google/wiki40b huggingface dataset:
Vilius Karalius (telefilmas)

„Vilius Karalius“ – 1988 m. kūrybiniame susivienijime Lietuvos telefilmas sukurtas trijų serijų filmas pagal I. Simonaitytės to paties pavadinimo romaną. Filmo trukmė – 255 min.
Video filmas „Vilius Karalius“ buvo pirmasis DVD kolekcijos „Lietuvių kino klasika“ (2008 m.) filmas.

Siužetas

Filmas sukurtas filmas pasakoja apie Mažosios Lietuvos kaimo gyvenimą XIX amžiaus pabaigoje – XX amžiaus pradžioje. Senasis Karalius prieš mirtį prisakė savo sūnums gyventi draugiškai ir neužmiršti lietuviškų šaknų. Tačiau Viliui Karaliui svarbiausia turtingai gyventi. Jis vedė gražuolę Grėtę, kuri labai norėjo būti turtinga ūkininkė. Tačiau greitai moteris suprato, kad turtai neneša laimės. Pasukęs šunkeliais, tragiškai savo gyvenimą baigia vyresnysis Karalius. Palūžta ir Grėtė. Tačiau šeimos gyvenimas nesibaigia. Viliaus ir Grėtės sūnų nepalauš gyvenimo audros.
Asklepijas

Lietuvių religijoje

XV. a. Jonas Dlugošas rašė, kad lietuviai iki priimdami krikštą garbino tuos pačius dievus kaip ir romėnai, taip pat ir dievą Eskulapą, kuris garbintas gyvatėse ir žalčiuose. Tačiau manoma, kad Dlugošas priėjęs išvadų pagal savo stebėjimus, o ši sąsaja atsiradusi lietuviškasias tradicijas lyginant su romėniškosiomis bei mėginat paaiškinti nesuprantamą žalčių kultą. Lietuvių mitologijoje žaltys su sveikata turi sąsajų, tačiau jos nėra esminės ir žaltys nelaikomas gydymo dievu. (Plačiau žr. Aušautas)
Petras Pavilonis

Biografija

1981 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje baigė žemės ūkio mechanizaciją.
1995–1997 m. Marijampolės rajono savivaldybės meras, VĮ Žemės ir kito nekilnojamojo turto kadastro ir registro Marijampolės filialo direktorius, 2004 m. VĮ Registrų centro Marijampolės filialo direktorius.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys, iki 2010 m. Marijampolės skyriaus pirmininkas.
1995-1997 m. ir 1997-2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys, 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Gintvilė, vaikai Aistė, Darius.
Dainos

Geografija

Vakaruose ribojasi su Daušiškiais, šiaurėje su Paitaičiais, vakaruose su Dainais, pietuose su Gytariais ir Pailiais.
1975 m. kaime buvo apie 250 gyventojų, tačiau statant Šiaulių miesto gyvenamuosius kvartalus, didžioji kaimo dalis buvo nugriauta, jo vietoje iškilo Dainų gyvenamasis rajonas.

Infrastruktūra

Kaimo pietiniu pakraščiu praeina senasis pašto traktas Ryga-Tilžė.

Aplinkinės gyvenvietės

Paitaičiai – 1,2 km
Žaliūkės – 2 km
Daušiškiai – 1 km
Dainai – 0,9 km
Pailiai – 1,3 km
Gytariai – 0,5 km
Krokero žemė

Krokero žemė – hipotetinė žemė Arkties vandenyne, esanti šiaurės vakaruose nuo Tomo Hubardo kyšulio. Žemės pavadinimą, 1906 m. ekspedicijos metu, suteikė Robertas Piris. Pagal Pirio matavimus žemė turėjo būti apie 200 km nuo jo, ties 83° šiaurės platumos ir 100° vakarų ilgumos. Piris ją pavadino mirusio Pirio Arkties klubo nario Džordžo Krokero garbei.
Šais laikais žinoma, kad šioje srityje nėra jokios žemės. Greičiausiai Piris matė Fata Morganą.
1913 m. Krokero žemę bandė atrasti Donaldas Baksteris Makmilanas. Ekspedicija buvo labai nenusisekusi ir nepavykusi. Laivo kapitonas nusigėrė ir užplukdė laivą ant seklumos. Ekspedicijos vadovas, eskimas, buvo tyčia nušautas neaiškiomis aplinkybėmis. Ekspedicija atsidūrė sunkioje padėtyje ir pagalbos laukė ketverius metus.
Krokero žemės egzistavimo teorija galutinai paneigta Makgregoro Arkties ekspedicijos metu, 1937–1938 m.
Nepaisant to, kad Krokero žemės egzistavimas paneigtas aeronuotraukomis, atsiranda pseudomokslinių organizacijų, kurios iki šiol spekuliuoja šiuo pavadinimu.
Olštynekas

Istorija

Miestą įkūrė Vokiečių ordino Ostrudos komtūras Giunteris fon Hohenšteinas kaip tvirtovę kovoms su prūsais. Pirmą kartą paminėtas 1351 m., o 1359 m. didysis Vokiečių ordino magistras Vinrichas Kniprodė jam suteikė miesto teises.
Miesto planas buvo tipiškas kitiems kryžiuočių įkurtiems miestams. Jo centre buvo didelė turgaus aikštė su bažnyčia ir rotuše, į kurią susibėgo dvi gatvės. Miestas buvo apsuptas 245 x 170 m mūrine 10 m aukščio siena, jame gyveno apie 450 daugiausia vokiečių atsikėlėlių.
Po 1410 m. Žalgirio mūšio miestelėnai pripažino Lenkijos karaliaus valdžią. Per Bado karą 1414 m. miestas nukentėjo nuo lenkų kariuomenės. 1520 m. per Riterių karą miestą užėmė lenkų kariuomenė, o Karūnos didysis etmonas Mikalojus Firlėjus patvirtino jam miesto teises. 1656 m. Olštyneką (mažąjį Olštyną) nusiaubė švedai ir totoriai. 1740 m. jame gyveno 728, o 1811 m. 778 gyventojai. 1764 m. Olštyneke gimė filologas Kristupas Celestinas Mrongovijus.
1888 m. nutiestas geležinkelis į Dzialdovą, o 1891 m. – į Ostrudą. 1927–1945 m. netoli miesto stovėjo didžiulis monumentas 1914 m. Tanenbergo mūšiui atminti, vadinamasis Hindenburgo mauzoliejus. Jame 1934 m. buvo palaidotas Vokietijos feldmaršalas ir Veimaro respublikos prezidentas Paulis fon Hindenburgas.
Miestas nukentėjo ir per abu pasaulinius karus. Nuo 1939 m. spalio iki 1945 m. jame veikė nacių koncentracijos stovykla Stalag I-B Hohenstein. 1945 m. miestą smarkiai sugriovė Raudonoji armija. Sudaužytas ir Hindenburgo mauzoliejus, jį mena tik prie miesto rotušės pastatyta liūto skulptūra. 1945 m. miestas atiteko Lenkijai, 1975–1998 m. priklausė Olštyno vaivadijai.

Transportas

Olštyneką kerta geležinkelis Olštynas – Dzialdovas, automobilių magistralė E77 Gdanskas – Elbingas – Olštynekas – Varšuva, kelias DK51 Olštynas – Bezledas ir DK58 Ščitnas – Ščučinas.

Turizmas

Olštyneke išlikusi XIV a. kryžiuočių pilis, apgriauta XVII a. ir atstatyta 1847–1849 m. steigiamai gimnazijai. Išlikę XV a. miesto sienos fragmentai, didelė dalis senojo miesto plano ir pastatų. Yra Varmijos ir Mozūrijos liaudies statybos muziejus.
Per Olštyneką praeina daug turistinių kelių, iš kurių pagrindinis – į Žalgirio mūšio lauką, kuriame kasmet rengiama mūšio inscenizacija. 2008 m. šventėje dalyvavo apie 4000 riterių ir jų padėjėjų, suvaidinusių Žalgirio mūšio eigą ir apie 200 000 žiūrovų.
Naujasis Sueco kanalas

Naujasis Sueco kanalas (arab. قناة السويس الجديدة, Kanāt El Sewēs El Gedīda) – 2015 m. pastatytas antrasis kanalas, padidinantis Sueco kanalo pralaidumą.
Naujasis projektas pridėjo 35 km ilgio laivybos juostą prie senojo 164 km ilgio kanalo. Tokiu būdu laivai gali judėti vienu metu abejomis kryptimis didžiąją dalį kanalo. Manoma, kad toks išplėtimas leis laivams savo eilės sulaukti ne per 11 val., kaip buvo iki 2015 m., o per 3 val. Taip pat kanalas gali aptarnauti 97 laivus per dieną (anksčiau buvo 49).
Statybų metu buvo susidurta su techniniais sunkumais, taip pat nuolat statomą kanalą užliedavo senojo kanalo vanduo. Tačiau projektą pavyko sėkmingai užbaigti 2015 m. liepą, o oficialus atidarymas įvyko 2015 m. rugpjūčio 6 d. Projektas buvo finansuojamas privačiomis ir viešosiomis lėšomis – egiptiečiai pirko investicinius sertifikatus.
Janina Ditauskienė

Biografija

1967 m. baigė Kauno politechnikos instituto Chemijos technologijos fakultetą. 1970 m. stažavo Bulgarijos paminklų apsaugos institute.
1968–1973 m. Lietuvos liaudies buities muziejaus restauravimo konservavimo dirbtuvių vedėja, nuo 1991 m. chemikė konservatorė, restauratorė. 1973–1990 m. Kauno restauravimo dirbtuvių technologė chemikė.
Dirbo spalvininkystės srityje, vadovavo daugelio tekstilės eksponatų, Žemaitijos regiono senovės audinių kopijų, medžiagų sodybų prižiūrėtojų reprezentaciniams kostiumams (dail. V. Miškinienė) audimo darbams. Vadovavo pagal pačios sukurtas technologijas konservuojant apie 10 000 metalinių, medinių ir tekstilės eksponatų. Su kitais užkonservavo 106 įrengtus Liaudies buities muziejaus pastatus.
Atlantic Records

Istorija

Kompaniją 1947 m. spalį įsteigė Ahmet Ertegün ir Herb Abramson. Per pirmuosius 20-čia gyvavimo metų „Atlantic Records“ užsitarnavo vienos svarbiausių JAV įrašų kompanijų vardą. Tuomet kompanija platino tokių afroamerikiečių atlikėjų, kaip Aretha Franklin, Ray Charles, Wilson Pickett, Sam and Dave, Ruth Brown ir Otis Redding įrašus, kuriamus džiazo, R&B ir soul stiliais.
1967 m. visas teises į „Atlantic Records“ įsigijo „Warner Bros.-Seven Arts“ (dab. „Warner Music Group“). Į leidžiamų įrašų asortimentą buvo įtraukta roko ir popmuzikos įrašų, sudainuotų tokių grupių, kaip antai Led Zeppelin ar Yes.
2004 m. „Atlantic Records“ ir jos seserinė kompanija „Elektra Records“ buvo sujungtos į vieną bendrą įmonę „Atlantic Records Group“.
Lietuvos darbininkas

Istorija

Leistas lietuvių ir lenkų („Robotnik litewski“) kalbomis. Pirmą numerį lenkiškai paruošė Andrius Domaševičius, į lietuvių kalbą išvertė dr. Kazys Grinius. Nr. 1 išspausdintas Ciuriche (Šveicarija) 1896 m. gegužės 1 d. , Nr. 2 išėjo 1898 m. Tilžėje, Nr. 3 išspausdintas 1899 m. Bitėnuose M. Jankaus spaustuvėje, bet pažymėta, kad išleistas Ciuriche.
Rašyta apie darbininkų padėtį, Lietuvos ir užsienio šalių darbininkų judėjimą, Lietuvoje vykusius streikus, svarstyti politiniai bei ekonominiai klausimai.
Egarchė

Egarchė (gr. oigo – atverti + arche – pradžia) – pirmojo sėklos išsiveržimo (ejakuliacijos) metas pas berniukus. Įvyksta lytinės brandos metu, apie 12-14 m. amžiaus, dažniausiai – kaip poliucija. Ypatingais atvejais gali atsirasti net 18 metų. Egarchės atsiradimas stiprina masturbacijos poreikį. Jos artėjimo požymis – padidėjusios sėklidės.
Greta mergaičių menarchės, egarchė yra esminis jaunuolio lytinio brendimo momentas.
Cemaes Bay FC

Istorija

Klubas įkurtas 1976 m. Tuo metu vadintas Cemaes Bay FC. 1997 m. pervadintas į Cemaes Ynys Mon FC. Šiuo metu vadinasi Cemaes Bay FC.
Veitelių kapinynas

Istorija

XX a. pirmoje pusėje į rytus nuo piliakalnio, netoli sodybos esančioje Veretos plaunamoje aukštumoje buvo randama žmonių griaučių ir įvairių senienų: žalvarinių dirbinių, kaulinių ir stiklinių kaklo papuošalų, dalis kurių pateko į Vyrauto Didžiojo kultūros muziejų. Aukštuma vadinama Milžinkapiais. Pasakojama, kad joje supiltuose pilkapiuose palaidoti Veitelių pilies gynėjai. Dalis radinių datuojama XVI - XVII a.
Manoma, kad aukštumoje buvo Veitelių piliakalnio kapinynas, kuriame mirusieji laidoti I tūkstantmetyje - XIII a. Vėliau, XVI - XVII a. kapinyno teritorijoje veikė ankstyvos krikščioniškos Veitelių kaimo kapinės.
Kapinynas ir kapinės neišliko. Jas XVIII - XX a. I pusėje nuplovė Vereta.
Kamantų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnio krantai statūs. Iš pietų ir rytų pusių piliakalnį supa gilios griovos, iš šiaurės ir vakarų jis nuo laukų atskirtas dviem 2 m ir 4 m aukščio pylimais. Aikštelė ištęsto ovalo formos, 75 x 30 m dydžio. Pasakojama, kad prie piliakalnio radus elnio ragus su apdirbimo žymėmis ir akmeninį kirvuką (skiriami akmens amžiui), XIX a. viduryje jį kasinėjo vietos dvarininkas. Mažajame pylime iškasęs duobę rado tik lauko akmenų. XX a. antroje pusėje piliakalnio aikštelėje žvalgomuosius tyrinėjimus atliko rusų archeologas Vladimiras Kulakovas, bet kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis datuojamas XI a. – XIII amžiumi.
Anykščių rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Anykščių rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Anykščių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 12 d. Koaliciją sudarė Tėvynės sąjungos-Lietuvos krikščionių demokratų, Lietuvos socialdemokratų partijos bei Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos atstovai. Savivaldybės meru 20 balsų išrinktas Sigutis Obelevičius. Mero pavaduotoju 19 balsų paskirtas Donatas Krikštaponis, savivaldybės administracijos direktoriumi 24 balsais – Vilius Juodelis.
Goodbye Yellow Brick Road

Pripažinimas

Albumas laikytinas geriausiu ir populiariausiu Eltono Džono darbu, taipogi geriausiai parduodamu. Jungtinėse Amerikos Valstijose albumas 1973 m. spalį tapo auksiniu, o 1993 m. kovą penkiskart platininiu. Tačiau 2014 m. vasarį jau buvo pripažintas aštuoniskart platininiu (pardavęs daugiau kaip 8,000,000 kopijų). 2003 m. albumas pateko į Grammy šlovės muziejų. 500 visų laikų geriausių albumų žurnalo „Rolling Stone“ sąraše albumas užėmė 91-ą vietą ir 59-ą kanalo „Channel 4“ 2009 m. 100 geriausių albumų sąraše.
Evangelija pagal Joną

Turinys

Knygos pradžioje autorius teigia Jėzų esant Dievo Žodį. Vėliau rašoma apie Joną Krikštytoją, pirmuosius Jėzaus mokinius. Pasakojama apie vandens pavertimą vynu vestuvėse Kanoje, Jėzų Jeruzalės šventykloje, užrašyti pokalbiai su Nikodemu, samariete. Taip pat rašoma apie valdininko sūnaus išgydymą bei išgydymą Betzatoje, disputus su religiniais vadovais, 5000 pamaitinimą, Jėzaus vaikščiojimą vandeniu, Jėzų ir sugautą nusidėjėlę, neregio išgydymą. Paminėtas epizodas apie gerąjį ganytoją, Lozoriaus prikėlimas, Jėzaus patepimas, įžengimas į Jeruzalę. Rašoma ir apie tai, kaip Jėzus plauna mokiniams kojas, moko juos, meldžiasi Tėvui, kaip jis suimamas, nuteisiamas, nukryžiuojamas, palaidojamas ir prisikelia, pasirodo Marijai Magdalietei, mokiniams prie ežero.

Autorius ir parašymo laikas

Knygos autorius save vadina „mylimu Jėzaus mokiniu“. Tradiciškai manoma, kad knygos autorius – apaštalas Jonas, kuris parašė evangeliją apie 90 ar 100 metus. Yra ir tokių, kurie mano, kad knyga galėjo būti parašyta bet kada nuo 60 metų.
Naftos ekvivalentas

Naftos ekvivalentas – sutartinis energijos vienetas, kuriuo įvairių kuro rūšių suvartojimas prilyginamas žalios naftos kiekiui, kurį sudeginus gaunama tiek pat energijos. Šis dydis išreiškiamas tonomis.

Apibrėžimai

Kadangi skirtingos naftos rūšys turi nevienodą kaloringumą, naftos ekvivalento dydis yra maždaug 42 GJ. Pagal Tarptautinės ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos apibrėžimą, viena tona naftos ekvivalento yra lygi 41,868 GJ. Kai kuriose valstybėse (Japonijoje, JAV, Kanadoje) naftos ekvivalentas išreiškiamas bareliais. Skirtingos kuro rūšys turi nevienodą naftos ekvivalentą. 1 toną benzino atitinka 1,05 tonos, 1 m³ dyzelino – 0,98 tonos naftos ekvivalento. Vienos tonos naftos ekvivalentas lietuvių kalba žymimas tne (angliškai toe).

Lietuvoje

Lietuvoje naftos ekvivalentas naudojamas nuo 2002 m. Jis pakeitė iki tol naudotą anglies ekvivalentą.
Lydinys

Lydinys – kieta medžiaga, gaunama sulydant ar kitaip sujungiant du ar daugiau komponentų, cheminių elementų – nemetalų, metalų arba metalų ir nemetalų.
Lydiniai yra taikomi ten, kur jų savybės yra geresnės už grynų elementų. Lydinių pavyzdžiai: plienas, lydmetalis, žalvaris, bronza ir amalgama.
Aleksandras Icikavičius

Biografija

1934 m. baigė Kauno 4-ąją pradžios mokyklą, 1941 m. – Kauno 7-ąją vidurinę mokyklą, 1963 m. baigė dvimetę neakivaizdinę žurnalistikos akademiją prie Maskvos centrinių žurnalistų namų.
1941–1944 m. Kauno restorano „Versalis“ kalkuliuotojas, 1944–1947 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1947–1960 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijoje sporto skyriaus vedėjas, 1960–1974 m. atsakingas sekretorius bei redaktoriaus pavaduotojas. 1974–1975 m. Respublikinio sporto komiteto Sporto renginių valdybos viršininkas. 1975–1977 m. laikraščio „Tiesa“ sporto ir karinio–patriotinio auklėjimo skyriaus vedėjas. 1977–1998 m. žurnalo „Lietuvos sparnai“ atsakingasis sekretorius, nuo 1999 m. laisvas žurnalistas.
Pagrindinės temos – sportas, aviacija, kosmonautika. Knygų apie Olimpines žaidynes bendraautoris.  Lietuvos motobolo komandų tarptautinių ryšių, ypač su Vokietija, plėtojimo iniciatorius ir organizatorius.
Serena

Serena (Flavia Serena; m. 408 m. Roma) – Romos imperatoriaus Teodosijaus I dukterėčia (įdukra), karo vado Stilichono žmona. Krikščionė. Prakeikta paskutinės romėnų vestalės už tai, kad uždraudus pagonybę išdrįso užsidėti papuošalus, paimtus iš Dievų Motinos šventyklos. 408 m. Romos apgulos metu apkaltinta ryšiais su priešu ir nužudyta.
Turėjo dvi dukteris Mariją ir Termanciją, ištekėjusias už imperatoriaus Honorijaus ir sūnų Eucherijų.
Egidijus Aleksandravičius

Biografija

1975–1979 m. Vilniaus universitete studijavo istoriją, 1983–1986 m. Lietuvos istorijos instituto aspirantas. 1986 m. apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „Kultūrinis – organizacinis judėjimas Lietuvoje 1831–1863 m.“, po nepriklausomybės atkūrimo ji nostrifikuota. 1994 m. apgynė habilitacinę disertaciją „Lietuvių Atgimimo kultūra“.
Nuo 1979 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto asistentas, nuo 1986 m. Lietuvos istorijos instituto bendradarbis, nuo 1989 m. skyriaus vedėjas. 1991 m. stažavosi Viskonsino valstijos universitete, Madisone, vėliau dirbo vizituojančiu profesoriumi Ilinojaus ir Helsinkio universitetuose.
Nuo 1992 m. Vytauto Didžiojo universiteto Istorijos katedros dėstytojas, nuo 1997 m. profesorius. 1994–1998 m. Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas, 1997–2000 m. universiteto prorektorius aukštosioms studijoms, senato pirmininkas. Nuo 2000 m. universiteto Lietuvių išeivijos instituto direktorius, Išeivijos studijų centro vadovas.
Daugiausia tiria XIX a. vidurio Lietuvos visuomeninį kultūrinį gyvenimą, pradinį lietuvių tautinio sąjūdžio etapą. Su Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės politine tradicija siejamą kitakalbę kultūrą traktuoja kaip sudėtinę Lietuvos ir lietuvių tautos istorijos dalį. Darbams būdingas eseistinis stilius.
1990 m. su kitais įkūrė testinį mokslinį leidinį „Lietuvių atgimimo istorijos studijos“, 1998 m. – „Kauno istorijos metraštį“. Nuo 1993 m. Lietuvos nacionalinio istorikų komiteto prezidentas. Nuo 1999 m. Atviros Lietuvos fondo valdybos pirmininkas. Vienas iš Gži internetinio portalo, siekiančio aukštesnių žurnalistinės etikos standartų, draugijos narių. Nuo 2006 m. leidinio „Darbai ir dienos“ vyr. redaktorius.
Varpas

Istorija

Varpai, pakabinti aukštuose bokštuose, nuo seno kviesdavo žmones susirinkti, drauge džiaugtis, švęsti, melstis, gintis nuo priešų.
Patys skambiausi varpai buvo liejami iš bronzos, tačiau dėl brangumo, sunkiais laikais varpus liedino iš plieno ir ketaus. XIX a. pr. Švedijoje varpai buvo daromi iš stiklo, kai kur – iš molio, o 1928 m. Meisene (Vokietija) meistrai padarė 37 porcelianinių varpų kolekciją – nuo mažiausio iki didžiausio.
Vienam varpui nulieti reikėdavo 2-3 metų. Meistrui tai būdavo didelė atsakomybė, nes negalima iš anksto apskaičiuoti garso skambesio. Kiekvieno varpo baigimas būdavo didelis įvykis.
Manoma, kad seniausias varpas Lietuvoje yra Semeliškių varpas išlikęs Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčioje – datuojamas 1442 m., o Semeliškėse laikomas nuo 1927 m. Sunkiausias pasaulyje varpas yra Maskvos kremliuje ir vadinasi „Varpų karalius“ (rus. car' kolokol; 1733–1735 m. nulietas tėvo ir sūnaus Matorinų, sveriantis 202 tonas, 6,14 m aukščio). 2004 m. pastatytas Sergijevo Posado mieste (Rusija) varpas sveria 72 tonas, o garsas girdimas net už 100 km. Kinijoje yra varpas sveriantis 108 tonas.
Odesa

Istorija

Nors dabartinio miesto vietoje gyventa nuo senų laikų – antikinės graikų civilizacijos metu Odesos apylinkėse pastatytas žymus Olbijos miestas, tačiau dabartinio miesto istorija prasidėjo XIV a., totoriams įkūrus Chadžibėjų (Hacıbey). XV a. keletą dešimtmečių priklausė LDK, o 1764 m. jis atiteko Turkijai. 1789 m. Chadžibėjų šturmavo rusai ir 1791 m. jį užvaldė. 1792–1793 m. jie čia pastatė naują tvirtovę, o 1794 m. įkūrė karinę jūrų bazę; tais pat metais Rusija suteikė miesto statusą, o po metų pervadino uostą Odesa. Tuomet buvo manyta, kad maždaug šiose vietose buvo įsikūrusi senovės graikų kolonija Odesas (gr. Odessos), kuri (kaip vėliau paaiškėjo) iš tikrųjų buvo dabartinio Bulgarijos miesto Varnos vietoje.
XIX a. Odesa sparčiai augo, ypač po 1866 m., įrengus geležinkelio mazgą. Tuomet Odesa tapo trečiuoju pagal dydį miestu Rusijos imperijoje ir antruoju uostu, pro kurį daugiausia buvo eksportuojami grūdai. Sparčiai augo gyventojų skaičius: 1876 m. buvo 185 tūkst., 1884 m. – 225 tūkst., o 1900 m. – 450 tūkst. gyventojų. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą miestas buvo ketvirtas pagal dydį carinėje Rusijoje (po Peterburgo, Maskvos ir Varšuvos).
Miestas buvo vienas pagrindinių 1905 m. Rusijos revoliucijos bastionų (pavyzdys – maištas „Potiomkino“ laive). Odesa buvo smarkiai sugriauta per Antrąjį pasaulinį karą, kadangi joje vyko kovos tarp sovietinės ir vokiečių-rumunų armijos.

Geografija

Miestas išsidėstęs ant Juodosios jūros Odesos įlankos kranto. Didžioji miesto dalis, taip pat ir istorinis centras, išsidėstę lygumoje, esančioje maždaug 50 metrų virš jūros lygio. Odesos plotas – 163 km², gyventojų tankumas – 6139 žm./km². Geriamojo vandens miesto teritorijoje beveik nėra, todėl jis tiekiamas vamzdžiais iš Dniestro upės.

Ekonomika

Vienas didžiausių Ukrainos pramonės centrų. Odesoje veikia naftos perdirbimo, juodosios ir spalvotosios metalurgijos, mašinų, juvelyrinių dirbinių, chemijos, statybinių medžiagų, poligrafijos, popieriaus, stiklo, tekstilės, maisto pramonės įmonės. Atliekamas laivų remontas.

Susisiekimas

Odesa yra didžiausias Ukrainos uostas, turintis gerai išvystytą geležinkelio mazgą. Nuo 2003 m. į Lietuvą reguliariai kursuoja šaudyklinis konteinerių traukinys „Vikingas“. Tarptautinis oro uostas. Svarbus kelių mazgas – M05 (Kijevas – Odesa) sutampantis su tarptautiniu E95 (Sankt-Peterburgas – Merzifonas) taip pat M15 (Odesa – Reni (toliau į Rumuniją)). Veikia jūrų keltai į Stambulą, Varną, Haifą.

Kultūra

Odesa – svarbus kultūros ir švietimo centras (14 aukštųjų mokyklų). Universitetas įkurtas 1865 metais. Daug muziejų (yra ir muziejus-akvariumas), teatrų (žymiausias – operos ir baleto). Odesos priemiesčiuose yra daug sanatorijų, gydyklų ir poilsiaviečių. Mieste gimė rašytojai Ilja Ilfas ir Jevgenijus Petrovas, pasinaudoję Šoro biografija, Ostapo Benderio personažo sukūrimui.

Sportas

Stipriausi miesto futbolo klubai yra FK Čornomorecʹ Odesa ir SK Odesa (nebeegzistuojantis).
Vytautas Urbanavičius (1953)

Biografija

1960–1971 m. mokėsi Švenčionių vidurinėje mokykloje, 1971–1974 m. tarnavo kariniame jūrų laivyne, užsitarnavo leitenanto laipsnį. 1978 m. su pagyrimu baigė Telšių taikomosios dailės technikumą ir įgijo meninio medžio apdirbimo dailininko atlikėjo specialybę, 1981–1987 m. studijavo Maskvos technologijos institute, suteikta inžinieriaus technologo kvalifikacija. 1995 m. baigė Klaipėdos politinės visuomenės kolegiją (politinė kultūra ir politinio darbo organizavimas).
1978–1982 m. Telšių buitinio gamybinio aptarnavimo kombinato stalius, 1982–1985 m. kombinato paminklų dirbtuvių meistras, 1985–1986 m. kombinato neūkiskaitinio darbų vykdytojo baro darbų vedėjas, 1986–1990 m. Telšių rajono buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato vyriausiasis inžinierius.
1991–2001 m. AB „Praktika“ direktorius. 2001–2002 m. Telšių apskrities viršininko pavaduotojas. 2002 m. kovo 29 d. išrinktas Telšių rajono savivaldybės meru 2003–2007 m. Telšių rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos valdybos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, 1992–1996 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos rajono Telšių organizacijos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Telšių rajono skyriaus narys, pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys, nuo 2003 m. pirmininkas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 2000–2003 m. savivaldybės valdybos narys.
Žmona Palmira, vaikai Marius ir Aušra.