google/wiki40b huggingface dataset:
Bamana imperija

Istorija

Segu karalystė susiformavo XVII a. viduryje bambarų gyvenamame regione Nigerio upės slėnyje, esančiame tarp Manden aukštumų pietvakariuose ir Vidinės Nigerio deltos šiaurės rytuose. Sumenkus Maroko Sadi dinastijos valdžiai regione, susidarė prielaidos susiformuoti smulkioms valstybėlėms, kurių viena buvo Segu mieste, valdoma Kulibalių dinastijos. Jos įkūrėju laikomas Kaladianas Kulibalis. Jam pavyko sustiprinti savo sostinę ir paversti ją regiono lydere. Tačiau po jo mirties valstybė vėl prarado savo reikšmę.
Tikuoju Bamanos imperijos pradininku laikomas Mamaris Kulibalis, sugebėjęs sukurti jaunų vyrų organizaciją Ton. Ši išaugo į drausmingą ir ginkluotą kariuomenę. Tai leido Mamariui ne tik paimti valdžią Segu, bet ir pajungti aplinkinių miestų-valstybių vadus. Naudodamas songajų karinę techniką, Mamaris sukūrė sausumos armiją ir vandens armiją, kontroliuojančią didelę Nigerio atkarpą nuo Timbuktu šiaurėje iki Mande aukštumų pietvakariuose. Valdovas save titulavo biton ir vykdė karinius žygius į aplinkines fulbių, soninkių, mosių valstybes, taip patį kitą bambarų valstybę – Kaartą.
Po Mamario mirties 1755 m. sostą paveldėjo jo sūnus, tačiau centralizacija valstybėje silpo, kol galiausiai prasidėjo pilietinis karas. Stabilumą 1766 m. atkūrė laisvas vergas Ngolo Diara, užgrobęs valdžią jėga, vėl suvienijęs atskirus vadus. Jo įkurta dinastija vadinama Ngolosiais. Valdant pirmiesiems Ngolosiams Bamanų imperija pasiekė savo apogėjų. Europietis keliautojas Mungas Parkas lankėsi karalystėje 1797 m. ir rado klestinčią valstybę. Jis rašė: "šio didžiulio miesto, daugybės kanojų upėje, didelio gyventojų skaičiaus ir gerai tvarkomos valstybės aplinkinėse vietovėse vaizdas kartu sudarė civilizacijos ir didybės įspūdį, kokį aš mažai tikėjausi aptikti Afrikos gilumoje. "
Tačiau XIX a. pradžioje valstybė ėmė silpti. Viena pagrindinių grėsmių jai buvo fulbių džihadas, atnešęs daug įtampos pagoniškoje bambarų visuomenėje. Vienas iš radikaliųjų fulbių musulmonų, Seku Amadu pradėjo sukilimą imperijoje, o 1818 m. jo pajėgos sumušė tuometinio faamos, Da Diara pajėgas Nukumos mūšyje. Po to didžiulės šiaurės rytinės Bamarų imperijos sritys kartu su klestinčiais miestais Mopčiu, Džene, Timbuktu (t. y. visa Vidinė Nigerio delta) atsiskyrė kaip Masinos imperija.
Tuo pat metu pietvakariuose iškilo kita musulmoniška fulbių valstybė – Tukulerų imperija, vadovaujama Umaro Talio. 1861 m. jo armija iš Dingirajės nusiaubė Segu miestą ir sunaikino Bamanos imperiją. Tukulerų sostinė buvo perkelta į Segu.
Rimas Mankus

Biografija

1976 m. baigė Kauno Mičiurino tarybinį ūkį-technikumą, agronomas.
2001 m. SPUAB „Butrimonių komunalininkas“, 2003 m. Savivaldybės įmonės „Daugų komunalininkas“ padalinio vadovas.
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, Alytaus rajono skyriaus pirmininkas. 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Vyda Mankuvienė, vaikai Gytė Mankutė, Kęstutis Mankus.
Mikalojus Faustinas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, Berdyčevo šakos pradininkas, tėvas Dominykas Mikalojus Radvila, motina Ona Marijana Palubinskytė. Broliai Mykolas Antanas Radvila ir Jonas Mikalojus Radvila.

Dvarai

Paveldėjo Zietelą, Hluską, Pariečę ir Kražius. 1710 m. gruodžio 4 d. vedęs Barborą Zavišaitę (1690–1762) prie savo valdų prisjungė keliasdešimt kartų didesnes valdas Ukrainoje, dabartinėje Baltarusijoje ir Lietuvoje. Svarbiausia iš jų buvo Berdyčevas, kuriame šeima dažnai gyveno. Tačiau šeimą nuolat kankino skolos, nes reikėjo išleisti už vyrų dukteris, o likusį turtą paveldėjo keturi sūnūs. Turto reikalus tvarkė energingoji Barbora, nes vyras nuolat buvo prapuolęs valstybės reikaluose. Tačiau priešingai, negu Nesvyžiaus Ona Radvilienė, ji neapsiribojo savo šeimos turto tvarkymu. Jos temperamento pakako ir pasirengti žemietijos seimeliams, Tribunolo sesijoms, rinkti naudingą informaciją. Be jos pagalbos neišsivertė ir Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė, kuriam ji padėjo į gyvenimą išleisti savo sūnus. Be to, ji turėjo geras pažintis Peterburge, kur labiau buvo vertinama pažintis su Dzieciolo, o ne su Nesvyžiaus Radvilomis.

Valstybės tarnyba

Nuo 1710 m. LDK ginklininkas, 1729–1740 m. Naugarduko vaivada. Už nuopelnus apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Pievinė viksva

Biologija

Augalas daugiametis, žolinis, 75–100 cm aukščio stiebu, 5–10 cm ilgio žiedynu. Kalkiamėgis, auga drėgnose karbonatingose ir šaltiniuotose pievose bei šarmingose žemapelkėse. Rečiau aptinkamas šlapiuose krūmynuose ir pelkėtose miško buveinėse: beržynuose, pušynuose, juodalksnynuose. Dėl prieraišumo karbonatingiems dirvožemiams dažniausiai auga liekniniuose viksvynuose, rečiau pasitaiko melsvuosiuose melvenynuose.

Populiacija Lietuvoje

Lietuvoje pievinė viksva nuo 2000 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Lietuvoje rasta: Kamanų pelkėje (Akmenės raj.), Pašilėlių pelkėje (Kėdainių raj.), Tyro pelkėje (Klaipėdos raj.), Margininkų miške (Kretingos raj.), Upytės apylinkėse (Panevėžio raj.), Stakliškių apylinkėse (Prienų raj.), Viduklės apylinkėse (Raseinių raj.), Garnių k. (Švenčionių raj.). Naujesni duomenys rodo, kad populiacijos Prienų ir Kėdainių raj. yra pakankamai didelės – augalai gausūs, skaičiuojami šimtais individų, išplitę palyginti dideliuose plotuose.
Vytautas Šlapikas

Biografija

Augo ir mokėsi Ukmergėje. Baigė Aleksandro Stulginskio universitetą, žemės ūkio ekonomistas.
Kauno miesto savivaldybės Kultūros ir švietimo skyriaus tarnautojas, vėliau Ukmergės sporto mokyklos šachmatų treneris, AB „Lietuvos draudimas“ Ukmergės skyriaus draudimo konsultantas. Nuo 2013 metų gegužės 1 d. bedarbis.
Priklauso ir varžybose atstovauja Ukmergės šachmatų klubui „Juodasis Rikis“, vienas geriausių klubo žaidėjų. Laimėjo kelis greitųjų šachmatų turnyrus. Yra organizavęs vaikų ir jaunimo šachmatų turnyrus, buvo varžybų vyr. teisėju. Žaidžia ir korespondenciniais šachmatais (reitinguojamas nuo 2003 m.).
Našlys. Žmona Asta Šlapikienė (mirė 2014 m.), Kėdainių rajono Šėtos gimnazijos dailės bei darbų mokytoja. Turi 2 vaikus. 2014 m. sausio 13 d. savo namuose, Ukmergėje, būdamas nepakaltinamumo būsenoje, itin žiauriai nužudė savo sutuoktinę. 2014 metų spalį Vilniaus apygardos teismas skyrė stacionarų stebėjimą griežto stebėjimo sąlygomis Rokiškio psichiatrinėje ligoninėje.
Jaluvkos žydų kapinės

Jaluvkos žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Jałówce) – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Jaluvkos kaime. Kapinės sunaikintos per II pasaulinį karą 1941 metais. Kapinėse išlikę dalis antkapių fragmentų.
Aksesuaras

Aksesuaras (pranc. accessoire 'šalutinis, antraeilis') – papildomas daiktas ar tam tikras reikmuo, skirtas derinti prie aprangos. Terminas pradėtas naudoti XIX a. Aksesuarai dažniausiai yra naudojami norint užbaigti ar paįvairinti žmogaus įvaizdį ir yra pasirenkami specialiai pagal dėvinčiojo asmens stilių ir poreikius.
Aksesuarai gali būti skirstomi į kelias pagrindines grupes. Viena iš jų – aprangos detalės, kurias galima nešioti rankose ar ant peties, įskaitant įvairias rankines bei krepšius, skėčius, vėduokles, kardus ir t. t. Aksesuarai taip pat gali būti dėvimi, pavyzdžiui, batai ir kita avalynė, skrybėlės, kaklaraiščiai, diržai, pirštinės, papuošalai, laikrodžiai, juostos, skaros, šalikai, kojinės, pėdkelnės, kaukės.
Nešiojamieji ir planšetiniai kompiuteriai, mobilieji telefonai, termosai ar popieriniai puodeliai taip pat galim būti laikomi aksesuarais.
Viktorijos laikais moterys nešiodavo daug įvairių aksesuarų, įskaitant vėduokles, kaukes, skėčius ar pirštines, labiau dėl estetinių sumetimų. Aksesuarai nurodydavo žmonių socialinį sluoksnį, rasę bei lytį; šiais laikais moterys labiau linkusios aksesuarus dėvėti praktiniais sumetimais.
Boso diena

Boso diena švenčiama spalio 16 d. JAV, Kanadoje ir Lietuvoje. Diena skirta padėkoti savo viršininkams už jų gerumą ir sąžiningumą. Šventė sukurta siekiant sustiprinti ryšį tarp darbdavio ir darbuotojo.

Istorija

Šventę 1958 m. Ilinojaus valstijoje, JAV prekybos rūmuose, įregistravo Patricija Bays Haroski. Spalio 16-ąją ji pasirinko todėl, kad ši diena – jos tėčio gimtadienis, o ji tuo metu dirbo tėčio įmonėje sekretore. 1962 m. Ilinojaus valstijos gubernatorius Otto Kerner, Jr. parėmė šios šventės idėją ir oficialiai įregistravo spalio 16-ąją Boso diena.
Lietuvoje ši šventė nesena – ji švenčiama tik po nepriklausomybės atgavimo 1990 m.
Jurgis Bučas

Biografija

1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1994 m. habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Nuo 1972 m. Kultūros paminklų konservavimo instituto Kauno skyriaus viršininkas, nuo 1975 m. dirbo Architektūros ir statybos institute. 1994–1995 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto prorektorius mokslui, nuo 1995 m. Kauno technologijos universiteto Architektūros ir kraštotvarkos katedros vedėjas; nuo 1996 m. profesorius.
Rytų Europos kultūrinių kraštovaizdžių nominacijai į Pasaulio paveldo paminklų sąrašą ekspertas. Lietuvos Respublikos Valstybinės paminklosaugos komisijos narys. Su kitais parengė apie 40 projektų.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptys: kultūrologiniai kraštovaizdžio tyrimai, kraštovaizdžio vertybių apsauga, kultūrinio kraštovaizdžio formavimas. Daugiau, kaip 130 mokslinių straipsnių, 4 monografijų, vadovėlio autorius, 9 kolektyvinių leidinių bendraautoris. 56 mokslo tiriamųjų darbų atsakingas vykdytojas arba vadovas, 4 konkursų laureatas.
Isyk Kulio sritis

Geografija

Isyk Kulio sritis šiaurėje ribojasi su Kazachstanu, pietryčiuose – su Kinija, vakaruose – su Ču ir Naryno sritimis. Paviršius išraižytas Tianšanio kalnų (svarbiausi kalnagūbriai – Kokšaltau, Kungėjaus Alatau, Terskėjaus Alatau). Kinijos pasienyje stūkso aukščiausia šalies vieta – Pergalės viršukalnė (7439 m). Centrinėje dalyje yra didelis tektoninis duburys, kuriame telkšo Isyk Kulio ežeras.
Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra svyruoja tarp -2 ir -6 °C, liepos – apie +16 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 100–500 mm. Svarbiausios upės – Sarydžazas, Ču, Narynas. Būdinga pusdykumių ir dykumų augalija, besikaitaliojanti su stepėmis, virš 2100 m aukščio auga spygliuočių miškai ir kalnų pievos. Įsteigtas Isyk Kulio draustinis.

Ekonomika

Verčiamasi gyvulininkyste (avys, galvijai), auginami javai, bulvės, užsiimama žvejyba. Vystomas turizmas.
Raimondas Plikšnys

Biografija

1985 m. baigė Šiaulių pedagoginis institutą, dailės ir braižybos mokytojas. 1997–2005 m. UAB „Šilutės INFO-TEC“ direktorius. Nuo 2002 m. dirba pagal verslo liudijimą, kaimo turizmo sodybos „Pakalnės vingis“ Rusnėje savininkas.
Nuo 1996 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Šilutės rajono skyriaus narys, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys.
Nuo 2007 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.
Išsiskyręs. Vaikai Rasa, Lukas, Aras.
Bošo reakcija

Bošo reakcija yra anglies dvideginio ir vandenilio cheminė reakcija, kurios metu gaunama atominė anglis (grafitas), vanduo ir 10 % reakcijai sunaudotos šilumos. Reakcijai vykti kaip katalizatorius reikalinga geležis ir 530–730 laipsnių pagal Celsijų temperatūra.
Reakcija užrašoma taip:
CO₂(d) + 2 H₂(d) → C(k) + 2 H₂O(d)
Ši reakcija iš tikrųjų yra dviejų reakcijų gavinys. Pirmoji vyksta greičiausiai:
CO₂ + H₂ → CO + H₂O
Sekanti reakcija nulemia cheminės Bošo reakcijos greitį:
CO + H₂ → C + H₂O
Pilnos reakcijos metu išsiskiria 2,3×10³ džaulių kiekvienam gramui anglies dvideginio, sureagavusio 650 °C temperatūroje. Reakcija vyksta temperatūrų ruože tarp 450 ir 600 °C.
Reakciją galima paspartinti naudojant geležies, kobalto ar nikelio katalizatorių. Rutenis taip pat spartina reakciją.
Kartu su Sabatjė reakcija, Bošo cheminė reakcija nagrinėjama kaip vienas iš būdų šalinti anglies dvideginį ir gaminti gryną vandenį kosminėse stotyse 
Reakcija taip pat naudojama gaminti grafitui radioaktyviosios anglies datavimo masės spektrometru metu.
Reakcija pavadinta vokiečių chemiko Karlo Bošo vardu.
Tiriamas Bošo reakcijos panaudojimas kosminių stočių gyvybės palaikymo sistemose. Nors šios reakcijos panaudojimas įgalina gauti visiškai uždarą deguonies ir vandenilio apykaitos ratą, kurio metu kaip atliekos gaminama anglis, iškylantys sunkumai reiškia, kad reikalingi išsamesni moksliniai tyrimai, kol Bošo reaktorius taps tikrove. Pagrindiniai sunkumai iškyla palaikant aukštą reakcijos temperatūrą ir susidariusiais anglies suodžiais teršiamas katalizatoriaus paviršius, žalingai įtakojantis reakcijos našumą.
Rimašiai

Architektūra

Kaime yra 13 paminklinių sodybų su 28 paminkliniais pastatais. Statiniai XIX a. pab.–XX a. pr., kaimo vidurinėje dalyje išsidėstę pagal vingiuotą gatvelę, o galuose – padrikai. Kiemai atviri į gatvės pusę. Kluonai stovi atokiau nuo kitų pastatų. Būdingos dvigalės, saikingai dekoruotos pirkios. Tvartai sudaryti iš kelių patalpų, yra pastatytų po vienu stogu su pirkia. Svirnai vieno kambario, maži, kluonai su durimis iš galo. Gausu sodų, dekoratyvinių želdinių.

Istorija

Rimašiai šaltiniuose minimi nuo 1775 m. Kaime XIX a. vid. būta 6 valstiečių ir 1 eigulio sodybos, kurios stovėjusios atgręžtos į Gaujos upelį. Nuo XIX a. antros pusės Rimašiai ėmė plėstis tarp Gaujos ir gatvės. Po II pasaulinio karo pastatytos dar dvi sodybos.
Odas (departamentas)

Odas (11) (pranc. L’Aude, ok. Aude) – Prancūzijos departamentas šalies pietuose, Langedoko-Rusijono regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Karkasonas (Carcassonne). Generalinės tarybos pirmininkas Marselis Reno (Marcel Rainaud) (PS).
Departamente 3 apskritys, 35 kantonai, 30 municipalinių susivienijimų ir 438 komunos. Plotas – 6 139 km². 1999 m. – 309 770 gyventojų, 50 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Langedoko provincijos dalyje.

Geografija

Odo departamentas ribojasi su Rytų Pirėnų, Arježo, Aukštutinės Garonos, Tarno ir Hero departamentais bei Viduržemio jūra. Aukščiausia vieta Madreso kalnas – 2469 m.
Gamta suformavo kelis regionus – Minervua, Karkasoną, Loražė, Korbjė, Kabardo, Razė.

Klimatas

Klimatas viduržemiškas, su švelniomis žiemomis ir karštomis vasaromis. Vidutinė temperatūra 18°C, sausio mėn – 4,5°, liepos mėn. – 27°. Saulėta apie 90 dienų per metus. Kritulių vidutiniškai sausio mėn. būna 72 mm, liepos mėn. – 20 mm.

Ekonomika

Pagrindinė ekonomikos šaka – aukso kasimas.

Turizmas

Odo departamentui priklauso Prancūzijos taršos gyvsidabriu ir arsenu rekordai.

Politika

Odo departamentui Prancūzijos senate atstovauja Marselis Reno ir Rolanas Kurto (abu PS), Atstovų rūmuose – Žanas Klodas Perezas, Žakas Basku ir Žanas Polis Diuprė (visi PS). Generalinę tarybą sudaro 35 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Janionių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Musės dešiniajame krante, ties jos santaka su bevardžiu upeliu. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 22x10 m dydžio. Jos šiaurės vakarų krašte supiltas 1,2 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 12 m pločio, 2 m gylio griovį. Pylime yra daug perdegusio molio. Šlaitai statūs, 15-25 m aukščio.
Piliakalnis apardytas duobių (užkastos 1997 m.), pietinis kraštas nugriuvęs į upelį. Jis apaugęs mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Padaigų piliakalnis 19 kmPasodninkų piliakalnis 6 kmDainių piliakalnis 12 kmKarmėlavos piliakalnis 39 kmSadūniškių piliakalnis 20 kmMančiūnų piliakalnis 10 kmBudelių piliakalnis 3,5 kmKernavės piliakalniai 13 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Sinodas

Sinodas (gr. σύνοδος = synodos 'susirinkimas') – krikščionių bažnyčios susirinkimas, šaukiamas nuspręsti doktrinos, administravimo ar taikymo klausimus. Žodis naudojamas katalikybėje, stačiatikybėje ir protestantizme.

Katalikybėje

Katalikybėje sinodu vadinamas nuo IV a. visos šalies ordinarų, bažnytinės provincijos vyskupų arba vyskupijos aukštesniųjų dvasininkų susirinkimas, įsteigtas 1965 m.
Pripažįstami 7 svarbiausi sinodai: Nikėjos, Konstantinopolio, Efezo, Kalchedono, II Konstantinopolio, III Konstantinopolio, II Nikėjos.

Stačiatikybėje

Sinodas stačiatikybėje – aukščiausia jų valdžia (aukšto rango dvasininkų kolegija), kuriai vadovauja bažnyčios vadovas (arkivyskupas, metropolitas, patriarchas).
Visuotinai pripažįstami 6 stačiatikių sinodai: Trulo susirinkimas (692 m.), IV Konstantinopolio susirinkimas (879–880 m.), V Konstantinopolio susirinkimas (1341–1351 m.), Jasės sinodas (1642 m.), Jeruzalės sinodas (1672 m.), Konstantinopolio sinodas (1872 m.).

Protestantizme

Protestantizme sinodas reiškia dvasininkų ir pasauliečių atstovų kolegiją bažnyčios reikalams spręsti. Sinodai čia nėra šaukiami ir neužima tokios svarbios vietos kaip kitose krikščionių konfesijose.
Adomas Daugirdas

Biografija

Mokėsi Peterburge. 1916 m. baigė Balaklavos povandeninių laivų karo mokyklą. Kaip jūrų leitenantas dalyvavo mokomojo būrio laivo kelionėje aplink pasaulį.
1918 m. grįžo į Lietuvą ir stojo savanoriu į kariuomenę, dalyvavo nepriklausomybės kovose, buvo kariuomenės žvalgas, automobilių bataliono vadas. Išėjęs iš kariuomenės buvo Amerikos lietuvių akcinės bendrovės direktoriumi.
1927 m. tapo naujai įsigyto laivo „Prezidentas Smetona“ kapitonu. Gruodžio mėnesį Daugirdą kapitono pareigose pakeitė Antanas Kaškelis.
1934 m. sausio 24 d. Liudvikui Stulpinui išėjus į pensiją perėmė uosto kapitono pareigas. Šiose pareigose išbuvo iki 1939 m., kai Trečiasis Reichas okupavo Klaipėdą. Daugirdas dalyvavo uosto perdavimo komisijoje.
1935–1936 m. „Jūros“ atsakingasis redaktorius.
Aktyviai dalyvavo buriuotojų veikloje, buvo Klaipėdos jachtklubo valdybos nariu.
1937 metų pradžioje Juozui Jurkūnui pasitraukus iš jūrininkystės inspektoriaus pareigų į jo vietą laikinai paskirtas Daugirdas. Balandžio 16 d. šias pareigas perėmė Teodoras Daukantas 
Antro pasaulinio karo pradžioje Daugirdas su šeima pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Kanadą. Mirė 1979 metais Kanadoje, palaidotas Čikagoje.
Dimitrovgradas

Istorija

Įkurtas XVIII a. pradžioje. Iki 1972 m. miestas vadinosi Melekesu (rus. Мелекесс). Pervadintas bulgarų komunisto Georgijaus Dimitrovo (1882–1949 m.) garbei.
Kęstutis Albinas Petkūnas

Kęstutis Albinas Petkūnas (g. 1945 m. kovo 1 d. Švenčionių rajone, Aidukų kaime) – Trakų rajono literatas.

Biografija

Mokėsi Švenčionių rajone, Šventos aštuonmetėje mokykloje. 1965 m. baigė Vilniaus lengvosios pramonės technikumą.
Dirbo Lentvario kilimų fabrike, Maisto pramonės ministerijoje, Lietuvos aklųjų draugijos eksperimentinėje įmonėje, Žemės ūkio mašinų konstravimo institute, Trakų rajono savivaldybėje ekologu. Redagavo leidinį „Trakiečių rūpesčiai“.

Veikla

Rašo publicistinius straipsnius laikraščiuose „Galvė“,„Trakų žemė“. Yra Trakų literatų brolijos „Aukuras“ narys. Savo kūrybą publikavo Trakų literatų kūrybos almanachuose „Paparčio žydėjimas“ (2001), „Trakuvos poezija“.
Loreta Kudarienė

Biografija

Gimė tarnautojų šeimoje. 1964 m. baigė Kauno Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno Politechnikos instituto Cheminės technologijos fakultetą, kurį baigė 1969 m., inžinierė technologė. 1972 m. įstojo į aspirantūrą Kauno Politechnikos institute, kurią baigus, 1976 m. suteiktas technikos mokslų kandidatės laipsnis. 1993 m. Lietuvos mokslo taryba nostrifikavo mokslo laipsnį ir išdavė technikos mokslų daktarės diplomą. Vytauto Didžiojo universiteto Socialinių mokslų fakultete įgijo edukologijos magistrės laipsnį.
1969 m. pradėjo dirbti Lietuvos tekstilės pramonės mokslinio tyrimo institute jaunesniąja, vėliau vyresniąja moksline bendradarbe bei planavimo skyriaus vedėja. Dirbdama institute iki 1995 m. paskelbė 24 mokslinius straipsnius, yra 15 autorinių liudijimų bei 8 pramoninių pavyzdžių bendraautorė.
1995 m. pradėti kurti Kauno kartų namus, iš pradžių savanorė, 1996–2004 m. šių namų direktorė, nuo 2004 m. direktorės pavaduotoja socialiniams reikalams. 2007-2011 m. Kauno miesto savivaldybės miesto tarybos sekretoriato vyr. specialistė.
Nuo 1996 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, nuo 2008 m. Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narė. 2002 m. išrinkta į Kauno miesto savivaldybės tarybą, Socialinių reikalų komiteto pirmininkė, antikorupcinės, peticijų bei etikos ir procedūrų komisijų narė, specialiojo daugiabučių namų savininkų bendrijų ir Kauno bendruomenių centrų rėmimo fondų tarybų narė. 2004 m. kandidatė į Lietuvos Respublikos Seimo nares. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė.  Socialinių, sveikatos ir šeimos reikalų komiteto pirmininkė.
Katalikių moterų draugijos narė, Kauno Kristaus Prisikėlimo bažnyčios pastoracinės tarybos narė. Pildo internetinį dienoraštį.
Lena Valaitis

Lena Valaitis (vok. Anelė Jüssen, gim. Valaitytė; g. 1943 m. rugsėjo 7 d. Klaipėdoje) – lietuvių kilmės dainininkė Vokietijoje, šlagerių atlikėja.

Biografija

Tėvas žuvo Antrojo pasaulinio karo metu tarnaudamas Vokietijos kariuomenėje. Artėjant frontui prie Klaipėdos Lena kartu su motina ir broliu pasitraukė į Vokietijos vakarus ir apsistojo Memingene (Bavarija). Mokėsi Memingeno mokykloje, vėliau - Vasario 16-osios gimnazijoje Hiutenfelde. 
1979 m. susituokė su Horstu Jüssenu. Turi du sūnus: Marką (Marco) (1973 m., iš pirmos santuokos) ir Doną Davidą (1983 m.).
1981 m. su Ralpho Siegelio daina Johnny Blue Eurovizijos dainų konkurse Dubline (Airija) užėmė antrąją vietą (pirmą – britų Bucks Fizz).
Lena Valaitis daugelį kartų gavo auksinę plokštelę (Goldene Schallplatte bei 1982 m. Goldene Stimmgabel).
Danutė Gražienė

Danutė Gražienė (g. 1950 m. vasario 3 d. Krūminiuose, Daugailių valsčius) – Lietuvos grafikė.

Biografija

Tapytojo B. Gražio žmona. 1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą.

Kūryba

Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu kūrė linoraižinio, vėliau – kitomis grafikos technikomis (sausoji adata, ofortas, akvatinta, monotipija). Svarbiausi kūriniai: „Ilgas ruduo“ 1994 m., „Bėganti“, „Žodžiai rugsėjui“, abu 1996 m., „Dialogas“, „Portretas“, abu 1997 m., „Nakties miestas“, „Žmogus paukštis II“, abu 1998 m., „Namas“, „Kalnas“, „Krėsle“, „Išdidus šešėlis“, visi 2000 m.
Kūriniai poetiški, keliaplaniai, subtilių tonų, faktūrinių derinių, rusvų ir gelsvų atspalvių; dažniausiai sudaro ciklus. Vyrauja vizijų, sapnų, vaikystės prisiminimų temos, abstrahuoti miesto, gamtos vaizdai, siurrealistiniai sąlygiški žmonių, gyvūnų pavidalai. Estampuose ryški japonų grafikos ir kaligrafijos stilistika, naudojami lietuvių poetų (Algimantas Mackus, Henrikas Nagys, Henrikas Radauskas) tekstų fragmentai. Kuria ir pasteles. Nuo 1983 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vakarų Europa, JAV, Japonija); individualios parodos surengtos Lietuvoje, Norvegijoje, Vokietijoje. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Latvijos, Rusijos, JAV, Lenkijos, Vengrijos, Italijos dailės muziejai.