Dajai

Moterų apranga

Tradiciškai, dajų moterys vilkėdavo trumpas sukneles siauromis rankovėmis arba sarongus, kurie pabrėždavo smulkias, tačiau grakščias kūno formas bei perteikdavo unikalų moteriškumą ir elegantiškumą. Dajų moterų apranga, ypatingai Sišuangbannos regione, turtinga savo stilių įvairove. Apatiniai rūbai paprastai būna šviesių spalvų, pavyzdžiui, balti, šviesiai žali, žydri arba rožiniai. Ant viršaus dėvimi žemo liemens, siaurarankoviai marškiniai brangakmeniais puoštomis apykaklėmis, sagstomi priekyje nuo viršaus iki apačios einančia sagų eile arba dešinėje rūbo pusėje. Sijonas arba sarongas taip pat būna prigludęs prie kūno ir yra gana ilgas, kartais net siekiantis žemę. Dajų moterys ant juosmens dažnai ryši šilko juostas, o ilgus gražius plaukus surenka į grakštų kuodą, kurį viršugalvyje sutvirtina puošniomis šukelėmis. Jaunesnės dajų merginos plaukus puošia gėlėmis, o vyresnės moterys paprastai nėšioja bambukines skrybeles. Asmeninę moters papuošalų kolekciją sudaro sidabriniai auskarai, kaklo papuošalai, juostos rišamos per liemenį, apyrankės bei brangakmenių vainikėliai, kuriais puošiami į kuodą surišti plaukai. Kai kurios dajų moterys nešioja papuošalus pagamintus iš nefrito, agato bei spalvoto stiklo.

Vyrų apranga

Dajų vyrai vilki siaurų rankovių, trumpus, apykaklės neturinčius švarkus, kurie atsiveria per priekį arba dešiniame šone, panašiai kaip dajų moterų marškiniai, bei dėvi ilgas laisvas kelnes. Žiemą dajų vyrai ant pečių vietoje palto užsimeta apklotus. Šios gana paprastos aprangos papildymas yra ant galvos nešiojamas juodos, baltos arba mėlynos spalvos turbanas. Vyrų tarpe populiarios tatuiruotės. Kai berniukas sulaukia 11 ar 12 metų, tatuiruočių meistras kviečiamas ištatuiruoti berniuko liemenį bei galūnes gyvūnų, gėlių, geometriniais motyvais ar dajų rašmenimis.

Mityba

Pagrindinis dajų maisto produktas yra ryžiai. Dehong regione gyvenantys dajai labiau mėgsta laisvesnio grūdo ryžių rūšis, kurios verdančios nesulimpa (panašūs į ilgagrūdžius ryžius Europoje ir Amerikoje). Sišuangbannos regione, priešingai, dajai linkę rinktis glitnesnių, lipnesnių ryžių rūšis panašias į tas, kurias europiečiai ir amerikiečiai naudoja gamindami pudingus.
Dajai mėgsta kiaulieną, jautieną, antieną, vištieną ir žuvį, tačiau retai valgo avieną. Kai kuriuose regionuose taip pat populiari šuniena. Bendrai galima teigti, jog dajų virtuvėje vyrauja sūrūs ir/arba aštrūs patiekalai. Žinomiausių patiekalų sąraše yra kepta vištiena bei marinuota žuvis, taip pat marinuoti bambuko ūgliai, marinuotos pupelės bei marinuota mėsa, todėl nestebina ir dajų meilė raugintiems kopūstams. Dajai mėgsta ne tik žuvį, bet ir kitas jūros gerybes, pvz., krevetes, krabus, kiaukutinius vėžiagyvius. Šalia sūrių ir aštrių patiekalų, dajai mėgaujasi maistu, kurio skonis yra šiek tiek rūgštus, pvz., rūgštus moliūgas ir rūgštūs bambuko ūgliai. Šie daržovių patiekalai dajams įprasti taip, kaip mums obuolių pyragas.
Kadangi dajai gyvena karštuose ir drėgnuose regionuose, kuriuose apstu didelių vabzdžių, jų valgiaraštyje daug šio gausaus proteinų šaltinio. Taigi, patiekalai ir užkandžiai gaminami iš vabzdžių sudaro didelę dajų dietos dalį ir praturtina ją ypatingais skoniais. Dajai valgo ne tik cikadas, bambukų kirminus ar daugybę voragyvių rūšių, bet ir dar egzotiškesnį maistą, pvz., laukinius vėžlius ar didžiųjų skruzdėlių kiaušinėlius. Kiti dajams būdingi valgiai yra, pavyzdžiui, saulėje džiovinta kiauliena, taip pat saulėje džiovintas ungurys bei sūdyti kiaušiniai. Ši tauta mėgsta dalinai fermentuotą, dažniausiai naminės gamybos vyną. Nors regionas (Junanis) garsėja arbata, dajai labiau mėgsta tas arbatos rūšis, kurių lapeliai dideli ir ne itin kvapnūs.

Architektūra

Dajų statyba, išskyrus šventyklų architektūrą, kurios normas diktavo Budizmo standartai, tai liaudies arba kitaip sakant žmonių architektūra, prie kurios neprisidėję jokie profesionalūs architektai.
Labiausiai paplitusi statybinė medžiaga yra bambukas, o pats tipiško dajų namo statybos stilius vadinamas „Gan Lan“. Namų kolonos, sijos, ilginiai, gegnės ir sienos yra bambukinės, taip pat kaip ir vartai vedantys į namus. Žolė arba šiaudai, kurie sudaro dajų namo stogą, yra surinkti į kuokštus ar ryšulius ir sutvirtinti gana lanksčiomis bambukų šakelėmis. Kai kuriuose regionuose stogai būna padaromi iš bambuko kamienų perpjautų perpus ir sutvirtintų taip, jog gaunama vientisa stogo danga. Akivaizdu, jog tos namo dalys, kurios turi būti pačios tvirčiausios, kad atlaikytų didžiausią apkrovą, statomos iš patvariausių bambuko velenų, o plonesnis bambukas naudojamas sienoms, stogui bei pagrindinės grindų struktūros padengimui viršutiniu sluoksniu (jei tam tikslui nenaudojama mediena).
Tradicinis dajų namas yra dviejų aukštų, daugmaž kvadrato formos. Viršutiniame aukšte gyvena šeima, o žemutinis, kuris gali būti tik dalinai sutvirtintas sienomis, tačiau paprastai būna suskirstytas į daugiau negu vieną patalpą, atlieka sandėlio ar gyvulių pastogės funkciją. Gyvenamojoje namo dalyje, išskyrus miegojimui skirtas patalpas, yra taip pat darbo kambarys, valgomasis bei svetainė, kurioje priimami svečiai. Paprastai būna ir terasa, kurioje skalbiami drabužiai bei laikomos vandens atsargos. Gyvenamoji erdvė viršutinėje namo dalyje naudinga tuo, jog taip lengviau išvengti pavojaus gyvybei bei turtui potvynių metu, o kadangi patalpos yra aukštai virš žemės, čia nesikaupia drėgmė, grindys nesutraukia šalčio, taip pat čia nepatenka daugelis vabzdžių, ypač uodų.

Dajų kultūrinis identitetas

Dajų kultūra vadinama Bai Yue kultūra arba tiesiog Bai Ye tam, kad atskirti ją nuo senosios antropologinės Bai liaudies kultūros. Dajai turi savo kalendorių, rašto sistemą, naudojamą saulės ir mėnulio užtemimų prognozavimui bei istorinius dokumentus, kurie apima literatūros darbus poezija ir pasakėčiomis pradedant, o senovinėmis istorijomis ir legendomis baigiant.

Bei Ye kultūra

Bai Ye kultūra yra bendrinis terminas, kuriuo apibūdinama dajų socialinė bei kultūrinė istorija. Bai Ye kultūrinis palikimas ir tradicijos apima net ir originalius raštus išraižytus ant pattra medžių lapų (tropinis medis įprastas dajų gyvenamiems regionams), dajų raštus perkeltus į medvilnės popierių bei „dainų“ (arba „giesmių“) knygas, taip pat tradicijas perduodamasiš kartos į kartą, kurios kiekvieną dajų žmogų padaro gyvu tradicijų nešiotoju. Bei Ye kultūra išgarsėjo ypatingai dėl raštų išraižytų ant minėtų pattra medžio lapų.
Nors dajai gyvena keliose skirtingose valstybėse, kurios kai kuriais atvejais viena nuo kitos ženkliai nutolusios, Kinijos dajai, Laoso lao, Myanmaro šanai bei Tailando tajai turi bendras etnines šaknis ir juos visus vienija ta pati Pietryčių Azijai būdinga Bai Ye kultūra.

Kultūra ir papročiai

Dajai ypatingi savo šokiais, tarp kurių patys žinomiausi yra Povo, Liūto bei Būgno šokiai. Svarbiausias muzikinis instrumentas naudojamas dajų šokiuose yra taip vadinamas dramblio pėdos būgnas, kurį mušti gali bet kokio amžiaus žmonės, nuo mažo vaiko iki senolio.
Būgnas paprastai būna ilgas, pagamintas iš išskobto rąsto, aptraukto pitono oda. Šiuo metu tam naudojama avies oda, nes kitokiu atveju pitonai greitai atsirastų nykstančių gyvūnų sąraše. Būgnas dažomas įvairiomis spalvomis, pagražinamas povo, dajų kultūroje laimę nešančio paukščio (iš čia ir kilo šokio pavadinimas), plunksnomis. Didžiulis kaspinas pritvirtintas prie būgno atlieka diržo funkciją tam, kad šokėjas galėtų tą būgną nešioti atlikdamas šokį. Šokėjas, persimetęs būgną per kairįjį petį, muša jį pagrindinai dešiniąja ranka, o kairiąja ranka prilaiko būgną, kad šis tvirtai laikytųsi šokio metu.
Kalbant apie pačio būgno kilmę, legenda byloja, jog senais laikais dajų žemes dažnai apsemdavo potvyniai. Žmonės sužinojo, jog viskas kaltas piktas drakonas. Vienas narsus dajų jaunuolis, palaikomas kaimo gyventojų, sugebėjo nužudyti siaubūną, o ta proga surengtoms iškilmėms pagamintas specialus būgnas buvo aptrauktas būtent nukauto drakono oda.

Povo šokis

Povo šokis yra pats žinomiausias dajų etninės grupės tradicinis šokis. Pasak legendos, prieš daugiau negu tūkstantį metų, Džaomali Jiešu (kin. Zhaomali Jieshu), dajų vadas, išmoko šokti šį šokį, mėgdžiodamas grakščius povo judesius. Vėliau gyvenančios kartos neužmiršo šios tradicijos, šokis vystėsi, keitėsi, kol pagaliau tapo dabartiniu povo šokiu.
Dajai „Šventąjį Paukštį“ povą laiko laimės ir palankumo simboliu, todėl povas dažnai minimas liaudies legendose. Povo šokis yra būtina kiekvienos dajų šventės dalis. Šokio tvarka yra griežta ir pastovi. Iš pradžių, povas palieka lizdą ir besižvalgydamas aplinkui, atlieka lengvus šokio judesius. Po to, geria vandenį ir ieško maisto, kol pabaigoje maudosi fontane, krato nuo kūno vandens lašus, skleidžia nuostabias plunksmas ir pakelia sparnus skrydžiui.
Povo šokį galite išvysti, paspaudę šią nuorodą: http://www.youtube.com/watch?v=xDxkw3FGlUw&feature=related
Grakštūs ir elegantiški šokio judesiai bei pozos jungia dajų išmintį ir jų meninį skonį. Povo šokis buvo pripažintas kaip aukščiausio kultūrinio identiteto lygis tarp visų tautinių mažumų šokių. 2006 m. Būtent dajų povo šokis buvo įtrauktas į nematerialaus kultūros paveldo sąrašą.

Tikėjimas

Dauguma dajų tiki hinajana, viena pagrindinių budizmo krypčių. Regione yra daugybė budistinių šventyklų, o ypatingai Sišuangbannoje populiaru siųsti jaunus vaikinus į šventyklas, kur jie studijuoja budistinius raštus. Nors dauguma šių jaunuolių vėliau sugrįžta prie paprasto, pasaulietinio gyvenimo, vis tik kai kurie tampa vienuoliais.