Senasis Daugėliškis

Pavadinimo kilmė

Daugėliškio, vėliau Senojo Daugėliškio pavadinimas senas, atsiradęs Lietuvos valstybės kūrimosi išvakarėse.
Daugėliškio (pirminis pavadinimas galėjo būti ir Daugėriškis, Daugirdiškis) pavadinimo kilmė sietina su XII-XIII a. valdžiusio kunigaikščio Daugeručio (Dangeručio) vardu. Tikėtina, kad Daugėliškis – buvusi Daugeručio valda. Tokiai išvadai palankūs toponimikos, t. y. vardo ir vietovardžio sugretinimai bei kai kurios veiklos analizė.
Rytų Lietuvoje vietovardžių, atitinkančių Kunigaikščio Daugeručio vardą, daugiau nežinoma. Senovės kronikos mini, kad jo veikla susijusi su Šiaurės Rytų Lietuvos pakraščiu. Spėjama, kad Daugeručio centrinė pilis galėjo stovėti ant Senojo Daugėliškio piliakalnio.

Istorija

Gyvenvietės įsikūrimo pradžia, matyt, buvo piliakalnis, dabar stūksantis kaimo centre, datuojamas m. e. I tūkst. viduriu.

Goštautų valda

Jau nuo XIV a. Daugėliškis priklausė Lietuvos didikams Goštautams. Goštautai Daugėliškio apylinkėse turėjo medžioklės plotus, vienas miškas iki nesenų laikų vadintas Žvėrynu.
1511 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kancleris Vilniaus vaivada Geranainių seniūnas Albertas Vaitiekus Goštautas pastatė dvarą-tvirtovę ant nedidelio Virėkštos ežero kranto. Manoma, kad tuo metu Daugėliškis vis dar buvo stambiausias ekonominis ir administracinis centras kelio Vilnius–Polockas, dar vadinamo Batoro ir Napoleono traktu, atkarpoje Švenčionys–Vidžiai. Daugėliškio valsčiui, o vėliau ir parapijai priklausė plačios apylinkės, siekiančios Rimšės, Palūšės ir tolimesnius kraštus. Daugėliškio tvirtovę saugojo ir gynė totorių kariai, dar Vytauto atkeldinti iš Krymo (yra likę jų kapai).
1526 m. už kelių šimtų metrų nuo dvaro rūmų, prie pat kelio į Vidžius Albertas Vaitiekus Goštautas pastatė pirmąją medinę bažnyčią, vėliau prie jos įsteigta mokykla. Jos parapijai buvo priskirtos ir į rytus nuo Daugėliškio esančios Kačergiškės parapijai priklausiusios Goštautų valdos: nemažai žemės, pievos su baudžiauninkais, 3 smuklės, Visagino ežeras ir kt., nes bažnyčia savo lėšomis privalėjusi išlaikyti vikarą ir mokytoją, aptarnauti Seniškio filiją ir atlikti kitas prievoles.
Sumažintas Kačergiškės parapijos plotas sumenkino jos įtaką ir ji tapo Daugėliškio bažnyčios filija.
Dokumentuose pažymima, kad 1533 m. Daugėliškis buvo ir valdovinės žvejojimo institucijos punktas.
1542 m. mirus paskutiniam Goštautų giminės palikuoniui Trakų vaivadai Stanislovui Goštautui, dvaras atiteko jo žmonai – Barborai Radvilaitei, kuri dvarą užrašė antrajam savo vyrui Lietuvos didžiajam kunigaikščiui ir Lenkijos karaliui Žygimantui Augustui. Taip įkurta Daugėliškio seniūnija. Bažnyčia sušaukdavo žmones iš gana tolimų apylinkių. Susirinkę imdavo prekiauti. Totoriai, pirmieji tapę vietos amatininkais, apdirbinėjo odą, siuvo batus ir pakinktus, gamino pasagas, kaustė arklius, kalė plūgams noragus. Kalvystės amatas Daugėliškyje klestėjo ir iki totorių įsikūrimo. Totorių palikuonys buvo labai rimti konkurentai vietiniams kalviams, turėjusiems dirbtuves prie karčiamų.

Didžiojo kunigaikščio valda

1589 m. Motiejaus Strubičiaus Lietuvos žemėlapyje „Magni Ducatus Lithuaniae, Livoniae et Moscoviae descriptio“ Daugėliškis (Dolgelißski) žymimas greta tokių svarbių to meto vietovių, kaip Vilnius, Krėva, Anykščiai. Žemėlapyje vietovė pažymėta kaip rūmai-tvirtovė.
1603 m. kartografiniuose dokumentuose Daugėliškis vadinamas miestu.
1613 m. Mikalojaus Kristupo Radvilos LDK žemėlapyje Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio Daugėliškis (Daugielißskij) išpieštas dar platesne panorama, virš kurios kyla tvirtovės bokštas.

Daugėliškio seniūnija

1664 m. Daugėliškis gavo karaliaus Jono Kazimiero privilegiją ir tapo seniūnijos centru. Seniūnai buvo Lietuvos didikai Rudaminos, Pacai, Chodkevičiai, Pliateriai. Privilegija suteikė teisę rengti turgus, steigti amatininkų dirbtuves, laikyti karčiamas. Miestelyje virė judri prekyba. Prekiauta ne tik su vietinių apylinkių gyventojais. Daugėliškio užvažiuojamuose namuose nakvodavo Rygos pirkliai, prekiavę linais ir sėmenimis. Sustodavę pro šalį važiuojantys Talino, Daugpilio, Svyrių ir Vilniaus pirkliai ir kitų miestų pirkliai, mat per Daugėliškį tuomet ėjo svarbiausiais kelias iš Vilniaus į Vidžius, kažkada jungęs Padauguvį ir Polocko kunigaikštystę su Naugarduko ir Krėvos žemėmis.
XVIII a. pradžioje Seniūnijai priklausė 48 dvarai su 1882 žmonėmis. Seniūnija tęsėsi į rytus nuo dabartinio Vilnius–Daugpilis geležinkelio iki dabartinės Lietuvos–Baltarusijos sienos (be Tverečiaus apylinkių) ir nuo Švenčionių bei Adutiškio pietuose iki Drūkšių ežero šiaurėje).
XVIII a. viduryje aštuonis Seniškio palivarko kaimus (Taujūnus, Plėniškę, Mažviliškę, Pipėniškę, Praciūnus, Liekius, Jureliškę, Degutiškę) – 29 valstiečių kiemus su 230 gyventojų paskyrė Daugėliškio klebonijai. Taip susidarė Daugėliškio klebonijos Seniškio dvarelis. Daugėliškio dvaras turėjo 10 dešimtinių miško Garšvinėje ir 7 dešimtines – Grybėnuose. Gedžiūnėliuose stovėjo vandens malūnas, buvo kelios smuklės: viena dvare, antra miestelyje, kitos Jonėnuose, Maksimonyse, Mikalave ir Ožionyse.
1771 m. Daugėliškio parapija gavo iš popiežiaus Siksto V leidimą įkurti šv. Onos broliją.
1774–1802 m. vėl dirbo mokykla. 1781 metais joje mokėsi 8 mokiniai. Parapijai tada priklausė 5459 asmenys.

Daugėliškio nykimo pradžia

Kada sunyko rūmai–tvirtovė, istoriniai šaltiniai nemini. Manoma, kad didelės įtakos turėjo XVIII a. pabaigos įvykiai. 1795 m. žlugo Lietuvos–Lenkijos valstybė. Lietuva tapo didžiulės Rusijos imperijos atkampiu kraštu. Daugėliškį valdę kilmingieji didikai neteko įtakos.
XIX a. dvaro šeimininkai išsirinko patogesnę vietą, bet ne toje pačioje vietoje, o 3 km į šiaurę nuo miestelio, labai panašią į senąją – taip pat daubos dugne, tik ne prie ežero, nes jau buvo nesvarbus gynybinis motyvas, o prie upelio, kuris galėtų sukti malūno ratą, užpildyti tvenkinius. Prie dvaro kūrėsi nauja gyvenvietė, pasisavinusi Daugėliškio vardą. 1899 m. ten buvo pastatyta nauja Šv. Joakimo ir Šv. Onos bažnyčia, vietoje tos, kuri buvo sudegusi 1886 m. Ne toje pačioje vietoje ją statė esą todėl, jog parapija neturėjusi caro valdžios leidimo statyti bažnyčią. Todėl teko pasirinkti vietą toliau nuo pagrindinio kelio, atseit toliau nuo valdžios akių. Ten iš kaimų nusikėlė žydai prekybininkai bei amatininkai. Išaugęs naujas miestelis pradėtas vadinti Naujuoju Daugėliškiu, o senasis miestelis imtas vadinti Senuoju Daugėliškiu arba Miesteliu. Tuo metu iš Senojo į Naująjį Daugėliškį persikėlė mokykla, kuri čia tapo dviklase (5 skyrių). Bažnyčios persikėlimas paskatino Naujojo Daugėliškio augimą ir padėjo užmiršti Senąjį Daugėliškį.
Tačiau lemiamą įtaką Senojo Daugėliškio gyvenvietės raidai turėjo geležinkelio Sankt Peterburgas–Varšuva nutiesimas. Pro Naująjį Daugėliškį ėjęs kelias į Vidžius pasidarė tinkamesnis pasiekti Ignaliną, naują ūkinės traukos centrą, išaugusį prie geležinkelio. Tas galutinai nulėmė Naujojo Daugėliškio pranašumą. Senasis Daugėliškis ėmė nykti.
Carinės Rusijos laikais Daugėliškis buvo valsčiaus centras ir priklausė Švenčionių apskričiai.
1867 m. atidaryta rusiška liaudies (trijų skyrių) mokykla. 1889/1890 mokslo metais joje mokėsi 71 berniukas ir 4 mergaitės (susirinkdavo iš visos parapijos). Dirbo vienas mokytojas. 1892/1893 m. m. – 82 berniukai ir 4 mergaitės. Dirbo irgi vienas mokytojas.

XX a. karų metai

Pirmojo pasaulinio karo metais pro Senąjį Daugėliškį ėjo Vokietijos kariuomenės pafrontės siaurasis geležinkelis Ignalina – Senasis Daugėliškis – Tverečius – Vidžiai, aprūpinęs Daugpilio frontą. Geležinkelis taip pat jungė Tverečiuje esantį fronto štabą ir pirmąsias fronto linijas su Mielagėnais ir Salomianka. Jį statė tiek vokiečių belaisviai, tiek vietiniai gyventojai. Senajame Daugėliškyje prie geležinkelio vokiečiai buvo pasistatę lentpjūvę. Iš daubos apačios į lentpjūvę vamzdžiais buvo pumpuojamas vanduo. Vietiniai žmonės ir dabar stebisi: ko jie ant tų vamzdžių buvo užpylę, kad išarta žemė toje vietoje ir dabar – juoda kaip derva. Vokiečiai ir siaurąjį geležinkelį, ir lentpjūvę pasitraukdami sunaikino.
Po I pasaulinio karo Senojo Daugėliškio apylinkėse vyko lietuvių – lenkų kovos. 1920–1939 m. kaip ir visas Vilniaus kraštas Senasis Daugėliškis buvo okupuotas lenkų. Tuo metu dar buvo likę apie 500 gyventojų. Lenkų okupacijos metu gyventojai laikėsi vieningai ir priešinosi okupacijai. Senajame Daugėliškyje buvo įsteigtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius. Tokie skyriai lenkų okupacijos metais apjungė didžiąją dalį lietuvių jaunimo, kuris švietėsi skyriuose, lavinosi, skaitė naudingas knygas, prenumeravo lietuviškus laikraščius, šaukė susirinkimus, ruošė paskaitas vakarus. Senojo Daugėliškio skyrius turėjo 52-60 narių. Pastatė medinį kryžių. Prie skyriaus veikė Jaunųjų ūkininkų kuopelė. Nariai prenumeravo lietuvišką spaudą. Skyrius uždarytas 1936 metų spalio 8 dieną.
1923–1939 m. veikė valdiška pradinė mokykla, buvo žydų maldos namai vadinami škala.
1932 m. rugsėjo 25 d. Daugėliškis įėjo į istoriją kaip vieta, kurioje nusileido 20-tųjų Gordono Beneto oro balionų lenktynių nugalėtojai amerikiečiai Thomas G. W. Settle ir Winfield Bushnell. Pakilę iš Bazelio Šveicarijoje, jie per 41 val. 20 min nuskrido 1550 km ir pasiekė pasaulio rekordą. Gordono Beneto oro balionų lenktynės yra seniausios ir prestižiškiausios oro balionų lenktynės pasaulyje, prasidėjusios 1906 m. Paryžiuje ir besitęsiančios iki šiol.
Iki Antrojo pasaulinio karo Senajame Daugėliškyje gyveno apie 10 žydų, 1 totorių ir apie 40 lietuvių šeimų. Nacių okupacijos metu visi žydai buvo išvaryti į Švenčionis ir daugiau nė vienas nebegrįžo. Totorių šeima išsikėlė į Lenkiją. Įsitvirtinus tarybų valdžiai dauguma žydų namų buvo išardyti ir sukūrenti. Škala buvo paversta lentpjūve, o vėliau sunyko.
1940 m. ties Senuoju Daugėliškiu ėjo Lietuvos ir Baltarusijos laikinoji siena (Senasis Daugėliškis atiteko Baltarusijai). Salelė pateko į pasienio ruožą, todėl visi Salelės gyventojai buvo iškelti į Miestelį.
Po Antrojo pasaulinio karo kaimas liko nuošalėje kaip apleistas nykstantis kaimas. Nuo 1941 m. priklausė Švenčionių apskrities Daugėliškio valsčiui, buvo apylinkės centras, vėliau – Ažušilės apylinkei. Nuo 1950 m. – Ignalinos rajono apylinkės centras, vėliau priklausė Naujojo Daugėliškio apylinkei, dabar Naujojo Daugėliškio seniūnijai.
Apie 1953 m. Senajame Daugėliškyje įsteigtas kolūkis „Lenino keliu“. Kolūkis nuskurdo, buvo reorganizuotas ir 1964 m. kaimas buvo prijungtas prie Naujojo Daugėliškio tarybinio ūkio, kuriam priklausė iki šio tarybinio ūkio subyrėjimo.
1963 m. Senojo Daugėliškio kaimas elektrifikuotas.
2008 m. birželio 29 d. atidengtas Čibirų pavardės akmuo.
2009 m. sausio 28 d. įkurta Senojo Daugėliškio seniūnaitija. Ją sudaro Paringio, Grigiškės, Cicėniškės, Daniūnų, Mikalavo, Pajurgiškės, Senojo Daugėliškio, Pekoriškės, Kalviasalio, Andrikavo, Kūtiškės ir Baušiškės kaimai (256 gyventojai). Pirmuoju seniūnaičiu išrinktas Algirdas Cicėnas.