Minosvaidis

Minosvaidis (angl. mortar, rus. миномет) – lengvi, paprastai lygiavamzdžiai pabūklai, šaudantys stačia trajektorija specialiais plunksnomis stabilizuotais sviediniais (minosvaidžio minos), paprastai užtaisomi įleidžiant minas pro vamzdžio žiotis. Minosvaidžiai – vieninteliai pro žiotis užtaisomi šių laikų pabūklai.
Vamzdžio pakilimo kampas 45–85°. Tačiau kai kurie gali šaudyti beveik horizontaliai, pvz., rusiško automatinio minosvaidžio „Vasiliok“ pakilimo kampas šaudant nuo -1° iki +85°.
Minosvaidžiai pagal kalibrą paprastai skirstomi į lengvuosius minosvaidžius (iki 60 mm), vidutinius minosvaidžius (60–120 mm) ir sunkiuosius minosvaidžius (>120 mm);
Minosvaidžiai priskiriami lengvajai artilerijai. Minosvaidžių pirmtakai buvo mortyros (angliškai irgi vadinamos mortar), dar nuo XIV a. žinomi artilerijos pabūklai. Pirmieji minosvaidžiai sukurti ir Rusijos kariuomenės naudoti 1904–1905 m. Rusijos-Japonijos kare. Juos plačiai ėmė naudoti Pirmajame pasauliniame kare kaip ginklą, labai tinkamą apkasų karui.

Minosvaidžių minos

Minos dažniausiai būna verpstės formos (maždaug pradedant nuo 80 mm kalibro), rečiau cilindro formos (iki 80 mm kalibro), uodeginės dalis paprastai pailginta, sudaro stiebelį, kuris baigiasi plunksnotu stabilizatoriumi. Stabilizatoriaus stiebelyje yra pagrindinis sviedžiamasis užtaisas, ant stiebelio – papildomas užtaisas, kuris nuimamas, kai šaudoma į artimus taikinius. Stiebelio gale yra kapsulė, kurią trenkus mina iššaunama.

Šaudymas

Minosvaidis pastatomas ant grunto, jo vamzdis nukreipiamas į taikinio pusę. Vamzdžio pakreipimo kampas (derinant su papildomo sviedžiamojo užtaiso buvimu) lemia nuotolį, kiek lėks mina.

Minosvaidžiai, kurių kalibras neviršija 120 mm, šaudo miną uodega pirmyn įleidžiant į minosvaidžio vamzdį. Mina slysta žemyn ir, pasiekusi vamzdžio apačią, kapsule, kuri yra stabilizatoriaus stiebelio gale, atsitrenkia į specialų daužiklį. Sprogdama kapsulė padega sviedžiamąjį užtaisą, kurio parako dujos išsviedžia miną lauk iš vamzdžio. Labai stambaus kalibro minosvaidžiai (160 mm ir 240 mm) turi ilgus vamzdžius ir sunkias minas (160 mm minos masė ~41 kg; paprastos 240 mm minos – 130 kg, minos su reaktyviniu varikliu – 228 kg), todėl šis šaudymo būdas netinka – pernelyg nepatogu aukštai kelti sunkias minas. Šie minosvaidžiai užtaisomi pro vamzdžio drūtgalį.

Mobilumas

Mažo kalibro minosvaidžius nesunkiai paneša vienas žmogus. Pvz., 1941 m. TSRS Raudonoji Armija ginkluotėje turėjo 37 mm minosvaidį – kastuvą , kuris svėrė 1,5 kg (tiesa, jo efektyvumas buvo labai menkas). 50 mm minosvaidžiai paprastai sveria apie 9-14 kg.
Vidutinio kalibro (pvz., 81 mm) minosvaidžiai, sveriantys 50-60 kg, dažnai išardomi į tris dalis (plokštė, vamzdis, stovas), kurias perneša trys minosvaidininkai.
Šiais laikais vidutiniai ar stambaus kalibro minosvaidžiai dažnai įtaisomi šarvuotuosiuose transporteriuose, kurie perveža tiek kovai parengtą minosvaidį, tiek minų atsargą (pvz., TSRS-Rusijos savaeigis minosvaidis 2S4 Tiulpan ('Tulpė') ). Šarvuočiui tereikia sustoti, atidaryti liuką ir susiorientuoti, kur taikinys. Kai kurie stambaus kalibro minosvaidžiai turi ratinį lafetą (tai ypač būdinga TSRS, dabar – Rusijos stambaus kalibro minosvaidžiams).