google/wiki40b huggingface dataset:
Amerikiniai grifai

Paplitimas

Savaime paplitę Amerikos žemynuose – visame Pietų Amerikos žemyne bei Šiaurės Amerikos žemyno pietinėje dalyje.

Apibūdinimas

Amerikinių grifų (Cathartidae) šeimos paukščiai yra vidutinio dydžio ir labai dideli, iš kurių andinis bei kaliforninis kondorai yra stambiausi iki šių laikų išlikę plėšrieji paukščiai. Smulkiausia rūšis yra mažasis kalakutinis grifas (Cathartes burrovianus), jo kūno ilgis 56–61 cm, svoris 0,95–1,55 kg bei abiejų išskleistų sparnų tarpugaliai iki 150–165 cm. Būryje esantis andinis kondoras (Vultur gryphus) yra stambiausias dabar pasaulyje gyvenantis plėšrusis paukštis, kurio svoris 8–15 kg, kūno ilgis 100–142 cm, išskleistų abiejų sparų tarpugaliai 270–330 cm. Kaliforninis kondoras (Gymnogyps californianus) savo matmenimis beveik identiškas andiniam kondorui.
Palyginus su kitais plėšriaisiais vanaginių ir sakalinių būrių paukščiais, jų snapas tik lengvai lenktas ir gana silpnas – kadangi prisitaikęs doroti jau papuvusią dvėselieną. Amerikos grifų sparnai platūs ir ilgi – iš visų paukščių rūšių, šalia albatrosinių paukščių, geriausiai prisitaikę ilgam sklandymui ore.

Mityba

Šios rūšys minta daugiausia tik dvėseliena ir gerokai rečiau kitų paukščių kiaušiniais ir jaunikliais.

Elgsena

Gali pakilti į 5500 m aukštį.

Amžius

Andiniai kondorai natūraliai laisvėje išgyvena apie 50 metų, ilgiausiai iki 60, o nelaisvėje yra žinomas atvėjis, kada andinis kondoras išgyveno maždaug iki 75 metų.
Suvalkų vėjo malūnų parkas

Suvalkų vėjo malūnų parkas (lenk. Park Wiatrowy Suwałki) - vėjo energetikos parkas netoli Suvalkų miesto. Parkas priklauso Vokietijos koncernui Rheinisch-Westfälisches Elektrizitätswerk AG. Idėja įkurti tokį parką kilo 2003 metais, o 2006 m. prasidėjo statybos, kurios baigėsi 2009 metais. Parke buvo pastatyti 18 vėjo malūnų.
Jonavos rajono savivaldybės kultūros centras

Jonavos rajono savivaldybės kultūros centras (Jonavos kultūros centras, Jonavos KC, JKC) – didžiausia Jonavos rajono kultūrines paslaugas teikianti organizacija. JKC turi 11 filialų rajono seniūnijose.  2017 metais  kultūros centro padaliniais tapo Krašto muziejus  ir Savivaldybės teatras.  Adresas – Žeimių g. 15, LT-55158, Jonava.
Patalpa

Patalpa – sienomis ir kitomis atitvaromis apribota statinio erdvė. Tai gali būti, pvz., kambarys, laiptinė, salė ir kt.
Kaniavėlės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnį iš vakarų, šiaurės ir šiaurės rytų juosia Šepetos slėnis, iš kitų pusių – laukai. Šlaitai nuo slėnio pusės 6–7 m, nuo laukų 2–3 m aukščio. Viršūnės aikštelė stačiakampė, apie 30 m ilgio ir 20 m pločio. Jos pietryčių pakraštį puslankiu juosia pylimas, nuo aikštelės pusės 2 m, išorėje - 3 m aukščio. Už pylimo yra užslinkusio griovio liekanų.

Aplinkiniai piliakalniai

Mikniūnų piliakalnis 32 km
Girežerio piliakalnis 15 km
Barčių piliakalnis 5 kmKrūminių piliakalnis 17 kmValakavičių piliakalnis 23 kmMerkinės piliakalnis 37 kmEišiškių piliakalnis 18 kmLiškiavos piliakalnis 44 kmDubičių piliakalnis 14 kmGorodiščės piliakalnis 21 km
Muzikos naujienos

Muzikos naujienos – Lietuvos muzikos metinis biuletenis, ėjęs Vilniuje 1970–1975 m.

Leidinys

Leido Lietuvos kompozitorių sąjunga. Išėjo 7 numeriai. Tiražas 500–1200 egzempliorių.
Skelbė Lietuvos kompozitorių sąjungos ir Kompozitorių namų veiklos, Lietuvos muzikinio gyvenimo faktus, muzikos bibliografiją, diskografiją, notografiją, oficialius dokumentus, muzikinius straipsnius, recenzijas.
Sudarytojai: M. Velička (1970 m.), G. Kunigėlienė (1971–1972 m.), D. Vabalaitė (1972–1975 m.).
Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacija

Istorija

2007 m. Baltijos šalių premjerai patvirtino Baltijos šalių ir Kontinentinio Europos tinklo sinchronizaciją kaip strateginį projektą regione. Tais pačiais metais Baltijos šalių perdavimo sistemų operatoriai tuometinei tarptautinei organizacijai UCTE pateikė paraišką jungtis prie kontinentinės Europos tinklų.
2018 m. birželio 26 d. Europos Komisijos pirmininkas Jean-Claude Juncker, Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, Estijos ministras pirmininkas Juris Ratasas, Latvijos ministras pirmininkas Maris Kučinskis ir Lenkijos ministras pirmininkas Mateušas Moravieckis pasirašė Baltijos valstybių elektros energijos tinklų ir kontinentinės Europos tinklo sinchronizavimo veiksmų gaires.
2018 m. rugpjūtį atlikta studija parodė, kad šalių elektros energijos sistemos dažnio stabilumas bei tiekimo saugumas gali būti užtikrintas sinchronizacijos su Europa per jau veikusią „LitPol Link“ jungtį ir papildomą jūrinę jungtį, įgyvendinus kitus būtinus techninius sprendimus.
Statinio projektas

Statinio projektas – statybos techninių reglamentų nustatytų dokumentų, kuriuose pateikiami statytojo sumanyto statinio sprendiniai (aiškinamoji dalis, projekto dalys, skaičiavimai, brėžiniai) ir kurie skirti statinio statybai įteisinti, statyti, rekonstruoti, remontuoti ar griauti, visuma.
Namo projektas – detalūs brėžiniai, kuriais remiantis vėliau statomas namas. Praktikoje tai yra planas, „instrukcija“ statybininkams, kaip statyti namą.

Dalys

Namo projektą sudaro šie architektų bei inžinierių paruošti dokumentai: namo architektūrinės ir konstrukcinės dalių projektas, projektavimo sąlygų sąvadas, inžinerinių tinklų projektas.
Pastaruoju metu į namo projekto sąvoką taip pat įtraukiami ir interjero bei eksterjero projektai kuriuos paruošia dizaineris. Namų projektai paprastai skiriami į dvi rūšis – tipiniai namų projektai ir individualūs namų projektai.
Klaipėdos rajono Lapių pagrindinė mokykla

Istorija

1918 m. Lapiuose, buvusio dvaro pastate, įkurta Lapių pradžios mokykla. Iš dvaro likusi senoji liepų alėja. Mokykloje su visais mokiniais dirbo viena mokytoja (pavardė nežinoma). Vėliau buvo 4 skyriai, dirbo 2 mokytojai. Tarp pirmųjų mokytojų minima mokytoja Salomėja, Antanas Pleškys. Pradžios mokyklos vedėjas buvo Jonas Gestautas (po karo tapęs Plungės švietimo skyriaus vedėju). Apie 13 metų Lapių pradžios mokyklos vedėju buvo Romanas Gedvilas, patriotas, dalyvavo politikoje, sakydavo kalbas Gargžduose. Mokytojavo Alfonsas Kiaunė, buvęs Gargždų 6-klasės mokyklos vedėjas, vėliau išvežtas į Sibirą. Mirė Rešiotų lageryje. Karo metais mokykla tapo karo ligonine, čia vežė sužeistuosius, joje gyveno bataliono viršininkas.
1950 m. mokykla tapo septynmete, 1963 m. aštunmete. 1968 m. rugsėjo 14 d. atidarytas naujas mokyklos pastatas. 1974 m. įsikūrė Lapių pagalbinė mokykla, internatinė pradžios mokykla specialiųjų poreikių mokiniams. Joje ėmė dirbti defektologijos mokslus baigusios specialistės: Ieva Jarašiūtė, Vida Zuzevičienė, Ramutė Kelpšienė. Reikėjo auklėtojų, daugiau aptarnaujančio personalo. Didėjant mokinių skaičiui, buvo gerinamos mokymosi, darbo ir gyvenimo sąlygos: statomi priestatai, asfaltuojami takeliai, kuriama materialinė bazė. Direktorius V. Vaitkus kūrė naują mokyklą, tvarkė jos aplinką kaip tikrus savo namus. Tam atidavė visą savo energiją. 1984 m. pablogėjus sveikatai, dirbti nebegalėjo.
1987 m. mokykla tapo nepilna vidurine mokykla, 1988-1993 m. devynmetė mokykla, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 2003 m. gegužės mėnesį mokyklą baigė pirmoji dešimtokų laida.
Jonas Orvidas

Jonas Orvidas (?–1939 m.) – akmentašys, akmens meistrų Orvidų dinastijos pradininkas.

Biografija

XX a. pradžioje iš Gruzdžių miestelio Šiaulių rajone atvyko gyventi ir dirbti į Salantų miestelį. Kurį laiką tašė akmenis statomai Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčiai. 1911 m. bažnyčios statyba buvo užbaigta, tačiau J. Orvidas pasiliko gyventi Salantuose. Savo ateitį siejo su akmentašyste, o Salantų apylinkėse gausu akmenų. Pinigų šeimai uždirbdavo tašydamas akmenis. 1937 m. šalia Salantų miestelio esančiame Gargždelės kaime nusipirko gyvenamą namą ir žemės. Čia ir įsikūrė su šeima. Mirė 1939 m. Jo darbą tęsė sūnus Kazimieras Orvidas – Viliaus Orvido tėvas.
Priešistorė

Priešistorė – (kartais proistorė) taip tradiciškai vadinama žmonijos istorija iki rašto išradimo, nors dabar proistorės pabaiga vis dažniau imama sieti su agrokultūros pradžia. Terminą pirmą kartą pavartojo prancūzų mokslininkai (Pré-historique) XIX a. pradžioje, apibūdindami radinius Pietų Prancūzijoje urvuose. Žmonijos priešistorės tyrimais užsiima archeologija ir paleoantropologija.
Kadangi priešistorės pabaiga dažniausiai siejama su rašto atsiradimu, skirtingose kultūrose priešistorės pabaiga atėjo skirtingu metu, o kai kurios kultūros savo rašto iš vis nebuvo sukūrusios.
Severinas Rževuskis

Biografija

Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšiwda“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Vaclovo Petro Rževuskio (1705–1779) ir kunigaikštytės Anos Liubomirskos (1714–1763) jaunesnysis sūnus. Karūnos didžiojo maršalkos Stanislavo Liubomirskio, vedusio žinomą meno globėją Izabelę Čartoriską, giminaitis. 1783 m. Lancuto pilyje atšventė vestuves su jų dukterimi Marija Konstancija.
1774 m. buvo paskirtas Karūnos lauko etmonu. 1775 m. apdovanotas Baltojo erelio ordinu ir Švento Stanislovo ordinu. Kartu su tėvu dėl politinės opozicijos Nikolajaus Repnino buvo ištremtas penkeriems metams į Kalugą.
Bajorų senų laisvių šalininkas, matė šalies laisvės išgelbėjimą etmonų valdžios nepriklausomybėje, liberum veto ir renkamajame karaliuje. Pasisakė prieš Ketverių metų seimo reformas. 1788 m. Rževuskis norėjo pasidaryti diktatoriumi ir prašė paramos iš Berlyno rūmų pusės.
1791 m. gegužę priimta naujoji Lenkijos konstitucija sukėlė Lenkijos bajorų nepasitenkinimą. Severinas Rževuskis kartu su Stanislovu Feliksu Potockiu ir Pranciškumi Ksaveru Branickiu atvyko į Jasus, į Rusijos pajėgų štabą aptarti planą kovai su naujais įstatymais.
Po gegužės konstitucijos paskelbimo išvažiavo į Sankt Peterburgą, 1792 vienas iš aktyviausių Targovicos konfederacijos narių, už ką neakivaizdžiai Tado Kosciuškos šalininkų nuteistas mirties bausme. Nuo 1790 m. gyveno Vienoje, vadovavo opozicijai ir išleido keletą brošiūrų jo principų apsaugai. Jo duktė Izabelė ištekėjo už vietos aristokrato, grafo Valdšteino.
Likusį gyvenimą Rževuskis praleido atitolęs nuo reikalų. Užsiėmė alchemija ir lobių paieška. Mirė 1811 m. gruodžio 11 d. Vienoje. Jo dvarus paveldėjo sūnus Vaclovas Severinas, išgarsėjęs savo kelionėmis po Artimuosius Rytus.
Liachovo salos

Liachovo salos (rus. Ляховские острова) – salų grupė Arktyje, tarp Laptevų ir Rytų Sibiro jūrų, Naujojo Sibiro salyno pietinė dalis, prie Jakutijos krantų.

Geografija

Liachovo salas sudaro 2 didelės salos: Didžioji Liachovo sala (plotas – 5300 km²) ir Mažoji Liachovo sala (1325 km²), bei 2 mažesnės salos: Stolbovojaus (170 km²) ir Semionovo sala. Bendras plotas ~6100 km². Nuo žemyno salos atskirtos Dmitrijaus Laptevo sąsiauriu, nuo Anžu salų – Sanikovo sąsiauriu.

Geologija

Susidariusios iš mezozojaus skalūnų ir smiltainių. Lygumos; didžiausias aukštis 311 m, Emij Taso k., Didžiojoje Liachovo saloje. Tundra. Termokarstiniai ežerai.

Istorija

Salas 1712 m. atrado Jakovas Permiakovas ir Merkurijus Vaginas. Pavadintos Sibiro pirklio Ivano Liachovo garbei. Medžiojamos poliarinės lapės.
Verkiai

Istorija

Pasak XIX a. istorinių legendų, Verkių pavadinimas kilęs iš verksmo, kurį bemedžiodamas Verkių girioje išgirdęs kunigaikštis Vytenis. Taip pat pasakota, kad sename Verkių ąžuolas buvo rastas žynys Lizdeika.
1387 m. Verkių valsčius Jogailos nutarimu priskirtas Vilniaus vyskupijai. Tai buvo nedidelė valda, kurios šiaurinę ribą žymėjo Riešės upelis ir Naujieji Verkiai. Valsčiuje tebuvę keli kaimai. Nėra žinoma, kur stovėjo pirmieji vyskupų rūmai. Rašytinių šaltinių tyrinėjimai rodo, kad XVII a. pirmojoje pusėje vyskupo Eustachijaus Valavičiaus paliepimu Verkių kalnas buvo išlygintas, nukastos žemės supiltos į šalia buvusią gilią griovą ar slėnį.
Iki 1904 m. Verkiai buvo kaimas, bet tuomet gavo miesto teises. 1969 m. prijungti prie Vilniaus miesto.
Solutro kultūra

Arealas

Kultūra pakeitė Gravetės kultūrą ir buvo paplitusi Europos vakaruose ir pietuose (Prancūzijoje ir Ispanijoje), kai šiaurinėje jos dalyje dar vyko ledynmetis. Pastarojoje žmonės apsigyveno tik vėlesniu, t. y. Madleno laikotarpiu. Solutro kultūra kartais siejama su kiek vėlesne viena ankstyviausių Šiaurės Amerikos paleoindėnų kultūrų – Kloviso kultūra, stengiamasi nustatyti galimus jų ryšius.

Kultūra

Solutro kultūrai būdingi kruopščiai apdirbti titnago ir kaulo dirbiniai. Lauro lapo formos makrolitai, o vėliau ir mikrolitai, matyt, turėjo įvairią paskirtį – tai galėjo būti ir ietigalis, ir strėlės antgalis, ir peilis, ir gremžtukas. Išmokus pragręžti kaulą atsirado adata su skylute, žvejybos kabliukas, kiti smulkūs kaulo dirbiniai, leidę pagerinti ir kitų gaminių kokybę.
Absoliutus blogis: išnykimas

Apie filmą

Filmą sukūrė „Constantin Film“ ir „Davis Film“ studijos, platino „Screen Gems“. Filmo premjera įvyko 2007 m. rugsėjo 21 d. JAV. Filmas buvo komerciškai sėkmingu: jo biudžetas siekė apie 45 mln. JAV dolerių, o pasaulio kino teatruose jis surinko apie 147 mln. JAV dolerių pajamų.  
Filme toliau pasakojama herojės Alisos kova su Žemę apnikusiais viruso T valdomais zombiais ir už viruso paskleidimą atsakinga „Umbrella“ korporacija. Filmas yra 2004 m. „Absoliutus blogis: apokalipsė“ tąsa. 2010 m. pasirodė filmo tęsinys „Absoliutus blogis: pomirtinis gyvenimas“

Siužetas

Alisa atsibunda nukritusi vonioje − aplinkoje, kuri labai panaši į filmo „Absoliutus blogis“ pradžią. Ji susiranda drabužius ir išeina į koridorių, kurį kerta lazerinės apsaugos sistemos spinduliai (vėl filmo „Absoliutus blogis“ elementas). Alisa išvengia mirtinų spindulių ir užsiropščia į ventiliacijos šachtą viršuje. Iš jos ji patenka į kitą patalpą, kurioje žūsta nuo paspęstų spąstų − mažų strėlikių. Žuvusios Alisos kūną paima du biologinei aplinkai atspariais kostiumais vilkintys žmonės, kurie ją išneša į lauką ir numeta į duobę, kur jau guli dešimtys panašių Alisos lavonų. Paaiškėja, kad veiksmas vyksta požeminėje korporacijos „Umbrella“ Kalifornijos bazėje, kurioje tyrimams vadovauja daktaras Semas Aizeksas.
Praėjo penkeri metai po Rakūno miesto subombardavimo atominiu užtaisu (filmo „Absoliutus blogis: apokalipsė“ pabaiga). Tačiau korporacijos „Umbrella“ pastangos sunaikinti virusą T nepasiteisino. Virusas ištrūko iš Rakūno miesto. Greitai jis pasklido JAV, Šiaurės Amerikoje ir galų gale − visame pasaulyje. Ištisi žemės plotai virto dykynėmis, nes viruso T apkrėsti zombiai sunaikino viską. Likę sveiki ir gyvi žmonės priversti nuolat keisti buvimo vietą, nes sustojus tuoj prie jų pradeda rinktis zombiai. 
Alisa vienintelė išgyveno kontaktą su virusu T, adaptuodama virusą lasteliniame lygyje. Viruso T mutacijos jai suteikė ypatingų galių valdyti aplinkinę aplinką, judėti ypač greitai ir būti labai stipria. Tuo tarpu korporacija „Umbrella“ dirba ties viruso T antivirusu. Daktaras Semas Aizeksas klonuoja vieną Alisos klonę po kitos ir daro bandymus su jomis. Tačiau bandymai yra nesėkmingi. Daktaras Aizeksas tiki, kad jei į jo rankas pakliūtų tikroji Alisa, tuomet jis galėtų sukurti antivirusą. Alisa žino, kad bet koks kontaktas su kitais žmonėmis gali ją išduoti iš kosmoso Žemę stebinčiam korporacijos palydovui. Per dykumas keliauja grupė žmonių, vadovaujamų Klerės Redfild. Tarp jų yra Alisos pažįstami iš Rakūno miesto Karlosas Oliveira ir L. Dži. Veinas. Jiems reikalinga Alisos pagalba ...
Sindžuangas

Geografija

Sindžuangas įsikūręs prie Dahano upės (Tamsujaus intakas). Ribojasi su šiais rajonais: šiaurėje su Vugu, rytuose su Sančongu, pietuose su Bančiao ir Šulinu bei vakaruose su Taojuanu.
Čekijos herbas

Aprašas

Skydo laukas ketvirčiuotas. Pirmajame ir ketvirtajame raudonuose laukuose šėlstantis sidabrinis liūtas dvišaka uodega auksine karūna ir ginkluotas auksu. Antrajame mėlyname lauke raudonai ir baltai šachmatiškai languotas sparnus demonstruojantis erelis auksine karūna ir ginkluotas auksu. Trečiajame auksiniame lauke juodas sparnus demonstruojantis erelis auksine karūna ir ginkluotas raudonai. Per erelio sparnus ir krūtinę eina siauras sidabrinis pusmėnulis ragais į viršų su dobilo lapais galuose ir įlinkimo centre.
Šis herbas vėl imtas naudoti kaip Čekijos herbas nuo 1993 metų - nuo tada, kai Čekoslovakija skilo į dvi taikias valstybes: Čekiją ir Slovakiją.
Amalinis strazdas

Paplitimas

Arealas nevienalytis. Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto vakaruose iki Angaros aukštupio rytuose. Šiaurinė arealo riba eina Baltąja jūra, Obės žemupiu, o pietuose eina per Mongoliją, Altajų, šiaurės Kazachstaną, Karpatus ir Viduržemio jūros pakrantę. Kitas arealas driekiasi per Krymą, Tian Šanį, Pamyrą, Mažąją Aziją, Himalajus. Taip pat gyvena Britų, Viduržemio jūros salose, Vakarų Afrikoje.
Žiemoja Viduržemio jūros pakrantėje Afrikoje. Lietuvoje žiemoja labai retai.
Amalinis strazdas Lietuvoje gan retas, dažnesnis Rytų Lietuvoje, aptinkamas taip pat Žaliojoje, Karšuvos giriose. Lietuvoje sutinkamas porūšis Turdus viscivorus viscivorus.

Išvaizda

Amalinis strazdas yra didžiausias iš Lietuvoje gyvenančių strazdų. Viršutinė kūno dalis pilkai rusva, antuodegis gelsvas. Apatinė kūno dalis baltai gelsva, išmarginta didelėmis juodomis dėmelėmis. Snapas tamsiai rudas, kojos gelsvai rudos. Sveria 107–111 g.
Tik išsiritusių jauniklių galva ir nugara apaugusi tankiais ilgais rusvais pūkais.

Elgsena

Lietuvoje atskrenda kovo, išskrenda – rugsėjo ar spalio mėnesiais. Peri smėlingose vietose (šilsamaniuose, viržynuose, mišriuose eglių-pušų miškuose), laikosi netoli sausų miškų, kirtimų.
Aktyvus dieną, čiulba ir triukšmauja prietemos metu. Gieda pušų viršūnėse. Lizdą krauna balandžio pradžioje, įrengia šalia kamieno, suka iš miškinių šiurių, kerpių, seilėmis sulipdytos medienos. Pagrindinis lizdo sukimo laikmetis – balandžio-gegužės mėnesiai. Deda paprastai 4 žalsvus ar melsvai baltus, išmargintus retais gelsvai-juosvai rudais ir blankesniais violetiškai pilkšvais taškais, kiaušinius. Peri 14 dienų.

Mityba

Maitinasi dieną, maistą renka pievose, pušynų kirtimuose, retšiliuose, sodybose. Minta vabzdžių vikšrais, skėriais, voragyviais, žiogais, sliekais, ilgakojų uodų lervomis. Lesa uogas (mėlynes, medlievas, šermukšnius, kadagius, amalus).
Drestas IV

Biografija

Drestas buvo vienas iš Giromo sūnų. Pasak „Piktų kronikos“, Drestas IV buvo Dresto III bendravaldis. Jo valdymo laikotarpis skirtinguose istoriniuose šaltiniuose skiriasi nuo vienerių iki penkiolikos metų.
Du Dresto IV broliai Gartnartas I ir Keiltramas tapo Piktų karalystės sosto įpėdiniais. Jo sesuo ištekėjo už Gvinedo karaliaus Mailguno.
Gudermesas

Istorija

Gudermesas žinomas nuo XVII a. Miesto statusas suteiktas 1941 m.
Patarnavimas

Patarnavimas - veiksmai (veikla), kuriais teikiamos asmeninės paslaugos (pvz., religinių apeigų metu, žr. ministrantas; taip pat namų ūkyje); darbas.

Lietuva

Lietuvoje patarnavimą kaip darbo rūšį reglamentuoja įstatymai. Patarnavimo sutartis yra darbo sutartis, kuria darbuotojas įsipareigoja teikti darbdaviui asmenines namų ūkio paslaugas (LR darbo kodeksas, 116 str.). Patarnavimo darbo sutarties ypatumus nustato LR Vyriausybė.

Asmeninės namų ūkio paslaugos

Asmeninės namų ūkio paslaugos – tai automobilio vairuotojo, kiemsargio, namų ruošos ir kitokių pagalbininkų – skalbėjo, virėjo, namų kambarinės paslaugos atliekant įvairius darbus privačiuose namų ūkiuose; vaikų, ligonių priežiūros darbuotojo, auklės, auklės tarnaitės, slaugės, sodininko (sodo priežiūros paslaugos); kompiuterių sistemų specialisto (darbdavio privačiame namų ūkyje arba savo namuose darbdaviui teikiamos paslaugos); kitos darbdaviui teikiamos asmeninės namų ūkio paslaugos.

Patarnavimo sutartis

Patarnavimo sutartis yra darbo sutartis, kuria darbuotojas įsipareigoja teikti asmenines namų ūkio paslaugas, o darbdavys – fizinis asmuo, kurio teisnumą ir veiksnumą reglamentuoja Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas, mokėti darbuotojui darbo užmokestį, užtikrinti saugias ir sveikas darbo sąlygas, vykdyti kitus sutartyje numatytus įsipareigojimus.
Patarnavimo sutartyje turi būti nustatytas kasdieninio darbo pradžios ir pabaigos laikas, darbo diena gali būti pertraukiama. Pagal patarnavimo sutartis dirbantiems darbuotojams gali būti taikoma suminė darbo laiko apskaita. Darbuotojų dirbtas darbo laikas gali būti žymimas ir kitaip negu nustatytos pavyzdinės formos darbo laiko apskaitos žiniaraštyje.
Patarnavimo sutartyje darbuotojo pageidavimu gali būti susitarta dėl išlaidų (kelionės, nakvynės, spec. drabužių įsigijimo ir kitų), patirtų teikiant paslaugas, kompensavimo, apgyvendinimo pas darbdavį ir maitinimo sąlygų.
Sudarius patarnavimo sutartį, darbdavys neprivalo įteikti darbuotojui darbo pažymėjimo.
Pjuvenų briketai

Medienos pjuvenų briketai – kietasis kuras. Briketai gaminami iš supresuotų medienos pjuvenų ir pan. atliekų arba iš specialiai užaugintų energetinių augalų (pvz., susmulkintos gluosnių medienos) sausos masės.
Tai organinis kuras. Briketai gaminami iš biomasės, todėl yra priskiriami atsinaujinančios energijos klasei. Naudojant šiuos briketus atveju CO₂ balansas yra arti nulio, nes degant jo išsiskiria tiek pat, kiek buvo sugerta fotosintezės metu. Pjuvenų briketų drėgnis gali būti sumažintas iki 4% (Lietuvoje prekiaujama 4-8% drėgnio briketais).
Mindaugas Tamošaitis

Biografija

1995 m. baigė Smalininkų vidurinę mokyklą.1998–2001 m. Vilniaus Mstislavo Dobužinskio vidurinės mokyklos istorijos mokytojas. 2001 m. baigė Vilniaus pedagoginiame universitete Istorijos fakulteto istorijos specialybės magistro studijas. 2001–2003 m. Vilniaus Žemynos gimnazijos mokytojas. Nuo 2001 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijos istorijos mokytojas, nuo 2006 m. istorijos mokytojas ekspertas. Nuo 2008 m. Vilniaus Simono Daukanto gimnazijos istorijos mokytojas. 2003–2018 m. Vilniaus pedagoginio universiteto Lietuvos istorijos katedroje dėstytojas, nuo 2018 m. VDU Švietimo akademijos docentas. 2011 m. humanitarinių mokslų daktaras (disertacija eksternu apginta VDU).
Nokia 7100 Supernova

Nokia 7100 Supernova  – „Nokia“ telefonas, išleistas 2009 metų lapkritį, šiuo metu nebegaminamas. Šis telefonas yra vienas pirmųjų, kuriems „Nokia“ pritaikė WAP 1.1 naršyklę.
Gradiška

Istorija

Vietovė apgyvendinta dar romėnų laikais ir vadinosi Municipium Servicium.
Mykolas Bildžiukas

Biografija

1978 m. baigė aviacijos mokyklą, aviamechanikas, 1979 m. baigė Širvintų vidurinę mokyklą. Ūkininkas.
2004 m. Darbo partijos, 2009 m. Liberalų ir centro sąjungos Širvintų rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Širvintų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Nijolė, vaikai Neringa, Vilmantas.
NK Brda

Istorija

Klubo ištakos siekia 1973 m. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Jokūbas Šernas (1888)

Biografija

Baigė Nemunėlio Radviliškio pradinę mokyklą. 1903 m. įstojo į Slucko gimnaziją. Iš jos pašalintas, 1910 m. baigė privačią Tartu gimnaziją. 1914 m. baigė teisę Peterburgo universitete.
1914 m. redagavo „Lietuvos žinias“, nuo 1914 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti reikalų vedėjas, 1915-1918 m. Vilniaus lietuvių „Ryto“ gimnazijos istorijos mokytojas.
Tautos pažangos partijos narys. Aktyviai dalyvavo Evangelikų reformatų bažnyčios veikloje.
1917 m. rugsėjo 18–22 d. – vienas Lietuvių konferencijos Vilniuje organizatorių. Išrinktas į Lietuvos Tarybą, jos generalinis sekretorius. 1918 m. vasario 16 d. pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės aktą. 1919 m. Ketvirtojoje Lietuvos Vyriausybėje buvo ministras be portfelio.
1923–1926 m. – žurnalo „Savivaldybė“ steigėjas ir redaktorius, nuo 1925 m. – Vidaus reikalų ministerijos Savivaldybių departamento organizatorius ir pirmasis direktorius, Prekybos ir pramonės banko direktorius. 
Pirmojo pasaulinio karo metais vedė Kleopą (ne Kleopatrą !)-  Brijūnaitę, jiems 1917 m. gimė dukra Danutė Irena (mirė JAV 1998 m.). Išsiskyręs su pirmąja žmona, 1925 m. vedė Verą Fainbergaitę. Su ja 1925 m. liepos 30 d. susilaukė sūnaus Jokūbo Bernardo Šerno. 
Jokūbas Šernas mirė po sunkios ligos 1926 m. liepos 31 d. Kaune. Vera Šernienė po vyro mirties su mažamečiu sūnumi išvyko į Prancūziją, ten tapo rašytoja. 1933 m. leidykla „Fayard“ Paryžiuje išleido jos knygą lietuvių tautosakos motyvais „Le mal irréparable “ (Nepataisoma žala). 
Jokūbas Bernardas Šernas (pranc. Jacques Sernas) dalyvavo Prancūzijos pasipriešinimo judėjime, 1943 m. suimtas, kalėjo Buchenvaldo koncentracijos stovykloje, po karo tapo kino aktoriumi.  Mirė 2015 m. liepos 3 d.