google/wiki40b huggingface dataset:
Kristina Asmus

Biografija

Kristina Miasnikova (būsimoji Kristina Asmus) gimė Koroliovo mieste, netoli Maskvos. 
Kristina Asmus ir jos jaunėlė sesuo Karina Miasnikova buvo Rusijos nacionalinės gimnastikos rinktinės narės.
Ji, dar būdama mokyklinio amžiaus, vaidino teatre „MEL“ E. Machonino "The Dawns Here Are Quiet…", o po mokyklos baigimo ji vaidino N. Jermakovos „Portrait of Mademoiselle Tarzhi“ gimtojo miesto Koroliovo Jaunimo Teatre.
2005-aisiais ji pabaigė Maskovos Menų Mokyklą, bet ir toliau studijavo aktorystę. 
2008 m. Kristina Asmus baigė M.S. Ščepkino Aukštesniąją Meno Mokyklą, Boriso Kliujevo kurse. 
Debiutinis vaidmuo televizijoje buvo Varia Černous seriale „Internai“. 
2010 metais ji tapo žurnalo «MAXIM» modeliu.
Šiuo metu ji Jermolovo Teatro aktorė.

Asmeninis gyvenimas

2013 m. Kristina ištekėjo, o jos sutuoktiniu tapo žinomas aktorius Garikas Charlamovas. Jų dukra Anastasija gimė 2014 metais.
Skandinaviska Enskilda Banken

SEB (Skandinaviska Enskilda Banken) yra Skandinavijos finansinių paslaugų koncernas. Pagrindinė būstinė – Stokholmas (Švedija). Laikomas Valenbergų šeimos „imperijos“ dalimi. Vienas pagrindinių SEB savininkų taip pat yra Investor AB.
Įkurtas 1856 m. kaip André Oscar Wallenberg priklausantis Stockholms Enskilda Banken ir aktyviai dalyvavo finansuojant švedų pramonę, ypatingai Valenbergų šeimai priklausančių įmonių. 1972 m. susijungė su Skandinaviska Banken į Skandinaviska Enskilda Banken.
SEB kartu su Nordea banku yra pagrindinės skandinavų kredito institucijos. SEB taip pat valdo keletą bankų Vokietijoje (SEB AG), Danijoje, Lenkijoje bei Baltijos šalyse, tarp jų ir SEB banką Lietuvoje.
Socho rajonas

Geografija

Socho rajonas yra eksklavas, visiškai apsuptas Kirgizijai priklausančios Batkeno srities. Socho rajono siena yra 135 km ilgio, joje įrengti 9 Kirgizijos pasienio punktai. Be to, patį Socho rajoną sudaro dvi dalys, perskirtos Kirgizijos teritorijos: nedidelis Šiaurės Sochas (Čion–Gara, Kalača, Žemutinis Sochas) ir daug didesnis Pietų Sochas (Aukštutinis Sochas). Abi dalys įsikūrusios slėnyje Socho upės, kurios vandenys drėkina derlingas slėnio žemes ir teka į Uzbekiją.
Rajone vystomas žemės ūkis – auginamos bulvės, vaisiai. Nuo 1990–ųjų pastebima sezoninė darbo jėgos migracija į Rusiją. Įsteigtos 28 bendrojo lavinimo, 3 profesinės mokyklos. Veikia 2 ligoninės, 12 ambulatorijų, 10 kaimo gydymo punktų.

Istorija

Iki 1876 m. teritorija buvo pavaldi Kokando chanatui, po to įjungta į Rusijos imperijos sudėtį. 1918–1924 m. garsėjo basmačių maištais. Tuomet Sochas dar buvo tiesiogiai valdomas Uzbekistano. Eksklavo teritorija sukurta sovietmečiu, 1955 m. Tuomet Maskvos valdžla jį priskyrė Kirgizijai.
Nuo pat eksklavo susikūrimo kyla teritorinių ginčų tarp Uzbekijos ir Kirgizijos, ypač jie paaštrėjo po SSRS griūties. Tarp šalių veikia vizų režimas, pasienio teritorijos abiejose pusėse yra užminuotos.
Gražina Čižauskaitė-Jucienė

Biografija

1963 m. baigė Vilniaus universitetą. 1963–1993 m. Fizikos ir matematikos instituto (nuo 1977 m. Matematikos ir kibernetikos institutas, nuo 1990 m. Matematikos ir informatikos institutas) mokslo darbuotoja.
Vadovavo pirmosioms keliautojų slidėmis grupėms į Arktį (Prano Juozapo Žemė, Šiaurės Žemė, Taimyras), Sajanus, Altajų, Čerskio kalnagūbrį. 1969–1991 m. Respublikinės maršrutinės kvalifikacinės komisijos pirmininkė.
Lytinių santykių įvairovė

Lytinių santykių įvairovė reikalinga siekiant išvengti lytinio gyvenimo monotonijos ir abipusio partnerių atšalimo. Partneriai turi stengtis įvairinti lytinį gyvenimą: kaitalioti sekso pozas (net ir tos pačios sueities metu), suartėjimo vietą (ne vien miegamajame, bet ir kitur – vonioje, koridoriuje, gamtoje, sode ir kt.), laiką (ne vien vakare, naktį, bet ir rytais, dieną – kai abu namuose vieni), aplinkybes (pvz., greitasis seksas).
Lytinio gyvenimo monotonija slopina lytinę aistrą. Jeigu iš anksto žinoma, kaip partneris elgsis, sueitis netenka dalies žavesio. Pora neturėtų vengti ir gėdytis spontaniškų potraukių, o kita vertus, retkarčiais derėtų iš anksto apgalvoti ir pasirengti seksualinėms staigmenoms. Lytinius santykius būtina įvairinti visą laiką, o ne tada, kai atsiranda bodėjimasis partneriu ar naujo partnerio paieškos atrodo vienintelė išeitis. Apie santykių įvairovę, jos plėtimo būdus vertėtų atvirai pasikalbėti abiem partneriams tarpusavyje.
Antalakaja

Istorija

1692 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje.
Aldona Vaicekauskienė

Aldona Vaicekauskienė (g. 1952 m. gegužės 22 d. šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiaus Vaitakiemio kaime) – mokytoja ir etnografė, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėja.

Biografija

Augo Bronės ir Jono Aleksų penkių vaikų šeimoje. Mokėsi Vaitakiemio pagrindinėje mokykloje ir Punsko bendrojo lavinimo licėjuje. Studijavo Varšuvos universiteto Balstogės filiale, o po trejų metų – Opolės pedagoginiame institute techninio lavinimo specialybę. Nuo 1976 m. dirbo Punsko žemdirbystės pagrindų mokykloje ir Punsko bendrojo lavinimo licėjuje.
Pastarojoje mokykloje įkūrė ir vedė etnografinį būrelį, su kuriuo pastatė keletą vaidinimų. 1986–aisiais būrelis pakrikštytas „Kanapiniu”, vėliau pervadintas „Šalcinėliu”. Daug prisidėjo prie Punsko kultūros namų rengiamų koncertų, švenčių, vaidinimų. 1989 m. Aldonos Vaicekauskienės iniciatyva susikūrė ansamblis „Gimtinė“. 1990 m. Torunės universitete baigė podiplomines studijas ir parašė darbą "Seinijos krašto liaudies rateliai ir šokiai". 1992 metais įkūrė vaikų folkloro grupę „Gimtinės aidas”. Apie 10 metų priklausė Lenkijos etnochoreografų draugijai. Šiuo metu globoja Punsko-Seinų krašto etnografinį ansamblį „Gimtinė“, folklorinį ansamblį „Alna“, vaikų folkloro grupę „Šalcinukas“.
1997 metais įkūrė ir vadovauja Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugijai, kuri, be vietinių folklorinių ansamblių globos, Punsko „Senojoje klebonijoje“ rengia liaudiškos materialinės kultūros parodas, organizuoja etnografines ekspedicijas, mokslines konferencijas ir kt. renginius.
Juodpėnai

Geografija

Per kaimą teka Kupos intakai Juodupė ir Didžiakarklis. Į pietryčius nuo Juodpėnų yra Kepurinės pelkė, botaninis zoologinis draustinis.

Pavadinimo kilmė

Iš pradžių vadintas Titulionimis, o dabartinį vardą gavo nuo Juodupės upelio (XVIII a. pradžioje taip ir vadintas).
Akarapidozė

Akarapidozė – invazinė suaugusių bičių liga, kurią sukelia ovalios (0,16 x 0,60 mm) Tarsonemidae šeimos bitinės erkės (Acaraphis woodi). Liga išplitusi visur, kur laikomos bitės.
Parazituodamos bičių trachėjoje, bitinės erkės išsiurbia jų hemolimfą ir apnuodija išskyromis. Bičių, sergančių akarapidoze, pilveliai padidėja, jos neskraido, silpsta ir žūva.
Akarapidozė gydoma akaricidiniais preparatais, apsaugoma folbekso dūmais.
Hans Talhoffer

Hansas Talhoferis (vok. Hans Talhoffer) – XV a. Pietų Vokietijoje gyvenęs fechtavimo meistras, parašęs kelis fechtavimo vadovus, kuriuose aprašė kovos veiksmus be ginklo, su durklu, kalaviju, ilgakočiais ir kitais ginklais, pėsčiam ir raitam. H. Talhoferis priklausė Johaneso Liechtenauerio (Johannes Liechtenauer) vokiškajai fechtavimo mokyklai.
Vienas žinomiausių XV a. fechtuotojų H. Talhoferis per trisdešimt metų profesinės veiklos parašė bent 7 iliustruotus fechtavimo vadovus, kai kurie iš jų yra meniškai iliustruoti. Talhoferio pavardė minima Ciuricho miesto dokumentuose, kurie rodo, kad jis 1454 m. fechtavimo mokė netoli miesto rotušės (minimos muštynės tarp jo mokinių, kurie už tai buvo bausti įvairiomis baudomis).
Hidrolazė

Hidrolazė (EC 3.x) – bet kuris fermentas, katalizuojantis hidrolizę: cheminių ryšių skaidymą dalyvaujant vandeniui:
A–B + H2O → A–OH + B–H

Nomenklatūra

Dažniausiai vadinami: substrato hidrolazė. Arba apjungiant į vieną žodį pvz.: nukleazė.
Bužumbūra

Istorija

1871 m. gyvenvietę aplankė Deividas Livingstonas ir Henris Mortonas Stenlis. Tai buvo svarbi vokiečių Rytų Afrikos kolonizatorių armijos stovyklavietė. 1923 m. miestas tapo Ruandos-Urundžio mandatinės teritorijos (nuo 1946 m. globojama teritorija), priskirtos Belgijai, administraciniu centru, o 1962 m. tapo nepriklausomo Burundžio sostine. 1993 m. nužudžius šalies prezidentą Melchiorą Ndadaję (Melchior Ndadaye) prasidėjo etniniai konfliktai ir žudynės. Tūkstančiai žmonių paliko miestą, ir jis tapo tutsių armijos tvirtove. Nesutarimai tęsiasi, ir tarp tutsių bei hutų vis dar pasitaiko konfliktų, ypač Bužumbūros priemiesčiuose.
XVII amžiaus 7-as dešimtmetis

XVII amžiaus septintasis dešimtmetis prasidėjo 1661 m. ir baigėsi 1670 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVI amžius – XVII amžius – XVIII amžius
Dešimtmečiai: 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as - 7-as - 8-as 9-as 10-as 1-as 2-as
Metai: 1661 1662 1663 1664 1665 1666 1667 1668 1669 1670
Eurovizijos dainų konkursas 2010

Vedėjai

2010 m. kovo 10 d. NRK paskelbė konkurso vedėjus. Tai Erik Solbakken, Haddy Jatou N'jie ir Nadia Hasnaoui. Solbakkenas ir N’jie pristatė atlikėjos ir dirbo „žaliajame kambaryje“ balsavimo metu, o Hasnaoui pristatė rezultatus. Tai buvo antrasis kartas, kai konkursą vedė daugiau nei du vedėjai.

Balsavimas

2009 m. spalio 11 d. EBU pranešė, kad pusfinaliuose, kaip ir finale 50 % rezultatų lemia komisijos tam, kad pusfinalių rezultatai būtų panašesni į finalo. Kiekvienos šalies žiūrovai ir komisija balsuoja už labiausiai patikusias dainas. Daugiausiai taškų surinkusios dešimt dainų atitinkamai gauna iš tos šalies 12, 10 ar 8−1 taškų. Pusfinaliuose dešimt daugiausiai taškų surinkusių dainų patenka į finalą. 2008 ir 2009 m. žiuri deleguodavo į finalą vieną šalį, nepatekusią į žiūrovų devynetuką. Tų pačių metų spalio 26 d. EBU paskelbė, kad balsavimas prasideda dar prieš pirmąjį pasirodymą ir dar 15 minučių po paskutinės nuskambėjusios dainos.

Galimas orkestro grįžimas

Ne mažai Eurovizijos gerbėjų garsiame interneto tinklalapyje „Facebook“ ėmė siūlyti sugrąžinti orkestrą į 2010 m. Euroviziją, kurio atsisakyta 1998 m. Nuo to laiko atlikėjai dainuodavo ne pagal gyvą, o pagal įrašytą muziką. Tačiau šiuo klausimu neįvyko jokių pakeitimų.

Pusfinaliai

Iš viso 34 šalys pasirodė konkurso pusfinaliuose. Šalys į pusfinalius buvo suskirstytos 2010 m. vasario 7 d., o pasirodymų eilės numeriai buvo traukiami 2010 m. kovo 23 d.
Siekiant išlaikyti intrigą, finalistai buvo skelbiami burtų tvarka. Išsamūs pusfinalių rezultatai buvo paskelbti tik po finalo.

Išsamūs komisijos/žiūrovų balsavimo rezultatai finale

Išsamūs komisijos/žiūrovų balsavimo rezultatai buvo paskelbti 2010 m. birželį.
Kanutas Ruseckas

Biografija

Gimė Stebėkių kaime (Panevėžio rajone), smulkiųjų bajorų šeimoje. Rašoma, kad Kanutas Ruseckas jau nuo vaikystės rodė didelį susidomėjimą menu. Būdamas vaikas lipdydavo iš duonos minkštimo ar vaško išraiškingas žmonių ir gyvūlių figūrėles ir tuo stebinęs visus suaugusiuosius. Po žmonos mirties tėvas vedė antrą kartą Grasildą Prontnickytę su kurią susilaukė dar dviejų vaikų: Prospero ir Adelės. 
1809–1815 m. K. Ruseckas mokėsi Troškūnų mokykloje. 1816 m. įstojo į Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą. 1818 m. perėjo į Literatūros ir laisvųjų menų fakultetą. 1820–1821 m. lankė litografijos dirbtuvę. Priklausė Spindulingųjų draugijai; manoma, kad 1820–1821 m. buvo priimtas į Filomatų draugiją. 1821 m. vasarą gavęs Vilniaus universiteto rekomendacinius laiškus tėvo lėšomis išvyko studijuoti į Prancūziją. Prieš išvykdamas slapta susituokė su žydų kilmės neturtinga neofite Antanina Červinskyte. Buvo vedęs du kartus. Antroji žmona Paulina Šubertaitė. 
1822 m. rudenį persikėlė į Romą. Dailės studijas gilino Prancūzų dailės akademijoje. 1823–1824 m. su kitais Romoje studijavusiais dailininkais (Jonu Trojanausku, Juliumi Miševskiu, Romanu Postemskiu, Vaitiekumi Korneliu Statleriu, Jonu Zelinskiu, Pranciškumi Pfanhauzeriu) sudarė lietuvių ir lenkų dailininkų būrelį. Gyvendamas Italijoje keliavo po šalį, tapydamas peizažus bei portretus. Aplankė Neapolį, Kaprio salą, Sorentą, Pompėją ir Herkulanumą, Tirolį, Fraskatį, Grotaferata, Popiežiaus olą, Nemi ir Albano ežerus, Monte Kavo kalną ir kitas vietas.
1831 m. grįžo į Vilnių. 1834–1860 m. dirbo piešimo mokytoju Vilniaus bajorų institute. 1848–1852 m. bandė ūkininkauti, nuomojo netoli Vilniaus Dziekaniškių dvarą. 1856 m. kartu su V. Dmachausku ir K. Jelskiu mėgino įsteigti Vilniuje Meno mokyklą.

Kūryba

Nutapė altorinių paveikslų Vilniaus katedrai, Vilniaus Šv. Teresės, Salų, Giedraičių, Ukmergės, Svėdasų, Maišiagalos, Kreslaujos ir kt. bažnyčioms, „Nukryžiuotojo“ freską Vilniaus Bernardinų bažnyčiai. Restauravo molbertinę ir sienų tapybą: 1833 m. Vilniaus Šv. Teresės bažnyčios freskas ir Aušros Vartų Švč. Dievo Motinos paveikslą, 1837 m. Michelangelo Palloni freskas Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčioje. Sukūrė portretų, animalistinių kompozicijų, Vilniaus ir jo apylinkų paeizažų, buitinio žanro paveikslų.
Balduonė

Istorija

Balduonės teritorija yra apgyvendinta jau nuo akmens amžiaus, kaip liudija archeologiniai tyrinėjimai. XV a. istoriniuose šaltiniuose pirmąkart paminėtas Balduonės gydomasis šaltinis. XVII a. Balduonėje kūrėsi miestas. 1648 m. netoli sieros šaltinio pastatytas dvaras ir įrengta pirmoji Kuržemės hercogystės geležies krosnis. Vėliau Balduonėje įrengta inkarų ir vinių kalykla, pabūklų liejykla, stiklo lydykla, drobių ir linų audyklos.
Nuo XVIII a. pabaigos Balduonė žinoma kaip kurortas. 1796 m. Balduonėje įrengta sieros šaltinio gydykla. Kurorto reikšmė itin sumažėjo po Kemerų kurorto atidarymo 1838 m.
Miesto teisės Balduonei suteiktos 1991 m.
Tandžilės regionas

Geografija

Regionas yra savanų gamtinėje srityje. Prateka Logonės upė.

Gyventojai

Svarbiausios etninės grupės yra marbai (19,8 %), lelai (13,9 %), nangtčerai (13,6 %), sarai (12,6 %), gabriai (10,6 %).
Trasa Paul Ricard

Istorija

Trasa pastatyta 1969 m. Jos savininkas gėrimų magnatas Paul Ricard. Nuo 1971 m. iki 1990 m. jose su pertraukomis vyko Formulė 1 Prancūzijos Grand Prix lenktynės. 1986 m. trasoje bandymų metu žuvo Elio de Angelis. Po trasos savininko mirties 1999 m., Paul Ricard buvo parduota kompanijai Excelis, kurios savininkas yra Formulė 1 teisių savininkas Bernie Ecclestone. Trasa buvo perstatyta. Joje įdiegta daug naujovių, be to, galima lenktyniauti įvairaus ilgio keliuose žieduose. Dėl puikaus oro žiemą ir šilto klimato tuo metu, trasoje dažnai yra bandomi Formulės 1 bolidai. 2016 m. buvo pranešta, jog ši trasa 2018 m. grįžta į kalendorių. Tai bus pirmasis Prancūzijos GP nuo 2008 m. lenktynių Magny-Cours trasoje ir pirmasis GP trasoje nuo 1990 m.

Adresas

Route Nationale 8

Le Camp du Castellet

F-83330 Le Beausset

France
Liberalioji demokratija

Liberalioji demokratija yra atstovaujamosios demokratijos forma, kurioje šalia daugumos sprendimo taisyklės egzistuoja ir pagarba žmogaus teisėms, tokioms kaip žodžio ir susirinkimų laisvė, religijos laisvė, nuosavybės ir privatumo teisė, taip pat lygybės prieš įstatymą bei teisės pirmenybės principai. Šios teisės ir principai garantuojami per įvairių institucijų veiklą ir yra apibrėžti konstitucijose arba atskiruose įstatymuose.
XVIII a. pb. – XIX a. pr. nedaugeliui liberalų buvo priimtinos demokratijos idėjos. Liberali demokratija dabartiniu supratimu atsirado žymiai vėliau ir su klasikiniu liberalizmu turi nedaug bendro. Liberalizmo ir politinės demokratijos principų konvergencija Vakarų Europoje ir JAV įvyksta XIX a.pb. – XX a.pr.
Liberali demokratija turi du pradus – liberalizmą ir demokratiją. Liberalizmo ir demokratijos sujungimas į vieningą koncepciją nėra toks paprastas kaip gali atrodyti iš šio termino populiarumo. Modernios demokratijos teorijos orientuojasi į tokias vertybes kaip „visuomenė“, „lygybė“, o liberalizmui svarbiausios „individo“ ir „laisvės“ vertybės. Taigi, liberalizmui ir demokratijai būdinga skirtinga logika – demokratija labiau orientuota į kolektyvinius sprendimus, o liberalizmas – į individualius. Liberali demokratija yra tam tikras kompromisas tarp liberalizmo propaguojamų individualių laisvių ir masinės demokratijos, kuri remdamasi daugumos principu savaime negarantavo pagarbos mažumoms ir atskirų individų teisėms. Liberalioje demokratijoje išvengiama „daugumos tironijos“ grėsmės. Teigiama, kad demokratija be liberalizmo veda prie autoritarizmo.

Už ir prieš

Kai kurių autorių teigimu, liberali demokratija nėra nei liberali, nei demokratija. Jie teigia, kad „liberali demokratija“ negerbia daugumos taisyklės (išskyrus tuos atvejus, kai renkami atstovai) ir kad jos „liberalumas“ apribotas konstitucijos ir precedentų (Jungtinėje Karalystėje), kuriuos nustatė ankstesnės kartos. Jų teigimu, atimant iš piliečių teisę balsuoti visais klausimais (ypač tokiais kaip karo paskelbimas, konstitucijos pakeitimai) „liberali demokratija“ paverčiama oligarchijos forma.
Joana Judita Dailidienė

Joana Judita Dailidienė (g. 1935 m. liepos 31 d. Marijampolėje) – Lietuvos pedagogė, habilituota socialinių mokslų daktarė.

Biografija

1964 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1967–1971 m. stažavo Maskvos ikimokyklinio auklėjimo Mokslo tyrimų institute. 1998 m. habilituota socialinių mokslų daktarė.
1954–1966 m. mokytojavo Gardame, Šilutėje, Baisogaloje, Šiauliuose. 1971–1991 m. Šiaulių pedagoginio instituto, 1991–2000 m. Klaipėdos universiteto dėstytoja, nuo 1975 m. docentė.
Eišiškių Kristaus Karaliaus Žengimo į dangų bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia pastatyta 1389 m. Ji iki 1433 m. perstatyta. Iki 1440 m. pastatyta kita bažnyčia. Kol 1522 m. prie kelio Vilnius-Rūdininkai pastatyta nauja, parapinė bažnyčia buvo senoji.
1524 m. minima parapinė mokykla; parapija paskirta Trakų prepozitui, kuris įpareigotas Eišiškėse išlaikyti 2 lietuviškai mokančius vikarus. Rusijos kariuomenė 1655 m. nusiaubė Eišiškes. Matyt tada sudegė abi bažnyčios.
1663 m. atstatyta parapijos bažnyčia. 1706 m. per Švedijos kariuomenės sukeltą miestelio gaisrą ji sudegė, 1707 m. atstatyta. 1711 ir 1765 m. dar minima filinė Eišiškių bažnyčia. 1766 m. restauruota parapinė. 1770 m. pastatyta klebonija. Iki 1782 m. suremontuota varpinė, pastatyta prieglauda.
Pagal inžinieriaus Teodoro Narbuto projektą 1847–1852 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1905 m. konsekravo vyskupas Eduardas Ropas. XIX a. Eišiškių parapija gerokai lenkinta. 1905 m. daugiau kaip 10 jos kaimų dar buvo lietuviški. 1912 m. bažnyčioje lietuvių kalba sakyti tik 6 pamokslai per metus.

Architektūra ir dailė

Bažnyčia neoklasicistinė, kryžminio plano, bebokštė, su portiku, bokšteliu. Vidus bazilikinis, 3 navų, atskirtų pilioriais, dengtų cilindriniais skliautais. Šventoriuje stovi mūrinė varpinė. Aukšta varpinė (40 m) su dvejais vartais iš šonų – reta architektūroje kompozicinė jungtis. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Bažnyčioje – daug dailės paminklų. Vertingiausi XVIII–XIX a. paveikslai – kunigo R. Kalinovskio portretas, „Kristaus žengimas j dangų“ ir „Marija“- respublikinės reikšmės paminklai. Šventoriuje pastatyta skulptūra „Palaiminimas“.
Karolis Mikalojus Radvila

Biografija

Lenkijos kunigaikščių Radvilų giminės atstovas, herbo „Traby“ savininkas. 15-to Nesvyžiaus ir 12-to Klecko ordinato, kunigaikščio Jurgio Frydrycho Radvilos (1860−1914) ir grafaitės Marijos Rožės Branickos (1863−1941) jaunesnysis (antrasis) sūnus. Vyresnysis brolis − 16-tas Nesvyžiaus ir 13-tas Klecko ordinatas, kunigaikštis Albertas Antanas Radvila (1885−1935).
Baigė klasikinę gimnaziją Varšuvoje, studijavo žemės ūkį Jogailos universitete. 1914 metais pradėjo tarnauti Rusijos armijoje. Nuo 1916 metų − Pulavos legiono eskadrono vadas, vėliau tarnavo 1-me Krechovico ulonų pulke. Buvo generolo Juzefo Dobor-Musnickio adjutantas. Nuo 1918 m. lapkričio 18 d. − poručikas ir eskadrono 12-to Podolės ulonų pulko vadas. 1919−1920 metais kariavo Ukrainoje, po to įstojo į rezervą rotmistro laipsnyje. 
1920 metais, po savo dėdės 12-to David-Horodoko ordinato Vilhelmo Stanislovo Radvilos (1880−1920) mirties, Karolis Mikalojus Radvila paveldėjo Davyd Haradoko ordiaciją. 
Buvo apie 155 tūkstančių hektarų valdytojas. Gyveno Mankovičiuose.
1939 metais Antro Pasaulinio karo pradžioje Karolis Mikalojus Radvila buvo mobilizuotas į kavaleriją Lukove, po to štabo gynybos eskadrone Breste, po to Polesėje. Buvo paimtas į nelaisvę netoli Kocko, bet sugebėjo pabėgti. Jis sugebėjo gauti itališką vizą ir išvažiavo į Italiją, o iš ten išvažiavo į Prancūziją. Ten jis įstojo į Lenkijos armiją. Po jo būrio sutriuškinimo Prancūzijoje išvažiavo į Londoną, kur tęsė tarnybą Lenkijos armijoje. 1947 metais emigravo į Pietų Afriką, kur vadovavo firmai, užsiimančiai paukštienos mėsa. 1964 metais divizijos generolas Anderasas paskyrė jį majoru. 1967 metais kartu su žmona Izabele grįžo į tėvynę. 
Mirė 1968 m. spalio 24 d. Varšuvoje. Palaidotas šeimos koplyčioje Vilianuvo kapinėse.
Monkos

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. gyvenvietės vietovė priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. gyvenvietės vietovė priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Gyvenvietė įkurta XVI a. pradžioje, kuri priklausė Monkų šeimai, nuo 1535 m. šių žemių savininkas buvo Mykolos Kačorovskis. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. 1881 m. pastatyta Monkų miesto geležinkelio stotis. 1910 m. įkurtas telegrafas. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. gyvenvietė buvo prijungta prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1965 m. sausio 1 d. gyvenvietei suteiktas miesto statusas. XX a. pabaigoje miestui suteiktas Monkų miesto herbas ir Monkų miesto vėliava.

Ūkis

Mieste išvystyta maisto pramonė. Didžiausia pieno produktų gamykla yra MSM Mońki, kuri garsėja savo sūriais. Taip pat mieste yra dvi kepyklos ir mėsos perdirbimo gamykla. 1983-1990 m. mieste veikė didelės mikroschemų gamyklos.
Rašytojas

Rašytojas – žmogus, kuriantis rašytinius tekstus (literatūrą), paprastai – kūrybiškai ar profesionaliai.
Sąvoka rašytojas yra sąvokos autorius poklasis. Autorius gali būti ne tik rašytojas, bet ir kompozitorius, dailininkas, programuotojas, skulptorius, konstruktorius ir kt.
Įgudę rašytojai gali žodžiais perteikti grafinius vaizdus, idėjas, pasaulio modelius ir kt. Rašymui reikalingus įgūdžius rašytojas gali gauti išklausydamas specialius kursus universitete ar pan. institucijoje, gaudamas specialų išsilavinimą rašytojų rengimo institucijoje (pvz., Gorkio vardo Literatūros institutas Maskvoje) analizuodamas kitų rašytojų kūrybą ar tiesiog rašydamas pats ir nagrinėdamas savo kūrinių kritiką.
Rašytojas gali rašyti įvairių formų literatūrą – poeziją, prozą, mokslinę ar techninę literatūrą.
Grožinė literatūra – viena iš meno formų, todėl rašytojų sukurti kūriniai dažnai priskiriami vertingajai meninei kultūrai. Negrožinė literatūra – moksliniai veikalai, politinė literatūra, – dažnai irgi sudaro svarbią visuomenės kultūros dalį.
Auksinis protas

Žaidimo taisyklės

Pradinį žaidimą pradeda šeši žaidėjai suskirstyti į dvi komandas. Jei į tą patį klausimą atsako visi trys komandos nariai, komanda gauna 1 tašką. Laimi daugiau taškų surinkusi komanda. Pralaimėjusi - atsisveikina su dviem žaidėjais.
Antrasis etapas pradedamas su keturiais žaidėjais, suskirstytais po du. Teisingą atsakymą pateikusi komanda gauna 2 taškus, o, jei varžovai atsako į kitos komandos klausimą, gauna 1 tašką.
Trečiajame etape žaidėjai pasirenka sau temą iš duotų temų. Iš trijų žaidėjų du patenka į finalą, o laimėtojas yra tas, kuris pateikia daugiau arba 5 teisingus atsakymus. Trečiajame etape kiekvienam dalyviui skiriami po 20 klausimų, o finale - iš viso 10 klausimų.
Nausėdžiai (Nemunėlio Radviliškis)

Aplinkinės gyvenvietės

Jasiškiai – 1,3 km
Nemunėlio Radviliškis – 3,8 km
Bliūdžiai (Biržai) – 1,3 km
Kraukliai – 2,9 km
Spingučiai – 4 km
Razališkis – 1 km
Kočėnai – 2,5 km
BIRŽAI – 17 km
Apušynė (Biržai) – 2,9 km
Lapakrita – 2 km