Religijotyra

Religijotyra arba religijos studijos – mokslas, tyrinėjantis religiją, įvairiais aspektais, prieinamais moksliniams tyrimams, tokiais kaip tikėjimų sistemos ir elementai, elgsena, kultūrinė raiška, institucijos. Tyrinėjimai atliekami, pasitelkus prieigas ir metodus, naudojamus kitose mokslinėse disciplinose (istorijos, filosofijos, kultūrinės antropologijos, psichologijos, psichoanalizės, sociologijos biologijos, ekonomikos, literatūros kritikos, filologijos, ir kt.), lyginamąjį metodą bei religijų fenomenologiją, aprašant, lyginant, interpretuojant.
Teologija, savo ruožtu, koncentruojasi į konkrečios religijos tikėjimo ir doktrinos klausimus, priimant jas kaip nekvestionuojamą autoritetą, tuo tarpu religijos studijos tiria religijas kaip istoriškai susiformavusias sistemas, remiantis ne religijų autoritetų doktrinomis ir skelbiamais tikėjimais, bet moksliškai patikrintais faktais.
Nors religijos kaip socialinio reiškinio tyrinėjimai ir lyginimai žinomi nuo antikinės filosofijos laikų, šiuolaikinės religijotyros pagrindai susiformavo XIX a. Plataus masto religijų lyginimą ir aiškinimą pradėjo Maksas Miuleris. Vėliau įvairūs filosofai, sociologai, psichologai (Emilis Diurkheimas, Karlas Marksas, Džeimsas Freizeris, Karlas Jungas, Zigimundas Froidas ir kt.) savo darbuose plėtojo sekuliarias religijos sampratos teorijas, tačiau XX a. viduryje plačiausio pripažinimo buvo sulaukusi rumunų religijotyrininko Mirčea Eliadės religijos teorija.
Lietuvoje mokslinė religijotyra pradėta XX a. antroje pusėje, tačiau ji rėmėsi daugiau etnografiniais religijos tyrinėjimais. Moderniosios lietuvių reigijotyros atstovais galima išskirti Norbertą Vėlių, Gintarą Beresnevičių, Algirdą Julių Greimą, Mariją Gimbutienę. Religijotyra dėstoma VDU Teologijos fakultete. Vilniaus Universiteto Religijos studijų ir tyrimų centras, įsteigtas 1992 metais, vykdo ir tarpdisciplininius mokslinius tyrimus ir ruošia religijos studijų magistrus.

Žinios apie religijas senovėje

Antikoje vyravo nuostata, kad kiekviena kultūra turi savo kalbą ir religiją. Senovės Graikijoje atsiranda kritinis požiūris į savą religiją, pradėtos aprašinėti kitų kraštų religijos, paprastai lyginant su sava religija (pvz., Višnus – „indų Heraklis“). Herodotas aprašė nemažai aplinkinių tautų religinių papročių, pats kildino graikų dievus iš Egipto. Berosas aprašė Babilono religiją, geografas Strabonas pradėjo lyginti skirtingų tautų mitus, įvedinėjo dievų hierarchijas. II a. pr. m. e. stoikai iškelia religijos universalumo idėją, pradeda kalbėti apie „prigimtinę religiją“ (vėliau šią teoriją vysto Ciceronas). Plutarchas yra vienas iš religinės egzegezės ir pirmykštės hermeneutikos pradininkų, bandydamas paaiškinti dievų funkcijas. III a. pr. m. e. Euhemeras išvysto euhemeristinę teoriją, kad visi dievai yra išties sudievinti tikrai gyvenę žmonės (didvyriai, karvedžiai).
Su abraomiškųjų religijų plėtra nyksta tiriamasis požiūris į kitas religijas. Kitos religinės tradicijos ir jų dievybės demonizuojamos. Krikščionybė plinta apologetišku metodu. Aleksandrijos mokykloje (Origenas, Klemensas Aleksandrietis) atsirado logos spermaticos (apvaisinto žodžio) idėja, jog Dievo žodis reiškiasi per visas religijas, tačiau skirtingais pavidalais, todėl tiesos yra ne tik krikščionybėje.
Nuo IX a. arabai pradeda kitų kraštų religijų aprašymą. XII a. Šahrastanis parašė veikalą „Religinės grupės ir filosofinės mokyklos“, kuriame aprašė krikščionybę, judaizmą, persų, antikines religijas. Europoje tuo tarpu Adomas Brėmenietis (1075 m.), Saksas Gramatikas (1210 m.) ir kiti autoriai aprašė Šiaurės, Vakarų Europos senąsias religines tradicijas. 1043 m. pasirodė pirmi Korano vertimai į lotynų kalbą. XIII a. mistiko Rodžerio Beikono Opus Majus pateikiama religijų sekėjų klasifikacija (pagonys, stabmeldžiai, totoriai, stačiatikiai, saracėnai, žydai, krikščionys).
Nuo XIII a. prasideda misionieriškos kelionės (pradedant Marku Polu) po tolimus Europai kraštus, atsiranda daugiau žinių apie tų šalių žmonių tikėjimus. Pradėjo rastis legendos apie krikščioniškas žemes kažkur tolybėse, pvz., legenda apie Juozapotą ir Varlamą, paremta Budos įvaizdžiu.

Religijotyra kaip mokslas

Atskiros institucijos, skirtos religijos tyrimams XIX a. pab. pradėjo rastis Vakarų Europoje – 1873 m. Ženevos universitete atidaryta visuotinės religijos katedra, 1877 m. religijos katedra atidaryta Amsterdamo, Upsalos universitetuose, 1886 m. – Sorbonos universitete, 1901 m. Berlyne įkurta religijos istorijos katedra. Britanijoje, JAV religijotyra susiformuoja žymiai vėliau. Daugelis religijotyros institucijų funkcionavo kaip teologijos fakultetų padaliniai, todėl dažnai neišvengė krikščioniško požiūrio į kitas religijas. 1900 m. Paryžiuje įvyko pirmasis religijotyros kongresas. Škotų Biblijos tyrinėtojas Džeimsas Hastingsas inicijavo 13 tomų „Religijos ir etikos enciklopedijos“ leidimą.
Atsirado kultūrinis-istorinis etnologijos metodas, kreipęs dėmesį į religinių tradicijų skirtumus, unikumus. Buvo tiriama kultūrų difuzija, sintezė. Austrų kalbininkas, katalikų kunigas Vilhelmas Šmitas vėl sugrąžino į diskursą Endriu Lango pirmykščio monoteizmo idėją. Teigė, kad kuo senesnis žmonijos kultūros sluoksnis, tuo aiškiau jame galima įžiūrėti Aukščiausios Būtybės garbinimo įrodymus. Visgi, jis neteigia, kad šių laikų primityvios bendruomenės visiškai atspindi pirmykštes religijos formas, bet tuo pačiu pabrėžia, kad jas tiriant, žengiamas didelis žingsnis, tereikia rasti bendrą šių primityvių religijų elementą.
XX a. pr. pasižymėjo didele prieštara tarp religijotyros ir teologijos, nes teologai prieštaravo mokslinei prieigai prie religijos. Tačiau būtent teologai vėliau ir sukūrė šiuolaikinės religijotyros metodologiją, kuri iš vienos pusės buvo mokslinė, iš kitos – neneigė dieviškumo absoliutybės. Religijotyrai buvo gerokai atviresnis protestantizmas, daugiau dėmesio skyręs asmeniniam religijos patyrimui, nuolatiniam Dievo apsireiškimui istorijoje, siekiui grįžti prie religijos esmės. Vokietijoje iškilo Getingeno mokykla, religijų istorijos metodu traktavusi Naująjį Testamentą to meto Romos imperijos ir helenistinio pasaulio kontekste. Jos įkūrėjas buvo Otas Pflaidereris, daug dėmesio skyręs ankstyvosios krikščionybės tyrimams. Mokykla įtvirtino nuomonę, kad krikščionybės ištakas galima suprasti tik jų istoriniame kontekste, išpopuliarino kritinių istorinių biblinių studijų principą.
Škotų misionierius Džonas Farkuharas, dirbdamas Indijoje labai domėjosi hinduizmu, aukštino jo dvasinius idealus, tačiau skelbė krikščionybe esant aukščiausia hinduizmo forma. Teikė svarbą etinei, moralinei, socialinei religijų bendrybei, jų aprašymams, o ne spekuliacijoms apie religijos kilmę. Pabrėžė simpatijos svarbą norint suprasti kitas religijas.
Du žymūs XX a. pr. teologai padėjo pamatus šiuolaikinei religijotyrai – tai švedas Natanas Sioderbliomas ir vokietis Rudolfas Otas. Sioderbliomas, dirbęs Upsalos universitete, besidomėjęs iranistika, teigė, kad teorinės religijos prieigos netinkamos, socialiniai, psichologiniai, antropologiniai požiūriai nepateikia vieningo religijos vaizdinio, todėl iškėlė religijos kaip pirminio studijų objekto svarbą. Jis pirmasis pabrėžė šventybės reiškinio fundamentalumą. Religiją laikė prigimtine žmogiška jausena, todėl religijos mokslo paskirtis – tirti tų jausenų apraiškas istorijoje ir sociume. Sioderbliomas teigė, kad „religingas yra tas žmogus, kuriam kas nors yra šventa.“ Rudolfas Otas kritikavo racionalistinį požiūrį į religiją, besikoncentravusį į moralinius, etinius, filosofinius religijos aspektus bei darvinistinį materializmą. Jis teigė religijos pagrindine esybe esant iracionalius šventybės išgyvenimus, kuriuos įvardijo numinoziniais. Tai šiurpulio (tremendum), paslapties (mysterium), didybės (majestas), žavesio (fascinans) patyrimai, būdingi visoms religinėms tradicijoms, net ir neturinčioms Dievo koncepto, vėliau schematizacijos procesu įvelkami į žodines, racionalias išraiškas. Otas sukūrė religijotyros terminiją, bei kertinį religijos fenomenologijos principą – šventybės fenomenas yra esminis, pirminis ir neredukuojamas.
Religijos fenomenologiją toliau išskleidė olandų teologas Gerardas van der Leuvas. Teigė, kad religiniai reiškiniai nėra vien numinoziniai. Fenomenas – tai, kas „pa-si-rodo“ (was sich zeigt). Fenomenas nėra sukurtas subjekto. Jeigu subjektas ima diskutuoti apie tai, kas pasirodo, atsiranda fenomenologija. Religija tiesiog yra. Fenomenologo užduotis: įvardyti fenomenų grupes (auka, malda ir kt.); įterpti patyrimus į savo gyvenimą ir sistemingai juos patirti; naudoti epoche; išaiškinti ir suprasti; pažvelgti į chaotišką realybę ir paliudyti, ką suprato. Vokiečių teologas Frydrichas Heileris išskyrė 3 religijos tyrimo būdus: išilginį (geografinė, istorinė apžvalga), skersinį (tipologizacija, kriterijų įvedimas, lyginimas), koncentrinį ratą (jį sudaro institucinis, doktrininis, religinių išgyvenimų ratai, o centre – galutinis religijos objektas).
Vienas žymiausių religijotyrininkų, rumunas Mirčia Eliadė derino fenomenologinį ir religijų istorijos metodus savo tyrinėjimuose. Jis tęsė Rudolfo Oto šventybės iracionalaus išgyvenimo idėją, tačiau daugiau dėmesio skyrė šventybės apraiškoms (hierofanijoms) bei švento ir profanaus skirčiai istorinėje religijos perspektyvoje.