google/wiki40b huggingface dataset:
Vydmantų vidurinė mokykla

Istorija

1930 m. LR švietimo ministro Konstantino Šakenio įsakymu atidaryta Virkštininkų pradžios mokykla. Vedėja paskirta mokytoja Bronė Zalovskienė.
1973 m. pastatyta nauja pradinė mokykla. 1987 m. pradėjo veikti devynmetė mokykla. Direktoriumi paskirtas Povilas Nekrašas. 1988 m. nepilnoji vidurinė mokykla perorganizuota į Vydmantų vidurinę mokyklą. 1991 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
2001–2004 m. įvykdyta mokyklos renovacija: 2002 m. pradinių klasių mokiniai pradėjo mokytis naujame korpuse, tais pačiais metais pastatyta aktų salė.
Bhagalpuras

Istorija

Anksčiau vadinosi Sudžangandžu (Sujanganj).
Mančių seniūnija

Istorija

Įkurta 1919 m., 1940 m. pab. pavadinta Mončių apylinke. 1941 m. birželio mėn. atkurta, 1944 m. spalio mėn. performuota į Mončių apylinkę.
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Mončiai.
Seniūnai: Juozas Daukšas(1932 m.)
Šiuolaikinė sakmė

Šiuolaikinė sakmė (sakmiškasis pasakojimas, miesto legenda, šių laikų mitas, šiuolaikinis gandas, (angl. urban myth) – šiuolaikinio visuomenės folkloro rūšis, pasakojimas, kuris laikomas esąs tikroviškas. Pasakojamas įvykis nebūtinai yra netikras. Pati istorija gali būti paremta tikrais faktais, tačiau jie dažniausiai stipriai iškraipyti ir perdėti siekiant kuo didesnio susidomėjimo. Tautosakos sistemoje sakmiškieji pasakojimai priklauso sakmių porūšiui, nes veikia kaip naratyvai apie tikroviškus nutikimus.
Pagal alternatyvų pavadinimą galima sieti su miestu, tačiau pasakojimai nebūtinai turi būti kilę miesto aplinkoje. Šios istorijos gyvuoja dabartinėje visuomenėje, kai didžioji dalis gyventojų yra miestų gyventojai. Tai savotiškas kontrastas su klasikiniais mitais, kai didžioji dalis žmonių gyveno kaimo vietovėse.
Savo turiniu sakmiškieji pasakojimai be galo įvairūs – nuo komiškų nutikimų iki siaubo istorijų. Pasakojama apie kraupius nusikaltimus (pvz., kūdikių kūnai naudojami gabenti narkotikams; grobiami žmonių organai), keistas avarijas, susidūrimus su antgamtinėmis būtybėmis (vaiduokliais, numirėliais, ateiviais), mirusiųjų pasaulio arba buvusio gyvenimo patirtis ir kt.
Šiuolaikinės sakmės neretai sparčiai pasklinda informavimo priemonėmis, pvz., el. paštu, internetu, telefonais ir pan., taip pat spausdinamos žurnaluose, laikraščiuose.
Pentagrama

Pentagrama – penkiakampė žvaigždė, nubrėžiama penkiais štrichais. Žodis „pentagrama“ kilo iš graikų žodžio πεντάγραμμον (pentagramon), kuris reiškia „penkios linijos“.
Pentagramos simbolis naudotas Senovės Graikijoje ir Babilonijoje. Pitagoriečiams ji simbolizavo sveikatą ir tobulybę bei vienybę. Pentagramos siejamos su pagoniškais tikėjimais, jas nešioja neopagonybės, senųjų politeistinių tikėjimų tikintieji. Krikščionybėje pentagrama gali reikšti penkias Jėzaus žaizdas arba Trejybę (Tėvas, Sūnus ir Šventoji dvasia) ir dvi Kristaus prigimtis (dieviškumą ir žmogiškumą). Pentagrama siejama ir su masonais.
Ji nuo senovės siejama su Veneros planeta, deivės Veneros, Afroditės (vaisingumo deivės) garbinimu. Patekančią Venerą – Aušrinę – romėnai vadino Liuciferiu. Kas aštuonerius metus įvyksta Veneros konjunkcija, susidaro ideali pentagrama aplink Zodiaką.
Numerologijoje ir magijoje pentagrama simbolizuoja žmogų: viršūnė – galvą, šoniniai trikampiai – rankas, apatiniai – kojas, o vidurys daugiakampis likusį kūną.
Vakarų okultizme figūruoja kaip apsaugos simbolis. Pvz., tikima, kad iškviestas demonas negali peržengti pentagramos ribų. Gėtės „Fauste“ Mefistofelis negali palikti kambario, kol ant išėjimo nupiešta pentagrama.
Avatara

Avatara vaišnavizme

Vaišnavizme išvardijami 10 Višnaus avatarų, kurie laikomi amžinais dvasiniais Višnaus pavidalais, pakartotinai nužengiančiais į materialų pasaulį skirtingomis epochomis (jugomis): Matsja (Žuvis), Kūrma (Vėžlys), Varaha (Šernas), Narisimha (Liūtažmogis), Vamana (Nykštukas), Parašurama (Rama su kirviu), Rama, Balarama arba Krišna, Buda ir Kalkis. „Bhagavata puranoje“ pateikiamas 22 avatarų sąrašas.
Pasak vaišnavų tikėjimo, Prieš pat pasaulio galą (pralają) pasirodysianti dešimtoji Višnaus avatara – Kalkis, raitelis ant balto žirgo, kuris kardu išžudysiąs nedoruosius ir teisingai valdysiąs žmones.
Brahma įsikūnydavęs išminčiais ir poetais („Ramajanos“ autoriumi Valmikiu, tariamuoju „Mahabharatos“ autoriumi Vjasa, „Šakuntalos“ autoriumi Kalidasa, teisių davėju Manu, kanklių išradėju Narada ir kt.).
Estijos Respublikos šimtmetis

Estijos Respublikos šimtmetis (est. Eesti Vabariik 100, sutrumpintai est. EV100) – šimto metų sukaktis nuo nepriklausomos Estijos Respublikos paskelbimo 1918 m. vasario 24 d. Tiek šalyje, tiek ir užsienyje švenčiama kelerius metus, nes 2017–2020 m. sueina keletas Estijos valstybingumui reikšmingų jubiliejų.
San Fernando de Atabapas

Istorija

San Fernando de Atabapą 1758 m. įkūrė José Solano. Vėliau gyvenvietė sunaikinta, bet 1765 m. atkurta kapucinų misionierių. 1800 m. čia lankėsi Aleksandras fon Humboltas. 1856 m. San Fernando de Atabapas tapo Amazonės provincijos sostine, bet 1928 m. ji perkelta į Puerto Ajakučą.
Vytautas Ulevičius

Biografija

V. Ulevičiaus gimtinė - Traupis, miestelis dab. Anykščių rajone. 1941–1948 m. mokėsi Panevėžio aštuonmetėje mokykloje, 1948–1950 m. baigė Kauno Nemuno 1-ąją laivininkystės amatų mokyklą. 1950–1953 m. dirbo Kauno laivų remonto gamykloje staliumi. 1953–1956 m. atliko privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje. 1956–1966 m. buvo Panevėžio siuvimo fabriko „Nevėžis“ sukirpėjas, 1966–1967 m. – Panevėžio  „Ekrano“ gamyklos darbininkas.
1967–1972 m. jis buvo Panevėžio suvenyrų įmonės „Tulpė“ medžio drožėjas. 1972–1984 m. gyveno Zarasų rajone, Bacioniškio viensėdyje. Dirbo Plungės liaudies kūrybos gaminių įmonėje „Minija“ meistru dailininku. Tuo metu dalyvavo liaudies meistrų stovyklose, parengė medžio skulptūrų ansamblio „Zodiako ženklai“ projektą. 1984–1989 m. jis gyveno ir dirbo Vilniuje, vėliau persikėlė į Kėdainių rajoną, iš pradžių – prie Dotnuvos, o paskui į sodybą Krakėse. Ten įrengtos kūrybinės medžio drožybos dirbtuvės, muziejinė medžio drožinių ekspozicija.

Kūryba

V. Ulevičius drožinėti pradėjo apie 1957 m. Nuo 1967 m. yra profesionalus medžio drožėjas, Lietuvos tautodailininkų sąjungos narys. Nuo 1965 m. dalyvauja įvairiose parodose, surengė per 30 asmeninių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Jo darbai pastebimi daugelyje Lietuvos vietų – aikštėse, parkuose, kapinėse, ant kalvų, prie bažnyčių, kryžkelių. Kryžių kalne stovi 14 jo išdrožtų didingų Kristaus kančių kelio skulptūrų.
V. Ulevičiaus darbuose vyrauja istorinės, mitologinės, religinės ir tradicinio liaudies meno temos. Skulptūras gausiai puošia ištobulinta liaudies meno ornamentika. Skulptūrų meninė stilistika, plastika yra savita, būdinga šiam kūrėjui, atpažįstama tarp kitų drožybos meistrų kūrinių.
V. Ulevičiaus kūrybos ekspozicijos pristatomos keliuose Lietuvos ir viename Italijos muziejuje (įrengtas autoriui dovanojus savo kūrinių kolekciją Popiežiškajai Šv. Kazimiero lietuvių kolegijai Romoje). Jo drožinių yra Prancūzijoje, Čekoslovakijoje, Kanadoje, Rusijoje, Graikijoje. Italijoje,  Bardžio miestelio (Parmos provincija) centrą puošia V. Ulevičiaus sukurtas unikalus darbas, skirtas Lietuvos bičiuliui kardinolui Antonijui Samorei (1905–1983). 
Kėdainių krašto muziejaus skyriuje  įrengtoje V. Ulevičiaus darbų ekspozicijoje demonstruojami išdrožti šachmatai, pavadinti „Žalgirio mūšis“, kuriame metrinės ir dar aukštesnės figūros vaizduoja visą kariauną. Apie 40 medžio skulptūrų 2005 m. buvo padovanota Panevėžiui. Darbai eksponuojami Santuokų rūmuose. Dar viena tautodailininko medžio drožinių ir piešinių ekspozicija įrengta Žemaičių dailės muziejuje Plungės dvaro rūmuose.
V. Ulevičius sudarė ir išleido savo kūrybos fotoalbumą „Medžio giesmė“ (2008 m.).

Įvertinimas

V. Ulevičius buvo apdovanotas medaliu „Už šaunų darbą“ (1970), jam buvo suteiktas I klasės meistro-dailininko garbės vardas (1972), Lietuvos nusipelniusio pramonės darbuotojo garbės vardas (1978). Jis yra Kėdainių krašto Dailės draugijos garbės narys (nuo 2004). Respublikinėse amatų dienose du kartus pelnė „Drožėjų drožėjo“ vardą (1981 ir 1987), yra pelnęs aukščiausią tautodailininkų apdovanojimą „Aukso vainiką“ (2010).
Papeetė

Istorija

Papeetės teritorija apgyvendinta 1818 m. britų misionieriaus William Crook. 1820 m. karalienė Pomare IV čia perkėlė sostinę. Papeetė tapo svarbiu prekybos centru. 1842 m. Tačiau tapusi Prancūzijos protektoratu, Papeetė tapo administraciniu centru. 1884 m. miestą nuniokojo gaisras, o 1906 m. – uraganas. 1995 m. Papeetėje kilo dideli protestai dėl Prancūzijos vykdomų branduolinių bandymų Mururoa atole. Riaušės truko 3 dienas. Per sumaištį nukentėjo 40 žmonių.
Asbestas (Rusija)

Istorija

1889 m. prie Baženovo asbesto telkinio kūrėsi Kudelkos gyvenvietė, vėliau pavadinta Asbestu. Miesto teisės nuo 1933 m.

Ekonomika

Veikia asbesto sodrinimo kombinatas, asbesto techninių dirbinių gamyba. Yra Asbesto mokslinių tyrimų institutas, Geologijos muziejus, Asbesto kraštotyros muziejus.

Lietuviai

Po Antrojo pasaulinio karo prie Asbesto veikė daug lagerių. 1952 m. juose buvo 7650 kalinių, iš jų 131 lietuvis. Kaliniai dirbo Baženovo asbesto kasyklose.
Skerdynės Didžiajame Kanjone

Turinys

Vesas Evansas grįžta į gimtuosius kraštus, kad atkeršytų broliams Sleidams už savo tėvo mirtį. Įvykdžius savo užmačias, jis sulaukia pasiūlymo tapti šerifu, tačiau atsisako, norėdamas gyventi paprastą ir ramų gyvenimą. Vis tik sužinojęs, kad jo mylimoji Nensė, įsitikinusi jo mirtimi, ištekėjo už Tulio, nusprendžia vėl palikti miestą. Vis tik netrukus jis įtraukiamas į karą tarp Tulio ir Vitmoro šeimų ir kartu su buvusiu šerifu Kūliu imasi atstatyti teisingumą...
Singapūro sąsiauris

Singapūro sąsiauris (kin. 星加坡海峽, pinyin: Xīnjiāpō Hǎixiá) - sąsiauris skiriantis Malakos pusiasalį ir Singapūro salą nuo Riau salyno (Indonezija), jungia Pietų Kinijos jūrą su Malakos sąsiauriu. Ilgis 110 km, plotis 5-21 km. Farvaterio didžiausias gylis 22 m. Prie sąsiaurio įsikūręs Singapūro miestas.
Rutkiškiai

Žymūs žmonės

Rutkiškių pradinėje mokykloje mokėsi profesorius Jonas Kubilius (1921–2011).
Mitnagdim

Mitnagdim arba misnagdim (hebr. מתנגדים – „oponentai“) – terminas, vartotas žydų aškenazių, prieštaravusių chasidinio judaizmo propagavimui, jo idėjoms. 1772 m. Lietuvoje atsiradus pirmajam chasidinio judaizmo judėjimui, Vilniaus Gaonas Elijahu Ben Solomonas sukūrė savo mitnagedų (Mitnagdim) judėjimą bei tuo pačiu apkaltino chasidinio judaizmo rabiną Israelį Ben Eliezerį melu ir „bedieviškos chasidiškos“ sektos sukūrimu.
Šiuo metu terminas mitnagedai (Mitnagdim) vartojamas apibūdinti visiems pasaulio žydams ortodoksams, prieštaraujantiems chasidiniam judaizmui. Pagrindiniai ortodoksai žydai - nechasidai tai: litvakai Lietuvoje, jekiai Vokietijoje bei visi kiti modernūs žydai ortodoksai.
Aleksandras Albinas Lenkutis

Biografija

2000–2003 m. Kazlų Rūdos savivaldybės administratorius, 2003–2005 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos sekretorius, 2005–2007 m. Kazlų Rūdos savivaldybės administracijos direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kazlų Rūdos skyriaus narys.
1990–1994 m. Marijampolės rajono tarybos deputatas, 2003–2005 m. ir 2007-2009 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Irena-Marijona, vaikai Živilė, Jūratė.
Platelių valsčius

Platelių valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Plateliai.
Drambliai

Apibūdinimas

Tai yra stambiausi dabartiniai sausumos žinduoliai (aukštis iki 4 m, masė iki 7,5 t). 
Būdingiausias jų bruožas – ilgas straublys, susidaręs suaugus nosiai su raumeninga viršutine lūpa. Juo laužo šakas, pakelia smulkius daiktus, deda į burną maistą, siurbia ir šlakstosi vandeniu, užuodžia kvapus. 
Kojos stulpiškos, penkiapirštės, su mažomis kanopėlėmis, o paduose yra stangrus jungiamasis audinys, todėl vaikšto labai tyliai. Oda stora, beveik be plaukų. 
Dantų (turi 26 dantis) sistema labai pakitusi. Viršutiniame žande turi porą labai stambių durklų, kurie be šaknų, nuolat auga ir beveik neturi emalio. Tai labai pakitusi antroji pastoviųjų kandžių pora, kuri išauga vietoj anksti iškrintančių pieninių. Iltinių dantų drambliai visai neturi. Skruostiniai dantys gerai pritaikyti pertrinti šiurkštų augalinį maistą. Skruostiniai dantys niekad neišauga visi kartu: susidėvėjus priekiniam, jį išstumia prasikalantis ir kartu slenkantis į priekį sekantis dantis. Paskutinis krūminis dantis prasikala po 30 metų, o sudilęs jis iškrinta drambliui sulaukus maždaug 65 metų. Tai – apytikrė dramblių gyvenimo trukmė. 
Gerai išsivysčiusios smegenys. Tik gimęs jauniklis sveria apie 100 kg. Patelė krūtinės srityje turi porą spenių.
Šaritės

Istorija

Kongregacija pradėta organizuoti 1633 m., regula patvirtinta 1668 m. Šarites Lenkijoje (pirmą kartą už Prancūzijos ribų) įkurdino karalienė Liudvika Marija Gonzaga 1652 m. Šaričių vienuolynai išplito ir LDK. Visi Lietuvos vienuolynai uždaryti po 1863 m. Po Pirmojo pasaulinio karo šaritės veikė Vilniuje, Gardine, Baltstogėje.
2006 m. buvo 21 002 šaritietės.
Baltojo garnio pilis

Istorija ir architektūros ypatybės

Baltojo garnio pilimi pastatą japonai pavadino dėl to, kad su šiuo paukščiu asocijuojasi aukštos baltai tinkuotos pilies sienos. Jos pagrindinio bokšto, išreiškiančio tradicinį japonišką stilių, stogai ir dvikraigiai stogai pakopa po pakopos iškyla aukštai virš pilies ir žvelgia į Himedžio miestą ir plytinčias šalies Kansajaus provincijos apylinkes. Pilis yra labai gerai įtvirtinta, tačiau jos įtvirtinimai niekada nebuvo išmėginti mūšyje. Šiandien Baltojo garnio pilis įsikūrusi išpuoselėtame parke, o pirmykštė karinė jos paskirtis visai pamiršta.
Įtvirtintos pilys buvo paplitusios Japonijoje. Jos suklestėjo XVII a. antrojoje pusėje. Tada jomis kaip prieglobsčiu per karus ir centrais, kurie padėdavo išlaikyti jų valdžią naujai užgrobtose teritorijose, naudojosi daimyo – Japonijos feodalai. Kiekviena įtvirtinta palis, tarp jų ir Baltojo garnio, turėjo daugiaaukštį pagrindinį bokštą ir medinę rėminę konstrukciją, kylančią nuo apjuosto siena ir supamo griovio centro. Nepaprasti pilies gynybiniai pajėgumai, bokštas, įtvirtintas ant aukšto mūrinio stačiakampio formos pagrindo, su įgaubtais nuožulniais šonais ir pasvirusiais kertiniais akmenimis – tokia konstrukcija buvo numatytas tam, kad atlaikytų žemės drebėjimus. Į šį veiksnį atsižvelgia ir šių dienų Japonijos architektai.
Japonijos feodalas Terumasa (XVI–XVII a.) Himedžį pasirinko savo pagrindine gyvenamąja vieta ir tada nutarė, kad Baltojo garnio pilis netenkina jo reikalavimų. Pasiryžęs nustelbti savo pirmtakus kaip karinės architektūros patronas, jis ėmėsi pertvarkyti pilį iš esmės. Vis dėlto nuo 1609 metų – tada pilies rekonstrukcija buvo baigta – ji išliko beveik nepasikeitusi. Pirmasis, 1581 metais statytas pagrindinis Bokštas buvo trijų aukštų. Terumasa vietoj jo pastatė įspūdingesnį penkių aukštų bokštą. Jis laikėsi ant daug masyvesnio ir aukštesnio mūrinio pagrindo negu ankstesnysis statinys. Kad dar labiau sustiprintų pilį, Terumasa pristatė tris bokštus iš šonų, žemesnius negu pagrindinis, tačiau besijungiančius su juo ir vienas su kitu dviaukščiais koridoriais. Jei pilis būtų užpulta, gynėjai galėtų greitai judėti iš vienos komplekso dalies į kitą, priklausomai nuo to, kur jiems reikėtų atremti priešą. Daug išmonės pareikalavo sumanymas padaryti teritoriją aplink pilies centrą neprieinamą. Išorinę gynybos liniją sudarė vingiuotas griovys. Jai priklausė keletas gerai įtvirtintų vartų, toliau ėjo vidaus kiemų ir koridorių labirintas, kurio paskirtis – suklaidinti priešą. Aikštė ir apvalios angos (ambrazūra) sienose buvo pritaikytos šaudyti muškietomis, trikampės – strėlėmis.
1993 metais pilis buvo įtraukta į UNESCO paveldo sąrašą.
Padmerkys

Istorija

2016 m. kaimas oficialiai panaikintas.
Česlovas Venclovas

Česlovas Venclovas (g. 1964 m. gegužės 17 d. Raseinių raj. Nolėčių kaime) – Lietuvos bioinformatikas.

Biografija

1989 m. baigė biochemiją VU Chemijos fakultete. 1993 m. apgynė disertaciją Maskvos universitete, Gamtos mokslų daktaras (Ph. D.). Dirba VU Biotechnologijos institute, Bioinformatikos skyriaus vadovu. 2008 m. apdovanotas Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Bioinformatikos metodų kūrimas ir jų taikymas baltymų struktūrai, funkcijai ir evoliucijai tirti (1994–2007 m.)“.
Simrishamnas

Istorija

Pirmą kartą paminėtas (kaip Symbrishafn) 1161 m., o kaip miestas 1361 m.
1658 m. Skonės provincija pagal Roskildės sutartį buvo Danijos perleista Švedijai. Tuo metu mieste gyveno apie 200 žmonių. Augimas buvo gana nežymus iki maždaug 1810 m., kai gyventojų skaičius pasiekė 700 asmenų, 1850 m. jau buvo 1365, o 1890 m.
1971 m. miestas tapo savivaldybės centru, turinčiu apie 20 000 gyventojų.
Alė Kalvaitytė

Alė Kalvaitytė-Velbasienė, Elena Kalvaitytė-Morkūnienė (1908 m. birželio 13 d. Pajevonys, Vilkaviškio valsčius – 2004 m. kovo 27 d. Sent Pitersbergas, Floridos valstija) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas).

Biografija

Brolis Brunonas Kalvaitis. 1934 m. baigė Kauno konservatoriją, dainuoti mokėsi pas V. Grigaitienę ir O. Marini. 1934–1944 m. Valstybės teatro operos solistė. 1935 m. stažavo Milane. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, koncertavo. 1948–1949 m. su solistų grupe gastroliavo Didžiojoje Britanijoje. Nuo 1949 m. gyveno JAV, koncertavo lietuvių kolonijose. 1960 m. Čikagos lietuvių operoje sukūrė Azučenos vaidmenį.
Jablonka Košcelnos Senosios žydų kapinės

Jablonka Košcelnos Senosios žydų kapinės (lenk. Stary cmentarz żydowski w Jabłonce Kościelnej) – žydų kapinės, įkurtos XVIII a. Jablonka Košcelnos kaime. Kapinės buvo sunaikintos per II pasaulinį karą, neišliko nei vieno paminklo.
Sviloniai

Istorija

1364 m. pirmą kartą kaimas paminėtas kryžiuočių kronikose. XX a. viduryje kaimas buvo Svilonių apylinkės centras.
Šv. Pranciškaus Asyžiečio bazilika

Istorija

Šv. Pranciškaus Asyžiečio bazilikos su vienuolynu kompleksas pradėtas statyti 1228 m., netrukus po Šv. Pranciškaus kanonizacijos. Bazilikos kertinį akmenį pašventino popiežius Grigalius IX. Bažnyčiai statyti Asyžiuje dovanota žemė kalno šlaite buvo žinoma kaip „Velnių kalnas“ (Collo d’Inferno), nes čia buvo vykdomos nuteistųjų mirties bausmės. Vėliau ši žemė tapo „Angelų kalnu“. Žemutinė bazilika buvo pastatyta 1230 m. Į pranciškonų ordino įkūrėjo šventovę buvo perkelti Šv. Pranciškaus palaikai, iki tol laikinai saugoti Šv. Georgijaus bažnyčioje (dab. Šv. Klaros bazilika).
Aukštutinė bazilika buvo statoma nuo 1239 iki 1253 m. Abi bažnyčias 1253 m. konsekravo popiežius Inocentas IV. 1288 m. popiežius Mikalojus IV, kuris iki tol buvo pranciškonų ordino galva, suteikė bazilikai popiežiškosios bažnyčios statusą.
Garsiojo freskų ciklo bazilikoje sukūrimas užtruko daugiau kaip pusantro amžiaus. Ją puošė geriausi laikmečio meistrai – nuo Čimabujės iki Džoto. Dailininkai pradėjo nuo sienų tapybos Žemutinėje bazilikoje (Čimabujė), kad po to pereiti prie sienų puošybos Aukštutinėje (Čimabujė, Džotas). Užbaigę darbus Aukštutinėje bazilikoje, meistrai sugrįžo į Žemutinę ir čia pastatytas naujas koplyčias (Džotas, Simonė Martinis, Pietras Lorencetis).
1530 m. bazilikos bokštas neteko špilio, į kurį pataikė žaibas.
1997 m. rugsėjo 26 d., per 816-ąsias Šv. Pranciškaus metines, įvyko du žemės drebėjimai, kurių metu smarkiai nukentėjo bazilika (sugriuvo skliautas su freskomis). Po statinio nuolaužomis žuvo du pranciškonų vienuoliai ir du ekspertai, užėję į pastatą įvertinti pirmojo drebėjimo nuostolių, nes tuo metu pastatą vėl supurtė drebėjimas. Bažnyčia buvo uždaryta du metus remontui. Ekspertų vertinimu, apie 20 proc. freskų buvo prarasta negrįžtamai. Šiuolaikinių technologijų pagalba, per specialius akinius, galima pamatyti buvusią skliautų puošybą.

Architektūra

Bazilika pastatyta kalvos šlaite, yra dviaukštė. Viršutinį aukštą priimta vadinti Aukštutine bazilika, kuri yra matomoji statinio dalis, iškilusi ant kalvos. Žemutinė – įsiterpusi tarp vienuolyno komplekso pastatų, o jos vienintelis matomas elementas yra pietinis portalas, atgręžtas į Šv. Pranciškaus žemutinę aikštę, kuri grįsta akmenimis. Į Aukštutinę baziliką patenkama rytų pusėje, iš Šv. Pranciškaus aukštutinės aikštės, kuri apželdinta veja.
Abu aukštai yra vienanavės bazilikos su transeptu. Žemutinės bazilikos planas sudėtingas, su koplyčiomis ir kriptomis. Iš čia nusileidžiama dar žemiau – į kriptą, kurioje palaidotas Šv. Pranciškus. Ties pietiniu fasadu pastatyta 60 m aukščio varpinė. Statinį įrėminantys kontraforsai ir arkbutanai matomi nuo šiaurinio fasado, o nuo Žemutinės aikštės pusės susilieja su varpine ir pagalbiniais pastatais. Bazilikos išorę charakterizuoja romanikos ir prancūzų gotikos stilių sintezė, atspindinti daugelį italų gotikai būdingų bruožų.
Juozas Kazickas

Biografija

Seneliai – 1863 m. sukilimo dalyviai, 1883 m. ištremti į Rusijos Čiornaja Padinos kaimą, (kur ir gimė J. Kazickas). Su tėvais 1922 m. grįžo į Lietuvą. 1937–1940 m. studijavo ekonomiką Vytauto Didžiojo universitete Kaune ir Vilniaus universitete. Pastarajame susipažino su būsima žmona Aleksandra, 1942 m. gavo ekonomisto diplomą ir dirbo Vilniaus savivaldybės įmonėse. 1944 m. su žmona ir dukra pasitraukė į Vokietiją, iš ten – į JAV. 1951 m. Jeilio universitete apsigynė ekonomikos mokslų daktaro disertaciją. Dirbo profesoriaus asistentu Džordžtauno universitete ir JAV Gynybos ir Užsienio reikalų ministerijose konsultantu. Aktyviai dalyvavo išeivijos gyvenime.
Pasitraukęs iš akademinės veiklos, užsiėmė prekyba anglimi ir nafta, įkūrė bendrovę Neris ir tapo klestinčiu verslininku. Įvairių bendrovių ir šalių vyriausybių (daugiausiai Indijos) konsultantas, investicinių fondų ir bankų dalininkas bei direktorius. Po 35 metų grįžo į Lietuvą ir 1991 m. įkūrė pirmąją Baltijos šalyse privataus kapitalo telekomunikacijų bendrovę „Litcom“ (dab. „Omnitel“, vėliau šią įmonę įsigijo skandinavų firma „TeliaSonera“). J. Kazickas pritraukė į Lietuvą nemažai stambių investuotojų iš JAV: „Philip Morris“, „Coca-Cola“, „Motorola“, taip pat koncerną „Williams“. Jo turtas 2006 m. buvo vertinamas vienu milijardu litų.  Nenuilstamai rūpinosi Lietuvos Nepriklausomybės stiprinimu: konsultavo Respublikos vyriausybę, organizavo Lietuvos vadovų susitikimus su JAV ir Vakarų Europos vadovybe, rengė JAV finansinių fondų atstovų vizitus į Baltijos šalis.

Šeima

Juozas Kazickas su žmona Aleksandra Kalvėnaite išgyveno 70 metų. Jų vaikai yra dukra Jūratė, sūnūs: Juozas Mindaugas, Mykolas Vytautas, Aleksandras Kęstutis ir Jonas Algirdas. Sūnus Aleksandras, baigęs universitetą, išvyko į kelionę po pasaulį ir 1976 m. netikėtai buvo rastas negyvas Katmandu viešbutyje Nepale. Sūnaus atminimui Katmandu mieste Kazickų šeimos iniciatyva ir kartu su vietinės Romos Katalikų bendruomenės lėšomis pastatyta bažnyčia, kurios pagrindiniame altoriuje paauksuotomis raidėmis užrašyta – „Kęstučio Aleksandro Kazicko atminimui“. Tragiški įvykiai sukrėtė J. Kazicką ir paskatino dar labiau gilintis į dvasinius dalykus bei tęsti visą gyvenimą vykdytus labdaros projektus. 2000 m. Kazickas tapo Golgotos kelio Jeruzalėje restauravimo vienu svarbiausių rėmėjų.

Filantropija

Pasitraukęs iš aktyvios veiklos, užsiėmė įvairiais labdaros ir paramos projektais. Kartu su dukterimi Jūrate Niujorke 1998m. įsteigė Kazickų šeimos fondą, kuris nuo 1999m. veikia ir Lietuvoje. Fondas remia švietimo programas, taip pat remia kultūros, sveikatos apsaugos, religines ir labdaros organizacijas, ligonių globos įstaigas.  J. Kazickas tapo vienas iš Valdovų rūmų paramos fondo steigėjų; įsteigė premiją žurnalistams, prisidedantiems prie Valdovų rūmų atstatymo.
Leonas Jasinskas (1914)

Leonas Jasinskas (1914 m. rugpjūčio 24 d. Penčnievas, Lodzės vaivadija, Lenkija – 1978 m. lapkričio 12 Vilnius) – Lietuvos chemikas organikas, chemijos mokslų kandidatas.

Biografija

1943 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos ir gamtos fakulteto Chemijos skyrių, 1955 m. chemijos mokslų kandidatas. Nuo 1944 m. dirbo Vilniaus universiteto Chemijos fakultete, 1959–1961 m. dekanas, 1946–1976 m. Organinės chemijos katedros vedėjas; 1960 m. docentas.
Tyrimų sritys – polisacharidai, cikliniai diketonai, pirimidino dariniai.