Viduramžių menas

Viduramžių meno sąvoka apima 1000 metų Europos, Artimųjų Rytų ir Šiaurės Afrikos meno istoriją. Ji apibrėžia svarbiausias meno kryptis ir periodus, nacionalinio ir regioninio masto meną, žanrus, tautodailę ir pačius menininkus. Meno istorikai viduramžių meną skirsto į kelis periodus, pagrindiniai jų: ankstyvasis krikščioniškas, migracijos periodo, Bizantijos, britų salyno, priešromaninis, Romanika ir Gotika. Be to, kiekvienas regionas turėjo tik sau būdingą meno kryptį, pavyzdžiui, Anglo-Saksų arba Norse (Skandinavų) atšakas.
Viduramžių menas apėmė įvairias meno šakas, tačiau kūrinių išliko nedaug. Daugiausia išsaugota viduramžiškų skulptūrų, iliustruotų rankraščių, marginto stiklo ir metalo dirbinių bei mozaikų. Minėtų kūrinių išliko daugiau nei freskų, piešinių ant sienų ar gobelenų.
Viduramžių meno susiformavimui pagrindą padėjo Romos imperijos paveldas ir ankstyvoji Katalikų bažnyčia. Prie šių dviejų ištakų prisidėjo ir vadinamoji Barbarų kultūra. Viduramžių meno periodas baigėsi Renesansu, kurio metu menininkai grįžo prie Klasikinės meno sampratos, o Viduramžių paveldas daugumos mąstytojų ir kritikų buvo nuvertinamas kelis šimtus metų iki pat XIX a.

Apžvalga

Viduramžių epochos pradžioje reikšmingesnių meno dirbinių buvo vos vienas kitas – jų sukūrimas kainavo brangiai, be to, dauguma jų buvo religinio tipo, dažnai juos kūrė vienuoliai bažnyčioms puošti. Tuo tarpu Viduramžių pabaigoje nemažai darbų galima buvo atrasti net ir turtingesnių kaimiečių namuose.
Dažnai manoma, kad dauguma išlikusių meno kūrinių buvo religinio tipo, tačiau tai nėra tiesa. Nepaisant to, kad Viduramžiais Katalikų bažnyčia labai praturtėjo ir galėjo daug lėšų skirti meno kūrinių užsakymui ir pirkimui, tačiau egzistavo nemažai ir pasaulietiško meno, kuris savo verte nenusileidusio „dvasiškajam“. Tiesa, pastarasis nemažai nukentėjo – Viduramžiais stigo supratimo, kad meno kūrinius dera saugoti ir perduoti vėlesniems kartoms.
Vadinamieji Viduramžiai skirtingose šalyse prasidėjo skirtingu metu, Johnas Beckwithas savo knygoje „Ankstyvųjų Viduramžių menas“ rašo: „Esama skirtingų nuomonių, kada prasideda Viduramžiai. Kai kurie mokslininkai teigia, kad 312–113 m., kai Konstantinas didysis pripažino krikščionybę oficialia Romos religija. Kiti mano, kad veikiau 476 m., kai paskutinį Vakarų Romos imperatorių nuvertė Odoakras. Vis dėlto dauguma sutaria, kad šią ribą žymi 800 m. Kalėdos, kai popiežius Leonas III Romoje vainikavo Frankų valstybės karalių Karolį.“. Taigi ir Viduramžių menas yra abstrakti sąvoka, ir meno istorikai ją tradiciškai skaido į smulkesnius periodus.

Migracijos periodo menas

Migracijos periodo menas apibūdina vadinamųjų „barbarų“ – germanų ir rytų europiečių tautų sukurtus dirbinius jų migracijos metu maždaug III–IX a. Abstrakti sąvoka taikoma anglosaksų, vizigotų, vikingų (skandinavų), Merovingų meno kryptims. Šias kryptis jungia tai, kad jose daug naudojami animalistiniai motyvai. Dauguma meno dirbinių buvo maži ir lengvai transportuojami, tad nemažai jų išliko. Tarp jų – papuošalai ir kiti daiktai iš metalo. Piešiniuose daug geometrinių figūrų ir schematikos. Taip pat buvo vaizduojamos žmonių figūros, tačiau nelabai realistiškai.

Britų salyno menas

Britų salyno meno kryptimi vadinama VII–X amžiais Airijoje ir Britanijoje paplitusi kūryba. Salyno menas sujungė Keltų, Migracijos periodo, anglosaksų meno kryptis su Krikščioniškųjų knygų, kryžių, liturginių metalo dirbinių elementais. Kūriniuose daug detalių geometrinių, persipinančių, stilizuotų su gyvūnų kontūrais elementų. Pastarieji dažniausiai sutinkami rankraščiuose, bažnytinėse knygose. Panašiai buvo dailinami ir kilimai. Žmonių atvaizdų buvo nedaug, daugiausia – šventųjų portretai. Po truputį plito rankraščių ir knygų iliustravimas – dažnai buvo padinama pirmoji teksto ar kiekvienos pastraipos raidė ir išmarginama. Keli žodžiai arba net viena raidė galėjo užimti visą puslapį.

Priešromaninis menas

Priešromaninio meno krypties sąvoka apibūdina architektūros kryptį, taip pat iš dalies portretų ir portatyvius meno kūrinius, paplitusius Pietų Europoje (Ispanija, Italija, Pietų Prancūzija) maždaug tarp Vėlyvojo antikinio ir Romaniškojo periodo (XI a.). Ši meno kryptis paveikė šiaurinių Europos dalių meną. Iš pietinių ir šiaurinių kultūrų samplaikos išaugo Karolingų ir Otonų menas.