google/wiki40b huggingface dataset:
San Migelis (Azorai)

San Migelis (portug. São Miguel) − sala Atlanto vandenyne, Azorų salyne; priklauso Portugalijai. Administracinis centras − Ponta Delgada.
San Migelis yra didžiausia Azorų salyno sala. Salos plotas 759 km². Gyventojų − 140 000 (2003). Sala yra išilginės formos; jos ilgis 64 km, o plotis 8−14 km. Aukščiausias salos taškas − Piko da Varos kalnas (1105 m).
San Migelio sala dar vadinama „žaliąja sala“, nes turi gražų žaliuojančių miškų kraštovaizdį. Taip pat saloje yra keli įspūdingo grožio ežerai: Lagoa do Fogo, Lagoa das Sete Cidades, Lagoa de Santiago.
1427 m. San Migelio salą atrado Gonsalas Velju Kabralis (Gonçalo Velho Cabral).
San Migelio saloje yra tarptautinis oro uostas, kurį aptarnauja vietinė aviakompanija SATA.
Turistai San Migelyje gali panerti į terminių šaltinių vandenį, trykštantį iš pačių žemės gelmių. Arba paskanauti skanių patiekalų, iškeptų natūraliose požeminėse krosnyse.
Eduardas Čepulis

Eduardas Čepulis (1916 m. gegužės 16 d. Grand Rapidsas, Mičigano valstija, JAV – 1993 m. sausio 2 d. Klaipėda) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius.

Biografija

1921 m. su tėvais grįžo į Lietuvą. 1936–1938 m. lankė Klaipėdos dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Romualdas Juknevičius). 1941–1945 m. vaidino Šiaulių dramos teatre, 1946–1980 m. – vėl Klaipėdos dramos teatre. Sukūrė, daugiausia komedijose, raiškių charakterinių vaidmenų.
Rongerikas

Rongerikas (marš. Ron̄dik) arba Rongdrikas – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Raliko salų grandinės šiaurinėje dalyje. Atolas yra į rytus nuo Rongelapo atolo.
Atolas netaisyklingos formos. Koralinis rifas daugelyje vietų pertrūkęs, o vakaruose visai paniręs. Atolo žiedą sudaro 22 salelės, iš kurių didžiausios: Rongerikas, Enivetakas, Lotobakas, Bakas. Bendras sausumos plotas – 1,68 km². Lagūna užima 144 km².
1528 m. atolą pasiekė pirmasis vakarietis – ispanas Alvaras de Saavedra. Rongerike gyveno ~60–80 žmonių bendruomenė. 1946–1948 m. čia buvo evakuoti Bikinio atolo, kuriame JAV okupantai pradėjo branduolinius bandymus, gyventojai. Dėl skurdžių gyvenimo sąlygų jie vėliau perkelti į Kvadžaleiną, atolas tapo nebegyvenamas. 1954 m. atolas nukentėjo nuo radioaktyvios taršos.
1899 m. Vokietijos–Ispanijos sutartyje Rongerikas su keletu kitų Mikronezijos salų (Kapingamarangiu, Mapija ir Osea) liko nepaminėtos, todėl faktiškai turėtų būti pavaldžios Ispanijai.
Deveikių namas

Deveikių namas – namas Ukmergėje, centre, Vytauto g. 49, regioninės reikšmės architektūrinis, istorinis, memorialinis kultūros paveldo objektas, pastatytas 1912–1913 m. Įžymus tuo, kad tais metais, dar prie caro valdžios, pirmą kartą atgimstančios Lietuvos valstybės istorijoje pastato fasadas buvo papuoštas Vyčiu. Pastatas ukmergiškių nuo seno vadinamas Meškų namu, nes jį puošia meškų skulptūros. Statinys 2008 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 31081).

Istorija

Namą 1913 m. pasistatė Ukmergės verslininkai Kazimieras ir Teofilė Deveikiai. Caro policija norėjusi nuimti Vytį nuo pastato, bet savininkas apsigynęs, aiškindamas, kad tai esąs Šv. Jurgis. Name užaugo Deveikių duktė, visuomenės veikėja, teisės istorikė Jonė Deveikė (Deveikytė–Navakienė). Deveikiai čia gyveno iki Antrojo pasaulinio karo. Jo metu pastato vidus išdegė, tačiau išorinės sienos liko stovėti. Vytis sunaikintas 1940 m. Pačios J. Deveikės žodžiais, bolševikai jų namų Vytį iškapoję. Ilgainiui nebeliko ir meškų horeljefinių skulptūrų. Namas paverstas daugiabučiu – tokia jo paskirtis ir iki šiol.
1920–1931 m. šiame pastate veikė viena iš dviejų Lietuvoje buvusių lenkų gimnazijų – Ukmergės lenkų gimnazija.1932–1938 m. čia buvo dalis valstybinės lietuviškos gimnazijos patalpų, 1938 m. – amatų mokykla.
1999 m. buvo padarytos netikslios meškų skulptūrų kopijos (skulpt. M. Strioga). 2009 m. pastato fasadas buvo renovuotas, atkurtas Vytis, panaikinant vainiką imituojantį autentišką dekorą ir padarant arkinę nišą. 2009 m. Ukmergėje vykstant Baltijos kelio jubiliejui skirtiems renginiams, prie šio namo buvo pašventintas naujasis Vyčio bareljefas (atkūrė skulptorius Viktoras Žentelis) ir atidengta memorialinė lenta, kurioje suminėtos namo istorijos datos.

Architektūra

Pastato rizalitą puošia reljefinis lietuviškas Vytis. Kitas išskirtinis pastato elementas – cementinės meškų skulptūros, „pakabintos" ant šoninių rizalitų karnizų. Gatvės fasado tarplangiuose – piliastrai su stilizuotais kapiteliais, papuošti lapų girliandomis – festonais. Dekoratyviniai elementai su augaliniais motyvais panaudoti ir frize, taip pat įdubose tarp langų.
Fasadų architektūrinis sprendimas – vyraujanti istorizmo stilistika su modernizuoto neoklasicizmo ir moderno stilistiniais elementais. Tai vienintelis Ukmergėje secesinės architektūros stiliaus pastatas.
Brezentas

Brezentas – labai tankus, stiprus, vandeniui nelaidus audinys iš storų, dažniausiai suktų, siūlų. Audžiamas iš lino, puslinio, medvilnės, dabar dažniausiai iš sintetikos (ypač polietileno). Impregnuojamas vandeniui nelaidžiu baktericidiniu apretu. 
Tai labai plačiai statybose, karyboje, turistinėms reikmėms naudojama medžiaga, kadangi yra lengva, pigi, lengvai pergabenama. Iš brezento gaminamos palapinės, įvairios laikinos pastogės, kuprinės, įmautės, mašinų ir krovinių apdangalai, taip pat jis panaudojamas siuvant darbo drabužius, avalynę.
Žodis "brezentas" kilęs iš ol. presenning ("apvalkas").
Lošėjų miestas

Turinys

Profesionalus lošėjas Liukas Alteris savo pasirodymu nelegaliame kazino atkreipia į save Prezidentu vadinamo prie vežimėlio prikaustyto nusikaltėlių šulo, organizuojančio lošimus įvairiuose miestuose, dėmesį. Jam pasiūlomas geras atlyginimas ir darbas prie vieno iš stalų su tikslu apšvarinti visus čia besilankančius klientus. Liukui puikiai sekasi, Prezidentas juo patenkintas, tačiau kartą jis kazino pamato dailią moterį Mariją Luizą. Nors jis ir žino, kad tai Prezidento sūnaus Korado mergina, tai judviejų nesulaiko ir Liukas įgyja įtakingą priešą. Prezidentas, niekinantys sūnų dėl šio nesugebėjimo imtis šeimos verslo, konflikte palaiko Liuką, kuris meta Koradui iššūkį žaidžiant kortomis. Pastarasis, norėdamas išvengti pralaimėjimo, įsako savo žmonėms sužaloti Liuko rankas. Tuo metu Prezidentas sumoka Marijai Luizai didelę sumą pinigų, kad ši su Liuku išvažiuotų iš miesto.
Net ir sužalotas, Liukas laimi partiją ir sugeba pasprukti nuo persekiotojų. Jiedu su Marija Luiza išvyksta, tuo tarpu Korado nužudo tėvą ir mėgina perimti visą lošimo verslą. Autoritetą mėginant įtvirtinti jėga ir žmogžudystėmis, buvę tėvo kompanionai nusigręžia nuo jo ir imperija pradeda irti.
Praėjus kuriam laikui ir sugijus rankoms, Liukas vėl pradeda lošti ir vieną dieną sulaukia pasiūlymo išmėginti jėgas uždarame žaidime jachtoje, kurį, kaip paaiškėja, organizuoja Korado, vėl susekęs Liuko pėdsakus ir ketinantis galutinai juo atsikratyti. Jis specialiai pralaimi žaidimą ir skuba pas besilaukiančią Mariją Luizą. Jiems bėgant motociklu nuo persekiotojų, moteris sužeidžiama ir netenka kūdikio, tačiau tiek ji, tiek Liukas lieka gyvi...
Abu Huraira

Biografija

Abd al Šamsas ibn Sakhras gimė 599–603 m. laikotarpyje Bahoje (Jemenas). Jis buvo kilęs iš Dausių genties. Vaikystėje jis buvo pramintas Abu Huraira, kas reiškia „kačiukų tėvas“, dėl jo globotų kačių. Islamą priėmė atsivertus genties vadui Tufailui ibn Amrui. Jis lydėjo vadą į Meką susitikti su Mahometu ir ten vietoj pagoniško Abd al Šamso („saulės tarnas“) jam buvo suteikta islamiškas Abdur Rahmano („gailestingojo tarnas“) vardas. Po septynerių metų jis prisijungė prie musulmonų bendruomenės Medinoje, kur patyrė badą ir skurdą. Pasak tradicijos, jo motina įnirtingai priešinosi atsivertimui į islamą ir priėmė islamą tik tuomet, kai dėl jos atsivertimo pasimeldė Mahometas. Pasak tradicijos, Abu Huraira apie 2–3 metus mokė Medinos gyventojus islamo, pasakojo hadisus iš Mahometo gyvenimo. Jis dalyvavo musulmonų žygiuose, matė jų pradinę ekspansiją ir jau po Mahometo mirties dalyvavo Mutos mūšyje prieš bizantiečius bei Ridos karuose.
Pasak sunitų tradicijos, Abu Huraira turėjo fenomenalią atmintį. Esą tuometinis Medinos valdytojas Marvanas liepė surašyti jo hadisus viena tema sekretoriui ir po metų apsimetė, kad rankraščiai dingo. Abu Huraira iš naujo juos padiktavo esą nesuklydęs nei viena raide. Kalifas Umaras esą priešinosi Abu Hurairos hadisų skleidimui ir grasino jam ištrėmimu, nes baiminosi, kad jo hadisai gali būti maišomi su Korano tekstu. Umaro valdymo metu viešas hadisų citavimas buvo uždraustas. Buvo kitų islamo žinovų, kurie irgi abejojo Abu Hurairos autoritetu. Umaro valdymo metu jis kurį laiką buvo paskirtas Bahreino vietininku. Po to visą laiką gyveno ir mokė Medinoje. Valdant Omejadams kurį laiką buvo paskirtas Medinos vietininku. Jis mirė 681 m. Tikima jį esant palaidotą Al Baki kapinėse prie Pranašo mečetės Medinoje. Jis padiktavo ar jo autorystei priskiriami apie 5375 hadisai, daug daugiau nei kurio kito hadisų pasakotojo, dėl to jis ypač gerbiamas tarp praktikuojančių sunitų. Ne visi šiitai pripažįsta jo hadisų autentiškumą, bet tai greičiausiai įtakota bendro šiitų sahabų patirties atmetimo.
Vincas Paukštys

Biografija

1896 m. atvykęs uždarbiauti į Liepoją, dirbo darbininku uoste. Dalyvavo lietuvių socialdemokratų veikloje. 1905–1907 m. revoliucijos dalyvis. 1905 m. areštuotas, 8 mėn. kalintas Švenčionių ir Lukiškių kalėjimuose. Paleistas dirbo Liepojos jūreivystės mokykloje raštvedžiu, daugeliui persekiojamųjų už politinę veiklą padėjo įsigyti dokumentus ir išvykti į užsienį.
1906 m. buvo įstojęs į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją, ten pasirinko Paukščio slapyvardį, kuris vėliau tapo pavarde. Policijai susekus, 1908 m. suimtas, 8 mėn. kalintas Liepojos kalėjime, paleistas už užstatą, advokatui Augustinui Janulaičiui padedant, emigravo į Didžiąją Britaniją, dirbo laikraščio „Rankpelnis“ redakcijoje.
Nuo 1911 m. gyveno JAV, Bostone, 1911–1924 m. dirbo laikraščio „Keleivis“ redakcijoje. 1913 m. išrinktas Amerikos lietuvių socialistų sąjungos pirmininku. 1914 m. dirbo laikraščio „Laisvė“ redakcijoje Brukline, 1917–1929 m. – laikraščio vyr. redaktorius.
1919 m. – JAV komunistų partijos narys, vėliau – Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) narys. 1931–1936 m. dirbo Amerikos darbininkų literatūros draugijos iždininku.
Be žurnalistinio darbo, aktyviai reiškėsi teatro mėgėjų vaidinimuose. Parašė ir išvertė grožinės literatūros kūrinių.
Ylakių evangelikų baptistų bažnyčia

Istorija

Evangelikų baptistų bendruomenė Ylakiuose įkurta 1905 m. 2014 m. duomenimis, turėjo 20 narių.
Ylakiuose evangelikų liuteronų (vėliau baptistų) maldos namai buvo pastatyti 1897 m. Jų religinę bendruomenę sudarė daugiausia latviai. Ir dabar baptistų bažnyčia dažnai vadinama latvių bažnyčia. Dabartinė mūrinė (raudonų plytų) baptistų bažnyčia pastatyta 1931 m. (kitais duomenimis, apie 1932–1933 m.) Stripinių kaime, kuris vėliau susijungė su Ylakiais. Tarybiniais metais bažnyčia buvo aptinkuota baltai. 1999 m., padedant užsienio baptistų bendruomenėms, bažnyčios viduje padarytas remontas: įvestas elektrinis šildymas, sudėtos naujos grindys.
FK Mituva Jurbarkas

Istorija

Jurbarko futbolo komanda žinoma nuo 1950 m. Didžiąją dalį laiko komanda vadinta „Mituvos“ vardu ir žaidė II lygoje. 1989 m. netikėtai pateko į Lietuvos taurės pusfinalį, kur nusileido Tauragės „Taurui“. Atgavus Nepriklausomybę, komanda 1992 m. iškovojo bronzos medalius II lygos Pietų zonoje, bet vėliau tokių aukštumų nebepasiekė, o nuo 2010 m. žaidžia III lygoje.
Anatolijus Aleksandrovas

Anatolijus Aleksandrovas (rus. Анато́лий Петро́вич Алекса́ндров, 1903 m. vasario 13 d. Taraščios meste, Kijevo gubernijoje – 1994 m. vasario 3 d. Maskvoje) – tarybinis fizikas, TSRS Mokslų akademijos narys nuo 1953 m., TSRS Mokslų akademijos prezidentas (1975–1986 m.), triskart Socialistinio darbo didvyris (1954, 1960 ir 1973 m.), Lenino premijos (1959 m.), keturiskart Stalino premijos (1942, 1949, 1951 ir 1953 m.) laureatas. Vienas iš tarybinės atominės energetikos pradininkų. Svarbiausi A. Aleksandrovo moksliniai darbai buvo atominės fizikos, kietųjų kūnų fizikos ir polimerų fizikos srityje.
Rūta Bakševičienė

Rūta Bakševičienė (g. 1969 m. birželio 15 d.) – teisininkė, teisėtyrininkė teoretikė-sociologė, Vilniaus universiteto (VU) docentė.

Biografija

1994 m. baigė VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. 2003 m. kovo 28 d. apgynė disertaciją tema „Įstatymo efektyvumo sociologiniai aspektai (baudžiamųjų įstatymų tyrimo pagrindu)“, socialinių mokslų (teisės krypties) daktarė.
Nuo 1994 m. rugsėjo mėn. VU Teisės fakulteto Valstybės ir teisės teorijos ir istorijos katedros, nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. iki šiol – Viešosios teisės katedros asistentė, lektorė, docentė. Nuo 1995 m. spalio iki 1995 m. gruodžio mėn. Lietuvos Respublikos Seimo Sveikatos, socialinių reikalų ir darbo komiteto patarėja, nuo 1995 m. gruodžio mėn. LRS Valstybės ir teisės komiteto patarėja, nuo 1999 m. rugsėjo Vyriausiosios administracinių ginčų komisijos narė. Pretendentė į Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėjų vietą.
Išsiskyrusi. Turi dvi dukras.
Šalpirčiai

Istorija

Kaimo rytinėje dalyje buvusi senovės gyvenvietė. TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Bubių apylinkės Gilvyčių tarybiniam ūkiui. Į pietryčius nuo kaimo stūkso Girnikų piliakalnis.

Aplinkinės gyvenvietės

Gilvyčiai – 2,5 km
Gošteliškiai – 0,5 km
ŠIAULIAI – 21 km 
 Šemetiškiai – 2,5 km
BUBIAI – 9 km
 Bulėnai – 3,5 km
Trauleiniai – 3,5 km
Bunokiškė – 1,5 km
Pociškė – 2,5 km
Abies borisii-regis

Paplitimas

Natūraiai auga Balkanų pusiasalio pietryčiuose - tai daugiausiai Bulgarijoje, Makedonijoje, šiaurės Graikijoje, Serbijoje ir Albanijoje.

Augimvietės

Auga 700-1700 m aukščio kalnuotose altitudėse (Graikijoje iki 1800 m altitudėse), kur į metus iškrenta 1000 mm kritulių.

Abies borisii-regis matmenys

Užauga iki 40-50 m, retkarčiais iki 60 m. Jų kamienas gali siekti iki 1,5 ar dar rečiau iki 2 m skersmens. Aukščiausi Bulgarijoje šie medžiai auga Rilos nacionaliniame parke.

Morfologija

Tai su tiesiu kamienu, amžinai žaliuojantis spygliuotis pušūnų medis. Jo spygliukai viršutinėje pusėje blizgantys, tamsiai žali, apatinėje su dviem mėlynom - baltom juostelėm. 1,8-3,5 cm ilgio ir 2 mm pločio bei 0,5 mm storio. Kankorėžiai 10–21 cm ilgio ir 4 cm pločio su apie 150-200 ant jo augančių žvynelių. Kada subręsta, kankorėžiai desintegruojasi ir taip išlaisvina juose esančias sėkleles, kurios turi po du sparnelius.
Manoma kad Abies borisii-regis labai artima rūšis Europiniams, Kaukaziniams, Graikiniams kėniams rūšis. Kai kurie botanikai mano kad tai gali būti Europinio ir Graikinio kėnių hibridinė rūšis. Kiti botanikai mano kad tai Europinio kėnio porūšis Abies alba var. acutifolia arba kitaip Abies pardei.

Amžius

Gyvena iki 170 metų, nors kadangi šios rūšies medžio rėvių pavyzdžių surinkta nedaug, yra tikimybė kad išgyvena ir daugiau metų.
Bičiulis (Kelmė)

Bičiulis – Kelmės rajono laikraštis, einantis nuo 1948 m. gruodžio 5 d. Kelmėje, L. Giros g. 9.

Istorija

Iki 1953 m. vadinosi „Bolševikinis žodis“, nuo 1953 m. birželio – „Komunistinis žodis“, nuo 1988 m. – „Bičiulis“. Iki 1950 m. buvo Kelmės apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Kelmės rajono komiteto ir LDT leidinys, nuo 1990 m. – nepriklausomas rajono laikraštis. Steigėja Kelmės rajono savivaldybė, leidėja – UAB „Roseba“. 1948–1949 m. ėjo vieną-dukart, nuo 1950 m. – triskart, nuo 1990 m. – dukart per savaitę. Tiražas 1948 m. – 2150 egz., 1987 m. – 11 700 egz., 1997 m. – 5500 egz.
Žymesni žurnalistai: A. Bitvinskas, Bronislavas Klimašauskas, Vaclovas Paulauskas.
Šveicarijos herbas (Jonava)

Aprašas

Raudoname lauke sidabrinis graikiškasis kryžius, iš kiekvieno kryžiaus galo išaugę trys sidabriniai ąžuolo lapai.

Istorija

Svarstant galimus Šveicarijos herbo motyvus, bendruomenės atstovai į Lietuvos heraldikos komisijos posėdį atsivežę 1998 m. dailininko Jono Butkevičiaus sukurtą herbą, bet Lietuvos heraldikos komisija atkreipė dėmesį į tai, kad herbe vaizduotas šalmas yra kilmingųjų heraldikos atributas, nebūdingas miestų heraldikai, ir į tai, kad herbe negali būti tiek daug simbolių. Po Lietuvos heraldikos komisijos ir Šveicarijos atstovų diskusijų nuspręsta Šveicarijos herbo raudoname lauke panaudoti du ankstesniajame nepatvirtintame herbe įdėtus simbolius: sidabrinį kryžių, kuris yra aliuzija į Šveicarijos heraldiką ir kartu siejamas su Dumsių seniūnijos centro pavadinimu, bei iš jo galų išaugančius po tris ąžuolo lapus, simbolizuojančius garbę, tvirtybę ir ilgaamžiškumą. Šveicarijos herbo etaloną sukūrė dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Herbą 2011 m. spalio 10 d. dekretu 1K-836 patvirtino Lietuvos prezidentė.
Kalvystė

Istorija

Auksas buvo pirmasis metalas, su kuriuo susipažino žmonės, ir pradėjo apdirbinėti. Patys seniausi dirbiniai buvo rasti Egipte. Jie buvo pagaminti prieš 8 tūkstančius metų. Žmonija taip pat naudojo ir grynuoliuose randamą sidabrą, varį bei meteoritinę geležį. Visi šie metalai buvo apdirbinėjami šaltu būdu, naudojant akmens įrankius.
Tikrasis metalo amžius prasidėjo žmonijai išmokus metalus apdirbti termiškai. Patiems seniausiems geležies gaminiams yra apie 4000 metų. Metalų apdirbimas išsivystė įvairiose Žemės rutulio vietovėse nepriklausomai viena nuo kitos. Mažosios Azijos, Indijos bei pietų Europos regionuose metalo rūdų lydymas bei terminis apdorojimas atsirado beveik vienu metu, prieš 3000 metų. Europoje ir Tolimųjų Rytų šalyse metalo amžius atėjo vėliau, po 500 metų.
Kalviai visose šalyse buvo gerbiami žmonės, kai kuriose tautose prilyginami burtininkams. Ir nenuostabu: juk tarsi iš nieko – iš geležies rūdos, purvino, pilko akmens gabalo – sugebėdavo padaryti daug nuostabių daiktų.
Pastebėtina, kad daugelyje pasaulio religijų vieninteliu „dirbančiu“ dievu būdavo „dievas – kalvis“. Pas graikus – Hefaistas, pas romėnus – Vulkanas, slaviškų tautų religijose – Svarogas.
Daugiau kaip prieš 1500 metų Indijos meistrai pagamino 6,5 tonos svorio, 7,3 metro aukščio, 41,6 cm skersmens metalinę koloną, kuri šiuo metu stovi vienoje iš sostinės gatvių. Nustatyta, kad ją sudaro beveik gryna geležis (99,72 %) su nedidelėmis sieros, fosforo priemaišomis.
Lieknagala

Pavadinimo kilmė

Vietovardį sudaro du sandai – lieknas + -gala („kraštas, sritis, pakraštys“).

Aplinkinės gyvenvietės

Būginiai – 1 km
Juozas Jermalavičius

Biografija

1962 m. įstojo į TSKP. 1964 m. baigė Vilniaus universitetą, 1970 m. – Leningrado aukštąją partinę mokyklą. 1966–1968 m. buvo Jurbarko rajono laikraščio „Šviesa“ redaktoriumi. 1970 m. pradėjo dirbti Partijos istorijos institute prie LKP CK. 1971 m. jis apgynė disertaciją tema: „Komunistų partija Lietuva kova prieš politinę reakciją į šalį bažnyčioje per socializmo statybos laikotarpiu (1945–1952 m.). Daktaro disertacija tema: „Ateistinis darbas Tarybų Lietuvoje“ 1976 m. pradėjo dėstyti ateistinio auklėjimo, komunistinės ideologijos doktriną Vilniaus universitete, 1985 m. gavo docento laipsnį. 1983 m. tapo istorijos mokslų daktaru.
Žlugus tarybinei valdžiai Lietuvoje drauge su Mykolu Burokevičiumi 1991 m. sausį organizavo valstybinį perversmą. Jam nepavykus pasitraukė į Minską, tačiau 1994 m. sausio 15 d. buvo suimtas ir išduotas Lietuvai. 1999 m. rugpjūčio 23 d. už antivalstybinę veiklą nuteistas 8 metams nelaisvės. 2002 m. sausio 15 d. paleistas į laisvę ir netrukus išvyko į Rusiją.
Priemolis

Priemolis – gruntas, dirvožemis, nuosėdinė uoliena arba tiesiog nuosėdos, nuogulos sudarytos iš daugiausia molio dydžio dalelių ir aleurito, smėlio bei didesnių dydžių dalelių.
Termino „priemolis“ reikšmė – „artimas moliui“, todėl jis nustato, kad uoliena ar nuogula yra panaši į molį. Terminas ypatingai naudojamas kvartero geologijoje, pedologijoje, inžinerinėje geologijoje ir kt. Skirtingos mokslo šakos terminą interpretuoja savaip. Pavyzdžiui, kvartero geologijoje terminu „priemolis“ dažniausia taikomas glacigeninėms nuoguloms aprašyti. Inžinerinėje geologijoje bei geotechnikoje pagal Tarybų Sąjungos, o dabar Rusijos valstybinį standartą priemoliu vadinamas gruntas, sudarytas iš molio, dulkio ir smėlio dalelių, kurio plastingumo skaičius IP=7-17%. Lietuvoje perėmus Europos standartus inžinerinėje geologijoje ir geotechnikoje terminas „priemolis“ beveik nenaudojamas.

Panaudojimas

Kaip statybinė medžiaga naudojama, kai statybose reikalingas gruntas, užpildyti tuštumas, duobes, supilti pylimus ir pan. Kartais priemolis naudojamas kaip statybinė medžiaga statiniams.
Darsūniškio seniūnija

Darsūniškio seniūnija buvo LDK seniūnija.

Istorija

Minima nuo 1625 m. iki XVIII a. pabaigos.
Jevdokimovas (Irkutskas)

Lietuviai

1949 m. vasarą į Jevdokimovą iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 50 šeimų. Prieš tai jie 5 mėnesius gyveno barakuose miške Kandagaikoje, apie 10 km nuo Jevdokimovo. Dar apie 10 žmonių 1953 m. atkelta iš Tuluno. Tuo metu Jevdokimovą sudarė 3 to paties pavadinimo gyvenvietės; viena jų priklausė kolūkiui, dvi – Tuluno miškų kirtimo ir transportavimo ūkiui. Tremtiniai kirto mišką, krovė rąstus, gabeno juos prie upių, plukdė į Tuluną, tiesė geležinkelį. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti miško ruošos darbuose; apie 10 žmonių buvo įkalinti lageriuose. 1957–1959 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. Jiems išvykus Jevdokimovas labai sunyko. 1989–1990 m. kelių lietuvių palaikai parvežti į Lietuvą.
FK Rudar Probištip

Istorija

Klubo ištakos siekia 1947 m. Yra dalyvavę elito diviziono kovose, bet vėliau sekė kritimas į žemesnius divizionus.
Barbuda

Barbuda (angl. Barbuda) – sala Karibuose, Mažųjų Antilų salose, Antigvos ir Barbudos valstybės dalis (turi priklausomos teritorijos statusą). Plotas 160,6 km². Saloje gyvena 1325 gyventojai (2001 m.); gyventojų tankumas – 8,3 žm./km². Svarbiausia gyvenvietė – Kodringtonas.
Sala išsidėsčiusi į šiaurę nuo Antigvos, Pavėjinių salų centre. Salą taip pat supa Montserato, Gvadalupės, Nevio, Sent Kitso, Šv. Bartolomėjaus sala, Sen Marteno salos. Paviršius šiek tiek kalvotas, aukščiausia vieta – 38 m. Į Barbudą įsiterpusi Kodringtono lagūna. Salą dengia tropiniai miškai, pelkės. Klimatas tropinis, per metus mažai kinta. Vasaros gale neretai praūžia uraganai. Prie Kodringtono lagūnos yra fregatų perimvietės.

Istorija

Barbudoje indėnų sibonėjų gentys gyveno nuo 2400 m. pr. m. e. Vėliau juos išstūmė aravakai ir karibai. 1493 m. Barbudą atrado Kristupas Kolumbas. Pirmąsias gyvenvietes įkūrė ispanai ir prancūzai, bet 1666 m. juos išvijo anglai. 1685 m. salą pradėjo valdyti broliai Kodringtonai. Vyko keletas vergų sukilimų. Vergija Barbudoje panaikinta 1834 m.
Neumos

Neumos – simbolių raštas, skirtas teksto melodijai aprašyti.
Neumos yra pirmasis muzikinis raštas, atsiradęs maždaug VI a., ir naudotas Schola cantorum muzikos mokyklose bažnytinei (liturginei) muzikai mokytis. Skirtinguose Europos regionuose susiformavo skirtingi neumų raštai, kuriuos vėliau pakeitė kvadratinė notacija. Neumų privalumas buvo neumų simbolių gausa ir įvairovė, tačiau trūkumas – neapibrėžti intervalai. Žodis „neuma“ kilo iš graikiško žodžio „dvasia“. Neumos netinka aprašyti muzikai ar melodijai, kurioje nėra teksto.
Utenos Krašuonos progimnazija

Istorija

Utenos 7-oji vidurinė mokykla pastatyta 1990 m., pradėjo veikti 1991 m. kovo 1 d. 1992–1993 m. 47 klasėse mokėsi 1022 mokiniai, veikė 23 būreliai. 1994 m. mokykla pavadinta Krašuonos vidurine mokykla. 1995 m. mokėsi 948 mokiniai.
Aktyvėjo kultūrinis ir sportinis mokyklos gyvenimas, įkurtas mokyklos etnografinis muziejus (istorijos mokytojos Vanda Baranauskienė ir Lilija Jovarienė). 1996 m. sukurta mokyklos emblema. 1997 m. mokyklą baigė paskutinė 5-oji abiturientų laida. Nuo 1997 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Krašuonos pagrindinę mokyklą. 2009 m. pradėta mokyklos rekonstrukcija. Nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. progimnazija.
Karkarali

Istorija

Gyvenvietė susikūrė 1824 m. kaip kazokų stanica. 1868 m. Karkarali suteiktas miesto statusas.
Pardalotiniai

Klasifikacija

Šeima susideda iš keturių rūšių ir keleto porūšių, esančių vienoje gentyje Pardalotus. Anksčiau genčiai buvo priskiriama daugiau rūšių, kurios dabar išskirtos į atskirą Acanthizidae šeimą.
Šeimos klasifikacija kelis kartus keitėsi. Anksčiau buvo grupuojami kartu su žiedlesiniais. Genetiniai tyrimai pardė, kad šios grupės nėra artimai susijusios ir pardalotiniai yra artimesni Acanthizidae šeimai su kuria kartais jungiami į vieną šeimą. Be to, kai kurie pardalotinių porūšiai kartais laikomi atskiromis rūšimis.