google/wiki40b huggingface dataset:
Įtaisas

Įtaisas (angl. device) – negyvas materialus daiktas (ne taisyklės ar panašus abstraktus objektas), turintys tam tikrą sandarą, pritaikytą tam tikrai funkcijai atlikti. Ši sąvoka plačiai naudojama įvairių įrankių ir panašių priemonių klasifikacijose bei apibrėžtyse.
Pvz., elektronikoje įtaisas yra objektas iš komponentų, atliekantis tam tikrą funkciją ir sudarantis įrenginio, aparato ar sistemos dalį, tarkime, termostatas, relė, mygtukai, jungiklis arba kontaktorius.

Medicinos įtaisai

Medicinoje įtaisas (medicinos įtaisas) – bet koks daiktas, naudojamas gydymui ar diagnostikai, bet nesantis vaistas. Tai gali būti instrumentas, aparatas, įrenginys, įrankis, kuris vienas ar kartu su kitais įtaisais ar medžiagomis naudojamas diagnostikai, profilaktikai, monitoringui, gydymui ar būklės palengvinimui ar funkcijos atstatymui (pvz., kaip protezas). Medicinos priemonė yra platesnė sąvoka, apimanti tiek medicinos įtaisus, tiek organizacines priemones ir veiksmus (pvz., karantinas, chirurginė operacija, psichoanalizės seansas ir kt.), tiek medicinos medžiagas (fiziologinis tirpalas, antibiotikas, distiliuotas vanduo ir kt.).

Medicinos įtaisų pavyzdžiai yra šaukštelis gerklės apžiūrai, stetoskopas, chirurginė adata, švirkštas, įtvaras, tvarstis, skalpelis ir t. t.
Palenkės Radzino valsčius

Administracinis suskirstymas

Biala, Bialka, Bedlnas, Bedlno Radzinskiai, Branica Radzinska, Branica Radzinska Kolonija, Bžostuviecas, Glovnė, Jaskai, Marininas, Paški Dužė, Paški Malė, Pludai, Radoviecas, Sedlanuvas, Stasinuvas, Ustžešas, Zabielė, Zbulituv Dužai, Žabikuvas.
Karo šūkis

Karo šūkis, kovos šūkis - šūksnis ar skanduotė, kurį mūšio metu naudoja vieno dalinio kariai ar vienos pusės kariuomenė. Karo šūkis gali būti žodis, neturintis aiškios prasmės, bet dažniausiai žadinantis patriotinius ar religinius jausmus. Karo šūkiai turi kelti saviškių moralę ir agresyvumą, stiprinti vieningumo jausmą, o priešui turi kelti baimę.
Karo šūkiai yra universalus demonstracinis elgesys (grasinimo demonstravimas), turintis suteikti pranašumą: idealiu atveju jie turi sudaryti itin didelio agresyvumo ir kovingumo įspūdį, kad priešas vietoj pasipriešinimo pasirinktų bėgimą ar pasidavimą. Maksimaliam poveikiui užtikrinti karo šūkiai turi būti kiek įmanoma garsesni. Gana dažnai karo šūkius pastiprindavo specialių muzikos instrumentų (ragų, būgnų, kriauklių, karnyksų, dūdmaišių, trimitų) garsai. Karo šūkiai artimai susiję su kitais agresyviais žmogaus elgesio dėstais - karo šokiais, tyčiojimusi, kurie būna naudojami „apšilimo“ fazėje, prieš imant kautis fiziškai.
Viduramžiais nemažai karo šūkių buvo perkelti į karines vėliavas, tapo devizais. Pvz., Anglijos karalių devizas Dieu et mon droit 'Dievas ir mano teisė'. Teigiama, kad tai buvo karaliaus Eduardo III raginimo šūkis Kresi kautynėse.
Virginija Pažėrienė

Biografija

1959–1967 m. mokėsi Šaukoto aštuonmetėje mokykloje, 1967–1970 m. – Šiaulėnų vidurinėje mokykloje. 1976 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja gastroenterologė.
1976–1977 m. buvo respublikinės Panevėžio ligoninės gydytoja internė. 1977–1978 m. buvo Anykščių rajono centrinės ligoninės vidaus ligų gydytoja, 1978–1985 m. – ligoninės vyriausiojo gydytojo pavaduotoja organizaciniam-metodiniam darbui, vidaus ligų gydytoja. Nuo 1985 m. Anykščių rajono savivaldybės ligoninės vyriausiojo gydytojo pavaduotoja medicinai, vidaus ligų gydytoja gastroenterologė.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Anykščių rajono skyriaus narė.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narė. 
Lietuvos hipertenzijos specialistų lygos narė. Sutuoktinis Edmundas Benjaminas, vaikai Artūras, Eglė.
Šiaulių literatų klubas „Verdenė“

Istorija

Klubas įkurtas 1990 m., turi savo antspaudą, sąskaitą, klubo dainą.
Vadovė - Eugenija Liumaitė.
Dauguma klubo narių yra išleidę po kelias savo autorines knygas. Išleistos klubo narių kūrybos 3 bendros knygos: „Prie tėvonijos šaltinio“ - 1992, „Per žvirgždą“ - 2000, „Atvertys“ - 2006.

Tikslai

Klubas suburia ne tik kuriančius eilėraščius, bet prozininkus ir humoristus - be amžiaus cenzo. Bendradarbiaujama su Kelmės, Pakruojo, Pasvalio, Raseinių, Joniškio, Radviliškio, Biržų klubais.
Autoklavas

Autoklavas – slėginis prietaisas, skirtas medžiagoms ir įrankiams sterilizuoti, kaitinant tirpalus virš jų virimo temperatūros. Išrastas 1879 m. prancūzų mikrobiologo Charles Chamberland. Taip pat vadinamos ir pramoninės mašinos, kuriose medžiagos apdirbamos naudojant aukštą temperatūrą ir slėgį.
Autoklavai plačiai naudojami mikrobiologijoje, medicinoje, veterinarijoje, metalų pramonėje, maisto gamyboje (konservavimas sterilizuojant).
JAV lietuvių katalikų Šv. Jurgio parapija

JAV lietuvių katalikų Švento Jurgio parapija (angl. Saint George Roman Catholic Lithuanian Church) Ročesterio (angl. Rochester) mieste, Niujorko valstijoje, JAV, įkurta 1908 m. sausio 23 d.   
Adresas: 545 Hudson Avenue, Rochester, NY, 14605, USA
Gezo raštas

Raida

Gezo raštas išsivystė iš Pietų arabų rašto, kuris pasiekė Etiopiją apie IX a. pr. m. e. Tai buvo visiškai priebalsinė sistema, kaip buvo būdinga kitoms semitų kalbų rašto sistemoms. Apie IV a. galutinai susiformavo priebalsinis gezas, pritaikytas rašyti klasikinei Etiopijos kalbai – gezui. Vietoj 29 pietų arabų raidžių, etiopai naudojo 26. Penkios senosios raidės (ġ, ẓ, s³, z ir ṯ) nunyko, bet buvo sukurtos dvi papildomos: pait ir pesa.
Pradedant V a., tapo privaloma prie priebalsių diakritiniais ženklais žymėti balsius. Joks diakritinis ženklas nebuvo dedamas tais atvejais, kai po priebalsio eidavo ä. Tačiau balsiai u, i, a, e, ə, o ir dvibalsiai wa ir yä turėjo diakritinius ženklus. Kadangi ilgainiui diakritiniai ženklai suaugo su priebalsinėmis raidėmis, kiekvienoje išsivystė 7-9 skirtingos variacijos. Taip gezo raštas tapo abugida.
Iš pradžių raštas buvo naudojamas tik Gezo kalbai, kuri buvo klasikinė šventųjų raštų kalba, rašyti. Ilgainiui jis pritaikytas šnekamosioms kalboms, tokioms kaip amharų kalba, tigrajų kalba, tigrių kalba. Kurį laiką vartotas ir oromų kalbai. Pritaikant jį šioms kalboms, atsirado nauji rašmenys.
Amianas Marcelinas

Biografija

Gimė greičiausiai Antiochijoje, 376 m. atvyko į Romą. Dalyvavo įvairiuose imperijos karo žygiuose. Romoje parašė iš 31 knygos sudarytą istorijos knygą Rerum gestarum libri. Iki šių laikų išliko tik 18 paskutiniųjų knygų, aprašančių 352–378 m. įvykius. Savo aprašymuose beveik niekur nenurodė šaltinių, nors kai kur visgi mini žymius graikų ir romėnų mokslininkų darbus.
Savo veikale Amianas Marcelinas aprašo 365 m. Kretos žemės drebėjimą ir Aleksandriją užgriuvusį cunamį. Nors žinomos baltų gentys jo aprašymuose neminimos, tačiau užsimena apie nežinomas gentis gyvenančias toliau nuo Rifėjų kalnų bei rašo apie taikaus būdo arimfėjus, kuriuos, dėl panašaus vėlesnių istorikų baltų apibūdinimo, galima sieti ir su baltais. Taip pat paminėjo lot. Chronius ir Vyslos (lot. Vitula) upes bei neurus.
Gotai

Kilmė

Gotų tėvynė greičiausiai yra pietinė Skandinavija ir Gotlando sala. Iš čia jie II a. per Rytų Europą, palei Vyslą ir Bugą, patraukė į pietus ir pasiekė šiaurinės Juodosios jūros pakrantės stepes.
IV a. gotai pasidalino į dvi grupes – ostrogotus (arba ostgotus), gyvenusius į rytus nuo Dniestro, ir vestgotus (arba visigotus), gyvenusius į vakarus nuo Dniestro.

Gotų imperija

Gotai galybės viršūnę pasiekė, valdant Germanarichui, ostgotų karaliui iš Amalų giminės. VI a. autorius Jordanas (istorikas) jį lygino su Aleksandru Makedoniečiu. Gotų imperija užėmė teritoriją nuo Dunojaus iki Aukštutinio Pavolgio, nuo Baltijos jūros iki Juodosios jūros. Jordanas pasakoja, kad už išdavystę vienas didikas buvo nubaustas, suplėšant į gabalus jo žmoną. Nužudytosios broliai vieno priėmimo metu puolė Germanarichą ir perdūrė jį ietimi. Germanarichas liko gyvas, bet niekada nebepasveiko. Jam nuolat sergant, imperija pradėjo silpti.

Migracijos

Gotų valstybę sutriuškino hunai. 375 m. Germanarichas nusižudė. Ostgotai suskilo: vieni patraukė į vakarus pas vestgotus, o kiti pasidavė hunams.
Vestgotai, kuriuos į savo teritoriją įsileido Bizantija, tapo tikra nelaime jai. Vestgotai buvo pakrikštyti pagal arijonų apeigas. 381 m. tikėjimas Bizantijoje pasikeitė. Vestgotai tokiu būdu pasijuto izoliuoti. Netrukus mirė Teodosijus. Tuo pasinaudoję vestgotai sukilo ir labai nuniokojo Graikiją. Roma atėjo į pagalbą, ir vestgotai 396 m. buvo sumušti pietinėje Graikijos dalyje.
Suskilę į priešus gotai dalyvavo stambiausiame to laikmečio Europos mūšyje Katalaunijos laukuose šiaurinėje Prancūzijoje 451 m., kuriame romėnai bei jų sąjungininkai – frankai, sarmatai, armorikiečiai, liticianai, burgundai, saksai, ripariečiai, olibrionai ir kai kurios kitos germanų bei keltų gentys – vadovaujami Romos karvedžio Aetijaus (Aetius) po atkaklios ir kruvinos kovos sutriuškino Atilos vadovaujamus hunus.
Gotai buvo samdomi ir tarnavo Bizantijos imperijos kariuomenėje, tačiau klajokliai samdiniai buvo sunkiai valdomi, todėl Bizantijos karvedys Zenonas 471 m. net buvo liepęs išžudyti visus gotus, buvusius Konstantinopolyje.
Gotai minimi Romos apgultyje, kurią vadovaujami Vitigio pradėjo akvedukų, tiekusių vandenį Romai, sugriovimu ir nukariavime (537‑538 m.).
Simonas Daukantas, kalbininkas Kazimieras Būga, kuriam pritaria ir prof. Zigmas Zinkevičius, pietiniams Lietuvos kaimynams naudojamą apibūdinimą „gudai“ kildina iš senojo gotų pavadinimo.
Briuselio sutartis

Briuselio sutartis – 1948 m. kovo 17 d. pasirašyta sutartis tarp 5 Europos valstybių – Belgijos, Nyderlandų, Liuksemburgo, Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos dėl ekonominio, socialinio ir kultūrinio bendradarbiavimo bei kolektyvinės savigynos.

Sutarties esmė

Šalys buvo susirūpinusios ne tik išorinės karinės agresijos galimybe (vienas iš sutarties tikslų buvo „imtis visų reikalingų veiksmų, jei Vokietija atnaujintų agresyvią politiką“), bet ir ekonominio bei socialinio žlugimo valstybių viduje perspektyvomis. Nepaisant to, sutarties pagrindas buvo karinio bendradarbiavimo reglamentavimas. Pagal 4-ąjį straipsnį, jei būtų užpulta viena iš sutarties šalių, kitos turėtų suteikti jai visą įmanomą karinę ir kitokią pagalbą bei paramą. Sutartis turi galioti 50 metų.
Sutartis įkūrė vadinamąją Vakarų Sąjungą ir tai tapo pirmuoju žingsniu Šiaurės Atlanto sutarties organizacijos (NATO) įkūrimo link. Briuselio sutartimi buvo sukurtos politinės struktūros ir įsteigtas karinis komitetas, suvaidinę svarbų vaidmenį derybose dėl NATO įkūrimo.
Kai 1954 m. prie Briuselio sutarties buvo pakviestos prisijungti Vokietija ir Italija, teko keisti nuostatą, jog vienas sutarties tikslų yra, kad valstybės imtųsi visų reikalingų priemonių, Vokietijai atnaujinus agresyvią politiką. Dabar buvo suformuluotas naujas tikslas – siekti Europos vienybės ir skatinti progresyvią jos integraciją.
1954 m. spalį prisijungus Vokietijai ir Italijai, Vakarų Sąjunga buvo pervadinta ir tapo Vakarų Europos Sąjunga.

Reikšmė

Briuselio sutartis buvo pirmas daugiašalis Vakarų Europos šalių regioninis susitarimas, paskatinę JAV įsitraukti į Europos saugumo reikalus, nes taip JAV Kongresui buvo pademonstruotas europiečių noras ir sugebėjimas organizuoti kolektyvinę savigyną.
Makliuro sąsiauris

Makluro sąsiauris (angl. McClure Strait, pranc. Détroit de McClure) yra tarp Kanadai priklausančio Kanados Arktinio salyno salų. Skiria Bankso salą pietuose, Princo Patriko ir Melvilio salas šiaurėje. Vakaruose jungiasi su Boforto jūra, rytuose – su Melvilio Viskonto sąsiauriu. Ilgis apie 400 km, plotis 88-140 km, gylis daugiau nei 300 m. Žiemą užšąla. Pavadintas anglų poliarinio tyrinėtojo, 1850–1852 m. atradusio sąsiaurį, Robert McClure garbei.
Gediminas Grinius

Pasiekimai

Bėgioti pradėjo įstojęs į karo akademiją, o po NATO misijos Irake nusprendė bėgioti vis ilgesnius nuotolius, idant atsigautų nuo potrauminio streso sindromo. Anot jo, bėgimas bekele jam tai tarsi meditacija.
2014 m. Gediminas Grinius Pasaulio bekelės ultramaratonų taurėje užėmė galutinę 3-iąją vietą, o 2015 m. bendroje įskaitoje jis iškovojo 2-ąją vietą. 2016 m. tapo nugalėtoju. 2016 m. jis nubėgo 5 200 km per metus ir įveikė 155 tūkst. vertikalių metrų.  Šiuo metu užima 20-ąją vietą bendrojoje įskaitoje.
Volgos-Kaspijos karinė flotilė

Formavimas

Sudaryta 1919 m. liepos 31 d. sujungus Astrachanės-Kaspijos karinę flotilę su Volgos karine flotile.
Flotilės vadu buvo paskirtas Fiodoras Raskolnikovas (Фёдор Фёдорович Раскольников), štabo viršininku - Vladimiras Kukelis (Владимир Андреевич Кукель). Flotilės užduotis buvo sąveikauti su Raudonosios Armijos dalimis apatiniame Pavolgyje, dalyvauti kovose Kaukaze ir Užkaukazėje.

Kovos veiksmai

Flotilė aktyviai dalyvavo Astrachanės gynyboje - apšaudydavo baltųjų pozicijas, laipino desantus. 1919 m. lapkričio mėn. flotilei padedant buvo užimti baltųjų Uralo kazokų įtvirtinti punktai, taip panaikinant galimtbę baltiesiems užimti Astrachanę.

1919 m. pabaigoje į flotilę iš Baltijos laivyno buvo permesti 7 eskadriniai minininkai ir 6 sargybiniai laivai.
1920 m. pavasarį flotilė dalyvavo mūšiuose Kaukaze - kaunantis Machačkalos rajone (senasis pavadinimas - Petrovskas). 1920 m. balandžio mėn. V. Kukelio vadovaujama flotilė paėmė Fort-Aleksandrovskį (dabartinis Fort-Ševčenka Kazachstane).
1920 m. gegužės 1 d. flotilė persibazavo į Baku, o po kelių dienų užėmė Lenkoranę. 1920 m. gegužės 13-18 d. flotilė Irane pravedė Enzelio operaciją prieš baltuosius ir anglų kariuomenę. Atimti į šį Irano uostą atvesti buvę Rusijos laivai, daug karinio turto.

Tolesnis likimas

1920 m. birželio mėn. flotilei ėmė vadovauti A. Vekmanas (А.К. Векман).

1920 m. liepos mėn. flotilė buvo pervadinta į Kaspijos laivyną. Šis 1920 m. liepos mėn. buvo sujungtas su Tarybinio Azerbaidžano Raudonuoju laivynu ir sudarė Kaspijos jūros Jūrų pajėgas (Морские силы Каспийского моря), kurios 1931 m. birželio 27 d. pervadintos į Kaspijos karinę flotilę.
Timūridų imperija

Istorija

Prielaidos imperijos atsiradimui atsirado 1346 m., mirus Čagatajaus chanato chanui Kazanui, kuomet prasidėjo valstybės dezintegracija. Vakarinės chanato dalys Transoksianoje (Maveranachre) atiteko mongolų karaunų genties vadui Kazaghanui, kuris suvienijo besivaidijančias gentis į konfederaciją – Maveranachro chanatą. Siekdamas išlaikyti valdžios legitimaciją, Kazaghanas į sostą pasodino marionetinį chaną iš Čagatajidų dinastijos. Karaunų hegemonijai priešinosi kitos tiurkizuotos mongolų gentys, ypač barlasai, džalairai ir taičiudai. 1359 m. jie paėmė valdžią ir patyrė dvi invazijas iš Mogulistano, vadovajamas Tughlugh Temūro. Šių įvykių metu karvedys Timūras tapo barlasų genties vadu ir įsitvirtino visame regione. Jis išlaikė tradiciją ir toliau skirti marionetinius Čagataidų chanus, pats tituluodamasis tik emyru.
Timūras siekė atkurti Mongolų imperiją. Maždaug 35 metus Timūras nuolat kariavo, ir jo sukurta imperija savo teritorija beveik prilygo visai Čingischano laikų Mongolų imperijai. Užkariautas valstybes, jei šios nepasiduodavo, Timūras suniokodavo. Būdavo išžudomos ištisos populiacijos, miestai sugriaunami iki pamatų.
Tik Timūrui mirus 1405 m., jo sukurtoje imperijoje buvo nutraukta senoji chanų dinastinė linija ir naujuoju chanu pasiskelbė Timūro įpėdinis Šachruchas, pradėjęs Timūridų dinastiją. Timūridai niekada neatkūrė buvusios imperijos galybės. Vakarinės ir pietinės imperijos teritorijos atiteko Ak Kojunlu konfederacijai, o Timūro palikuonys teišlaikė istorinius Chorasano ir Sogdo regionus. Juose buvo dvi Timūridų sostinės – Heratas ir Samarkandas, ir egzistavo dvi paralelios dinastinės linijos. Samarkando Timūridų valdžia baigėsi 1500 m., kuomet jų teritorija atiteko Muchamadui Šeibaniui. Herato Timūridus jis užkariavo 1507 m. Taip Timūridai įjungti į Bucharos chanatą.
Meškininkų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje Mituvos kairiajame ir Vajotos dešiniajame krantuose. Aikštelė trikampio formos, orientuota pietvakarių–šiaurės rytų kryptimi, 45 m ilgio, 35 m pločio šiaurės rytuose. Jos šiaurės rytų pusėje supiltas lanko formos 44 m ilgio, 2 m aukščio, 13,5 m pločio pylimas, kurio išorinis 3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 6,5 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Šlaitai buvę 12-13 m aukščio, dabar likę 9-10 m.
Piliakalnis apardytas: aikštelės kraštai nugriuvę į upes (dabar Mituvos tvenkinys), vakarinėje dalyje pylimas nuskleistas, jame iškastos duobės. Piliakalnis pradėtas tvarkyti: stiprinamas eroduojantis šlaitas, praretinti želdiniai. Apaugęs lapuočiais medžiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Kiukiškių piliakalnis 16 kmEržvilko piliakalnis 14 kmKalnųjų piliakalnis 33 km
Gabrieliškių piliakalnis 36 kmGilandžių piliakalnis 34 km
Opstainių I piliakalnis 35 kmKartupėnų piliakalnis 20 kmBurgaičių piliakalniai 10 kmKalnėnų piliavietė 8 km
Kukarskės piliakalnis 9 kmAntkalniškių piliakalnis 11 km
Jurbarko piliakalnis 7,5 km
Kazimieras Vytis Atkočiūnas

Biografija

1948–1958 m. mokėsi Kežmos (Krasnojarsko kraštas) vidurinėje mokykloje, 1961 m. baigė Vilniaus elektromechanikos technikumą, 1970 m. su pagyrimu baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius statybininkas.
1961–1964 m. tarnavo kariuomenėje. 1964–1976 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos konstravimo cecho viršininko pavaduotojas, cecho viršininkas. 1976–1978 m. Vietinės pramonės ministerijos projektavimo instituto vyr. inžinieriaus pavaduotojas, 1978–1982 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos vyr. inžinierius. 1982–1988 m. Vietinės pramonės ministerijos Gamybos valdybos viršininkas, 1988–1995 m. Vilniaus santechninių detalių gamyklos, vėliau AB „Santechninės detalės“ generalinis direktorius.
1996–1998 m. Lietuvos valstybinės privatizavimo agentūros direktorius, 1998–2002 m. Viešųjų pirkimų tarnybos prie LR Vyriausybės direktoriaus pavaduotojas. 2002–2010 m. Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Bendrojo departamento direktorius.
Šiuo metu yra Medardo Čoboto trečiojo amžiaus universiteto prorektorius organizaciniams reikalams.
1990–1995 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas, 1995–1996 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, frakcijos seniūnas.
Nuo 1965 m. LKP narys, 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys, LSDP tarybos narys.
Žmona Regina, duktė Aurita.
Pirmasis triumviratas

Pirmasis triumviratas - 60 m. pr. m. e. Romoje susikūręs aljansas, kurį sudarė Gajus Julijus Cezaris, Gnėjus Pompėjus Didysis ir Markas Licinijus Krasas. Pirmasis triumviratas neturėjo jokios juridinės galios, tačiau de facto valdė visą Romos Respubliką, naudojantis didžiule asmenine trijulės įtaka ir ryšiais. Nors Cezaris tarp jų buvo jauniausias, netgi atrodė silpniausias, tačiau pasirodė esąs sumanesnis ir įžvalgesnis už kitus. Pagal susitarimą 59 m. pr. m. e. Cezaris tapo konsulu, o po metų Cizalpinės Galijos prokonsulu. Tuomet pasišovė užkariauti ir visą Galiją. Tai palaikė ir Krasas su Pompėjumi, kurie turėjo nemažai įtakos, kad Cezariui būtų pratęstos prokonsulo pareigos ir būtų toliau leidžiama kovoti Galijoje. Cezaris puikiai pasinaudojo Galijos karais ir sustiprino savo įtaką. Įtaką sustiprino ir Krasas su Pompėjum, tačiau Cezaris jau tapo triumvirato lyderiu. Jis netgi ėmė skatinti Krasą žygiuoti į rytus ir pažaboti partus, tačiau vieno iš mūšio metu pastarasis žuvo. Tai įvyko 53 m.pr.e. ir tai yra laikoma Pirmojo triumvirato pabaiga, nes po Kraso mirties prasidėjo pilietinis karas tarp Cezario ir Pompėjaus, kuris baigėsi 48 m.pr.e., kai Farsalo mūšyje Cezaris įveikė oponentą ir tapo Romos diktatoriumi.
Vėžlio rikiuotė

Vėžlio rikiuotė (lot. Testudo, vėžlys) – įprasta senovės Romos legionierių kovinė rikiuotė, kurioje priešakiniai kariai uždengia skydais priekį, o už jų esantys – viršų. Tuo būdu apsisaugoma nuo strėlių bei kitų svaidomų ginklų. Šonuose ar gale esantys legionieriai, esant reikalui, savo skydais galėdavo kažkiek pridengti ir šias puses.
Rikiuotės trūkumas buvo jos glaudumas, trukdantis kautis artimoje kovoje. Ypač rimtai tai atsiliepė Carrhae mūšyje prieš partus 53 m. pr. m. e., kai romėnų „vėžlys“ buvo tiesiog sutriuškintas partų katafraktų (sunkioji kavalerija). Taip pat, ši rikiuotė negalėdavo greitai judėti, o priešakinės linijos kojos ir veidai buvo dalinai atidengti. Galiausiai, stiprūs šaunamieji ginklai, pvz., sudėtinis lankas, galėdavo pramušti skydus ir sužeisti ar net „prikalti“ juos laikančias rankas.
Johanas Slevogtas

Johannas Benediktas Balduinas Slevogtas (Zlefogtas) (vok. Johann Benedikt Balduin Slevogt; 1847 m. rugpjūčio 17 d. Kelmėje, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1910 m. gruodžio 19 d. Batoje (latv. Bāta, vok. Bathen – išnykęs dvaras prie Vainiaudos), Kuršo gubernija, Rusijos imperija) – liuteronų dvasininkas ir lepidopterologas.

Biografija

Vaikystę praleido Liepojoje, kurioje tėvas dirbo laivų projektuotoju. Baigęs miesto Nikolajaus gimnaziją, 1868–70 m. dirbo namų mokytoju Verpenos dvare. Studijavo teologiją Dorpato universitete, kurį 
1875 m. baigė kandidato laipsniu. 
Vienerius metus stažavosi Sankt Peterburgo evangelikų konsistorijoje pas pastorių Fehrmanną. Vėliau praktikavosi pas pastorių Jiurgenseną Charkove, kartu dirbdamas religijos pradmenų mokytoju vietinėje parapijinėje mokykloje. 1877–1878 m. mokytojavo Skaistkalnėje, po to Semgalėje (prie Jelgavos) tarnavo adjunktu pas pastorių Konradi. 1880 m. buvo paskirtas Codės (prie Bauskės) bažnyčios pastoriumi, šioje vietovėje sielovados veiklą vystė dvejus metus. Galiausiai su šeima apsigyveno Batoje, kur aptarnavo mažytę evangelikų parapiją. Kartu su žmona užaugino keturis sūnus (vienintelė duktė mirė kūdikystėje).
Dar vaikystėje domėjosi drugiais, buvo surinkęs jų kolekciją. Moksliškai vabzdžius pradėjo tyrinėti nuo 1894 m. Savo tyrimų rezultatus skelbė „Societas Entomologica“, „Insektenbörse“, „Horae Societatis Entomologicae Rossicae“, „Zeitschrift f. wiss. Insektenbiologie“ ir kt. žurnaluose. Apie Baltijos kraštų – Estijos, Latvijos, Rytprūsių ir Lietuvos – makrodrugius išspausdino du stambius darbus (tai buvo ir vieni pirmųjų lietuviškų drugių tyrimai). Neturėdamas po ranka mokslinės literatūros ir biologinio išsilavinimo, savo darbuose neišvengė klaidų, už ką buvo kritikojamas. Tai nesutrukdė jam įstoti į Rusijos entomologų draugiją Sankt Peterburge ir tapti Entomologų ratelio Karaliaučiuje nariu korespondentu.
Mačakosas

Istorija

Mačakosas britų įkurtas 1887 m. ir iki 1899 m. buvo Britų kolonijos sostine.