google/wiki40b huggingface dataset:
Kader Abdolah

Kaderas Abdolahas (pers. قادر عبدالله = Qāder `Abdollah, tikr. pers. حسین سجادی قائم‌مقامی فراهانی = Hoseyn Sadjadi Qa'emmaqami Farahani, g. 1954 m. lapkričio 12 d.) – persų rašytojas ir poetas.

Karjera

Gimė 1954 m. Irane (Arake). 1977 m. Kaderas baigė fizikos studijas Teherano universitete. Tais pačiais metais įsijungė į tuometinį kairiųjų aktyvistų pogrindinį judėjimą, nukreiptą prieš šacho valdžią. 1988 m. nusprendė palikti gimtąjį Iraną ir pasiprašė politinio prieglobsčio Nyderlanduose. Savo literatūriniu pseudonimu pasirinko dviejų savo žuvusių draugų vardus. Autorius publikuoja savo darbus olandų kalba.

Kūryba

2000 m. pasirodė Kadero romanas „Mano tėvo užrašų knygelė“, kurioje dviejų pagrindinių personažų gyvenimais pasakojama visos Irano šalies istorija. Poetine ir turtinga kalba autorius nagrinėja glaudų tėvo ir sūnaus santykį, per kurį atsiveria šalies kultūra, tradicijos ir įvairios laikmečio aktualijos.
Lietuvos ekonomistų asociacija

Lietuvos ekonomistų asociacija – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti ekonominį išsilavinimą turinčius asmenis arba ekonomistus praktikus, studentus ar jų formalizuotas grupes Lietuvoje ir užsienyje.

Istorija

Įkurta 1990 m. kaip Ekonominių studijų draugijos, veikusios 1929–1940 m. ir Ekonomistų draugijos, veikusios 1934–1940 m. veiklos tesėja, perregistruota 1996 m. Nuo 1992 m. Tarptautinės ekonomistų asociacijos (International Economic Association), įkurtos 1950 m. narė.

Veikla

Veiklos pagrindinis tikslas – plėtoti ekonominę teoriją formuojant nacionalinę ekonomikos politiką, telkiant ekonomistų kūrybines galias, ginti jų profesinius interesus. Veiklos sritys: mokslinio tyrimo darbai, ūkio praktikos analizė, ekonominė informatika, konsultacinė, ekspertinė veikla, vadyba, profesinis švietimas, mokymas, ekonominė etika, kvalifikacijos kėlimas, ryšiai su užsieniu, kultūrinė, mokslinė, švietėjiška pagalba ir kita. 2006 m. buvo apie 500 narių, atstovaujančių beveik visiems Lietuvos Respublikos regionams ir įvairioms šalies ūkio šakoms.

Struktūra

Lietuvos ekonomistų asociacija turi padalinius Vilniuje, Kaune, Panevėžyje, Klaipėdoje, Druskininkuose. Veikia Pramonės, ekonomikos mokslo tyrimų, Ryšių su užsieniu, ekonominės analizės, Mokslo ir universitetinės, Besimokančio jaunimo ir kitos komisijos.
Asociacijai vadovauja valdyba, kurios narių skaičių nustato ir renka suvažiavimas, valdybai vadovauja prezidentas.
Chose de San Martinas (Čubutas)

Istorija

1895 m. tehuelčų žemėse įkurta Generolo San Martino kolonija (Colonia General San Martín), pavadinta šalies didvyrio Chosė de San Martino garbei. 1901 m. įsteigta gyvenvietė. Nuo 1920 m. vadinama Chose de San Martinu. 1941 m. įsteigtas žandarmerijos padalinys (pirmasis Patagonijoje).
Gulistonas

Istorija

Gyvenvietė pradėjo kurtis XX a. vid., statant elektrinę. 1957–1962 m. vadintas Chodžentu. 1963 m. jai suteiktas miesto statusas ir Kairakumo (Қайроққум) pavadinimas. 1985 m. lapkričio 13 d. miestą nuniokojo žemės drebėjimas (žuvo 29 žmonės). 2015 m. pervadintas į Gulistoną.
Parovėja

Sportas

Parovėjos KK Agaras
Kristina Orbakaitė

Biografija

Gimė lietuvio cirko aktoriaus Mykolo Orbako ir garsios rusų estrados dainininkės Alos Pugačiovos šeimoje. Dėl tėvų užimtumo vaikystę praleido pas močiutę Šventojoje. Šventojoje ji gyveno iki mokyklos, kalbėjo tik lietuviškai ir buvo pakrikštyta kaip katalikė. 
Būdama septynerių metų pradėjo pasirodymus TV muzikinėse laidose. Išgarsėjo 1983 m. atlikusi pagrindinį vaidmenį Rolano Bykovo režisuotame filme „Baidyklė“. Vėliau filmavosi keliuose istoriniuose filmuose. 2000 m. baigė Rusijos teatro meno institutą - GITIS.
Nuo 1992 m. padedant baleto grupei „Recital“ pradėjo estrados solistės karjerą. 2000 m. gegužės mėn. gavo „The World Music Awards“ prizą kaip viena populiariausių Rusijos estrados dainininkių. Rusijos prezidentas Vladimiras Putinas 2013 m. balandžio mėn. suteikė jai Rusijos Federacijos nusipelniusios artistės garbės vardą.
2002 m. vasario mėn. Kristinai Orbakaitei, kaip Lietuvos piliečių anūkei, jos prašymu suteikta Lietuvos Respublikos pilietybė. 
2016-2017 metais vyko didelis jos koncertinis turas (aplankė Europą, Aziją, š. Ameriką) „Бессонница“ kuris buvo skirtas 45 metų sukakčiai paminėti ir reklamuoti naują albumą „Бессонница“. Šio turo metu ji lankėsi ir Klaipėdoje, Šiauliuose, Vilniuje.
2000 m. per Kristinos dainos „Май“ vaizdo klipo pristatymą buvęs K.Orbakaitės vyras verslininkas Ruslanas Baisarovas užpuolė Kristiną prie draugų ir nutempė ją į grimerinę kur Kristinai buvo sulaužyta nosis. Vėliau kai pora galutinai išsiskyrė virė didžiulės kovos dėl jų sūnaus Denio Baisarovo globos (svarbų vaidmenį dėl vaiko globos suvaidino A. Pugačiova). R. Baisarovas kol dar nebuvo nuspręsta kuris iš tėvų augins vaiką buvo „pagrobęs“ (be K. Orbakaitės leidimo pasiėmęs D.Baisarovą) ir neatidavė jo Kristinai beveik tris mėnesius.

Honorarai

K. Orbakaitė už renginį kuriame dainuoja apie pusantros val. gauna nuo 30 tūkst. iki 50 tūkst. JAV dolerių, tačiau per gastrolių koncertus ji uždirba kur kas daugiau apie, 100 tūkst. už vieną koncertą.
Pelhržimovas

Istorija

Manoma, kad gyvenvietė susikūrė XIII a. pirmoje pusėje, netoli šv. Vyto bažnyčios. Pirmieji gyventojai buvo vokiečių kolonistai.
Vilniaus Baltupių progimnazija

Istorija

Mokykla įsteigta 1979 m. balandžio 20 d. ir pavadinta Vilniaus 12-ąja vidurine mokykla. Mokinių skaičius nuolat didėjo ir 1987 m. pasiekė 1700, todėl mokytasi dviemis pamainomis, klasėse buvo iki 40 mokinių. Vilniaus miesto tarybos pirmininko 1993 m. lapkričio 29 d. potvarkiu Nr. 123 Vilniaus 12-ajai vidurinei mokyklai 1994 m. suteiktas Baltupių vidurinės mokyklos vardas. Nuo 1979 iki 2002 m. buvo dėstoma lietuvių ir rusų kalbomis, vėliau - tik lietuvių. 2009 m. mokyklos pastatas renovuotas. 2011 m. reorganizuota į Vilniaus Baltupių progimnaziją.
Mokykloje veikia „Baltupių Radijas“, transliuojantis 98,8 MHz dažniu.
Alfredas Jonuška

Biografija

1989 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius keramikas technologas, 1991 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete baigė tarptautinių ekonominių santykių specializaciją.
1995–1996 m. Šiaulių rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 1996–1997 ir 1997–2000 m. Šiaulių rajono savivaldybės meras. 2001–2004 m. UAB „Ūrus ir Ko“ gamybos vadovas. 2004–2007 m. Lietuvos verslo paramos agentūros Šiaulių–Telšių skyriaus vedėjas, nuo 2007 m. Šiaulių Prekybos pramonės ir amatų rūmų generalinis direktorius.
Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys.
1990–1995 m. Šiaulių rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.  2003–2006 m. Biudžeto, finansų ir valdymo komiteto pirmininkas.
Nuo 2005 m. sporto klubo „Kristalas“ prezidentas. Nuo 2008 m. Šiaulių universiteto tarybos narys.
Žmona Daiva, vaikai – Benediktas, Karolis, Gabrielė, Dorotėja.
Annals of Improbable Research

Annals of Improbable Research, AIR ('Keistų tyrimų analai') – dvimėnesinis žurnalas, skirtas humorui moksle, imituojantis tipišką akademinį mokslo žurnalą. AIR skelbiamas nuo 1995 m., 6 kartus per metus. Jame paprastai skelbiamas bent vienas straipsnis apie mokslinį tyrimą keista ar nelaukta tema. Daugelis straipsnių būna apie realius ir pramanytus absurdiškus eksperimentus, kaip, pvz., obuolių ir apelsinų lyginimas naudojant infraraudonąją spektroskopiją. Taip pat skelbiamos tokios rubrikos kaip mokslinių institutų kavinių reitingai, išgalvoti skelbimai ir reklamos, keisti laiškai.
Retkarčiais AIR straipsniai yra realūs, pagrįsti tikrais faktais ir nušviečiantys realius reiškinius. Pvz., 2003 m. tyrėjas ir dokumentinių filmų prodiuseris Nick T. Spark AIR paskelbė keturių dalių straipsnį apie Merfio dėsnį, jo atsiradimo aplinkybes ir istoriją „Why Everything You know About Murphy’s Law is Wrong“ ('Kodėl viskas, ką žinote apie Merfio dėsnį, yra netiesa'). Perrašytas ir išplėstas šis straipsnis virto 2006 m. birželį išleista knyga „A History of Murphy’s Law“ ('Merfio dėsnio istorija').
Žurnalas AIR suteikia kasmetinę mokslo Ig Nobelio premiją, skiriamą už dešimt pasiekimų, kurie „pradžioje priverčia juoktis, o po to – susimąstyti“.

Istorija

AIR nėra pirmasis mokslinių parodijų žurnalas. 1955 m. buvo įkurtas „Journal of Irreproducible Results“ ('Nepakartojamų rezultatų žurnalas'), kurio įkūrėjai buvo Alex Kohn ir Harry Lipkin. Daugelis jo redaktorių 1994 m., įskaitant redaktorių Marc Abrahams, išėjo, kai žurnalą nupirko leidėjas George Scherr. Scherr buvo ėmęs bylinėtis su AIR, kaltindamas, kad AIR labai panašus į Journal of Irreproducible Results, kad AIR pavogė pavadinimą „Ig Nobel Prize“, bet visa tai pralaimėjo.
Česlovas Petraškevičius

Biografija

1904 m. baigė Rygos gimnaziją, ten įstojo į slaptą Lietuvos socialdemokratų partijos kuopelę, platino draudžiamą spaudą lietuvių kalba. Nuo 1905 m. – LSDP Petrapilio kuopos narys. 1907 m. bendradarbiavo su socialdemokratais, Valstybės Dūmos atstovais. 1910 m. baigė teisę Petrapilio universitete, iki 1917 m. gyveno Petrapilyje, dirbo advokato padėjėju.
Pirmojo pasaulinio karo metais dalyvavo socialdemokratų, Mažturčių draugijos veikloje, buvo Petrapilio draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti CK narys, draugijos sekretorius. 1917 m. Petrapilio lietuvių seime atstovavo LSDP.
Po bolševikų perversmo išvyko į Voronežą, ten su Vincu Kapsuku pasirašė aktą dėl Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti likvidavimo. Netrukus buvo suimtas ir 5 mėn. kalėjo Maskvoje. Išleistas dirbo Lietuvos konsulate. 1919 m. pradžioje Vilniuje V. Kapsuko paskirtas mitybos komisaru.
Bolševikams pasitraukus, liko Lietuvoje. Panevėžyje dirbo advokatu, dalyvavo steigiant apskrities savivaldybes. Buvo LSDP frakcijos Panevėžio miesto savivaldybės taryboje vadovu, dirbo savivaldybės juriskonsultu. Įsteigė miesto elektros stotį (dabar AB „Panevėžio energija”). 1924 m. įsteigė visas miesto statusą turinčias savivaldybes jungusią Lietuvos miestų sąjungą, išrinktas į jos pirmąją valdybą bei valdybos pirmininku.
Ksaveras Bžostovskis

Biografija

Kilo iš Bžostovskių giminės. Adomo Bžostovskio sūnus.
Urawa Red Diamonds

Istorija

Klubo ištakos siekia 1950 m.
Lesoto vėliava

Dabartinė Lesoto vėliava įteisinta 2006 rugpjūčio 4. Vėliava pakeista 40-ųjų šalies nepriklausomybės metinių proga, taip pat siekiant, kad vėliavą simbolizuotų šalį kaip taikią valstybę – vietoje ginklus vaizduojančio simbolio buvo parinktas pirmosios vėliavos simbolis – basutų tradicinė kepurė.
Balta spalva šioje vėliavoje simbolizuoja taiką, žydra – lietų ir žalia – klestėjimą ir turtą. Baltame fone esantis simbolis – basutų tautos tradicinę kepurę.
Shin-Soo Choo

Pasaulio beisbolo klasika

Per Pasaulio beisbolo klasiką (World Baseball Classic) 2009 m. Šin Čū žaidė Pietų Korėjos rinktinėje. Tuo metu jo klubas, "Klivlando Indians", jam leido žaisti su sąlyga, kad jis per pirmą turą žaistų tik vienose rungtynėse ir žaistų ne nuosekliose rungtynėse antrame ture.
Pietų Korėja nugalėjo Venesuelą 10:2 pusfinalyje, ir Šin Čū padėjo su trijų taškų uždirbančiu „Home Run“. Finale, jis įveikė Japonijos rinktinės metiką Hisašį Įwakūmą su vieno taško „Home Run“, tačiau Japonija laimėjo finalą, 5:3.
Apaštalų darbai

Apaštalų darbai – Naujojo Testamento istorinė knyga.
Joje aprašomi dviejų apaštalų – Petro ir Pauliaus darbai. Knygoje kalbama apie laikus po Jėzaus Kristaus įžengimo į dangų, aprašant apaštalų evangelijos skelbimo darbus ir misijas, pirmųjų krikščionių gyvenimą ir persekiojimus. Knygoje yra apaštalų Petro, Pauliaus, Jokūbo kalbos.

Parašymo laikas

Paprastai manoma, kad Evangeliją pagal Luką parašė apaštalo Pauliaus draugas nežydas gydytojas Lukas. Pasakojimas apima kiek trumpesnį nei 30 metų laikotarpį, trunkantį maždaug nuo 30 metų Sekminių iki Pauliaus įkalinimo Romoje apie 61–63 m. Apaštalų darbai galėjo būti parašyti bet kada per 20 metų po šių įvykių.
Ina Kirkutienė

Biografija

1982 m. baigė Rokiškio 3-ąją vidurinę mokyklą, 1989 m. – Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1989 m. lapkričio mėn. Vilniaus miesto Naujosios Vilnios rajono prokuratūros stažuotoja, nuo 1989 m. lapkričio Lietuvos Respublikos generalinės prokuratūros Bendrosios priežiūros skyriaus prokurorė, Civilinių bylų ir bendrosios kompetencijos skyriaus vyr. prokuroro pavaduotoja, nuo 1995 m. rugsėjo mėn. Vilniaus apygardos prokuratūros Organizacinės kontrolinės grupės vyr. prokurorė, nuo 1997 m. spalio Vilniaus miesto 1-ojo apylinkės teismo teisėja, nuo 2004 m. vasario mėn. Vilniaus apygardos administracinio teismo teisėja, nuo 2009 m. balandžio teismo pirmininko pavaduotoja.
Moka vokiečių, rusų kalbas.
Bazaltas

Bazaltas – bazinė efuzinė magminė uoliena. Bazaltas yra labiausiai paplitusi magminė uoliena Žemėje. Daugiausia bazalto formuojasi vidurio vandenyniniuose gūbriuose, kur vyksta žemės plutos priaugimas, plitimas. Čia jis formuoja vandenyninę Žemės plutą. Bazaltas susidaro dalinai išsilydant kitoms magminėms uolienoms. Bazalte yra šių mineralų: amfibolo, augito, nifelino, olivino, plagioklazo, pirokseno. Kietumas pagal Moso skalę 2,5–3,5. Dažnai bazalto masyvai turi stulpinę struktūrą.
Bazaltu atvežtu iš Voluinės (Ukrainos) išgrįstas Gedimino prospektas Vilniuje.
Justinas Narbutas

Justinas Narbutas (lenk. Justyn Narbutt, 1773 arba 1776–1845 m., Vilnius) – Lenkijos-Lietuvos valstybės istorijos tyrimo autorius. Pulkininkas, Kosciuškos sukilimo dalyvis.
Palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.
Tarpjūris

Tarpjūris (lenk. Międzymorze; lot. Intermarium, rus. Междуморье) – Juzefo Pilsudskio po Pirmojo pasaulinio karo sumanyta federalinė ateities valstybė Centrinėje ir Rytų Europoje, kurioje turėjo dominuoti Lenkija. Pagal Pilsudskio sumanymą šią valstybę turėjo sudaryti Lietuva, Latvija, Estija, Suomija, Baltarusija, Ukraina, Slovakija, Vengrija, Rumunija, Jugoslavija, Čekija.
Ši federalinė valstybė turėjo būti naujas Abiejų Tautų Respublikos variantas, besitęsiąs nuo Baltijos iki Juodosios jūros. Tačiau lietuviai šį planą laikė nauja grėsme naujai atgautai Lietuvos nepriklausomybei, ukrainiečiai – kliūtimi gauti nepriklausomybę. Prieš tokios valstybės kūrimąsi buvo daugelis Vakarų Europos valstybių ir Sovietų Rusija.
Pilsudskio planas nepavyko. Praėjus dvidešimt metų po to visos kandidatės į Tarpjūrio valstybę, išskyrus Žiemos karą kovojusią Suomiją, tapo arba Hitlerio Vokietijos, arba Stalino TSRS dalimi.
Lokio rinktinė

Lokio rinktinė – ginkluotas Lietuvos partizanų junginys, 1944−1958 m. kovojęs su sovietų okupaciniu režimu šiaurės rytų Lietuvoje. Priklausė Vytauto apygardai.

Istorija

Lokio rinktinę, Antazavės miškuose, 1944 m. gruodžio 15 d. subūrė Lietuvos kariuomenės kapitonas Afanasijus Kazanas su sūnumi Mykolu.
Lokio rinktinės organizacinio skyriaus viršininku buvo Vincas Araminas–Šermukšnis, kuris žuvo 1949 m. lapkričio 6 d. Šiliniškių miške su broliu Petru Araminu ir partizanu Kaziu Blaževičiumi.
Lokio rinktinės vadu tris mėnesius išbuvo Steponas Grumbinas–Audra, kurį 1948 m. kovo 19 d. suėmė Baltelės kaime ir iki 1955 m. rudens kalino Norilsko ir Taišeto lageriuose. Steponas Grumbinas mirė 2000 m. balandžio 10 d. Gineitiškio kaime.
Suėmus Lokio rinktinės vadą S. Grumbiną, rinktinės vadu 1948 m. kovo 24 d. buvo paskirtas Pranas Račinskas−Žaibas, kuris žuvo 1951 m. sausio 25 d. kautynėse Minčios girioje, prie Utenykščio ežero.
1948 m. gruodžio 16 d. Lokio rinktinės vadas Pr. Račinskas paskyrė Balį Vaičėną–Liubartą–Pavasarį rinktinės Spaudos − švietimo skyriaus viršininku, partizanų laikraščio „Sutemų keleivis“ (leistas 1947−1949 m.) redaktoriumi. 1950 m. rudenį jis tapo Lokio rinktinės organizacinio skyriaus viršininku, Vytauto apygardos ir Rytų Lietuvos srities vado pavaduotoju. Balys Vaičėnas žuvo 1951 m. balandžio 11 d. Strazdų kaime, Jono Čibiro sodyboje.
Nuo 1949-1950 m. žiemos Lokio rinktinės veikimo teritorija buvo laikomi Ignalinos, Dūkšto, Rimšės ir Daugėliškio valsčiai.
Pagal vienus šaltinius rinktinė sunaikinta 1952 m. rugpjūtį, pagal kitus nustojo egzistuoti 1958 m. iš jos veiklos pasitraukus paskutiniams kovotojams Juozui bei Izidoriui Streikams bei Petrui Pošiui-Gediminui.
Liu Song

Istorija

Dinastijos dradininkas buvo Rytų Dzin dinastijos karvedys Liu Ju, kuris garsėjo kaip žymus kovotojas, sutramdęs barbarų gentis šiaurėje ir laikinai paėmęs istorinę Kinijos sostinę Luojangą. 420 m. Dzin imperatorius Gongdi atsisakė sosto ir savo paveldėtoju paskyrė Liu Ju, kuris titulavosi Vudi. Tai buvo Song dinastijos pradžia.
Valstybė suklestėjo valdant Vendi, kurio viešpatavimas atnešė trumpą atokvėpį chaotišku Kinijai laikotarpiu tarp Han ir Tang dinastijų. Nepaisant pasiekimų kultūrinėje srityje, Vendi nesisekė karo žygiai. Nors pirminė riba su šiauriniais barbarais tuo metu ėjo ties Geltonąja upe, imperatoriaus neryžtingumas peržengti šią upę lėmė šiaurinių barbarų sustiprėjimą ir suvienijimą po Šiaurės Vei valdžia. Ši karalystė tapo pagrindine Songų ir vėlesnių pietinių dinastijų priešininke.
Valstybę ištiko rimta krizė, kuomet 465 m. Liu Ju susidorojo su imperatoriumi Čianfeidi ir pats paėmė sostą, tituluodamasis Mingdi. Prasiėjo pilietinis karas, kurio metu šiaurinės provincijos, bijodamos imperatoriaus susidorojimo, viena po kitos perėjo į Šiaurės Vei pusę. Taip Liu Song prarado teritorijas i šiaurę nuo Huai upės (istorines Siu, Ju provincijas).
472 m. mirus Mingdi, rūmuose išaugo karvedžio Siao Daočengo įtaka. 477 m. jis nužudė imperatorių Houfeidi ir į sostą pasodino marionetinį imperatorių Šundi. Po dvejų metų jis pats pakeitė jį soste, įkurdamas Pietų Či dinastiją.

Administracija

Valstybė buvo dalinama į provincijas džou, kurių įkūrimo metu (po Liu Ju užkariavimų šiaurėje) buvo 22. Vėlesniuoju laikotarpiu, ypač Mingi valdymo laikais, daug šiaurinių provincijų buvo prarastos ir prijungtos prie Šiaurės Vei.
Įkūrimo metu Liu Song provincijos buvo: Jangdžou (10 dziunų), Pietų Siudžou (17 dziunų), Pietų Jandžou (11 dziunų), Siudžou (12 dziunų), Jandžou (6 dziunai), Čingdžou (9 dziunai), Dzidžou (9 dziunai), Sidžou (4 dziunai), Judžou (10 dziunų), Pietų Judžou (19 dziunų), Jongdžou (17 dziunų), Liao (20 dziunų), Čindžou (14 dziunų), Dzingdžou (12 dziunų), Ingdžou (6 dziunai), Dziangdžou (9 dziunai), Siangdžou (10 dziunų), Idžou (29 dziunai), Idžou (29 dziunai), Ningdžou (15 dziunų), Guangdžou (18 dziunai), Juedžou (9 dziunai), Dziaodžou (8 dziunai).
Montedžardinas

Istorija

Prie San Marino prijungtas 1463 m.
Prystovų piliakalnio vieta

Vieta

Tai Minijos dešiniajame krante, santakoje su Mišupe esantis aukštumos kyšulys. Šiaurėje jis leidžiasi į Mišupę, o pietuose ir vakaruose – į Miniją. Į rytus ir pietryčius nuo jo eina lygi aukštuma, apaugusi mišku. Įtvirtinimų (gynybinių pylimų, apsauginių griovių) ir kultūrinio sluoksnio pėdsakų nėra. Pietinis aukštumos skardis paplautas Minijos, jame susiformavusi atodanga.

Tyrimai

1966 m. aukštumą žvalgė Lietuvos mokslo akademijos Istorijos instituto archeologai (vadovas Adolfas Tautavičius), 1997 m. – Julius Kanarskas, Kretingos muziejus.
Vietos gyventojai aukštumą vadina Pilimi, Pile, Pilale, Dyburio pilale. Pasakojama, kad seniau Minijos ir Mišupės santakoje stovėjusi pilis, kurios gynėjai žemaičiai gynėsi nuo kryžiuočių ir švedų. Nors kultūrinio sluoksnio ir piliakalniams būdingų įtvirtinimų nėra išlikę, manoma, kad piliakalnis šioje vietoje iš tikrųjų yra buvęs, tačiau dar prieš kelis šimtmečius jį nuplovė Minija, o Pilies (Pilalės) vardas teko aukštumos kampui.
Hostė

Hostė (isp. Isla Hoste) – sala pietų Čilėje, Ugnies Žemės salyne, tuoj į pietus nuo Ugnies Žemės salos (skiria Byglio sąsiauris), 155 km nuo žemyno kranto. Rytuose Murėjaus sąsiauris skiria nuo Navarino salos. Plotas – 4117 km². Tai antra pagal dydį Ugnies Žemės salyno sala. Patenka į Magelano ir Čilės Antarktidos regioną (Čilės Antarktidos provincija). Paviršius kalnuotas (aukštis iki 1402 m). Sala giliai išraižyta įlankų ir fjordų, yra keletas didelių pusiasalių: Diuma, Huso, Hardžio, Pastero. Pastarasis pusiasalis užsibaigia „Apgaulinguoju Horno ragu“ (False Cabo de Hornos, tikrasis Horno ragas yra kiek toliau esančioje Horno saloje). Pietinė pakrantė užsibaigia gausybe salelių ir uolų. Hostė patenka į Alberto de Agostinio nacionalinį parką.
Hostės sala negyvenama. XIX a. pab. Hostę tyrinėjo prancūzų mokslininkai, anglų misionieriai. Dar XX a. pirmojoje pusėje Hostėje tebegyveno vietiniai gyventojai jaganai, bet nuo žvejų ir keliautojų užneštų ligų jie mirė.
Vladimiras Sviatoslavičius

Biografija

Sviatoslavo Igorevičiaus ir nelaisvos moters Malušos sūnus. Gimimo metai nežinomi. jo tėvas gimė 942 m., o vyriausias Vladimiro sūnus Vyšeslavas - apie 977 m. Pagal tai istorikai spėja Vladimiro gimimo metus - 960 m. plius minus keletas metų. Pagal vėlesnius XVI a. šaltinius Vladimiras Svietoslavičius gimė Budutine, kur įniršusi kunigaikštienė Olga ištrėmė Malušą. Tyrinėtojų nuomonė dėl Budutino kaimo lokalizacijos skiriasi. Pagal vieną iš versijų Vladimiras Sviatoslavičius gimė netoli Pskovo (Budniko kaimas), savo senelės kunigaikštienės Olgos tėviškėje.
Apie tolimesnį Malušos likimą metraščiai nepraneša, o mažametis Vladimiras buvo išsiųstas į Kijevą, kur buvo prižiūrimas kunigaikštienės Olgos.
Tapęs kunigaikščiu užvaldė viatičius, radimičius, kariavo su polovcais, jotvingiais. Rusios pietuose upių pakrantėse įrengė tvirtovių eilę apsiginti nuo pečenegų. Sustiprino didžiojo kunigaikščio valdžią, 988–989 m. pakrikštijo Rusią.
Pradėjo kalti savas auksines ir sidabrines monetas, jas žymėjo Riurikaičių dinastijos ženklu - trišakiu.
Henri Fantin-Latour

Anri Fanten-Laturas (pranc. Henri Fantin-Latour, 1836–1904 m.) – XIX a. antros pusės Prancūzijos tapytojas, litografas ir iliustratorius, geriausiai žinomas gėlių natiurmortais.

Biografija

Anri Fanten-Laturas (piln. Ignace-Henri-Théodore Fantin-Latour) gimė 1836 m. sausio 14 d. Grenoblyje. Jo tėvas, potretų tapytojas, buvo pirmuoju dailės mokytoju. 1841 m. A. Fanten-Laturas su šeima persikėlė į Paryžių, mokėsi pas Horace Lecoq de Boisbaudran Aukštojoje dailės mokykloje. Jis išgarsėjo ir geriausiai žinomas gėlių natiurmortais. Profesiniais ryšiais dailininkas buvo pažįstamas su reikšmingiausiais to meto Prancūzijos dailininkais: Engru, Delakrua, G. Kurbė, E. Manė, K. Koro. Be gėlių paveikslų, dailininkas pagarsėjo savo žymiųjų kolegų portretais. Per Dž. Vistlerį ir Dž. E. Milė dailininkas surado rėmėjų ir rinką Anglijoje. Savo kūrybos pobūdžiu A. Fanten-Laturas išliko tradiciniu dailininku, sukūrė savitą stilių, pratęsė XVIII a. prancūzų tapytojo Ž. Šardeno tradiciją. Nors dailininkas buvo pažįstamas su impresionistais, bet jam buvo svetima plenerinė tapyba ir akimirkos įspūdžių fiksavimas drobėje. Pripažinimo A. Fanten-Laturas siekė oficialiame Paryžiaus salone, o ne nepriklausomose impresionistų parodose. 1876 m. Salone dailininkas pademonstravo litografiją, dedikuotą kompozitoriui H. Berliozui, ir vėlyvuosius gyvenimo metus daugiau skyrė litografijos kūriniams, įkvėptiems H. Berliozo, R. Vagnerio muzikos kūrinių. Jis iliustravo Vagnerio (1886) ir Berliozo (1888) biografijas. Anri Fanten-Laturas mirė 1904 m. rugpjūčio 25 d. Burė kaime (Žemutinė Normandija). Palaidotas Paryžiaus Monparnaso kapinėse. Jo kūrybą galima suskirstyti į tris grupes: gėlių natiurmortus, portretus ir mitologines/fantastines scenas. Jo žmona Viktorija Fanten-Latur (merg. Dubourg, 1840−1926) taip pat buvo tapytoja, daugiausiai tapė gėles.
Albertas Garška

Biografija

AB „Ekranas“ Stiklo cecho viršininkas, baro viršininkas.
Nuo 1993 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio skyriaus narys.
1995–2003 m. ir nuo 2003 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys, Finansų ir ekonomikos komiteto pirmininkas.