google/wiki40b huggingface dataset:
Petras Kunca

Biografija

Brolis Romualdas Audrūnas Kunca.
Baigė Kauno dešimtmetę muzikos mokyklą. 1965 m. baigė LSSR konservatorijos Viktoro Radovičiaus smuiko klasę, 1971 m. Maskvos konservatorijos aspirantūrą (A. Grigoriano ir V. Gvozdeckio kvarteto klasę). 1968 m. tobulinosi Bela Bartoko styginių kvartetų seminare Budapešte pas A. Mihaly.
1969–1974 m. dėstė Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1974 m. LSSR konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija, nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, 1985 m. docentas, nuo 1996 m. Kamerinio ansamblio katedros vedėjas, 1994 m. profesorius.
1968–1999 m. II smuiku griežė Vilniaus kvartete. Surengė smuiko meistriškumo kursų Lietuvoje ir užsienyje. Nuo 1960 m. koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje. Surengė daugiau kaip 100 solo koncertų. Repertuarą sudaro I. Stravinskio, F. Listo, D. Šostakovičiaus, S. Prokofjevo, kitų užsienio ir lietuvių kompozitorių kūriniai. Su Vilniaus kvartetu gastroliavo Europos, Afrikos, Amerikos, Azijos šalyse, Lježo styginių kvartetų konkurse laimėjo I premiją (1972 m.). Suredagavo lietuvių kompozitorių kūrinių smuikui solo, kameriniams ansambliams.
Eliso sala

Eliso sala (angl. Ellis Island) – sala Niujorko Aukštupio įlankoje, į šiaurę nuo Laisvės salos. Priskiriama tiek Niujorko, tiek Džersio miestams. Salos plotas 11,1 ha, aukštis virš jūros lygio – 2,1 m.
Kadaise Eliso sala buvo vartai į Jungtines Valstijas milijonams imigrantų. Nuo 1892 iki 1954 m. saloje veikė judriausias šalies imigrantų patikros postas. Sala buvo gerokai išplėsta melioracijos būdu 1892–1934 m. Prieš tai daug mažesnėje natūraliai susidariusioje saloje buvo įsikūrusi Fort Gibsono karinė bazė, o vėliau joje buvo įrengta artilerijos baterija. 1965 m. sala buvo paskelbta Laisvės statulos nacionalinio paminklo dalimi, joje nuo 1990 m. veikia imigracijos muziejus.
2012 m. spalį praūžus uraganui „Sendi“ sala buvo uždaryta neapibrėžtam laikotarpiui.
Vasario 11

Vardadieniai

Adolfas – Algenė – Algenis – Algirda – Algirdas – Algirdė – Aumantas – Aumantė – Dovilė – Evelina – Kertautas – Kertautė – Kervainas – Kervydas – Liucijus – Teodora
Tristanas da Kunja (keliautojas)

Tristanas da Kunja (Tristão da Cunha arba Tristão d'Acunha; 1460 – 1540 m.) – portugalų keliautojas, laivyno komandoras.

Biografija

Tristanas da Kunja gimė apie 1460 m. 1504 m. buvo paskirtas pirmuoju Portugalų Indijos vicekaraliumi, tačiau dėl laikino regėjimo sutrikimo pareigų užimti negalėjo. 1506 m. jis vadovavo 15 laivų flotilei, keliavusiai į Indiją. Ekspedicija turėjo užimti Sokotros uostą, pastatyti fortą ir uždaryti laivybą Raudonąja jūra. Kelionės metu keliautojas Atlanto vandenyno platybėse atrado negyvenamas salas, kurias pavadino savo vardu (Tristano da Kunjos salos). Iš ten keliavo pro Madagaskarą, Mozambiką ir sėkmingai užėmė Sokotros salą. 1507 m. numalšino Kanuro kolonijos Indijoje apgultį.
Grįžęs į Europą 1514 m. Tristanas da Kunja buvo paskirtas Portugalijos karaliaus Manuelio I ambasadoriumi popiežiui Leonui X. Jo pareigos buvo supažindinti popiežių su Portugalijos imperijos užkariavimais. Jo atvykimą į Romą žymėjo egzotiška procesija su indišku stiliumi papuoštais palydovais, brangenybėmis, baltuoju drambliu Hanno, papūgomis, tigrais ir kita. Popiežiui buvo padovanota daug aukso, brangakmenių, perlų. Tačiau greitai karalius įklimpo į skolas ir dovanos buvo grąžintos.
Nors Tristanui da Kunjai taip ir nepavyko tapti Indijos vicekaraliumi, jo sūnus Nunas da Kunja juo tapo 1529 m. Keliautojas mirė apie 1540 m., palaidotas Prisikėlimo panelės bažnyčioje Oljalve, netoli Alenkero.
Fenomenalizmas

Fenomenalizmas – filosofinis principas; pagal jį pažinimas apribojamas reiškiniais (fenomenais). Fenomenalizmas reiškėsi dar senovės Graikijoje skeptikų pažiūrose. Kraštutinis fenomenalizmas (Dž. Berklis, empiriokriticizmas), linkęs į solipsizmą, pasaulį aiškina kaip jį stebinčio subjekto idėjų, pojūčių kompleksų visumą. Fenomenas ir būtis griežtai skiriami ir priešpastatomi vienas kitam. Nuosaikusis fenomenalizmas, kurio žymiausi atstovai – D. Hiūmas, I. Kantas, Dž. Milis, H. Spenceris, pripažįsta, kad pojūčiai fiksuoja realius objektus, tačiau laiko juos nepažiniais.
XX a. fenomenalizmo tendencijos ryškiausios loginiame pozityvizme, kuris filosofinių problemų sprendimą pakeitė kalbos analize.
Proceso teisės mokslas

Proceso teisės mokslas (lot. procedere – žengti į priekį, particip. perf. pasyvo forma – processus) – teisės mokslo šaka, tirianti proceso teisės normas, dėsningumus, jų tarpusavio ryšius bei siūlo rekomendacijas teisėkūros institucijoms, kitiems subjektams dėl galiojančios teisės normų.
Bedžai

Kultūra

Bedžai yra paplitę dideliame dykumingame regione tarp Nilo ir Raudonosios jūros. Daug bedžų yra klajokliai.
Bedžai ypatingą dėmesį skiria savo plaukams. Jų stereotipinis vaizdinys yra puri plaukų kupeta, vadinama tiffa.
Šiuo metu dauguma bedžų išpažįsta islamą.
Bedža dalijami į daugybes genčių. Penkios gentys yra laikomos pagrindinėmis. Iš šiaurės į pietus jos yra: ababda, bišarin, hadendova (prie Kasalos ir Port Sudano), amarar, beni amir. Kitos, smulkesnės gentys yra hedarev, šukuria, halenga, hamran ir kt.

Senovė

Bedžai save kildina iš liūtės dievybės ir jos mylimojo. Manoma, kad daug šiaurinių bedžų galėjo kilti iš vienos Egipto žynių kastos ir pabėgusių kareivių, kurie tapo dykumų klajokliais. Kai kurie klanai atseka savo geneologijas iki pat XX Egipto dinastijos, t. y. Naujosios Egipto karalystės.
Senovėje bedžus stipriai veikė Egipto ir Kušo kultūra. Jie išpažino egiptietiškus dievus, garbino Izidę Filų mieste.
Apie mūsų eros pradžią atntikiniame pasaulyje vietos tautoms, tikriausiai bedžams, prigijo pavadinimas blemijai (Blemmyae). Apie juos buvo pasakojama daug paslaptingų legendų, pvz., kad tai buvo žmonės be galvos. Jie nuolat siaubė pietinius Romos imperijos pakraščius, t. y. Aukštutinį Egiptą, ir romėnai ne kartą prieš juos vedė savo armijas. Aksumo imperijos metraščiuose irgi minimi žygiai prieš šias gentis.

Viduramžiai

Apie VI a. Nubijos valdovas Silko galiausiai sunaikino blemijų konfederaciją. Uždarius Filų šventyklą, bedžai iš Bizantijos priėmė krikščionybę. Nuo tada jie palaikė artimus ryšius su gretimomis krikščioniškomis nubų valstybėmis Nobatija, Makurija ir Alodija bei Aksumo imperija pietuose.
Iki pat VIII a., silpstant Aksumui, bedžai migravo į pietus ir apgyvendino dabartinės Eritrėjos šiaurines teritorijas, ypač pajūrio lygumas iki pat Arkiko, Barkos ir Ansebos upių slėnius. Savo teritorijose bedžai įkūrė penkias nepriklausomas krikščioniškas valstybes: Naqis, Baziną (dab. Vakarų Eritrėjoje ir gretimose teritorijose Sudane, gyventojų dauguma čia buvo kunamai), Jariną (dab. Sudano pakrantė su uostais Suakinu ir Aidhabu), Bakliną (dab. Eritrėjoje į šiaurę nuo Masavos, karalystės gyventojų dauguma buvo dabartinių tigrajų protėviai habešai) ir Qata (kontroliavo teritorijas dab. Eritrėjoje į pietus nuo Masavos, karalystės gyventojų dauguma buvo sahai). Arabų geografas Al Ya’qubi jas kruopščiai aprašo. Bedžų karalystės garsėjo aukso turtais.
Šviesos keliai

Šviesos keliai – moksleiviams skiriamas mėnesinis žurnalas, leistas 1930–1936 m. Kaune.

Istorija

Leido Švietimo ministerijos knygų leidimo komisija. Spausdino Spindulio spaustuvė, „Šviesos“ spaustuvė Kaune. Išėjo 74 numeriai.
Rašė gamtos, istorijos, literatūros, mokslo klausimais, svarstė kultūros, politikos, jaunimo problemas. Spausdino grožinę literatūrą, kritikos straipsnius, recenzijas ir kt.
Bendradarbiavo Bernardas Brazdžionis, Karolis Dineika, Paulius Galaunė, Napalys Grigas, Jonas Graičiūnas, Halina Kairiūkštytė, B. Keterauskas, S. Povilavičius, Adolfas Šapoka, J. Tamošaitis, Vytautas Vanagaitis, Stepas Zobarskas ir kt.
Henry Hallett Dale

Biografija

1909 m. baigė mediciną Kembridžo universitete. Nuo 1914 m. medicinos tyrimų tarybos narys. 1928–1942 m. Nacionalinio medicinos tyrimų instituto direktorius. Per Antrąjį pasaulinį karą Mokslinių patarėjų komiteto prie Ministrų kabineto pirmininkas.
Londono karališkosios draugijos narys, nuo 1932 m. seras.

Veikla

1914 m. išskyrė acetilcholiną, 1930 m. įrodė, kad jis susidaro parasimpatinės nervų sistemos sinapsėse ir dalyvauja perduodant nervinį impulsą. Atrado nervinio impulso perdavimo cheminį mechanizmą. Pirmasis gyvūnų audiniuose aptiko histaminą, tyrė jo poveikį, nustatė, kad histaminas dalyvauja alerginėse reakcijose.
1936 m. jo veikla kartu su Otu Leviu įvertinta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.
Kretingos progimnazija

Istorija

1919 m. sudarytas Kretingos gimnazijos komitetas (nariai: Sofija Janušienė, Ona Grudzinskienė, kunigas Petras Ruškys, mokytojai Bronius Valiušaitis, Elena Saulevičiūtė, Sofija Tutlaitė). Po derybų su vyriausybe, 1920 m. sausio 7 d. leista įsteigti apskrities savivaldybės išlaikomą progimnaziją.
Mokyklai savivaldybė miesto centre iš pirklio Olšvango išsinuomavo mūrinį namą, kurio remontu rūpinosi progimnazijos tėvų komitetas. Lėšas mokytojų atlyginimams ir mokymo priemonėms skyrė švietimo ministerija. Suolus, rašomąsias lentas, knygas ir žemėlapius savivaldybė parsivežė iš Palangos.
1920 m. rudenį mokslo metus dviejose klasėse pradėjo 56 vaikai, o 1922 m. veikė visos 4 klasės. Progimnaziją lankė Kretingos miesto, Darbėnų, Gargždų, Kartenos, Kretingos ir Palangos valsčių vaikai. Jie mokėsi gamtos mokslų, geografijos, istorijos, tikybos, dailyraščio, piešimo, dainavimo, lietuvių, lotynų, prancūzų, rusų ir vokiečių kalbų. Mokslas metams kainavo 50 auksinų. Apie 10–15 % mokinių nuo mokesčio buvo atleista.
Pirmieji mokytojai: Sofija Tutlaitė, Bronė Petrauskaitė, Margarita Gvildaitė, Jonas Būbelis ir pranciškonas Pranciškus Bizauskas.
Progimnaziją rėmė Kretingos verslininkai, provizorius V. Grudzinskas nemokamai mokinius aprūpindavo vaistais, pranciškonai vienuolyne įrengė keletą kambarių neturtingiems vaikams. 1924 m. įkurta Kretingos neturtingiesiems moksleiviams šelpti draugija.
Prie progimnazijos veikė beraščių ir mažaraščių kursai suaugusiems bei dvimečiai pradžios mokyklų mokytojų kursai.
1925 m. progimnazija pertvarkyta į Kretingos apskrities savivaldybės išlaikomą keturių klasių vidurinę mokyklą.
Narvos mūšis

Mūšio eiga

1700 m. lapkričio 30 d. 8 140 žmonių kariuomenė, vadovaujama Karolio I užpuolė Rusijos armiją, apsupusią švedų (dabar Estijos) Narvos miestą. Pagrindinėms švedų pajėgoms padėjo apie 2 500 vyrų miesto viduje. Rusijos armija turėjo ryškų kareivių pranašumą – jų buvo 37 000. To meto švedų šaltiniai teigė, kad rusų buvo net 80 000–100 000; šis skaičius galėjo būti įmanomas, priskaičiuojant ir civilius, padėjusius rusams, kareivių žmonas ir šeimas.
Švedų armijai vadovavo pats karalius, padedamas generolo Karlo Gustavo Renskioldo, o rusams vadovavo Šarlis Eženas de Krua. Caras Petras I buvo išvykęs prieš keletą dienų.
Švedijos armija pradėjo puolimą vidurdienį, pasinaudodami pūga, kuri pūtė rusams tiesiai į akis, juos akindama. Švedai pralaužė Rusų armijos gynybą, įsiveržė į jų eiles, privertė visą Rusijos armiją panikuoti.
Abiejų pusių netektys buvo gana didelės, tačiau tai buvo didžiulė Švedijos pergalė. Švedai prarado 667 vyrus (beveik 10 %), o rusų armija prarado net 15 000 kareivių, daugelis kurių pabėgę iš mūšio lauko tiesiog nuskendo Narvos upėje.
Likę rusai kapituliavo, ir visi buvo apgyvendinti kareivinėse, atidavę savo ginkluotę švedams. Švedijos armijai atiteko 20 000 muškietų.
Pierre de La Rue

Pjeras de La Ru (arba Riu, pranc. Pierre de La Rue, kiti vardo variantai: Pierchon, Perchon, Pierson, pavardės – de la Rue, De La Rue; apie 1452 − 1518 m. lapkričio 20 d.) – prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) muzikos mokyklos, renesanso kompozitorius.

Biografija

Pjeras de La Ru gimė apie 1452 m., tikriausiai Turnė, Jehan de la Rue ir Gertrud de la Haye šeimoje. Mokėsi vietos katedroje. Apie 1469-70 metus buvo profesionaliu dainininku Briuselio Šv. Gudulos bažnyčioje. 1471-72 m. paminėtas tarp Gento Šv. Jokūbo bažnyčios dainininkų. Kitos vietos, kur jis dainavo buvo Njivportas, Kelnas ir, tikriausiai, Kambrė katedra. 1489 m. jis paliko Kelną ir persikraustė į Hertogenbosą, kur dainavo Dievo Motinos religinėje bendruomenėje iki 1492 m. Manoma, kad De la Ru buvo vienas iš retų Nyderlandų mokyklos kompozitorių, kuris nepabuvojo Italijoje.
Maždaug 1492 m. jis prisijungė prie grupės dainininkų Habsburgų dinastijos, kuri tuo metu valdė Burgundijos Nyderlandus, dvare. Tarnavo Maksimilijonui I-ajam, Pilypui I-ajam Gražiajam. Kartu su dvaro trupe pabūvojo Prancūzijoje (1501−1503 m.), Ispanijoje (1501−1503, 1506 m.). 1506 m. buvo likęs tarnauti Pilypo I-ojo našlei Chuanai Ispanijoje. 1508 m. grįžo į Flandriją, tarnavo regentei Margaritai Austrei. 1516 m. jis pasitraukė iš tarnystės į Kortrijką, kur mirė 1518 m. lapkričio 20 d. Pjero de La Ru kūrybinį palikimą sudaro daugiau nei 30 mišių, apie 45 motetus, 8 magnifikatus, apie 30 pasaulietinių dainų. Jo išlikusi kūryba iš amžininkų nusileidžia tik Josquin des Prez, Heinrich Isaac ir Jean Mouton palikimams. Pirmieji De la Ru muzikos leidiniai pasirodė XV a. pabaigoje. Tiksliai jie nėra datuoti. De la Ru buvo paveiktas Žoskeno kūrybos, greičiausiai pažinojo jį asmeniškai. Kai kurie kūriniai po jo mirties buvo priskiriami Žoskenui. De la Ru praplėtė tuometinės muzikinės kalbos ribas naudodamas ženkliai daugiau atsitiktinių natų ir rašydamas partijų dalis labai žemame natų registre.
Alfonsas Čepas

Biografija

1953 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1953–1957 m. LSSR prokuratūros skyriaus prokuroras. 1957–1960 m. dirbo LKP CK. 1961–1973 m. Teismo ekspertizės instituto direktorius, pirmasis instituto sektoriaus vadovas.  Nuo 1967 m. VU Teisės fakulteto dėstytojas, nuo 1977 m. docentas; dėstė baudžiamąją teisę. 1969 m. teisės mokslų kandidatas. 1973–1975 m. LSSR prokuroro vyresnysis padėjėjas. Nuo 1995 m. LR Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto patarėjas. 
Alfonsas Čepas buvo vedęs. Sūnus – Algimantas Čepas (g. 1974 m.), kriminologas, teisėtyrininkas penalistas.
Genovaitė Kazokienė

Biografija

1941 m. kartu su tėvu dalyvavo Birželio sukilime. Baigė Kauno „Aušros“ mergaičių gimnaziją. Nuo 1942 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo odontologiją.
1944 m. viena iš savo šeimos pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. baigė Tiubingeno universiteto Odontologijos fakultetą, kartu su vyru Vincu Kazoku išvyko į Australiją. Ten nepripažino Vokietijoje įgyto medikės diplomo, tad studijas kartojo Sidnėjaus universitete. 1960 m. pradėjo privačią dantų gydytojos praktiką Sidnėjuje.
1969 m. Sidnėjaus universitete pradėjo studijuoti vaizduojamąjį meną. 1975 m. ten įgijo bakalauro, o 1982 m. už studiją „M. K. Čiurlionio gyvenimas ir kūryba“ jai suteiktas magistro laipsnis. Po vyro mirties 1984 m. atsisakė odontologės darbo, kurį dirbo 25 metus, įstojo į Tasmanijos universitetą, per šešerius metus parengė ir 1994 m. apgynė daktaro disertaciją, kurioje pristatė 140 Australijos lietuvių dailininkų, tautodailininkų ir fotomenininkų kūrybą. Grįžusi iš Tasmanijos pardavė namus ir už gautus pinigus leidosi į pavojingas keliones po Okeniją kaupti kolekcijų Lietuvai. 
1984–1987 m. Sidnėjuje rengė lietuvių radijo valandėles, nuolat bendradarbiavo savaitrašyje „Mūsų pastogė“. Meno klausimais rašė į leidinius „Metmenys“, „Akiračiai“, „Aidai“.
Parengė apie 20 meno parodų, skaitė paskaitą, vadovavo lietuvių radijo valandėlei Sidnėjuje, įkūrė Sidnėjaus lietuvių dailininkų draugiją. 1988 m. įsteigė Vinco ir Genovaitės Kazokų, 1995 m. daktarės G. Kazokienės fondą. Fondai skiria dvi premijas už geriausius tapybos bei skulptūros kūrinius lietuviška tematika. Surinko lietuvių ir Ramiojo vandenyno salynų, Australijos ir Naujosios Gvinėjos tautų meno kūrinių: dievų ir deivių statulėlių, ginklų, įrankių bei muzikos instrumentų. Visą rinkinį, 840 egzotiškų dirbinių ir 277 Australijos lietuvių dailininkų kūrinių padovanojo Lietuvos dailės muziejui.
Pažaislio šilas

Pažaislio šilas – parkas Kauno rytinėje dalyje, Petrašiūnų seniūnijoje, šalia Kauno marių. Pažaislio šilas užima 201 ha teritoriją. Šile ties Pažaislio vienuolyno rūmais kerojasi gamtos paminklas – 600 metų, 5,15 m apimties Taikos kalno ąžuolas. Šile auga 100-130 metų pušys, eglės. Prie Pažaislio šilo, tarp Kauno marių prieplaukos ir Kauno HE užtvankos prigludusiame smėlio plote auga smėlynų augalija. Pažaislio šilo aikštelėse auga smiltyninis gvazdikas, šlakinė kregždūnė, ausytoji naktižiedė, šiaurinė vyrskydė.
Tiesa (Argentina)

Istorija

Leido Lietuvių sekcija prie Tarptautinio eucharistinio kongreso, nuo 1935 m. – „Tiesos“ bendrovė.
Redaktorius kunigas Juozas Janilionis (1892–1974 m.).
Romas Kazlauskas

Romas Kazlauskas (1936 m. gegužės 13 d. Onuškio k. (Rokiškio raj.)) – choro dirigentas.

Biografija

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš savo tėvo vargonininko Vlado Kazlausko. Baigęs Veiverių vidurinę mokyklą, 1954–1963 m. (su pertrauka – tarnavo sovietų armijoje, buvo pulko orkestro dirigento padėjėjas) choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Vladas Balsys).
Dar besimokydamas pradėjo vadovauti mėgėjų chorams. 1957 m. mišrųjį chorą suorganizavo Rumšiškių (Kaišiadorių raj.) kultūros namuose. 1961–1966 m. vadovavo Karmėlavos (Kauno raj.) kultūros namų mišriajam chorui, o 1962–1966 m. – Palemono keramikos gamyklos mišriajam chorui.
1967–1970 m. pasiekė meninių laimėjimų vadovaudamas Jonavos azotinių trąšų gamyklos „Azotas“ mišriajam chorui; 1969 m. zoninėje chorų apžiūroje Elektrėnuose ir 1970 m. respublikinės dainų šventės konkurse Jonavos dainininkai pelnė pirmąsias vietas. 1970–1974 m. vadovavo Jonavos kultūros darbuotojų moterų chorui, kurį paruošė 1973 m. respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose, tarprajoniniame chorų konkurse laimėta prizinė vieta. 1970–1975 m. vadovavo Jonavos miesto dainų ir šokių liaudies ansambliui, surengė nemaža koncertų savo rajone ir kitur.
1974–1979 m. vadovavo Vilkijos mišriajam chorui, kurį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. Kurį laiką vadovavo Kauno „Energetiko“ kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansambliui. 1969 m. Kauno geležinkelininkų mazgo klube subūrė moterų vokalinį ansamblį ir per keletą metų išaugino į mišrųjį chorą, paruošė 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1982 m. vadovavo Jonavos miesto (anksčiau – Jonavos baldų kombinato) moterų chorui, kurį parengė 1985 ir 1990 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose su juo pelnė prizinių vietų, 1990 m. koncertavo Čekoslovakijoje.
1990 m. pradėjo vadovauti „Kauno baldų“ vyrų chorui, 1995 m. suorganizavo Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos karių chorą „Margiris“. 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Kaune ir Vilniuje išmokė 3 chorus: AB „Jonavos baldai“ moterų chorą, Kauno klubo „Draugystės“ mišrųjį chorą ir AB „Kauno baldai“ vyrų chorą. 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje parengė keturis chorus: Kauno AB „Kauno baldai“ vyrų chorą, Kauno geležinkelininkų mišrųjį chorą „Draugystė“, Kauno SKAT karių chorą „Margiris“ ir Jonavos kultūros centro moterų chorą.
Su savo vadovaujamais chorais bei ansambliais surengė koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, dainavo per radiją ir televiziją, koncertavo Rygoje, Taline, Kaliningrade, Kijeve, Minske, Jaltoje ir kitur. Buvo Kauno ir Jonavos rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, Kauno miesto, Kaišiadorių, Trakų, Anykščių ir Latvijos rajoninių dainų švenčių dirigentas. Yra Lietuvos chorų sąjungos narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Virginijus Savukynas

Biografija

Užaugo Paserninkuose – Dzūkijos kaime prie Seirijo ežero. Mama dirbo pardavėja, tėvas melioratorius.
1998 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 
2001–2005 m. internetinio žinių portalo „Omni laikas“ vyr. redaktorius. 2005–2006 m. redagavo internetinį portalą www.forumvilnius.lt. 2005–2007 m. internetinio mėnraščio „Akiračiai“ redaktorius. 2005–2011 m. vedė laidą „Savaitės atgarsiai“. 2008–2009 m. kūrė publicistinę laidą „Tapatybės labirintai“, už kurią galvo Lietuvos žurnalistų apdovanojimą. 2008–2009 m. Lietuvos radijo ir televizijos internetinio portalo lrt.lt vyr. redaktorius. 2011–2013 m. vedė analitinę diskusijų laidą „Įžvalgos“. Nuo 2013 m. LRT televizijoje veda istorinės publicistikos laidą „Istorijos detektyvai“.
Lietuvos radijuje veda laidą „Forumas“.
Sia dinastija

Laikotarpio bruožai

Ilgą laiką neabejota Sia dinastijos realumu, tačiau archeologinių įrodymų nebuvo, kol 1959 m. buvo rasta bronzos amžiaus kultūra Erlitou vietovėje Henan provincijoje. Dauguma kinų archeologų laiko Erlitou radinius Sia egzistavimo įrodymu, tačiau Vakarų archeologai ne visada linkę sieti juos su Sia.
Bet kuriuo atveju Sia periodas atspindi pereinamąją stadiją tarp vėlyvojo neolito kultūrų ir miestų civilizacijos, būdingos Šang dinastijai. Sia laikotarpiu turėjo vystytis žemdirbystė, pradėti gaminti alkoholiniai gėrimai, patobulinta gyvulininkystė. Sia naudojo bronzą ginklams bei indams.
Sia periodu šeimos ir klanai ima kontroliuoti visas gyvenimo sritis. Atsirado valdymo sistema, kurioje šiaip atlaidi civilinė valdžia už pažeidimus galėdavo skirti griežtas bausmes. Atsirado ankstyvieji įstatymų kodeksai. Valdovai galbūt užsiiminėdavo šamanistine praktika.
Akiratis (Varingtonas)

Akiratis – Didžiosios Britanijos lietuvių rotatoriumi spausdintas leidinys, leistas 1950 m. Niu Varingtone. Įsteigė Kazimieras Barėnas. Leidėjas ir redaktorius P. Klezas.
Kabimasas

Istorija

1758 m. miestą įkūrė cisteriečių vienuoliai-misionieriai. Ilgą laiką tai buvo nedidelis kaimas, kol 1917 m. pradėta naftos gavyba.
Pirmasis laiškas tesalonikiečiams

Pirmasis laiškas tesalonikiečiams – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.
Apaštalas Paulius prisako tesalonikiečiams dar uoliau tęsti, ką pradėję. Laiške svarstomas pirmiesiems krikščionims vienas svarbiausių klausimų: kaip Jėzus sugrįš į pasaulį?

Turinys

Laiškas pradedamas pasveikinimu, giriami krikščionys, rašoma apie praktinį krikščionio gyvenimą. Kalbama apie tai, kaip laukti Kristaus atėjimo. Laiško pabaigoje pateikiami baigiamieji nurodymai ir linkėjimai.

Parašymo laikas ir adresatas

Tesaloniką (Makedonijos provincijos sostinę), kurios tikintiesiems adresuotas šis laiškas, Paulius, Silas ir Timotiejus aplankė per savo antrąją misijų kelionę. Tesalonikoje jie pabuvo neilgai, nes, kaip teigiama, buvo išvaryti priešiškai nusiteikusių žydų. Jei nelaikysime teisinga pirmosios Laiško galatams parašymo datos, tai seniausias Pauliaus laiškas.
Uždaroji akcinė bendrovė

Teisinis statusas

Uždaroji akcinė bendrovė yra ribotos civilinės atsakomybės privatusis juridinis asmuo.

Kapitalas

Uždarosios akcinės bendrovės įstatinis kapitalas turi būti ne mažesnis kaip 2 500 eurų.

Akcininkai

Bendrovės steigėjais gali būti ir fiziniai, ir juridiniai asmenys. Kiekvienas bendrovės steigėjas turi įsigyti bendrovės akcijų ir tapti jos akcininku. Akcijos negali būti platinamos bei jomis prekiaujama viešai (pvz., per akcijų biržą), jei įstatymai nenustato kitaip.
Kiekvienas akcininkas bendrovėje turi tokias teises, kokias suteikia jam nuosavybės teise priklausančios bendrovės akcijos. Esant toms pačioms aplinkybėms visi tos pačios klasės akcijų savininkai turi vienodas teises ir pareigas.
Tadžikijos futbolo varžybos 2018 m.

Pereinamosios rungtynės

<...>
Vli krioklys

Vli krioklys (angl. Wli Waterfalls) – krioklys Ganoje, Voltos regione, ant Agumatsos upės, netoli Afadžato kalno, 20 km atstumu nuo Hohoės.
Tai aukščiausias šalies ir Vakarų Afrikos krioklys, jo aukštis siekia ~143 m. Krioklį sudaro dvi pakopos. Aukštutinė pakopa nuo krioklio apačios nematoma, ją galima pasiekti tik kopiant į kalnus. Prie vandens telkinio, į kurį krenta krioklys, veda siauras, nuo saulės šviesos aukštais (15–20 m) medžiais pridengtas takas, kurio kelyje yra keletas medinių tiltelių.