Edvard Kocbek

Biografija

Baigęs gimnaziją Maribore Kocbek studijavo teologiją, nors po dvejų metų studijas metė ir toliau studijavo romanistiką Ljubljanoje. Čia buvo vienas vadovaujančiųjų katalikų jaunimo judėjimo Križarji atstovų, nuo 1928 metų kurį laiką žurnalo Križ redaktoriumi. Po studijų Berlyne ir Paryžiuje dirbo prancūzų kalbos profesoriumi Bjelovare, Varazdine ir galiausiai grįžo į Ljubljaną, kur aktyviai prisijungė prie kultūrinio ir politinio slovėnų gyvenimo. Tapo vienu iš ideologinių katalikų kairiųjų vadų ir jų žurnalo Darbai (1938-1943) redaktoriumi. 1941 metais kaip krikščionių-socialistų atstovas dalyvavo įkuriant Pasipriešinimo frontą, veliau tapo jo aukščiausių organų narys.
Antrojo pasaulinio karo metu Edvard Kocbek buvo ir organizacijos AVNOJ bei Slovėnų tautos delegacijos Kocevlje narys. Po karo buvo jungtinio seimo ministras ir Slovėnijos Liaudies Respublikos Liaudies Sąjungos ministras pirmininkas. Po knygos Strah in pogum išleidimo kilo politiniai debatai, palietę kai kuriuos Liaudies Pasipriešinimo Kovų uždraustus klausimus: požiūris į mirtį ir politinių priešų pašalinimą, išdavystės ir įdavimo tarp partizanų klausimas, LPK narių-katalikų problematika. Dėl šios knygos Edvardas Kocbekas buvo prieš laiką išleistas į pensiją ir iki gyvenimo galo nuolat stebimas.
Stipriai visuomenės nuomonę pakeitė ir didelį šoką sukėlė rašytojų Boris Pahor ir Alojz Rebula 1975 metais Trieste išleista knyga Edvard Kocbek - Pričevalec našega časa, kur Kocbekas savo interviu kalba apie pokario problemas.

Pasaulėžiūra ir idėjos

Edvardo Kocbeko kūrybinis kelias prasidėjo tarpukariu, vėliau jis savarankiškai dirbo tiek Pasipriešinimo Fronto, tiek LPK metais, galiausiai moderniosios raštijos laikotarpiu, kuriuo buvo išleista didžioji dauguma jo prozos darbų. Jau nuo ankstyvos jaunystės Kocbekas kūrė išskirtinai tikėjimo temomis. Kartais jis reiškė kritišką požiūrį į bažnyčią, katalikų kultūrines ir politines organizacijas – kaip atsvarą joms norėjo pateikti patį tikėjimą. Visgi katalikų tikėjimas turėjo būti siejamas su tuometiniais visuomenės judėjimais, ypač komunistiniais, ir remtis kai kuriomis esminėmis marksistinėmis idėjomis apie miesčioniškosios visuomenės pavertimą socialistine. Taigi Edvardas Kocbekas buvo vienas pagrindinių krikščioniškojo socializmo atstovų prieš Antrąjį pasaulinį karą. Filosofinį tokios krypties pagrindą Kocbekas pirmiausia surado jaunųjų katalikų judėjime, o po 1930 metų prancūzų personalizme, kuris savyje jungė krikščionybę, socialistinį humanizmą ir ekzistencializmą. Šis dvasinis pagrindas liko esmine Kocbeko kūrybos dalimi ir vėliau, daugiausia jis reiškėsi politikoje, eseistikoje ir pasakojamojoje prozoje, kiek mažiau poezijoje, kur įkvėpimo buvo semiamasi ir iš kitų šaltinių, todėl būtent poezija liko visapusiškesne Kocbeko asmenybės išraiška.
Pokario metais Kocbek pasijuto esąs apimtas keistos būsenos. Komunistams ir LPK pasitelkus atskirų mūšių ir regionų užgrobimų metodiką poeto iliuzija apie visų tautų etinį ir politinį pokytį sudužo. Kocbek buvo atskirtas nuo politinio gyvenimo ir daugelį metų nedrįso publikuoti savo darbų. Jo pokario poezijoje kalbama apie skilimą tarp idealaus sumanymo ir socialinės realybės, kuri buvo įkurta priespaudoje ir baimėje.