google/wiki40b huggingface dataset:
Šventybė

Šventybė (lot. Sacrum) – fundamentinė religijotyros kategorija, kuria apibūdinami religiniai išgyvenimai. Laikoma, kad būtent šventybės jausmas yra esminis religijoje, o vėliau jis gali būti įformintas, kaip tikėjimas dievais, dvasiomis, galiomis ar kitomis apibrėžtimis. Būtent pasaulio skirstymas į „šventą“ ir „profanišką“ yra pagrindinis religijos požymis.
Šventybės (vok. das Heilige) sąvoką religijotyroje įtvirtino Rudolfas Otas. Pasak jo, šventybė yra neapibrėžtina ir iracionali, jos suvokimas yra vidinis, neverbalizuojamas ir kylantis iš numinozinių potyrių: tremendum (atstumiantys, bauginantys), fascinans (traukiantys, žavintys), mysterium (paslaptingi). Šventybė neredukuojama ir nepaaiškinama; ją tegalima sužadinti, bet ne išmokti. Ji yra tas elementas, kuris sieja pačias įvairiausias pasaulio religines tradicijas (nuo gamtiškųjų tautų tikėjimo, fetišizmo iki dzenbudizmo ar įvairių mistinių praktikų).
Pasak Mirčios Eliadės, šventybė žmogui pasireiškia per įvairius supančio pasaulio materialius objektus kaip hierofanijos. Jos yra lyg dirgikliai, sukeliantys šventybės jauseną, numinozinius potyrius. Šventybė apibrėžia absoliučią realybę ir taip įgalina orientuotis aplinkoje. Šventybės ir profanybės skirtis taip pat reiškiasi laike – yra kasdienybė ir yra „šventasis laikas“ (šventė). Šventybės pasireiškimo formos ir objektai laike ir erdvėje ženkliai kinta – pavyzdžiui, senovėje šventu laikytas akmuo ar medis dabar nebėra laikomas šventu.
Šventybė ženkliai pasireiškia estetikoje, kadangi menas susikūrė iš esmės kaip religinė forma, religinis veiksmas lygus estetiniam veiksmui. Šventybės potyriais pripildyti buvę šokiai (pvz., indėnų šokiai, dervišų šokiai), dramos, ritualai. Kalba taip pat yra viena iš šventybės raiškos sričių – iki pat šių laikų religijose dažnai tebenaudojamos mirusios kalbos, kurių naudojamas grindžiamas jų šventybe (pvz., sanskritas, gezas, lotynų, koptų, Avestos, hebrajų ir kt. kalbos). Čia svarbiau ne pati tekstualinė kalbos dalis, o jos ritmika, keliamas jausmas. Todėl nuo šventybės neatsiejama poezija bei daina, kuri taip pat turi užkalbėjimo, maldos elementą.
Juozas Gabrys

Biografija

1914-1916 m. ir 1917-1918 m. mokėsi Maskvos susisiekimo inžinierių institute. 1916–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. baigė Karo inžinierių mokyklą Kijeve.
1918 m. grįžo į Lietuvą. 1919-1925 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, kapitonas. 1927 m. baigė Lietuvos universitetą. 1927-1935 m. dirbo Susisiekimo ministerijoje. 1927-1930 m. ministerijos Plentų ir tiltų skyriaus viršininkas, 1930–1935 m. Plentų ir vandens kelių valdybos direktorius. 1928-1944 m. dėstė Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas), 1939 m. habilituotas daktaras. Nuo 1941 m. Kelių katedros vedėjas, profesorius.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946-1948 m. dėstė Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracijos (UNRRA) universitete Miunchene. 1949 m. persikėlė į JAV. 1949–1953 m. dėstė Masačūsetso, nuo 1953 m. – Daitono universitete (Ohajo valstija).
Apibendrindamas Anglijos, Prancūzijos, Vokietijos patirtį tyrė ir bandė kelių dangos konstrukcijas ir taikė jas Lietuvos keliams, ypač tiesiant Žemaičių ir Aukštaičių plentus.
Jadvyga Mackevičiūtė

Biografija

1996 m. AB „Lietuvos spauda“ Plungės skyriaus viršininkė, 1996–2000 m. Seimo nario padėjėja.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė.
1995–2000 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
Grandinis

Grandinis - kareivių karinis laipsnis. Laipsnis grandinis paprastai laikomas šalių kariuomenių laipsnio jefreitorius atitikmeniu, nors šis atitikimas nėra paprastas, kadangi kitose kariuomenės jefreitoriaus laipsnių gali būti keletas.

Grandinis Lietuvos kariuomenėje

Grandinis yra Lietuvos kariuomenės laipsnis. Grandinis yra vyresnis už eilinį ir už vyresnįjį eilinį.
Grandiniu gali tapti karys, ištarnavęs eiliniu arba jūreiviu ne mažiau kaip 4 metus. Grandinio laipsnį suteikia dalinio vadas vyresnysis karininkas (pradedant majoru sausumos ir karinėse oro pajėgose ir pradedant komandoru leitenantu karinėse jūros pajėgose).
NATO šalių karinių laipsnių klasifikacijoje Lietuvos grandinis atitinka OR4 klasę. Šioje klasėje yra Vokietijos štabsjefreitoriai ir vyresnieji štabsjefreitoriai bei JAV kapralas (corporal)).
Vilius Juodelis

Biografija

1961–1965 m. mokėsi Desiukiškių pradžios mokykloje, 1965–1972 m. Kurklių vidurinėje mokykloje, 1972–1973 m. Vilniaus 21–oje technikos mokyklose, 1973–1976 m. Zaporožės ir Viazmos aviacijos mokyklose. 1976–1981 m. studijavo Vilniaus universitete, ekonomistas, 1989–1991 m. studijavo Peterburgo politologijos institute, politologas.
1976–1977 m. Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos frezuotojas, 1977–1978 m. Anykščių vynas gamyklos tekintojas, 1978–1981 m. Anykščių melioracijos statybos montavimo valdybos tekintojas, tiekėjas, planavimo skyriaus ekonomistas. 1981–1989 m. LKP Anykščių rajono komiteto organizacinio skyriaus instruktorius, organizacinio skyriaus vedėjas, 1991–1997 m. UAB „Akvilė“ direktorius, 1997–2000 m. ūkininkas, 2000–2003 m. Anykščių rajono savivaldybės administratorius. 2003–2008 m. Utenos apskrities viršininko administracijos Vidaus audito tarnybos vedėjas, 2008–2011 m. ir nuo 2011 m. Anykščių raj. savivaldybės administracijos direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Anykščių rajono skyriaus narys, nuo 2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše), 2007–2008 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Alma, vaikai Jaunius, Andrius.
Jakub Wilk

Biografija

Vienas jauniausių debiutantų Ekstraklasa lygoje. Karjerą pradėjo 2002 m. SKS 13 Poznań komandoje. Nuo 2003 m. iki 2005 m. žaidė Lech Poznań antrojoje komandoje. Vėliau žaidė KKS Lech Poznań pagrindinėje komandoje. 2005–2006 m. sezone sužaidė tik 10 kartų. 2012 m. sausio 27 d. buvo paskolintas Lechia Gdańsk klubui iki 2011–2012 m. sezono galo.
2013 m. vasario 25 d. pasirašė sutartį su Vilniaus Žalgirio komanda. Nepasibaigus sezonui, paliko klubą. Vilniaus klube sužaidė 20 rungtinių ir įmušė 7 ivarčius.

Rinktinė

Lenkijos rinktinėje debiutavo 2009 m. vasarį, draugiškose rungtynėse prieš Lietuvos rinktinę.
Burgredas

Burgredas (angl. Burgred) – Mersijos karalius, valdęs 852–874 m.

Biografija

Burgredas buvo išrinktas Mersijos karaliumi 852 metais, nusprendus vitenagemotui (senolių taryba). Jis sudarė sąjungą su Etelvulfu dėl bendro įsiveržimo į Šiaurės Velsą ir paėmė į žmonas Etelsvito dukrą. 868 metais, išsigandęs danų, užgrobusių Notingemą, aktyvumo, jis vėl kreipėsi dėl pagalbos į Veseksą. Rimto susidūrimo nebuvo pasiekta, bet vikingai nustojo atakuoti. Tačiau 874 metais danai užpuolė Mersiją, užgrobė Reptoną ir nuvertė Burgredą. Susitaikęs su pralaimėjimu, buvęs karalius išvyko į piligriminę kelionę į Romą, kur mirė po keliolikos metų. Jo karstas yra Šventos Marijos bažnyčioje Romoje.
Grabnyčios

Grabnyčios (dar vadinama Pašvęstojo gyvenimo diena, Perkūno diena) – katalikų šventė, švenčiama vasario 2 dieną.
Šventė simbolizuoja Jėzaus paaukojimą ir jo motinos Marijos palaiminimą bažnyčioje. Pagal Mozės įstatymą praėjus 40 dienų po gimimo tėvai jį atnešė į Jeruzalės šventovę jį paaukoti ir pašvęsti Dievui. Juos pasitiko Simeonas, kuris palaimino tėvus, įvykdžiusius savo pareigą.
Ona Kuncienė

Biografija

Baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1951 m. LTSR mokslų akademijos Istorijos instituto archeologė.

Mokslinė veikla

Tyrinėjo ir žvalgė Lietuvos piliakalnius, kapinynus, pilkapynus: Bačkininkėlių piliakalnis, Dovainonių piliakalnis, Guogų piliakalnis, Kačėniškės piliakalnis, Maneičių piliakalnis, Rumšiškių piliakalnis, Katkuškių pilkapynas, Lavariškių pilkapynas, Pabarių pilkapynas, Pamusių pilkapynas, Grigiškių pilkapynas, Sausių pilkapynas, Sarių pilkapynas, Diržių kapinynas, Mikytų kapinynas, Pryšmančių kapinynas, Veršvų kapinynas, Trakų salos pilis.
Euklidinė geometrija

Euklidinė geometrija – geometrijos teorija, besiremianti III a. pr.m.e. graikų mokslininko Euklido suformuluotų aksiomų (postulatų) sistema.
Česlava Pimpienė-Žemaitytė

Biografija

1963 m. baigė Ignalinos vidurinę mokyklą ir Švenčionių vaikų muzikos mokyklą (akordeono klasė). Muzikos mokytojo J. Čiulados paskatinta, 1964–1968 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. D. Einikienė). 1977–1983 neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Jareckaitė).
Vienus metus vaikus mokė muzikos Ignalinos rajono Šiūlėnų aštuonmetėje mokykloje. Vadovavo jaunučių chorui, kurį parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei Vilniuje. 1970–1977 m. Dūkšto vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų, vokalinių ansamblių ir solistų vadovė. Chorus rengė dainų šventėms, o jaunuosius solistus respublikiniams „Dainų dainelės“ konkursams, jie pelnė ir laureatų vardus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, vedė atviras pamokas, organizavo kultūrinius renginius.
1977 m. Visagine įkūrė vaikų muzikos mokyklą, dabar Visagino Česlovo Sasnausko muzikos mokykla, nuo 1977 m. mokyklos direktorė. Vadovavo jaunių chorui, kurį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei. Taip pat mokė jaunuosius solistus, kurie „Dainų dainelės“ konkursuose tapo laureatais. Iš įvairių tautybių žmonių suorganizavo Visagino miesto mišrųjį chorą, jį parengė 1980 m. ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms Vilniuje. Mokykloje organizavo koncertus – susitikimus su žymiais Lietuvos muzikais atlikėjais.
Ignalinos rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė, rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė. Tarptautinio Aldonos Dvarionaitės jaunųjų pianistų ir mokytojų konkurso – festivalio organizacinio komiteto narė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos narė.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Visagino savivaldybės tarybos narė, kultūros ir švietimo komiteto pirmininkė.
1996 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija. 1998 m. suteiktas Visagino miesto Garbės piliečio vardas. 2006 m. birželio 7 d. apdovanota LDK Gedimino ordino medaliu.
Sutuoktinis Algirdas-Eduardas, sūnus Artūras.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Benidormas

Istorija

Manoma, kad dabartinio miesto teritorijoje gyvenvietė atsirado prieš 3000 m. iki m. e. Randami Romos laikų radiniai. Gyventa maurų. Pirmą kartą paminėtas 1325 m.
Trasa Zeltweg

Adresas

Zeltweg

Austria
Taivano administracinis suskirstymas

Kinijos Respublika, geriau žinoma kaip Taivanas, administruoja Taivano teritorinį vienetą, kurį sudaro keturi pagrindiniai salynai: Taivanas, Penghu, Dzinmenas, Macu ir keletas mažesnių salų. Visa valstybė padalinta į dvi žemesnio lygmens provincijas (Taivano provincija ir Fudziano provincija) ir šešis išskirtuosius miestus (Gaosiongas, Sinbėjus, Taidžongas, Tainanas, Taipėjus ir Taojuanas). Dvi provincijos savo ruožtu dalinamos į 3 provincijos miestus ir 13 apskričių. Visi išskirtieji miestai, provincijos miestai ir apskritys yra tiesiogiai pavaldūs centriniai valdžiai (t. y., Juano vykdomajam organui).
Åse Kleveland

Åse Kleveland (g. 1949 m. kovo 18 d. Stokholme) yra Norvegijos dainininkė ir politikė.
Gimė Švedijos sostinėje Stokholme. Nuo 1957 m. gyvena Norvegijoje, kur dirbo radijuje ir televizijoje.
1966 metais Åse po pergalės Melodi Grand Prix konkurse, išrinkta atstovauti Norvegijai 1966 m. Eurovizijoje. Jame pasirodžiusi su daina „Intet er nytt under solen“ (liet. Niera nieko naujo už saulės), atlikėja užėmė trečią vietą. Tai geriausias šalies rezultatas iki pergalės 1985 m. konkurse. Kūrinį parašė 1964 metais Eurovizijoje dalyvavęs Norvegijos atstovas Arne Bendiksen.
1986 m. Åse vedė Norvegijoje rengtą Eurovizijos dainų konkursą. 1990–1996 metais A. Kleveland ėjo Norvegijos kultūros ministrės pareigas.
Glass Houses

Dainų sąrašas

Visas dainas parašė Billy Joel.
Šmylavietė

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 18 km
PAPILYS – 5 km
Liūliškiai

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas kilo iš to, kad čia buvo didžiulės pelkės. Vėliau jos ėmė užaugti žole. Per jas einant linguodavo žemė. Todėl senieji žmonės tą vietą vadino liūlynais.
Nikolajus Kacenelenbogenas

Biografija

Gimė 1879 m. Panevėžyje. 1904 m. baigė Sankt Peterburgo valstybinį architektūros universitetą. 1922 m. buvo vienas iš Sankt Peterburgo architektų sąjungos steigėjų. Projektavo gyvenamuosius namus, kultūros namus, teatrus Leningrade, Leningrado srityje, Novgorodo srityje, Samaroje.
Mergina iš miegamojo vagono

Turinys

Filmo veiksmas vyksta traukinyje, kuriuo, be kitų keleivių, važiuoja ir trys jauni chuliganai. Pradžioje jie sukelia erzelį vagone restorane, vėliau ima priekabiauti prie visų iš eilės sutiktų moterų. Kuomet juos pamėgina sutramdyti policininkas, traukiniu lydintis kalinį Piterį, šie atima iš jo ginklą, užblokuoja vagono duris ir pradeda savivaliauti. Pagrindiniu jų taikiniu tampa Džulija – prostitutė, kuri savo kupė už pinigus „aptarnauja“ kitus keleivius, tačiau atsisako atsiduoti trijulei. Šiems pagrasinus išprievartauti kitą jauną traukinio keleivę Eveliną, Džulija nusileidžia, tačiau tuomet šie nusprendžia priversti ją atsiduoti ir kitiems keleiviams. Policininko lydėtas kalinys, kurį jie išvaduoja, atsisako paklusti ir yra sumušamas. Vėliau chuliganai sugalvoja naują pramogą: žaidimą kauliukais iš Evelinos. Traukiniui sustojus, Piteris pasprunka pro langą, kad po to sugrįžtų ir išgelbėtų visus keleivius...
Viesturas

Viesturas arba Vestardas – vienas pagrindinių žiemgalių lyderių XIII a., dažnai vadinamas Žiemgalos karaliumi. Jo sostinė buvo Tervetė. Jis bendradarbiavo su kalavijuočiais kovoje prieš lietuvius, kurie kelis kartus buvo užpuolę Žiemgalą. 1205 m. jungtinės žiemgalių ir kalavijuočių pajėgos nugalėjo lietuvius, nukovė jų kunigaikštį Žvelgaitį.
Tačiau vėliau ordinas sulaužė taiką su žiemgaliais ir puolė Mežuotnės pilį. Viesturas sudarė sąjungą su žemaičiais ir kovojo prieš kalavijuočius. Kunigaikštis mirė 1230 m. tačiau žiemgaliai priešinosi ordinui iki pat XIV a.
Viniakalis

Viniakalis – vinių kalimo įrankis statybinių medžiagų prikalimui prie medinių ir kitų konstrukcijų nenaudojant operatoriaus fizinės jėgos, pakeičiantis įprastą plaktuką. Vinies įkalimo mechanizme energijos šaltiniu dažniausiai tarnauja suspaustas oras.

Viniakalio savybės

Kalimui naudojamos didelės ir mažesnės vinys karkasinių namų, tvorų statybose, padėklų, taros, pakuočių karkasų, baldų gamyboje, dekoratyvinės vinutės – apdailos darbuose.
Viniakaliai skirstomi į pneumatinius, elektrinius ir dujinius. Pneumatiniai įrankiai paprastai būna lengvesni ir galingesni, tačiau jiems reikalingas suspausto oro šaltinis – kompresorius. Taip pat šie įrankiai skirstomi pagal tvirtinimui naudojamų detalių rūšį – vinių, kabių, smeigių.

Pneumatinio įrankio veikimo mechanizmas

Pneumatiniame viniakalyje vinies išstūmimas suspaustu oru ir įsmeigimas į tvirtinamą medžiagą vyksta dviem etapais. Pirmoje fazėje suspaustas oras būna įrankio rankenoje ir prie instrumento galinio dangtelio. Jis slegia į vožtuvą dangtelyje ir oras nepatenka į instrumento kamerą. Šioje būsenoje oras gali laisvai išeiti pro deflektorių. Nuspaudus įrankio gaiduką, suspaustas oras nebepatenka į dangtelį. Jame esantis vožtuvas praleidžia orą į instrumento kamerą, ir spaudimo jėga stumia muštuką į priekį, įkaldama vinį. Atleidus gaiduką, oras grįžta į dangtelį ir uždaro vožtuvą. Stūmoklis grįžta atgal veikiamas jėgos oro, kurį suspaudė prieš save, įkaldamas vinį.
Visa suspausto oro energija perduodama instrumento muštukui vinies įkalimui. Kadangi pati vinis neįgauna kinetinės energijos, todėl sustoja tuo momentu, kai muštukas nustoja į ją veikęs. Dėl šios priežasties viniakaliai gali dirbti su įvairių storių medžiagomis, kiaurai jų neprakaldami.
Pneumatiniai įrankiai turi apsaugos mechanizmą nuo iššovimo į orą – prispaudžiamąją apkabą. Be įrankio įrėmimo į tvirtinamąją medžiagą, instrumentas nesuveiks ir iššauti vinies nepavyks.
Protozoa

Pirmuonys (Protozoa) – vienaląsčiai fagotrofai protistai, dauguma nevykdo fotosintezės, kartais turi keletą plastidžių; paprastai ląstelė be sienelės.
William Leonard Laurence

Biografija

Gimė 1888 m. kovo 7 d. Salantuose, kaip Leib Wolf Siew. Dalyvavo 1905 m. Rusijos revoliucijoje, tačiau šiai nepasisekus tais pačiais metais emigravo į JAV, kur pasikeitė savo vardą ir pavardę į William Leonard Laurence. Naująjį vardą ir pavardę sukūrė iš William Shakespeare vardo, Leonardo da Vinci vardo ir Lawrence gatvės pavadinimo kurioje gyveno Roksburyje, Masačusetse, tik vietoje raidės „w“ panaudojo „u“ pasitelkdamas Frydricho Šilerio kūrinį „Laura“.
Atvykęs į JAV mokėsi Harvardo universitete, Harvardo teisės mokykloje ir Bostono universitete. 1913 m. jam suteikta JAV pilietybė. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo JAV kariuomenėje. 1919 m. mokėsi Prancūzijos Bezansono universitete. 1926 m. pradėjo žurnalisto karjerą pradėdamas dirbti „New York World“ dienraštyje. 1930 m. pradėjo dirbti „The New York Times“ dienraštyje, kur rašė mokslo tematika. 1931 m. susituokė su Florence Davidow. 1934 m. buvo vienas iš JAV mokslo rašytojų nacionalinės asociacijos įkūrėjų. 1936 m. kartu su kolegomis aprašė Harvarde vykusią mokslo ir meno konferenciją už kurios aprašymą 1937 m. gavo Pulicerio premiją.
1940 m. gegužės mėnesį pirmą kartą parašė straipsnį apie atominių ginklų ateitį ir perspektyvas, šiuo straipsniu siekdamas atkreipti JAV politikų dėmesį į Trečiojo Reicho bandymus pasigaminti atominę bombą. Šis straipsnis nepaveikė JAV politikų, tačiau per sovietų minerologą Vladimirą Vernadskį žinia apie atominių ginklų perspektyvas buvo perduota TSRS politikams. 1945 m. balandžio mėnesį V. Lorencas buvo pakviestas į slaptą atominių ginklų gaminimo laboratoriją Naujojoje Meksikoje, kur jis buvo paskirtas oficialiu „Manheteno projekto“ istoriku ir žurnalistu. Turėdamas galimybę susipažinti su atominių ginklų gamyba iš arčiau tapo vienu iš pirmųjų žurnalistų pradėjusių atvirai rašyti apie atominius ginklus.
1945 m. liepos mėnesį jis buvo pakviestas dalyvauti į atominės bombos „Trinity“ testavimą. Jis tapo pirmuoju žurnalistu ėmusiu interviu iš lakūno pilotavusio bombonešį, kuris numetė bombą ant Hirošimos miesto. 1945 m. rugpjūčio 9 d. V. Lorencas skrido lėktuve The Great Artiste (B-29), kuris išmetė atominę bombą ant Nagasakio miesto. 1946 m. liepos 1 d. žurnalistas dalyvavo dar viename atominės bombos bandyme Bikini Atole, Maršalo salose.
1946 m. dar kartą buvo apdovanotas Pulicerio premija už straipsnius karo metu. „New York Times“ būstinėje jis buvo pramintas Atominiu Bilu. 1951 m. išleido knygą „The Hell Bomb“, kurioje aprašė savo nerimavimus dėl Kobalto bombos galimų bandymų. 1956 m. dalyvavo vandenilinės bombos testavime Maršalo salose. Tais pačiais metais paskirtas „New York Times“ mokslo skyriaus redaktoriumi, kur jis dirbo iki 1964 metų. Mirė 1977 m. kovo 19 d. Maljorkoje, Ispanijoje.
2004 m. JAV žurnalistai Amy Goodman ir David Goodman pasiūlė panaikinti 1946 m. V. Lorencui skirtą Pulicerio premiją, nes šis savo straipsniais vykdė atominio karo propagandą bei neigė spindulinės ligos poveikį žmogaus organizmui. Žurnalistų Robert Jay Lifton ir Greg Mitchell knygoje „Hiroshima in America: Fifty Years of Denial from 1995“ V. Lorencas kaltinamas nuslėpęs atominių bombų sukeliamas ligas žmogaus organizmui.
Auksakalys

Auksakalys – metalo meistras, kuris gamina daiktus iš aukso. Šiais laikais - papuošalus. Plačiąją prasme auksakalio sąvoka apima ir meistrus, dirbančius su sidabru, platina (ar kitais brangiaisiais metalais).
Senovėje auksakaliai gamino indus (lėkštes, dubenis, taures), stalo įrankius, ginklų ir šarvų puošinius (pvz., kalavijų ir durklų rankenas), ceremoninius (regalijos, karūnos) ir religinius (kryžiai, liturginiai indai ir kt.) dirbinius.
Auksakalystėje naudojamos tokios metalų apdirbimni operacijos kaip litavimas, pjaustymas, kalimas, liejimas, dilinimas, šlifavimas. Tradiciškai senovėje auksakalystės įgūdžiai bei metodai būdavo perduodami savo mokiniams. Šiais laikais auksakalystės, sidabrakalystės mokoma profesinio rengimo sistemos institucijose.

Istorija

Auksą mokėjo apdirbti visos kultūros, kurios tik turėjo aukso, nesvarbu, kãsto vietoje ar įvežtinio. Pasaulio muziejuose daugybė aukso dirbinių, pagamintų Europoje, Afrikoje, Azijoje, Amerikoje.
Viduramžių Europoje auksakaliai jungėsi į gildijas. Auksakalių gildijos paprastai būdavo vienos svarbiausių ir turtingiausių viduramžių miestuose. Sidabrakaliai paprastai jungdavosi su auksakaliais, dažnai tai būdavo tie patys žmonės. Meistrai, dirbę su žalvariu, bronza, variu ir kitais netauriaisiais metalais sudarydavo atskiras gildijas. Juvelyrai paprastai būdavo auksakaliai.
Gildijos registruodavo žymes, kuriomis auksakaliai žymėdavo savo gaminius, todėl išlikę gildijų archyvai svarbūs šių laikų istorikams.
Auksakaliai dažnai iš dalies atlikdavo ir bankininkų funkcijas, kadangi jie ir taip dirbdavo su auksu, be to, jų darbo specifika reikalavo turėti saugias saugyklas vertybėms laikyti.
Česlovas Kančelskis

Česlovas Kančelskis (g. 1949 m.) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Karna (Mahabharata)

Karna (skr. कर्ण: = Karṇaḥ) – vienas iš „Mahabharatos“ veikėjų, didvyris, princo Durjodhanos geriausias draugas.
Karna buvo pirmasis Kuntės vaikas, susilauktas nuo dievo Sūrjos, dar prieš ištekant už Pandaus. Norėdama atsisakyti nepageidaujamo vaiko, ji paleido lopšį su juo pasroviui. Vaiką rado ir išaugino vežiko šeima. Karna susibičiuliavo su Kauravų vyriausiuoju sūnumi Durjodhana, kuris nekreipė dėmesio į žemą Karnos kilmę. Tuo tarpu Pandavai iš jo dažnai tyčiodavosi, nes nežinojo, kad tai esąs jų brolis. Karna taip pat patyrė patyčias ir iš Draupadės – jis įveikė nuotakos iškovojimo užduotį, bet princesė atsisakė tekėti už vežiko sūnaus ir vėliau atiteko Ardžunai. Valdant Durjodhanai, Karna buvo paskirtas Angos karaliumi, daug prisidėjo užkariaujant žemes.
Sūrja Karnai buvo dovanojęs nenugalimumą suteikiančius šarvus ir auksarus, bet juos atėmė brahmanu apsimetęs Indra, kuris taip norėjo padėti sūnui Ardžunai. Indra, sužavėtas Karnos nuolankumo, jam dovanojo savo mirtiną žaibą, kurį Karną galėjo panaudoti tik kartą.
Nors buvo galingiausias Kauravų karys, Karna iš pradžių nedalyvavo Kurukšetros mūšyje, nes to nenorėjo Bhišma (žinojęs apie pandavišką jo kilmę). Tik 11-ą dieną, žuvus Bhišmai, Karna stojo į mūšį, o po Dronos žūties tapo karvedžiu. Krišnos sumanymu, prieš Karną stojo rakšasa Ghatotkača. Jam nugalėti, Karna turėjo paaukoti Indros suteiktą ginklą. Paskutinėmis mūšio dienomis stojo įnirtinga kova tarp Karnos ir Ardžunos. Karna buvo nugalėtas klasta – jo vežikas Šalja tyčia įklampino vežimą į smėlį, o kol Karna bandė vežimą ištraukti, jį beginklį nukovė Ardžuna.
Tik po mūšio Pandavai iš Kuntės sužinojo, kad kovėsi prieš savo brolį.
Internet Explorer Mobile

Savybės

Naujausioje versijoje yra įdiegtas naršymas kortelėmis (angl. tabbed browsing). Taip pat naršyklė palaiko daug įvairių gestų (angl. multi-touch gestures), skirtų patogesniam naršymui. Yra integruota Bing paieškos sistema. Su IE Mobile galima naršyti tiek mobiliąja tiek ir darbalaukio ekrano versijomis.
Paryžiaus Orli tarptautinis oro uostas

Istorija

Atidarytas 1932 m. kaip Vilnev-Orli oro uostas.
Laivo savininkas

Laivo savininkas – fizinis arba juridinis asmuo, eksploatuojantis laivą nepriklausomai nuo to ar tas laivas jam priklauso nuosavybės teise, ar yra jo valdomas pagal įstatymus arba sutartį.