Šančiai

Istorija

Archeologiniai radiniai Šančiuose siekia XV a., XVIII a. pabaigoje minimas Šančių dvaras.
Šančių pavadinimas nėra senas – jam apie 200 metų. Iki Napoleono karų (1812 m.) tarp Panemunės ir Kauno, t. y. dabartinių Šančių vietoje buvę du kaimai: Pašilė ir Baibokai. XIX a. pradžioje jie abu priklausė jėzuitams. 1812 m. vasarą prancūzai kėlėsi per Nemuną ties dabartiniais Šančiais: persikėlę pastatė čia įtvirtinimus, kuriuos ir pavadino savu žodžiu (plg. vok. Schanzen /šancen/] – „iškastos tranšėjos“, „redutai“, „kalvos“, pranc. chantier – „statinys“,).  Ilgainiui Šančiai ėmė pateisinti savo karišką vardą – 1886–1896 m. pastatytas Kauno tvirtovės kareivinių kompleksas (nuo 2005 m. rekonstruojamas į gyvenamuosius namus).
Didžiausia gatvė, jungianti Žemuosius ir Aukštuosius Šančius, yra Prancūzų, nes šiuo keliu prancūzų kariuomenė keliavo į Vilnių. Šios gatvės vienoje ir kitoje pusėse, užlipus ant kalno, buvo dvi karčiamos – „Dangus“ ir „Pragaras“, kuriose mėgdavo lankytis tuo metu Kaune dirbęs ir gyvenęs Adomas Mickevičius.
Tarpukario Lietuvoje Aukštųjų Šančių Prancūzų ir Vyšniavos gatvių sankryžoje, kunigo Rapolo Pūkio iniciatyva, pastatyta medinė Aušros Vartų Švč. Dievo Motinos bažnyčia, kurią 1949 m. sovietų valdžia uždarė ir bažnyčioje po mišių suėmė ten dirbusį kunigą kleboną Joną Burneiką, kuris 1956 m. mirė tremtyje Irkutsko srityje. Uždarius bažnyčią, joje buvo apgyvendinti rusakalbiai, vėliau įrengtas druskos sandėlis, o šešto dešimtmečio pabaigoje buvusi bažnyčia paversta kultūros namais, kuriuos vėliau nugriovus, pastatytas gyvenamasis devynių aukštų namas.
Šančiai išsiplėtė XIX a. viduryje, 1843 m. Kaunui tapus gubernijos centru ir nutiesus Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkelio atšaką į Virbalį. Kaip ir Petrašiūnai bei Vilijampolė, Šančiai carinės Rusijos laikais buvo pramoninis Kauno priemiestis, apgyvendintas gretima esančių fabrikų ir dirbtuvių darbininkais. Apie 1862 m. čia įsikūrė geležinkelio remonto dirbtuvės, 1869 m. pastatytas kaulų malimo fabrikas, 1875 m. – ratų tepalo įmonė, 1879 m. – vinių ir geležies dirbinių fabrikas „Vestfalija“ (vokiečių Šmitų metalo ir mašinų fabrikas), 1880 m. – baldų gamykla. 1889 m. gyveno apie 2000, 1897 m. – 12,9 tūkst. gyventojų. 
Tarpukario laikotarpiu Šančiai – didžiausias ir vienas sparčiausiai besiplečiančių Kauno priemiesčių. Čia susitelkė didžioji dalis senųjų ir naujai atidarytų pramonės įmonių – aliejaus ir muilo fabrikas „Ringuva“ (1920 m.), „Drobės“ gelumbės fabrikas (1922 m.), kojinių fabrikas „Cotton“ (1925 m.), saldainių ir šokolado fabrikas „Tilka“ (1929 m.), acetileno-deguonies dirbtuvės LIET-AGA (1934 m.), alaus bravoras, keli malūnai ir kt. Dalis Šančių žemių priklausė dvarininkui Sergejui Fanstiliui. Jis nuomojo ir pardavinėjo įvairaus dydžio sklypus, kuriuose buvo statomi namai. 
1919 m. prie Kauno prijungti Žemieji Šančiai, 1931 m. (ar 1932 m.) – Aukštieji Šančiai. 1923 m. Žemuosiuose Šančiuose buvo 15 200, Aukštuosiuose – 693, 1940 m. abiejuose – apie 23 000 gyventojų. 1933 m. Nemuno pakrantėje rastas Šančių lobis. 1938 m. atidaryta viena moderniausių gimnazijų Lietuvoje – Kauno 6-oji gimnazija. Veikė du kino teatrai – „Lyra“ ir „Saturnas“. 1930 m., Vytauto Didžiojo metais, buvo kilęs sumanymas Šančius pavadinti Vytautogala. 
1941 m. birželio mėn. Šančiuose vyko aršios sukilėlių kovos su besitraukiančia Raudonąja armija. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę iš Šančių išsikėlė Sovietinės armijos daliniai.