google/wiki40b huggingface dataset:
Mandragora (būtybė)

Mandragora (dgs. mandragoros) - fantastinė būtybė, demonas, vaizduojamas kaip nedidelio ūgio žmonės su barzdomis. Taip pat buvo manoma, kad madragoros yra mažos lėlės ar figurėlės, kurias naudojo burtininkai, jas gavę iš Šėtono. Pati mandragorų koncepcija atrodo kilo nuo fetišo, kuris yra ne kas kita kaip šamano ar žolininko naudotas indas pagauti klajojančią sielą. Mandragora dar žinoma mandrake vardu.

Hario Poterio serijoje

Hario Poterio serijoje jaunas mandragora vaizduojamas kaip žalias gyvas augalas. Nepateiktas suaugusio mandragoros aprašymas. Madragora vaizduojamas kaip augalo ir mažos žalios būtybės hibridas, kuriam augalas auga iš galvos. Serijoje minima, kad net mažos mandragoros riksmas gali parblokšti žmogų, o suaugusios užmušti. Knygoje vaizduota, kad jas persodinant jos priešinosi spardėsi, kumščiavosi ir kandžiojosi. Mandragoros sudaro svarbiausia priešnuodžio dalį, kuris buvo panaudotas gydyti basilisko aukas.
Edward Snowden

Veikla

E. Snoudenas atskleidė daugelį visuotinio elektroninio sekimo programų, kurias valdo NSA ir žvalgybos aljansas „Five Eyes“, bendradarbiaudami su telekomunikacijų bendrovėmis ir Europos vyriausybėmis. Šią medžiagą išspausdino laikraščiai „The Washington Post“ ir „The Guardian“, todėl ėmė aiškėti NSA šnipinėjimo internete veiklos mastai.
2013 m. buvęs Amerikos specialiųjų tarnybų darbuotojas E. Snoudenas per Honkongą pabėgo į Rusiją. 2017 m. duomenimis, turėjo laikiną prieglobstį Rusijoje, kur nelaikomas išdaviku. Saugumo sumetimais, jo buvimo vieta neišduodama.
Pasak Pentagono tarnybinio pranešimo, E. Snoudenas pagrobė 1,7 mln. slaptų bylų, kuriose dauguma dokumentų susiję su „gyvybiškai svarbiomis JAV armijos, karinio laivyno, jūros pėstininkų ir oro pajėgų operacijomis“. 2013 m. birželio 14 d. E. Snoudenui JAV neakivaizdžiai pateikti įtarimai šnipinėjimu ir valstybės nuosavybės vagyste, paskelbta tarptautinė paieška.
PostgreSQL

PostgreSQL – atviro kodo (BSD licencija), reliacinių duomenų bazių valdymo sistema. Ši sistema aktyviai kuriama daugiau nei 15 metų. Veikia daugelyje operacinių sistemų, įskaitant Linux, UNIX (AIX, BSD, HP-UX, SGI IRIX, Mac OS X, Solaris, Tru64) ir Windows. Be standartinių SQL galimybių, palaiko MVCC, GiST indeksavimą, išsaugotas procedūras ir trigerius įvairiomis kalbomis (įskaitant vidinę PL/pgSQL), rafinuotą užklausų planavimą bei optimizavimą, didelių binarinių objektų laikymą bei daugybę kitų funkcijų. Turi vidinį programavimo interfeisą, pritaikytą dirbti su C, C++, Java, Perl, Python, Ruby, Tcl ir kt. Yra sukurtos ODBC tvarkyklės. Didžiąja dalimi suderinama su ANSI SQL 92/99 standartais.
Milan Pastva

Milan Pastva (g. 1980 m. liepos 1 d.) – Slovakijos futbolininkas, saugas.

Biografija

2003 m. žaidė FBK Kaunas klube, 2004 m. – FK Šilutėje, vėliau išvyko Slovakijon.
Glenfildas

Istorija

1086 m. minimas Paskutiniojo teismo knygoje. Tuo metu kaime gyveno 12 šeimų.
Tarptautinės teisės institutas

Tarptautinės teisės institutas (pranc. Institut de droit international, IDI) – teisininkus vienijanti organizacija. Veikla – stebėjimas, kaip vystosi teisė (srityse kaip tarptautinė teisė, tarptautinė privatinė teisė), jos plėtra. Institutą sudaro ne daugiau kaip 132 teisės ekspertai. Nauji asocijuoti, tikrieji bei garbės nariai priimami kooptacija. Pagal narių veikla laikomas mokslininkų draugija.  

Istorija

1873 m. rugsėjo 8 d. įkurta Gente (Belgija). Ceremonija vyko rotušėje.
Steigėjai – teisininkai tarptautininkai Carlos Calvo (Argentina), Gustave Rolin-Jaequemyns ir Émile Louis Victor de Laveleye (Belgija), Pasquale Stanislao Mancini ir Augusto Pierantoni (Italija), Tobias Asser (Nyderlandai), Gustave Moynier ir Johann Caspar Bluntschli (Šveicarija), David Dudley Field (JAV), James Lorimer (Jungtinė Karalystė, Vladimiras Pavlovičius Bezobrazovas (Rusija) ir vokiečių bei rusų teisininkas August von Bulmerincq, negalėjęs dalyvauti Steigiamajame susirinkime, nors ir buvo kviestas.   Iniciatoriai – Gustave Rolin-Jaequemyns ir Gustave Moynier. Pirmasis pirmininkas – Pasquale Stanislao Mancini. Kiti teisininkai, paveikę Instituto veiklą – rusų diplomatas Friedrich Fromhold Martens, ypač plėtojęs humanitarinę teisę bei iš Vokietijos kilęs Felix Stoerk, vicepirmininkas, austras Leopold Freiherr von Neumann. Garbės pirmininkai Gustave Rolin-Jaequemyns (1892), Gustave Moynier (1894), John Westlake (1911), Albéric Rolin (1923) ir Charles de Visscher (1954 m.).
1904 m. apdovanotas Nobelio taikos premija.
Graistupis

Pavadinimas

Oficialioje geodezinėje-kartografinėje medžiagoje upelis vadinamas Stupiu, o Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatoriuje – Stuniu, Vietos gyventojai jį vadina Graistupiu. 1779–1781 m. Palangos seniūnijos Senosios Impilties kaimo plane žymima lenk. Grayżtupie (Graižtupė), XIX a. II pusės Rusijos imperijos kariuomenės topografiniame žemėlapyje – rus. Грай-Ступисъ (Graistupis), o Vokietijos imperijos kariuomenės 1918 m. topografiniame žemėlapyje atsiranda pastarojo trumpinys vok. Stupis. Lietuvos respublikinio žemėtvarkos instituto 1976 m. parengtame Piliakalnio kolūkio plane upelis vadinamas Raistupiu, o valstybinio žemėtvarkos projektavimo instituto kartografinėje medžiagoje – Raistupiu (Stupiu).
Kartografinė XVIII–XIX a. medžiaga ir upelio intako Pagraistupio vardas liudija, kad pirminis upelio vardas turėjo būti Graistupis. Vėlesnėje, XX a. kartografinėje medžiagoje upėvardis buvo iškraipytas, o pirmapradį jo vardą išsaugojo Senosios Įpilties bendruomenė. Graistupio vardu pavadintas Senosios Įpilties kultūros skyriaus folkloro kolektyvas, o 2011 m. kaime užregistruota uždaroji akcinė bendrovė.
2011 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas/100 m vyrai

Pakeitimai

Dėl didelio kvalifikacinių normatyvų neįvykdžiusių mažų ar nepajėgių šalių deleguotų sportininkų skaičių buvo įvestos atkrentamosios varžybose, kuriose silpnesni sportininkai varžėsi dėl patekimo į pagrindines varžybas.
Galialaukių mūšis

Mūšis

Ordino maršalo Heinricho Dusmerio vadovaujami kryžiuočiai Galialaukių vietovėje (vok. Galelouken, Galelauken) pastojo kelią lietuviams, grįžtantiems į Lietuvą po trijų dienų niokojamo žygio į Prūsiją, surengto greičiausiai keršijant ordinui už Bajerburgo pilies pastatymą bei Medininkų valsčiaus nuniokojimą.
Anot Vokiečių ordino kronikininko Vygando Marburgiečio, Galialaukių mūšyje dalyvavusi lietuvių kariuomenė buvo triskart gausesnė už priešininko pajėgas. Kita vertus, lietuvių 1337 m. birželio-liepos mėn. prie Bajerburgo patirti nuostoliai lėmė, kad į 1338 m. rugpjūtį Prūsiją niokojusį LDK kariuomenės junginį buvo sutelkti ne kariai profesionalai, o daugiausia karo dalykuose menkai įgudę bajorų valdiniai. Mūšio metu ordino kariuomenė suardė lietuvių rikiuotę ir privertė juos trauktis, tačiau persekioti nepajėgė. Vygando Marburgiečio duomenimis, mūšyje esą žuvo apie 1220 lietuvių ir dar kažkiek jų pateko į nelaisvę (remdamiesi šia informacija T. Baranauskas ir kai kurie kiti istorikai Galialaukių mūšį priskiria LDK kariuomenės pralaimėtiems mūšiams). Vis dėlto didžioji lietuvių kariuomenės dalis Galialaukių mūšio metu pasitraukė, o kryžiuočiai, kurie šiame mūšyje taip pat patyrė nuostolių, baimindamiesi pakartotinio lietuvių įsiveržimo į Prūsiją, grįžo į Sembą.

Mūšio pasekmės

Galialaukių mūšis aiškiai parodė, kad tuometinė Vokiečių ordino kariuomenė atviro lauko kautynėse su lietuviais nėra pajėgi pasiekti lemiamą pergalę net prieš prastai apmokytą šauktinių kariuomenę. Tikėtina, kad šios realijos suvokimas buvo vienas iš akstinų, 1339 m. paskatinusių ordino vadovybę kuriam laikui nutraukti didelius kryžiuočių karo žygius į Lietuvą.
Viktoras Vilkutaitis

Biografija

Pradinį mokslą gavo namuose (tėvas – rašytojas Juozas Vilkutaitis – Keturakis pats mokė vaikus). Pirmojo pasaulinio karo metu tėvams pasitraukus į Rusiją, V. Vilkutaitis lankė Kazanės gimnaziją. Sugrįžus šeimai į Lietuvą 1918 m., toliau gimnaziją lankė Marijampolėje, o nuo 1920 m. – Prienuose. Buvo gabus, geras sportininkas, turėjo gražų balsą, giedojo solo bažnyčioje, dainavo mokyklos operetėje, rašė eilėraščius.
Baigęs gimnaziją, vienerius metus studijavo Kauno universiteto Technikos fakultete, po to Prancūzijoje baigė komercinius mokslus. Atlikdamas karinę prievolę, įstojo Karo mokyklą. Ją baigė 1932 m. kavalerijos leitenanto laipsniu. Paskirtas Kaune į DLK Radvilos husarų pulką, pasižymėjo kaip geras jojikas šokant per kliūtis ir dažnai dalyvaudavo viešuose pasirodymuose. Paskirtas į Alytaus kavalerijos pulką, greitai tapo pulko vado adjutantu. 1939 m. pakviestas į generalinio štabo kursus.

Antrasis pasaulinis karas

1940 m. repatrijavo į Vokietiją. 1941 m. stojo savanoriu kaip eilinis į vokiečių armiją ir buvo paskirtas Rytų fronto generalinio štabo vertėju. Vėliau jam buvo sugrąžintas kavalerijos kapitono laipsnis ir jis buvo paskirtas į karo žvalgybos skyrių.
Po 1943 metų katastrofiškų vokiečių pralaimėjimų buvo atsiųstas į Kauną tartis su lietuvių pogrindžio organizacijomis, apmokyti lietuvius partizaninio karo taktikos, sprogdinimo, radijo ryšių palaikymo ir žvalgybos pagrindų. Užmezgė ryšius su Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos dalyviu Ignu Vyliumi, užtikrino jam galimybę laisvai judėti vokiečių okupuotoje teritorijoje ir kirsti Vokietijos sieną, kuri buvo uždaryta specialių leidimų neturintiems piliečiams.

Išeivijoje

Antrajam pasauliniam karui pasibaigus, priėmė sąjungininkų pasiūlymą dirbti pas juos. 1955 m. su šeima išvyko į JAV ir Klyvlende dirbo viename chemijos fabrike. Išėjęs į pensiją, išvyko į Vokietiją.
Veterinariniai vaistai

Veterinariniai vaistai – medžiaga ar medžiagų derinys, kuris pateikiamas gyvūnų gydymui ar ligų profilaktikai.
Veterinariniu vaistu taip pat laikomos visos medžiagos ar jų deriniai, kurie gali būti naudojami gyvūnams, siekiant nustatyti diagnozę ar grąžinti, koreguoti ar modifikuoti gyvūnų fiziologines funkcijas.
Kuršėnų apskritis

Kuršėnų apskritis – administracinis teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės vakaruose, į šiaurės vakarus nuo Šiaulių. Centras – Kuršėnai.
Sakajus

Istorija

Muromači laikotarpiu Sakajus buvo vienas turtingiausių miestų Japonijoje. Sakajus įsikūręs prie Osakos įlankos, ties Jamato upės žiotimis, kurios Jamato žemę (dab. Naros prefektūra) sujungdavo su jūra. Taigi Sakajus apjungdavo užsienio prekybą su vidaus prekyba.
Sakajus buvo autonominis miestas, valdomas pirklių. Buvo sakoma, jog turtingiausi miestai buvo Umi no Sakai, Riku no Imai (pažodž. „Sakajus palei jūrą“; „Imajus palei salas“; pastarasis dabar yra dalis Kašiharos Naros prefektūroje). Įžymus dzenbudizmo dvasininkas Ikkyū pasirinko gyventi Sakajuje dėl jo laisvos atmosferos. Sengoku laikotarpiu keletas krikščionių dvasininkų, tarp jų ir Šv. Fransis Chavjeras 1550 m., aplankė Sakajų ir aprašė jo klestėjimą.
Atklydus europiečiams, Sakajus tapo šaunamųjų ginklų gamybos centru, o daimyo Oda Nobunaga buvo vienas iš importuotojų. Savo ambicingo bandymo suvienyti Japoniją metu Nobunaga pabandė panaikinti Sakajaus autonomijos privilegiją. Sakajaus gyventojai sukilo prieš jo valdžią ir išprovokavo beviltišką mūšį prieš jo kariuomenę. Dauguma gyventojų pasitraukė iš Sakajaus, kai jį užėmęs Nobunaga įsakė sudeginti miestą ligi pamatų. Mirus Nobunagai, vienas iš jo karių, Toyotomi Hideyoshi, paėmė valdžią į savo rankas. Jo valdymo metu Sakajus vėl suklestėjo.
Sen no Rikyū, žinomas kaip vienas iš arbatos ceremonijos meistrų, seniau buvo vienas iš Sakajaus pirklių. Dėl artimo sąryšio tarp arbatos ceremonijų ir dzenbudizmo bei miestelėnų gerovės Sakajus tapo vienu iš pagrindinių arbatos ceremonijų centrų Japonijoje.
Sakajus išliko svarbiu prekybos centru ir Edo laikotarpiu, bet mieste užsiimta tik vidaus prekyba dėl Tokugavos valdžios vykdytos Sakoku politikos. Šios eros pabaigoje vakariečiai dar kartą išsilaipino Sakajuje, bet šis įvykis pasibaigė tragišku incidentu dėl besiskyrusių pažiūrų tarp japonų miestiečių ir užsieniečių. Prancūzų jūreiviai iš korvetės „Dupleix“ ir Sakajaus gyventojai susikovė mūšyje, kurio pasekoje žuvo keletas prancūzų, tad Japonijos piliečiai buvo patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir jiems buvo įvykdyta mirties bausmė seppuku būdu. Šis incidentas vadinamas Sakajaus incidentu (堺事件 Sakai-jiken).
XX a., per Antrąjį pasaulinį karą, vakarinė miesto dalis nukentėjo nuo bombonešių antskrydžių.
Ken Watanabe

Biografija

Vatanabė gimė Koide mieste, Nijigatos prefektūroje. Jo motina buvo mokyklos mokytoja, o tėvas mokė kaligrafijos meno.
1978 m. baigęs vidurinę, Vatanabė persikėlė į Tokiją, kur pradėjo aktoriaus karjerą, vaidindamas teatro trupėje En. Dėmesio sulaukė po vaidmens pjesėje Shimodani Mannencho Monogatari. 1982 m. pirmą kartą suvaidino vaidmenis televizijos serialuose Michinaru Hanran ir Mibu no koiuta, pastarajame įkūnijo samurajų. 1984 m. debiutavo kino filme „MacArthur’s Children“. Japonijoje labiausiai žinomas dėl vaidmens 1987 m. 50 serijų trukmės draminiame seriale „Dokuganryu Masamune“ (liet. Vienaakis drakonas), kuris buvo rodomas per NHK televiziją.
2006 m. pelnė Japonijos kino akademijos apdovanojimą už geriausią pagrindinį vaidmenį filme „Ashita no Kioku“ (liet. Rytojaus prisiminimai), kuriame jis suvaidino pacientą, sergantį Alzheimerio liga.
1989 m. jam buvo diagnozuota kaulų čiulpų leukemija, tačiau jis pasveiko. 2006 m. savo autobiografijoje „Dare? – Who Am I?“ Vatanabė atskleidė, kad serga hepatitu C.
Greitojo reagavimo brigada (Portugalija)

Istorija

1993 m. buvo panaikintas Oro desanto kariuomenės korpusas (portug. Corpo de Tropas Aerotransportadas), kuris buvo Portugalijos Oro pajėgų dalis. Portugalijos oro desanto pajėgos buvo perduotos Portugalijos armijai. Buvo sukurta nauja brigada, kuri vadinosi Atskiroji oro desanto brigada (BAI), kurioje buvo sutelktos visos oro desanto pajėgos. Šiai brigadai Armija perdavė ir kai kurią sunkiąją ginkluotę (pvz., haubicas). Taip brigados ugnies galia buvo žymiai sustiprinta. Buvo sukurta ir operatyvinė vadovybė, vadinta Oro desanto kariuomenės vadovybė (portug. Comando de Tropas Aerotransportadas).
Buvo išformuotas komandosų pulkas, o komandosai parašiutininkai buvo perkelti į naująją brigadą. Daugiau kaip 10 metų BAI vykdė tarptautines misijas. Jos parašiutininkai vykdė kelias misijas Europoje ir Rytų Timore. 2002 m. iš komandosų vėl buvo suformuotas atskiras dalinys, atskirtas nuo parašiutininkų.
2006 m. vyko Portugalijos armijos reorganizacija. Brigada buvo pervadinta į Greitojo reagavimo brigadą, į jos sudėtį buvo įtrauktos specialiosios paskirties pajėgos – dvi komandosų kuopos ir reindžeriai. 3-iasis parašiutininkų pėstininkų batalionas buvo išformuotas. 105 mm haubicos buvo perduotos Portugalijos Intervencijos brigadai (ši prarado oro desantinį mobilumą). Buvo panaikinta Oro desanto kariuomenės vadovybė, o Greitojo reagavimo brigada buvo buvo perduota Sausumos pajėgų operatyvinės vadovybės (portug. Comando Operacional de Forças Terrestres) pavaldumui ir prarado turėtą autonomiją Armijos ribose.

Specialiųjų operacijų pajėgos

Specialiųjų operacijų pajėgos paprastai į operatyvinės veiklos rajoną atvyksta pirmosios ir vėliau iš jo išvyksta paskutinės. Jos yra labiausiai autonomiška brigados dalis. Jie gali prasiskverbti giliai į priešo užnugarį. Specialiųjų pajėgų kariai ginkluoti lengviau nei komandosai ar parašiutininkai. Savo užduotis paprastai vykdo slapta infiltruodamiesi.
Specialiųjų operacijų pajėgų kariai ruošiami Specialiųjų operacijų pajėgų centre (portug. Centro de Tropas de Operações Especiais) Lamege (Šiaurės Portugalija).

Komandosai

Komandosai yra elitiniai lengvieji pėstininkai, galintys vykdyti specialiųjų operacijų misijas, nors jie yra greitojo reagavimo pajėgos. Gali būti permesti oru, jūra ar sausuma.
Komandosai ruošiami Komandosų pajėgų centre (portug. Centro de Tropas Comando) Serra da Carregueira, netoli Lisabonos.
Antanas Lauraitis

Biografija

1961 m. baigė Kėdainių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1967 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1969–1975 m. dirbo laikraščio „Lietuvos žvejys“, 1975–1978 m. dienraščio „Tarybinė Klaipėda“ redakcijose. 1978–1991 m. – Lietuvos radijo korespondentas Žemaitijos zonoje. Nuo 1991 m. – Klaipėdos miesto ir apskrities laikraščio „Klaipėda“ korespondentas Šilutės rajone ir Kaliningrado srityje.  1995 m. vienas iš laikraščio „Šilokarčema“ steigėjų.
Lietuvių kalbos žodynas

Lietuvių kalbos žodynas (LKŽ) – didžiausias lietuvių kalbos žodynas. Jo apimtis – 20 tomų. Žodyne pateikiama senoji ir dabartinė lietuvių kalbos leksika. Žodžiai iliustruojami raštų nuo 1547 m. iki 2001 m. (religinės, mokslinės, grožinės, publicistinės literatūros) ir tarmių sakiniais.
Žodyno apimtis: apie 22 000 puslapių, 0,5 mln. leksikografinių straipsnių. Žodynas parengtas naudojantis 4,5 mln. vienetų kartoteka. Tai vienas didžiausių leksikografinių darbų pasaulyje.

Istorija

Žodyno pradininkas – Kazimieras Būga, rinkęs medžiagą nuo 1902 m., iš viso sudaręs kortelių su 617 000 žodžių ir 1924 m. išleidęs pirmąjį sąsiuvinį.
Po K. Būgos mirties 1930 m. LR Švietimo ministerija įpareigojo prof. Juozą Balčikonį tęsti šį darbą. 1941 m. jo vadovaujama grupė išleido pirmąjį tomą (A-B). Antrasis tomas išleistas 1947 m., po karo. Tuo metu žodynas susilaukė ideologinių priekaištų – žodyne esą per daug religinės, „buržuazinės“ leksikos ir per mažai sovietinės. Pirmieji du tomai buvo konfiskuojami, slepiami spec. archyvuose ir tapo bibliografinėmis retenybėmis.
Trečias tomas, išleistas 1956 m., jau atitiko ideologinius reikalavimus (pavyzdžių iš sovietinės literatūros, tik po jų buvo galima rašyti sakinius iš tarmių, senųjų raštų, tautosakos ir pan.). Toliau leidyba vyko sklandžiau, nuo 1956 m. LKŽ tomai buvo publikuojami kas 3–4–5 metai, o pirmieji tomai buvo papildyti ir išleisti iš naujo. Dėl politinio tabu vengta krikščioniškos ir pagoniškos terminijos. Vengta ir seksualinių sąvokų, pvz., mylėtis reiškia 'vaišinti, draugauti' ir t. t., bet LKŽ neteikia reikšmės 'lytiškai sueiti'. LKŽ rengimas buvo tęsiamas LMA Lietuvių kalbos ir literatūros institute.
Nuo 1990 m., suskaidžius institutą, LKŽ rengimu užsiima Lietuvių kalbos institutas. 1999–2002 m. LKŽ I–XVI tomų tekstai perkelti į skaitmeninę terpę, o nuo XVII tomo LKŽ leidybai imtos naudoti kompiuterinės technologijos. 2005 m. parengta internetinė LKŽ versija.
Venadas

Istorija

Ši karalystė atsirado suirus Čeros imperijai, ir iš pradžių laikė save tiesioginiais Čeros paveldėtojais, nes, pasak tradicijos, paskutinysis Čeros karalius perkėlė sostinę į Kolamą.
Didžiausias Venado suklestėjimas buvo 1311-14 m., valdant Ravivarmanui Kulasecharai. Iki 1311 m. buvęs Pandijų vasalas, šis valdovas vedė Pandijų valdovo dukrą. Po šio mirties, Pietų Indiją siaubiant Delio sultonato armijai, Ravivarmanas pasinaudojo padėtimi ir pasiskelbė Pandijų sosto paveldėtoju. Jis trumpam užkariavo visą Tamilakamą, sukurdamas didžiausią istorijoje iš Keralos kilusią imperiją. Joje klestėjo menas, mokslas, ekonomika.
Po šio valdovo mirties svarupamas prarado savo reikšmę. Jo viduje įsigalėjo aštuonių šeimų (pilai) valdžia.
1730 m. karališkos giminės atstovas Marthanda Varma nugalėjo aštuonias šeimas ir panaikino jų valdžią. Jis Venade sukūrė galingą Travankoro karalystę.
Danijos pirmasis divizionas

Istorija

Iki 1990 m. tai buvo pirmos pakopos pirmenybės, bet kai susikūrė Superlyga, nuo 1991 m. Pirmasis divizionas tapo antros pakopos pirmenybėmis.
Alksnių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Žiemelių piliakalnis 5 km
Skosos piliakalnis 15 kmGribtanių piliakalnis 15 km
Knavų piliakalnis 8,5 kmAšuotės piliakalnis 43 kmStupelių piliakalnis 4 kmAknystos piliakalnis 12 kmUžubalių piliakalnis 3 km
Gudiškių piliakalnis 7 kmSidabrinės piliakalnis 4 km
Bryzgių piliakalnis 5 km
Moškėnų piliakalnis 17 km
Martyniškėnų piliakalnis 19 kmLukštų piliakalnis 18 km
Vladas Katkevičius

Biografija

1955 m. baigė Kauno 12-ąją vidurinę mokyklą. 1955–1961 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultete.
1961–1962 m. Kėdainių elektros aparatūros gamyklos inžinierius. Nuo 1962 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) Elektrotechnikos fakulteto dėstytojas, 1971–1993 m. docentas, 1993–2009 m. profesorius. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. 
1991–1993 m. KTU Sąjūdžio tarybos pirmininkas. 1993–1995 m. TSLK Kauno skyriaus pirmininkas. 1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Kauno miesto meras.  1996–1997 m. KTU Senato narys. 1997–1999 m. LR valdymo reformų ir savivaldybių reikalų viceministras.  Palaidotas Karmėlavos kapinėse.

Mokslinė veikla

Tyrimų svarbiausios sritys – vienfazių asinchroninių variklių teorija, jų magnetiniai laukai, matematiniai modeliai, darbo ir paleidimo charakteristikų skaičiavimo bei matavimo metodai ir įrenginiai. Sukūrė ir pagamino vienfazių asinchroninių ryškiapolių variklių, prietaisų variklių parametrams matuoti. Paskelbė 116 mokslinių straipsnių, 4 mokomųjų knygų, 2 mokomųjų kino filmų autorius.  4 išradimų autorius. Skaitė pranešimus tarptautinėse mokslinėse konferencijose Čekoslovakijoje, Latvijoje, Rusijoje, Ukrainoje, Vokietijoje.
Toskana

Istorija

Iki etruskų pasirodymo Toskanos vėlyvojo Bronzos ir Geležies amžiaus pradžios istorija panaši į ankstyvųjų graikų. Antrame tūkstantmetyje pr. m. e. (apie 1350–1150 m. pr. m. e.) Toskanoje apsigyveno Apeninų kultūros žmonės, kurie prekiavo su Mikėnų ir Mino civilizacijomis Egėjo jūroje. Po to atsirado Vilanovano kultūra (1100–700 m. pr. m. e.) ir visą Etruskiją pradėjo valdyti vadai. Miestai-valstybės atsirado Vilanovano laikotarpio pabaigoje, o po to iškilo etruskai.
Etruskai buvo pirmoji didelė civilizacija regione: jie įdiegė transporto infrastruktūros pagrindus, žemdirbystę ir kalnakasybą, kūrė ryškų meną. Etruskai regione gyveno nuo priešistorinių laikų. Jų civilizacija užpildė sritis tarp Tibro ir Arno upių iki VIII a. pr. m. e., VII-VI a. pr. m. e. jie buvo zenite, o I a. jau buvo romėnų visiškai lotynizuoti. Etruskai prarado savo teritorijas Kampanijoje keltams, Kartaginai, Didžiajai Graikijai. Nors jie labai skyrėsi nuo graikų, patyrė didelę graikų, o vėliau ir romėnų įtaką. Viena iš jų žlugimo priežasčių buvo tai, kad aukštos kilmės etruskai pradėjo kalbėti lotyniškai.
Prijungę Etruskiją, romėnai įkūrė Pizos, Lukos, Sienos ir Florencijos miestus, atgabeno naujas technologijas ir užtikrino taiką. Tarp patobulinimų buvo kelių sistemos išplėtimas, akvedukų ir kanalizacijos įrengimas, daugybės pastatų (viešų ir privačių) statyba. Po to kai Vakarų Romos civilizacija žlugo V a., teritorija atiteko gotams. VI a. čia apsigyveno lombardai ir Luka tapo Tuskijos kunigaikštystės sostine.
Piligrimai, keliaudami Via Francigena, tarp Prancūzijos ir Romos, praturtino šį kraštą viduramžiais. Bendruomenės, esančios šalia bažnyčių ir smuklių, tiekė piligrimams maistą ir pastogę ir taip praturtėjo.
Benino įlanka

Benino įlanka (angl. Bight of Benin) − įlanka Atlanto vandenyne, pietinėje Vakarų Afrikos dalyje; Gvinėjos įlankos dalis.
Benino įlanka tęsiasi 640 km į rytus nuo Sent Polo kyšulio (Gana) iki Nigerio upės žiočių. Benino įlanka skalauja Ganos, Togo, Benino ir Nigerijos pakrantes. Į Benino įlanką įteka Voltos upė.
Įlanka yra gavusi pavadinimą nuo istorinės Benino karalystės.
Benino įlankos pakrantė garsi savo istoriniu regionu (XVI−XVIII a.) − Vergų krantu.