).
Iš viso ištirti 22 pilkapiai. Du pilkapiai datuojami II a. pr. m. e. Didysis pilkapis 14,2 m, o kitas – 9 m skersmens. Pirmojo pagrinde atidengti 3, antrojo – 2 koncentriniai akmenų vainikai, sukrauti 3–4 aukštais. Tarp vainikų ir sampile didžiajame pilkapyje rasti 5, o mažesniajame – 4 degintiniai kapai. Degę mirusiųjų kauliukai užkasti duobutėse arba suberti į nedideles molines urnas.
Kitus 20 pilkapių sudaro griautiniai kapai, kurių kiekvieną juosia vienas 1–2 aukštų akmenų vainikas. Jie datuojami I a. pr. m. e. – I a.
Į šiaurę nuo pilkapių rasta puodų šukių, degusio molio ir geležies šlako gabaliukų.
Tyrimus užbaigus, 1980 m. 7 pilkapiai buvo pilnai rekonstruoti, didžiojo pilkapio padarytas skersinis pjūvis.
1972 m. pilkapiai paskelbti vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV538), 2003 m. įrašyti į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažinti valstybės saugoma kultūros vertybe.
Žiedelėtasis baltikas

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 151 psl.
Petras Mykolas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos – Nesvyžiaus linijos Klecko šakos Španovo atšakos paskutinis atstovas, tėvas Karolis Andrius Radvila, motina Jadvyga Sobanska. Su žmona Marija Ieva Zavišaite vaikų neturėjo.

Asmenybė

Buvo visapusiškai išsilavinęs ir kūrybingas. Rašė eilėraščius, pjeses, piešė iš natūros kasdieninio gyvenimo vaizdelius, projektavo baldus ir metalinę jų apdailą. Visą gyvenimą aktyviai dalyvavo visuomenėje veikloje, daug energijos ir lėšų skirdamas filantropijai ir kultūrai remti.
Leidykloje „Varšuvos biblioteka“ (Biblioteka Warszawska) redagavo mokslinę literatūrą, kurį laiką vadovavo leidyklai. Eilę metų buvo „Varšuvos labdaros draugijos“ prezidentas, „Draugijos dailiesiems menams skaitinti“ narys.

Dvarai

Paveldėjo Španovą, vėliau jam buvo perduotos valdyti iš dėdės Zigmanto Radvilos atimtos Nieborovo valdos, tiksliau tai, kas iš jų buvo likę. 1881 m. Nieborove įsteigė majolikos manufaktūrą, kuri ir padėjo atstatyti rūmus. Rūmai buvo išpuošti menine keramika, pastatytos koklinės krosnys, kurios iki šiol lieka vienu gražiausių to laikotarpio pavyzdžių. Dabar rūmuose veikia Varšuvos liaudies muziejaus filialas. Španove įsteigė baldų gamybos manufaktūrą.
Vaikų nesusilaukė, todėl visą turtą užrašė jauniausiam pusbroliui Jonušui Pranciškui.
Pseudobatialė

Pseudobatialė (rus. псевдобатиаль) – pasaulinio vandenyno dugninė ekologinė zona šelfo depresijoje, vidutiniame gylyje (nuo 250–400 m iki 600–1200 m). Tai palyginti nedidelė lokali įduba šelfe, atskirta nuo žemyno šlaito palyginti seklia zona.
Pseudobatialės sąvoką ir terminą rusų ichtiologas Anatolijus Andrijaševas (Анатолий Петрович Андрияшев) įvedė 1974 ir 1979 m. savo darbuose apie jūrų dugninės faunos, ypač žuvų, vertikalųjį zoniškumą.
Pseudobatialė yra kontinentiniame šelfe giliau sublitoralės, gyliuose analogiškuose batialei. Tikroji batialė būna už šelfo ribų žemyno šlaite. Pseudobatialė nuo pseudoabisalės skiriasi mažesniu gyliu.
Pseudobatialė nuo batialės žymiai skiriasi dugninių ir padugnės pelaginių žuvų bei bentosinių hidrobiontų rūšine sudėtimi. Pseudobatialės fauna būna pakrantinės (neritinės) kilmės, prasiskverbusi į pseudobatialės zoną ir prisitaikiusi ten gyventi gerokai didesniame gylyje.
Pseudobatialinių biotopų pavyzdžiai yra Antarktidos ir Arkties vandenyno, Baltosios ir Baltijos jūrų, pietų Aliaskos vidušelfinės įdubos, taip pat izoliuotos Norvegijos fiordų ir Magelano sąsiaurio įdubos.
Kroatijos vėliava

Kroatijos vėliava – stačiakampio formos audeklas padalintas į vienodo aukščio horizontalias juostas: raudoną viršuje, baltą per vidurį ir mėlyną apačioje. Per centrą įkomponuotas Kroatijos herbas.
Tai oficialus Kroatijos simbolis.

Istorija

Panslaviška trispalvė vėliava Kroatijoje naudojama nuo 1848 m. Kroatijai buvus Jugoslavijos sudėtyje spalvos išliko, tačiau centre atsirado penkiakampė raudona žvaigždė, kuri 1990 m. gegužės mėn. buvo panaikinta.
Dabartinė vėliava yra įteisinta 1990 m. gruodžio 21 d. (apie 10 mėnesių anksčiau nei Kroatija paskelbė apie pasitraukimą iš Jugoslavijos sudėties).

Spalvos

        Pantone spalvų sistemoje: Raudona – Pantone 199;  RGB spalvų sistemoje: Raudona – 216, 28, 63.
        Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra;  RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.
        Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 293;  RGB spalvų sistemoje: Mėlyna – 0, 81, 186.
        Pantone spalvų sistemoje: Žydra – Pantone 297;  RGB spalvų sistemoje: Žydra – 130, 198, 226.
        Pantone spalvų sistemoje: Auksinė – Pantone 116;  RGB spalvų sistemoje: Auksinė – 252, 209, 22.
Aukščiausioji liaudies ūkio taryba

Aukščiausioji liaudies ūkio taryba, ALŪT (rus. Высший совет народного хозяйства, ВСНХ) – aukščiausias TSRS tarybinis ūkinio valdymo organas prie LKT, egzistavęs 1917–1932 m. ir turėjęs liaudies komisariato statusą.
Įsteigtas 1917 m. gruodžio 15 d. (gruodžio 2 d. pagal Juliaus kalendorių) CVK ir LKT nutarimu tam, kad organizuotų ir valdytų visą ekonomiką (tada vadino liaudies ūkiu) ir finansus. Į ALŪT sudėtį įėjo šakinės žinybos – Glavsacharas (Главсахар 'Vyriausiasis cukrus'), Glavneftė (Главнефть 'Vyriausioji nafta'), Centročajus (Центрочай 'Centrinis cukrus') ir kt. Regionuose buvo kuriami gubernijų ir apskričių (ujezdų) liaudies ūkio tarybos.
1963–1965 m. egzistavo TSRS Aukščiausioji Liaudies ūkio Taryba (ВСНХ СССР) prie TSRS Ministrų Tarybos. Tai buvo aukščiausiasis valstybės organas, vadovavęs Tarybų Sąjungos pramonei ir statybai. Jos vadovas buvo Dmitrijus Ustinovas.
Savojinis kopūstas

Maistinės savybės

Pasak portalo sveikaszmogus.lt, savojiniai kopūstai turi daug baltymų ir ypatingų medžiagų, stimuliuojančių organizmo augimą, todėl šie kopūstai labai naudingi vaikams ir paaugliams.
Antonis Mor

Antonis Moras van Daschorstas (ol. Antonis (Anthonis) Mor van Dashorst, apie 1519-20 m. – 1576 m. balandžio 17 d., Antverpenas) – XVI a. Nyderlandų renesanso laikotarpio portretistas.

Biografija

Antonis Moras gimė apie 1519−1520 m. Jis buvo kilęs iš Utrechto ir mokėsi pas Janą van Skorelį. 1547 m. jis registruotas Antverpeno Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. 1549 m. jis tarnavo tapytoju Araso vyskupui ir vėliau kardinolui Perrenot de Granvelle, kuris buvo susijęs su Habsburgų dvaru. Moro vienais ankstyviausių portretų yra vyskupo ir Albos kunigaikščio portretai. Gali būti, kad Moras kartu su vyskupu 1548 m. keliavo į Augsburgą, kur galėjo susipažinti su ten tuo metu dirbusio Ticiano kūriniais ir buvo jo paveiktas. Tikriausiai Augsburge Moras buvo vyskupo rekomenduotas būsimam Ispanijos karaliui Pilypui II. Kelis sekančius metus Antonis Moras keliavo į Ispaniją, Portugaliją ir Italiją tapydamas Habsburgų giminės atstovų portretus. Anglijos karalienės Marijos Tiudor portretas yra datuotas 1554 m. ir tikriausiai sukurtas Anglijoje Marijos ir Pilypo vestuvių proga. Antonio Moro nuolatinė gyvenamoji vieta buvo Utrechtas, kartu jis dažnai lankėsi Amsterdame ir Briuselyje. 1559-61 m. jis buvojo Ispanijoje. Gyvenimo gale, tikriausiai apie 1573 m. Antonis Moras persikėlė į Antverpeną, kur mirė 1576 m. balandžio 17 d. Jis buvo vedęs ir turėjo sūnų, bei dvi dukteris. Antonio Moro žinomiausiu mokiniu buvo ispanų portretistas Alonsas Sančesas Koeljas.
Murzuko dykuma

Nafta

1957 m. buvo pradėtos naftos paieškos, ir per tą laiką Marzuko dykumos teritorijoje buvo aptikta 11 naftos telkinių. Du iš jų yra milžiniški, kuriuose po dykuma yra daugiau kaip 2 milijardai barelių naftos.
Vida Rimaitytė

Vida Rimaitytė (1944 m. birželio 22 d. Pakruojyje) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija

Baigusi Pakruojo vidurinę mokyklą, 1962–1966 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. D. Einikienė). 1966–1972 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė). Studijų metais Vilniaus 7-ojoje vidurinėje mokykloje dėstė muziką, vadovavo jaunučių ir vyresniųjų klasių merginų chorui bei vokaliniam ansambliui.
1972–1974 Kaišiadorių rajoninių kultūros namų meno vadovė, moterų ir mišriojo choro bei vokalinio ansamblio vadovė. 1974–1983 Respublikinių liaudies kultūros rūmų Muzikos skyriaus darbuotoja, daug prisidėjo organizuojant „Sidabrinių balsų“ ir „Šilų aidų" vokalinių ansamblių konkursus, chorų sąskrydžius, 1975 ir 1980 respublikinės dainų šventės konkursus.
Nuo 1972 Respublikinių mokytojų namų berniukų choro „Ąžuoliukas“ chormeisterė. 1983–1989 „Ąžuoliuko" muzikos mokyklos mokytoja, 1983–1989 teorinio skyriaus vedėja ir jaunučių choro vadovė.
Nuo 1989 I–IV klasių choro vadovė, dirigavimo ir kitų disciplinų mokytoja, nuo 1993 chorinio dainavimo skyriaus vedėja, nuo 1994 vyresnioji mokytoja, nuo 1995 muzikos mokytoja metodininkė. Jaunučių choras dalyvauja koncertuose ir dainų šventėse, choras ir vokaliniai ansambliai padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, plokštelėms, prizinių vietų pelnė apžiūrose ir konkursuose.
V. Rimaitytė 1978 respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dirigentė. Sudarė dainų rinkinį chorams „Saulę dovanosim“ (1978) ir vokaliniams ansambliams „Jaunystės saulė" (1982). 1985 mokytoja apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lepšiškė

Aplinkinės gyvenvietės

Nedolė – 0,5 km
Zembiškis – 2,5 km
Ilgižiai III – 2,5 km
Šulcava – 2 km
Ročiai – 1,5 km
Panevėžio Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

1727 m. Vilniaus kapitulos kanauninkas Kristupas Belozaras ir Bernatonių seniūnas Kristupas Domaskis su žmona Konstancija įkurdino pijorų vienuolius, dovanojo jiems Pauslavo dvarą su 6 kaimais ir įpareigojo įsteigti ir išlaikyti gimnaziją. 1727–1728 m. pastatyta medinė bažnyčia, vienuolynas ir mokykla. 1741 m. pijorai dar gavo Daumėnų dvarą su 6 kaimais; 1743 m. skirta daugiau žemių.
1790 m. bažnyčia, vienuolynas, mokykla ir ūkiniai trobesiai sudegė. Po gaisro pastatytas mūrinis vienaaukštis vienuolynas, 1803 m. – nauja bebokštė akmenų mūro bažnyčia. Iš pradžių ji aptarnavo tik vienuolyną ir mokyklą. Sudegus Upytės bažnyčiai, pijorai turėjo aptarnauti ir dalį Upytės parapijiečių, rašyti metrikus. Bažnyčia buvo per maža, todėl kapinėse pastatyta nedidelė medinė bažnytėlė (koplyčia), skirta vienuoliams ir jų mokiniams. Po 1831 m. sukilimo Rusijos administracija pijorų vienuolyną, bažnyčią ir gimnaziją uždarė. Buvo suimti keli kunigai. Vienuolyno žemės atiduotos stačiatikių parapijai, rūmai paimti kariuomenės reikalams, knygynas ir bažnytiniai reikmenys perduoti Ukmergės bažnyčiai. Atimtoji bažnyčia nenaudota, 1847 m. paversta cerkve. Miesto gyventojai naudojosi kapinių koplyčią, bet 1864 m. pijorų kapinės iš katalikų buvo atimtos, koplyčia uždaryta. 1872 m. koplyčia nugriauta, ant jos pamatų pastatyta cerkvelė. Per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečiai bažnyčioje buvo įrengę karo belaisvių stovyklą.
1918 m. bažnyčia grąžinta katalikams. Katalikai suremontavo (įrengė 3 altorius, pervežtus iš Klovainių, vargonus, nugriovė cerkvės bokštelius). Remonto ir įrengimo darbais daugiausia rūpinosi gimnazijos kapelionas kunigas Juozapas Ruškys. 1919 m. laikytos pirmosios katalikų pamaldos. Atnaujintoji bažnyčia daugiausia buvo skirta moksleiviams ir kariams. Kurį laiką pamaldos dar laikytos ir klebonijoje įrengtoje koplyčioje. 1927 m. Panevėžio vyskupas perdavė bažnyčią marijonams. Rektorius marijonas kunigas Jurgis Tilvytis išpuošė bažnyčios vidų. Bažnyčią konsekravo vyskupas Kazimieras Paltarokas. 1936 m. išdažytas vidus.
1944 m. bažnyčia gerokai sužalota. Po karo rektorius kunigas Stasys Mažeika bažnyčią suremontavo, sutvarkė altorius, pakabino daug paveikslų. Netrukus bažnyčią valdžia uždarė, vėliau naudota kaip parodų salė. Nuo 1989 m. vėl veikia.

Architektūra

Bažnyčia vienabokštė, turi 5 altorius.
Athletic C. Bilbao

Istorija

1902 ir 1907 m. klubas, norėdamas sėkmingai pasirodyti Ispanijos taurės varžybose, buvo susijungęs su kitomis miesto komandomis į Vizcaya Bilbao klubą. Nors tais metais pasiektus laimėjimus klubas priskiria sau, tačiau nei Ispanijos futbolo federacija, nei Futbolo lyga šių trofėjų „Athletic“ klubui oficialiai nepriskiria.
Nuo 2013 m. klubas žaidžia naujame San Mamés stadione.
Mutualizmas

Mutualizmas (lot. mutuus – abipusiškas) – dviejų skirtingų rūšių individų abipusiai naudingas sugyvenimas. Pavyzdžiui, kerpės simbiontai yra grybas ir dumblis. Abu šie organizmai vienas kitą papildo. Kerpės, paprastai augančios ant plikų uolų, iš tikrųjų sudarytos iš dviejų kartu gyvenančių organizmų: grybų ir dumblių. Dumbliai fotosintetina maisto medžiagas grybui, o grybienos gijos surenka ir išlaiko dumbliui reikalingą drėgmę.
Daugelis žolių ir medžių normaliai auga tik simbiozėje su dirvos grybais (mikorizė), aptinkamais ant jų šaknų. Mikoriziniai grybai padeda augalams iš dirvos siurbti vandenį, pasisavinti mineralines ir organines medžiagas. Iš augalų šaknų jie ima angliavandenius ir kitas reikalingas organines medžiagas.
Gyvūnų pasaulyje ryškiausiais mutualizmo pavyzdys – vėžys vienuolis, kuris apsigyvena tuščiose moliuskų kriauklėse, ant kurių vėliau įsitaiso aktinijos. Aktinija juda su savo simbiontu. Gindamasi dilgiosiomis ląstelėmis nuo priešų, ji apsaugo ir vėžį.
Termitų žarnyne gyvena vienaląsčiai žiuželiniai organizmai, kurie išskiria tam tikrus fermentus, padedančius ištirpinti medieną. Termitai minta mediena, todėl jie be simbiontų egzistuoti negali, o žiuželiniai negali gyventi be termitų žarnyno. Į jaunų termitų žarnyną žiuželiniai patenka jiems laižant senesnių individų ekskrementus.
Prekinis lėktuvnešis

Prekinis lėktuvnešis (angl. merchant aircraft carrier; MAC) – sausakrūvis prekinis laivas ar tankeris su viršuje įtaisytu pakilimo deniu ir minimaliomis lėktuvų aptarnavimo priemonėmis. Tokius laivus Antrojo pasaulinio karo metais naudojo D. Britanija ir Nyderlandai, kai trūko eskortinių lėktuvnešių konvojų gynybai nuo povandeninių laivų.

Konstrukciniai ypatumai

Prekiniai lėktuvnešiai buvo patobulinti piltiniai grūdvežiai arba tankeriai, ant kurių viršais buvo įtaisytas pakilimo denis su mažu antstatu. Buvo įrengta įranga, leidusi minimaliai aptarnauti tokio lėktuvnešio lėktuvus. Piltiniai grūdvežiai ir tankeriai savo krovinius pakrauna ir iškrauna be denio kranų, todėl laivo viršutinė dalis buvo pakankamai laisva pakilimo deniui įrengti.

Prekiniai lėktuvnešiai turėjo civilines įgulas, plaukiojo su prekybinio laivyno vėliavomis ir vežiojo savo krovinius, bet kartu gabenosi ir kovinius lėktuvus Fairey Swordfish, kurie būdavo konvojų aviacinė priešpovandeninė palyda.
Laivo perdirbimas konstrukciniu požiūriu buvo nedidelis, jį atlikdavo per trumpą laiko tarpą, tam paprastai pakakdavo penkių mėnesių.
Perdaryti tankeriai neturėdavo angaro ir keturis Fairey Swordfish vežiojosi ant pakilimo denio. Grūdvežiai lėktuvnešiai irgi turėdavo keturis lėktuvus, bet šiems turėdavo nedidelį angarą su keltuvu. Pakilimo denio ilgis tankeriuose būdavo 140 m, o grūdvežiuose – apie 130 m, plotis – 19 m. Patogumai lėktuvų įguloms buvo minimalūs, o šaudmenų ir degalų saugyklos buvo nei šarvuotos, nei padalintos pertvaromis.
Daug šių laivų gavo vardus su priešdėliu Mac-, kas atitiko jų kodą MAC (angl. MAC; merchant aircraft carrier 'prekinis lėktuvnešis'). Priešdėlis Empire buvo naudojamas pavadinimuose laivų, statytų Karo pervežimų ministerijai. Šių laivų savininkas buvo vyriausybė, o laivybos kompanijos buvo šių laivų nuomininkės, todėl šiuos laivus buvo lengviau atšaukti iš tarnybos perstatymui.

Lėktuvai

Buvo numatyta naudoti prekiniuose lėktuvnešiuose dviejų tipų lėktuvus – torpednešius Swordfish ir pikiruojamuosius bombonešius Vought SB2U Vindicator (pastarasis Britanijoje buvo vadinamas Chesapeake). Buvo gauta 50 Chesapeake, bet po trijų mėnesių bandymų buvo nutarta, kad jie šiam tikslui netinkami ir buvo naudojami kaip mokomieji.

Įvertinimas

Prekiniai lėktuvnešiai pasirodė sėkmingai. Nors senstelėję, bet patikimi Swordfish lėktuvai tiko šiems laivams, ir jų patruliavimas buvo labai efektyvus. Jie atliko daugiau kaip 4000 kovos skrydžių iš prekinių lėktuvnešių. Karo laikų dokumentai rodo, kad prekinių lėktuvnešių lydimi konvojai nuo povandeninių laivų neprarado nė vieno laivo, nežuvo nė vienas prekinis lėktuvnešis.

Laivai

Priešdėlis MV laivų pavadinimuose rodo, kad tai prekiniai laivai (angl. MV; Merchant Vesel).
Sero Kojis

Sero Kojis (isp. Cerro Coi) – kalva, stūksanti Paragvajuje, Centriniame departamente, netoli Aregvos miesto. Yra Ibitipanemos kalnagūbrio dalis. Aukštis – 200 m. Sudaryta iš taisyklingų aštuonkampių uolienų. Panašių geologinių darinių randama tik Kanadoje ir Pietų Afrikoje.
Arvydas Jansonas

Biografija

1944 m. baigė Latvijos konservatoriją. Nuo 1931 m. griežė Liepojos operos ir filharmonijos orkestruose. 1940 m. debiutavo Liepojos operoje kaip dirigentas. 1944–1952 m. Latvijos operos ir baleto teatro, 1947–1952 m. dar ir Latvijos radijo orkestrų dirigentas. 1952 m. persikėlė į Leningradą. 1961–1968 m. Leningrado filharmonijos simfoninio orkestro vadovas. 1965–1975 m. tarptautinių dirigavimo meistriškumo kursų Veimare, Turku (Suomija) ir Arvike (Švedija) vadovas. Nuo 1965 m. dar ir Mančesterio Halės orkestro pagrindinis kviestinis dirigentas. Nuo 1972 m. dėstė Leningrado konservatorijoje; profesorius. Gastroliavo Europos šalyse, Australijoje, Japonijoje. 1973 m. koncertavo Lietuvoje.
Sūnus dirigentas Maris Jansonas.
Molotovo-Ribentropo paktas

Molotovo-Ribentropo paktas – Maskvoje 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašytas nacistinės Vokietijos ir SSRS paktas – nepuolimo sutartis bei slapti Vidurio ir Rytų Europos padalijimo protokolai. Paktą pasirašė šalių užsienio reikalų ministrai – Joachimas fon Ribentropas ir Viačeslavas Molotovas.
Pagal šios sutarties slaptuosius protokolus į SSRS įtakos sferą pateko Suomija, Estija, Latvija, rytų Lenkija ir dalis Rumunijos (Besarabija). Vokietijos įtakon pateko Lietuva ir vakarų Lenkija.
Dažnai klaidingai manoma, kad pagal Molotovo-Ribentropo paktą Lietuva turėjo atitekti Rusijai. Iš pradžių SSRS ir Vokietija Lietuvą susitarė priskirti Vokietijos interesų zonai, ir tik 1939 m. rugsėjo 28 d. (jau prasidėjus Antram pasauliniam karui) Vokietija ir SSRS pasirašė sienos ir draugystės sutartį, pagal kurią Lietuva atiduota Sovietų Sąjungos įtakos sferai.
SSRS ir Vokietijos susitarimai nulėmė 1940 m. prasidėjusią Lietuvos okupaciją, represijas, krašto sovietizaciją, juodojo birželio tragediją.

Minėjimai

Pirmą kartą viešai Molotovo-Ribentropo pakto metinės paminėtos 1987 m. rugpjūčio 23 d. mitingu prie paminklo Adomui Mickevičiui, nepaisant tuometinės sovietinės administracijos draudimo. Jį tuomet surengė Lietuvos laisvės lyga. 1988 m. šia proga surengtas Sąjūdžio mitingas Vingio parke, į kurį susirinko apie 250000 žmonių. 1989 m., minėdami pakto pasirašymo metines, apie 2 milijonai Estijos, Latvijos ir Lietuvos gyventojų, sudarę gyvą grandinę, susikibo rankomis, taip demonstruodami tarpusavio solidarumą. Ši grandinė pavadinta Baltijos keliu. 1990 m. Lietuvos Sąjūdis surengė demonstraciją prie Lietuvos ir Lenkijos sienos, kurią tuomet dar kontroliavo sovietų pareigūnai, nors Lietuva jau buvo paskelbusi nepriklausomybės atkūrimą.
Rugpjūčio 23 d. Lietuvoje minima kaip Juodojo kaspino diena.
Makmerdo stotis

Makmerdo stotis (angl. McMurdo station) – JAV mokslinė stotis, didžiausia ir moderniausia Antarktidos žemyne. Stotis įkurta 1955 m., piečiausiame Roso salos taške, Hatpointo pusiasalyje Makmerdo užutėkio krante. Stotis užima 4 km² teritoriją, ją sudaro daugiau nei 100 pastatų. 

Istorija

1841 m. vietovę, kurioje vėliau buvo įkurta Makmerdo mokslinė stotis, pasiekė Jungtinės Karalystės karališkojo karo laivyno ekspedicija, vadovaujama keliautojo J. C. Roso. Ekspedicijoje dalyvavęs leitenantas A. McMurdo, nubraižė šios vietovės žemėlapius. 1902 m. britų keliautojas R. Skotas netoli Makmerdo stoties įkūrė savo bazę. 1956 m. vasario 16 d. Jungtinės Valstijos oficialiai atidarė Makmerdo stotį.

Stoties infrastruktūra

Prie stoties bei ant užšalusios jūros ledo kasmet įrengiami trys, turintys ledo ir sniego dangos kilimo ir tūpimo takus, aerodromai, skirti dideliems krovininiams lėktuvams, vasarą nuolat kursuojantiems į Kraisčerčą Naujojoje Zelandijoje. Be to, stotyje yra uostas ir keletas mokslo ir technikos paskirties pastatų. Vasarą pusiasalyje nutirpsta sniegas, todėl stoties gyventojų skaičius, žiemą siekiantis apie 250, šiuo metu laiku išauga iki 1100.
Iš Makmerdo stoties tiekiama įranga Pietų ašigalyje įsikūrusiai Amundseno-Skoto stočiai ir Rusijos Vostoko stočiai. Tarp Makmerdo ir Naujosios Zelandijos Skoto mokslinės stoties driekiasi 3 km ilgio žemyno kelias. Makmerdo ir Amundseno-Skoto stotį jungia 2006 m. užbaigtas apie 1500 km ilgio suspausto sniego kelias.
Stotyje atliekami meteorologiniai, astronominiai, seismologiniai, geologiniai, glaciologiniai ir kiti moksliniai tyrimai. Be to, stotyje leidžiamas laikraštis „Antarctic Sun“, veikia televizijos kanalas, stovi vienintelis bankomatas žemyne, nedidelė bažnyčia ir šiltnamis šviežiomis daržovėms auginti.
Simono Dacho paminklas–fontanas

Istorija

XX a. pradžioje Klaipėdos magistratas svarstė, kaip geriau panaudoti Teatro aikštę. Nutarta aikštės viduryje statyti fontaną ir aplink jį įrengti trikampį skverelį. Fontanas 1912 m. buvo pastatytas, o skverelio atsisakyta. Virš fontanėlio iškilo bronzinė Simono Dacho eilėraščio “Taravos Anikė” herojės skulptūra, kuri vaizduoja jaunutę basą mergaitę. Simono Dacho fontanas buvo pastatytas iš visuomenės lėšų.
Po II pasaulinio karo skulptūra buvo sunaikinta. 1988 m. paminklo atstatymą inicijavo lietuvių kilmės Vakarų Vokietijos pilietis Haincas Radzivilas. Paminklas atidengtas 1989 m. lapkričio 18 dieną.