google/wiki40b huggingface dataset:
Gintaras Chomentauskas

Gintaras Chomentauskas (g. 1957 m. liepos 27 d. Klaipėdoje) – Lietuvos psichologas, psichoterapeutas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus universitetą, 1985 m. – Maskvos universitetą. 1985 m. psichologijos mokslų kandidatas.
1980–1985 m. dirbo Pedagogikos Mokslo tyrimo institute, 1985–1993 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, 1993–2001 m. Vilniaus universitete, nuo 1988 m. docentas. 1991–1992 m. Kalifornijos šeimos studijų centro (North Holivude) vizituojantis profesorius. Nuo 1991 m. Žmogaus studijų centro prezidentas, žurnalo „Psichologija tau“ redaktorius, nuo 2010 m. Psichologijos akademijos rektorius. 2002 m. Lietuvos grupinės psichoterapijos asociacijos prezidentas. 2014 - dabar Lietuvos taikomosios psichologijos asociacijos prezidentas.
Cosimo Tura

Kozmė Tura (arba Kozimas Tura, it. Cosmè Tura, Cosimo Tura, apie 1430 – 1495) – italų Ankstyvojo renesanso dailininkas iš Feraros.

Biografija

Apie Kozmės (Kozimas yra kitas šio vardo variantas) Turos jaunystę maža žinių. Manoma, kad jis gimė apie 1430 m. Feraros mieste Domenico di Tura šeimoje, kuris buvo batsiuvys. Kaip pirmasis mokytojas Feraroje minimas vienas Pjero dela Frančeskos pasekėjų, Galasso. Greičiausiai Kozmė susipažino ir su paties meistro darbais tiesiogiai, nes Pjeras Feraroje dirbo apie 1450 m. Neabejojama, kad rimtus dailės mokslus Kozmė Tura išėjo pas Frančeską Skvarčionę Padujoje maždaug po 1450 m. Padujoje Kozmė patyrė kito F. Skvarčionės mokinio Andrea Mantenjos įtaką, bei susipažino su Donatelo kūryba. Manoma, kad Kozmė tuo metu galėjo pabuvoti Venecijoje. Apie 1456 m. Kozmė grįžo į Ferarą ir pradėjo profesionalaus dailininko karjerą. 1457 m. buvo priimtas į Feraros kunigaikščių Esčių giminės dvarą oficialiu tapytoju.
Kozmės kūryboje pasireiškė tiek Mantenjos šalto ir skulptūriško vaizdavimo, tiek Pjero dela Frančeskos monumentalumo įtakos, tačiau jis išvystė nuosavą stilių, tapusiu būdingu vėlesniems Feraros dailininkams. Kozmė Tura laikomas pirmuoju Feraros dailės mokyklos meistru. Pirmasis jo darbas datuojamas 1458 m. - paveikslas „Šv. naktis“ (neišlikęs). Feraroje Kozmė buvo atsakingas ne tik už tapybą, bet ir už kunigaikščių dvaro dekoracijas, kostiumus, renginių apipavidalinimą ir pan. Taip pat, jis atliko darbų vietos bažnyčiose, dekoravo Piko dela Mirandolos biblioteką. Senatvėje Kozmė buvo atleistas iš Esčių dvaro apie 1485 m. ir mirė skurde 1495 m. Palaidotas San Lorenzo (Šv. Lauryno) bažnyčioje Feraroje.
Svarbiausiais Kozmės laikomi du darbai: Feraros katedros vargonų durų tapyba, atlikta apie 1464 m., ir Roverella altorius San Giorgio (Šv. Jurgio) bažnyčioje, atliktas apie 1474 m. (fragmentai išsklaidyti po muziejus). 1469-71 m. Kozmė Tura, kartu su kitu Feraros dailininku Frančesku del Kosa, atliko freskas Palazzo Schifanoia rūmuose metų laikų ir Zodiako ženklų temomis. Šiuose darbuose sunku atskirti kiekvieno dailininko ranką. Greičiausiai Kozmės, kaip vyresnio ir oficialaus dvaro dailininko, indėlis buvo nemenkas.
Žalgirių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos lygioje vietoje, apjuostos akmenų pylimo ir lapuočių medžių. Centrinėje dalyje stovi medinė koplytėlė ir kryžius, priekiniais fasadai atsukti link Daukšių-Medininkų kelio. Priešais kapines yra anotacinis kultūros paveldo objekto ženklas.
Teritorijos plotas – 0,06 ha.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a., laidoti Žalgirių kaimo gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose buvo užkasami nekrikštyti gimę kūdikiai, savižudžiai. Vadinamos Senkapiais, Kapeliais, Maro kapeliais. 
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Amfiteatras

Amfiteatras – Romos imperijos laikų pastatas. Tai puslankio formos statinys, kurio centre įrengta scena vaidinimams ar arenos kovoms. Jame vykdavo vieši vaidinimai, bei gladiatorių kovos tarpusavyje ar su gyvūnais. Romos amfiteatras buvo pirmasis pasaulyje.
Korner Brukas

Istorija

Iš pradžių čia gyveno čiabuviai mikmakai. 1767 m. į šias žemes atvyko kapitonas Džeimsas Kukas.
XVIII a. viduryje čia buvo mažiau nei 100 gyventojų.
Miestas ypač sparčiai augo po Antrojo pasaulinio karo. Nuo 1948 iki 1958 m. į miestą atvyko apie 70 asmenų iš Latvijos. Tai buvo latviai, bei vokiečių kilmės asmenys, kurie pasitraukė iš gimtinės. Vėliau jie dirbo cemento ir gipso gamykloje.
Absoliuti dauguma gyventojų yra europiečių kilmės.
Ina Marčiulionytė

Biografija

1981 m. baigė Tauragnų vidurinę mokyklą, 1986 m. – Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. Specializavosi vertimų srityje.
1986–1988 m. buvo Šalčininkų rajono laikraščio „Lenino priesakai“ korespondentė, vyr. redaktoriaus pavaduotoja. 1989–1990 m. – žurnalo „Gimtoji kalba“ skyriaus redaktorė.
1991–1999 m. – Atviros Lietuvos fondo kultūros, švietimo programų direktorė, nuo 1996 m. – Atviros Lietuvos fondo namų direktorė.
1999–2003 m. – Lietuvos kultūros viceministrė. 2003–2010 m. – ambasadorė, Lietuvos nuolatinė atstovė prie UNESCO. 2004 m. I.Marčiulionytė buvo išrinkta į Pasaulio paveldo komitetą, o 2005–2006 m. šiam komitetui pirmininkavo. Nuo 2007 m. – UNESCO Vykdomosios tarybos vicepirmininkė, Būstinės komiteto pirmininkė, Tarpvyriausybinio Konvencijos dėl kultūrų raiškos įvairovės apsaugos ir skatinimo komiteto vicepirmininkė.
2009 m. Ina Marčiulionytė buvo bendra Baltijos šalių kandidatė į UNESCO Generalinio direktoriaus pareigas. Rinkimus laimėjo Bulgarijos atstovė Irina Bokova.
2010–2011 m. I.Marčiulionytė buvo URM ambasadore ypatingiems pavedimams, koordinavo Rytų partnerystės programas. 2011–2015 m. URM Lotynų Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamento direktorė.
2015 m. rugsėjo mėn. prezidentės Dalios Grybauskaitės dekretu paskirta LR nepaprastąja ir įgaliotoja ambasadore Kinijos Liaudies Respublikoje.
Valiuta

Valiuta – sutartinis mainų vienetas, skirtas apmokėti už prekes ar paslaugas. Tai viena iš pinigų formų, skirta mainų vykdymui, vertės išsaugojimui ir vertės standarto palaikymui. Valiuta yra dominuojanti prekių ir paslaugų mainymo priemonė. Prekyba tarp skirtingų valiutos zonų vyksta nustatant valiutos kursus - kainas, kuriomis valiutos (taip pat atitinkamų valiutos zonų prekės ir paslaugos) perkamos ar parduodamos. Priklausomai nuo valiutos kurso reguliavimo metodo valiutos klasifikuojamos į kintančias ir fiksuotas.
Dažniausiu atveju, kiekviena šalis turi vietinės valiutos leidimo ir spausdinimo monopoliją. Tarp išimtinių šalių būtų šalys, priklausančios Europos Sąjungos Ekonominei ir Monetarinei Sąjungai, kadangi jos pinigų leidimo ir valdymo funkciją yra perdavusios Europos Centriniam Bankui.
Tais atvejais, kai šalis nekontroliuoja savo valiutos, kontrolę vykdo centrinis bankas arba finansų ministerija. Abiem atvejais, institucija įpareigota vykdyti pinigų politiką yra vadinama monetarine valdžia. Monetarinėm valdžiom, jas įkūrusios vyriausybės suteikia skirtingo lygio autonomijas. JAV, Federalinė Rezervo Sistema veikia be tiesioginės įstatymų leidžiamųjų ar vykdomųjų organų intervencijos, tačiau įgaliojimai gali būti apriboti naujų įstatymų rinkiniu. Nežiūrint to, praktikoje apie įgaliojimų atėmimą kalbama nėra. Beveik visose Vakarų valstybėse monetarinė valdžia yra sąlyginai nepriklausoma nuo vyriausybės.
Skirtingos šalys gali valiutą vadinti tuo pačiu pavadinimu (pvz., Kanados doleriai, JAV doleriai etc.), taip pat skirtingos šalys gali naudoti tą pačią valiutą (pvz., euras) arba viena valstybė gali paskelbti kitos valstybės valiutą vidaus vertybiniu popieriumi. Pavyzdžiui, Panama ir El Salvadoras pasklebė JAV dolerį vidaus vertybiniu popieriumi, o 1791-1857 m. JAV viduje cirkuliavo Ispanijos sidabrinės monetos.
Svarbiausiomis pasaulio ūkiui valiutomis laikomos šios – JAV doleris, ES euras, Japonijos jena, Šveicarijos frankas ir D. Britanijos svaras sterlingų.
Paulius Perminas

Biografija

1982 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, fizikos mokytojas. 1985–1990 m. Židikų Marijos Pečkauskaitės vidurinės mokyklos direktorius. Darbo partijos centrinės būstinės atstovas Šiaulių ir Telšių apskritims.
Darbo partijos Mažeikių rajono skyriaus narys, partijos tarybos narys.
Nuo 2007 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.

Atstatydinimas

2008 m. kovo 3 d. Vyriausioji rinkimų komisija nutraukė P. Permino savivaldybės tarybos nario mandato galiojimą.
Politikas pažeidė Baudžiamojo kodekso 235 straipsnio 1 dalį, duodamas melagingus parodymus ikiteisminėje „Darbo partijos“ byloje, nors buvo perspėtas apie baudžiamąją atsakomybę. „Darbiečiui“ skirta 6,5 tūkst. Lt bauda. Jo vietą Mažeikių raj. savivaldybės taryboje perėmė Stanislovas Mačys.
Vendsyssel FF

Istorija

2013 m. birželio 24 d. radosi Vendsyssel FF klubas, kai susijungė FC Hjørring ir Frederikshavn fI. 
2018 m. klubas Pirmame divizione užėmė trečią vietą ir tai suteikė galimybę kilti į elito divizioną.
Jonas Kubilius (1939)

Biografija

Baigęs Biržų darbo jaunimo vidurinę mokyklą, 1961–1965 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. E. Jakštienė). Mokydamasis vadovavo miesto vokaliniams ansambliams ir muzikos mokykloje dirbo koncertmeisteriu. 1965–1970 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė). Studijų metais vadovavo Vilniaus kuro aparatūros gamyklos vyrų chorui ir vokaliniam ansambliui.
Nuo 1970 rudens Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1973–1974 moksleivių choro studijos vadovas, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. 1971–1973 buvo ir Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo dėstytojas.
1970–1986 Klaipėdos mėsos kombinato vyrų, moterų ir mišriojo choro bei vokalinių ansamblių vadovas. Mišrųjį chorą parengė 1975, 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, 1977 II Stasio Šimkaus chorų konkurse pelnė laureato vardą, o 1983 respublikinėje maisto pramonės darbuotojų meno mėgėjų apžiūroje šiam uostamiesčio chorui pripažintas absoliučiai geriausio kolektyvo vardas. Pirmaujančių gretose buvo ir J. Kubiliaus vadovaujami vokaliniai ansambliai.
Nuo 1993 J. Kubilius yra Klaipėdos Kristaus Karaliaus bažnyčios vargonininkas ir mišriojo choro vadovas. Choras per pamaldas gieda savo ir kitose Lietuvos bažnyčiose, 1995 giedojo Lenkijoje ir Prancūzijoje, o 1997 buvo išvykęs į Italiją. Romoje, Vatikane, chorą priėmė popiežius Jonas Paulius II, choras giedojo Kanados Šventųjų Kankinių bažnyčioje Romoje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Kazimieras Jovaiša

Kazimieras Jovaiša (1890 m. rugpjūčio 16 d. Vainekonių k., Pasvalio r. – 1984 m. vasario 17 d. Rokiškyje), muzikos pedagogas, choro ir orkestro dirigentas, kompozitorius.

Biografija

Muziką mėgo visa šeima. Jovaišų kaimo kapela garsėjo visoje apylinkėje. Tad pirmieji muzikos mokytojai buvo tėvas ir vietos vargonininkas J. Barkauskas. Būdamas muzikai labai gabus, jaunuolis išmoko groti bemaž visais pučiamaisiais instrumentais. Atsidūręs Rygoje vadovavo dainos ir teatro mėgėjų draugijos „Rūta" lietuvių chorui. 1918–1933 dėstė muziką ir dainavimą Linkuvos gimnazijoje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei pučiamųjų instrumentų orkestrams. 1928 eksternu baigė Klaipėdos muzikos mokyklą. 1933–1948 mokytojavo ir vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei pučiamųjų orkestrams Rokiškyje, dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje. 1948–1960 dėstė muziką Panevėžio mokytojų seminarijoje (pedagoginėje mokykloje), 1-ojoje vidurinėje ir muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių chorui ir pučiamųjų orkestrui. Buvo reiklus ir pareigingas pedagogas, daug prisidėjęs prie jaunimo muzikinio auklėjimo ir muzikantų pamainos rengimo. Parašė solfedžio vadovėlį (1936) ir elementariosios muzikos teorijos vadovėlį (1938), sukūrė dainų chorams ir sceninės muzikos veikalų. Buvo Rokiškio rajono ir Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas. Jo dukros irgi muzikės.
Kostri Šmiejkai

Istorija

Kaimas įkurtas XVIII a. amžiuje. 1827 m. kaime buvo 21 namas ir 116 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 30 namų ir 188 gyventojai, iš kurių 12 rusai.
Aleksandras Olelka

Biografija

Algirdo vaikaitis, Kijevo kunigaikščio Vladimiro sūnus, iš kurio paveldėjo Slucko-Kapyliaus kunigaikštystę. Buvo vedęs Maskvos didžiojo kunigaikščio Vasilijaus I ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto dukters Sofijos dukterį Anastaziją. Sūnus Simonas Olelkaitis (1420-1470 m.) ir Mykolas Olelkaitis (?-1481 m.).
1422 m. Melno taikos sutarties liudytojas, dalyvavo 1428 m. Vytauto žygyje į Didijį Naugardą. 1430-1431 m. rėmė Lietuvos didijį kunigaikštį Švitrigailą per šio kovą su pretendentu į Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sostą Žygimantu Kęstutaičiu. 1431 m. Švitrigailos ir Vokiečių ordino atstovų Skirsnemunės sutarties liudytojas. Apie 1431 m. ėmė remti Žygimantą Kęstutaitį, buvo jo 1432 m. Gardino sutarties ir 1433 m. sutarčių su Lenkija liudytojas.
Dalyvavo 1432 m. rugsėjo 1 d. Ašmenoje verčiant nuo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sosto Švitrigailą. Spėjama, kad 1433 m. vėl ėmė jį remti. 1434 m. buvo nuvykęs valdyti Kijevo, bet pavėlavo – čia valdžia atiteko kitam Švitrigailos šalininkui. Grįžęs Žygimanto Kęstutaičio buvo suimtas, valdos konfiskuotos.
1440 m. Lietuvos Didžąją kunigaikštystę pradėjus valdyti Kazimierui atgavo didžiojo kunigaikščio malonę, jam pripažinta Kijevo kunigaikštystė, kurią iš Vladimiro buvo atėmęs Vytautas. Kijevo kunigaikštystę paveldėjęs Mykolas ją valdė jau kaip Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero vietininkas.
Palaidotas Kijevo Pečorų lauros vienuolyne.
Darnaus vystymosi tikslai

Darnaus vystymosi tikslai (DVT) – tai siekių, susijusių su ateities tarptautine plėtra, rinkinys. Jį sudarė Jungtinės Tautos, šiuos siekius propaguodamos kaip tarptautinius darnaus vystymosi tikslus. Ši programa pakeitė „Tūkstantmečio vystymosi tikslų“ programą, pasibaigusią 2015 m. DVT programa bus vykdoma nuo 2015 m. iki 2030 m. Suformuluota 17 tikslų ir 169 konkrečių užduočių tiems tikslams pasiekti.
Rajatvaris

Rajatvaris – Indijos žemėvaldos ir mokesčių sistema, XIX a. Madraso, Bombėjaus prezidentūrose, Asame, Berare įvesta Didžiosios Britanijos kolonijinės administracijos (kitose srityse praktikuotas zamindaris). Kolojinių užkariavimų metu feodalinės diduomenės žemės buvo konfiskuotos ir suvalstybintos, o valstiečiai ir smulkieji feodalai paversti neterminuotais nuomininkais. Jie galėjo žemę paveldėti ir perleisti, už naudojimąsi ja privalėjo mokėti mokesčius valstybei.
Rajatvaris buvo įvestas visoje Indijoje, XX a. 6 dešimtmetyje nepriklausomos Indijos vyriausybei panaikinus zamindarį.
Antanas Jurgeliūnas

Antanas Jurgeliūnas (1872 m. rugpjūčio 2 d. Vabalninkas – 1943 m. rugpjūčio 5 d. ten pat) – Lietuvos gydytojas higienistas, daktaras.

Biografija

1900 m. baigė Kijevo universitetą. 1903–1911 m. dirbo Kijevo, 1911–1921 m. – Maskvos universitete. 1910 m. daktaras. 1921–1934 m. Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) Higienos ir bakteriologijos katedros vedėjas ir kartu Higienos instituto direktorius, nuo 1930 m. profesorius.
Helmintologinių tyrimų Lietuvoje pradininkas. Parašė pirmąjį lietuvišką higienos vadovėlį „Higienos praktikos darbai“ (su Č. Bankausku, 1935 m.), mokslinių darbų apie maliariją, tuberkuliozę, helmintozes, higieną.
Portugalijos geografija

Žemyninė dalis

Težo upė pagal gamtines geografijos sąlygas Portugaliją dalina į dvi sritis – šiaurinę ir pietinę. Šiaurės Portugalijai būdingi miškingi kalnai, o Pietų Portugalijai – žemumos ir plynaukštės su kalvomis. Pietinės Portugalijos klimatas šiltesnis ir sausesnis už šiaurinę šalies dalį.
Šiaurinėje dalyje vyrauja statūs uolėti krantai, tarp kurių kur ne kur įsiterpia siauros įlankėlės su smėlėtais paplūdimiais. Kuo toliau į pietus tuo krantai darosi lėkštesni, smėlingesni kol tampa kopomis. Pietuose yra lagūnų.
Pietinėje Portugalijoje tik kur ne kur kyla iš klinčių susidariusios kalvos. Joms būdingi karstiniai reiškiniai. Pačiuose pietuose iki 900 m pakyla vulkaninės kilmės kalnai. Šiaurėje vyrauja kristalinių uolienų kalnai, išraižyti upių slėnių. Šitame krašte yra aukščiausias Portugalijos taškas – Eštrelos viršukalnė (1991 m).

Seisminis aktyvumas

Portugalijos pakrantė ir Azorų salos yra seismiškai aktyvioje zonoje. 1755 m. Lisabonoje įvykęs žemės drebėjimas laikomas vienu stipriausiu per visą žmonijos istoriją. Žuvo per 70 tūkst. žmonių.

Dirvožemiai

Vyrauja sodrios rudos spalvos dirvožemiai. Kalnuose – kalnų jauriniai, o šalies centrinėje ir pietinėje dalyje paplitę rudieji ir tamsiai rudi dirvožemiai.

Iškasenos

Svarbiausia naudingoji iškasena Portugalijoje yra volframo rūda, kurios didžiausi telkiniai yra Siera da Eštrela kalnagūbryje. Ten pat yra urano rūdos telkiniai, kiek į rytus – alavo. Pietuose yra vario. Taip pat yra akmens anglių, asbesto, aukso.

Klimatas

Klimatas – subtropinis. Klimatui didelę įtaką daro šiltoji Šiaurės Atlanto bei šaltoji Kanarų srovė. Daugiausia kritulių per metus iškrinta aukščiausių kalnagūbrių vakariniuose šlaituose (1200-2500 mm), Ispanijos pasienyje daug mažiau (400-600 mm), pietuose 400-800 mm. Daugiausia jų iškrinta žiemos metu. Kalnuose pasninga, sniegas išsilaiko kelis mėnesius. Žiemos šiltos, prie jūros sausio mėnesį
vidutinė metinė temperatūra 8-11, tarpukalnėse 3-5 laipsnių šilumos pagal Celsijų.

Vidiniai vandenys

Didžiosios Portugalijos upės išteka iš Ispanijos, tai yra Doras (Portugalijoje 320 km, bendras ilgis 895 km), Težas (Portugalijoje 280 km, bendras ilgis 1007 km). Maitinasi lietaus vandeniu. Patvinsta žiemą, nes tuomet prasideda lietingasis sezonas.

Augalija

Portugalijoje miškai užima tik 5 % viso šalies ploto. Praeityje jų buvo daugiau, tačiau labai daug iškirsta. Šiaurinėje šalies dalyje spygliuočių ir plačialapių miškai pakyla iki 1000-1200 m aukštį. Žemiau auga ąžuolai, kaštonai, bukai, akacijos, aukščiau – pinijos ir pajūrinės pušys. Dar aukščiau augantys krūmai laipsniškai pereina į alpines pievas. Krašto šiaurėje vyrauja visžaliai miškai, kurių vertingiausi augalai yra akmeninis ir kamštinis ąžuolas. Paplitę ir laukiniai alyvmedžiai.

Gyvūnija

Gyvūnija panaši į Vidurio Europos. Stambesni žinduoliai išnaikinti. Pietinėje dalyje gausu įvairių driežų, graužikų, gyvačių. Pakrantėse gausu vandens paukščių. Priekrantėje žvejojamos sardinės, gaudomi krabai, omarai, austrės. Krašto šiaurėje Žerešo nacionaliniame parke saugomas kalnų miškų kraštovaizdis.
Žiogai (Kupiškis)

Istorija

XIX a. pabaigoje minimas Žiogų dvaras.
Pseudopodija

Pseudopodijos – laikini eukariotinių ląstelių membraniniai išsikišimai, atliekantys judėjimo funkciją ir padedantys vykdyti fagocitozę. Ląstelės, turinčios pseudopodijas, vadinamos ameboidinėmis.
Pseudopodijas paprastai formuoja amebos ir baltosios kraujo ląstelės (konkrečiai – neutrofilai ir fagocitai).
Kaip ir blakstienėlės ar žiuželiai pseudopodijos padeda ląstelei judėti, tačiau skiriasi šių darinių sandara. Pseudopodijos susiformuoja aktino polimerizacijos į filamentus dėka. Be to, judėjimo principas taip pat skiriasi. Pseudopodijas turinčios ląstelės paprastai šliaužia paviršiais paskui jas tempiančias ataugėles.
Be judėjimo funkcijos, pseudopodijos padeda ląstelei vykdyti stambių dalelių, pvz., mikroorganizmų, endocitozę, taip pat žinomą kaip fagocitozė.
Tokios pačios sandaros ir panašią funkciją atlieka ir kitos specializuotos membraninės ataugos: lamelipodijos ir filopodijos, skiriasi tik jų ilgis ir jas turinčių ląstelių tipai.
Švilpiančioji gervė

Išvaizda

Vidutinio dydžio paukštis. Kūno ilgis 50 – 61 cm, o svoris 520 – 545 g. Kakta ir pakaušis pilkos spalvos. Pailgėjusių plunksnų kuodas pilkas. Kuodo plunksnų galiukai balti. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių ir snapo pamatas šviesiai žydros spalvos. Ilgas, laibas snapas raudonas, snapo galiukas – juodas. Rainelė geltona. Kaklas ir krūtinė – gelsvai rusva. Gerklė, kaklo viršutinė dalis ir krūtinė baltos spalvos. Nugara, pečių dengiamosios plunksnos ir plasnojamosios plunksnos melsvai pilkos. Mažųjų plasnojamųjų dengiamosios plunksnos geltonos arba šviesiai rudos spalvos, išmargintos

Paplitimas

Paplitęs Pietų Amerikoje.

Biologija

Biotopas – užliejamos savanos, šlapynės, upelių ar ežerų pakrantės, negilūs grioviai ir ryžių laukai.
Minta vorais, vabalais ir jų lervomis, žirgelių lervomis, maldininkais, sliekais, unguriais, varlėmis ir buožgalviais ir gluodenais. Grobio ieško pavieniai arba poromis, savo teritorijoje. Vakarais, prieš pat saulėlydį, šimtai paukščių nutūpia ant medžių šakų. Tupėdami kelia triukšmą, snapais valosi plunksnas ir pešasi tarpusavyje.
Veisiasi pavieniai arba negausiose kolonijose. Lizdus krauna brandžiuose medžiuose, 3 – 11 metrų aukštyje. Lizdą krauna iš šakų. Dėtyje 3 – 4 melsvi kiaušiniai. Inkubacija trunka 28 dienas. Apsiplunksnuoja po 40 dienų.
Šimkaičių Šv. vyskupo Martyno bažnyčia

Istorija

Šimkaičiuose 1771 m. pastatyta koplyčia. Į ją vieną ar du kartus per metus atvykdavo Vadžgirio kunigas. Bažnyčios statyba susirūpinta po Pirmojo pasaulinio karo. Žemės skyrė ūkininkas Jonas Simanavičius ir vadžgiriškis Šaulys. 1930–1932 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1932 m. antrąją Kalėdų dieną įvyko naujos bažnyčios atidarymas. Pirmas šv. Mišias ir pirmą pamokslą sakė bažnyčios statytojas, darbų organizatorius ir parapijos įkūrėjas Stanislovas Kemzūra. Bažnyčią pašventino Raseinių dekanas, kun. Petras Dočkus. Senoji koplyčia buvo nugriauta. Kadangi joje kabojo šv. Martyno paveikslas, tai Kauno arkivyskupas įsakė  ir naujos bažnyčios titulu laikyti šv. Martyną.
Iki 1940 m. Šimkaičių bažnyčiai priklausė keli mediniai statiniai: klebonija (18x9), špitolė (18x8), tvartas (12x8), daržinė (12x9). Be to, buvo 20 hektarų žemės su sodyba. Karo metu (1944 m.) visi trobesiai sudegė. Bažnyčia liko suvarpyta kulkų ir sukapota sviedinių skeveldrų. Jos langai išbyrėjo.
1995 m. vietoje senojo kryžiaus Šimkaičių girininkijos girininko Adolfo Šiugždos iniciatyva ir auka buvo pastatytas naujas, ąžuolinis kryžius (aut. Ričardas Ramanauskas), kuriame įamžinti senojo ir naujojo kryžiaus pastatymo metai (1939-1995). Senasis kryžius buvo toje pat vietoje, pastatytas 1939 m. Prano Šiaulio.

Architektūra

Bažnyčia turi neogotikos ir liaudies architektūros elementų, lotyniško kryžiaus plano, su aukštu fasado bokštu ir bokšteliu ant stogo kryžmos. Šventorius aptvertas medinių statinių tvora, šalia bažnyčios yra kapinės.
Bažnyčia pastatyta pagal tradicijas, būdingas kaimo architektūrai. Ji suręsta iš sienojų ir apkalta dailylentėmis. Anksčiau buvo dengta gontais, vėliau stogas apskardintas. Bažnyčios ilgis 13,6 m, plotis 12 m, aukštis 6,4 m. Turi gana aukštą fasado bokštą, dengtą cinkuota skarda. Ant stogo įrengta 17 įvairaus dydžio kryžių. Taip pat yra 17 langų, iš jų - vienas didelis bokšte ir du apvalūs virš šoninių durų.
Dekoratyvine baliustrada paaukštintą fasadą puošia kuklus portalas ir suveriamos durys (baliustrados neliko po 2016 m. remonto). Prie šoninių durų yra laiptai į chorą, o viename bokštelyje nuo pat pastatymo buvo varpelis, kuris atstodavo varpą. Iki karo varpą įsigyti, matyt, nespėta. Bokšto varpas buvo įkeltas apie 1950 m.
Presbiterijos šonuose dvi zakristijos. Yra 3 altoriai: didysis ir du mažesni. Bažnyčia turi 29 suolus, iš jų du presbiterijoje. Ant sienų - 14 tapytų „stacijų“. Yra du paveikslai: Švč. Jėzaus Širdies ir šv. vyskupo Martyno Išpažintojo.
Juvitas Giniotis

Juvitas Giniotis (g. 1958 m. balandžio 2 d. Šiauliai) – Lietuvos pedagogas, Šiaulių miesto visuomenės veikėjas.

Biografija

Motina pedagogė Juozapa Giniotienė, brolis aktorius ir režisierius Aidas Giniotis. 1980 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, fizikos mokytojas. 1980–1984 m. mokėsi Vilniaus universiteto Teisės fakultete. 2003 m. baigė Šiaulių universitetą, vadybos magistras.
1978–1980 m. Šiaulių 12-osios vidurinės mokyklos fizikos mokytojas, 1980–1983 m. direktoriaus pavaduotojas. 1983–1989 m. Šiaulių 18-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, nuo 1989 m. direktorius, nuo 2003 m. Šiaulių universiteto gimnazijos direktorius. 
Šiaulių miesto mokyklų vadovų asociacijos pirmininkas.