google/wiki40b huggingface dataset:
Ramutė Rachlevičiūtė

Biografija

1973–1978 m. studijavo Lietuvos valstybiniame dailės institute. 1978 m. apgynė diplominį darbą „20 a. 2-osios pusės lietuvių tapyba ir sovietinė dailės kritika“ (vad. Nijolė Tumėnienė).
1979–1980 m. dirbo Lietuvos dailės muziejaus Vilniaus dailės parodų rūmuose. 1981–1991 m. Valstybinis TV ir Radijo komiteto kultūros laidų redaktorė. Nuo 1992 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja, galerijos „Akademija“ vadovė. Nuo 1992 m. Dailės istorijos ir teorijos katedros lektorė. Dėstomi dalykai: XX a. Vakarų ir Lietuvos dailės istorija, Rusų avangardo (1900‒1930) dailė ir architektūra, Skandinavijos šalių dailė.
Graikų-baktrų karalystė

Diodoto ir Eutidemo dinastijos

Prielaidos karalystei atsirasti susiformavo silpstant Seleukidų imperijai. Mažėjant kontrolei rytiniams regionams, Baktrijos vietininkas (satrapas) Diodotas I paskelbė nepriklausomybę. Nėra tiksliai sutariama, kada atsiskyrimas galėjo įvykti, tačiau šis įvykis siejamas su 255 ar 246 m. pr. m. e. Maždaug tuo metu nuo Seleukidų atsiskyrė ir gretima Partos satrapija, kurioje 247 m. pr. m. e. į valdžią atėjo iranėnų kilmės Aršakas I. Ši pro-persiška valstybė vakaruose atskyrė Graikų-baktrų karalystę nuo graikų civilizacijos centrų.
Po Diodoto I valdė jo sūnus Diodotas II, o šį 230 m. pr. m. e. nuvertė kitas graikų kilmės didikas − Eutidemas (Strabonas teigia jį buvus Sogdo satrapu). Eutidemo dinastija išplėtė karalystės teritorijas šiaurėje iki pat Ferganos. Jis taip pat turėjo atlaikyti Seleukidų karaliaus Antiocho III bandymus susigrąžinti prarastas teritorijas. Trejų metų Balcho apgultis baigėsi Eutidemo pergale, ir Antiochas III atidavė jo sūnui savo dukterį, taip sudarydamas taiką.
Valdant Eutidemo sūnui Demetrijui (200–180 m. pr. m. e.) karalystė sparčiai plėtėsi į vakarus (laikinai nukariavo partus), pietus (užėmė Arachosiją) ir į rytus (užėmė Hindukušo kalnus ir Gandharos regioną). Jo laikais karalystė vykdė klestinčią prekybą su Kinija, Indija ir sudarė prielaidas Šilko kelio formavimuisi.

Kultūra

Graikų-baktrų karalystė, nepaisant jos padėties Vidurinėje Azijoje, buvo stipriai helenizuota valstybė, kurios diduomenė kalbėjo klasikine graikų kalba, rašė graikų raštu, buvo puoselėjama graikų kultūra. Nors Partų imperija ją atskyrė nuo graikų kultūros centrų, karalystė siekė palaikyti ryšius jūra, per helenistinį Egiptą.
Graikų-baktrų miestai Balchas ir Aleksandrija ant Okso atspindi aukšto lygio helenistinę kultūrą. Juose randami graikų teatrai, gimnaziumai, graikiško stiliaus namai, korintinės kolonos. Ypač graikai-baktrai išvystė monetų kalybą, ir laikoma, kad jie pasiekė graikiškų monetų meno viršūnę.
Pabebirvys

Aplinkinės gyvenvietės

VADŽGIRYS – 2,5 km
Šimkaičiai – 4 km
Liesėnai

Istorija

1652 m. minimas Videniškių krikšto metrikų knygoje. Gyveno Kristoforas Ožkinis.
Apsas

Istorija

Apsas minimas 1500 m. Nuo 1569 m. seniūnijos centras, iki 1795 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestelis. 1676 m. minima bažnyčia. 1794 m. gegužės 13 d. Apse įvyko didelės Abiejų Tautų Respublikos sukilėlių kautynės su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. XVIII a. įsteigta mokykla. 1795–1843 m. Apsas priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai, 1843–1915 m. Kauno gubernijai. 1920 m. liepos 21 – spalio 9 d. – Lietuvos Respublikai.

Architektūra

XX a. pradžioje pastatyta Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1903 m. rūmus pasistatė Pliateriai.

Gyventojai

1790 m. buvo 19 sodybų, 1859 m. apie 11 sodybų, 163 gyventojų, 1921 m. – 106 sodybos, 714 gyventojų.

Lietuviai

Apsas yra išlikusių Šiaurės rytų lietuvių etnologijos žemių (Apso salos) rytų aukštaičių vilniškių tarmės centras. 1908 m. Apso valsčiuje lietuviškai dar kalbėjo 65 % gyventojų. Lenkijos okupacinės valdžios statistikos duomenimis, 1921 m. iš 8187 gyventojų 135 (14 %) buvo lietuviai. 1931 m. oficialiais duomenimis valsčiuje gyveno 3442 lietuviai. 1925–1937 m. Apso valsčiuje veikė Šv. Kazimiero draugija, turėjusi skyrius 17 kaimų, ir Ryto draugija, 9 kaimuose įsteigusi vaikų darželius, mokyklas, skaityklas.
1956 m., 1958 m., 1972 m., 1976 m., 1988 m. ir vėliau Apso lietuvių salą tyrė Lietuvos mokslų akademijos ekspedicijos. Apie 60 kaimų (Adomėniškė, Damošiai, Dvarčiniai, Misos, Pelekai, Petkūniškė, Šalakandžiai, Vainiūnai, Zabarninkai ir kt.) gyventojai mokėjo lietuviškai (1958 m. Šnektą plačiau tyrinėjo Elena Grinaveckienė 1960 m.)
2001 m. Apso apylinkėse (Pelekuose, Vainiūnuose, Ūsionyse) veikė Breslaujos rajono lietuvių draugijos įkurtos lituanistinės mokyklos.
Bagratuniai

Raida

Giminė žinoma nuo I a. pr. m. e., iškilo VIII a.- IX a. smukus Mamikonianų dinastijai. IX a. užvaldė didelę Armėnijos dalį ir ėmė vadovauti išsivadavimo iš arabų kovai.
886 m. pirmasis šios dinastijos karalius Ašotas I tapo Armėnijos karaliumi dėl musulmonų palankumo. Ašotas II, 921 m. nugalėjęs arabus, buvo jų pripažintas Armėnijos ir Gruzijos karaliumi. Ašotas III, tituluotas Šachinšachu, 961 m. perkėlė valstybės sostinę į Ani, kur suklestėjo Viduramžių armėnų menas ir literatūra. Ilgą laiką Bagratidų Armėnija buvo buferine valstybe tarp Arabijos ir Bizantijos. 1045 m. Bizantijai užkariavus Armėniją paskutinis Bagratidų dinastijos valdovas Gagikas II neteko valdžios.

Kitos atšakos

Bagratidų atšakos 963–1064 m. valdė Karšo ir 972–1113 m. Tašir Dzorageto karalystes. Iš Bagratidų šakos kilo Gruzijos ir Imeretijos valdovų dinastija Bagrationai.
Mykolas Barkauskis

Mykolas Barkauskis (Michal Barkowski, Borkowski), XVII a.; panegirikų autorius.
Studijavo Vilniaus akademijoje, buvo Kražių klebonu.
Vilniuje išleistos jo panegirikos Memoriae aeternae magnifici et generosi domini d. Joannis Rudomina Dusiatski… („Prakilnaus bei kilmingo pono Jono Rudaminos Dusetiškio amžinam atminimui“, 1622) ir Luna renata orbis Samogitici… („Atgimęs Žemaičių pasaulio mėnulis“, 1641).
Mylėti Anabelę

Turinys

Senatoriaus duktė Anabelė, jau pašalinta iš dviejų mokyklų, atsiunčiama mokytis į griežta tvarka garsėjančią katalikišką mokslo įstaigą. Kadangi mergina linkusi maištauti ir čia, valdytoja motina Imakulata paskiria poezijos mokytoją Simoną Bredli prižiūrėti Anabelę.
Pamažu Simona ir Anabelė randa bendrą kalbą ir mokinė ima jausti vis stiprėjančią trauką savo mokytojai. Ši, jau išgyvenusi nelaimingą meilę moteriai, iš paskutiniųjų stengiasi atsitolinti nuo Anabelės, tačiau galiausiai pasiduoda aistrai, tik jų paslaptis netrunka išaiškėti...
Sanna Khánh Hòa BVN FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 2013 m. 2015 m. debiutavo elito pirmenybėse.
John Lekschas

Biografija

Gimė 1925 m. spalio 10 d. Klaipėdoje, jūrininko šeimoje. Baigė mokyklą Karaliaučiuje, 1943-1945 m. trumpai tarnavo Vermachte, buvo patekęs į amerikiečių nelaisvę. 1945-1947 m. mokėsi statybininko amato Hamburge ir Valdhaime. 1947 m. tapo Rytų Vokietijos socialistų partijos nariu. 1947-1951 m. studijavo teisę Berlyno Humboldtų universitete ir Halės universitete. 1951-1961 m. Halės universitete dirbo dėstytoju. 1955-1957 m. dirbo teisėju Halėje, vėliau aukščiausiame VDR teisme Berlyne. 1961-1990 m. dėstė kriminologiją Berlyno universitete. 1962-1964 m. buvo teisės fakulteto dekanas, 1975-1979 m. socialinių mokslų fakulteto dekanas. 1973-1978 m. buvo VDR–Egipto draugiškų ryšių palaikymo pirmininkas, 1978-1981 m. VDR-Kanados. Mirė 1999 m. liepos 8 d. Berlyne.
Burganas

Burganas yra dykumų plotai pietrytiniame Kuveite, kuriuose randami bene didžiausi naftos telkiniai pasaulyje. Naftos telkiniai atrasti 1938 metais, jie yra labai lengvai eksplotuojami, todėl leido Kuveitui iškilti tarp naftą eksportuojančių šalių. Per dieną čia išgaunama apie 1,6 milijonų barelių naftos. Nors karas labai pakenkė šiai sričiai, tačiau dabar regionas vėl veikia (išskyrus 3 naftos išgavimo įrenginius, kurie palikti kaip priminimas) visu pajėgumu išgaudamas 1,7 milijonų barelių per dieną. Dibant tokiu pajėgumu išteklių liktų dar 30–40 metų.
Arkliai

Išvaizda

Priekinių ir užpakalinių galūnių išlikęs tik III pirštas. Jį saugo stiprios kanopos. Po oda slypi tik II ir IV pirštų liekanos. Trečiasis delnakaulis ir slėsnakaulis labai pailgėję. Priekinių kojų sumažėjęs alkūnkaulis suaugęs su stipinkauliu, o užpakalinių kojų blauzdikaulis suaugęs su rudimentiniu šeivakauliu. Raktikaulis išnykęs. Kojos juda tik sagitalinėje plokštumoje. Priekinės kojos su liemeniu jungiasi laisvai, raumenimis ir tai švelnina galūnių smūgius į žemę. Turi 44 dantis, jie gerai pritaikyti pertrinti kietą žolę, kurią nukanda stipriais kandžiais. Skruostiniai dantys aukštais vainikais, turi labai sudėtingą malamąjį paviršių. Arklių kaip ir asilų bei zebrų rega, klausa bei uoslė išsivystę labiau negu žmogaus. Greiti ir ištvermingi bėgiotojai. Prisitaikę gyventi stepėse ir pusdykumėse. Visi arklių genties atstovai minta žole bei krūmokšniais. Būdami labai visuomeniški, jie gyvena šeimyninėmis grupėmis, kurios sudaro bandą. Arkliai, ieškodami maisto bei vandens arba bandydami pasislėpti nuo musių ir moskitų, kankinančių juos per karščius, nukeliauja didelius nuotolius.

Istorija

Seniausi arklių protėviai gyvenę eocene, buvo šuns didumo eochipai (Eochippus). Jų priekinės galūnės buvo su keturiais pirštais, o užpakalinės – su trim pirštais. Vėliau išsivystė stambūs vienpirščiai dabartiniai arkliai (Equus). Arklių evoliucijos centras Šiaurės Amerika. Iš ten jie kelis kartus buvo pasklidę po Euraziją ir Afriką, o ledynmečio pradžioje buvo patekę ir į Pietų Ameriką. Istoriniais laikais arkliai išliko tik Eurazijoje ir Afrikoje.

Arklių genties rūšių ir porūšių klasifikacija

Arklių (Equidae) šeima (ir (Equus) gentis) skirstoma į keturias pogentes, kuriose iki šiol yra išlikusios 7 rūšys. Daugumoje rūšių yra išskiriami porūšiai. Išnykę porūšiai pažymėti kryželiu (†)

Arklių prijaukinimas

Pirmieji patikimi duomenys apie arklių prijaukinimą yra iš Ukrainos, kur žmonės prieš 6000 metų augino arklių ir raguočių bandas žolėtose stepėse. Tuo metu senovės Egipte ir Arabijoje buvo prijaukintas afrikinis asilas. Iš pradžių arkliais ir asilais nebuvo jodinėjama, bet jie buvo kinkomi į dvikinkius arba kovinius vežimus.
Pirmosios žinios apie arklių panaudojimą žmonijos karuose siekia III tūkstantmetį pr. m. e. pagal istorinius šaltinius, apie 2300 m. pr. m. e. Mesopotamijoje prijaukinti arkliai traukė kovinius vežimus. Vėliau nešė raitelį – atsirado pirmoji kavalerija.
Iki mūsų eros pradžios arklius – kaip traukiančiąją ir nešančiąją jėgą – kariniams tikslams pradėjo naudoti ir kitos tautos, kurių gyvenamos vietos sutapo su laukinių arklių arealais. Pirmykščių arklių ūgis neviršijo metro. Teigiama, jog būtent jų panaudojimas karuose, per tūkstantmečius privertė kai kurių veislių arklius išaugti iki dabartinių gabaritų. Iki Homero laikų jojimas asilais ir arkliais tapo įprastu keliavimo būdu, bet kovos vežimai tebebuvo naudojami karuose. Klasikiniu civilizacijos laikotarpiu senovės graikai ir romėnai statė specialias arenas ir tiesė kelius arklių lenktynėms, suteikdavusioms daug išgyvenimų miniai, stebinčiai varžybas, kuriose dalyvaudavo raiteliai, važnyčiotojai ir arkliai.
Mykolas Antanas Pacas

Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Lietuvos didžiojo raštininko Antano Mykolo Paco (apie 1722–1774) ir Terezės Barboros Radvilaitės (1714–1780) sūnus.
1783 metais Mykolas Pacas buvo paaukštintas į Lietuvos armijos generolus-majorus. Tais pat nešiojo Kauno ir Bortiansko seniūno titulą. Buvo renkamas pasiuntiniu (deputau) į seimus.
Nulio paklaida

Nulio paklaida – paklaida atsirandanti, kai prietaisas nerodo tikslaus nulio. Tokį prietaisą reikia sureguliuoti, kad rodytų nulį, arba įsidėmėti „nulio rodmenį“, kad vėliau matuojant būtų galima jį pridėti arba atimti.
Nulio paklaida yra sisteminė paklaida: jos negalima atsikratyti daug kartų matuojant tuo pačiu prietaisu ir skaičiuojant vidurkį. Matavimo prietaisai, kuriems gali būti būdinga nulio paklaida (elektriniai prietaisai, tikslios svarstyklės ir pan), neretai turi reguliatorius „tiksliam nuliui“ nustatyti.
Marijos radijas

Marijos radijas (it. Radio Maria ) – Lietuvoje transliuojama katalikiška nekomercinė nacionalinė radijo programa. Transliuotojas – VšĮ „Marijos radijas“, Romos Katalikų Bažnyčios doktrina besivadovaujančio tarptautinio radijo transliuotojo „Radio Maria“ padalinys. Pirmosios radijo laidos pradėtos transliuoti Kaune 2004 m. rugpjūčio 30 d., po mėnesio – Klaipėdoje ir Šiauliuose. Šiuo metu programa transliuojama šiais dažniais: 
Vilniuje – 93,1 MHz, 
Kaune – 95,7 MHz, 
Klaipėdoje – 106,0 MHz, 
Alytuje - 107,4 MHZ, 
Šiauliuose – 91,8 MHz,
Panevėžyje – 95,0 MHz,
Marijampolėje - 91,4 MHz,
Anykščiuose - 95,0 MHz, 
Biržuose – 98,2 MHz, 
Ignalinoje – 99,0 MHz, 
Jurbarke – 100,3 MHz, 
Nidoje – 92,1 MHz,
Raseiniuose – 105,2 MHz,
Skuode – 91,6 MHz,
Šilutėje – 96,9 MHz,
Telšiuose – 101,1 MHz,
Varėnoje – 100,3 MHz,
Visagine – 105,4 MHz,
Druskininkuose – 107,6 MHz,
Joniškyje – 94,8 MHz,
Laukuvoje – 106,7 MHz,
Mažeikiuose – 92,7 MHz,
Rokiškyje – 105,8 MHz,
Tauragėje – 92,3 MHz,
Utenoje – 97,7 MHz,
o taip pat internetu.
Marijos radijas neturi nei komercinių, nei politinių tikslų. Vienintelis Marijos radijo išlaikymo šaltinis - klausytojų aukos ir savanoriškas darbas. 
Idėją įsteigti tokio pobūdžio radijo stotį iškėlė Kauno Palemono parapijos klebonas tėvas Massimo Bianco. 2003 m. įkurta viešoji įstaiga „Marijos radijas“. Pasiruošimo darbams, kurie tęsėsi keturiolika mėnesių, vadovavo Kauno arkivyskupijos kunigas Petras Oskaras Volskis. 2010 m. šio radijo programų direktoriumi tapo dr. kun. Kęstutis Kėvalas. Nuo 2012 m. Marijos radijo programų direktoriumi dirbo kunigas Gintaras Blužas OFS. Vėliau - kunigas Povilas Narijauskas.  2019 05 28 Marijos radijo programų direktoriumi paskirtas kun. Saulius Bužauskas.
Radijo laidas veda savanoriai, programa transliuojama visą parą. Programos turinį sudaro tikėjimo, socialinės tematikos laidos, Šventojo Rašto skaitymai ir komentavimai, tiesioginės Šv. Mišių ir maldos transliacijos, informacija iš Vatikano ir Lietuvos katalikų bendruomenių, religinė muzika. Yra laidų skirtų jaunimui, vaikams, akademinei visuomenei.
Ludwig Boltzmann

Vaikystė ir išsimokslinimas

Bolcmanas gimė Vienoje, Austrijos imperijos sostinėje. Jo tėvas, Liudvigas Georgas Bolcmanas, buvo valstybinių mokesčių pareigūnas, o mama, Katerina Pauernfeind, kilusi iš Zalcburgo. Pirmąjį išsimokslinimą Bolcmanas gavo iš privataus mokytojo, savo tėvų namuose. Jis lankė aukštąją mokyklą Lince, aukštutinėje Austrijoje. Kai Bolcmanui buvo penkiolika, mirė jo tėvas.
Nuo 1863 m. Bolcmanas studijavo fiziką Vienos universitete. Daktaro laipsnį gavo 1866 m., o jo disertacija buvo apie dujų kinetinę teoriją. Gavęs šį laipsnį Bolcmanas dirbo asistentu dar 2 metus pas savo vadovą Džozefą Stefaną. Būtent Stefanas ir supažindino Bolcmaną su Džeimso Klarko Maksvelo darbu.

Akademinė karjera

1869 m., būdamas 25 metų, Bolcmanas dėka rekomendacinio Stefano laiško buvo paskirtas dirbti Graco universitete, jis tapo matematinės fizikos profesoriumi. 1869 m. jis praleido kelis mėnesius Heidelberge ir dirbo kartu su Robertu Bunsenu ir Leo Kionigsbergu, o 1971 m. jis buvo kartu su Gustavu Kirchofu ir Hermanu von Helmholcu Berlyne. 1873 m. Bolcmanas tapo Vienos universiteto matematikos profesoriumi ir ten liko iki 1867 m.

Žymiausi pasiekimai

Liudvigo Bolcmano veikaluose molekulinė kinetinė teorija pirmą kartą pateikta kaip logiškai darni, nuosekli fizikos teorija. L. Bolcmanas daug nuveikė plėtodamas ir populiarindamas Maksvelo elektromagnetinio lauko teoriją. Jis ryžtingai gynė molekulinį šiluminių reiškinių aiškinimą, kovojo su mokslininkais, neigusiais molekulių egzistavimą.

Antrasis dėsnis kaip netvarkos dėsnis

Idėja, kad antrasis termodinamikos dėsnis arba entropijos dėsnis yra netvarkos dėsnis kilo dėka Bolcmano.
Real Madrid Castilla CF

Istorija

1930 m. įkurtas mėgėjų klubas Agrupación Deportiva Plus Ultra, 1948 m. klubas pasirašė sutartį su Real Madrid, pagal šią sutartį „Plus Ultra“ gavo finansinę paramą iš „Real“, o „Real“ gavo pirmumo teisę perkant žaidėjus. 1952 m. klubas oficialiai tapo „Real“ dublerių komanda. 1972 m. klubas iširo ir jo vietą lygoje užėmė nauja dublerių komanda Castilla Club de Fútbol. 1991 m. Ispanijos futbolo federacijai uždraudus skirtingus pagrindinės ir rezervų komandų pavadinimus, klubas pervadintas į Real Madrid B, o 2004 m. pavadinimas pakeistas į Real Madrid Castilla.
Dapkiškės piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Gedikų piliakalnis 21 kmPavėžio piliakalnis 13 km
Padievaičio piliakalnis 13 km
Lileikėnų piliakalnis 4 km
Pakisio piliakalnis 3 kmRubinavo piliakalnis 10 kmŽakainių piliakalnis 21 kmIndijos piliakalnis 16 km
Kreivių piliakalnis 15 kmLazduonėnų piliakalnis 15 km
Akmeniškių piliakalnis 15 km
Juodžių piliakalnis 18 kmAukštupių piliakalnis 16 km
Kreivėnų piliakalnis 27 km
Būbliškės piliakalnis 32 kmSpraudaičių piliakalnis 4 km
Vilkų Lauko piliakalnis 4 km
Pagramančio piliakalnis 15 km
Naujininkų piliakalnis 15 km
Matiškių piliakalnis 18 km
Dapkiškių piliakalnis 22 km
Borisas Kustodijevas

Borisas Kustodijevas (rus. Бори́с Миха́йлович Кусто́диев, 1878–1927 m.) – XX a. pradžios Rusijos tapytojas, grafikas, iliustratorius, teatro dailininkas.

Biografija

Borisas Kustodijevas gimė 1878 m. kovo 7 d. Astrachanėje. Jo tėvas buvo filosofijos profesorius, kuris dėstė vietos seminarijoje ir greitu laiku mirė. 1893−96 m. B. Kustodijevas lankė seminariją ir privačias dailės pamokas pas Pavelą Vlasovą, kuris savo ruožtu buvo V. Perovo mokiniu. Po to persikėlė į Sankt Peterburgą, kur 1896−1903 m. mokėsi Imperatoriškojoje dailės akademijoje, nuo 1898 m. − I. Repino klasėje. Kai I. Repinas buvo užsakytas sukurti didelių matmenų oficialų valstybės tarybą vaizduojantį paveikslą, jis asistentu pasirinko B. Kustodijevą. Maždaug tuo metu dailininkas sukūrė vieno savo įkvėpėjų, I. Bilibino portretą. 1903 m. vedė Juliją Prošinskają. Baigęs akademiją aukso medaliu 1904 m. B. Kustodijevas lankėsi Prancūzijoje ir Ispanijoje, 1907 m. − Italijoje ir 1909 m.− Austrijoje ir Vokietijoje.
1905 m. B. Kustodijevas pradėjo kurti knygų iliustracijas ir tęsė tai iki gyvenimo pabaigos. Jis iliustravo žymių Rusijos klasikų N. Gogolio, M. Lermontovo, L. Tolstojaus knygas. 1909 m. priimtas į Imperatoriškąją dailės akademiją. Dėl stuburo tuberkuliozės ligos dailininkas apie metus laiko praleido Šveicarijoje. 1911 m. B. Kustodijevas tapo grupės „Meno pasaulis“ nariu. Jis buvo susipažinęs su impresionistine ir art nouveau daile. Jo paveikslai ryškių, šviesių ir kontrastuojančių spalvų, stilizuotų formų. 1911 m. jis įgyvendino teatro meninio apipavidalinimo projektą ir vėliau tęsė darbą teatre. 1916 m. dailininką pradėjo kamuoti paraplegija, jis daugiausiai laiko praleisdavo invalido krėsle, tačiau tai visai neatsispindi jo džiaugsminguose, vaikystės įspūdžių paveiksluose („Maslenica“, 1919). Po 1917 m. Spalio revoliucijos dailininkas nenutraukė aktyvios meninės veiklos, kūrė iliustracijas, bendradarbiavo žurnaluose, tapė ir dirbo teatro dailininku. 1923 m. jis įstojo į Revoliucinės Rusijos menininkų asociaciją. Borisas Kustodijevas mirė 1927 m. gegužės 28 d. Leningrade. Jo garsiausiu paveikslu įvardijama „Pirklio žmona“ (1918).
Audronė Varankevičienė

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, istorijos ir visuomenės mokslo mokytoja. Aukštadvario vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja ugdymui.
Liberalų ir centro sąjungos narė. 2004-2007 m. ir nuo 2007 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narė.
Trakų raj. švietimo tarybos pirmininkė, Trakų raj. jaunimo reikalų tarybos narė. Sutuoktinis Vidas, vaikas Vidas.
Ilyrai

Ilyrai (dar Ilirai) – senovės tauta, gyvenusi Ilyrijoje (vakarų Balkanuose, dabartinės Kroatijos, Serbijos, Bosnijos, Hercegovinos, Juodkalnijos, Albanijos teritorijoje), dalyje Panonijos ir greičiausiai rytinėje Italijoje.

Kultūra

Pagal savo materialinę kultūrą buvo artimi keltams (Halštato kultūra), todėl Antikoje juos neretai laikė tiesiog keltais. Šiuolaikinis mokslas tokią nuomonę paneigė.
Ilyrai labai artimai bendravo su už Adrijos jūros gyvenusiais mesapiais, tarp šių tautų yra daug panašumų materialinėje kultūroje (keramika, metalo gaminiai), taip pat apstu bendrų asmenvardžių.
Martišiūnai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 25 km 
Smilgiškis – 1,8 km
VABALNINKAS – 2,4 km
Remeikiai (Biržai) – 2,8 km
Ramongaliai – 1,3 km
Čypiškis – 2,3 km
Valdas Jatautis

Biografija

1951–1953 m. Studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete, 1953–1956 m. lietuvių filologiją Vilniaus pedagoginiame institute. 1953 m. baigė Lietuvos dramos teatro studiją, vadovas Aleksandras Kernagis.
1956 m. Respublikinių liaudies kūrybos namų dramos skyriaus metodininkas. 1956-1964 m. vaidino Panevėžio dramos teatre, 1964-1993 m. Panevėžio operetės liaudies teatro režisierius ir meno vadovas, pastatė spektaklių ir Panevėžio muzikiniame teatre, 1978-1986 m. Satyros liaudies teatro režisierius. Nuo 1998 m. Panevėžio muzikinio teatro meno vadovas. 1972–1978 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje dėstė raiškųjį skaitymą. Beveik du dešimtmečius režisavo miesto dainų šventes ir masinius renginius, respublikinių švenčių režisierius.
Panevėžio dramos teatro spektakliuose sukūrė 21 vaidmenį, premijuotas respublikiniuose teatrų festivaliuose. Nuo 1960 m. vaidino kine, filmavosi Lietuvos, Maskvos, Leningrado, Moldavijos, Baltarusijos kino studijose, telefilmuose. Kine ir televizijoje suvaidino 38 vaidmenis. 1990–1994 Panevėžio miesto Tarybos deputatas.
Graikija Eurovizijoje

Istorija

Po trisdešimt vienerių metų nuo jos debiuto, Graikija 2005 metais pirmą kartą laimi konkursą. Nugalėtoja tapo Helena Paparizou bei jos daina „My Number One“. 2005 metais surengtoje iškilmingoje programoje „Congratulations“, kuri buvo skirta konkurso 50-mečiui paminėti, daina „My Number One“ užėmė ketvirtą vietą visų laikų populiariausių Eurovizijos dainų sąraše.
Prieš Graikijos pergalę, aukščiausias rezultatas – trečiąją vietą pasiekė duetas Antique (Elena Paparizou buvo šio dueto narė), 2001 metais atlikę „Die for You“, ir Sakis Rouvas, dalyvavęs 2004 m. su daina „Shake It“.
2006 metais 51-asis Eurovizijos dainų konkursas vyko Atėnuose, Graikijoje, po Elenos Paparizou pergalės praėjusiais metais. Konkursą vedė populiarus dainininkas Sakis Rouvas ir laidų vedėja Maria Menounos. Graikijai atstovavo populiari Kipro-Graikijos dainininkė Anna Vissi.
Graikija yra sėkmingiausia šalis Eurovizijoje nuo pusfinalio įvedimo 2004 metais. Beveik visada šalis finale patenka į dešimtuką: 2004 m. trečia vieta, 2005 metais pirma vieta, devinta vieta 2006 metais, septintoji vieta 2007 m., trečia vieta 2008 m., septintoji vieta 2009 m., aštuntoji vieta 2010 metais, septintoji vieta 2011 m. Tačiau šis rekordas buvo sulaužytas 2012 metais, kai Eleftheria Eleftheriou finale užėmė tik 17 vietą su daina „Aphrodisiac“. Tačiau žiūrovų balsavimu, Eleftheria užėmė 9 vietą su 89 taškais. Graikijos sėkmė sugrįžo 2013 metais, kai daina „Alcohol Is Free“ užėmė 6 vietą.

Balsavimas

Graikija ypač pastaraisiais metais visada skiria dvylika taškų Kiprui ir visada gauna dvylika balų iš Kipro. Tai yra vienas iš daugelio pavyzdžių, kuris taip pat pasitaiko tarp Balkanų, Skandinavijos, posovietinėse ir Baltijos šalyse. Graikijos ir Kipro atveju dvylikos taškų keitimasis yra tikriausiai todėl, kad dauguma Kipro piliečių yra graikai, kurie kalba graikų kalba, o ir, be to, panašus kaimyninių šalių muzikinis skonis. Be to, Graikija ir Kipras turi tą pačią muzikos industriją. Daug ginčų sukėlė dviejų pusfinalių įvedimas 2008 m. konkurse, kuriame Kipras ir Graikija negalėjo balsuoti vienas už kitą.

Populiarumas konkurse

Iki 2001 m. Graikija buvo laikoma viena mažiausiai sėkmingų šalių konkurse, todėl Graikijos žmonių konkurso palūkanos buvo gana mažos. Nuo 2001 m. dueto Antique užimtos trečios vietos, šis konkursas išaugo į vieną populiariausių renginių Graikijoje maždaug penkis milijonus žiūrovų kiekvienais metais. Itin po didelių Graikijos valdžios lūkesčių jie ėmė keisti požiūrį kaip į „nacionalinis reikalą“, ir tai sukėlė skandalą. Graikijos žiūrovai tikisi, kad šalies dainininkai finale užims kažkurią iš Top 10 vietų, išskyrus vieną: 17 vieta – 2012 metais pirmą kartą finale nepavyko patekti į Top 10. 2013 m. Graikija vėl buvo tarp top 10 finalistų, užėmė 6 vietą. Iki šiol Graikija visus kartus iš pusfinalio pateko finalą nuo pusfinalių įvedimo 2004 m. Graikija yra viena sėkmingiausių dalyvaujančių šalių, nusileidžianti tik Rusijai, kuri nuo 2000 m. iki 2009 m. konkursų, turėjo viena pergalę ir tris trečiąsias vietas.