Gaudija vaišnavai

Gaudija vaišnavai – svarbaus Indijos religijos reformatoriaus, filosofo ir mistiko, masinio religinio sąjūdžio Bengalijoje pradininko Čaitanjos Mahaprabhu (1486-1534) pasekėjai, laikantys jį Krišnos inkarnacija (avatara), sudarantys vieną iš Krišnos garbintojų Indijoje ir visame pasaulyje tradicijų. Praktikuoja ir propaguoja bhakti jogą. Dar žinomi kaip krišnaitai ar krišnaistai, gaudijos, čaitanjaitai, Čaitanja vaišnavitai, Hare Krišnos, Bengalijos vaišnavai ir kitais vardais. 
Akademiniame diskurse gali būti klasifikuojami kaip viena iš hinduizmo ar vaišnavizmo tradicijų, mokyklų, sektų (akademine to žodžio prasme). Patys priskiria save vienai iš keturių dieviškai įgaliotų vaišnavų sampradajų (mokymo srovių, tradicijų) - Brahma-Madhva sampradajai. 
Iki 1966 m. Gaudija vaišnavų judėjimas buvo paplitęs ir žinomas tik Indijoje. Visame pasaulyje jie tapo plačiau žinomi ir įgijo sekėjų nuo tada, kai dvasinis mokytojas (guru) A. C. Bhaktivedanta Svamis Prabhupada savo dvasinio mokytojo Bhaktisidhantos Sarasvati Prabhupados nurodymu išvyko pamokslauti už Indijos ribų į angliškai kalbančias Vakarų šalis ir įkūrė Tarptautinę Krišnos Sąmonės Bendriją (ISKCON).
Gaudija vaišnavų teologija kaip aukščiausią dvasinį tobulumą iškelia Vrindavanos gyventojų meilės Krišnai nuotaikas, aprašytas vaišnavų šventraštyje Bhagavata Purana (Šrimad Bhagavatam). Svarbiausia religine praktika laiko pasakojimą ir klausymąsi apie Krišną sadhu (šventųjų, labai pažengusių praktikuotojų) bendrijoje, kurį lydi Hare Krišna mantros giedojimas (sankirtaną).

Gaudija

"Gaudija" yra vedinys iš "Gauda" ir nurodo į Indijos regioną tarp Himalajų kalnų ir Vindhja kalvų, kuris vadinamas Arjavarta - Arijų Žeme. Ši Indijos dalis tradiciškai dalinama į penkias sritis (Panča-Gauda-deša, "Penkios Gaudos"): Sarasvatja (Kašmyras ir Pandžabas), Kanjakubdža (Utar Pradešas, įskaitant dabartinį Lucknow miestą), Madhja Gauda (Madhja Pradešas), Maithila (Biharas ir dalis Bengalijos) ir Utkala (kita dalis Bengalijos ir visa Orisa). Bengalija kartais vadinama Gaudadeša, iš dalies dėl to kad įeina į Maithilos sritį, iš dalies dėl to kad XII amžiaus vieno iš Indijos karalių Lakšmano Senos sostinė Bengalijoje buvo žinoma Gaudos vardu. Ši sena sostinė vėliau buvo perkelta į Navadvipo vietovę vakariniame Gangos krante, ir vadinama Gaudapuru, o dar vėliau - Majapuru. Šri Čaitanja Mahaprabhu gimė tame mieste. 
Pietų Indija (Dakšinatja), taip pat kaip ir Arjavarta, dalinama į penkias sritis, kurios vadinamos Panča-Dravida, "Penkios Dravidos". Keturių vaišnavų mokyklų (sampradajų) svarbiausi ačarjos (Ramanudža, Madhva, Višnu Svamis, Nimbarka), taip pat ir majavados mokymo pradininkas Šankaračarja buvo kilę iš Panča-Dravida sričių, tuo tarpu Šri Čaitanja Mahaprabhu ir dauguma jo sekėjų buvo kilę iš Panča-Gaudos, todėl pastarieji vadinami Gaudija vaišnavais. Šri Čaitanjos Mahaprabhu sekėjų mokykla save identifikuoja kaip Brahma-Madhva-Gaudija sampradają.

Mokytojų seka - guru-parampara

Indijos religinėje-dvasinėje kultūroje įsitvirtinęs mokymo perdavimo iš mokytojo mokiniui principas vadinamas "parampara" (sanskr., paraidžiui "iš vieno kitam"). Guru-parampara - tai konkreti mokytojų (guru) seka, per kurią iki konkretaus mokinio ateina konkretus mokymas. 
Gaudija vaišnavų tradicijoje vadovaujamasi bhagavata-paramparos principu, kuris reiškia, kad mokytojų seka sudaryta tik iš tokių guru, kurie vertinami kaip aukščiausio dvasinio lygio (maha-bhagavatos, mahadžanos) . Tarp jų egzistuoja dvasinės mokymo koncepcijos bendrumas ir dvasinis (o ne tik formalus, įšventinimų) ryšys. Išvardijant bhagavata-paramparą, mažiau reikšmingi ir ne pačio aukščiausio dvasinio lygmens mokiniai chronologinėje mokinystės sekoje yra praleidžiami. Tokiu būdu išskiriama mokytojų seka, kuri pačiais svarbiausiais atstovais apibendrina dvasinės koncepcijos perdavimo srovę, bei tiek įšventinimo ryšius (dikša), tiek mokymosi ryšius (šikša). 
Įšventinantis mokytojas - dikša guru - gali būti tik vienas, nes įšventinama tik vieną kartą, bet apskritai mokytojų - šikša guru - galima turėti daugiau. Gaudija vaišnavų mokyme teigiama, kad tik pačių svarbiausių mokytojų įtraukimas į guru-paramparą suteikia užtikrintumą, kad mokymas bus dvasiškai grynas ir tobulas, nes mažiau tobuli mokiniai gali įnešti į mokymą trūkumus.
XX amžiaus pradžios svarbus Gaudija vaišnavų mokytojas Bhaktisidhanta Sarasvati pateikia tokią bhagavata-paramparą:
Krišna - Brahma - Narada - Vjasa - Madhva - Padmanabha - Nrihari - Madhava - Akšobja - Džaja Tirtha - Gjanasindhu - Dajanidhi - Vidjanidhi - Radžendra - Džajadharma - Purušotama - Brahmanja Tirtha - Vjasa Tirtha - Lakšmipati - Madhavendra Puri - Išvara Puri - Čaitanja Mahaprabhu - Svarūpa Damodara - Rūpa Gosvamis - Sanatana Gosvamis - Dživa Gosvamis - Raghunatha Gosvamis - Krišnadasa Kaviradža - Lokanatha Gosvamis - Narotama Dasa - Višvanatha Čakravarti - Baladeva Vidjabhušana - Džaganatha dasa Babadži - Bhaktivinoda Thakura - Gaurakišora dasa Babadži

Šventraščiai

Gaudija vaišnavų sampradajoje pripažįstamas visų pagrindinių hinduizmo šventraščių - Vedų, Upanišadų, Vedantos, Itihasų (Ramajanos ir Mahabharatos) bei Puranų autoritetas. 
Didžiausią dėmesį Gaudija vaišnavai skiria "Bhagavad-gitai" ("Bhagavano giesmė") ir "Bhagavat Puranai" ("Senovės pasakojimai apie Bhagavaną"), kuri dar vadinama "Šrimad Bhagavatam". Pridėjus "Šri Čaitanja Čaritamritą" ("Viešpaties Čaitanjos savybių amžinas nektaras"), kurioje aprašomas Čaitanjos Mahaprabhu gyvenimas ir mokymas (autorius Krišnadasa Kaviradža), gauname pagrindinių Gaudija vaišnavų šventraščių trejetą.
Gaudija vaišnavų mokytojai "Bhagavat-gitą" palygina su mokyklos kursu, "Šrimad Bhagavatam" - su universiteto kursu, o "Šri Čaitanja Čaritamrita" - su doktorantūros kursu.
Be šių raštų, labai svarbūs ir pagrindinių Čaitanjos Mahaprabhu mokinių bei mokymo skleidėjų - Rūpos Gosvamio, Sanatanos Gosvamio, Raghunathos Gosvamio ir Dživos Gosvamio - veikalai, taip pat knygos, kurias parašė reikšmingiausi sekantys bhagavata paramparos atstovai  - Višvanatha Čakravarti Thakura, Baladeva Vidjabhušana, Bhaktivinoda Thakura.

Višnu - bendrasis Dievo vardas

"Viṣṇu" - tai Dievo vardas sanskrito kalboje, kuris paraidžiui reiškia "visa persmelkiantis, visur įžengiantis". Gaudija vaišnavų teologijoje vardas Viṣṇu vartojamas kaip bendrinis Dievo apibūdinimas;  Viṣṇu - absoliuti Esybė, visos būties šaltinis ir valdovas, aukščiausia asmenybė - bhagavanas. Kaip Viṣṇu gali būti apibūdinti visi Dievo pavidalai, kurie priklauso transcendencijos sričiai - amžinybės, žinojimos, palaimos (sat-čit-ananda), tyro gerumo (šudha-satva) būčiai. Taigi, Viṣṇu plačiąja prasme reiškia priskyrimą transcendentinio Dievo kategorijai, kaip skirtingai nuo nelygių ir netapačių Dievui manifestacijų, tokių kaip materialus pasaulis ir gyvos esybės jame. Labiau specifine prasme, Viṣṇu vardas Gaudija vaišnavų mokyme naudojamas konkretiems Dievo pavidalams apibūdinti, kuriems būdinga turėti sąsają su materialių visatų kūrimu (pvz., Maha Višnu, Garbhadakošaji Višnu, Kširodakošaji Višnu).

Šri Krišna - pats Dievas

Pagal vaišnavų teologiją, Dievas turi neribotai daug vardų ir dvasinių pavidalų, iš kurių Gaudija vaišnavai savo sielos garbinamu Viešpačiu (ištadeva), pačiu aukščiausiu, išreiškiančiu pačią giliausią ir pilniausią Dievo savastį (svajam bhagavan) laiko Šri Krišną. Svajam bhagavan yra tas Dievo asmens pasireiškimas, kuriame Dievas patiria daugiausiai džiaugsmo, kuriame išreikštos pačios geriausios ir išskirtiniausios Dievo savybės ir vertybės, kuris yra visais atžvilgiais pilniausias. Taip pat svajam bhagavan Šri Krišna apibūdinamas ir kaip pirmapradis, pirminis Dievo asmuo.
Pagal Gaudija vaišnavų raštus, vardas "Krišna" susideda iš šaknies "kriš" ir galūnės "na"; šaknis "kriš" nurodo į patrauklumą, žavingumą, būtį, o galūnė "na" į palaimą, tokiu būdu, "Krišna" yra tas Dievo pavidalas, kuris patraukia, sužavi visus ir skleidžia palaimą, džiaugsmą. Kiti Dievo pavidalai yra jam lygūs dieviškumo prasme, yra to paties visaapimančio vieno Dievo asmens pasireiškimai, bet skiriasi santykių su savo tarnais prasme. Gaudija vaišnavų vertinimu Dievo kaip Šri Krišnos santykiai su savo tarnais yra intensyviausi, įvairiausi, pilniausi meilės, grožio ir artumo (madhurja - meilumo aspektas), tuo tarpu kitiems vaišnavų mokyme žinomiems Dievo pavidalams labiau būdingas didybės aspektas (aišvarja), kuris suteikia Dievo meilei ne tokį natūralų ir artimą pobūdį kaip madhurja.
Kai sakoma "Šri Krišna", čia "Šri" pagal Gaudija vaišnavų teologiją nurodo į Dievo vidinę dvasinę galią, kuri išsiskleidžia į visas kitas Dievo galių rūšis (dvasinės būties kūrimo, dvasinės meilės, gyvų esybių manifestavimo, materialių visatų kūrimo,  ir kt.), o šalia Krišnos manifestuojasi kaip Jo amžina sužadėtinė, moteriškoji Dievo pusė - Šri Radha. Gaudija vaišnavai garbina Šri Šri Radha-Krišną, Dievą, kuris amžinai yra dvi asmenybės, dieviškąją porą. Kituose Dievo pavidaluose dieviškoji pora garbinama kaip Šri Šri Sita-Rama, Šri Šri Lakšmi-Narajana.

Institucijos, organizacijos

Indijoje pagrindinė Gaudija vaišnavų institucija nuo XX a. pradžios buvo Bhaktisidhantos Sarasvati Prabhupados įsteigta "Gaudiya Math" šventyklų-mokyklų kongregacija, kuri vėliau išsišakojo į vėlesnių mokytojų institucijas; tarp jų buvo ir vieno svarbiausių Bhaktisidhantos mokinių Bhakti Pragjanos Kešavos Maharadžo kartu su A. C. Bhaktivedanta Svamiu Prabhupada 1940 m. įsteigta "Gaudija Vedanta Samiti". Nuo įsteigimo 1966 m. Niurjorke, laikui bėgant Bhaktivedantos Svamio Prabhupados sukurtas ir daugumoje pasaulio šalių šventyklų ir narių turintis ISKCON'as tapo stipria ir populiaria, gausiai žmonių lankoma institucija ir pačioje Indijoje. O iš "Gaudija Vedanta Samiti" išaugo "Tarptautinė grynos bhakti jogos bendrija", (International Pure Bhakti Yoga Society; IPBYS).