google/wiki40b huggingface dataset:
Nikosija

Istorija

Pirmieji gyventojai Nikosijos vietoje apsigyveno jau bronzos amžiaus pradžioje (apie 2500 m. pr. m. e.). Pirmą kartą miestas (Ledra) paminėtas rašytiniuose šaltiniuose 672 m. pr. m. e., kaip mokantis duoklę asirų karaliams. Nuo IX–X a. miestas laikomas visos Kipro salos sostine. 
1960 m. Kiprui paskelbus nepriklausomybę, Nikosija tapo Kipro respublikos sostine. Po 1963 m. vykusių etninių konfliktų, miestas žaliąja linija buvo padalintas į du sektorius (šiaurinį (turkiškąjį) ir pietinį (graikiškajį)). Po 1974 m. įvykusios Turkijos invazijos į salą žalioji linija tapo de facto valstybine siena tarp dviejų bendruomenių. Sektorius skiria Jungtinių Tautų administruojama demilitarizuota buferinė zona. Po Berlyno sienos griuvimo 1989 m. Nikosija liko vienintelė padalinta sostine pasaulyje.
Antanas Bitė

Biografija

1946 m. baigė Šeduvos gimnaziją, 1952 m. Kauno medicinos institutą. 1952–1954 m. Joniškėlio rajono Sanitarijos ir epidemiologijos stoties vyr. gydytojas. 1954–1964 m. Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos instituto skyriaus vedėjas. 1964 m. medicinos mokslų kandidatas. 1964–1993 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1985 m. Higienos katedros vedėjas; nuo 1969 m. docentas.
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – Lietuvos žemės ūkio mechanizatorių darbo sąlygų ir sveikatos būklė.
Cvingeris

Cvingeris (vok. Zwinger) – Saksonijos sostinės Drezdeno senamiestyje stovintys barokiniai rūmai su vidiniu sodeliu ir fontanais.
Edyta Górniak

Biografija

Debiutavo 1989 m. televizijos laidoje „Śpiewać każdy może“, o 1990 m. dalyvavo koncerte „Debiuty“ Lenkijos dainų festivalyje Opolėje, kuriame ji gavo apdovanojimą už dainą „Zły chłopak“. 1993 m. liepą Edyta dalyvavo Baltijos dainų konkurse Švedijoje ir užėmė trečią vietą. Tais pačiais metais su Piotr Rubik įrašė dvi dainas kino filmui „Pajęczarki“.
1994 m. Edyta buvo pirmoji Lenkijos atstovė, dalyvavusi „Eurovizijos“ dainų konkurse, kuriame su dramatiška balade „To nie ja“ (liet. Tai ne aš) užėmė antrąją vietą. Ligi šiol tai išliko geriausias Lenkijos rezultatas konkurse. Lietuvos komisija atlikėjai skyrė 12 balų. Taip pat išleista ir anglų kalbos versija „Once in a Lifetime“.
2010 m. dainininkė dalyvavo lenkų TV šou „Dancing with the Stars“.
Partai

Geografija

Parta apėmė didelį kalnuotą regioną dabartinio Irano šiaurėje. Šiaurėje ją ribojo Kopetdagas, kuris skyrė nuo dykumingų sričių, gyvenamų sakų. Pietuose jį supo Dešte Keviras. Vakaruose siekėsi su derlinga Medija, o šiaurės vakaruose perėjo į Hirkaniją. Šiaurės rytuose buvo Margiana, o pietryčiuose – Arija.

Iki Aršakidų

Partos regiono gyventojai partai (parnai) buvo skitų kilmės klajokliai, kuriuos asirai vadino Ashkuz. Apie juos žinoma nedaug, mažai išliko jų pačių literatūros, netgi diskutuojama dėl to, koks buvo jų savivardis. Svarbiausias šaltinis – kitų šalių istorija, monetos ir įrašai. Išliko keletas partams skirtų fragmentų graikų istorikų raštuose (Apolodoro iš Artemitos, Izidoro iš Charakso).
Parta buvo nereikšmingas regionas iranėnų pasaulio pakraštyje. Vienas pirmųjų jo paminėjimų (kaip Partakka) buvo VII a. pr. m. e. asirų dokumentuose. Nėra tikrai žinoma, bet spėjama, kad regionas priklausė Medų imperijai. Nuo VI a. pr. m. e. jis prijungtas prie Achemenidų imperijos. Pirmasis tikras jo paminėjimas yra Behistūno įraše, datuojamame apie 520 m. pr. m. e., kaip vienas iš Achemenidų padalinių. Herodotas mini, kad jo mokama duoklė buvo labai maža.
Aleksandras Didysis pasiekė regioną savo žygių metu 330 m. pr. m. e. Tuo metu regiono vietininkas buvo Phrataphernes, kuris čia paliktas valdyti. Vėliau, valdant Seleukidams, Parta buvo traktuojama kaip atskira satrapija, čia buvo skiriami graikų vietininkai. 247 m. pr. m. e. Seleukidų imperiją ištikus krizei, vietos satrapas Andragoras paskelbė nepriklausomybę (kaip tą padarė Baktrijos satrapija rytuose). Apie 238 m. pr. m. e. valdžią regione užėmė vietos parnų vadas Aršakas I. Taip įsitvirtino vietinės kilmės Aršakidų dinastija.

Aršakidų valdymas ir po jo

Ankstyvaisiais Aršakidų viešpatavimo laikais regionas patyrė invazijas iš įvairių pusių: jį susigrąžinti siekė Seleukidai, bandė užkariauti Graikų-baktrų karalystė, be to veržėsi klajokliai sakai, mesagetai ir tocharai iš šiaurės. Aršakidų valdovui Mitridatui (171–138 m. pr. m. e.) pavyko atkurti stabilumą regione ir pradėti savo valstybės ekspansiją. Taip parnai sukūrė milžinišką imperiją, klestėjimo laikais apėmusią taip pat ir dabartinių Armėnijos, Irako, Gruzijos, Turkijos, Sirijos, Pakistano ir Afganistano regionus ir Persų įlankos pakrantes.
Aršakidams sukūrus imperiją, jos kultūrinis ir politinis centras buvo perkeltas į patogesnę vietą istoriniame Medijos regione. Tai lėmė Partos regiono reikšmės sumažėjimą. Žlugus imperijai, regioną nukariavo kita persiška dinastija – Sasanidai, kurie čia viešpatavo iki VII a. Sasanidų imperijoje Partos regionas dar labiau prarado reikšmę ir buvo administruojamas kaip Chorasano (Rytų ketvirčio) dalis. Nepaisant to, partų diduomenė išsaugojo savo reikšmę valstybės valdyme.
VII a. Sasanidų imperiją nukariavus Kalifatui, pradėta regiono islamizacija. Regionas pradėtas traktuoti kaip Chorasano dalis.
Danutė Stanelienė

Danutė Stanelienė (dar Danutė Markauskienė, 1922 m. balandžio 20 d. Pelucmurgių kaime, dabar Liubavo seniūnija Kalvarijos savivaldybėje – 1994 m. rugpjūčio 8 d. palaidota Vilniuje) – Raudonosios Armijos viršila, viena žinomiausių Raudonosios Armijos kulkosvaidininkų, pilna Šlovės ordino kavalierė (pirmoji taip apdovanota moteris Raudonojoje Armijoje). Kariavo 167-ajame šaulių pulke 16-oje Lietuviškojoje divizijoje Baltarusijoje, Lietuvoje, Rytų Prūsijoje. Apdovanota visų trijų laipsnių Šlovės ordinais (1943, 1944, 1945), kas prilyginama Tarybų Sąjungos Didvyrio vardui, tik retesnis dalykas.
Gimė 1922 m. balandžio 20 d. Pelucmurgių kaime (dabar Liubavo seniūnija Kalvarijos savivaldybėje) valstiečių šeimoje. Baigė 4 klases. Karo pradžioje buvo evakuota į Jaroslavlio sritį, kur dirbo kolūkyje.
1942 m. savanore stojo į Raudonąją Armiją. Baigė kulkosvaidininkų kursus. Fronte nuo 1942 m. gruodžio.
1943 m. gruodžio 16 d. kautynėse pakeitė kulkosvaidžių skyriaus vadą. Po to, kai likę skyriaus kariai buvo sužeisti ar nukauti Stanelienė likusi viena ugnimi palaikė atakuojančius savo pėstininkus. Už tai eilinė Stanelienė buvo apdovanota 3-iojo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 1303).
1944 m. liepos 1-10 d. seržantė Stanelienė netoli Polocko (Baltarusija) kulkosvaidžio ugnimi atrėmė 10 vokiečių kontratakų ir sunaikino apie 40 vokiečių kareivių. Už tai ji buvo apdovanota 2-jo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 3968).
1944 m. spalio 8 d. mūšyje dėl Vainuto (Lietuva) sunaikino vokiečių snaiperį, tris automatininkus ir vieną pėstininką paėmė nelaisvėn. Už tai buvo apdovanota 1-iojo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 38) ir tapo pilnu Šlovės ordino kavalieriumi bei pirmąja moterimi, tapusia tokiu kavalieriumi.

Po karo

1945 m. viršila D. Stanelienė buvo demobilizuota. Dirbo LTSR Ministrų taryboje bei Aukščiausioje Taryboje referente.
Mirė 1994 m. rugpjūčio 8 d. Palaidota Vilniuje.
Umberto II

Biografija

Umberto II buvo vienintelis sūnus iš 5 trečiojo karaliaus Viktoro Emanuelio III vaikų. Baigė Turino karo akademiją. 1940 m. birželį vadovavo Italijos kariuomenei kare su Prancūzija. Siekdamas išlaikyti tinkamą monarchijos įvaizdį po Benito Mussolini režimo žlugimo Viktoras Emanuelis III perleido valdžią Umberto II. 1946 m. įvyko Italijos konstitucinis referendumas, kuris nulėmė monarchijos žlugimą, o po jo Umberto II gyveno savo likusį gyvenimą tremtyje Kaškaišo mieste Portugalijoje, vėliau Šveicarijoje.
Savo tremties metu Umberto II dažnai keliaudavo, ypač pas savo dukterį Meksikoje princesę Mariją Beatričę. 1983 m. Umberto II esant ligos patale, Italijos prezidentas Sandro Pertini prašė parlamento leisti buvusiam karaliui grįžti į savo šalį, tačiau to nebuvo padaryta ir Umberto II mirė Ženevoje. Niekas iš Italijos valdžios nedalyvavo buvusio karaliaus laidotuvėse.
Dalia Baliutavičienė (1933)

Dalia Kotryna Baliutavičienė-Simonanytė (g. 1933 m. lapkričio 25 d. Kaunas) – Lietuvos gydytoja akušerė ginekologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1957 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1960 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytoja, nuo 1980 m. docentė.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptis – perinatologija, didelės rizikos nėštumas, nėštumo ir cukrinio diabeto problema. 1994 m. organizavo centralizuotą cukriniu diabetu sergančių nėščiųjų priežiūrą, dėl kurios sumažėjo naujagimių mirtingumas.
Jonas Burokas

Biografija

2000 m. AB „Vilniaus bankas“ Utenos filialas, bendrųjų reikalų, apsaugos ir inkasacijos skyriaus viršininkas. 2001–2003 m. Utenos rajono savivaldybės meras, nuo 2003 m. mero pavaduotojas. 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, nuo 2001 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys.
2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Danutė, vaikai – Jonė, Miglė, Kęstutis.
Gospelo muzika

Istorija

Manoma, kad pirmajame XX a. ketvirtyje gospelas atsirado afroamerikiečių JAV bažnyčiose. Tada juodaodžių gospelo muzika ir religinė muzika buvo kuriamos ir atliekamos daugiausia Pietinio gospelo žanro atlikėjų. Ryškus skirtumas tarp „juodosios“ ir „baltosios“ Amerikos, ypač tarp juodaodžių ir baltųjų bažnyčių, gospelą ir religinę muziką ilgą laiką skyrė. Ir nors per pastaruosius 50 metų šie skirtumai šiek tiek sumažėjo, dvi muzikos tradicijos vis dar labai skirtingos.
Kai kurie atlikėjai (pavyzdžiui, Mahalia Jackson) atliekantys ir vieno, ir kito stiliaus muziką, nusprendė dainuoti išimtinai religiniuose renginiuose. Tuo metu kiti atlikėjai (pavyzdžiui, Sister Rosetta Tharpe, The Golden Gate Quartet ir Clara Ward) yra dainavę gospelą ir sekuliariuose renginiuose, taip pat – naktiniuose klubuose. Daugelis dainininkų taip pat dainuoja ir religiniuose, ir sekuliariuose renginiuose – The Jordanaires, The Blackwood Brothers, Al Green ir Solomon Burke. Įprasta, kad tokie atlikėjai į šiaip sekuliarias programas įpina gospelo žanro dainų, tačiau atvirkščiai paprastai niekada nenutinka.
Gospelo dainininkė, dainų autorė ir gitaristė sesuo Rosetta Tharpe buvo pirmoji didžioji gospelo muzikos žvaigždė, pop muzikos padangėje spindėjusi 1938 m.
Nors gospelas laikomas pirmiausia amerikietišku fenomenu, šio žanro muzika netruko išplisti po visą pasaulį, nuošalyje nepalikdama net Australijos. Ten veikia gospelo chorai The Elementals ir Jonah & The Whalers, rengiamas ir Australijos gospelo muzikos festivalis. Norvegija yra Ansgar Gospel Choir, vienintelio tikro novergiško gospelo choro, tėvynė. Gospelas populiarius ir Quebeco (Kanada) provincijoje, kur žinomi tokie gospelo chorai kaip Montreal Jubilation Gospel Choir ir Québec Celebration Gospel Choir. Šis muzikinis žanras po truputį kelią skinasi ir Lietuvoje – prie keleto Vilniaus bažnyčių veikia gospelo chorai (pavyzdžiui, „Sounds in G“, „Be Music“, „Maranata“, „Vilniaus Visų šventų bažnyčios gospel choras“).
Kovo 6

Vardadieniai

Gerasimas – Norvilas – Raminta – Rozina – Rožė
Danguolė Lukauskienė-Puronaitė

Danguolė Lukauskienė-Puronaitė (1952 m. spalio 15 d. Šepetos k., Kupiškio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Mokėsi Panevėžio J. Balčikonio vidurinėje mokykloje ir lankė vaikų muzikos mokyklą (D. Jakšto akordeono klasė). Baigusi vidurinę mokyklą, 1970–1974 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis). 1974–1978 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė R. Motiejūnas). Studijuodama dainavo „Vėtrungės" ansamblyje, su kuriuo lankėsi Čekijoje ir Bulgarijoje.
Nuo 1978 rudens Panevėžio 13-osios (nuo 1995 M. Karkos) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. 1988 mokykloje įvestos sustiprinto chorinio dainavimo klasės. Chorus paruošia Panevėžio miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams. Jaunių choras dalyvavo 1985 ir 1987 respublikinėse dainų šventėse, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1995 moksleivių dainų šventėje Kaune, 1996 Jaunimo menų šventėje Vilniuje, 1997 Aukštaitijos dainų šventėje Zarasuose ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Choras dalyvauja koncertuose, gieda bažnyčiose.
D. Lukauskienė – viena iš Panevėžio miesto dainų švenčių organizatorė ir dirigentė. 1987 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu; 1996 jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Kareiviai artojai

Kareiviai artojai – kareiviai, kurie eidami karinę tarnybą dirbo valstietiškus žemės ūkio darbus, caro Aleksandro I pradėta kurti armijos komplektavimo ir išlaikymo forma, nužiūrėta iš Švedijos (Švedija tokią sistemą naudojo nuo 1640 m.). Aleksandras Hercenas yra pavadinęs kareivių artojų eksperimentą „didžiausiu Aleksandro I valdymo nusikaltimu“.

Kareiviai artojai Rusijoje

Pirmoji kareivių artojų gyvenvietė buvo sukurta 1810 m. Mogiliovo gubernijoje. Jų kūrimas buvo atnaujintas 1816 m., kada Aleksandras I savo artimiausiu bendradarbiu pasirinko A. Arakčejevą, tapusį Valstybės tarybos karinio departamento pirmininku ir kareivių artojų gyvenviečių vyriausiu viršininku. Paviršutiniškai pažiūrėjus, kareivių artojų gyvenvietė buvo panašios į vadinamąją paskirstytą armiją (Indelningsverket) Švedijoje, tačiau iš tikrųjų skyrėsi iš esmės. Kareiviais artojais buvo verčiami valstybiniai valstiečiai. Tiksliau tam tikro kaimo valstiečiai buvo pervadinami valstiečiais ūkininkais ir pas juos apgyvendinami reguliarūs kareiviai. Tiek valstiečiai ūkininkai, tiek pas juos apgyvendinti kareiviai turėjo kartu užsiimti tiek žemės ūkio darbais, tiek karinėmis pratybomis. Kareivių artojų gyvenimas buvo griežtai iki smulkmenų reglamentuotas. Lauko darbai buvo atliekami pagal būgno taktą, pagal kapralo komandą. Keltis, gulti, eiti į lauką valstiečiai turėjo pagal karinį signalą. Visos valstietės turėjo vienu metu užkurti krosnis, užgesinti šviesas vakarais. Kareivių artojų vaikai nuo 7 metų amžiaus buvo aprengiami uniforma ir mokomi žygiuoti. 1825 m. į kareivius artojus jau buvo pervesti 374 tūkstančiai valstybinių valstiečių, o pas juos apgyvendinta 131 tūkstantis kareivių. Kareivių artojų gyvenvietės buvo panaikintos 1857 m., kada jose, kaip buvo skaičiuojama, gyveno apie 800 tūkstančių abiejų lyčių asmenų.

Planai kurti kareivių artojų gyvenvietes Lietuvoje

Kareivių artojų gyvenvietes buvo planuojama kurti ir Lietuvoje po 1830-1831 m. sukilimo, įkurdinant jose rusų valstiečius, kolonistus. Numatyta pirmąją tokią gyvenvietę įkurti Žemaitijoje, Skuodo apylinkėse, tačiau nepavyko sukaupti reikiamo kiekio laisvos žemės. 1835 m. svarstytas projektas sukurti Vilniaus gubernijoje 2-3 specialias apygardas, padalytas į 9-10 apskričių, kuriose išsidėstytų kareivių artojų gyvenvietės. Kareiviai artojai turėjo padėti carinei valdžiai efektyviau sekti gyventojus ir apsisaugoti nuo naujo sukilimo. Tačiau 1841 m. nutarta atsisakyti minties kurti Lietuvoje tokias kareivių artojų gyvenvietes, nes manyta, jog nedidelį skaičių kareivių artojų vietos gyventojai galės greitai suagituoti ir patraukti į savo pusę.
FK Lokomotiv Taškent

Istorija

Klubas įkurtas 2002 m. Žaidžia uzbekų Superlygoje. 2016 ir 2017 m. tapo šalies čempionais.
Algirdas Navickas (1950)

Biografija

1987 m. baigė Maskvos kooperacijos institutą, ekonomistas.
Kupiškio rajono savivaldybės administracijos Noriūnų seniūnijos seniūnas. Nuo 2011 m. Kupiškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Kupiškio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas. Nuo 2011 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Aksenija, vaikai Asta, Algirdas.
Gadžijevas

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1957 m. ir vadinta Jagelnaja Guba (Ягельная Губа). 1967 m. pervadinta iš Dagestano kilusio kapitono, TSRS didvyrio Magometo Gadžijevo garbei. 1981 m. Gadžijevas paskelbtas uždaruoju miestu, jam suteiktas kodinis pavadinimas Murmanskas-130. Nuo 1994 m. miestas vadintas Skalistu (Скалистый), o 1999 m. grąžintas Gadžijevo pavadinimas.
Charlie Whiting

Charlie Whiting (1952 m. rugpjūčio 12 d. – 2019 m. kovo 14 d.) buvo Formulės 1 lenktynių direktorius, saugumo srities atstovas, Formulės 1 techninio skyriaus vadovas. Jis rūpinosi Formulės 1 komandų logistika kiekviename etape, visų automobilių tikrinimu Parc fermé prieš lenktynes, tvirtinant FIA taisykles, reguliuojant starto šviesoforo šviesas.
Jo pirmasis darbas autosporte buvo pagalba broliui Nickui ruošti kėbulinius ir ralio automobilius lenktynėms netoli Brands Hatch trasos Anglijoje. 1976 m. abu broliai dirbo Surtees ekipoje ir ruošė automobilius lenktynininkei Divina Galica. Vėliau Charlie kilo karjeros laiptais ir 1988 m. tapo techniniu delegatu Formulės 1 lenktynėse. Nuo 1997 m. iki pat savo mirties 2019 m. kovo 14 d. jis buvo Formulės 1 lenktynių direktorius ir saugumo delegatas.
Juozapas Potockis

Biografija

Juozapas Potockis žinomas kaip vienas iš turtingiausių savo laiko magnatų. Jo tėvas Andžejus Potockis buvo Karūnos lauko etmonu. Valdų centras tos giminės šakos buvo Nemirovas, kur 1737 metais Juozapas organizavo diplomatinį kongresą.
Daugiau nei 40 metų (1702–1744) buvo Kijevo vaivada, Karūnos armijos regimentas nuo 1733 metų, Karūnos didysis etmonas nuo 1735 metų, Poznanės vaivada nuo 1743 metų, Krokuvos kaštelionas nuo 1748 ir Haličo, Varšuvos, Ležaisko, Kolomijsko, Červonogrado, Sniatinsko ir Bolemovsko seniūnas.
1703 metais Juozapas Potockis nuslopino Kazokų-valstiečių sukilimą vadovaujant pulkininkui Semionui Palijai, Ukrainoje. Buvo Lenkijos karaliaus Augusto Stipriojo šalininkas, bet 1705 metais jis pradėjo remti Stanislovą Leščinskį. 
Juozapas Potockis patyrė pralaimėjimą Konecpolio mūšyje 1708 metais. Nuo 1709 metų, po Poltavos mūšio, jis gyveno tremtyje, Vengrijoje ir Turkijoje. 1714 metais jis grįžo į Lenkiją kartu su Teodoru Potockiu ir tapo magnatų Čartoriskių, kuri buvo vadinama „Familija“ opozicijos lyderiu. 
Palaidotas Ivano Frankovske.
Šauklių senovės žemdirbystės vieta

Apibūdinimas

Eiškūno upelio kairiojo kranto terasoje, apaugusioje mišku, 15 ha plote išliko akmenų aptvarų ir krūsnių. Dominuoja beveik šiaurės-pietų kryptimi einantis pagrindinis pylimas, nuo kurio į šonus atsišakoja mažesni pylimai. Aptvaruose ir laukų pakraščiuose aptikta per 20 akmenų krūsnių, kurių skersmuo 3-6 m, o aukštis apie 0,3 m. Šauklių senovės žemdirbystės vieta jungiasi su šiaurės pusėje esančia Naujukų senovės žemdirbystės vieta ir sudaro vieningą archeologinį-istorinį kompleksą.
Žemdirbystės vietos pietinėje dalyje yra Šauklių senovės kulto vietos. Manoma, kad jose buvo atliekamos pagoniškos apeigos, susijusios su žemdirbystės tradicijomis.

Istorija

Šioje vietoje iki XVI a. Valakų reformos buvo ankstyvosios žemdirbystės laukai, plytėję Eiškūno upelio kairiajame krante. Valakų reformos metu ši teritorija atsidūrė už valakais išskirstytų ariamos žemės sklypų ribų ir buvo priskirta prie bendro naudojimo paskirties žemės (pievų, ganyklų ir miškų). Tarpukario žemės reformos metu senovės žemdirbystės laukai buvo suskaidyti į sklypus ir išdalinti ūkininkams. Nemaža dalis akmenų krūsnių ir aptvarų buvo sunaikinta, o jų teritorija paversta ariama dirva. Išliko tik mišku apaugusi senovės žemdirbystės laukų vieta.
Vietovę 1939 m. išaiškino ir žvalgė Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus darbuotojas Pranas Baleniūnas, 2002 ir 2004 m. – Vilniaus universiteto ir Kretingos muziejaus žvalgomoji archeologinė ekspedicija (vadovas Algimantas Merkevičius).
1,3-1,4 km į rytus-pietryčius nuo Šauklių senovės žemdirbystės vietos, 0,9 km į šiaurės rytus nuo kelio Šaukliai-Kulaliai tilto per Nerpuolės upelį, kairiajame jo krante buvo Šauklių II senovės žemdirbystės vieta, kurią 1967 m. išaiškino ir žvalgė Ignas Jablonskis. Čia buvusių bendrųjų kaimo ganyklų šiaurės rytiniame pakraštyje jis aptiko kelias dešimtis akmenų krūsnių, o šalia jų surado apeiginį akmenį su dubeniu.
Kazimieras Aleksandravičius

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje. 1844–1848 m. mokėsi Varnių kunigų seminarijoje. Kunigavo įvairiose Žemaičių vyskupijos parapijose. Po įšventinimo paskirtas Linkuvos vikaru, 1850 m. perkeltas į Pandėlį, 1851 m. paskirtas Jūžintų klebonu. 1857 m. perkeltas į Biržus.
Padėjo 1863 m. sukilėliams. Artimai bendravo su I. Vaišvila ir Simonu Daukantu, po rašytojo mirties vaistinėje saugojo jo biblioteką.
1865 m. pažemintas pareigose – perkeltas į Naująją Žagarę vikaru. 1866 m. paskirtas Salų filialistu (Rokiškio raj.). Nuo 1869 m. perkeltas į Naująją Žagarę klebonu. Apie 1870 m. minimas platinęs lietuvišką spaudą Žagarėje.
Išvertė lenkų dramaturgo J. Koženiovskio komediją „Šiaučius ir jo šeiminikštis“, 1890 m. išspausdintą „Varpe“.
Pionkos

Istorija

Iki 1932 m. gyvenvietė buvo kaimas, žinomas kaip Zagożdżon. 1925 m. atidaryta nauja geležinkelio stotis, po trejų metų – paštas. 1929 m. gyvenvietė elektros perdavimo linijomis sujungta su Skaržysku-Kamena. Atidaryta nauja policijos nuovada. 1937 m. buvo pradėti ligoninės statybos darbai. 1954 m. suteiktos miesto teisės.
Kauno Šv. Dvasios bažnyčia

Istorija

1989 m. kovo 16 d. buvo užregistruota Kauno miesto Šilainių katalikų religinė bendruomenė ir gautas Ministrų Tarybos leidimas naujos bažnyčios statybai. Ruošiantis jos statybai Vilijampolės Šv. Juozapo parapijos klebono monsinjoro Liongino Vaičiulionio rūpesčiu buvo pastatyta parapijos salė, kurioje buvo įrengta laikina koplyčia (Milikonių g. 18).
1994 m. rugpjūčio 3 d. kardinolo Vincento Sladkevičiaus dekretu leista pašventinti laikiną koplyčią suteikiant „Šventosios Dvasios“ titulą ir parapijinės bažnyčios teises.
1995 m. gegužės 16 d. monsinjoras L. Vaičiulionis buvo atleistas iš Vilijampolės Šv. Juozapo parapijos klebono pareigų ir paskirtas Kauno Šilainių parapijos klebonu.
1997 m. liepos 26 d. Kauno arkivyskupas metropolitas Sigitas Tamkevičius pašventino būsimos bažnyčios (arch. Eugenijus Miliūnas) kertinį akmenį. 
Bažnyčios statybų darbai buvo pradėti 1998 metais. 1999 m. rugpjūčio 14 d. atidarytas kotryniečių vienuolynas ir koplyčia (architektai D. Paulauskienė ir E. Miliūnas). 2006 m. liepą baigtos mūryti sienos. Rugpjūčio mėnesį sudaryta sutartis su statybine organizacija „YIT Kausta“, kad per keturis mėnesius bus atlikti lubų ir stogo sijų betonavimo darbai. 2007 m. sausio 15 d. stogas uždengtas čerpėmis. 2009 m. įrengtos šildomos grindys. 2010 m. bažnyčioje jau vyko pamaldos.

Statybų užbaigimas

2012 m. įrengtas parapijos Pastoracinis-evangelizacinis centras, bažnyčios grindys padengtos granito apdaila, buvo tvarkomas šventorius, kurį papuošė Švč. M. Marijos skulptūra. Naujoviškos architektūros bažnyčios aplinka, šventorius 2013 m. iki galo dar nebuvo sutvarkyti. Netoliese dar vieną pastatą projektavę architektai siūlė čia suformuoti aikštę, atveriant bažnyčios prieigas į Žemaičių plentą, taip pat įrengti prekybos paskirties pastatą, šarvojimo sales.
2013 m. lapkričio 4 d. Šilainiuose įsteigta Kauno Palaimintojo Jono Pauliaus II parapija, jai priskiriant dalį Šventosios Dvasios bažnyčios aptarnaujamos parapijos teritorijos. 2015 m. joje pradėjo veikti Palaimintojo Jono Pauliaus II koplyčia.
2017 m. birželio 4 d. švenčiant Sekmines Kauno arkivyskupas metropolitas Lionginas Virbalas konsekravo naująją bažnyčią. Tais pačiais metais šalia bažnyčios pastatyti 660 m² modernūs gedulo namai (E. Miliūno studijos projektas).