google/wiki40b huggingface dataset:
Kojinė

Nauda

Žmogaus koja vidutiniškai turi apie 250 000 prakaito liaukų. Viena kojinių pora padeda žmogui kovoti su prakaitu ir vidutiniškai sulaiko beveik 250 ml prakaito per dieną. Kojinės sausina kojas, nes sugeria prakaitą ir ištraukia jį į orą, kad šis išsisklaidytų. Šaltoje aplinkoje kojinės padeda išlaikyti drėgmę ir pašalina jos perteklių nuo kojų, taip sumažindamos nušalimo riziką.

Istorija

Kojinės atsirado tolimoje senovėje. Primityviausias kojinių pirmtakas buvo kailio ar odos skiautė, gaubianti pėdą, suraukta ir surišta per kulkšnis. Aštuntajame mūsų eros šimtmetyje senovės graikai dėvėjo kojines iš suveltų gyvūnų plaukų, taip laikydami kojas šiltai.
Romėnai irgi kojas įsukinėjo į odinius arba austus gaminius, taip apsaugodami savo kojas nuo šalčio.
Penktajame šimtmetyje Europoje dėvėjo vyturus, juos tuo metu dėvėjo šventieji žmonės, jie simbolizavę skaistumą ir tyrumą. Apie 1000 m. kojinės buvo turtingumo ženklas, jos buvo populiarios tarp aukštuomenės narių.
1589 m. buvo išrasta pirmoji mezgimo mašina. Ji leido kojinių mezgimą paspartinti bemaž šešis kartus, palyginus su mezgimu rankomis. Tačiau nepaisant to pramonėje mašininis ir rankinis mezgimas buvo naudojamu abu iki 1800 m.
Sekantis perversmas kojinių gamyboje buvo nailono panaudojimas 1939 m. Iki tol kojinės paprastai buvo gaminamos iš šilko, medvilnės ir vilnos. Nailono naudojimas paskatino naudoti dviejų skirtingų pluoštų siūlų mišinius kojinių gamyboje. Šis metodas naudojamas iki šiol.

Gamyba

Kojinės gali būti gaminamos iš įvairių medžiagų: medvilnės, vilnos, nailono, akrilo, poliesterio, poliamido, elastano ir polipropileno. Minkštųjų kojinių gamyboje gali naudoti šilką, liną, kašmyrą ar moherį (angorinių ožkų vilną).
Spalvą kojinėms modeliuotojas gali parinkti bet kokią. Svarbiausia, kad vėliau jos būtų madingos ir patrauklios. Kojinių spalvingumas gali būti labai plataus spektro. Jis priklauso nuo individualios fantazijos. Kartais ant kojinių būna vaizduojami įvairūs piešiniai ar žinomi animacinių filmukų herojai, kurie padeda pritraukti pirkėjus savo neįprasta išvaizda.
Vis dažniau skirtingos sporto šakos ima naudoti joms būdingas kojinių spalvas. Spalvotos kojinės gali būti svarbi sportininkų aprangos dalis komandinėse sporto šakose, kur kai kuriose situacijose gerai matyti tik žaidėjų kojos. Tuomet pagal kojinių spalvą galima atskirti, kur savi žaidėjai, kur priešininkų komandos.
Kojinės gali būti labai trumpos („pėdutės“), vidutinės arba ilgos. Kai kurios kojinės būna netgi pirštuotos, kai kiekvienas pirštas turi savo skyrelį kojinėje. Savotiškas kojinių variantas yra pėdkelnės.
Čigonai (Šiauliai)

Istorija

Sovietmečiu kaimas priklausė Ringuvos tarybiniam ūkiui. Čia buvo mechaninės dirbtuvės, ūkio kontora, kultūros namai.
Galina Dauguvietytė

Biografija

Gimė 1926 m. lapkričio 25 d., tėvai Borisas Dauguvietis ir Petronėlė Vosyliūtė.  1943–1944 m. vaidino (slapyvardis Galina Daugaitė) Žemaičių teatre Telšiuose. 1947–1949 m. lankė Lietuvos dramos teatro vaidybos studiją, 1948–1952 m. vaidino šiame teatre. 1951–1958 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje. 1952–1958 m. ansamblio „Lietuva“ artistė. 1960–1989 m. Lietuvos radijo ir televizijos režisierė.
G. Dauguvietytės valia, jos ir prieš 10 metų mirusio vyro urnos su pelenais palaidotos Biržų rajone, Dauguviečiuose.

Kūryba

TV serialų, pirmosios lietuvių situacijų komedijos „Petraičių šeimoje“ (1964–1972 m., nuo 1969 m. su Kaziu Bagdonavičiumi), „Sveika, Irena“ (1984–1985 m., su K. Bagdonavičiumi) ir TV laidų „Mudu abudu“ (1992–1993 m.), „Mudu abudu ir kiti“ (1993–1997 m.) scenarijų autorė, režisierė. Įgarsino daugiau, kaip 50 animaciniu filmų.
FC Barcelona B

Istorija

Barcelona B ekipa suformuota 1970 m., kai susijungė CD Condal ir Atlètic Catalunya klubai, o jaunas darinys buvo prijungtas prie FC Barcelona sistemos.
1971 m. Formulės 1 sezonas

Sezono apžvalga

1971 m. sezone dominavo britiška Tyrrell-Ford ekipa – per 11 lenktynių ji pelnė net 7 pergales ir be konkurencijos tapo čempione. Šios ekipos narys Jackie Stewart nesunkiai tapo čempionu, pelnęs 6 pergales.

Sezono rezultatai

Taškai už rezultatus buvo skirstomi taip – 9-6-4-3-2-1. Tik penki geriausi rezultatai iš pirmų 6 lenktynių ir penki iš paskutinių 6 lenktynių buvo įskaičiuojami kiekvienam lenktynininkui.
Vyriausybės kultūros ir meno premija

Vyriausybės kultūros ir meno premija – nuo 1997 m. už reikšmingus darbus Lietuvos kultūrai ir menui skiriama Lietuvos Respublikos Vyriausybės premija. Tikslas – skatinti kūrėjus, įvertinti reikšmingiausius kultūros ir meno darbus, Lietuvos ir Pasaulio lietuvių kūrėjų bendruomenės sukurtus per pastaruosius 7 metus, taip pat ilgametį kūrybinį indėlį į kultūrą ir meną. Premijos skiriamos Vyriausybės sprendimu. Jos gali būti skiriamos pavieniams pretendentams arba pretendentų kolektyvui. Premija, skiriama pretendentų kolektyvui, paskirstoma po lygiai kiekvienam jo nariui. Teisę siūlyti pretendentus į premiją turi kultūros įstaigos, meno kūrėjų organizacijos, Lietuvos meno kūrėjų asociacija.
Premijos dydis: 1997 m. – 36 / 18 tūkst. litų, 1998 m. – 37 tūkst. 500 litų, nuo 1999 m. – 18 tūkst. 750 litų, 2007 m. – 19 tūkst. 500 litų, nuo 2008 m. – 44 tūkst. 200 litų, nuo 2015 m. – 12 tūkst. 920 eurų.
Juozas Smilinskas

Juozas Smilinskas (1939 m. lapkričio 14 d. Punios k., Alytaus r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

Baigęs Punios vidurinę mokyklą, 1958–1960 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. B. Razauskienė). 1960–1964 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė E. Gureckytė).
Atlikęs karinę tarnybą, 1965–1970 dėstė muziką ir vadovavo moksleivių chorams Alytaus mokykloje – internate.
Nuo 1970 rudens Alytaus 5-osios (Dainavos) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Visą laiką vadovavo jaunučių, jaunių ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, vokaliniams ansambliams ir jauniesiems solistams. Chorai nuo 1975 dalyvavo respublikinėse dainų šventėse, įvairiuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, dalyvavo koncertuose ir kituose kultūros renginiuose. 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje parengė mokyklos jaunimo mišrųjį chorą, o 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje dalyvavo net trys chorai – jaunučių, jaunių ir mišrusis. Solistus ir vokalinius ansamblius nuolat parengė „Dainų dainelės" konkursams – vaikinų ansamblis trijų konkursų laureatas.
Nuo 1980 mokytojas Alytaus miesto mišriojo choro „Putinas" chormeisteris – dirigentas. Su šiuo kolektyvu koncertavo Lietuvoje, Švedijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir kitur.

Visuomeninė veikla

1990–1995 buvo Alytaus miesto savivaldybės deputatas (kultūros ir švietimo komisijos narys). Nuo 1970 su pertrauka – miesto muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas, nuo 1996 Muzikos mokytojų asociacijos tarybos narys, Alytaus miesto ir apskrities dainų švenčių vyr. dirigentas, 1993 Lietuvos jaunimo mažosios dainų šventės Vilniuje dirigentas. 1982 apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1987 jam suteikta muzikos mokytojo metodininko, o 1993 muzikos mokytojo eksperto kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Maskvos kremlius

Istorija

II tūkstantmetyje pr. m. e. Maskvos kremliaus vietoje buvo nedidelė gyvenvietė. XI a. pabaigoje susiformavo įtvirtinta gyvenvietė. 1156 metais ant Borovicko aukštumos Jurijus Dolgorukis pastatė medinę tvirtovę.
XIV a. viduryje – 1723 m. Maskvos kremlius – Maskvos kunigaikščių ir Rusijos carų rezidencija. XIII a. pabaigoje pastatyti pirmieji soborai (neišliko), akmenų sienos ir bokštai. XV a. antroje pusėje sukurta Soborų aikštė, perstatyti soborai, pastatytos naujos mūro sienos.
XVI a. Maskvos kremlius buvo viena didžiausių Europos tvirtovių. XVII a. Maskvos kremliaus teritorija išsiplėtė, pastatyta puošnių paradinių feodalų rūmų. XVIII a. pradžioje sienos ir bokštai sutvirtinti bastionais.
Po 1812 m. karo apgriovimų Maskvos kremlius buvo sparčiai atstatomas. XIX a. viduryje pakeistas teritorijos planas, nugriauta dalis pastatų, pastatyta Didieji kremliaus rūmai, Ginklų rūmai, sukurtas carų rezidencijos ansamblis.
Maskvos kremliuje saugomi rusų meno paminklai Varpų varpas ir Patrankų patranka. Prie šiaurinės sienos, Raudonojoje aikštėje, yra Lenino mauzoliejus, prie vakarinės sienos, Aleksandro sode – Nežinomojo kareivio kapas.
Liudvigas Minkus

Biografija

Muzikos mokėsi Vienoje. 1850 m. atvyko į Rusiją, 1853–1855 m. kunigaikščio N. Jusupovo orkestro kapelmeisteris Sankt Peterburge. 1861–1872 m. Maskvos Didžiojo teatro muzikos inspektorius. 1866–1872 m. dėstė Maskvos konservatorijoje; profesorius. Nuo 1872 m. gyveno Sankt Peterburge, 1872–1885 m. Sankt Peterburgo imperatoriškųjų teatrų direkcijos baleto muzikos kompozitorius. Po 1890 m. grįžo į Vieną.
Pietų Atlantiko autonominis regionas

Geografija

Regionas yra taip vadinamame Moskitų Krante – pelkėtoje, džiunglėmis apaugusioje lygumoje. Iš vakarų į rytus per Pietų Atlantiką teka daug upių: Didžioji Matagalpa, Eskondidas, Kurinvasas, Punta Gorda, Indijas. Pakrantėje gausu mangrovėmis apaugusių lagūnų, užutėkių. Regionui priklauso Karibų jūroje esančios Kukurūzų salos.
Regione yra išlikusios vietinių gyventojų (miskitų, ramų, sumų, garifunų) bendruomenės.
Automobilis

Automobilis (gr. autos „pats“, lot. mobilis „judamas“) – nebėginė mašina, turinti 4 ar daugiau ratų, varoma vidaus degimo ar elektros variklio, naudojama kroviniams bei keleiviams vežti.

Istorija

Pirmieji automobiliai sukurti XVIII a., kai arkliniam vežimui pritaikytas mechaninis variklis – 1769 m. Prancūzijoje vežimui pritaikyta garo mašina. Pirmieji automobiliai galėjo išvystyti 2-4 km/h greitį. 1814 m. sukurtas vairo mechanizmas, 1821 m. – krumplinė pavara, 1831 m. – diferencialas.
1831 m. Didžiojoje Britanijoje keleivių pervežimui pradėti naudoti omnibusai, pasiekę iki 30 km/h greitį.
1835 metais sukurta elektros akumuliatorinė pavara.
XIX a. pabaigoje automobiliams pradėta pritaikyti benzininius variklius. 1885 m. C. F. Bencas pagamino triratį benzininį automobilį, 1886 m. G. Daimleris – keturratį.
1895 m. sukurtos pneumatinės padangos.
1903 m. H. Fordas pradėjo serijinę automobilių gamybą JAV.
1966 m. sukurti saugos diržai, 1968 – stabdžių antiblokavimo sistema, 1989 m. – dyzelinis variklis su elektroniniu valdymu.

Degalai

Dauguma šiandieninių automobilių yra varomi benziną arba dyzeliną naudojančiais vidaus degimo varikliais, tačiau tokie varikliai teršia aplinką bei yra kritikuojami dėl įtakos visuotiniam atšilimui. Augančios kuro kainos, nauji griežtesni taršos įstatymai, bei išmetamųjų dujų taršos apribojimai verčia kurti automobilius varomus alternatyviu kuru. Jau dabar yra gaminami hibridiniai, elektriniai ir vandeniliu varomi automobiliai.

Benzinas

Benzininiai varikliai yra naudingesni už dyzelinius tuo, kad yra lengvesni ir gali dirbti didelėmis apsukomis, todėl lenktyniniai automobiliai naudoja benzininius variklius. Jie gaminami jau daugiau kaip šimtą metų ir per tuos metus gerokai sumažėjo tokių variklių tarša aplinkai. Iki 9-o dešimtmečio beveik visuose automobiliuose buvo naudojami karbiuratoriai, kol jį pamažu pakeitė įpurškimo sistema. Netiesioginis kuro įpurškimas buvo pradėtas naudoti lėktuvų varikliuose 1909 metais, lenktyniniuose automobiliuose 4-ajame dešimtmetyje ir įprastuose automobiliuose 6-o dešimtmečio pabaigoje. Dauguma modernių automobilių gali naudoti kurą, kurio sudėtyje yra 15 % etanolio. Kiek perdaryti varikliai turi galimybę naudoti kurą, kuriame yra net 90 % etanolio..

Dyzelinas

Dyzeliniai automobiliai jau seniai populiarūs Europoje. Pirmuosius dyzelinu varomus automobilius 4-ame dešimtmetyje pristatė Mercedes-Benz ir Citroen. Pagrindinė dyzelinių variklių teigiama savybė yra ta, kad kuro deginimo efektyvumas yra 50 %, lyginant su benzininio variklio 27 %. Dauguma dyzelinių automobilių gali naudoti biodyzelinį kurą.

Automobilio variklis

Automobiliuose paprastai naudojami vidaus degimo ar elektriniai varikliai. Dažniausi – keturtakčiai (rečiau – dvitakčiai) benzininiai bei dyzeliniai stūmokliniai vidaus degimo varikliai. Rečiau paplitę – dujų turbinos, rotoriniai (Wankelio) varikliai. Naujausiuose automobiliuose dažnai naudojama įpurškimo sistema, kai degus mišinys sudaromas purškiant kurą į oro siurbimo vamzdį.
Automobiliniai varikliai naudojami ir traktoriuose, kombainuose, nedideliuose laivuose bei kitose mašinose kartais juos modifikuojant.
Matas Vareika

Karjera

„Žalgiryje“ pagrindinėje sudėtyje nuo 2019 m. Debiutavo pirmojo turo rungtynėse prieš FK Palanga. Žalgiriečiai įtikinamai pirmavo prieš varžovus ir savo šanso pasirodyti sulaukė jaunasis žaidėjas.

Rinktinės

Atstovavo įvairaus amžiaus Lietuvos jaunimo rinktinėms. 2018 m. debiutavo Lietuvos jaunimo iki 21 m. futbolo rinktinėje rungtynėse prieš Farerų salas.
Okazionalizmas

Okazionalìzmas (lot. occasio 'proga') - naujadaras, paprastai padarytas remiantis kalbos žodžių darybos dėsniais, tačiau bendrinei kalbai nebūdingas, pavartotas tik tam tikrame kontekste. Okazionalizmų dažniausia pasitaiko vaikų arba suaugusių žmonių, kurie nepakankamai gerai įvaldę svetimą kalbinę sandarą, kalboje. Tokie naujadarai gali būti kuriami ir specialiai, paprastai humoro sumetimais. Jų pasitaiko ir grožinėje literatūroje (ypač poezijoje).
Pagal kalbos dėsnius sukurti okazionalizmai gali tapti bendriniais žodžiais, tačiau to retai prireikia – dažniausia jų reikšme vartojami kiti žodžiai ar žodžių junginiai. Šio tipo naujadarai kuriami vadovaujantis kalbai būdingais žodžių kūrimo modeliais, kurie bendrinėje kalboje taikomi ne visoms žodžių formoms ar kalbos dalims:
jei karas –> kariauti, draugas –> draugauti, vergas –> vergauti, tuomet pertrauka –> pertraukauti (turėti pertrauką);
jei imti –> imlus, irzti –> irzlus, šokti –> šoklus, tuomet duoti –> duoklus (dosnus), verkti –> verklus (kas daug verkia);
jei lipti –> lipšnus, tuomet bučiuoti –> bučnus (kas meiliai/daug bučiuoja).
Keletas pavyzdžių iš poezijos: „Sukūriau vieną dievą – padievavo – nepatiko“ (A. Žukauskas); „Bet kam tas graudis?“ (A. Miškinis).
Keletas pavyzdžių iš tautosakos (mįslės): „Šarangė varangė po suolu susirangė“; „Kabo kabikas, žiūri žiūrikas. Kad nekabėtų kabikas, nežiūrėtų žiūrikas“.
Vaikų kalbos pavyzdys: (einant pro saldainių fabriką) „Mamyte, kas čia taip smarkiai saldainiuoja?“
Epas

Epas – plačios apimties, dažniausiai eiliuotas pasakojamasis kūrinys apie legendinių ar istorinių laikų žygius, priklausantis epikos rūšiai.
Epas iš principo yra praeities laikų žanras. Epas gali būti mitologinis, aiškinantis pasaulio sandarą, gamtos reiškinius – taip, kaip juos suprato senovės žmogus, arba herojinis, istorinis, vaizduojantis tautos istorijai esmingus periodus, aiškinantis žmonių (ne dievų, ne antgamtinių būtybių), herojų poelgius, nuopelnus, tačiau ne jausmų pasaulį. Neretai mitologinio ir herojinio (istorinio) epo bruožai būna susipynę.
Epas dažniausiai yra kolektyvinės kūrybos vaisius, tačiau kartais siejamas su išskirtinių gabumų žmogaus, jį išsaugojusio, mokėjusio atmintinai, surinkusio, užrašiusio, vardu. O apskritai, senovės epų kilmę kartais labai sunku paaiškinti, mokslininkai siūlo įvairias hipotezes. Tiesa, naujaisiais laikais epus kūrė ir konkretūs, gerai žinomi rašytojai.
Nabu

Nabu (akad. 𒀭𒀝) – dievybė Mesopotamijos mitologijoje. Laikytas rašto dievu, raštininkų globėju. Ilgainiui jam priskirta ir kitų funkcijų. Nabu tapo išminties dievybe, perėmė kai kurias dievo Ninurtos funkcijas ir pradėtas sieti su žemės ūkiu. Galiausiai Nabu svarba dar labiau išaugo, jis imtas laikyti likimo dievybe. Nabu sutuoktinė buvo likimo deivė Tašmetu, vėliau – Nisaba. Mituose, kaip gana vėlyva dievybė, nėra minimas. 
Nabu garbintas Ebloje, todėl manoma, kad iš pradžių tai buvo vakarų semitų dievybė, kurios kultas Mesopotamiją pasiekė II tūkst. pr. m. e. pradžioje, migruojant amoritams. Tuo laikotarpiu, manoma, išplito ir Marduko kultas. Šios dievybės buvo glaudžiai susijusios, tačiau jų ryšys laikui bėgant keitėsi. Iš pradžių Nabu laikytas Marduko raštininku ir pasiuntiniu. Marduko kulto centras buvo Babilone, o Nabu – gretimame Borsipos mieste, kur buvo jam skirta E-zida šventykla. Marduko bei Nabu ryšys gali būti ir antraeilis, susiklostęs dėl geografinio Babilono ir Borsipos miestų artumo. Vėliau, Kasitų dinastijos laikais, imtas laikyti Marduko ir Sarpanitu sūnumi, raštininkų globėju (šį vaidmenį perėmė iš deivės Nisabos). Per babiloniečių Naujųjų metų ceremoniją Nabu statula iš Borsipos šventyklos būdavo nugabenama į Babiloną. Taip Nabu simboliškai aplankydavęs tėvą Marduką.
Nabu kultas buvo paplitęs ir Asirijoje. Pirmąją Nabu šventvietę pastatė Šalmaneseras I XIII a. pr. m. e. Ašūre. Vėliau jų pastatyta Ninevijoje, Kalache, Dar Šarukine. Nuo Sargono II laikų Nabu buvo svarbi asirų dievybė, jo vardas neretai aptinkamas to laikotarpio karališkuosiuose įrašuose, taip pat asmenvardžiuose, laiškuose, maldose. Teigiama, jog Asirijoje Nabu perėmė nemažai Marduko funkcijų, nes pastarasis, kaip Babilonijos karalystės vyriausiasis dievas, buvo nepriimtinas asirams. Nabu svarba ypač išaugo, valdant Asirijos karaliams Esarhadonui (680–669 m. pr. m. e.) bei Ašurbanipalui (668–627 m. pr. m. e.). Ašūre rastame užkalbėjime vadinamas dievo Ea sūnumi.
Naujosios Babilonijos karalystės laikotarpiu Nabu buvo tapęs vienu iš aukščiausių dievų, palaipsniui ėmė išstumti Marduką. Laikytas Likimo lentelių raštininku, kai kada manyta, kad jam šios lentelės patikėtos. Nabu kultas Mesopotamijoje išsilaikė ir žlugus Naujosios Babilonijos karalystei, graikai jį sutapatino su Apolonu. IV a. pr. m. e. kultas paplito už Mesopotamijos ribų Anatolijoje bei Senovės Egipte aramėjiškai kalbančiųjų bendruomenėse. Nabu ir kitų Mesopotamijos dievybių kultas pirmaisiais Romos imperijos metais dar buvo išsilaikęs centrinėje bei šiaurės Sirijoje (Palmyroje ir Dura-Europe) ir gyvavo bent iki II m. e. a.
Nabu simboliai – molio lentelė ir stilius. Kai kada vaizduojamas stovintis ant gyvatės-slibino ir laikantis rankoje pleišto formos stilių.
Pastoliai

Pastoliai - laikina ar pagalbinė konstrukcija, naudojama statybose, atliekant remonto darbus. Tai dažniausiai yra dažytos arba cinkuotos modulinės sistemos iš metalinių strypų, kai kur iš bambuko (Azijoje). Aukščiausi pastoliai siekia iki 195 metrų aukščio.
Robert Koch

Robertas Kochas (vok. Robert Koch, piln. Robert Heinrich Hermann Koch; 1843 m. gruodžio 11 d. Klaustalyje-Celerfelde, Vokietija – 1910 m. gegužės 27 d. Baden Badene, Vokietija) – vokiečių fizikas ir mikrobiologas, bakteriologijos pradininkas. Atrado juodligės, choleros, tuberkuliozės sukėlėjus. Už tuberkuliozės tyrimus 1905 m. įteikta Nobelio premija fiziologijos ir medicinos srityje.

Biografija

Gimė 1843 m. gruodžio 11 d. Žemutinės Saksonijos Klaustalio mieste kalnakasybos inžinieriaus šeimoje. Baigė vietinę gimnaziją, studijavo (1862–1866 m.) Getingeno universiteto Gamtos, o vėliau Medicinos fakultetuose. Tuo metu ten profesoriavo J. Henle, 1840 m. paskelbęs nuomonę, kad ligas sukelia parazitai. 1866 m. Berlyno universitete studijavo chemiją, kur vyravo R. Virchovo mokslas, irgi turėjęs įtakos jaunajam gydytojui.
Nuo 1867 m. R. Kochas dirbo mažuose Prūsijos miesteliuose, Hamburgo ligoninėje. 1870 m. dalyvavo Prancūzijos-Prūsijos kare. Nuo 1872 m. pradėjo dirbti Volšteine (dab. Volštynas (lenk. Wolsztyn) netoli Poznanės, kuriame dabar įkurtas R. Kocho muziejus), kur praleido 16 metų.
R. Kochas mirė Baden Badene 1910 m. gegužės 27 d. nuo širdies smūgio. Lietuvoje nekrologas paskelbtas gegužės 29 d. „Kurier Wileński“ laikraštyje.

Robertas Kochas ir Lietuva

Robertas Kochas buvo ir Vilniaus medicinos draugijos (VMD) garbės narys nuo 1895 m. Literatūroje tai neužfiksuota, tik paminėta, kad R. Kochą pagerbė Rusijos draugijos.
VMD narius sudomino R. Kocho atrasta „Kocho lazdelė“ (1882 m.) bei choleros vibrionas (1883–1984). Tad VMD pirmininkavę A. Majevskis, O. Jundzilas, E. Erbšteinas pradėjo susirašinėti su R. Kochu. Matyt to įtakoje, 1895 m. vasario 13 d. protokole matome siūlymą steigti bakteriorologinį skyrių kovai su tuberkulioze. VU bibliotekos rankraščių skyriuje rasta 1895 m. gruodžio 12 d. diplomo, kuriuo buvo apdovanotas R.Kochas, kopija.
1896 m. R. Kochas Mažojoje Lietuvoje tyrė raupsus. Jo iniciatyva 1899 m. Klaipėdoje įsteigtas leprozoriumas.

Apdovanojimai

Už tuberkuliozės tyrimus 1905 m. įteikta Nobelio premija fiziologijos ir medicinos srityje.
Balčininkai

Istorija

Balčininkai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo XVI a.
Ąžuolas (laikraštis)

Ąžuolas – ketvirtinis laikraštis, ėjęs nuo 1993 m. sausio iki 2003 m. Vilniuje.

Istorija

Steigėja ir leidėja Lietuvos ąžuolų globėjų bendrija „Ąžuolynas“. Tiražas 1993 m. ir 1997 m. – 3000 egz. Leido priedus „Ąžuoliukas“ ir „Perkūnas“.
Redaktorius Šarūnas Laužadis. Redaktorių taryba: J. Aukštaitis ir kt.
Randamonys

Istorija

Randamonys rašytiniuose šaltiniuose yra minimi nuo 1589 m. 1919 m. balandžio 19 d. Randamonių kaimas, kaip ir visas Vilniaus kraštas, buvo lenkų okupuoti. Randamonių kaimas atsidūrė prie pat demarkacinės linijos su Lietuva. Kaimui priklausė apie 50 sodybų.
1923 m. įkurta lietuvių „Ryto“ draugijos pradžios mokykla, kurią lankė apie 30 mokinių. 1929 m. mokykla buvo uždaryta dėl lenkų persekiojimų, vėliau vėl atidaryta. 1927 m. įsteigtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius. Jis organizavo bei rėmė lietuviškos mokyklos veiklą, lietuviškos spaudos platinimą, rengdavo tautines bei krikščioniškas šventes.

LDK Vytauto paminklas

1930 m. Randamonių lietuviškoji bendruomenė surinko lėšas LDK Vytauto paminklo statymui. Vaivada leido paminklą statyti, jei šalia lietuviško įrašo bus ir lenkiškas. Cementinis paminklas su kaltiniu kryžiumi buvo pastatytas prie Randamonių kaimo pagrindinio kelio Juliaus Akstino žemėje prie augusio ąžuolo. Ant paminklo užrašyta lietuvių kalba: „Statytas pagerbimo D.L.K.VYTAUTO 500 m. nuo mirties 1430–1930“. Taip pat lenkų kalba: „Pamiec Wielkiego Ksieci Litewskiemu Witeldows w 500 lecie jego zgony 1430–1930“. Lenkiškasis užrašas buvo žemiau už lietuviškąjį, todėl neįtiko lenkų valdžiai. Paminklo organizatoriai Gardine buvo tardomi.
Sovietmečiu vietos gyventojų iniciatyva ant paminklo pritvirtinta LDK Vytauto porcelianinė nuotrauka, šalia pasodintos liepaitės bei atnaujintas pats paminklas. 2015 m. lapkričio mėnesio pabaigoje nuo paminklo kryžiaus nuvalytos samanos ir kerpės, aptvarkyta aplinka.

Aplinkinės gyvenvietės

MERKINĖ - 13 km Mašnyčios - 4 kmDRUSKININKAI - 13 kmTimakavas - 4 kmKapiniškiai - 7 km
Giedrė Filipavičienė

Giedrė Filipavičienė-Aleksandravičiūtė (g. 1951 m. sausio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos architektė restauratorė.

Biografija

Tėvas Petras Aleksandravičius. 1968–1973 m. studijavo Lietuvos dailės institute. Nuo 1973 m. dirba Paminklų restauravimo projektavimo institute (nuo 2002 m. Projektavimo ir restauravimo institutas); nuo 1992 m. Trakų grupės vadovė. Bendrovės „Lietuvos paminklai“ vyriausioji architektė, teritorijų planavimo vadovė, Vilniaus miesto savivaldybės Miesto plėtros departamento Kultūros paveldo skyriaus vadovė, nuo 2007 m. Valstybinės kultūros paveldo komisijos narė. Lietuvos Respublikos restauratorių sąjungos narė.