google/wiki40b huggingface dataset:
Jungtis (astronomija)

Jungtis – planetos padėties konfigūracija, kurios momentu Saulės, Žemės ir planetos centrai yra vienoje tiesėje (beveik), o Saulės ir planetos koordinatės danguje sutampa (beveik). Jei tai vidinė planeta (Žemei – Merkurijus ir Venera) ir ji yra už Saulės, tokia išsidėstymo konfigūracija vadinama viršutine jungtimi, jei ji yra tarp Saulės ir Žemės, tai – apatinė jungtis. Išorinės planetos turi tik vieną jungties tašką, esantį anapus Saulės. Ankstesnėje literatūroje jis dar vadinamas konjunkcija.
Seiša

Seiša – vandenyje susiformavusi stovinčioji banga. Terminas pirmą kartą paminėtas 1890 metais šveicarų hidrologo François-Alphonse Forel, jam betyrinėjant Ženevos ežero (Šveicarija) vandens lygio kitimą. Šveicarų kalbos prancūziško dialekto žodis „seiche“ reiškia „siūbuoti pirmyn ir atgal“. Šiuo terminu gana ilgai vadinti tik Alpių ežeruose vykstantys vandens lygio svyravimai. Šiuo metu terminas vartojamas visame pasaulyje apibrėžti stovinčiajai bangai vandenyje.
Seišos dažniausiai formuojasi uždaruose vandens telkiniuose: dideliuose nepratakiuose ežeruose ar antropogeninės kilmės vandens talpyklose. Kartais jos priverčia svyruoti visą vandens masę, tačiau pasitaiko, jog seiša formuojasi tiesiog ežero įlankoje. Palanki terpė yra ir iš dalies uždari vandens telkiniai: tai mažai pratakūs ežerai, jūros, fiordai, uostai ir net upės. Dideliu seisminiu aktyvumu pasižyminčiose pasaulio vietose stovinčiosios bangos gali susiformuoti net visuomeniniuose baseinuose. Pavyzdžiui, 1994 metais įvykęs „Northridge“ žemės drebėjimas Kalifornijoje paskatino siūbuoti daugelį Pietų Kalifornijos visuomeninių baseinų, o 1964 metais Aliaską sudrebinęs galingas žemės drebėjimas stovinčiąsias bangas sukėlė gana toli nuo epicentro – Puerto Riko baseinuose.
Seišinės bangos bei kiti banginiai reiškiniai: (ilgaperiodinės ir vidinės bangos, potvynių ir atoslūgių bangos) kaip ir įprastinės vėjinės bangos formuojasi ir Baltijos jūroje. Neretai seišos sukelia įvairių pavojų, palieka neigiamas pasekmes. Manoma, kad gali iškilti grėsmė navigacijai, gali nukentėti prieplaukų valtys, molai, įvairūs krantuose esantys įrenginiai. Iškyla potvynių pavojus krantiškajai bendruomenei, kadangi dažnai seišos smogia nepranašautos. Seišos labai pavojingos krante esantiems žmonėms. 1954 metais liepos 26 dieną viename Čikagos ežere susiformavo 40 km ilgio, 2,44 m bangos aukščio seiša, kuri nusinešė aštuonių žvejų gyvybę. 1995 metais liepos 13 dieną JAV Aukštutiniame ežere staiga atsitraukė kranto vanduo ir 15-kai minučių ore ant savo lynų kaboti paliko valtis, kurios buvo prišvartuotos prie uosto. Visa tai sukėlė susiformavusi seiša, kurios amplitudė buvo apie 1 m.
Kyzyltepė

Istorija

1517 m. atiteko Osmanų imperijai.
Finansų krizė

Finansų krizė (Ekonominė krizė) – ekonominė situacija, kai tam tikros finansinės institucijos ar turtas staigiai netenka didžiosios dalies savo vertės. XIX ir XX amžiuje dauguma finansinių krizių buvo susijusios su bankų panika, kuri sukeldavo ekonomikos recesiją. Kitos situacijos, įvardijamos kaip finansinė krizė, apima akcijų rinkų nuopolius, finansinius burbulus, valiutų krizes, valstybines skolų krizes.
Jonas Linkevičius

Biografija

Baigė Baisogalos šešiametę mokyklą, 1940–1946 m. mokėsi Šeduvos gimnazijoje. 1947–1948 m. Pakalniškių pradžios mokyklos vedėjas, 1948–1950 m. Radviliškio gimnazijos, 1950–1954 m. Grinkiškio vidurinės mokyklos mokytojas. 1951 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1954–1962 m. dirbo Joniškio 1-oje vidurinėje mokykloje, nuo 1956 m. kartu buvo ir Joniškio rajono liaudies švietimo skyriaus mokyklų inspektorius.
1962–1973 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, 1963–1965 m. ir 1967–1968 m. Lietuvių kalbos ir literatūros, 1968–1971 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1971–1973 m. Pedagogikos fakulteto dekanas, 1973 m. docentas. 1971 m. filologijos mokslų kandidatas (disertacija „Tarybinė lietuvių vaikų poezija“). 
1973–1979 m. Pedagogikos mokslinio tyrimo instituto sektoriaus vadovas. 1980–1984 m. leidyklos „Vaga“ redakcijos vedėjas, nuo 1985 m. leidyklos „Vyturys“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1979 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Vežimėlių krepšinis

Vežimėlių krepšinis – krepšinis, kurį žaidžia sportininkai su fizine negalia, sėdintys pritaikytuose neįgaliųjų vežimėliuose. Viena iš vasaros parolimpinių sporto šakų.

Istorija

Vežimėlių krepšinis pradėtas žaisti JAV 1945-1946 m. Po Antrojo pasaulinio karo JAV ligoninėse gydėsi daug karo veteranų su stuburo ir kitais pažei­dimais. Nepaisydami judėjimo funkcijos sutrikimų, dar palyginti jauni žmonės pradėjo užsiiminėti sportu, judėdami neįgaliųjų vežimėliuose. 1949 m. buvo įkurta Nacionalinė vežimėlių krepšinio aso­ciacija NWBA.
Pirmosios tarptautinės vežimėlių krepši­nio varžybos įvyko 1954 m. Jose dalyvavo JAV, Ka­nados ir Didžiosios Britanijos komandos. Tarptautiniuose turnyruose iki 1966 m. dominavo JAV.
1960 m. vežimėlių krepšinis buvo įtrauktas į Romos vasaros parolimpinių žaidynių programą. 1970 m. Belgijoje surengtas pirmasis Europos čempiona­tas nacionalinėms vyrų ko­mandoms. 1973 m. įkurta Tarptautinė vežimėlių krepšinio federacija (IWBF), kaip Tarp­tautinės Stok Mandevilio žaidynių federacijos da­lis.
Vežimėlių krepšinis ypač pa­plito Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje, Prancūzi­joje, Ispanijoje, Izraelyje ir Italijoje. Populiarinti šią sporto šaką padėjo gerėjanti vežimėlių ko­kybė, naujoviškos jo konstrukcijos. Žaidimas tapo greitesnis, atletiškesnis ir pa­trauklesnis žiūrovams.
1989 m. lapkričio mėn. Maskvoje vyko krepši­nio 100-mečiui skirta sporto šventė. Joje kartu su sveikaisiais dalyvavo ir neįgalieji. Lietuvai šioje šventėje atstovavo vežimėlių krepšinio komanda, sudaryta iš Vilniaus „Drau­gystės", Kauno „Santa­kos" ir Panevėžio neįgaliųjų klubų. CASK rūmuose įvyko Rusijos ir Lietuvos neįgaliųjų komandų rungty­nės, kurias žiūrėjo apie 5000 žiūrovų. Laimėjo Lietuvos atstovai, tuomet dar žaidę sėdėdami buiti­niuose vežimėliuose.
Lietuvoje vežimėlių krepšinio judėjimo pradžia galima laikyti 1991 m., kada Kauno „Santakos“ neįgaliųjų sporto klube susikūrė pirmoji Lietuvoje vežimėlių krepšinio komanda, kuri pradėjo dalyvauti tarptautinėse varžybose.

Sportinis inventorius

Krepšiniui žaisti naudojami vežimėliai skiriasi nuo įprastų, buitinių. Jų konstrukcijoje įrengtos apsaugos, yra žemesnis svorio centras, suteikiantis daugiau stabilumo. Pavirtę ratai taip pat padeda išvengti virtimo. Žemoje sėdynėje sėdinčio sportininko svoris tolygiai paskirstomas visomis kryptimis. Vidurio puolėjai paprastai užima žaidimo pozicijas po krepšiu, todėl jie įsitaisę aukštesniuose vežimėliuose, kurie ne tokie judrūs, nes mažiau stabilūs. Daugiausiai po aikštelę su kamuoliu juda žemuose vežimėliuose sėdintys krepšininkai, užimantys gynėjų ar įžaidėjų pozicijas.
Palių mūšis

Pasiruošimas

Žuvinto ežero ir palių prieigų valymas pradėtas 1945 m. balandžio 18 d., kuomet į apylinkes perkelti papildomi NKVD daliniai. Į balandžio 22-23 vykusį susirėmimą tarp NKVD ir partizanų buvo iškviesta ir reguliarioji kariuomenė.

Eiga

1945 m. rugpjūčio pradžioje palias puolė NKVD užnugario apsaugos kariuomenės 132-ojo pasienio pulko ir jungtinio pasienio būrio pajėgos. Žuvinto ežerą ir palias apsupo šarvuočiai, mūšyje naudota ir aviacija, bombardavusi manomas partizanų buvimo vietas. Kovotojų transportavimui NKVD naudojo valtis. Mūšiui užsitęsus savaitę, Sergijus Staniškis-Litas nurodė Dzūkų būriui atsitraukti į Buktos miško ir palių pakraštį, kitam būriui – užsimaskuoti Žuvinto ežero salose. Sutemus užsimaskavęs būrys surengė pasalą, kurios metu buvo nuskandintos kelios NKVD pajėgų valtys su kovotojais. Pasalai pavykus, partizanai išsiskirstė ir atsitraukė iš apsupimo.

Pasekmės

NKVD pajėgos, patyrusios didelių nuostolių 1945 m. rugpjūčio mėnesį, atsisakė stambių karinių operacijų. Iki partizaninio pasipriešinimo pabaigos vykdyti tik atskirų miško kvartalų valymai.
Šv. Sebastijonas (Mantegna)

Paveikslų tema

Šv. Sebastijonas buvo Romos imperijos laikų krikščionių kankinys. Pasak legendos, krikščionių persekiojimų metu Sebastijonas buvo pasmerktas mirčiai sušaudant strėlėmis. Visi trys Mantenjos paveikslai vaizduoja būtent šį epizodą. Tačiau, pasak istorijos, Šv. Sebastijonas buvo pagydytas kitos krikščioniškosios šventosios Irenos Romietės. Romos imperatoriaus nurodymu Sebastijonas buvo sumuštas negyvai ir jo kūnas buvo numestas ant akmenų Cloaca Maxima kanale.
Tuo metu, kada kūrė Mantenja, XV amžiuje, Italiją, o ir visą Europą, siaubė maro epidemijos. Tuo metu buvo tikima, kad maras plinta oru ir Šv. Sebastijono pagijimas nuo oru lekiančių strėlių (kaip maro įvaizdžio) buvo laikomas Dievo stebuklu, o pats šventasis būtent tuo, kuris gali apsaugoti nuo maro.
Šv. Sebastijonas yra sportininkų, ypač lankininkų ir kareivių globėjas.
Edvardas Turauskas

Biografija

Gimė Antano ir Petronėlės Turauskų šeimoje. Iš pradžių (nuo 1911 m. iki 1914 m.) mokėsi Telšių gimnazijoje ir baigė 6 klases. Vėliau, vykstant Pirmajam pasauliniam karui, pasitraukė Bobruiską, vėliau – Saratovą, ten baigė dar dvejas klases. 1917 m. baigė Voronežo lietuvių gimnaziją, Petrapilio universitete studijavo teisę.
1918 m. grįžo į Lietuvą, išrinktas į Katalikų veikimo centro valdybą, aktyviai veikė visoje Žemaitijoje. 1918-1919 m. Spaudos biuro redakcinio skyriaus vedėjas. Nuo 1919 m. Fribūro universitete studijavo teisę ir filosofiją. 1921-1923 m. – Lietuvos pasiuntinybės Berne sekretorius. 1923–1926 m. gaudamas Užsienio reikalų ministerijos stipendiją, studijavo Paryžiaus universiteto Teisės fakultete, apgynė teisės mokslų disertaciją, suteiktas daktaro laipsnis.
1926 m. Trečiojo Seimo ir 1936 m. Ketvirtojo Seimo atstovas. 1927-1928 m. dienraščio „Rytas“ vyriausias redaktorius, 1928-1934 m. – Eltos direktorius, 1934-1939 m. – nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotinis Čekoslovakijai, Jugoslavijai ir Rumunijai, rezidencija Prahoje. Kartu studentų ateitininkų sąjungos ir ateitininkų federacijos pirmininkas. 1939–1940 m. Užsienio reikalų ministerijos Politikos departamento direktorius.
1940-1946 m. – nuolatinis delegatas prie Tautų Sąjungos ir pasiuntinybės patarėjas Berne. Pablogėjus sveikatai atsistatydino, nuo 1947 m. Čikagos lietuvių laikraščio „Draugas“ korespondentas Paryžiuje.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1912 m. Rašinius spausdino leidiniuose „Ateitis“, „Ateities spinduliai“, „Lietuvos balsas“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“, „Bangos“, „Mūsų laikraštis“, „Mūsų rytojus“, „Židinys“, „Darbininkas“, „2000 metrų“ ir kt.  Bendradarbiavo „Amerikos balso“, Vatikano radijo stotyse, Katalikų mokslo akademijos veikloje, buvo įvairių politinių asociacijų bei organizacijų, taip pat Vidurio ir Rytų Europos Laisvųjų žurnalistų asociacijos narys.

Įvertinimas

1938 m. – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordinas
Kirtimas prasilenkiant

Kirtimas prasilenkiant (pranc. En passant) – šachmatų ėjimas. Tai yra specialus kirtimas pėstininku, kai vienos pusės pėstininkas paeina dvejais langeliais į priekį (pvz.: a2–a4), kita pusė stovinti ant ketvirtos arba penktos (pvz.: b4) linijos gali jį nukirsti (b:a3). Galutinis rezultatas kertant yra toks pat kaip ir kertant per vieną laukelį paėjusį pėstininką.
Šis kirtimas galimas kitu ėjimu, nekertant ši teisė prarandama.
Ši taisyklė įvesta XV a. amžiuje.
AS Tanda

Istorija

Klubas buvo suformuotas (?) m.
Klubo spalvos yra geltona/mėlyna.
Prieštankinis šautuvas

Istorija

Stambaus kalibro graižtviniai šautuvai su galingomis kulkomis atsirado apie 1800 m. kaip medžiokliniai ginklai stambiems žvėrims (drambliams, raganosiams, buivolams) medžioti. Prieštankiniai šautuvai savo savybėmis buvo panašius į šiuos šautuvus.

Pirmasis pasaulinis karas

Pirmieji britų tankai Mark I, „malę“ vokiečių tranšėjas, buvo neįveikiami paprastų šautuvų ugniai. Neperšaunami buvo ir Pirmajame pasauliniame kare naudoti šarvuotieji automobiliai, tačiau jie fronte buvo reti dėl prasto pravažumo raižytoje vietovėje, per apkasus. Tankus ir šarvuotuosius automobilius buvo galima pamušti patranka, minosvaidžiu ar granatomis. Tačiau pėstininkams trūko nešiojamo ginklo, kuris pamuštų tankus iš toli.

JAV kariuomenė

Pirmojo pasaulinio karo metais JAV sukūrė pusės colio kalibro šovinį kovai prieš lėktuvus. Šis šovinys buvo panaudotas 1919 m. sukurtam stambaus kalibro JAV kulkosvaidžiui M1919 Browning (M1919 Browning machine gun), kuris vėliau buvo naudojamas ir kaip kulkosvaidis prieš lengvuosius tankus bei šarvuotąsias mašinas.

Antrasis pasaulinis karas

Antrojo pasaulinio karo pradžioje daug valstybių naudojo stambaus kalibro prieštankinius šautuvus, kurių kulkų greitis buvo didelis (pvz., prieš APK populiarus britų 0,55 colio Boys prieštankinis šautuvas (.55 in Boys Anti-Tank Rifle). Tokie šautuvai buvo pakankamai veiksmingi prieš lengvuosius tankus (pvz., vokiškus Panzer I ir Panzer II).
Tankų šarvai toliau stiprėjo, ir vieno žmogaus nešiojami to meto stambaus kalibro šautuvai tankų šarvų ėmė nebeįveikti. Efektyvumo nebepakako net 20 mm (o tai jau praktiškai patrankinis kalibras, nemažai automatinių patrankų yra būtent 20 mm) prieštankiniams šautuvams. Prieštankiniai šautuvai imti naudoti tik kovai su lengvaisiais tankais, šarvuočiais, lengvais lauko įtvirtinimais ir pan.
Prieštankiniais pėstininkų šaunamaisiais neartileriniais ginklais tapo reaktyviniai ir kitokie granatsvaidžiai, šaudę sviediniais su kumuliaciniais užtaisais (JAV bazuka, Vokietijos Panzerschreck, Panzerfaust, D. Britanijos PIAT).

TSRS kariuomenė

Raudonoji Armija Antrajame pasauliniame kare naudojo dviejų modelių prieštankinius šautuvus – vienšūvį PTRD-41 ir dėtuvinį užsitaisantį PTRS-41. Šie šautuvai į karo pabaigą irgi prarado ginklo kovai su vidutiniais tankais funkcijas. TSRS APK metais neturėjo bazukos tipo ginklų (karo pabaigoje kartais naudodavo trofėjinius vokiečių Panzerfaust’us).
Korėjos kare PTRS-41 ir PTRD-41 naudojo Kinijos ir Š. Korėjos kariuomenė, kadangi neturėjo efektyvesnių prieštankinių ginklų.
Pelekonių IV piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis yra 2,35 km į šiaurę nuo Pelekonių pirmojo piliakalnio, 2,15 km į šiaurę nuo antrojo ir 900 m į šiaurės vakarus nuo trečiojo piliakalnio. Jis įrengtas Nemuno dešiniajame ir Viekšnios kairiajame krantuose, jų santakoje (dabar Kauno marių tvenkinys). Aikštelė trikampė, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 85 m ilgio, 33 m pločio pietryčių gale. Jos pietryčių krašte supiltas 35 m ilgio, 5,5 m aukščio, 25 m pločio pylimas, kurio išorinis 9 m aukščio šlaitas leidžiasi į 30 m pločio, 2 m gylio griovį. Pylimo šiaurės rytų dalis viršuje, 6,5 m ilgyje ir 8 m plotyje, plokščia ir 2 m žemesnė už pietvakarinę. Šiaurės rytų piliakalnio šlaite, link Viekšnios, 6 m žemiau aikštelės yra 27 m pločio terasa, per 3 m žemėjanti į šiaurę. Šlaitai statūs, 30 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Pašventupio piliakalnis 5 kmGuogų piliakalnis 8 km
Darsūniškio piliakalnis 7 kmMigonių piliakalnis 8 km
Palapainės piliakalnis 7 kmPagaršvio piliakalnis 6 kmRokiškių piliakalnis 12 km
Virkininkų piliakalnis 12 kmŽarijų II piliakalnis 8 km
Birštono piliakalnis 10 kmPelekonių I piliakalnis 2,35 km
Pelekonių II piliakalnis 2,15 kmPaukščių piliakalnis 6 km
Pelekonių III piliakalnis 0,9 km
Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Evangelikai

Evangelikai – daugelis protestantų Bažnyčių, religinių bendruomenių. Evangelikai vadovaujasi M. Liuterio, J. Kalvino, U. Cvinglio ir kitų protestantizmo kūrėjų koncepcijomis, tikėjimo pagrindu laiko evangelijas. Pats terminas „evangelikai“ priskiriamas Liuteriui. Šiuo terminu norėta išreikšti reformacijos dvasią – grįžimą prie evangeliškos gyvensenos.
Evangelikų liuteronų, arba Augsburgo, konfesinė Bažnyčia, buvo suformuota liuteronybės pagrindu atsiradusios reformacijos srovės. Evangelikai reformatai susiformavo kalvinizmo pagrindu.
1817 m. Frydricho Vilhelmo III iniciatyva Prūsijoje buvo sudaryta administracinė evangelikų liuteronų ir reformatų unija, kurią priėmė ir kai kurios kitos vokiečių valstybės. Liuteronai suskilo, mėginant suvienyti liturgiją. 1841 m. Prūsijoje senliuteroniai sukūrė evangelikų liuteronų Bažnyčią, kuri nepripažino unijos.
Evangelikams taip pat priskiriami baptistai, metodistai, sekmininkai.
Pabaltijo šalyse labiausiai paplitę evangelikai liuteronai bei evangelikai reformatai. Taip pat esama baptistų ir sekmininkų bendruomenių.
Kairo Egipto muziejus

Istorija

Muziejaus pradžia siejama su 1830 m. Žano Fransua Šampoljono laišku Egipto valdytojui Muhamedui Ali Pašai, kuriame prašoma pastatyti pastatą Senovės Egipto artefaktų saugojimui. 1835 m. rugpjūčio 5 d. dekretu Muhamedas Ali nurodė, kad visi surinkti faraonų karalystės laikotarpio Egipto objektai būtų kolekcionuojami ir siunčiami į Kairą. 1848 m. jie buvo laikomi kalbos mokyklos sandėlyje prie Azbakijos sodų, iš kur jų daugelis buvo išvogti. Chedivo Abaso I valdymo metu 1851 m. kolekcija perkelta į Kairo citadelę, kur buvo saugi, ir 1855 m. didelė dalis artefaktų buvo padovanoti Austrijos erchercogui Maksimilijonui bei perkelti į Vienos Meno istorijos muziejų. 1858 m. chedivas Saidas Egipto Senienų Tarnybos vadovu paskyrė prancūzų archeologą Ogiustą Marjetą, kuris buvo dirbęs Luvre ir turėjo muziejininko darbo patirties. O. Marjetas rastus artefaktus sandėliavo Nilo laivininkystės kompanijos pastate Bulako upės uoste. Ilgainiui pastatas buvo praplėstas ir 1863 m. chedivas Izmailas Paša inauguravo Bulako muziejų.
Bulako muziejus buvo nesaugioje nuo Nilo potvynių vietoje ir 1878 m. buvo rimtai vieno iš jų apgadintas. Be to, nuolat atrandant naujų artefaktų muziejaus pastatas tapo per mažu. Po  O. Marjeto mirties 1881 m. Tarnybos ir muziejaus vadovu paskirtas Gastonas Maspero. 1883 m. jis publikavo muziejaus gidą. 1887 m. kolekcija buvo laikinai perkelta į Izmailo Pašos rūmus Gizoje. 1890 m. chedivas Taufikas Paša atidarė dalį muziejaus salių lankytojams ir 1891 m. inauguruotos likusios salės. 1893−1895 m. laikotarpiu buvo surengtas tarptautinis konkursas naujo muziejaus pastato projektui. Buvo pateikti 87 projektai, laimėtoju tapo prancūzo Marselio Diurjono projektas. Statyboms pasamdyta italų „Garozzo-Zaffarani“ firma. 1897 m. balandžio 1 d. patiestas pamatinis akmuo, statybos baigtos ir muziejus atidarytas 1902 m. lapkričio 15 d. pačiame Kairo centre, kur dabar yra Tahriro aikštė. Pirmojo Tarnybos vadovo Ogiusto Marjeto kapas įrengtas muziejaus sode. Jį supa 23 kitų žymių pasaulio egiptologų biustai, tarp jų: J.-F. Champollion, K. R. Lepsius, G. Maspero, V. Goleniščevas.   
2003 m. Egipto valdžia surengė konkursą naujo muziejaus prie Gizos projektui. Šį muziejų planuojama užbaigti statyti 2018 m. ir į jį bus perkeltos Kairo muziejaus kolekcijos.

Muziejaus kolekcijos

Muziejuje eksponuojami Senovės Egipto artefaktai nuo priešdinastinio iki romėnų laikotarpių. Muziejus garsus Tutanchamono kapo lobiais ir karališkųjų mumijų kambariu.
Gitėnų miškai

Gitėnų miškai – miškai Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, 6 km į rytus nuo Panevėžio. Plotas 9450 ha, mišku apaugę 7980 ha.

Geografija

Gitėnų miškai priklauso Panevėžio miškų urėdijai, Paežerio, Taruškų, Raguvėlės girininkijoms. Sudaro Gitėnų, Pajuosčio, Paežerio, Rekstino ir Teresdvario miškai. Miškų šiaurinėje dalyje yra Gailių durpynas. Masyvą kerta geležinkelio linijos Panevėžys – Rokiškis ir Aukštaitijos siaurasis geležinkelis.
Gitėnų miškų šiaurinėje dalyje teka reguliuoti Lėvens intakai Gieglaitis, Geležė, pietvakarinėje – Juostos intakas Ramunis. Diduma miško nusausinta. Paviršius lygus, pelkėtas.

Medynai

Augavietės nederlingos, derlingos ir labai derlingos laikinai užmirkusios, vietomis užmirkusios ir pelkinės. Valstybinės reikšmės miškų 68 %. 97 % miškų yra ūkiniai, 1 % apsauginiai, 2 % spec, paskirties. Kultūrinės kilmės medynų 10 %: beržynų ir eglynų yra po 33 %, pušynų 18 %, juodalksnynų 7 %, uosynų ir drebulynų po 3 %, ąžuolynų 2 %, baltalksnynų 1 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 32 %, bręstantys 19 %, brandūs 24 %. Medynų vidutinis amžius 55 m., bonitetas 1,8, skalsumas 0,7, tūris 194 m³/ha.
Yra stambiųjų kanopinių žvėrių, juodųjų gandrų, erelių rėksnių, vištvanagių, tetervinų, baltnugarių genių, iš augalų – stačiųjų atgirių, dėmėtųjų gegūnių.

Istorija

1944–1947 m. Gitėnų miškuose veikė Lietuvos partizanų būriai: Gitėnų miške Vyčio apygardos būrys, Teresdvario miške – Algimanto apygardos du būriai, Rekstino miške – Algimanto apygardos būrys.
Algirdas Šumskis

Apdovanojimai

2017 m. Karalienės Luizės medalis už nuopelnus švietimui ir kultūrai.
Albertas Radvila III

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos Dzieciolo-Berdyčevo šakos, tėvas Mikalojus Faustinas Radvila, motina Barbora Pranciška Zavišaitė-Kęsgailaitė. Broliai Udalrykas Kristupas Radvila, Jurgis Radvila V, Stanislovas Radvila V. Seserys Teresė Barbora del Campo-Pacienė, Ona Augustina Radvilaitė, Marija Gertrūda Radvilaitė, Brigita Petronėlė Sologub.
Žmona Ona Kunigunda Chaleckytė (Anna Kunegunda z Chaleckich). Jos tėvas, Rezeknės seniūnas, žentui užleido savo postą, nes šis jokių turtų nepaveldėjo, tik vėliau gavo Kražius. Be to, kaip žmonos kraitis jam atiteko Anopolis, Chalcas ir Hluskas.

Šeima ir vaikai

Sūnus Dominykas Radvila (1754–1789), paveldėjęs Anopolį, vedė kunigaikštytę Konstanciją Čapską (Konstancja z Czapskich), vėliau – Karoliną Franckevičiūtę Radziminską. Jo duktė Marija (1778–1822) ištekėjo už generolo Vincento Krasinskio, jų sūnus – poetas Zigmuntas Krasinskis. Duktė Julija ištelėjo už Andžejaus Prušinskio. Dominyko sūnus Aleksandras (1794–1863), paveldėjęs Anopolį, buvo vedęs Ceciliją Morzkovską, jai mirus Angeliką Morzkovską, vėliau – Joaną Šafnagel. Vienintelis jo palikuonis Vilhelmas Traidenis (1830–1883), buvo vedęs Sofiją Dulcen, bet vaikų neturėjo, todėl ši Radvilų šaka pasibaigė.
Alberto Radvilos duktė Aloyza ištekėjo už Juzefo Judickio. Duktės Marijos vyrai buvo Leonardas Pociejus ir Mykolas Granovskis. Duktė Barbora ištekėjo už Mykolo Puzynos. Mikalojus Radvila mirė mažas.

Valstybės tarnyba

Rezeknės seniūnas, Lietuvos Tribunolo maršalka, Baro konfederacijos dalyvis.
Astrachanės sritis

Geografija

Sritis įsikūrusi Pakaspijo žemumoje, didelė dalis teritorijos yra žemiau jūros lygio (iki -27 m). Aukščiausia vieta (Didžiojo Bogdo k., 161,9 m) yra srities šiaurės rytuose. Nepaisant to, kad sritis yra šalia Kaspijos jūros, jos klimatas yra ryškus kontinentinis su nedideliu kiekiu kritulių. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra svyruoja nuo -10 °C šiaurėje iki -6 °C, vasarą būdinga 25 °C temperatūra. Vidutinis metinis kritulių kiekis – ~200 mm. Centrine srities dalimi teka Volgos upė, besiskaidanti į protakas (pagrindinė – Achtuba) ir sudaranti deltą. Yra druskingų, laikinų ežerų (didžiausias – Baskunčiakas). Vyrauja pelynų ir druskių pusdykumės, tik Volgos slėnis ir delta pelkėti, apaugę krūmynais ir vandens augmenija. Įsteigti Astrachanės, Bogdo-Baskunčiako draustiniai.

Istorija

Sritis įkurta 1943 m. gruodžio 27 d.

Gyventojai

Praktiškai visi gyventojai susitelkę Volgos slėnyje ir jos deltoje. Šalia rusų (67,6 %) srityje gyvena kazachai (16,3 %), totoriai (6,6 %), ukrainiečiai (0,9 %), azerbaidžaniečiai (0,9 %), čečėnai (0,8 %), nogajai (0,8 %) ir kt.
Pradinė mokykla

Pradinė mokykla – pradinio išsilavinimo, mokymo įstaiga; mokykla.
Lietuvoje pradinė mokykla apima 1-4 klases. Pradinėse mokyklose taip pat gali veikti parengiamoji grupė. Po pradinės mokyklos seka visos kitos mokymosi įstaigos. 
Lietuvoje šiuo metu vidurinės mokyklos skyla į gimnazijas ir progimnazijas. Patvirtinus Švietimo įstatymo pataisas, nebeliks pradinių mokyklų – iki aštuntos klasės vaikai mokysis progimnazijose, o paskui – gimnazijose arba profesinėse mokyklose.
Džambis (miestas)

Istorija

1946 m. gegužės 17 d. miestas tapo Džambio autonominės srities sostine. 1956 m. Džambiui suteiktas miesto statusas, 1957 m. sausio 6 d. miestas tapo Džambio provincijos sostine.

Klimatas

Džambyje vyrauja tropinis klimatas, minimali temperatūra 22–23 °C, maksimali 30–32 °C, drėgnis kinta tarp 82 ir 28 %. Per metus mieste iškrenta 2296,1 mm kritulių, lietingas sezonas yra nuo spalio iki kovo mėn. su 20 lietingų dienų per mėnesį. Sausasis sezonas trunka nuo balandžio iki rugsėjo mėnesio su 16 lietingų dienų per sezoną.