google/wiki40b huggingface dataset:
Audrius Klišonis

Biografija

1971–1982 m. mokėsi Rokiškio E. Tičkaus vidurinėje mokykloje. 1987 m. baigė Kauno medicinos instituto Farmacijos fakultetą. 1987–1992 m. Plungės rajono Alsėdžių vaistinės vedėjas, 1992 m. įsteigė individualią farmacijos įmonę „Inesa“.
1989–1990 m. Plungės rajono Liaudies deputatų tarybos deputatas, 1990–1995 m. Plungės rajono tarybos deputatas, 1997–2000 m. ir nuo 2004 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys. 2000 m. Plungės rajono savivaldybės valdybos narys.  2010–2014 m. LR sveikatos apsaugos ministro pavaduotojas. Nuo 2014 m. Plungės rajono savivaldybės meras.
2000–2004 m. Seimo narys, 2000–2001 m. Lietuvos Respublikos Seimo delegacijos Baltijos Asamblėjoje vadovas, vėliau pavaduotojas.
1992–2003 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, LLS Plungės skyriaus pirmininkas, Etikos komisijos narys, tarybos narys. 2003–2014 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, sąjungos valdybos ir tarybos narys. Nuo 2014 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys, nuo 2017 m. – Plungės skyriaus pirmininkas.
Plungės Rotary klubo, žurnalistų ir buriuotojų klubo „Marinus“, Plungės verslininkų klubo narys, Plungės krepšinio sporto klubo „Žemaitukai“ prezidentas. 2000–2002 m. Lietuvos dziudo federacijos prezidentas.
Žmona Inesa. Sūnus Vytautas. Dukra Jomantė.
Moka rusų, vokiečių kalbas.
Pakruojo rajono taryba 1990–1995 m.

Pakruojo rajono taryba – Pakruojo rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d., tačiau kai kuriose rinkimų apygardose rinkimai neįvyko. Pilnas pavadinimas – Pakruojo rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Pakruojo rajono taryba.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Pakruojo rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Mikas Lipčius

Biografija

1914–1916 m. mokėsi Rygos politechnikume. 1916–1918 m. studijavo Maskvos žemės ūkio institute. 1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris (Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Algirdo 2-ajame pėstininkų pulke). 1919 m. LR Krašto apsaugos ministerijos ypatingų reikalų valdininkas. 1919–1923 m. pirmasis Generalinio štabo Žvalgybos skyriaus viršininkas. 1923–1924 m. vidaus reikalų viceministras. 1927 m. baigė aukštąją Politinių mokslų mokyklą Paryžiuje. Iki 1940 m. LR Finansų ministerijos Finansų departamento direktorius.
1940 m. birželio mėn. sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. rugpjūčio mėn. suimtas, kalintas Kaune ir Vilniuje, 1941 m. birželio mėn. išvežtas į Pečioros lagerius Komijoje, ten žuvo.
Žmona solistė Marija Lipčienė-Marcinkevičiūtė.
Kumai

Kumai (it. Cuma, gr. Κύμη ar Κύμαι) senovės graikų gyvenvietė į šiaurės vakarus nuo Neapolio, Kampanijoje (Italijos regionas). Kumai buvo pirmoji graikų kolonija žemyninėje Italijos dalyje (Didžioji Graikija) ir ją labiausiai išgarsino Kumų sibilė.
Miestą VIII a. pr. m. e. įkūrė graikų kolonistai iš Kumos ir Chalkio miestų Eubojoje, vadovaujami oecist (kolonizatoriaus) Hipoklio.
Graikai išstūmė vietinius gyventojus. Jie išsaugoti pasakojimuose kaip urvuose gyvenantys kimerai, tarp kurių jau buvo paplitusi pranašavimo tradicija. Kumų vardas kilo nuo graikiško žodžio kýmā, reiškiančio bangą. Taip pat iš čia paplito Kumų alfabetas Italijos pusiasalyje, o iš jo romėnai sukūrė lotynišką raidyną, kuris šiuo metu dominuoja pasaulyje.
Kaserinas

Istorija

Romos valdymo laikais miestas vadintas Cilium arba Scilli ir buvo svarbus politinis, ekonominis centras. Bizantijos laikais įkurtas vienuolynas. Vėliau miestą užėmė vandalai, po jų – arabai.
1943 m. vasarį netoliese įvyko svarbus Kaserino mūšis, kuriame Ašies pajėgos įveikė Sąjungininkus.
Žuvies piršteliai

Žuvies piršteliai (žuvies lazdelės) – maisto produktas, pagamintas maltos iš baltos žuvies ir išvoliotas maltuose džiūvėsiuose.
Žuvies piršteliai pradėti gaminti maždaug 1929 m., išradus greituosius šaldiklius. Dabartiniu pavidalu pradėti pardavinėti VI-ajame dešimtmetyje, siekiant kitaip pristatyti tą pačią žuvį ir padidinti pardavimus. Išpopuliarėjo dešimtmečio pabaigoje. Prekiaujama dažniausiai šaldytais žuvies piršteliais. Jie yra laikomi šaldikliuose.
Žuvies (pvz., menkės) mėsa sumalama ir dažnai išvoliojama džiūvėsėliuose. Vietoje maltos mėsos kartais imama filė išpjova. Naudojami įvairūs prieskoniai: pipirai, česnakas, citrinos sultys ir kiti.
Tai yra greitai paruošiamas maistas, kurį užtenka trumpai pakepti. Dažnai valgomas su pomidorų padažu, kečupu ar iš majonezo gaminamu totorišku padažu.
Funafučio tarptautinis oro uostas

Istorija

Funafučio oro uostą 1943 m., Antrojo pasaulinio karo metu, įkūrė JAV laivyno „Seabee“ statybos batalionai. Karinis aerodromas apėmė kilimo ir tūpimo aikštelę, valdymo bokštą bei įrenginių ir radijo stotį Tepukoje, kuri kabeliu buvo sujungta su aerodromu. Centrinė bazės būstinė buvo įsikūrusi dabartinėje Teagai Apelu rezidencijoje. Toje vietoje dar tebestovi bunkeris.
1943 m. lapkritį čia buvo įsikūręs JAV armijos karinių oro pajėgų VII bombonešių dalinys, vykdęs operacijas prieš Japonijos pajėgas Taravoje ir kitose Gilberto salose įsikūrusiose bazėse. Aerodrome buvo dislokuoti B-24 Liberator sunkieji bombonešiai. Pirmoji puolimo operacija vyko lapkričio 20 d., kai iš Funafučio link Nauru pakilo dvidešimt du B-24 bombonešiai.
Karui einant į pabaigą amerikiečiai pasitraukė, kartu su savimi išsigabenę ir savo įrangą. Karinis aerodromas buvo paverstas civiliniu oro uostu.
Sinologija

Sinologija – tarpdisciplininė mokslo šaka, tyrinėjanti Kiniją (visų pirma – kultūrinę Kiniją) bei sinosferą. Priklauso orientalistikos mokslų krypčiai. Sinologijos mokslo sferai priklauso Kinijos kultūros ir istorijos, kinų kalbos tyrimai, iš Kinijos kilusių religijų (konfucianizmas, daoizmas, kinų liaudies religija) nagrinėjimas, kinų filosofijos supratimas. Taip pat nagrinėjami ir šiuolaikinės Kinijos kultūriniai, politiniai, ekonominiai pokyčiai.
Vakaruose pirmosios žinios apie Kiniją daugiausia atėjo XIII-XIV a. iš keliautojų Marko Polo bei Ibn Batutos aprašymų. Daugiau informacijos apie Kiniją sužinota nuo XVI a., kuomet portugalų jėzuitai šioje šalyje ėmė steigti savo misijas (Makao). Švietimo amžiuje Vakaruose pradėta domėtis kinų filosofija, estetika, teise, etika. Tuo laikotarpiu Kinija dažnai vakaruose vaizduota kaip išminties kraštas ir priešintas neseniai iš tamsiųjų amžių išėjusiai Europai.
1732 m. misionierius Matteo Ripa Neapolyje įsteigė kinų institutą, iš kurio vėliau išsivystė Neapolio Rytų studijų universitetas. Ripa dirbo imperatoriaus Kangsi rūmuose, o grįžęs į Europą su savimi atsigabeno 4 kinus krikščionis, kurie ėmėsi mokyti kinų kalbos. 1814 m. Prancūzijos kolegijoje atidarytas Kinijos padalinys, kuriame savamokslis kinų kalbos profesorius Jean-Pierre Abel-Rémusat ėmė dėstyti sinologiją. Rusijoje sinologijos pradininku laikomas Nikita Bičiurinas, kuris dirbo misionieriumi Pekine, išmokęs kinų kalbos ėmėsi versti kinų rankraščius.
Lietuvoje sinologija dėstoma Vilniaus universiteto orientalistikos centre, ir VDU Kultūros studijų ir etnologijos katedroje, tyrimai vykdomi VDU Azijos studijų centre, taip pat veikia KLR dėka įsteigtas Konfucijaus institutas, kviečiantis kinų kalbos dėstytojus iš Kinijos.
Eurocopter AS365 Dauphin

Eurocopter AS365 Dauphin – daugiafunkcinis sraigtasparnis.
Eurocopter AS365 Dauphin sraigtasparniai pasižymi aukščiausiomis technologinėmis ir panaudojimo galimybėmis, yra greiti, galingi ir didelius atstumus įveikti pajėgūs orlaiviai.

Lietuvoje

2013 m. spalio 25 d. Krašto apsaugos ministerijoje pasirašyta sutartis dėl trijų sraigtasparnių Eurocopter AS365 Dauphin įsigijimo. Sutartį pasirašė Krašto apsaugos ministerijos Pajėgumų ir ginkluotės generalinis direktorius brigados generolas Gintautas Zenkevičius ir bendrovės Eurocopter pardavimų Šiaurės Vakarų ir Vakarų regionui vadovas Didier Parasme.
Bendra pasirašytos sutarties vertė – apie 180 mln. litų. Į šią kainą yra įskaičiuotas trijų sraigtasparnių įsigijimas, visa reikalinga įranga, pilotų ir šiuos sraigtasparnius aptarnaujančio personalo mokymas, 3 metų garantinis aptarnavimas.
Lietuvos kariuomenei be jai pavestų gynybinių funkcijų taip pat pavesta vykdyti valstybinę paieškos ir gelbėjimo funkciją visoje Lietuvos teritorijoje. Būtent šiai funkcijai bei aplinkos monitoringui ir kontrolei vykdyti skirti nauji Eurocopter AS365N3+ Dauphin sraigtasparniai, kurie pakeis šiuo metu gelbėjimo ir paieškos funkcijai naudojamus rusiškos gamybos sraigtasparnius Mi-8, kurių skraidymo resursai jau baigiasi.
Pirmo sraigtasparnio įsigijimas bus finansuojamas iš 2007-2013 m. finansinio laikotarpio ES struktūrinės paramos.
2015 m. birželio 2 d. į Lietuvą atskrido pirmasis iš trijų naujųjų Lietuvos kariuomenės įsigytų paieškos ir gelbėjimo sraigtasparnių.
Radziviluvkos valsčius

Istorija

Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Bielsko apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1934 m. birželio 13 d. prie valsčiaus buvo prijungtas miesto teises praradęs Mielniko kaimas. 1934 m. spalio 1 d. valsčius buvo panaikintas, o jo kaimai padalinti Mielniko ir Mileičicės valsčiams.
Tūbučiai

Istorija

Kaimas šaltiniuose minimas nuo 1561 m. Kaime rasta I–ojo tūkstantmečio antrosios pusės ornamentuota žalvarinė apyrankė.
Prekybos ir pramonės rūmai (Vilnius)

Istorija

Rūmai pastatyti 1912–1913 m. 1925 m. pastatą perėmė Vilniaus Prekybos ir pramonės draugija. 1933 m. statinys buvo parduotas Lietuvių valstybinei pagalbos draugijai ir 1936 m. rekonstruotas pritaikant ligoninei. 1937 m. pastatas perrašytas Lietuvių sanitarinės pagalbos draugijai.
1947 m. buvo atlikta rekonstrukcija (projekto autorius – Vladislovas Mikučianis) ir rūmuose įsikūrė Vilniaus miesto vykdomasis komitetas. 1979 m. pastatas buvo atnaujintas. 1984 m. Vilniaus miesto vykdomajam komitetui persikėlus į Gedimino pr. 9, čia liko Vilniaus miesto vykdomojo komiteto Urbanistikos ir plėtros skyrius.
2003 m. Vilniaus miesto savivaldybei išsikėlus į Šnipiškes, rūmai buvo parduoti ir tik 2009–2012 m. atnaujinti bei pastatytas priestatas (projekto autorius – Alfredas Trimonis).
Sumavas (Seinų apskritis)

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 117 gyventojų, iš kurių 113 lenkų ir 4 lietuviai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Švedų mokslininko, Suvalkijos vietovardžių ir vandenvardžių tyrinėtojo Knut Olof Falk nuomone kaimo pavadinimas iš lietuviškosios Samanis formos pasikeitė į lenkiškąją Sumowo dėl Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės raštininkų neretai vartotos sulenkintos formos Somonis, kurią dažnai tardavo Sumanis. Laikui bėgant, pavadinimą Sumanis susiejo su žuvies pavadinimu Sum (šamas) ir pakeitė formą į Sumowo, kaip nutiko ir Samanio ežero pavadinimui.
Antoine Henri Becquerel

Biografija

Anri Bekerelis gimė Paryžiuje, studijavo mokslą Politechnikos koledže (École polytechnique) ir inžineriją Valstybinėje tiltų ir kelių mokykloje (École Nationale des Ponts et Chaussées). 1890 m. vedė Louise Désirée Lorieux.
1892 m. trečiasis iš savo šeimos užėmė taikomosios fizikos kėdę Muséum national d'histoire naturelle muziejuje. 1884 m. tapo vyriausiuoju inžinieriumi Tiltų ir greitkelių departamente.
1896 m., tyrinėdamas urano fosforescenciją, atsitiktinai atrado radioaktyvumą. Tirdamas Vilhelmo Rentgeno darbą ir besiruošdamas eksperimentui su ryškia saulės šviesa, Bekerelis patalpino fluorescencinį mineralą (urano druską) tarp fotografinių plokštelių ir viską įsuko į juodą medžiagą. Tačiau dar prieš atliekant eksperimentą Henris pastebėjo, jog fotografinės plokštelės buvo visiškai apšvitintos. Šis pastebėjimas nuvedė jį prie savaiminio branduolinio spinduliavimo atradimo.
1903 m. Anri Bekerelis už radioaktyvumo atradimą gavo Nobelio fizikos premiją.
1908 m. išrinktas Mokslų akademijos (Académie des Sciences) nuolatiniu sekretoriumi. Tais pačiais metais, sulaukęs 55, mirė Le Croisic.
Čikitanijos jėzuitų misijos

Čikitanijos jėzuitų misijos – XVII–XVIII a. jėzuitų redukcijos, įsikūrusios rytų Bolivijoje, Santa Kruso departamente, vadinamame Čikitanijos regione – atokiame Gran Čako lygumos pakraštyje tarp Paragvajaus ir Grandės upių.
Čikitanijos jėzuitų misijos išsiskiria savo unikalia architektūra: iš medžio ir plaušplyčių pastatytomis nedidelėmis, plačiastogėmis bažnyčiomis.
Redukcijos Čikitanijoje pradėjo kurtis 1691 m. – pati pirmoji misija buvo įsteigta San Chavjere. Iki 1760 m. buvo iš viso įsteigta 11 misijų. Jėzuitų žinioje atsidūrė įvairios tupių – gvaranių gentys: gvaraniai, čiriguanai, ajoreo, čikitanai, gvarajai, samukai. Misionieriai nesėkmingai bandė plėstis į šiaurę: pajagvų ir gvajkurų gentys pasipriešino. Misijoje gyvendavo po 2000-4000 indėnų, valdomų 2 jėzuitų ir kasikų, kurie tarpininkaudavo indėnų ir misionierių reikaluose. Vertėsi medaus surinkimu, matės, tamarindų medvilnės auginimu, batų, odos dirbinių, muzikos instrumentų gamyba. 1767 m. Ispanijos karaliaus Karolio III įsakymu jėzuitų misijos panaikintos, jėzuitai priversti palikti misijų valdas, o indėnai paimti į vergiją arba pabėgo į miškus. Tačiau misijų bažnyčios priešingai nei Argentinoje, Paragvajuje ir Brazilijoje nesunyko, o yra prižiūrimos iki pat šių dienų.
Sorbų vėliava

Sorbų vėliava - sorbų etnoso vėliava: standartinė trispalvė su vienodo pločio juostomis. Viršuje mėlyna, viduryje - raudona, apačioje - balta. Tai etninė vėliava, ji niekada nereiškė jokio administracinio vieneto.
Sorbų vėliava pirmą kartą paminėta 1842 m. 1848 m. kovo 23 d. Berlyne, slavų atstovų susirinkime, buvo patvirtintas sorbų vėliavos spalvų išdėstymas (mėlyna - raudona - balta), toks, kad skirtųsi nuo kitų slavų tautų vėliavų. 1912 m. buvo sukurta organizacija Lužicos sorbų bundas Domowina, kuri turėjo jungti visas sorbų asociacijas.
Vėliava buvo uždrausta Hitlerio Vokietijoje (nuo 1935 m. iki 1945 m.). Vėliava viešai vėl pasirodė, kai TSRS ir Lenkijos kariuomenė įžengė į Lužicą. Nuo 1945 m. gegužės 17 d. sorbų vėliava buvo ir Domowinos vėliava.
VDR vėliavos įstatymuose sorbų vėliava nebuvo minima. Tačiau Kotbuso ir Drezdeno apygardose, Lužicoje buvo leidžiama sorbų vėliavą naudoti specialiomis progomis, per šventes. VDR prisijungus prie Vokietijos sorbų vėliavos naudojimą reguliuoja Brandenburgo ir Saksonijos konstitucijos.
Židikų Marijos Pečkauskaitės gimnazija

Istorija

Įkurta 1865 m., seniausia mokykla Mažeikių rajone. Apie pirmuosius mokyklos gyvavimo metus duomenų beveik nėra išlikę. Žinoma tik, kad 1904 m. mokykloje buvo keturios klasės, o mokė mokytojas, kuris visiškai nesuprato lietuviškai. 1915 m. į Židikus atvykus Marijai Pečkauskaitei, pradeda veikti nelegali lietuviška mokykla.
1918 m. miestelyje veiklą pradėjo jau legali lietuviška mokykla, kuriai 1929 m. suteiktas Marijos Pečkauskaitės vardas. 1948 m. atidaryta progimnazija. Nuo 1954 m. vidurinė mokykla. 1989 m. tuometinio direktoriaus P. Permino pastangomis mokyklai grąžintas Marijos Pečkauskaitės vardas, kuris sovietmečiu buvo atimtas. Mokykla turi mokyklos himną ir vėliavą.

Žymūs mokiniai

Židikų mokyklą baigė ir tokie žymūs žmonės kaip: Ričardas Grušas (Mažeikių muzikos mokyklos direktorius), Laima Liukinevičienė (ŠU docentė), Povilas Vasiliauskas (Vilniaus OMNITEL tinklo projektavimo vadovas), Kazimieras Barkauskas (Kretingos miesto ligoninės chirurgas), Saulius Vainutis (LR Krašto apsaugos ministerijos gynybos štabo logistikos valdymo skyriaus viršininkas), Vytautas Kesminas (VU Ekologijos instituto vandenų ekologijos skyriaus vadovas), Klemas Inta (politikas, Atkuriamojo Seimo narys), Laimonas Inis (rašytojas) ir daug kitų.
Jonas Lechavičius

Jonas Lechavičius (1908 m. spalio 8 d. Liepojoje – 1978 m. rugsėjo 12 d. Kaune, palaidotas Panemunės kapinėse) – Lietuvos kompozitorius.

Biografija

Kauno muzikos mokykloje mokėsi groti fleita.
1930–1931 m. Valstybės teatro orkestrantas.
1942–1943 m. nacių kalintas Pravieniškių koncentracijos stovykloje.
Pokario metais Kauno muzikinio teatro koncertmeisteris, pučiamųjų instrumentų orkestrų (Vytauto kultūros ir poilsio parko, Radijo gamyklos, Profsąjungų kultūros rūmų, "Inkaro" kultūros namų) vadovas.
Henrikas Barzdotasis

Biografija

Piastų dinastijos. Henriko II Pamaldžiojo tėvas.

Valdymas

Paveldėjo Vroclavo kunigaikštystę pamažu užvaldė didesnę dalį Lenkijos, galbūt siekė karūnos sūnui. 1222–1223 m. dalyvavo kryžiaus žygiuose į Prūsiją, buvo vienas Vokiečių ordino pakvietimo (1226) kovai su prūsais ir įkurdinimo Kulmo žemėje iniciatorių. Plėtojo kasybą, kvietėsi vokiečių kolonistus, įkūrė miestų, cistersų vienuolynų.
Brazilijos vicekaralystė

Raida

Administracinis vienetas įkurtas 1621 m., siekiant apjungti senąsias kapitonijas į didesnius vienetus. Tokiu būdu Brazilijos kolonijoje sukurtos dvi valstijos: Brazilija (pietinė) ir Maranjanas (šiaurinė). Kiekviena jų turėjo tam tikrą kapitonijų skaičių: iš 15 kapitonijų Brazilijai priklausė 7 senųjų kapitonijų teritorijos. Didžiausia ir reikšmingiausia tarp jų buvo besiplečianti San Vinsentės kapitonija, kurios kolonistai ieškojo indėnų vergams, brangiųjų metalų ir brangakmenių.
Po 1640 m. Brazilijos valstijos valdytojai iš didikų ėmė vadinti save vicekaraliais. Brazilija oficialiai tapo vicekaralyste apie 1763 m., kai sostinė buvo perkelta iš Salvadoro į Rio de Žaneirą. 
1775 m. visos portugalų valstijos P. Amerikoje - Brazilija, Maranjanas ir Gran Para - buvo sujungtos į Brazilijos vicekaralystę, kurios sostinė tapo Rio de Žaneiras, nes per šį miestą Brazilijoje išgaunamas auksas buvo siunčiamas į Braziliją.
1815 m. administracinis vienetas panaikintas, nes pereita prie smulkesnių valstijų sistemos.
Panafrikinės spalvos

Etiopijos spalvos

Etiopijos vėliavos spalvos – žalia, geltona ir raudona – aptinkamos daugelio Afrikos valstybių vėliavose.
Etiopijos spalvų įtaka aiškinama tuo, kad Etiopija yra vienintelė Afrikos valstybė, išlikusi nepriklausoma (išskyrus trumpą laikotarpį, kai buvo okupuota Italijos). Tuo Etiopija tapo pavyzdžiu naujai susidarančioms nepriklausomoms Afrikos valstybėms. Pirmoji Afrikos valstybė, perėmusi Etiopijos vėliavos spalvas buvo Gana (1957 m.).

Dabartinės panafrikinių spalvų vėliavos

Žemiau parodytos oficialios vėliavos su vienu ar abiem panafrikinių spalvų rinkiniais.

Buvusios panafrikinių spalvų vėliavos

Vėliavos šalių, kurios anksčiau turėjo panafrikinių spalvų vėliavas.
Hainano sąsiauris

Hainano sąsiauris arba Čiongdžu sąsiauris (kin. 琼州海峡, pinyin: Qióngzhōu Hǎixiá) – sąsiauris, skiriantis Azijos žemyną (Leidžou pusiasalį) ir Hainano salą (Kinija). Jungia Rytų Kinijos jūrą (šiaurėje) su šiaurine Tonkino įlankos dalimi (pietuose). Ilgis 93 km, mažiausias plotis 18,5 km, gylis farvateryje 36 m.
Pagrindinis uostas – Haikou. Planuojama per sąsiaurį nutiesti tiltą.
Antaprūdė

Istorija

Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei. 1980 m. gyveno 3 gyventojai.

Aplinkinės gyvenvietės

Linkmenys - 2,5 kmTumėniškė - 0,5 kmMikoliškis - 0,5 km
Gegutė (filmas)

Siužetas

1944 m. rugsėjis. Suomijos – Rusijos karo zonoje suomiai palieka savo pacifistinių pažiūrų eilinį Veiko kaip snaiperį-kamikadzę – grandine prikaustytą prie akmens bei aprengia SS apranga, kad bijotų pasiduoti. Visgi, po keleto nesėkmingų bandymų jam pavyksta išsivaduoti.
Tuo tarpu rusų armijos kapitonas Ivanas, apkaltintas antitarybiniu susirašinėjimu, gabendamas NKVD į teismą. Tačiau jų automobilį subombarduoja bombonešis ir vairuotojas su Ivaną gabenusiu leitenantu žūva. Sužeistą kapitoną randa ir į savo namus atgabena vietinė samė Anė. Kol Anė slaugo sužeistąjį į jos trobelę užsuka Veiko, ieškodamas galimybės galutinai išsipančioti iš grandinių. Visi trys kalba skirtingomis kalbomis ir vienas kito nesupranta, tačiau sugeba išgyventi kartu ir padeda juos priglaudusiai Anei.
Vieną dieną vyrai pamato krentantį sovietų lėktuvą ir nuskuba į jo kritimo vietą. Veiko ten randa išbarstytus lapelius, kurie skelbia, kad karas tarp Rusijos ir Suomijos baigėsi, tačiau Ivanas neteisingai supranta Veiko elgesį su ginklu ir jį pašauna. Vėliau supratęs savo klaidą atgabena suomį pas Anę. Ji samių šamanistiniais ritualais kviečia Veiko sielą iš mirusiųjų karalystės ir sugrąžina jo gyvybę. Pasveikę vyrai patraukia kas sau namo.
Filmas baigiamas Anei pasakojant šią istoriją savo sūnums, kurie užgimė nuo abiejų vyrų.

Apdovanojimai

Filmas pelnė apdovanojimus Maskvos tarptautiniame kino festivalyje, Viaredžo Europa Cinema festivalyje, gavo Nikos premiją, Valstybinę Rusijos Federacijos premiją ir kt.
Alfredas Šiaulys

Biografija

1979 m. baigė Priekulės vidurinę mokyklą. UAB „AR Šiauliai“ direktorius.
Lietuvos centro partijos, 2010 m. partijos Tvarka ir teisingumas Klaipėdos rajono skyriaus narys. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Rima, vaikai Saulius, Alfreda.
Raudonieji khmerai

Raudonieji khmerai – Kambodžos karinis komunistų judėjimas, įkurtas 1968 m. Narių skaičius buvo apie 30 tūkst. žmonių. Išpopuliarėjo po 1970 m. amerikiečių įsiveržimo (siekiant suduoti smūgį iš užnugario Ho Ši Mino kariuomenei). Daugiausiai judėjimą sudarė 12–15 metų vaikai, kurie prarado tėvus ir neapkentė miestiečių kaip „amerikiečių pagalbininkų“.
1975 m. partizanai užėmė valstybės sostinę Pnompenį ir įvedė diktatūrą. To pasekmės – Mirties laukuose nužudyta 1–3 milijonai žmonių – tikslius duomenis sunku nustatyti, nes nebuvo vykdoma surašymų. Buvo uždraustas raštas, pinigai, užsienio kalbos. Visas valstybės ūkis buvo pertvarkytas į žemės ūkio komunas su 18–20 val. darbo diena. Mirtis grėsė už mažiausius nusižengimus, tarp jų – ir sunkiai suprantamus (pvz., vaiko pagimdymas be komunos vadovybės leidimo). Kambodža (pervadinta į Demokratinę Kampučiją) buvo beveik izoliuota nuo išorinio pasaulio, kontaktus palaikė tik su Kinija ir Jugoslavija. Net valstybės vadovų vardai ir portretai (Pol Poto, Ieng Sario ir Khiey Samfairio) buvo laikomi paslaptimi nuo liaudies.
Dėl nemokšiškos ekonominės politikos valstybės ūkis žlugo. Biudžetui papildyti buvo pradėtas karas su Vietnamu. Bet vietnamiečiai lengvai apsigynė ir perėjo į puolimą, be to, į jų pusę pereidavo didelės Raudonųjų khmerų grupuotės. Vienas iš buvusių aukštų polpotininkų Heng Samrinas pradėjo vadovauti provietnamietiškai vyriausybei.
Po valdžios praradimo dėl kovos su vietnamiečiais Raudonieji khmerai kariavo prieš Heng Samrino ir Hun Seno vyriausybę. Judėjimą palaikė JAV, kuri jį laikė atsvara Vietnamui. Raudonieji khmerai JAV tiekė brangakmenius, o JAV Raudoniesiems khmerams – ginklus. Garsus amerikiečių intelektualas Nоаmas Chоmskis kalbėdamas žiniasklaidai tvirtino, kad pranešimai apie masines žmogžudystes yra ne kas kita, kaip bandymas užmaskuoti amerikiečių įvykdytas taikių gyventojų žmogžudystes Kambodžoje prieš ateinant į valdžią Pol Potui.
1998 m. po Pol Poto mirties judėjimas degradavo. Iš formalaus judėjimo lyderio K. Samfano atimta faktinė valdžia, jis apsigyveno atsiskyręs. Vienas iš Raudonųjų khmerų lyderių Iengas Sari pasirašė susitaikymą su Kambodžos vyriausybe, kuri leido jam kontroliuoti vakarines valstybės sienas. Paskutinis radikalus karo vadas buvo areštuotas 2000 m. kovo mėnesį. 2000–2005 m. atgautos paskutinės Raudonųjų khmerų kontroliuotos teritorijos. 2007 m. Raudonųjų khmerų liekanos buvo fiksuojamos tik Patanakirio ir Styngtraengo rajonuose .
2006 m. liepos 21 d. mirė paskutinis Raudonųjų khmerų vadas Ta Mokas. Apie naują judėjimo vadovybę nieko nežinoma.