Japonų estetika

Šintoizmas

Šinto yra laikomas visos Japonų kultūros ištakų šaltiniu. Pabrėždamas gamtos ir etikos visumą, taip pat jos kraštovaizdžio garbinimą, Šinto nustato Japonų estetikos pobūdį. Nepaisant to, Japonijos estetikos idealai labiausiai yra įtakoti Japonų Budizmo . Budistų tradicijoje viskas yra laikoma arba kaip plėtojimasis iš nebūties,  arba kaip išnykimas į ją. Ši „nebūtis“ nėra tuščia erdvė. Tai veikiau galimybių erdvė. Jei jūra reprezentuotų potencialą, tai kiekvienas dalykas yra tarsi banga, kylanti ir vėl grįžtanti atgal į jūrą. Kaip žinoma, nėra ilgalaikių bangų. Jokioje vietoje banga nėra visiškai užbaigta, netgi jos viršūnėje. Gamta yra vertinama kaip dinamiška visuma, kuri turi būti vertinam ir ja žavimasi. Šis gamtos vertinimas buvo esminė daugelio japonų idealo, menų ir kitų kultūrinių elementų suvokimas. Šiuo atžvilgiu, meno sąvoka ir jo esmė (arba jo konceptualus atitikmuo) taip pat gana skiriasi nuo Vakarų tradicijų.

Miyabi

Miyabi (jap. 雅) yra vienas iš seniausių tradicinių japonų estetinių idealų, nors galbūt ir ne taip paplitusių kaip Iki ar Wabi-sabi. Modernioje Japonijos visuomenėje, šis žodis yra paprastai verčiamas kaip „elegancija“, „įmantrumas“ ar „kilnumas“.
Aristokratiškas Miyabi idealas pareikalavo pašalinti tai, kas buvo absurdiška ar vulgaru ir tuo pačiu nugludinti manieras, dikcija ir jausmus norint sunaikinti visus brutalumus ir bjaurastis, taip pasiekiant aukščiausiąją malonę. Tai išreiškė jautrumą grožiui, kas buvo Heian epochos  vienas iš esminių esminis bruožų. Miyabi yra dažnai glaudžiai susijęs Mono no aware (empatija daiktams) sąvoka, nusakančią daiktų trumpalaikiškumo suvokimą, todėl buvo manoma, kad benykstantys daiktai pabrėžė puikią Miyabi nuovoką.

Shibui

Shibui (jap. 渋い) (būdvardis), Shibumi (jap. 渋み) (daiktavardis), ar Shibusa (jap. 渋さ) (daiktavardis) yra japoniški žodžiai, kurie nurodo į tam tikrą paprastą, subtilią ir ryškiai neišsiskiriančią estetiką ar grožį. Kilęs Muromachi laikotarpiu (1336-1392) kaip Shibushi, terminas iš pradžių reiškė rūgštų, gaižų skonį kaip pavyzdžiui, neprinokusio persimono. Shibui dar iir dabar išlaiko tiesioginę šio žodžio prasmę ir išlieka Ama (jap. 甘い) antonimu, kuris reiškia „saldu“. Kaip ir kitos Japonijos estetikos terminai, kaip kad Iki and Wabi-sabi, Shibui gali nukreipti į įvairiausius dalykus, ne tik meną ar madą. Shibusa apima šias pagrindines savybes. (1) Shibui objektai esą paprastai visapusiškas, tačiau įtraukia subtilias detales, kaip tekstūrą, kas balansuoja tarp papratumo ir sudėtingumo. (2) Šis paprastumo ir sudėtingumo balansas nuolat atranda naujas prasmes ir praturtintą grožį, kas metams bėgant sukelia jo vertės augimą. (3) Shibusa neturi būti painiojamas su Wabi ar Sabi. Nors ir daugelis objektų yra Shibui, ne visi Shibui objektai yra Wabi ar Sabi. Wabi ar Sabi objektai gali būti labiau griežtesni ir kartais specialiai taip labai pabrėžia trūkumus, jog gali pasirodyti dirbtini ir nenatūralūs. Shibui objektai nėra būtinai netobuli ar asimetriški, nor jie gali ir turėti šias savybes. (4) Shibusa svyruoja tarp kontrastingų estetinių konceptų, tokių kaip elegantiškas ir šiurkštus, arba spontaniškas ir suvaržytas.

Iki

Iki  (jap. いき arba 粋) yra tradicinis estetinis idealas Japonijoje. Iki pagrindas yra manoma, jog buvo suformuotas tarp rafinuotų prekybininkų klasės (Chōnin) Ede Tokugawa laikotarpiu (1603-1868). Iki yra paprastumo, elegancijos, spontaniškumo ir originalumo išraiška. Jis yra trumpalaikis, nesudėtingas ir išmatuojamas. Iki nėra pernelyg rafinuotas, įmantrus ar sudėtingas. Iki gali reikšti asmeninė savybę arba dirbtinį reiškinį demonstruojantį žmogaus valę ar sąmonę. Iki nenaudojamas aprašyti gamtos reiškinius, tačiau gali būti išreikštas žmogau dėkingumu gamtos grožiui ar žmogaus prigimčiai. Frazė Iki paprastai naudojama Japonijos kultūroje apibūdinti savybes, kurios yra estetiškai patrauklios ir, taip pat taikoma asmeniui, tuomet, kai jie kažką daro ar turį, ir tai yra vertinama kaip didelis komplimentas. Iki nėra randamas gamtoje. Nors panašus į Wabi-sabi, dėl savybes, kad abu nepaiso tobulumo, Iki yra plati sąvoka, kuri apima įvairias charakteristikas, susijusias su rafinuotumo ir įmantrumo nuojauta. Skoningas Jausmingumo pasireiškimas taip pat gali būti Iki. Etimologiškai, Iki kildinamas iš reikšmės, reiškiančios „grynas ir be priemaišų“. Tačiau, Iki taip pat gali reikšti „turėti apetitą gyvenimui“.

Jo-cha-kyu

Jo-ha-kyū  (jap. 序破急) a yra moduliavimo ir judėjimo kencepcija, kuri taikoma įvairiems japonų tradiciniams menams. Ši sąvoka neturi tiesioginio vertimo, tačiau apytiksliai gali reikšti „pradžia, pertrauka, spartus“. Todėl tai reiškia tempą, kuris prasideda lėtai, tuomet pagreitėja ir tada baigiasi greitai. Ši sąvoka taikoma Japonijos arbatos ceremonijų elementams, tradiciniam teatrui, taip pat Gagaku, ir tradicinėms tarpusavyje susijusiomis stichijos formoms renga ir renku (haikai no renga).

Yūgen

Yūgen  (jap. 幽玄) yra svarbi sąvoka nusakant tradicinės Japonijos kultūros estetikos konceptą. Tikslus šio žodžio vertimas priklauso nuo konteksto. Kinijos filosofiniuose tektuose šis terminas reiškė „blankus“, „gilus“, arba „paslaptingas“. Japonijos Waka poezijoje, yugen terminas buvo naudojamas apibūdintis gilumą subtilų dalykų esmės gilumą, kurie pasitaikydavo tik poemuose.Taip pat buvo Yugen buvo naudojamaskaip vienas iš  poeziją stilių pavadinimų (vienas iš dešimties ortodoksinių stilių aprašytų Fujiwaros no Teika traktatuose).
Yugen dažnai rodo, kad tai yra tas, kas ne gali būti nusakyta žodžiu, bet tai nėra aliuzija į kitą pasaulį. Tai yra apie šį pasauly, kuriame gyvename, ir būtent tik šio pasaulio patirtys. Žmogaus veiksmai ar būsenos, nusakantys yugen:
„Žiūrėjimas į saulės leidimasi už gėlėmis apaugusios kalvos; Klaidžioti didžiuliame miške be minties sugrįžti atgal; Stovėti ant kranto ir žvilgsniu sekti valtį, kuri po truputį pranyksta už tolimų salų; Stebėti laukinių žąsų skrydį be pasimetančių tarp debesų; Taip pat subtilūs bambukų šešėliai metami ant kitų bambukų.“ Zeami Motokiyo.
Zeami buvo dramatiškos Noh teatro meno formos iniciatorius. Jis parašė klasikinė knygą apie dramos teoriją (Kadensho). Zeami naudoja gamtos vaizdus, kaip pastovias metaforas. Kaip pavyzdžiui, „sniegas sidabro dubenyje“ metafora atstovauja rimties ir ramybės gėlę. Yugen yra tariamas būti įžvalgus, paslaptingas visatos grožio tai pat liūdnas žmogaus kančios jausmas ir suvokimas. Jis yra vartojamas Zaemis Motokiyo „rafinuotos elegancijos“ interpretacijai Noh teatre.

Geido

Geidō (jap. 芸道) nusako įvairias tradicines Japonijos meno disciplinas:  Noh (jap. 能) (teatras), Kadō (jap. 華道) (japonų gėlininkystė), Shodō (jap. 書道) (japonų kaligrafija), Sadō (jap. 茶道) (japonų arbatos ceremonija), and Yakimono (jap. 焼物) (japonų poezija). Visos šios disciplinos atlieka etinį ir estetinį vaidmenį Japonų kultūroje, ir moko žmonės išreikši pagarbą kūrybai. Priimdami šią discipliną savo treniruotėse ar mokymuose, japonijos kariai bandė sekti menais, kurie susistemino praktiką per nustatytas formas, vadinamas kata- galvojimas apie arbatos ceremoniją. Kovos technikų mokymai įtraukę ir menų būdus (Geidō), praktika su pačiais menais, estetinių konceptų formavimą (kaip pavyzdžiui, Yugen) ir meno filosofiją (Geido ron). Tai paskatino kovos metodus ir technikas tapti labiau žinomais kaip kovos menai. Net ir šiandien, Davidas Lowry įrodė „Kardas ir teptukas: kovos menų dvasia" (Sword and Brush: the spirit of the martial arts) veikale, kad kovos menai turi panašumų su kitais menais. Tad, visi šie menai yra numanomo bendradarbiavimo forma. Ir mes galime ir turime atsakyti juos pagerbdami šią besąlygišką dimensiją.

Ensō

Ensō (jap. 円相) yra japoniškas žodis reiškiantis „ratas“.  Jis simbolizuoja absoliutumą, visiškumą, neribotumą, nušvitimą, stiprumą, eleganciją, visatą ir tuštumą. Tai taip pat gali būti naudojama apibūdinti pačią japonų estetiką. Zen budistu kaligrafistai gali manyti, kad menininko charakteris yra visiškai veikiamas to, kaip jis ar ji brėžia ensō. Tik žmogus, kuris yra psichiškai ir dvasiškai turtingas, gali nubrėžti tikrąjį ensō. Kartais kai kurie menininkai mėgina bandyti piešti ensō kiekvieną dieną, kaip kad praktikuojant dvasinę mankštą ir proto lavinimą.
Dėl savo išskirtinės prigimties, japonų estetika turi platesnį aktualumą nei tai paprastai yra suteikiama Vakarų šalyse. Savo knygoje, Eiko Ikegami atskleidžia sudėtingą socialinio gyvenimo istoriją, kuriame estetiniai idealai tampa centriniu Japonijos kulturos identitetu. Ji parodo, kaip grandis  tarp arbatos ceremonijos ir poezijos suformavo neišreiškiamas ir besąlygiškas kultūrines praktikas, ir kaip mandagumas ir politika yra neatsiejami. Ji tvirtina, kad tai, kas Vakarų kultūrose yra paprastai išsisklaidę ir padrika, kad kaip menas ar politika, buvo ir vis dar yra aiškiai susijungę Japonijoje.
Po to, kuomet Japonijoje buvo pristatytos Vakarų idėjos ir pažiūros, Wabi-sabi estetikos idealai buvo iš naujo išnagrinėjami kartu atsižvelgiant į vakarietiškas vertybes ir jų suvokimą, tiek japonų, tiek ne japonų. Todėl pastaruoju metu japonų estetikos idealų neišvengiamumo interpretacijos atspindi judėjų-krikščionių perspektyvas ir tuo pačiu vakarietišką filosofiją.

Gastronimija

Daugelis tradicinių japonų estetikos kriterijų yra išreiškiami ir aptarti kaip dalis įvairių Japonijos virtuvės elementų. Vienas iš jų būtų Kaiseki. Kaiseki (jap. 懐石) or Kaiseki-ryōri (jap. 懐石料理) yra tradicinė kelių patiekalų Japonijos vakarienė. Šis terminas taip pats reiškia įgūdžius ir metodus, kurie leidžia paruošti tokius patiekalus ir yra anlogiškas vakarietiškai aukštos klasės virtuvei.
Iš esmės yra dviejų rūšių tradiciniai japonų valgio stiliai, vadinami kaiseki arba kaiseki-ryōri. Pirmasis, kuomet Kaiseki yra rašomas kaip 会席 ir Kaiseki-ryōri kaip 会席料理, reiškia, maisto meniu rinkinį, patiektą ant individualaus dėklo (kiekvienam susibūrimo grupės nariui). Antrasis, rašomas kaip 懐石 ir kaip 懐石料理, reiškia paprastą patiekalą pateikiamą per Chanoyu susibūrimą svečiams prieš arbatos ceremoniją, ir taip pat yra žinomas kaip Cha-kaiseki (jap. 茶懐石).

Kawaii

Kawaii yra modernus reiškinys ir terminas, nuo 1970-ųjų metų, reiškiančių „mielumą“ arba Kawaii (jap. 可愛い) „mielas“, „žavingas“, „patrauklus“). Japonijoje šis terminas tapo įžymia Japonijos populiariosios kultūros, pramogų pasaulio, drabužių, maisto, žaislų, asmens įvaizdžio, net elgesio ar manierų estetika. 
Žodis Kawaii iš pradžių kilo iš frazės  Kao hayushi (jap. 顔映し), kuri pažodžiui reiškia „sutrikęs veidas“, ir buvo dažnai vartojamas nuskayti paraudonavusį, paraudusį veidą. Antroji morfema yra gimininga su Bayu in Mabayui (jap. 眩い arba 目映い) reiškiančiu „akinantis, ryškus, per daug blyškus“. Laikui bėgant reikšmė pasikeitė į mums dabar žinoma termina „mielas“.
Kiap kultūros reiškinys, mielumas yra daugiau ir daugiau priimtinas Japonijoje kaip dalis Japonijos kultūros ir nacionalinio identiteto dalis. Tomoyuki Sugiyama, „Šaunios Japonijos“ (Cool Japan) autorius tiki, kad šis „mielumo“ reiškinys yra įsišakinijęs harmoniją puoselėjančios ir mylinčios Japonijos kultūroje. Taip pat, Nobuyosho Kurita, Tokijaus Musashi universiteto sociologijos profesorius, pareiškė, kad „mielumas“ yra magiškas terminas, kuris apima viską, kas yra priimtina ir pageidaujama Japonijoje.