google/wiki40b huggingface dataset:
Manvydas Vitkūnas

Biografija

1994–1995 m. – Musninkų vidurinės mokyklos jaunųjų geografų būrelio vadovas. 1995 m. baigė Musninkų vidurinę mokyklą. 1995-2001 m. studijavo archeologiją Vilniaus universiteto Istorijos fakultete (1999 m. baigė bakalauro, 2001 m. - magistro studijas). 2006 m. Vilniaus universitete apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertacija tema „Kasdienis gyvenimas Pietryčių Lietuvoje XIII–XIV a. (archeologijos šaltinių duomenimis)“. 1997–1999 m. – žurnalo „Karys“ korespondentas. 1998–2001 m. – Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos muziejaus vedėjas. 2001–2002 m. dirbo Antrajame operatyvinių tarnybų departamente prie Krašto apsaugos ministerijos. 2003–2009 m. – UAB „Valstiečių laikraštis“ specialusis korespondentas. 2007–2010 m. – žurnalo „Kardas“ vyr. korespondentas. 2009–2012 m. buvo Vilniaus pedagoginio universiteto Istorijos fakulteto Baltų proistorės katedros lektorius (nuo 2011 m. docentas). Nuo 2009 m. – Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos Karo mokslų instituto Karo istorijos centro vyresnysis mokslo darbuotojas. Užsiima baltų genčių ir viduramžių Lietuvos karo istorijos tyrimais, dėsto kariūnams kursą „Karo meno istorija“. Moksliniai interesai – viduramžių archeologija, karo archeologija, Lietuvos ir visuotinė karo istorija, kasdienis gyvenimas viduramžių Lietuvoje. Atlieka archeologinius tyrinėjimus. Paskelbė keliasdešimt mokslinių, mokslinių informacinių ir daugiau nei šimtą mokslo populiarinimo straipsnių. Bendradarbiauja su žurnalais „Karys“, „Kardas“, „Kariūnas“, „Savaitė“, leidykla „Versmė“. Dalyvauja eksperimentinės archeologijos ir gyvosios istorijos veikloje – festivalyje „Gyvosios archeologijos dienos Kernavėje“ bei „Baltramiejaus mugėje“ Vilniuje. Lietuvos karo istorijos draugijos ir Lietuvos archeologijos draugijos narys, Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos žurnalo „Kariūnas“ redakcinės kolegijos narys.
Katinavos piliakalnis

Katinavos piliakalnis – prūsų piliakalnis prie Katinavos kaimo (Stalupėnų apskritis, dab. Zavety, Kaliningrado sritis).

Piliakalnis

Katinavos piliakalnis yra kaimo šiaurės vakarų dalyje, prie kapinių ir buvusio tvenkinio. Vietovė 1539 m. vadinta vok. Cathenaw. Piliakalnį, dar vadinamą Aukštuoju, iš šiaurės rytų supo tvenkinys. Šlaitai iš trijų pusių statūs, šiaurės vakarų pusėje nuolaidūs. Aikštelė ovali, 45 x 40 m dydžio. Jos pakraščiuose išlikę žemi pylimai, šiaurės vakarų pusės pylimas yra 5 m aukščio, už jo buvo griovys, išliko jo žymių. Aikštelėje išliko 0,5 m storio kultūrinis sluoksnis, rasta lipdytos keramikos ir apdegusių akmenų.

Istorija

Manoma, kad ant stovėjo nadruvių Cattotven pilis. Kai kurie tyrinėtojai su ja sieja istorijos šaltinių minimą Otholien, arba Otholichien (Aukštuolyčių), pilį, kurią 1274 m. sugriovė Vokiečių ordinas. Apie piliakalnį užrašyta padavimų, pasakojančių ant jo buvus pagonišką šventyklą.
2018 m. Rusijos prezidento rinkimai

2018 m. Rusijos prezidento rinkimai vyko 2018 m. kovo 18 d. Tai buvo septintieji Rusijos prezidento rinkimai. Juose nugalėjo Vladimiras Putinas, šalies vadovu tapęs ketvirtą kartą.
V. Putinas gavo 76,69 % rinkėjų balsų ir pagerino 2004 m. pasiektą rezultatą.
Antrąją vietą rinkimuose su 11,77 % balsų gavo Pavelas Grudininas, trečias su 5,65 % balsų Vladimiras Žirinovskis.
Rinkimuose nebuvo leista dalyvauti opozicijos atstovui Aleksėjui Navalnui dėl anksčiau gautų baudžiamųjų bausmių už korupciją. A. Navalno atstovai, palaikytojai ir tarptautiniai ekspertai teigia, kad šie kaltinimai buvo politiškai motyvuoti.
Rinkimuose pastebėta daug įvairių pažeidimų – buvo nufilmuota daug atvejų, kai rinkėjai ar rinkimų komisijų nariai į balsadėžes meta po kelis ar daugiau balsavimo biuletenių, taip pat pasitaikė daug atvejų, kai oficialiems stebėtojams nebuvo suteiktos galimybės stebėti rinkimų eigą, jie buvo išvaromi iš rinkimų apylinkių.

Reakcijos

„The Washington Post“ po rinkimų skelbė, kad rinkimuose „buvo daug pranešimų apie biuletenių klastojimą ir vertimą balsuoti“.
Opozicijos aktyvistas Garis Kasparovas teigė, kad „tai nėra rinkimai, o šarada. Vienintelis balsas, kuris yra jiems svarbus, tai balsas už Putiną“.
Rusijoje laikinai gyvenantis buvęs FTB darbuotojas Edvardas Snoudenas rinkimuose matytus pažeidimus vadino šalies gyventojų apgavyste ir jų ateities vagyste.
Su pergale šituose rinkimuose Vladimirą Putiną pasveikino daugelio pasaulio šalių lyderiai, tarp jų: Indijos ministras pirmininkas Narendra Modi, Kinijos prezidentas Xi Jinping, JAV prezidentas Donald Trump, Vokietijos kanclerė Angela Merkel, Prancūzijos prezidentas Emmanuel Macron, Japonijos ministras pirmininkas Shinzo Abe, Turkijos prezidentas Recep Tayyip Erdogan.
Veliuonos herbas

Aprašas

Žydrame lauke plaukiantis auksinis karšis raudonais pelekais ir trimis aukštyn kyšančiais sidabriniais dantimis.

Istorija

LDK laikais herbą patvirtinto Steponas Batoras.
1992 m. spalio 7 d. LR AT dekretu patvirtintas dabartinis herbas.
Lodzės Konstantynuvas

Istorija

Konstantynuvo kaimas šaltiniuose minimas nuo 1364 m. Išaugo XIX a.: 1821 m. įkurta gelumbės ir drobės fabrikų audėjų gyvenvietė. Miesto teisės suteiktos 1824 m. Per Pirmąjį pasaulinį karą miestas apgriautas.
Nintu

Nintu, Nintur – Deivė Motina šumerų mitologijoje. Tai ankstyva dievybė, minima jau Faros dievų sąraše. Buvo tapatinama su kitomis deivėmis, kaip antai An=A-num dievų sąraše Nintu prilyginama akadų Šasurum (=šag₄ -tùr – „Įsčių deivė“), vėliau neretai buvo tapatinama su Ninhursag (nuo Trečiosios Ūro dinastijos laikų). Vis dėlto, bent jau Ūre, dar buvo aukojama ir pačiai Nintu. Deivės epitetas – „visų mažųjų motina“ (šum. ama dumu dumu.ne). Nintu vardas reiškia „deivė, kuri gimdo“.
Ši deivė minima ir mituose – šumerų mite apie tvaną, pasakojime „Enkis ir pasaulio tvarka“. Pastarajame tekste sutinkami Nintu epitetai „toji, kuri nukerpa virkštelę“, „šalies pribuvėja“. Akadų Atrahasio mite teigiama, kad Nintu sukūrė žmoniją, sumaišydama molį su žuvusio dievo krauju.
Petras Kimbrys

Biografija

Gimė Telšiuose, mokytojų šeimoje.
1973 m. pradėjo bendradarbiauti su pogrindine katalikų spauda. 
Pirmasis krikščioniškosios kultūros žurnalo „Naujasis Židinys-Aidai“ vyriausiasis redaktorius suredagavo daugybę originalių ir verstinių biblistikos, teologijos, filosofijos, istorijos, dailėtyros ir grožinės literatūros veikalų, buvo Šventojo Rašto ekumeninio leidimo specialiuoju redaktoriumi.
Dirbdamas M. K. Čiurlionio muziejuje, P. Kimbrys parengė Mykolo Žilinsko kolekcijos katalogą, paskelbė straipsnių Lietuvos taikomosios dailės ir M. K. Čiurlionio kūrybos tematika.
Parašė filosofo Juozo Girniaus biografinę apybraižą „Kelionė ten ir atgal“ (1995 m.), parengęs „Biblijos vardų adaptavimo principus“ (kartu su kt., 1997 m.) ir sudaręs „Biblijos vardų žodyną“ (2000 m.).
2011 m. P. Kimbriui skirta Literatūros redaktoriaus premija, 2017 m. – Bronio Savukyno premija.
Europos pinigų sistema

Europos pinigų sistema (EPS) – Europos Bendrijos valstybių bendradarbiavimo valiutų politikos srityje forma.

Istorija

Nuo Europos pinigų sistemos iki Europos pinigų sąjungos
Europos pinigų sistemos istorija buvo įvairialypė. Susijungus Vokietijai ir Europoje atsinaujinus valiutos problemoms, 1992 m. EPS nebeliko Italijos liros ir Didžiosios Britanijos svaro. 1993 m. rugpjūčio mėn. EPS šalys nusprendė laikinai padidinti svyravimo ribą iki 15 %. Tuo tarpu, siekdamos užkirsti kelią dideliems valiutos kursų svyravimams ir valiutų devalvavimui konkurencingumui didinti, ES vyriausybės nusprendė intensyviau siekti sukurti visapusę pinigų sąjungą ir pradėti naudoti vieną valiutą.
1989 m. birželio mėn. Madride susitikusi Europos Vadovų Taryba priėmė ekonominės ir pinigų sąjungos. kūrimo trijų etapų planą. Šis planas buvo įtrauktas į 1991 m. gruodžio mėn. Europos Vadovų Tarybos pasirašytą Mastrichto sutartį dėl Europos Sąjungos.
Borisas Pugo

Biografija

Gimė latvių komunisto-pogrindininko, revoliucionieriaus, latvių raudonojo šaulio šeimoje. Rusiškai kalbėjo geriau, nei latviškai.
1960 m. baigė Rygos politechnikos institutą, dirbo inžinieriumi Rygos elektros mašinų gamykloje. 1961–1968 m. komjaunimo funkcionierius: gamyklos komjaunimo komiteto sekretorius, Rygos Proletarų rajono komiteto antrasis ir pirmasis sekretorius, VLKJS CK sektoriaus vedėjas. 1969–1970 m. Latvijos komjaunimo CK pirmasis sekretorius, 1970–1974 m. VLKJS CK sekretorius.
Nuo 1974 m. partinis funkcionierius: SSKP Rygos miesto komiteto skyriaus vedėjas, SSKP CK inspektorius. 1974–1975 m. Latvijos KP CK organizacinio-partinio darbo skyriaus vedėjas. 1975–1976 m. Rygos miesto komiteto pirmasis sekretorius.
1976 m. pradėjo dirbti KGB struktūrose, nuo 1977 m. KGB padalinio Latvijoje pirmininko pirmasis pavaduotojas, nuo 1980 m. pirmininkas. Turėjo generolo pulkininko karinį laipsnį. 1984–1988 m. Latvijos KP CK pirmasis sekretorius.
1988 m. pervestas į Maskvą, dirbo SSKP CK partinės kontrolės komiteto pirmininku. Buvo septintuoju istorijoje latviu – Politinio biuro nariu. Buvo laikomas vienu artimiausiu Michailo Gorbačiovo bendražygių. 1990 m. gruodžio 11 d. paskirtas SSRS Vidaus reikalų ministru. Rugpjūčio pučo metu – GKČP narys. Pučui žlugus, nelaukdamas suėmimo savo namuose nušovė žmoną ir nusišovė pats.
Dolgoprudnas

Istorija

XIX a. pab. – XX a. pr. dabartinio miesto vietoje pradėti statyti Maskvos aukštuomenės vasarnamiai, įrengta Dolgoprudnojės geležinkelio stotis (taip pavadinta pagal ilgą Vinogradovų dvaro kūdrą). 1932 m. įsteigta „Dirižablestroj“ gamykla, skirta dirižablių gamybai. Prie gamyklos ėmė steigtis gyvenvietė, kuriai 1935 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas ir Dirižablestrojaus (Дирижаблестрой) vardas. 1937 m. ji pervadinta į Dolgoprudną. Miestas nuo 1957 m.
Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresė

Biografija

Teresė gimė 1873 m. Alansono mieste Prancūzijoje laikrodininko Lui Marteno šeimoje. Šeima buvo labai religinga, ir nuo vaikystės Teresė ir jos trys seserys (kurios taip pat tapo vienuolėmis) perėmė tėvų tyrą tikėjimą.
Kai Teresei buvo ketveri metai, jos mama mirė nuo vėžio. Šeima persikėlė į Lizje. Kai Teresei buvo devyneri metai, ji labai susirgo ir atsidūrė ant mirties slenksčio. Po netikėto pasveikimo mergaitė galutinai nusprendė pašvęsti savo gyvenimą Dievui ir bažnyčiai karmelitų vienuolyne.
Kai Teresei buvo 15 m., 1889 m. ji pirmą kartą pabandė įstoti į vienuolyną, bet vyskupas jai atsakė, motyvuodamas tuo, kad ji per jauna. Nepadėjo ir kelionė į Romą pas popiežių Leoną XIII, bet vyskupas, įsitikinęs, kad Teresės noras nėra momentinis, pakeitė savo sprendimą, ir jos svajonė išsipildė – ji tapo karmelite. Tuo metu dvi jos seserys buvo vienuolės, po kurio laiko į vienuolyną įstojo dar viena sesuo ir jos pusseserė.
Po 7 metų Teresė susirgo tuberkulioze. 1897 m. rugsėjo 30 d. ji mirė būdama tik 24 metų, ir liko nutolusio vienuolyno nežinoma vienuolė. Paskutinius gyvenimo metus paskyrė autobiografinei knygai, kur aprašė savo gyvenimą ir samprotavo tikėjimo klausimais.

Po mirties

Praėjus metams po mirties, vienuolyno vyresnioji išleido Teresės autobiografiją, pavadintą „Vienos sielos istorija“ tik 2 tūkstančių tiražu. Bet netikėtai knyga tapo labai populiari, tiražai ėjo vienas po kito, vyskupai ir Prancūzijos didieji šventikai žavėjosi kartu su paprastais skaitytojais.
XX a. pradžioje „Vienos sielos istorija“ buvo išversta į daugelį Europos kalbų.
1907 m. popiežius Pijus X pirmą kartą išreiškė norą, kad Teresė būtu pagerbta. Vienoje iš privačių audencijų jis, žavėdamasis ateitimi, ją pavadino „mūsų amžiaus didžiausią šventąja“.
Šventoji Teresė iš Lizje 1923 m. balandžio 29 d. buvo beatifikuota ir 1925 m. gegužės 29 d. kanonizuota.
1929 m. atsižvelgus į vis didėjanti piligrimų skaičių prie šventosios kapo Lizje mieste buvo pastatyta Šv. Teresės bazilika.
1997 m. popiežius Jonas Paulius II Mažąją Teresę pavadino Bažnyčios mokytoja.
Lietuvoje yra kelios Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčios – Akmenynės, Gulbinėnų, Paveisininkų, Raudondvario ir Sangrūdos.
Dabar jos relikvijos (palaikai) vežiojami po visą pasaulį. 2007 m. gegužės 18 – liepos 1 dienomis relikvijos keliavo po Lietuvą.

Mažasis kelias

Šventosios Teresės pagrindinis supratimas ir svarstymas – „mažasis kelias“. Taip ji vadina šventumo pasiekimą, negalvojant padaryti didvyriškų veiksmų ar poelgių tikėjimo vardan.
Ji rašė: „Meilę galima įrodyti veiksmais, o kaip aš galiu išreikšti savo meilę? Aš negaliu padaryti didelių žygdarbių. Vienintelis būdas įrodyti savo meilę – mėtyti gėles, ir tos gėlės bus kiekvienas mano žvilgsnis, žodis ir visi mano išoriniai nepastebimi poelgiai, kuriuos aš darysiu dėl meilės“.
Dažnai Teresės „Mažąjį kelią“ kaltina per dideliu sentimentalumu ir vaikišku dvasingumu, į ką Teresės šalininkai atsako, kad ji siekė sukurti dvasinio gyvenimo kelią, kuris būtu suprantamas ir įmanomas įgyvendinti visiems, kurie nori ją sekti, nepriklausomai nuo jų išsimokslinimo.
Panevėžio suaugusiųjų mokymo centras

Istorija

Panevėžio žydų gimnazijos pastatas statytas 1900 m. Priklausė miesto žydų bendruomenei, tai liudija ir virš įėjimo išmūryta šešiakampė žvaigždė, kurią bandyta išdaužyti, užtinkuoti. Pastatas dviejų aukštų su mansarda, mūrytas iš gelsvų plytų. Gimnazija veikė iki 1941 m. Karo metais pastate veikė lietuvių gimnazija.
1947 m. liepos 30 d. Vykdomojo komiteto sprendimu pastatas perduotas rusų gimnazijai. 1960 m. rusų vidurinei mokyklai pastatytas naujas pastatas, buvusiame įkelta vakarinė mokykla. Vėliau pastatas perėjo karinio štabo žinion. 1993 m. rugsėjo 1 d. įsteigtas Panevėžio suaugusiųjų mokymo centras. 2008 m. centras persikraustė į buvusį „Gabijos“ pagrindinės mokyklos pastatą Šiaulių g. 60.
Kolka

Istorija

Kolka – senas Kuršo lyvių kaimas. Pirmosios žinios apie Kolkos ragą (Tumisnis) siekia vikingų laikus (VIII a. – XI a.), yra išlikęs užrašas runomis Mervalos akmenyje. Kai kurių istorikų manymu, apytiksliai 1050 m. po danų įsiveržimo į Kuršą, vienas iš katalikų misionierių sausumos rage pastatė bažnyčią. Po 1161 m. karalius Abelis Danijos Lundo bažnyčios kanauninką Ernemordą paskyrė Kuršo vyskupu. Iki XIII a. Ruojos apylinkės įėjo į lyvių gyvenamą Vanemos žemę. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą ji minima 1387 m. Rygos arkivyskupo pranešime kaip uostas ir prekybos centras, tuo metu drauge su Ruonių sala ji priklausė Rygos arkivyskupijos Dundagos parapijos valdoms. 1434 m. ši teritorija buvo prijungta prie Kuršo vyskupijos žemių.
1855 m., per Krymo karą, anglų karo laivas sunaikino Kolkos bažnyčią ir kaimą. 1864 m. Rusijos imperijos karinis laivynas Kolkoje pastatė švyturį. 1975 ir 1985 m. jis buvo renovuotas. Yra išlikę ir XIV a. senojo švyturio griuvėsiai. 1935 m. Kolkoje gyveno 343 žmonės.  1945 m. Kolka tapo  sodžiaus (vėliau – valsčiaus) centru. Kolka išaugo pokario metais, kai ji buvo žvejų kolūkio „Laisvasis žvejys” (latv. Brīvais zvejnieks) centru (1974 m. susijungė su Ruojos kolūkiu „Banga”).
Šioje gyvenvietėje 1995 m. buvo daugiausia lyvių visoje Lyvių pakrantėje: tais metais iš 186 Latvijos lyvių 53 gyveno Kolkoje.
Truchiljas (Hondūras)

Istorija

1502 m. rugpjūčio 14 d. savo ketvirtosios kelionės metu ties dabartiniu Truchilju išsilaipino Kristupas Kolumbas. Čia jis pirmą kartą pasiekė žemyną ir tą vietą pavadino Punta de Caxinas. 1524 m. čia fortą (Triunfo de la Cruz) įkūrė Kristobalis de Olidas. Laikui bėgant miestas tapo svarbiu aukso ir sidabro eksporto centru, bet buvo dažnai puolamas piratų. Truchiljas kurį laiką buvo kolonijos sostine, bet vėliau ši perkelta į Komajagvą.
Tamara Arnastauskienė

Biografija

1955 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1964 m. biologijos mokslų kandidatė.
1955–1958 m. Biržų ir Jurbarko mėsos kontrolės stočių vedėja. 1959–1993 m. dirbo zoologijos ir parazitologijos institute (nuo 1989 m. Ekologijos institutas).

Mokslinė veikla

Pirmą kartą Lietuvoje aprašė žemės ūkio gyvulių kokcidijų fauną – daugiau kaip 10 naujų rūšių, jų paplitimą įvairiose Lietuvos zonose. Parengė kokcidiozės profilaktikos ir kovos su ja būdų. Aprašė 3 naujas sarkosporidijų pogentes ir vieną naują rūšį. Jos vardu pavadinta viena Eimeria genties pirmuonių rūšis. Paskelbė daugiau kaip 220 mokslinių straipsnių.
Daniel Kajmakoski

Biografija

Daniel Kajmakoski gimė 1983 metų spalio 17 dieną Strugos mieste, pietų Makedonijoje. Kai jam buvo vos 7-eri metai, kartu su savo šeima persikėlė gyventi į Vieną, Austrijoje. Daniel turi du brolius – Dalibor ir Filip. 2009 metais pasirodė „Ohrid Fest“ festivalyje su daina „Nezhna ko princeza“, kurią parašė jis pats. Daniel taip pat dalyvavo Bulgarijos konkurse „Pej S’men.“ 2011 m. parašė kūrinį Karolinai Gočevai, pavadinimu „Ne se vrakaš“, kuris sulaukė sėkmės ne tik Makedonijoje, bet ir kitose Balkanų šalyse.
Atlikėjas ir dainų kūrėjas išgarsėjo sudalyvavęs 2013 metų pabaigoje–2014 metų pradžioje vykusiame „X Factor Adria“ projekte, kuris transliuojamas Bosnijoje ir Hercegovinoje, Juodkalnijoje, Makedonijoje ir Serbijoje. Dainininkas priklausė Željko Joksimovičiaus komandai ir kiekvieną kartą stebindavo mokytojus bei žiūrovus savo stipriu balsu ir pasirodymais.
2014 metais Daniel iškovojo pergalę „Skopje Fest“ konkurse ir atstovaus Makedonijai 2015 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Su daina „Lisja esenski“ D. Kajmakoski nacionalinės atrankos finalo metu surinko 10 balų iš tarptautinės komisijos ir 12 balų iš žiūrovų. „Eurovizijoje“ kūrinį atliko anglų kalba – „Autumn Leaves“ pavadinimu. Pusfinalyje jis užėmė 15 vietą ir į finalą nepateko.
2016 m. gegužės 22 d. laimėjo trečiąjį Tvoje lice zvuči poznato sezoną. Per projekto laikotarpį jam teko įkūnyti Zlataną Stipišičių-Gibonni, Bruno Mars, Tina Turner, Goraną Bregovičių, Karoliną Gočevą, Rammstein, Justin Bieber, Prince.
Deltuvos herbas

Aprašas

Raudoname lauke iš dešinės kaspiniškai išdėstytos trys sidabrinės barzdinių kirvių galvos.

Istorija

Herbas patvirtintas LR prezidentės dekretu.
Apetitas

Apetito reguliavimas

Apetitą mažina nereguliarus maitinimasis, infekcinės ligos, neskanus maistas, stiprios neigiamos emocijos ir kt. (anoreksija). Priešingai, skanus maistas, malonūs kvapai, gražiai serviruotas stalas didina apetitą ir norą valgyti.
Magrebo virtuvė

Ypatumai

Magrebo virtuvė kildinama iš vietinės berberų virtuvės, kuri čia egzistavo nuo seniausių laikų. Kuskusas ir tadžinai yra vietinis berberiškas išradimas. Dar prieš mūsų erą vietos virtuvę per finikiečius ir romėnus paveikė kitos viduržemio jūros šalys. Nuo VII a. Magrebo šalis įjungus į Kalifatą, virtuvę veikė islamo tradicijos.

Produktai

Magrebo virtuvėje svarbiausias javas yra kviečiai. Nors paplitusios keletas duonos rūšių (pvz., ksra, matula, ferrah, baghrir), bet svarbiausias angliavandenių ir ląstelienos šaltinis yra kuskusas (كسكس) – stambios biriai virtos kvietinės kruopos, neretai maišomos su džiovintais vaisiais ir riešutais.
Dėl vietos gamtos sąlygų, kaip ir kitose Viduržemio jūros tautose yra palitęs alyvų aliejus. Virtuvėje naudojama daug ankštinių, riešutų, džiovintų vaisių. Taip pat daugybė šviežių daržovių, iš kurių gaminamos salotos.
Labiausiai naudojami prieskoniai yra cinamonas, kmynas (kamoun), dažinė ciberžolė (karkoum), imbieras (skingbir), juodasis pipiras (el bsar), anyžius, kalendra (kasbour), šafranas (zaafrane beldi), mėta. Iš įvairių jų mišinių gaminami padažai.
Visame regione paplitęs šermula padažas, kuriuo uždaromos salotos, kuris naudojamas kaip pagardas prie kitų patiekalų. Kitas svarbus padažas yra harisa iš raudonųjų pipirų.

Indai

Magrebe naudojama daug specifinių indų rūšių, be kurių gana sudėtinga paruošti autentišką maistą. Svarbiausios jų formos yra: kuskuso puodas quadra wa alkaskas, taip pat puodai ghorbal, chtato, keptuvė maqla. Atskirose vietovėse paplitę dar įdomesnės indų rūšys, kaip kad tadžinas ar tangija, naudojami gaminti to paties pavadinimo patiekalams.

Patiekalai

Magrebe gaminami vietinės kebabo atmainos, bet daugiau paplitę įvairūs troškiniai, kuomet mėsa (paukštiena, aviena) ir daržovės troškinami su padažu ir daugybe prieskonių. Šie troškiniai patiekiami prie kuskuso ar duonos. Labai savita troškinių rūšis yra marokietiški tadžinai (طاجين), gaminami to paties pavadinimo moliniame troškintuve, kuris pasižymi piltuvėlio formos dangčiu.
Magrebo virtuvė, kaip ir visos islamo virtuvės, pasižymi ypač gausiais saldžiaisiais patiekalais. Dažniausiai vietos saldumynai gaminami iš kvietinės tešlos, kuri verdama riebaluose, o vėliau mirkoma meduje ar cukraus sirupe (pvz., spurgos sfenj, zlebia, sužadėtinės piršteliai, gazelės ragai, warqa, briwat). Taip pat naudojama daug datulių.
Mėtų arbata, verdama iš žaliosios arbatos, mėtų ir daug cukraus, paplitusi visame Magrebe. Jos gėrimas Maroke išsivystė į labai savitą arbatos ceremoniją – Atai (اتاي), kuomet pilama iš specialaus arbatinuko ir 0,5 metro aukščio, kad susidarytų putos.
Iš gaiviųjų gėrimų labiausiai paplitęs vanduo, pienas ir vaisių sultys, neretai maišomos su apelsinų žiedų vandeniu.
Kraštas pasižymi ir alkoholiniais gėrimais, nors islamas juos draudžia: Alžyre buvo išrastas absentas, daug kur vartojamas figų likeris boura, palmių vynas lagmi, anyžinė degtinė. Kraštas labai tinkamas gaminti vynui.
Monkų apskritis

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinės apskrities žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. apskritis buvo prijungta prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 2011 m. lapkričio 11 d. pradėtas naudoti Monkų apskrities herbas.

Geležinkeliai

Per apskrities teritoriją eina geležinkelio linija: Balstogė – Monkos – Lukas
Gangningo greitojo čiuožimo stadionas

Istorija

2014 m. oficialiai pradėti arenos statybos darbai. 2017 m. sausį Gangningo greitojo čiuožimo stadionas atidarytas. Keturių aukštų pastate įrengtas standartinis dvigubas 400 m greitojo čiuožimo stadiono takelis ir 8 000 vietų žiūrovams.
2017 m. vasario 9-12 dienomis arenoje vyko pasaulio greitojo čiuožimo čempionatas.
Jonas Lelis

Biografija

Baigė Skaistgirių pradžios mokyklą, Panevėžio berniukų gimnaziją. 1933–1938 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo mediciną. 1938–1946 m. dirbo gydytoju Šakiuose, Panevėžyje, Akmenėje, Ylakiuose. 1944 m. Vie­ti­nės rink­ti­nės gydytojas. 1946–1956 m. dirbo Dermatologijos ir venerologijos institute Vilniuje: 1946–1948 m. mokslinis bendradarbis ir LSSR sveikatos apsaugos ministerijos vyr. inspektorius kovai su odos ir veneros ligomis, 1948–1956 m. instituto direktorius. 1948–1994 m. dar ir Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto dėstytojas; nuo 1966 m. profesorius. 1963 m. medicinos mokslų daktaras. 
Studijuodamas VDU, buvo aktyvus studentų medikų korporacijos „Fraternitas Lituanica“ narys, dalyvavo 1991 m. atkuriant šią korporaciją Kauno medicinos akademijoje.

Mokslinė veikla

1978–1981 m. ištyrė ir aprašė autosominiu recesyviuoju būdu paveldimą ligą – hipohidrozinę ektoderminę displaziją, vadinamąjį Lelio sindromą.  Paskelbė daugiau kaip 300 moks­lo ir moks­lo po­pu­lia­ri­ni­mo straips­nių, 10 mo­nog­ra­fi­jų iš der­ma­to­lo­gi­jos ir ve­ne­ro­lo­gi­jos, me­di­ci­nos is­to­ri­jos, svei­ka­tos ap­sau­gos ir me­di­ci­nos ge­ne­ti­kos. Parašė beletristikos knygų, biografinę apybraižą.
Diafragma

Funkcija

Diafragama labai svarbi kvėpavimo funkcijai. Jai susitraukiant, jos kupolas leidžiasi ir vyksta įkvėpimas. Iškvėpimo metu diafragma atsipalaiduojam, jos kupolą į ankstesnę padėtį grąžina pilvo preso slegiami pilvo organai. Nelabai stiprus diafragmos susitraukimas ir atsipalaidavimas sukelia ramų kvėpavimą. Stipresni diafragmos ir kitų šonkaulių keliamųjų raumenų susitraukimai pagilina įkvėpimą.