google/wiki40b huggingface dataset:
Štabas

Štabas – karinio vieneto valdymo organas. Štabui vadovauja štabo viršininkas, tiesiogiai pavaldus karinio vieneto vadui.
Mažiausias karinis vienetas, turintis štabą, paprastai būna batalionas. Didesniuose štabuose paprastai būna personalo skyrius, žvalgybos skyrius, kovinio rengimo skyrius, aprūpinimo skyrius, operacijų planavimo skyrius ir ryšių skyrius.
Divizijų ir aukštesni štabai (kartais – ir brigadų štabai) yra atskiri daliniai, kuriems junginiuose pavaldūs kiti daliniai.
Andrius Šmitas

Andrius Šmitas (vok. Andreas Schmidt, 1947 m. liepos 8 d. Süderbrarupe miestelyje, Šiaurės Vokietija – 2008 m. gruodžio 14 d. Hiūtenfeldas, Hesenas, Vokietija) – lietuvių pedagogas, ilgametis Vasario 16-osios gimnazijos Vokietijoje vadovas, visuomenininkas, lietuvių bendruomenės veikėjas, lietuvybės puoselėtojas.

Išsilavinimas

1967 m. Andrius Šmitas baigė Vasario 16-osios gimnaziją. Atlikęs vokiečių kariuomenėje karinę prievolę, Bonos universitete studijavo teologiją, Rytų Europos istoriją ir Lietuvos istoriją (universitete dėstė prof. Zenonas Ivinskis). Studijas baigė 1978 m., sėkmingai išlaikė baigiamuosius pedagogo egzaminus, įgijo teisę dirbti mokytoju.

Visuomeninė, kultūrinė, pedagoginė veikla

Studijų metais Andrius Šmitas dalyvavo Vokietijos lietuvių bendruomenės veikloje, Vokietijos Lietuvių Bendruomenės (VLB) jaunimo sekcijos pirmininkas, „Jaunimo žodžio” redakcijos narys, vienas iš Vokietijos lietuvių jaunimo sąjungos (VLJS) steigėjų (1970–1972 m.), Europoje vykusio IV Pasaulio lietuvių jaunimo kongreso pirmininkas (1979 m.), Vasario 16-osios gimnazijos kuratorijos narys (nuo 1972 m.), Vokietijos LB tarybos narys (nuo 1975 m.), 22 metus – VLB valdybos narys, iš jų 2 kadencijas – Vokietijos LB valdybos pirmininkas (1979–1981 m.), 1981 m. įkurto Lietuvių kultūros instituto narys steigėjas.
Nuo 1982 m. Vasario 16-osios gimnazijos direktorius. Rūpinosi ne tik pedagogine sritimi, bet ir gimnazijos išlaikymu, lietuvybės išlaikymu ir puoselėjimu.
Andrius Šmitas buvo vedęs (1978 m.); žmona – JAV lietuvė Marija Dambriūnaitė, dukros – Daina ir Lina.
Mirė 2008 m. gruodžio 14 d., 17 val. gruodžio 18 d. šarvojamas Hiūtenfeldo Jėzaus Širdies bažnyčioje (11 val. atnašaujamos šv. Mišios, po kurių velionis lydimas į Hiūtenfeldo kapinaites).
Viktor Manakov

Biografija

Gimė profesionalių dviratininkų šeimoje. Motina – garsi Lietuvos dviratininkė Jolanta Polikevičiūtė, tėvas – olimpinis čempionas Viktor Manakov.
2007 m. Europos jaunimo vasaros olimpiniame festivalyje Belgrade atstovavo Lietuvai.
Nuo 2016 m. atstovauja Gazprom–RusVelo komandai. Tais pačiais metais sportininkas buvo atrinktas į Rusijos olimpinę treko komandą dalyvauti 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyrų komandiniame persekiojime, bet galiausiai žaidynėse nedalyvavo dėl komandos narių diskvalifikacijos.
Panerių dvaras

Istorija

XVIII a. Panerių dvarą kūrė karališkojo dvaro šambelionas (tvarkytojas) Simonas Liudvikas Gutakovskis (1783–1811). XVIII a. pabaigoje jis dvarą pardavė kitam karališkosios tarnybos tarnautojui, buvusiam karaliaus sekretoriui S. Puzinai, kuris 1819 m. testamentu dvarą perdavė dukrai Aleksandrai, ištekėjusiai už J. Riomerio. Po to dvarą valdė jų sūnus Stanislovas Riomeris, o po jo vėl perėjo į moteriškas rankas – jo dukra Marija ištekėjo už A. Chrapovickio nuo Dotnuvos. Marijos dukra Evelina Lubeneckienė-Gostomskienė (1851–1922) su vaikais iš pirmosios santuokos buvo paskutiniai dvaro valdytojai, kadangi dvaras per žemės reformą 1922 m. išparceliuotas.
Paprastasis vapsvavoris

Voratinklis

Prie pat žemės, tarp žemų augalų, nutiesia vertikalų tinklą, kuris yra su iš centro į apačią ir į viršų išeinančiomis plačiomis zigzaginėmis verpalų juostomis – stabilimentais (sutvirtinimais). Gaudomoji sritis 30 cm skersmens, spindulių skaičius – 32. Slėptuvės nedaro, voras tupi tinklo centre. Ištikus pavojui arba nukrenta ant žemės, arba minutę laiko staigiais judesiais siūbuoja tinklą. Tai labai gerai matyti žolės stiebu palietus tinkle tupintį vorą.

Dauginimasis ir vystymasis

Poravimosi metu patelė dažnai suėda patinėlį (kanibalizmas), tik retkarčiais jam pasiseka pabėgti. Kiaušinėlius deda rugpjūčio mėn. Jų būna 300–400, gelsvos spalvos, suformuotų į rutulį. Kiaušinėlių kokonas nuverptas iš kelių voratinklinių gijų sluoksnių, užmaskuotas tarp žolių stiebelių. Iš viso patelė pagamina iki 5 kokonų. Patelės po kiaušinėlių dėjimo nugaišta. Po mėnesio išsirita jaunikliai, kurie peržiemoja tame kiaušinėlių kokone. Gegužės pabaigoje – birželio pradžioje jie prakanda išorinėje kokono sienelėje angą ir palieka savo žiemos būstą. Po trijų mėnesių tampa suaugėliais ir vėl gali daugintis. Kartais tokius gerai apsaugotus kiaušinėlių kokonus užpuola parazitiniai ichneumonidai, kurie padeda savo kiaušinėlius. Išsiritusios vabzdžių lervos maitinasi vorų embrionais.
Juozas Čepelė

Biografija

Tėvai po santuokos išvyko gyventi į Sankt Peterburgą, kurio priemiestyje nuomininkų teisėmis dirbo žemę, vertėsi iš parduodamo pieno ir kitų žemės ūkio produktų. 1931–1935 m. šeima buvo tremtyje Sibire, nuo 1932 m. augo vaikų namuose. 1935 m. su motina traukiniu per Rygą išvažiavo į Lietuvą, gyveno Armeniškių dvare, kur baigė keturmetę pradžios mokyklą, per metus išmoko lietuviškai. Vėliau mokėsi Seredžiaus mokykloje, baigė trimetę Kauno 2-ąją valstybinę amatų mokyklą, Suaugusių instituto Žemesnį technikos skyrių. 1944 m. įstojo į Kauno politechnikumą. Jį baigęs 1948 m. be stojamųjų egzaminų pradėjo mokytis Kauno valstybiniame universitete, kuris 1951 m. buvo reorganizuotas, 1953 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). 
Nuo 1953 m. Malūnų pramonės tresto vyriausiasis energetikas, Žemės ūkio statybos projektavimo instituto projektuotojas, projektų vyriausiasis elektrikas. Be to, nuo 1961 m. KPI Mokslinio tyrimo sektoriaus jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1964 m. Minsko politechnikos institute apgynė disertaciją, technikos mokslų kandidatas.  1969–1976 m. Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi instituto Kauno filialo dėstytojas, 1971–1994 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1977 m. docentas. 1973–1974 m. skaitė paskaitas Bulgarijoje ir kitose šalyse.
Kauno keliautojų kultūros klubo narys, vienas vadovų, aktyvus Kauno tradicinių šokių klubo „Ratas“ narys. Daugelio mokslo istorijos straipsnių, knygų apie Lietuvos istorines vietas autorius. Palaidotas Panemunės kapinėse.

Darbai

Svarbiausi darbai iš elektrotechnikos, medienos apdirbimo, paukštininkystės elektros įrenginių. 1960 m. ekonomiškai pagrindė kooperatinių gyvenamųjų namų statybos idėją. Išradybos idėjų paieškos metodų Lietuvoje kūrėjas. 24 išradimų autorius.
Širdinis riešutmedis

Morfologija

Laja plačiai rutuliška. Žievė lygi, pilka, žemutinėje liemens dalyje sueižėjusi. Ūgliai apvalūs, rudi, stori, plaukuoti. Lapai sudėtiniai, neporomis plunksniški, 40–60 (100) cm ilgio, sudaryti iš 11–15 plačiai elipsiškų arba net širdiškų, pjūkliškai dantytais kraštais, trumpai nusmailėjusių, plaukuotų lapelių. Lapeliai 6–12 (18) cm ilgio, 3–6 cm pločio, trumpakočiai. Rudenį lapai gelsta ir krinta, dažniausiai atskirai koteliai ir lapeliai. Vienanamis. Kuokeliniai žiedai, žirginiuose, piesteliniai po 8–12 kekėse. Žydi gegužės pabaigoje – birželio pradžioje. Vaisiai kiaušiniški, rusvai žali, gausiai plaukuoti, prinoksta rugsėjo pabaigoje ir tuoj nukrinta. Kevalas pilkai rusvas, kiek suplotas, širdiškas, plonas, nusmailėjusia viršūne, beveik lygiu, kiek banguotu paviršiumi. Dauginasi sėklomis ir ataugomis.
Mediena kieta, patvari, gražios tekstūros.

Matmenys

Auga lėtai. Įprastai užauga 15–20 m aukščio. Kamieno skersmuo 0,6 m.

Augimvietės

Lietuvoje auginamas parkuose kaip dekoratyvinis medis. Auga gerai, dera, vaisiai užauga brandūs. Šalčiams gana atsparus. Tinkamas auginti grupėmis, pavieniui ir masyvais. Geriausiai dauginti nuo vietinių medžių surinktais vaisiais.

Paplitimas

Kilęs iš Japonijos, paplitęs Kurilų salose, Sachaline. Lietuvoje retokas. Seniausi medžiai Lietuvoje rasti Alšėnuose ir Rudmenoje.

Panaudojimas

Mediena naudojama baldų gamyboje, apdailai. Kevalai naudojami meno dirbiniams gaminti. Žievė, lapai, vaisiai naudojami liaudies medicinoje. Žieduose gausu nektaro. Vertinamas dėl skanių, palyginti plonu kevalu vaisių.
Žuobrys

Žuobrys (dar vadinamas žuobris) - senovinis padargas žemei arti. Iš arklo išsivystė verčiantis vagą žuobrys. Gamybinių jėgų vystymasis, gyvulininkystės plitimas ir nuolatinių laukų daugėjimas, gyventojų gausėjimas vertė tobulinti žemdirbystės įrankius. Verčiantys vagą įrankiai plito pirmaisiais mūsų eros amžiais, kai prasidėjo pūdiminė žemdirbystė, o plačiai įėjo į apyvartą apie IX - XII a.
Seniausias verčiantis vagą arimo įrankis buvo žuobrys. Juo buvo ariama ir XIX a. pabaigoje. Šis įrankis turjo kastuvo pavidalo išarą, platų trikampį noragą ir dvi nejudamas šonines verstuves. Verstuvės buvo dvi lazdos, kurių apatiniai galai buvo užkišti už norago, o viršutiniai pririšti virš ranktūrio virvutėmis. Ardamas artojas kreipdavo žuobrį į tą pusę, į kurią norėjo versti vagą.
Žuobrys buvo paplitęs tik Vidurio Lietuvoje (Kauno, Jonavos, Kėdainių, Baisiogalos, Ariogalos ir kt. vietovėse)
Rio Ave FC

Istorija

Klubas įkurtas 1939 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose. Pastaraisiais metais įsitvirtino elito divizione. Elite nuo 2008 m.
Riogliškiai

Istorija

Riogliškiai pagarsėjo 1993 m. rudenį, kai profesoriaus Liudviko Lašo šeimos sodyboje gretimame miške buvo savavališkai įsikūrę ginkluoti SKAT savanoriai, susiję su Pakaunės savanorių maišto įvykiais.
Šajenai

Istorija

XVII a., iki susiduriant su baltaisiais, šajenai gyveno dabartinėje Minesotoje, vertėsi žvejyba, medžiokle, rankiojimu. XVIII a. persikėlė tarp Raudonosios ir Šajenų upių dab. Šiaurės Dakotoje. XIX a. pr. prisijaukinę arklius perėjo prie raitos bizonų medžioklės. Dėl dakotų spaudimo atsitraukė prie Šajenų upės aukštupio į Juoduosius kalnus (Pietų Dakota). Keliantis į vakarus prie šajenų prisišliejo gimininga sutajų gentis. Apie 1820 m. dalis šajenų patraukė į pietus prie Arkanzaso upės (Koloradas) ir sudarė pietų šajenų branduolį. Pasilikę sudarė šiaurės šajenus.

Kultūra

Šajenai priklauso lygumų indėnų kultūrinei tradicijai. Šeima didelė, matrilokalinė. Buvo ribota poligamija. Genčiai vadovavo taryba, sudaryta iš 44 vadų. Nuo XIX a. vid. valdyme dalyvavo 7 karinių bendrijų sąjunga. Tarp paprotinių šajenų apeigų žinomas medžioklės šokis, Saulės šokis, Strėlės atgimimo apeiga, pašventinimas trims kultūriniams didvyriams. Išskirta aukščiausia dievybė – Himmaviho. Išsiskyrė žyniai (4 šventų strėlių saugotojai) ir šamanai. Nuo 1890 m. paplito dvasių šokis, pejotizmas.
Georges Scelle

Georges Auguste Jean Joseph Scelle (1878 m. kovo 19 d. Avranches – 1961 m. sausio 8 d. Paryžius, Prancūzija) – prancūzų teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas.

Leben

Sorbonos universitete studijavo teisės ir politikos mokslus. 1906 m. apgynė disertaciją, daktaras.
1910/1911 m.m. dėstė Dijon universiteto Teisės fakultete, 1911/1912 m. – Lille. 1912 m. išlaikęs agregaciją (Agrégation), gavo dėstytojo vietą Dijon u., kur iki 1932 m. dėstė tarptautinę teisę ir ekonominių santykių teisę. 1929–1932 m. Ženevos universiteto dėstytojas.
Nuo 1929 m. asocijuotas, nuo 1947 m. tikrasis narys, 1948 m. – viceprezidentas Institut de Droit international.
Jonas Koščicas Vitkevičius

Biografija

Gimė 1881 m. kovo 16 d. Rudaminos kaime, iš Žemaitijos Pašiaušės kaimo kilusių bajorų šeimoje, tėvas Jonas Vitkevičius buvo architekto Stanislovo Vitkevičiaus brolis, motina Ona Lopacinskytė. Senelio brolis buvo garsus Lietuvos etnografas ir keliautojas Jonas Vitkevičius. Baigęs Minsko gimnaziją, 1899 m. pradėjo mokytis Varšuvos technikos universitete, po metų perėjo mokytis į Lvovo technikos universitetą, o nuo 1901 m. mokėsi Miuncheno technikos universitete, kurį baigė 1904 metais.
Studijuodamas Lvove priklausė slaptai Lenkijos socialistų partijai. 1906 m. už priklausymą uždraustai partijai, buvo suimtas ir tik už užstatą paleistas į laisvę. Po suėmimo pasitarukė iš partijos. 1904–1905 m. dirbo Zakopanėje kartu su dėde Stanislovu Vitkevičiumi, kur projektavo Vitkevičių vilą. 1905 m. persikėlė į Nalenčuvą, kur projektavo lenkų rašytojo Stefan Żeromski vasarnamį bei kitų turtingų ir žinomų žmonių vasarnamius.
1908 m. susituokė su Oktavija Žeromska. 1912–1913 m. suprojektavo pirmąją asbesto plokščių gamyklą Lenkijoje, Liublino mieste. Prasidėjus I pasauliniam karui suimtas ir pasodintas į Liublino pilies kalėjimą, vėliau pervežtas į Butyrkų kalėjimą Maskvoje. Paleistas už užstatą buvo išsiųstas į Minską, kur dirbo tremtinių vaikų mokytoju. Gyvendamas Minske projektavo baldus ir restauravo miesto istorinius paminklus. 1918 m. grįžo į Nalenčuvą.
1919 m. persikėlė į Žemutinio Kazimiero miestą, kur projektavo įvairius visuomeninius ir privačius pastatus bei restauravo istorinius objektus. 1925 m. persikėlė gyventi į Varšuvą, kur projektavo įvairius visuomeninius ir privačius pastatus. 1925 m. pagal architekto projektą pastatytas Varšuvos ekonomikos mokyklos pastatas. 1930 m. dalyvavo Varšuvos Dievo Apvaizdos šventovės architektūros projektų konkurse, kur jo projektas pateko tarp trijų geriausių projektų.
Iki II pasaulinio karo ir toliau projektavo įvairius visuomeninius pastatus bei restauravo kultūros paveldo objektus. 1935–1938 m. Zakopanės architektūros stiliumi suprojektavo Blenduvo bažnyčią. Po II pasaulinio karo gyveno kartu su dukra Varšuvoje, kur ir mirė 1958 m. spalio 26 dieną. Palaidotas Varšuvoje.
Želignitas

Želignitas, sprogstamoji želatina (angl. gelignite, gelatin 'želatina' + lot. ignis 'ugnis' + -ite) – pirmoji pasaulyje plastiškoji sprogstamoji medžiaga, sukurta A. Nobelio 1875 m.

Gaminimas

Želignitas gaminamas koloksiliną tirpinant nitroglicerine ir sumaišant su plaušiena bei natrio nitratu (ar kalio nitratu). Mišinys yra stabilesnis už gryną nitrogliceriną, jis saugiau pervežamas.
Želignitas saugesnis už A. Nobelio anksčiau išrastą dinamitą, nes iš kieto dinamito išrasoja nestabilus nitroglicerinas, kuris jautrus dirgikliams ir gali sukelti sprogimą. Dinamitas gaminamas nitrogliceriną sugirdant į diatominę žemę, pjuvenas ar kitą sugeriančią medžiagą. Taip sugertas nitroglicerinas pasidaro saugesnis, tačiau jo sprogstamasis galingumas sumažėja, nes dinamite dabar viename masės vienete yra mažiau grynosios sprogstamosios medžiagos negu gryname nitroglicerine. Tuo tarpu želignite nitroceliuliozė pati yra sprogstamoji medžiaga, todėl ji ir stabilizuoja nitrogliceriną, ir nemažina suminio sprogimo galingumo.
Želignitas yra lengvai formuojamas, juo manipuliuojant nereikia saugos priemonių, jei tik greta nėra nieko, kad gali priversti jį detonuoti. Padegtas želignitas lėtai dega ir be detonatoriaus nesprogsta, todėl želignitą saugu sandėliuoti.
Jis yra viena pigiausių sprogstamųjų medžiagų.

Naudojimas

Airijos nepriklausomybės kare (1919–1921 m.) Airijos respublikos armija naudojo želignitą. Laikinoji Airijos respublikonų armija savo pirmosiose kampanijose prieš D. Britanijos pajėgas, lojalistų pajėgas Š. Airijoje irgi naudojo želignitą, kurį vėliau pakeitė semteksu, kurį jiems tiekė Libijos vyriausybė. Junionistai taip pat naudojo želignito užtaisus, kuriais sprogdino vandentiekio ir elektros tiekimo pastotes 1969 m. balandžio mėn. Belfasto įvykių metu.
Juozas Juocevičius

Juozas Vytautas Juocevičius (1947 m. kovo 29 d. Prienai) – Lietuvos boksininkas, bokso teisėjas, ekonomistas, savanoris kūrėjas.

Biografija

Baigė Prienų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1973 m. baigė ekonomiką Vilniaus universitete.
1992–1993 m. Savanoriškos krašto apsaugos tarnybos Kauno rinktinės vadas, kapitonas. 2000 m. UAB „Automoderna ir partneriai“ direktorius, Vilniaus dvikovės sporto šakų mokyklos treneris.
2008 metais išleido poezijos knygą „Medžiai tarp savęs prašneko".
Duktė Ingrida.
Zabluduvo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Šiaurinė valsčiaus dalis nuo XIII a.-XIV a. iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o pietinė valsčiaus dalis po 1569 m. Liublino unijos iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1842 m. Rusijos imperijos Balstogės sričiai. Nuo 1842 m. iki 1914 m. Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Zabluduvo rajonui. 1941-1945 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1952-1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Ribolų valsčiui. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Aleksiče, Bobrova, Bogdaniecas, Borovikai, Celuškai, Davidoviče, Dobžiniuvka, Folvarki Male, Folvarki Tilvickiai, Folvarki Vielkiai, Gneciukai, Halickiai, Juzefovas, Kamionka, Kaniukai, Kolpakai, Košciukuvka, Kovalovce, Kožlikai, Krasne, Krinickiai, Kucharuvka, Kudriče, Kurianai, Laškai, Lubnikai, Lukianai, Malinka, Mineviče, Novosadai, Ochremoviče, Olšanka, Ostruvkai, Pasinkai, Pavlai, Ploskiai, Protasai, Rafaluvka, Ribolai, Rudnica, Seškai, Skribiče, Slomianka, Solnikai, Tatarovce, Zabluduvas, Zabluduv Kolonija, Zaciše, Zagrušanai, Zajezerce, Zvierkai, Žepnikai, Živkovas ir Žukai.
Vinkšnupių mečetė

Istorija

Pirmoji Vinkšnupių mečetė pastatyta už Baranovskių giminės lėšas „ne iš pareigos, bet dėl religinių paskatų“. Bet XIX a. ji taip apgriuvo, kad Lenkijos Kongreso karalystės tikybų ir visuotinio švietimo valstybės komisija 1819 m. svarstė galimybę ją restauruoti. Lėšas aukojo totorių šeimos. Vaivadijos valdžia paskyrė medienos. Administracijos taryba skyrė 2000 auksinų mečetės restauravimui. 1821 m. papildomai – 3604 auksinus iš katalikų bažnyčių restauravimo fondo.
1859 m. bendruomenė nutarė pastatyti naują mūrinę mečetę, užsakė jos projektą. Lėšų gavimu iš valstybės iždo rūpinosi Kalvarijos apskrities taryba, kurios narys buvo totorius Juozapas Ulanas. 1863 m. buvo gautas vyriausybės sutikimas dengti pusę išlaidų. Tačiau sprendimui nepritarė Lenkijos Kongreso karalystės vietininkas įsakęs pasitenkinti parapijos lėšomis. Aukos pradėtos rinkti 1872 m., o 1904 m. Varšuvos generalgubernatorius vidaus reikalų ministrui pranešė, kad Vinkšnupių bendruomenė ketina remontuoti medinę mečetę, statyti parapijos namus, tiltą, išplėsti kapines ir tuo tikslu prašo leidimo rinkti aukas Kaune, Vilniuje, Minske, Kazanės gubernijoje, Maskvoje ir Smolenske.
Po I pasaulinio karo totoriai į mečetę atvykdavo iš tolimesnių vietovių. Atsilupinėjo išorinių sienų lentelės, prakiuro stogas. 1944 m. vasarą vokiečiai mečetės medieną panaudojo karinių įtvirtinimų statybai. Paskutinį imamą J. Chalecką mirtinai sužeidė sprogusios aviabombos skeveldra. Po II pasaulinio karo mečetė buvo nugriauta.

Architektūra

Medinė, stačiakampio formos, 9 x 7 metrų ploto mečetė stovėjo ant bevardžio upelio kranto, atitekėjusio nuo Vilkabalių. Žiemą neapšildomos mečetės išorinės sienos buvo apkaltos lentelėmis. Dienos šviesa į mečetę skverbėsi pro pastogėje įstatytus langelius. Išilginė pertvara mečetę dalijo į patalpas, skirtas moterims ir vyrams. Jos turėjo skirtingus įėjimus. Moterų patalpa buvo kairėje pagrindinių durų pusėje į mečetę nuo Vinkšnupių dvaro. Metro aukštyje nuo grindų pertvaros išilginį plyšį dengė permatoma užuolaidėlė. Pamaldos vyko vyrų pusėje. Prieš pertvarą, mečetę dalijusią pusiau, išlinkusioje sienos nišoje, buvo altorius, michrab’as, niša, rodanti kyblą (pasaulio pusę, kurioje yra Meka). Prieš michrabą maldininkams atsukęs nugarą per pamaldas sėdėdavo imamas, Mekos pusėn nukreiptu veidu. Michrab’o dešinėje buvo kelių laiptelių su turėklais pakyla – mumbier’as. Virš pagrindinių durų ir išilginės pertvaros, priešais michrabą ir mumbierą buvusiame balkonėlyje susirinkdavo jaunimas. Sienų nepuošė muhirai. Grindis dengė žalios spalvos takeliai ir laidotuvių metu mečetei mirusiojo giminaičių dovanotos drobulės.

Mečetės įamžinimas

1969 m. yra užfiksuotos tik likusios buvusios mečetės pamatų liekanos. Šiuo metu jos buvimo ženklų nebėra. Išlikęs XIX a. pab. lenkų dailininko K. Goralskio (K. Goralskiego) piešinys.
Metodas (programavimas)

Metodas – objektiniame programavime reiškia kodo dalį, susietą su klase (klasės arba statiniai metodai) ar objektu (egzemplioriaus metodai). Panašiau kaip procedūrinio programavimo procedūra, metodas paprastai sudarytas iš sakinių sekos, atliekančios tam tikrus veiksmus su įvesties parametrais, taip pat gali gražinti reikšmę. Pagrindinė metodų paskirtis – manipuliuoti objekto ar klasės privačiais duomenimis.
Bulgarijos vėliava

Bulgarijos vėliavą sudaro trys lygios horizontalios juostos: balta, žalia ir raudona. Balta reiškia taiką, žalia – Bulgarijos žemių derlingumą, o raudona – tautos narsą.
Pradžioje vėliava buvo tradicinių slavų spalvų (mėlynos, baltos ir raudonos), išvestų panslavistų XIX a. Centrinė juosta buvo mėlyna, ir todėl vėliava priminė Rusijos vėliavą. Tačiau po to, kai 1878 m. Bulgarija iškovojo nepriklausomybę, centrinė juosta buvo pakeista į žalią, kadangi tuomet Bulgarijoje klestėjo žemdirbystė.
Po 1989 m. nuo kairiosios baltos juostos pusės buvo pašalintas ankstesnysis Bulgarijos herbas, vaizdavęs šėlstantį liūtą kviečių varpų vainiko viduryje, po raudona penkiakampe žvaigžde ir virš kaspino su data „681 m.“, kai buvo įkurta pirmoji Bulgarijos valstybė, ir „1944 m.“, kai valdžią perėmė Komunistų partija.
Grybiena

Grybų vegetatyvinė grybiena yra jautrus, plonas ir labai trapus plonyčių hifų tinklas.
Ji slypi substrate, ir gyvena ilgai – metus, dešimtmečius, net šimtmečius. Grybienos gniužulėlis amžinai tūno tamsoje, labai reaguoja į atitinkamas aplinkos sąlygas ir gali paspartinti ar sustabdyti vaisiakūnio formavimąsi.
Junkūnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnį, pailgos kalvos įtvirtintą pietrytinį galą, iš rytų juosia nedidelio ežerėlio slėnis, iš vakarų – pelkėta dauba, pietuose yra laukas, į šiaurės vakarus tęsiasi kita kalvos dalis. Piliakalnio šiaurės rytų ir pietvakarių šlaitai statūs, apie 12 m aukščio, pietrytinis šlaitas žemas, 4,5 m aukščio. Viršūnės aikštelė ovali, 70x40 m dydžio, iškila vidurine dalimi. Joje ryškus kultūrinis sluoksnis. Aikštelės šiaurės vakarų gale piliakalnį nuo aukštumos skiria 3 pylimai, vienas nuo kito atskirti 2,5 m gylio grioviais. Pirmasis pylimas yra apie 35 m ilgio ir 0,5 m aukščio, antrasis - 80 m ilgio ir 2 m aukščio, trečiasis, išorinis - 60 m ilgio ir 1,7 m aukščio. Piliakalnio rytiniame šlaite, šiek tiek žemiau aikštelės, išliko griovys ir žemas pylimėlis. Pietvakariniame šlaite įrengtos dvi terasos: pirmoji, 5 m pločio yra 3 m žemiau, antroji, 2 m pločio - 5 m žemiau aikštelės krašto.

Aplinkiniai piliakalniai

Lukštų piliakalnis 14 km
Bryzgių piliakalnis 28 kmAknystos piliakalnis 27 kmDvietės piliakalnis 24 km
Moveliškių piliakalnis 22 km
Drikeniškių piliakalnis 21 kmPapilių piliakalnis (Rokiškis) 7 km
Stasiūnų piliakalnis 3,5 kmLašių piliakalnis 16 km
Timšanų piliakalnis 25 km
Arajų piliakalnis 24 kmKalnočių piliakalnis 4 km
Mičiūnų piliakalnis 6 kmMielėnų piliakalnis 5,5 km
Bradesių piliakalnis 9 kmDirdų piliakalnis 4 km
Maniuliškių piliakalnis 9 km
Ignacy Mościcki

Biografija

Gimė 1863 m. sukilimo dalyvio šeimoje. Baigė mokyklą Varšuvoje, o 1891 m. – Rigos politechniką. 1892 m. vasario 22 d. Moscickis vedė Michaliną Čyževską. Juos siejo giminystės ryšiai (jo žmona – Moscickio tetos dukra), todėl leidimą tuoktis jiems turėjo suteikti pats popiežius. 1897 m. dirbo asistentu Fribūro universitete (Šveicarijoje). Gilinosi į azoto rūgšties gavybos metodus, nagrinėjo naftos gavybos ir perdirbimo problemas. 1920–1926 m. dirbo Lvovo politechnikos institute, iki 1925 m. buvo užėmęs fizikinės chemijos ir techninės elektrochemijos profesoriaus pareigas, o 1925–1926 mokslo metais tapo šios institucijos rektoriumi. Įkūrė azoto junginių fabriką Tarnuve; miesto rajonas, kuriame šis fabrikas buvo pastatytas, jo garbei pavadintas Mościce.