google/wiki40b huggingface dataset:
Pakolis

Pakolis (pušt. پکول), afganų kepurė – minkšta, apvali, plokščiu viršumi kepurė. Paprastai vilnonė ir žemės spalvos – ruda, juoda, pilka, gelsva ar raudonrudė (dažyta graikinio riešutmedžio dažais). Prieš užsidedant ant galvos primena maišelį apvaliu plokščiu dugnu. Užsidėjus pakulį šonai užraitojami viršun, kur sudaro storą žiedą. Taip suformuotas pakulis ant galvos laikosi panašiai kaip beretė. Pakoliai yra būdinga afganų, pvz., puštūnų), nuristaniečių ir kitų, kepurės.

Aprašas

Šiomis dienomis pakuliai visame pasaulyje laikomi neatskiriama afganų kultūros dalimi.
Manoma, kad šios kepurės atsirado Afganistane, tačiau jų pirmtakės galbūt buvo labai panašios į senovės makedonų kausijas. Šiaurrytinių puštūnų genčių tarpe pakuliai išpopuliarėjo XX a. pradžioje. Jas nešioja ir Badachšano „tadžikai“, taip pat Gilgito-Baltistano (Pakistanas bei kai kurių šiaurinių Džamu ir Kašmyro sričių (Indija) gyventojai.
Kepurės pagrindas pirmiausia susiuvamas, kad sudarytų cilindrą, apie 30 cm ar ilgesnį. Prie vieno cilindro galo prisiuvamas apvalus tokio paties audeklo diskas, šiek tiek didesnio skersmens nei cilindras. Tada vilnonis cilindras išverčiamas ir prie jo prisiuvamas apvalus vilnonis diskas. Cilindrą užraitojus aukštyn plokščiasis viršus šiek tiek išsikiša už užraitytosios dalies ir primena siaurus brylius. Visos afganų kepurės, skirtingai nuo kitų šalių kepurių (pvz., skrybėlės), yra bebrylės. Taip yra todėl, kad musulmonai meldžiasi su uždėtomis kepurėmis. Kepurių bryliai trukdytų meldžiantis prigulti kniūpstiems. Siauručiai pakolių bryliai tam netrukdo.
Gilgite-Baltistane labiau paplitę balti pakoliai. Kartais šio krašto pakolių priekyje ar šone nešiojamos įsmeigtos povo plunksnos. Tamsiai mėlynos ar žalios povo plunksnos balto pakolio fone patraukia akį.
Vilnoniai pakoliai yra daugiau šalto oro kepurės. Kai oras žvarbus Nuristane kepurės cilindrinę dalį atraitoja ir patempia žemyn, kad uždengtų ausis, panašiai ,kaip slidininko kepurė. Afganų karo vadas Ahmad Shah Massoud nuotraukose dažnai yra su pakoliu.
Didysis Raistas

Istorija

Įkurtas 1949 m.
Paprastasis stepinis vieversys

Paplitimas

Savaime paplitę šiltesnio bei sausesnio klimato kraštuose – apie Viduržemio jūros regioną (Iberijos, Apeninų, Balkanų pusiasaliuose, šiaurinės Afrikos kraštuose arčiau jūros), pietryčių Ukrainoje, Mažojoje Azijoje, Irane, pietvakarinėje Rusijoje. Ryčiausia populiacija Kazachstano pietvakariuose, Turkmėnijoje, Uzbekijoje šiaurės vakarų Afganistane, Tadžikijoje, Kirgizijoje. Migracijų metu nors ir labai retai, bet užklysta ir į tolimesnius nuo šio arealo kraštus – yra užfiksuotas ir gerokai šiauriau nutolusiuose nuo Alpių kalnų Europos kraštuose. Stebėti Estijoje, Suomijoje, Švedijoje, Lenkijoje.
Šie paukščiai peri ir žiemoja stepėse. Žiemą buriuojasi į didesnius būrius.

Paplitimas Lietuvoje

Pirmą kartą Lietuvoje oficialiai užfiksuotas 2015 m., sausio mėnesio pabaigoje. Šį paukštį nufotografavo ir savo socialinio tinklo „Facebook“ paskyroje „Čepulio fotoklajonės“, pasidalino gamtos fotografas Marius Čepulis. Pirmą kartą matydamas šį paukštį bei jo neidentifikavęs, nuotraukas persiuntė ornitologams Vytautui Jusiui ir Mariui Karlonui, kurie ir patvirtino rūšį. Dviem dienomis anksčiau, sausio 28 d., toje pačioje Panevėžio rajono savivaldybės vietoje prie Panevėžys–Krekenava kelio stebėjo kitas Lietuvos ornitologų draugijos (LOD) narys – Žygimantas Mileris, kuris taip pat nufotografavo šį paukštį.
Į Lietuvą užklysta atsitiktinai, labai retai ir joje neperi. Arčiausiai nutolusi nuo Lietuvos perinti populiacija gyvena vidurio Ukrainos stepėse.

Apibūdinimas

Viršutinis plunksnų apdaras (sparnai, nugarėlė) – margai, pilkšvai rudas, papilvė balsva. Ant subrendusių paukščių kaklo priekyje ir šonuose ryški juodų plunksnelių dėmė. Tarp kitų Lietuvoje aptiktų vieversinių šeimos rūšių tai didžiausia rūšis, jo kūnas 17,5–20 centimetrų ilgio, tai yra maždaug varnėno dydžio paukštis.

Kiti duomenys

Savo lizdus suka ant žemės, į kuriuos deda 4–5 kiaušinius. Minta vabzdžiais ir sėklomis.
JKCS 041

JKCS 041 tai galaktikų spiečius, 2009 metų duomenimis, labiausiai nutolęs nuo Žemės. Atstumas iki jo yra 10,2 mlrd. šviesmečių. Spiečiuje yra bent 19 galaktikų.
Rošė riba

Rošė riba, kartais vadinama Rošė spinduliu, yra atstumas, kurio ribose kosminis kūnas, išlaikantis savo medžiagą tik dėl gravitacijos jėgos, suirs dėl antro kūno keliamų potvyninių bangų, jei jų jėga bus didesnė nei gravitacijos jėga. Rošė ribos viduje, orbitoje esantis kūnas yra linkęs suirti ir sudaryti žiedus. Už Rošė ribos, materija yra linkus kolapsuoti. Riba pavadinta prancūzų astronomo Eduardo Rošė vardu, kuris pirmasis apskaičiavo šią teorinę ribą 1848 metais.
Paprastai Rošė riba taikoma palydovui, suyrančiam dėl planetos, aplink kurią jis skrieja, potvyninių jėgų. Kai kurie palydovai (tiek gamtiniai, tiek dirbtiniai), gali skrieti ir orbita, esančia Rošė ribos viduje, mat juos papildomai išlaiko ir kitos jėgos, ne tik gravitacija. Jupiterio mėnulis Metidė bei Saturno mėnulis Panas yra tokių palydovų pavyzdžiai, kurie išsilaiko dėl tamprumo jėgos. Ekstremaliais atvejais, objektai, esantys tokių palydovų paviršiuje, gali būti atplėšti potvyninių jėgų. Silpnesnis palydovas, toks kaip kometa, kirtus Rošė ribą, suyra.
Kadangi potvyninės jėgos Rošė riboje nugali gravitacinę jėgą, joks didesnis kūnas negali sukolapsuoti iš mažesnių kūnų tame regione. Iš tiesų, beveik visi žinomi planetų žiedai yra Rošė ribos viduje (išskyrus Saturno žiedus bei Fobo žiedus). Šios išimtys gali būti proplanetinių akrecinių diskų, nesugebėjusių sulipti į pakankamo dydžio kūnus, liekanos arba susidarė palydovui kirtus Rošė ribą ir suirus.
Verta paminėti, kad Rošė riba nėra vienintelė kometų suirimo priežastis. Susiskaldymas dėl slėgio ar dėl per didelio sukimosi greičio yra dažniau pasitaikančios kometų suirimo priežastys.

Rošė ribos nustatymas

Rošė riba priklauso nuo palydovo kietumo. Esant pilnai kietam palydovui, jis išlaikys savo formą iki pat potvyninėms jėgoms jį sutraiškant. Labai skystas palydovas, savo ruožtu pamažu deformuojasi, taip stiprindamas potvynines jėgas, todėl palydovas toliau tįsta, kol galiausiai potvyninės jėgos jį išdrasko. Dauguma realių palydovų yra kažkur tarp šių dviejų ekstremumų, turi vidinę trintį, klampą bei tamprumo koeficientą, kas padaro kūną nei idealiai kietą nei idealiai skystą.
Vakarų provincija (Zambija)

Geografija

Provincijoje būdingos lygumos, centrine dalimi prateka Zambezės upė, sudarydama plačią šlapynę – Barocės salpą. Kitos svarbios upės yra Lungvebungu ir Kapombas. Zambezės upėje yra susidaręs Ngonjės krioklys. Pietinėje dalyje būdingas pusdykumių kraštovaizdis, su sezoniškai užsipildančiomis šlapynėmis, balomis ir upėmis. Įsteigti Liuvos lygumos ir Sioma Ngvezio nacionaliniai parkai.
Svarbiausi miestai: Mongu, Sešekė, Kaoma, Senanga.
Lina Jonikienė

Biografija

1987 m. baigė grafikos specialybę J. Naujalio vidurinę meno mokykloje, 1988-1990 m. tobulinosi privačioje Aismučio Aleksandravičiaus anatomijos ir piešimo studijoje. 1995 m. baigė Kauno dailės institutą, mokytoja Laima Oržekauskienė. Nuo 2000 m. Kauno dailės instituto (nuo 2002 Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės institutas) dėstytoja.

Kūryba

Kūriniai – daugiausia tradicinės siuvinėjimo technikos autorinė interpretacija ant plastiko ir fotoaudinio, juose vaizduojamas žmogaus kūnas, jo dalys („Menera“ 1996 m., „Kojinės“ I–III 1997 m., „Kalėdinė eglutė“, „Pietūs“, abu 1998 m., „Štai ir aš“ 1998-1999 m., „Tekstilė ir aš“ I–III 2001 m., „Rūpintojėlis“ I–II 2002-2003 m., „Lietuva“ 2005 m.) Kūriniams būdingas konceptualumas, dažnai kvestionuojamas stereotipinis požiūris į moterį, raiški tekstūra, optiniai iliuziniai efektai. Nuo 1993 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (V ir VI tarptautinė smulkiosios tekstilės trienalė, Anžeras 1996 m. ir 1999 m., V tarptautinė tekstilės paroda, Kiotas 1997 m.
Rugpjūčio 8

Vardadieniai

Dominykas – Tulgirdas – Daina – Elidijus – Gustavas
Birutė Vokietaitienė

Biografija

1966 m. baigė Kauno žemės ūkio technikumą, buhalterė, 2000 m. baigė Kauno aukštesniąją žemės ūkio mokyklą, geodezijos ir žemėtvarkos inžinierė.
1999 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Birštono ir Prienų žemėtvarkos skyriaus archyvarė.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narė.
2004–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Birštono savivaldybės tarybos narė. 
Birštono vienkiemio bendruomenės tarybos narė, Moterų klubo „Saulėgraža“ tarybos narė. Vaikai Milda, Žaneta.
Žirgų lenktynės

Lažybos

Žirgų lenktynių vietose dažniausiai būna punktų, kuriuose galima lažintis dėl lenktynių baigties. Ši pramoga suteikia azarto stebėti bėgimus. Kiekviename bėgime dalyvaujantis žirgas pagal savo pajėgumą įvertinamas tam tikru koeficientu. Kuo didesnės žirgo galimybės laimėti, tuo mažesnis jo koeficientas.
Vytautas Raudeliūnas

Biografija

Gimė pasiturinčių valstiečių Anastazijos ir Andriaus Raudeliūnų šeimoje Paparčių parapijoje, kurioje Raudeliūnai turėjo 45 ha žemės. Vytautas buvo penktasis vaikas šeimoje, turėjo 3 brolius ir 3 seseris.
1939 m. pradėjo lankyti Padalių pradinę mokyklą. Ją baigęs įstojo į Kaišiadorių gimnaziją; 1 metus mokėsi Čiobiškio, dvejus – Žaslių progimnazijose. Irkutske baigė Kūno kultūros technikumą, dirbo Irkutsko srities Čeremchovo mieste mokytoju. 1954–1958 m. gyveno Kazachijos sostinėje Almatoje, studijavo Kūno kultūros institute, baigęs – Kazachijos universiteto Teisės fakultete. Studijų metais pasižymėjo lengvosios atletikos srityje.
1958 m. sugrįžo į Lietuvą. Vilniaus universitete studijavo teisę, dirbo universiteto treneriu dėstytoju, dalyvavo studentų konferencijose užsienyje. Baigęs studijas 1 metus dirbo LSSR mokslų akademijos Ekonomikos instituto Teisės sektoriaus jaunesniuoju mokslo darbuotoju, Vilniaus universiteto Baudžiamosios teisės katedros vyresniuoju laborantu (1965–1977 m.), LSSR Kultūros ministerijos Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos vyresniuoju mokslo darbuotoju (1967–1968 m.), Kultūros, filosofijos ir meno institute, buvusiame Lietuvos filosofijos ir sociologijos institute (1971–2002 m.).
Mokėjo rusų, ukrainiečių, baltarusių, senąją slavų, lenkų, lotynų, čekų. Tyrė, atkūrinėjo sudilusių nuo laiko šaltinių tekstus, iš Lietuvos, Lenkijos, Baltarusijos, Ukrainos archyvų XV ir vėlesniųjų amžių rinko Lietuvos valstybės teisinius dokumentus, jų fragmentus, savo lėšomis darė jų kopijas, mikrofilmus, šimtus puslapių perrašinėjo ranka (ir taip padarė juos prieinamus Lietuvoje), kaupė asmeninėje bibliotekoje, skelbė mokslo straipsniuose.
Pirmieji mokslo darbai pasirodė 1963 metais. 1966 m. Lietuvos, Baltarusijos, Ukrainos, Rusijos mokslo spaudoje paskelbta serija straipsnių, skirtų reikšmingiausio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teisės paminklo – Antrojo Lietuvos Statuto – 400 metų jubiliejui. Nuo to laiko pradedamas titaniškas darbas: sisteminga senųjų teisės ir istorijos šaltinių paieška, jų šifravimas ir skelbimas. Parengta šimtai pozicijų Lietuvoje bei Lenkijoje leidžiamiems enciklopediniams ir kitokiems moksliniams informaciniams leidiniams, paskelbta dešimtys straipsnių Lietuvos ir užsienio spaudoje.
Palaidotas Paparčių parapijos kapinaitėse šalia savo tėvų.
Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnyba

Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnyba, UIŽT (ukr. Служба зовнішньої розвідки України) - Ukrainos valstybinė institucija, vykdanti žvalgybinę veiklą politikos, ekonomikos, karybos, mokslo ir technikos, aplinkos apsaugos sferose. 
UIŽT įkurta 2005 m. gruodžio 1 d., pavaldi Ukrainos prezidentui. Būstinė Belogorodkoje (Kijevo sritis). Darbuotojų skaičius - ~4350 žmonių, iš jų ~4010 - kariškiai. Dabartinis vadovas - armijos generolas Mikola Malomužas. Interneto svetainė  - http://szru.gov.ua/index1.php.
UIŽT pirmtakė - Ukrainos Saugumo tarnybos Žvalgybos departamentas. 
IŽT savo veikloje vadovaujasi Ukrainos konstitucija, Ukrainos įstatymu „Apie Ukrainos žvalgybos organus“, kitais Ukrainos teisės aktais
UIŽT sudaro operatyviniai, analitiniai, techniniai, mokslinio tyrimo padaliniai, taip pat teisinio palaikymo, kadrų, administraciniai ūkiniai ir kitokie padaliniai. Specialistų rengimų ir perkvalifikavimu užsiima Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnybos institutas.

Istorija

UIŽT įkurta remiantis 2004 m. spalio 14 d. Ukrainos prezidento nutarimu performuojant Ukrainos Saugumo tarnybos žvalgybos padalinius. Iki tol egzistavo Žvalgybos departamentas, Ukrainos Saugumo tarnybos Vyriausioji žvalgybos valdyba). 
2005 m. gruodžio 1 d. Ukrainos Aukščiausioji Rada priėmė įstatymą „Apie Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnybą“, kuris įstatymiškai apibrėžė naujai formuojamos užsienio žvalgybos įstaigos teisinę padėtį. Užsienio žvalgybos institucijos tapimas savarankiška organizacija, nepriklausančia teisėsaugos organų sistemai, buvo žingsnis reformuojant Ukrainos jėgines struktūras ir artinant jas prie demokratinių teisinių valstybių struktūros.
Aukso standartas

Aukso standartas – piniginė sistema, kurioje pagrindinis atsiskaitymo vienetas yra fiksuotas kiekis aukso.
Atsiskaitymuose, kurių pagrindas - auksas, garantuojama, kad kiekvienas išleistas piniginis vienetas gali būti bet kada pakeistas auksu pagal anksčiau nustatytą kiekį. Anksčiau, kai pinigai buvo padengti auksu (susieti su auksu), kiekvienas pinigus galėjo pakeisti į auksą. Palaipsniui tokios praktikos buvo atsisakyta.
Auksinio standarto šalininkai teigia, kad pinigų susiejimas su auksu drausmina vyriausybes, neleidžia joms beatodairiškai spausdinti pinigų ir taip sukelti hiperinfliaciją, labiau pasitikima popieriniais pinigais. Praktikoje esant ekonominiams sunkumams ar karo veiksmams valstybės atsisakydavo pinigus susieti su auksu ir jų prispausdindavo tiek, kad sukeldavo hiperinfliaciją.
Palaipsniui visos valstybės atsisakė pinigų padengimo auksu ir dabar nei vieni pinigai nepadengti auksu. Paskutinį kartą 1975 m. tik valstybių vyriausybėms pareikalavus JAV dolerius buvo galima pakeisti į auksą.
Stasys Yla (1908)

Biografija

Baigė Ukmergės gimnaziją, 1920–1925 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1925–1932 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) Teologijos – filosofijos fakultete. 1932 m. įšventintas kunigu. 1933–1934 m. tame pačiame fakultete studijavo pedagogiką ir psichologiją. 1933–1934 m. dirbo savaitraščio „Mūsų laikraštis“, 1936–1940 m. dienraščio „XX amžius“ redakcijose. 
1933–1934 m. mokytojas Kaune. 1935–1940 m. ir 1942–1943 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1940–1941 m. buvo pasitraukęs į Vokietiją. Nacių suimtas, 1943–1945 m. kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1946–1950 m. Šv. Sosto delegatūros Vokietijoje patarėjas sielovados reikalams ir Spaudos skyriaus vedėjas. 1946–1947 m. Politinių kalinių sąjungos pirmininkas. 1947–1949 m. kunigų žurnalo „Auka“ redaktorius. Nuo 1950 m. gyveno ir dirbo JAV. 1951–1953 m. žurnalo „Lux Christi“ redaktorius, nuo 1953 m. Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo vargdienių seserų vienuolyno Putname kapelionas. Nuo 1955 m. JAV lietuvių bendruomenės tarybos narys. 1961 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos akademikas. Nuo 1963 m. Ateitininkų federacijos dvasios vadas.

Kūryba

Parašė pjesių, knygų apie religinį auklėjimą, Bažnyčios istoriją, kultūrą, atsiminimų. Sukūrė eilėraščių, religinių giesmių, maldų, sudarė maldynų.
Babytės piliakalnis

Pavadinimas

Babytes piliakalnis pavadintas ežero pavadinimu. Vėliau jis taip pat vadintas Lenkų kalnu, nes Abiejų Tautų Respublikos ir Švedijos karo metu 1622 m. lietuvių ir lenkų kariai pastatė stovyklą siekiant užkirsti kelią švedų kariuomenės judėjimui į Jelgavą.

Piliakalnis

Babytės piliakalnis yra devynių metrų aukščio kalva, kurios plotis yra 10 x 20 m. Gali būti, kad kopos judėjimas pakeitė pradinę piliakalnio išvaizdą. 1935 m. Piliakalnis buvo pažymėtas 25 laipsnių ilgio ovalo formos buvusia pilimi. Pagal dabartinį teritorinį suskirstymą, piliakalnis yra Jūrmalos teritorijoje ir yra vienintelis archeologinis paminklas Jūrmaloje.
Babytės piliakalnis yra tarp Jūrmalos žiedinio kelio (A10) ir Babytės ežero. Važiuojant iš Rygos, prieš Varkalės kanalo tiltą sukama į kairę į vietą, pažymėtą „Babītes pilskalns”. Paskiau pasukama miško keliu, maždaug po 300 metrų yra akmuo, prie kurio miško taku vėl pasukama į kairę. Dar paėjus kelis šimtus metrų prieinamas informacinis stendas ir pats piliakalnis.

Aplinkiniai piliakalniai

Liepupės piliakalnis 66 km
Kanierų piliakalnis 25 km
Buldurų piliakalnis 22 km
Duobelės piliakalnis 50 km
Mežuotnės piliakalnis 58 km
Daugmalės piliakalnis 36 km
Milžinkapio pušis

Milžinkapio pušis – paminklinė pušis, buvusi Girininkų I kaime (Alšėnų sen.), Kauno rajone. Pasiekiama vykstant iš Pažėrų keliu  2610  Kazlų Rūda–Pažėrai , už 1 km pravažiavus autobusų stotelę ir už Smailių pasukus į mišką link Girininkų, toliau apie 1,4 km į šiaurės vakarus link laukymės pamiškėje. 1960 m. pušis buvo paskelbta gamtos paminklu, o 1987 m. priskirta vietinės reikšmės paminklams. Dėl irimo procesų 2006 m. neteko gamtos paminklo statuso. 
Girininkų kaime, Deltuvai priklausančioje žemėje, yra senosios maro kapinės, vadinamos milžinkapiu. Tarsi išaugusi iš čia palaidotų žmonių stiprybės, ant šio kalnelio augo ilgaamžė pušis, apipinta legendomis, tačiau  medis, neatlaikęs  audros,  2005 m. buvo nulaužtas. Pušies aukštis buvo 9 m, skersmuo - apie l m, kamieno apimtis prie žemės - 3 m., amžius per 300 metų. 
Išlikęs audrų nuverstas buvusio medžio kamienas, gulintis už 100 m nuo miško, tarp dirbamų laukų, ant pakilusio apie 1,5 m nedidelio, apvalios formos žemės sklypo, apaugusio natūralia augmenija. Netoliese, už 100 m, panašioje natūralioje salelėje tarp arimų stovi medinis kryžius, taip pat sena sodyba, apsodinta ąžuolais.

Istorija

Prie kamieno kalvių darbo vinimis buvo prikalta lentelė su 1853 m. data. Žmonės pasakoja, kad 1913 m., kasant duobes bulvėms laikyti, netoli pušies buvo rasti stambaus vyro griaučiai ir žiedas. Nuo to laiko žmonės šią pušį vadina Milžinkapio pušimi. Kiti tvirtina, kad palaikų buvo daugiau, ir spėja, kad palaidotieji - žuvę kautynėse. Pušis mena ir Napoleono laikus. Šnekama, kad iš Rusijos traukdamiesi Napoleono kareiviai susėdę po pušimi pailsėti. Tuomet piemuo Bernotukas pamatęs, kad jie turį auksinę vyskupo lazdą. Kareiviams užmigus, jis bandęs ją pavogti, tačiau nepavykę - kareiviai atšipusiu duonpeiliu išraižę berniuko kaklą. 1863 m. čia buvo sukilėlių štabas - pušyje įrėžti jų vado J. Sidzikausko inicialai ir sukilimo data. 1910 m. rusų kareiviai šalia pušies kasinėjo žemę ieškodami brangenybių. Pasak kalbų, jie atkasę Napoleono kareivių paslėptą dėžę su slaptais dokumentais.
Aroniniai

Augalų morfologija

Daugiamečiai žoliniai augalai su šakniastiebiais.
Juos atpažinti galima iš savito žiedo formavimosi. Žiedai glaudžiai susitelkę ant burbuolės, kurią supa apsauginis dengiamasis lapas. Kai kurios rūšys (anturiai ir kalijos) turi dideles ir spalvingas makštis.
Daug rūšių auginama kaip dekoratyviniai kambariniai augalai.
Lietuvos bitininkas (1905)

Istorija

Leido ir redagavo kun. Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius. Išėjo 12 numerių po 16 psl. su tęstine numeracija. Nuo 1906 m. „Lietuvos bitininkas“ vadinosi „Šviesa“.
Be publikacijų specifiniais bitininkystės klausimais, jame išspausdinta rašinių apie ūkininkavimą, gyvulių ir paukščių auginimą, pievų priežiūrą, žuvų veisimą, daug dėmesio skirta su bitininkyste susijusioms žemės ūkio šakoms – sodininkystei, daržininkystei, augalininkystei. 
Nuo 1991 m. Vilniuje leidžiamas žurnalas Lietuvos bitininkas.
Lietuvos esperantininkų sąjunga

Istorija

Sąjunga įkurta 1919 m. rugpjūčio mėn.20 d., įregistruota 1919 m. gruodžio 10 d. metais Kaune.
Pirmasis vadovas - profesorius Aleksandras Dambrauskas (Adomas Jakštas) – prelatas, poetas, rašytojas, publicistas, literatūros kritikas, mokslininkas.
1940 m. prasidėjus Lietuvos okupacijai organizacija buvo likviduota. Vėl atkurta 1988 m. Po metų Lietuvos esperantininkų sąjunga įstojo į Pasaulinę esperantininkų sąjungą (UEA). 1991 m. atkurtas žurnalas “Litova stelo”, platinamas keliasdešimtyje šalių. 1999 m. įkurtas nuolat veikiantis esperantininkų sąjungos skyrius Vilniuje.

Tarptautinis pripažinimas

Nuo 1959 metų kas treji metai Lietuvoje vyksta tradicinės Baltijos esperantininkų dienos. Lietuvoje kelis kartus lankėsi Pasaulinės esperantininkų sąjungos (UEA) vadovai, jie susitiko su aukščiausiais šalies vadovais ir pareigūnais. Organizacijos brandumą ir tarptautinį pripažinimą bei autoritetą liudija ir tai, jog Pasaulinė esperantininkų sąjunga (UEA) nusprendė 2005 metais Vilniuje organizuoti 90-ąjį jubiliejinį pasaulinį esperantininkų kongresą, kuriame dalyvavo per 3000 esperantininkų iš 70 pasaulio šalių.

Lietuvos esperantininkų namai

Lietuvos esperantininkų namai yra įsikūrę tarptautinės kalbos autoriaus L. Zamenhofo vardu pavadintoje gatvėje, Kaune. Pastatas (LR Vyriausybės nutarimu perduotas neatlygintinai naudotis Lietuvos esperantininkų sąjungai) yra susijęs šio žmogaus gyvenimu ir veikla.

Lietuvos esperantininkai

Dabar Lietuvoje yra per 3000 esperantininkų. Daugiau nei trečdalis jų priklauso Lietuvos esperantininkų sąjungai. Lietuvos esperantininkai kasmet dalyvauja pasauliniuose esperantininkų kongresuose įvairiose šalyse, kituose tarptautiniuose esperantininkų renginiuose, prisideda prie jų programų rengimo.
Tėvynė (Panevėžys)

Tėvynė – Panevėžio rajono laikraštis, einantis nuo 1962 m. balandžio 27 d. Panevėžyje, Statybininkų g. 13.

Istorija

1962 m. balandžio 27 d. – 1965 m. sausio 26 d. buvo LKP CK ir Lietuvos TSR Ministrų Tarybos laikraštis Panevėžio ir Ramygalos rajonams, 1965–1990 m. – LKP Panevėžio rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys, nuo 1990 m. lapkričio 9 m. – nepriklausomas laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Tėvynė“, dabar leidėja – Panevėžio rajono bendruomenių sąjunga.
1962–1989 m. ėjo tris kartus, nuo 1990 m. – du kartus per savaitę. Tiražas 1987 m. – 13 800 egz., 1993 m. – 4000 egz., 1997 m. – 3200 egz. Redakcijoje dirbo: Stanislovas Kriaučiūnas, Elena Mezginaitė, J. Sabalys.
Geriau nei šokoladas

Turinys

Metusi studijas universitete, Megė, ieškodama savo vietos gyvenime, įsidarbina seksualinių mažumų literatūrą platinančiame knygyne, kuriame ir gyvena. Situacija pradeda keistis, kai jos motina sužino, kad duktė nebesimoko. Ši teisinasi, kad turi gerą darbą ir butą, ir jai nieko nestinga. Motina, išgyvenanti skyrybas, nusprendžia kartu su jaunesniu Megės broliu laikinai persikraustyti pas ją.
Ieškodama išeities, Megė laikinai apsigyvena paskaitų apie saugų seksą organizatorės, laikinai išvykusios į kitą miestą, bute. Tuo pačiu metu ji susipažįsta su dailininke Kim ir ją įsimyli. Merginos apsigyvena kartu, tačiau priverstos slėpti savo jausmus nuo Megės motinos ir brolio...
Nojus Feigelmanas

Nojus Feigelmanas (1918 m. vasario 8 d. Panevėžys – 2002 m. rugsėjo 7 d. Aškelonas) – Lietuvos knygotyrininkas, bibliografas.

Biografija

1936–1940 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakultete, 1959 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.
1945–1949 m. Vilniaus universiteto Karinės katedros dėstytojas, 1950–1962 m. Vilniaus universiteto bibliotekos vyr. bibliografas, 1962–1967 m. Retų knygų ir rankraščių skyriaus, 1967–1991 m. Senų spaudinių skyriaus vedėjas. 1991 m. išvyko į Izraelį.
Parengė apie 1800 leidinių bibliografinę rodyklę „Senoji lietuviška knyga Vilniaus universitete“, 1959 m., katalogą „Lietuvos inkunabulai“, 1975 m., 1501–1550 m. paleotipų (1409 pavadinimų) katalogą „Vilniaus universiteto bibliotekos paleotipai“, bendraautoriai Irena Daugirdaitė, Petras Račius, 2003 m.