google/wiki40b huggingface dataset:
Eva Rivas

2010 m. Eurovizijos dainų konkursas

2010 m. vasario 14 d. Rivas laimėjo Armėnijos nacionalinį finalą ir gavo teisę atstovauti Armėnijai 2010 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Apricot Stone“. Finale ji užėmė septintą vietą su su 141 tašku.
2012 m. dar kartą išrinkta atstovauti Armėnijai 2012 m. Eurovizijoje, tačiau galiausiai Armėnija nedalyvavo tais metais.
Bėkėšas (miestas)

Istorija

Miestas ir pilis minima nuo XIII a.
Šachmatų laikrodis

Šachmatų laikrodis - prietaisas laiko kontrolei stalo žaidimuose (pavyzdžiui, šachmatuose) užtikrinti, paprastai susidedantis iš dviejų sujungtų laikrodžių.
Pirmąjį analoginį šachmatų laikrodį, panaudotą 1883 m. Londone vykusiame šachmatų turnyre, sukonstravo Thomas Bright Wilson. 1899 m. pradėta naudoti vėliavėlė.
Maisiejūnai

Istorija

XX a. dalis kaimo buvo iškeldinta statant Kauno ir Kruonio vandens jėgaines.

Aplinkinės gyvenvietės

Surgantiškės
Dinamo Dušanbe

Istorija

Įkurtas 1937 m. Žaidė aukščiausioje šalies futbolo lygoje. 
Po 2007 m. sezono komanda buvo prijungta prie Oriyono Dušanbe.
Pabaltijo gubernijos

Pabaltijos gubernijos, Pabaltijo kraštas arba Ostzės kraštas (rus. Прибалтийский край, Остзейский край) - Rusijos imperijos pasienio teritorija XVIII-XIX a., kurią sudarė trys gubernijos - Estijos gubernija, Vidžemės gubernija ir Kuršo gubernija.
XX a. pradžioje krašte daugiausia gyveno latviai ir estai (apie 85 proc.), Baltijos vokiečiai (6%) ir rusai (5%). Nors 1876 m. kraštas neįėjo į vieną administracinį vienetą (generalgubernatoriją), tačiau daugeliu atžvilgių šios trys gubernijos turėjo daug bendro tarpusavyje ir skyrėsi nuo Rusijos. Dėl istorinių priežasčių buvo ryškūs kultūriniai skirtumai nuo Rusijos, Dorpate veikė vokiškas universitetas, buvo ypatinga luominė padėtis, skirtingos žemėvaldos ir civilinės teisės formos. Lifliandijoje ir Estliandijoje buvo anksčiau nei likusioje imperijos dalyje panaikinta baudžiava (1817 m.).
Tove Jansson

Tuvė Marika Janson (Tove Marika Jansson, 1914 m. rugpjūčio 9 d. Helsinkyje – 2001 m. birželio 27 d. Helsinkyje) – suomių bei švedų rašytoja, dailininkė.

Biografija ir kūryba

Visas savo knygas autorė parašė švedų kalba, nors gimtoji šalis jai buvo Suomija. Jos tėtis buvo skulptorius, o mama iš Švedijos kilusi dailininkė. Beveik pusmetį Tuvė su tėvais praleisdavo saloje, kuri ir tapo jos knygų veiksmo vieta – garsiuoju trolių Mumių slėniu. Jau nuo vaikystės būsimoji rašytoja pasižymėjo neeiline vaizduote, labai patiko žaisti teatrą.
T. Janson studijavo dailę Helsinkyje, Stokholme bei Paryžiuje. Pradžioje ji iliustruodavo kitų autorių knygas, o 1938 m. T. Janson parašė pirmą savo knygą „Maži troliai ir didelis potvynis“, kurią pati ir iliustravo. Taip prasidėjo visas ciklas knygų apie trolių Mumių nuotykius: „Burtininko skrybėlė“ (1948), „Muminuko tėčio Memuarai“ (1950), „Baisus vidurvasaris“ (1954), „Stebuklinga žiema“ (1957), „Nematomas vaikas“ (1962) bei kitos. Šios knygos lėmė rašytojai pasaulinę šlovę, jos išverstos daugiau nei į 30 kalbų. 1966 metais Tuvė Janson tapo Hanso Kristiano Anderseno premijos laureatė. Ji dar gavo daugybę įvairiausių apdovanojimų, tarp kurių ir aukščiausią vaikų apdovanojimą – Šypsenos ordiną.
Mumių slėnis – tai ramus kampelis, pilnas džiugesio, meilės bei namų jaukumo. Troliai Mumiai – tai rašytojos sugalvoti maži padarėliai, kurie išoriškai visai nepanašūs į žmones, bet elgiasi kaip suaugę žmonės – rūko pypkę, rašo atsiminimus, dirba ūkio darbus, o žaidžia kaip vaikai. Tai malonios ir geraširdės būtybės. Rašytoja yra parašiusi ir realistiškų kūrinių. Savo vaikystę aprašė apsakyme „Skulptoriaus duktė“ (1968), išleido apsakymų rinkinius „Klausytoja“ (1971) bei „Žalias namas“ (1978), romaną „Saulės miestas“ (1974). Šie T. Janson kūriniai neliko nepastebėti, juos įvertino ir skaitytojai, ir kritikai. Knygoje „Vasaros knyga" senatvė ir vaikystė susitinka skirtinguose kontekstuose.
Sago

Sago (indonez. Gunung Sago) arba Malintangas (Malintang) – kalnas Indonezijoje, Vakarų Sumatroje, Barisano kalnuose, netoli Pajakumbuho miesto. Aukštis 2271 m. Koordinatės: 0°19′37″S, 100°40′14″E.
Sarugaku

Sarugaku (猿楽, paraidžiui "Beždžionės muzika") buvo teatro forma populiari Japonijoje XI-XIV amžiuje. Jis kilo iš "sangaku", pramogų rūšies, panašios į šiuolaikinį cirką ir kurią daugiausiai sudarė akrobatika, žongliravimas ir pantomima, kartais susiję su šokiais grojant bugnais. Sarugaku atėjo iš Kinija|Kinijos VIII a. ir susimaišė su vietinėmis tradicijomis, tiksliau Dengaku derliaus nuėmimo šventimu. XI a. įsigaliojo komiški vaizdeliai, o kiti elementai išnyko. XII a. pabaigoje Sarugaku buvo priskiriami komiški žodžių žaismai (toben), improvizuoti komiški šokiai (rambu), trumpi kelių aktorių vaidinimai. XIII a. buvo stengiamasi sunorminti žodžius, gestus, muzikinę aranžuotę ir muzikinę aranžuotę, programų kombinacijos ir gildijų (za) sistemos įvedimas iš ko kildinamos No mokyklos. Iš Sarugaku išsivystė kiogen. Ypač svarbios Jamato Sarugaku trupės aplink Narą ir Kiotą, vaidinusios Kamakuros ir Muromači laikotarpiais. Pavyzdžiui, Juzaki trupė, vadovaujama Kanami, vadino prieš jaunajį šiogūbną Ašikagą Jošimicu 1374 m. Vaidinimo sėkmė ir šiogūnato parama padėjo No teatrui atsikratyti plebėjiškos praeities ir Sarugaku buvo išstumtas.
Terminas "Sarugaku" taip pat vartojamas Japonijoje apibudinti profesiją, kuri menkina darbuotoją ar kai su darbuotoju elgiamasi kaip linksmintoju, o ne profesionalu.
Baltik vairas

Veikla

Baltik vairas gamina dviračius miestui (City), kelionėms (Trekking), kalnų, vaikiškus dviračius, taip pat elektrinius (e-bike) dviračius bei specialios paskirties dviračius (tandemus, triračius ledams, pramonėje naudojamus dviračius ir pan.).
Kiekvieną sezoną įmonėje pagaminama apie 500 skirtingų modelių, apie 50 prekių ženklų dviračių. Jų atitiktis Europos Sąjungos standartams ir kitiems saugumo reikalavimams tikrinama specialiose bandymų laboratorijose.
Priklausomai nuo sezoninio gamybos apkrovimo lygio įmonėje dirba iki 600 darbuotojų. Nuolatinis darbuotojų skaičius yra 320.
2013 metais įmonės apyvarta siekė 163,7 mln. Lt (56 mln. eu).
Pagrindinė Baltik vairas rinka – Vakarų Europos šalys, o ateities planuose – plėtra į Šiaurės šalių, Centrinės Europos ir Rytų Europos rinkas. Į gamybos įrengimų atnaujinimą kasmet investuojanti įmonė planuoja vėl pradėti gaminti detales, visų pirma – dviračių rėmus.
UAB Baltik vairas yra viena iš EBMA (European Bicycle Manufactoring Association) steigėjų, Vokietijos ir Baltijos šalių prekybos rūmų narė, Šiaulių prekybos, pramonės ir amatų rūmų narė.
Bendrovė remia profesionalią dviračių sporto komandą „Staki–Baltik vairas“.

Istorija

1993 m. kovo 18 d. įsteigta bendra Lietuvos-Vokietijos įmonė UAB Baltik vairas. Įmonė tapo PANTHER International GmbH įmonių grupės dalimi.
1993 m. gruodžio 1 d. UAB Baltik vairas iš valstybinės dviračių ir variklių gamyklos „Vairas“ perėmė su dviračių gamyba susijusius padalinius, o valstybinė įmonė, pervadinta į „Šiaulių vairas“, tęsė vidaus degimo variklių gamybą.
1999 m. pagamintas pirmas milijonas dviračių nuo UAB Baltik vairas įsikūrimo.
2011 m. rugpjūčio mėnesį nuo konvejerio nuriedėjo penki milijoninis UAB Baltik vairas pagamintas dviratis. 
2013 metų rugsėjį įmonės akcijas nupirko privatus investuotojas iš Danijos.
Čerkesai

Pavadinimų painiava

Tradicinis pavadinimas yra čerkesai. Jis atėjo iš rusų kalbos – čerkesy (черкесы). Į rusų kalbą pateko iš tiurkų kalbų žodžio çerkes. Į pastarąsias kalbas atėjo iš osetinų kalbos žodžio cerges, t. y. erelis. Vakarų Europoje čerkesai yra įvardijami iš italų kalbos kilusių vardu circassi: anglų kalboje – circassians, prancūzų kalboje circassienes ir t. t.
Apie 1930 metus Tarybų Sąjungoje vykdyta sunkiai suvokiama nacionalinė politika: tradiciniai rusiški tautybių pavadinimai buvo keičiami į naujadarus – dažniausiai pagrindu imant endonimus. Taip buvo kuriamos dirbtinės tautybės – čerkesai gyvenantys dabartinėje Adygėjos respublikoje, rusų kalba buvo pavadinti adygais arba adygėjais (адыгейцы). O dabartinėje Karačiajų Čerkesijos respublikoje gyvenanti viena čerkesų genčių – beslenėjai, gyvenantys pramaišiui su kabardinais prie Kubanės upės, buvo palikti vadinti čerkesais (черкесы), nors abiejų šių grupių bendrasis savivardis yra tas pats – adyge. Pavyzdžiui, vykdant 1926 m. surašymą Tarybų Sąjungoje tokia tautybė adygai išvis neužfiksuota, o pačių čerkesų suskaičiuota 33 938 asmenys. Kabardinai skaičiuoti atskirai. Požiūrio, kad čerkesai, adygai ir kabardinai yra atskirai gyvenančios tautos, tebesilaikoma ir dabartinėje Rusijoje. Tokio tautų skirstymo buvo laikomasi ir Lietuvos TSR.
Turkijoje, Izraelyje, Arabų šalyse, kur gyvena absoliuti dauguma pasaulio čerkesų (iki 90%), visos 12 genčių suvokiamos ir vadinamos bendru pavadinimu – čerkesai.
Šiuo metu Rusijoje oficialiai čerkesais laikomi tik gyvenantys Karačiajų Čerkesijos respublikoje ar iš jos kilę žmonės. Tokiu atveju čerkesų suskaičiuojama 60 517 asmenys. Rusijoje vyksta čerkesų judėjimas, kuris siekia susigrąžinti tradicinį egzonimą, vartojamą visame pasaulyje ir vartotą Rusijoje iki XX amžiaus IV dešimtmečio.

Buitis, kultūra

Nacionalinis vyrų apdaras – čerkesė, moterys dėvi ilgas raštuotas sukneles. Tradiciškai laikomasi paprotinės teisės, kraujo keršto, labai gerbiami senolius.

Čerkesai Lietuvoje

Lietuvoje paplitusi pavardė Čerkesas neturi nieko bendro su Kaukazo čerkesais. Pavardė kilusi iš XVI-XVII amžiuose Rusijoje vartoto pavadinimo čerkasy (черкасы), kuriuo vadinti dabartiniai ukrainiečiai, tuomet kazokai, gyvenę prie Čerkasų miesto.
Vilkiškių koplyčia

Istorija

1770 m. minima Žaslių parapijai priklausiusi Vilkiškių koplyčia. Iš 4 parapijos koplyčių ji buvo pati seniausia. Klebonaujant Silvestrui Tomaševskiui, koplyčia 1837 m. buvo atnaujinta. Apie 1860 m. buvo rašoma, kad joje pamaldos laikytos dukart per metus - kovo 4 ir birželio 24 d. Pagal žmonių pasakojimus, šią koplyčią pastatė ir joje kunigą išlaikė kadaise Vilkiškių dvarą valdę dvarininkai Vilčikai.
Vėliau, prieš Pirmąjį pasaulinį karą, iš šio dvarininko dvarą nupirko kaimo gyventojai. Tuo metu koplyčia jau buvo sunykusi, todėl 1899 m. Vilkiškių kaimo valstiečiai (tuo metu 13 sodybų gyveno 203 gyventojai) kreipėsi į dvasinę vyresnybę paskirti kunigą į Palomenės bažnyčią, nes iki Žaslių bažnyčios jiems buvo per toli.
1919 m. meistras J. Skibickas pradėjo statyti naują koplyčią. Prie jos statybos prisidėjo ir Šaknių bajorkaimio gyventojai. Kaišiadorių bažnyčios klebonas Alfonsas Varna sutiko atvykti keturis kartus per metus laikyti pamaldų. Kitais šventadieniais vilkiškiečiai koplyčioje melsdavosi be dvasininko.
Antrojo pasaulinio karo pradžioje kaimo koplyčia sudegė. Žinoma, kad 1943 m. kapinėse šalia sudegusios koplyčios retsykiais laikytos šv. Mišios.
Buvęs dvaras neišliko, o jo vietoje sovietmečiu pastatytos gyvulių fermos.
Prasidėjus Atgimimui, kapinių pakraštyje stovinčiame mediniame pastate atkurta koplyčia. Joje pradėtos laikyti šv. Mišios. Pasak vietos gyventojų, senosios koplyčios vietą (joje buvusį altorių) kapinių viduryje žymi didelis medinis kryžius, pastatytas 2004 m. Išlikusios senųjų pamatų žymės.
KPJT

KPJT – Kretingos Pranciškoniškojo jaunimo tarnyba. Tai krikščioniška-pranciškoniška, evangelizacinė, švietėjiška, kultūrinė, socialinė, ne pelno siekianti jaunimo organizacija, įkurta 1995 m.
Zenonas Petras Alekna

Zenonas Petras Alekna (g. 1938 m. rugsėjo 7 d. Ripaičiuose, Linkmenų valsčius) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1962 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, 1975 m. Baltarusijos valstybiniame universitete apgynė kandidatinę disertaciją, fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.
Nuo 1962 m. Šiaulių pedagoginį instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1980–1995 m. prorektorius, nuo 1997 m. Matematikos katedros vedėjas; nuo 1977 m. docentas. 1994 m. stažavosi Berlyno laisvajame universitete.
Paskelbė darbų iš analizinių funkcijų kraštinių uždavinių.
Klaipėdos garsas

Klaipėdos garsas – Klaipėdos krašto šaulių laikraštis, leistas 1926–1927 m. Klaipėdoje.

Istorija

Ėjo kartą per savaitę, nuo 1927 m. vasario 10 d. – triskart per savaitę. Leido Klaipėdos krašto šaulių valdyba. Spausdino spaustuvė „Lituania“ Klaipėdoje. Išėjo 168 numeriai. Leido priedą.
Informavo apie svarbiausius Lietuvos ir užsienio įvykius, svarstė Lietuvos ekonomikos, politikos klausimus, rašė apie šaulių sąjungos veiklą.
Bendradarbiavo Petras Leonas, Stasys Lipnickas, Matas Šalčius, Antanas Vaičiūnas, Antanas Žmuidzinavičius ir kt.
Redaktoriai: Vytautas Augustaitis, Jurgis Brūvelaitis.
Vitbankas

Istorija

Vitbankas įkurtas 1890–1894 m., pradėjus akmens anglių gavybą.
Nacionalinė mokėjimo agentūra

Veikla

Agentūros veiklos tikslas – pagal kompetenciją Lietuvos Respublikos įstatymų, Europos Sąjungos teisės aktų ir kitų teisės aktų nustatyta tvarka įgyvendinti Lietuvos žemės ūkio, kaimo plėtros ir žuvininkystės politikos priemones.
Zbuinos valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – galindai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919-1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Gavrichų valsčiui. 1939-1945 m. priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975-1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bienduška, Denbnikai, Dobri Lasas, Dobri Laso Lešničuvka, Gavrichai, Gontažė, Jagloviecas, Jurkai, Kokoškai, Kuziai, Laskai, Novogrudas, Osoviecas, Osovieco Lešničuvka, Piankai, Piasutno Želazne, Piasutno Želazne Lešničuvka, Popiolkai, Poredai, Poredi Lešničuvka, Ruda Osoviecka, Sivikai, Sosnovai, Stanislavovas, Tabori Žimas, Vikas ir Zbuina.
Enrique Simonet

Enrikė Simonė (Enrikė Simonė Lombardo, isp. Enrique Simonet Lombardo, 1866 m. vasario 2 − 1927 m. balandžio 20 d.) – XIX a. pb − XX a. pr. ispanų tapytojas. Jo dailė priskiriama realistinei meno krypčiai.

Biografija

Enrikė Simonė gimė 1866 m. vasario 2 d. Valensijoje. Studijavo Valensijos karališkojoje San Karlo dailės akademijoje ir pas valensijietį Bernardo Ferrándiz Malagoje. 1887 m. jis išvyko tobulintis į Romą. 1890 m. sukūrė žinomiausiu jo darbu įvardijamą paveikslą „Autopsija“ (kitaip „Širdies skrodimas“, dabar Malagos muziejuje). Kitu jo žymiu darbu įvardijamas „Šv. Pauliaus nukirsdinimas“ (dabar Malagos katedroje). Enrikė Simonė laimėjo medalius 1892 m. tarptautinėje parodoje Madride, 1894 m. Čikagoje, 1896 m. Barselonoje, 1900 m. Paryžiuje. 1911 m. tapo karališkosios San Fernando dailės akademijos nariu Madride. Dailininkas mirė 1927 m. balandžio 20 d. Madride.
Muimelis

Aplinkinės gyvenvietės

Linaičiai – 3,3 km
BIRŽAI – 30 km
VABALNINKAS – 6 km
Muimeliškiai – 1,7 km
Lebeniškiai – 2 km
Lamatos – 2,9 km
Narvydiškiai – 1,9 km
PAS Lamia 1964

Istorija

Klubas įkurtas 1964 m. Ilgą laiką žaidė žemesniuose šalies divizionuose. 
2012 m. vasarą klubas susijungė su Farmer Lianokladiou klubu.
Superlygoje debiutavo 2017 m. jame užėmė 14 vietą (iš 16 dalyvių) ir išliko elito divizione.
Adelė Šiaučiūnaitė

Biografija

A. Šiaučiūnaitė gimė 1914 m. Rygoje, neturtingo batsiuvio šeimoje. Vėliau ji su tėvais persikėlė gyventi į Kauną. Mokėsi gimnazijoje, tačiau po keturių klasių dėl vargingo gyvenimo nutraukė mokslą, pradėjo dirbti. Pradžioje duoną užsidirbdavo megzdama, vėliau ėmėsi siuvėjos amato, įsidarbino siuvykloje, kur patyrė sunkią darbininkės dalią.
Užmezgusi pažintis su nelegaliai Lietuvoje veikusiais komunistais, pasuko į pogrindinę veiklą. 1934 m. įstojo į komjaunimą, o sekančiais metais buvo priimta į komunistų partiją. Jai teko ir toliau dirbti komjaunimo darbą. Nuo 1935 m. pabaigos iki  1936 m. vasaros mokėsi partinėje mokykloje Maskvoje. Grįžusi į Lietuvą, toliau vykdė jai pavestas komunistų užduotis. Tais metais ji buvo paskirta dirbti į LKJS Centro Komitetą ir toliau jau dirbo kaip revoliucionierė-profesionalė. Jai teko dirbti platų organizacinį darbą: kurti komjaunimo kuopeles fabrikuose, organizacijose, organizuoti darbininkų streikus ir pan. Buvo pogrindinės komunistinės spaudos bendradarbė, leidėja ir platintoja (be kitų, redagavo leidinį „Darbininkų ir valstiečių jaunimas“). 
A. Šiaučiūnaitės veikla buvo žinoma ir sekama Lietuvos specialiųjų tarnybų – ji buvo kelis kartus areštuota, tačiau trūkstant tiesioginių kaltės įrodymų, buvo paleidžiama.  1938 m. vasario 27 d. Kaune, viename Žaliakalnio kiemų, ji buvo rasta žiauriai nužudyta. Ta proga LKP ir LKJS, neatsižvelgę į 24 metų merginos žūties kriminalines aplinkybes, bendrai išleido specialų atsišaukimą „Protestuokime prieš žvėriškus fašistų žvalgybos darbus“.
Palaidota Kaune, Aukštųjų Šančių kapinėse.
Antatilčių piliakalnis II

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas I tūkstantmečio pradžioje Siesarties ir Žydaupio dešiniuosiuose krantuose, jų santakoje. Trikampę, pailgą vakarų-rytų kryptimi, apie 30 m ilgio ir 15 m pločio vakarinėje dalyje aikštelę dar iki XX a. ketvirtojo dešimtmečio nuplovė Siesartis. Iš vakarų pusės aikštelė buvo apsaugota dviem pylimų-griovių eilėmis. Aikštelės krašte supiltas apie 20 m ilgio, 2,5 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio išorinis 3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 20 m ilgio, 10 m pločio, 2,5 m gylio griovį 3 m pločio dugnu. Už griovio supiltas antras 3,3 m aukščio, 12,5 m pločio lenktas pylimas, kurio išorinis 3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į antrą 22 m ilgio, 8 m pločio, 1,3 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 12 m aukščio.
Siesartis pirmojo pylimo ir griovio liekanas plovė iki XX a. paskutinio dešimtmečio pabaigos, tuomet nuo jo atsitraukė ir dabar plauna tik jo pietinį šlaitą. Piliakalnis apaugęs krūmais, antrame pylime žymi jo pjūvio vieta.
200 m į rytus yra alkakalniu vadinama kalvelė.

Aplinkiniai piliakalniai

Upytės piliakalnis 63 km
Bakainių piliakalnis 64 kmButeikių piliakalnis 17 km
Svirnų piliakalnis 10 kmVargulių piliakalnis 11 km
Trakinių piliakalnis 17 kmSangailų piliakalnis 46 kmVališkių piliakalnis 12 km
Antatilčių piliakalnis 2 kmJuodausių piliakalnis 8 km
Vaitkuškio piliakalnis 15 kmMateikiškių piliakalnis 9 km
Pavydžių piliakalnis 18 kmBerzgainių piliakalnis 5 km
Paželvių piliakalnis 10 km
Nepalo kongreso partija

Nepalo kongreso partija (NCP, The Nepali Congress) Nepalo politinė partija.
Rimanta Burnickienė

Biografija

1968–1979 m. mokėsi Rokiškio 3-iojoje vidurinėje mokykloje. 1987 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja. Kamajų bendrosios praktikos gydytojo kabineto gydytoja – pediatrė, UAB R. Burnicko bendrosios praktikos gydytojo kabineto vaikų gydytoja.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narė.
2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Ričardas, vaikai Jurgita, Andrius.
Gražutė Kuneikienė

Biografija

1980 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius statybininkas. UAB „Druskininkų dujos“, UAB „Panemunės dujos“ direktorė
Nuo 2003 Druskininkų savivaldybės tarybos narė.
1993 m. Tėvynės sąjungos, 2003 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narė. 2014 m. pašalinta iš TS-LKD.
Druskininkų smulkaus ir vidutinio verslo asociacijos prezidentė, Alytaus krašto verslininkų asociacijos tarybos narė. Sutuoktinis Vytautas, vaikai Simona, Mindaugas.
Julius Mačiulis

Julius Mačiulis (g. 1911 m. spalio 20 d. Joniškyje) – dainininkas (tenoras), vargonininkas, pedagogas ir chorvedys.

Biografija

1940–1944 m. Kauno konservatorijoje pas Aleksandrą Kačanauską studijavo dainavimą. Išmokęs vargonuoti vargonininkavo Kaune, statė operetes ir kitus muzikinius veikalus.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. studijavo aukštojoje muzikos mokykloje Friburge, vadovavo 30 dalyvių lietuvių chorui.
1949 m. atvykęs į JAV, iš pradžių vargonininkavo Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Šenandoa, PA, 1949–1950 m. vadovavo vaikų chorui Waterbury, CT. 1956 m. persikėlė į Čikagą ir vargonininkavo Aušros Vartų lietuvių parapijoje, vadovavo chorui, įkūrė savo muzikos studiją.
Aktyviai dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje, organizavo teatro mėgėjų trupes, statė veikalus ir rengė koncertus, reiškėsi ir kaip solistas lietuvių ir amerikiečių koncertuose. Vadovavo Marquette Parko lituanistinės mokyklos vaikų chorui, o nuo 1968 m. – aukštesniosios lituanistinės mokyklos 40 dalyvių mišriajam chorui. Du chorus parengė 1971 m. 4-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Čikagoje. Vargonininkavo ir lenkų parapijose: St. Mary of Perpetual Help Čikagoje ir St. Stanislaus East Chicago, Indiana.
Nuo 1956 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai. Jo sūnus Mindaugas Mačiulis žinomas pianistas, griežia vargonais ir pučiamaisiais instrumentais.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Janas Sobieskis

Biografija

Lenkijos bajorų Sobieskių giminės atstovas, herbo „Janina“ savininkas. Sebastijano Sobieskio (apie 1486–1557) ir Barboros Gelževskos (apie 1497/1499 – po 1536) jaunesnysis (trečias) sūnus.
1537 m. birželį Janas Sobieskis buvo įtrauktas į raitelių vėliavos, dalyvavusios pietų sienų gynyboje, sudėtį. Nuo 1540 m. kariavo Lenkijos armijoje, vadovaujamoje Karūnos lauko etmono Mikalojaus Seniavskio. 1542 m. dalyvavo mūšiuose su Krymo totoriais Ovručo apylinkėse ir Chmelnike. 1544 m. dalyvavo totorių karių, kurie buvo sumušti netoli Balaklavos pilies, persekiojime. 1548 m. Janas Sobieskis paliko karinę karjerą ir užsiėmė ūkininkavimu. 1552 m. dėl užpuolimo iš Moldavijos pusės grėsmės grįžo į karinę tarnybą. 1557 m. jis kovėsi su Krymo totoriais Medžybožo, Baro ir Chmelniko apylinkėse Podolėje. 1564 m. Lietuvos armijos sudėtyje dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš Rusijos valstybę.
Į gyvenimo pabaigą perėjo į kalvinizmą.
Bvumbos kalnai

Bvumbos kalnai (angl. Bvumba Mountains, šon. bvumba 'rūkas, migla'), Vumbos kalnai (angl. Vumba Mountains) – kalnai Zimbabvės ir Mozambiko pasienyje, maždaug 25 km į pietryčius nuo Mutarės. 
Aukščiausias Bvumbos taškas yra Castle Beacon (1911 m). Kartu su Chimanimani ir Njangos nacionaliniu parku yra dalis Rytinių Aukštumų. Šie kalnai beveik visi yra Zimbabvėje, tačiau dalis jų, besidriekianti į šiaurės rytus, įeina į Mozambiko teritoriją. 
Kalnai ankstyvą rytą dažnai būna apgaubti miglos, kuri vėliau išsisklaido. Šiuose žaliuose kalnuose yra kaimo viešbučių, golfo aikštynų, ir botaninių draustinių su gražiais kraštovaizdžiais. 
Kalnuose yra kavamedžių plantacijų.

Prieigos

Iš Zimbabvės pusės į Bvumbos kalnus galima patekti asfaltuotu keliu iš Mutarės. Iš Mozambiko pusės į kalnus galima patekti nuo kelio atšakos iš magistralės EN6 į Vumbos vandens pilstymo į butelius gamyklą.
Kazys Sidabras

Biografija

1908 m. Platelių „Saulės“ pradžios mokyklos mokytojas. 1919 m. pirmasis Kretingos apskrities valdybos pirmininkas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos (LVS) frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. 
Ūkininkavo prie Žemaičių Kalvarijos, turėjo 50 ha žemės. 1941 m. ištremtas į Sibirą.
Kastro vienuolyno vyresnioji

Turinys

Jaunos moters Elenos šeima, norėdama ją apsaugoti nuo pabudusių jausmų vienam nusikaltėliui, išsiuntė ją į vienuolyną. Po kurio laiko ji sužinojo, kad mylimasis žuvo, mėgindamas ją aplankyti, tačiau Elena nusprendžia likti vienuolyne ir ilgainiui tampa jo vyresniąja. Netrukus seksualumu spinduliuojanti vienuolė užmezga intymius ryšius su vietos vyskupu, tačiau po kurio laiko ji pasijunta nėščia...