google/wiki40b huggingface dataset:
Kęstutis Demskis

Biografija

1951 m. baigė Tytuvėnų vidurinę mokyklą, 1955 m. – žurnalistikos studijas Maskvoje.
1958–1960 m. laikraščio „Komsomolskaja pravda“ korespondentas Lietuvai, 1960–1971 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. 1971–1992 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyr. mokslinis redaktorius, redakcijos vedėjas. Vėliau laikraščio „Lietuvos aidas“ žurnalistas. 1989 m. laikraščio „Gimtinė“ redakcinės kolegijos narys, Tėvynės pažinimo draugijos pirmasis prezidentas.
Su kitais sudarė ir išleido enciklopedinių žinynų apie Lietuvą lietuvių, rusų bei anglų kalba 1980 m., 1982 m., 1986 m., 1991 m.
Vertikalios ašies vėjo jėgainė

Vertikalios ašies vėjo jėgainė – vėjo jėgainė, kurios besisukanti dalis prie stiebo pritvirtina ne horizontaliai kaip malūnas, o vertikaliai. Vertikalios ašies vėjo jėgainės išsiskiria savo tyliu darbu lyginant su įprastinėmis vėjo turbinomis. Šio tipo jėgainės pasižymi ypač plačiomis konstrukcijų pasirinkimo galimybėmis.
Nyderlandų futbolo varžybos 2011–2012 m.

Eredivisie pirmenybės

Čempionų titulą apgynė Amsterdamo „Ajax“ (31-ą kartą).
Nyderlandų futbolo varžybos 2009–2010 m.

Eredivisie pirmenybės

Čempionų titulą apgynė Enschedės „Twente“ (1-ą kartą).
Archeologinė kultūra

Archeologinė kultūra – tam tikros teritorijos ir laikotarpio vienarūšių archeologinių radinių, statinių, ritualų (laidojimo papročių) kompleksas. Archeologinė kultūra dažnai siejama su kurios nors etninės grupės gyvenamąja vieta. Archeologinių kultūrų tyrimas padeda atkurti genčių sąjungos ar tautos ankstyvąją, iki rašytinių šaltinių istoriją, arba priešistorę bei geologine laiko skale.

Sąvokos kilmė

Pirmasis sąvoką archeologinė kultūra materialiam praeities palikimui apibrėžti XX a. trečiame dešimtmetyje pasiūlė australų archeologas Viras Gordonas Čaildas. Vėliau archeologai patikslino terminus ir išskyrė dvi materialaus palikimo grupes: technologinę tradiciją, kai tam tikroje teritorijoje galima išskirti vyraujančią atskirų archeologinių radinių gamybos bendrybę ar laidojimo tradicijos panašumus, apimančius tam tikrą laikotarpį, ir vietinius archeologinius periodus, kai materialiosios kultūros požymius galima priskirti kelioms greta egzistavusioms archeologinėms kultūroms. Archeologinę kultūrą išryškina archeologiniai radiniai – senovės žmonių pagaminti ir naudoti daiktai ar jų dalys, išlikę archeologijos paminkluose. Dažniausiai tai iš įvairių medžiagų pagaminti darbo įrankiai, ginklai, papuošalai, buities reikmenys, drabužiai. Ištyrus radinius nustatomas jų naudojimo laikas, atkuriamas ikirašytinės žmonių bendruomenės gyvenimas, įvertinamas pasiektas jos raidos lygis.
Akmens ir bronzos amžių kultūros dažniausiai vadinamos pagal keramikos rūšį (pav., virvelinės keramikos kultūra, brūkšniuotosios keramikos kultūra), geležies amžiaus – pagal būdingų radinių aptikimo vietą (pav. Dniepro-Doneco kultūra), laidoseną (pav., katakombų kultūra) ar genčių pavadinimus (pav., Asturijos kultūra, Vakarų baltų pilkapių kultūra), žinomus iš vėlesnių rašytinių šaltinių.

Archeologinės kultūros Lietuvoje

Lietuvoje akmens amžiuje išskiriamos: virvelinės keramikos kultūra, Narvos kultūra, Nemuno kultūra, bronzos ir geležies amžiuje – brūkšniuotosios keramikos kultūra, kapų su akmenų vainikais kultūra, pilkapių kultūra, vėliau jau išskiriamos ir žemaičių, žiemgalių ir kitos etnografinės kultūros.
Prancūzijos Somalilandas

Istorija

Prancūzijos Somalilandas buvo įkurtas 1883–1887 m., po to, kai Somalio ir Afaro sultonai pasirašė sutartį su prancūzais. 1862 m. kovo 11 d. Paryžiuje Afaro sultonas Raieta Dini Ahmet pasirašė sutartį, kuria pardavė Oboko teritoriją už 10 000 talerių. Vėliau šią sutartį Fleuriot de Langle naudojo kolonizuodamas kraštą į pietus nuo Tadjouros įlankos. 1885 m. kovo 26 d. prancūzai pasirašė kitą sutartį su somaliais, pagal kurią pastarieji priėmė pracūzų globą. Somaliečiai neatsisakė savo teisių į žemę, susitarimu jie siekė pasitelkti prancūzus apsaugant savo žemes nuo kitų priešininkų. Po to, kai 1886 m. Ambado saloje paslaptingai žuvo Prancūzijos laivo „Le Pingouin“ jūreiviai, prancūzai apkaltino britus ir somalius bei pasinaudojo šiuo incidentu kaip pretekstu pareiškti pretenzijas visai pietinei teritorijai. 
Po Antrojo pasaulinio karo kilo sukilimas ir 1946 m. ​teritorija tapo Prancūzijos užjūrio teritorija. 
1967 m. Prancūzijos Somalilandas buvo pervadintas į Prancūzijos teritoriją Afarą ir Issą. 
1977 m. ji tapo nepriklausoma Džibučio šalimi.
XIX amžius pr. m. e.

Devynioliktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1900 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1801 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XX amžius pr. m. e. – XIX amžius pr. m. e. – XVIII amžius pr. m. e.
Muradas II

Šaltiniai

Istorijos žodynas. 2003 m. 287 psl.
Grafo D. Zubovo ąžuolų alėja

Istorija

Iki 1940 m. nacionalizacijos Bubių dvaras priklausė grafui Dmitrijui Zubovui (1872–1944). Grafo žemėse buvo ir garsiųjų Šiaulių gegužinių vieta. Miško laukymėje buvusią masinių renginių aikštelę, kurioje XX a. pradžioje vykdavo lietuviškos šiauliečių gegužinės, ženklina senas betoninis paminklas be lentos. Čia grafas ketino įkurti didelį parką, todėl kruopščiai prižiūrėjo kitapus Ventos–Dubysos kanalo augusį mišką, per kanalą nutiesė medinį tiltą, pradėjo sausinti teritoriją, tiesti landšaftinius takus.
Apie 1934 m. D. Zubovo parėdymu miške buvo pasodinta ąžuolų alėja. Iš dvaro daigyno čia buvo perkelti jauni medeliai. Įkurti parką grafas nesuspėjo. Bubių dvarvietėje yra dar viena, senesnė ąžuolų alėja, sodinta prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Kalbama, kad dalį jos medelių D. Zubovas planavo perkelti į kitą vietą (galbūt, į sumanytą parką).

Duomenys

D. Zubovo alėjoje augantys ąžuolai gyvena jau per 80 metų. Dėl nederlingos žemės medžiai auga gana lėtai, jų kamienai nėra stori. Vidutinė alėjos kamienų apimtis nesiekia metro. Auga 79 medžiai. Alėjos ilgis – 245 m, plotis – 5 m, medžių aukštis – apie 20 m, užimama teritorija – 0,39 ha.
Našlaičių teismas

Našlaičių teismas (rus. Сиротский Суд) – Rusijos imperijos miesto teisminė įstaiga, veikusi 1775–1917 m. ir tvarkiusi globos ir našlaičių reikalus. Teismas našlių ir našlaičių turtui skirdavo globėjus, vykdė globos priežiūrą, nagrinėjo skundus dėl globėjų veiksmų.

Istorija

Našlaičių teismai veikė prie miestų magistratų. Po 1864 m. teismų reformos – prie apygardos teismų. Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę okupavus Rusijai, našlaičių teismas perėmė pakamario teismo funkcijas.

Sudėtis

Teismą sudarė pirmininkas – miesto galva ar jo įgaliotas asmuo ir nariai, kuriuos 3 metams rinkdavo pirklių, amatininkų ir miestiečių luomų susirinkimai. Miestuose, kuriuose nebuvo miestiečių luomų, teismą sudarė miesto seniūnas ir du miesto gyventojų renkami nariai.
Jonas Čiuberkis

Biografija

Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę. Iki 1940 m. Vidaus reikalų ministerijos kanceliarijos viršininkas. 1940–1941 m. gyveno Vokietijoje, Lietuvių aktyvistų fronto veikėjas. 1941–1943 m. Vilniaus miesto savivaldybės sekretorius. 1943 m. vokiečiai jį areštavo ir iki karo pabaigos kalino Štuthofo stovykloje. Vėliau išvažiavo į JAV.
Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Jaunoji karta“, „Policija“ ir kt. 1938–1939 m. redagavo žurnalą „Akademikas“. Rašinius spausdino Vokietijoje leistuose laikraščiuose „Mintis“, „Lietuvis“, „Mūsų kelias“. 1962–1968 m. laikraščio „Dirva“ vyriausias redaktorius.
Imperatorius Otonas II

Biografija

Otonas II buvo iš Saksų dinastijos. Valdyti valstybę Otonas II pradėjo 18 metų, nors imperatoriumi jis jau buvo nuo 13 metų. To laiko metraštininkai jį apibūdino kaip neaukštą, bet labai vikrų ir tvirtą vyrą. Gana trumpas valdymas (973 − 983) leido Otonui II įrodyti savo galią ir tvirtybę.
974 m. jaunasis imperatorius atliko karo žygį į Daniją. Didysis mūšis įvyko prie Daneverko tvirtovės. Tvirtovė buvo užimta ir Danijos karalius Haraldas I Mėlyndantis pasidavė. Tuoj po to Otono II galybę pripažino ir Čekijos kunigaikštis Boleslavas. Tačiau vėliau įvyko sukilimas Bavarijoje, kur sukilėlių vadais buvo trys Henrikai. Sukilimas buvo numalšintas, o vadai ištremti.
980 m. rudenį Otonas II nužygiavo į Italiją, kur padėjo grįžti į sostą ištremtam popiežiui. Po metų imperatorius susikovė su arabais pietų Italijoje ir juos nugalėjo. Tačiau grįžtant atgal jis buvo iš pasalų užpultas ir priverstas bėgti. Grįžęs į Vokietiją, Otonas II sušaukė didelį susirinkimą, kuriame buvo nuspręsta galutinai išvaduoti Italiją nuo arabų. Bet jam nebuvo lemta to padaryti, nes sunkiai susirgęs Otonas II mirė 983 m. gruodžio 7 d.
Nevardėnai

Istorija

LTSR metais Nevardėnai kurį laiką buvo Nevardėnų apylinkės centras, Paleckio kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė felčerių ir akušerių punktas, biblioteka.
Garsiakalbis

Garsiakalbis – įrenginys, kuris elektrinius signalus verčia garso bangomis. Dažniausiai sutinkamas tipas – elektrodinaminis garsiakalbis, kurį sudaro ritė, esanti radialiajame magnetiniame lauke (laukas bet kuriame taške nukreiptas į centrą) pritvirtinta prie popierinio kūgio. Kintant rite tekančiai srovei, pati ritė išeina iš lauko ir vėl į jį sugrįžta. Popierinis kūgis virpina orą, kurdamas garso bangas, kurios priklauso nuo srovės stiprio ir dažnio.
Kiti garsiakalbių tipai: ruporinis, pjezoelektrinis, elektrostatinis, magnetojuostinis ir kt.
Šilo miškas

Šilo miškas – miškas Vidurio Lietuvoje (Jonavos rajonas). Labai reti plačialapių miškai; auga ąžuolas, uosis, klevas, kiti lapuočiai medžiai. Kvartale Nr. 74, lapuočių miške, auga ąžuolas, kalninė guoba, beržas, vyrauja uosiai. Prie keliuko – miškinis dirsuolis. Kartu auga saldžiažirnis pelėžirnis. Aptiktas apyretis grybas – ąžuolinė kerpena.
Lajo Traoré

Karjera

CSM Ramnicu Valcea (Rumunijoje) atstovavo 2013–2014 m.
2016–2017 m. žaidė gimtinėje už Africa Sports d'Abidjan.
Nuo 2017 m. atstovauja Trakus (Riterius).
Dagupanas

Istorija

1583 m. Dagupaną įkūrė ispanai Miesto teisės suteiktos 1947 m. Dagupanas 1892 ir 1990 m. smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimų.
Vasilijus Archipovas

Vasilijus Aleksandrovičius Archipovas (rus. Василий Александрович Архипов) (1926–1998) buvo Sovietų Sąjungos karinio jūrų laivyno karininkas, Kubos raketų krizės metu atsisakęs paleisti torpedą su branduoline kovine galvute. Jis veikė kaip karininkas, savo kompetencijos ribose, tačiau iš trijų ataką patvirtinti turėjusių žmonių vienintelis pasakė „ne“. Plačiai visuomenei ši istorija ilgai buvo nežinoma.

Biografija

V. Archipovas gimė valstiečių šeimoje. Pašauktas į armiją, jis dalyvavo Antrajame pasauliniame kare prieš Japoniją, tarnaudamas karo laive. Vėliau jis tarnavo Baltijos, Juodosios ir Šiaurės jūromis plaukiojusiuose povandeniniuose laivuose, buvo atominio, branduolinį ginklą nešančio povandeninio laivo K-19 karininkas. Šis dar nepatikimas laivas patyrė daug incidentų. Vieno jų metu, švitinant radiacija ir gresiant realiam branduolinio sprogimo pavojui, laive kilo maištas. Dalis karininkų pareikalavo nedelsiant nuskandinti laivą, išsilaipinant greta buvusioje Jan Majeno saloje. Bandydamas įvesti tvarką, kapitonas įsakė nedelsiant nuskandinti visus ginklus, palikdamas tik pistoletus sau ir dar keletui karininkų, įskaitant Archipovą. Šio incidento metu Archipovas gavo rimtą radiacijos dozę tačiau laivyne tebedirbo.

Karibų krizė

1962 m. spalio 4 d. Karibų krizės metu vienuolika amerikiečių eskadrinių minininkų ir lėktuvnešis USS „Randolph“ netoli Kubos užspaudė branduoliniu ginklu ginkluotą sovietinį povandeninį laivą B-59 ir, siekdami priversti jį iškilti ir prisistatyti, ėmė mesti gilumines bombas. Nors tai buvo mokomosios, mažiau pavojingos bombos, sovietų laivo kapitonas nusprendė, jog prasidėjo karas. Kadangi laivas turėjo teisę gintis ginklu, jei būtų užpultas, kapitonas nusprendė paleisti branduoliniu užtaisu ginkluotą torpedą. Kaip vėliau paaiškėjo, apie laivo branduolines torpedas amerikiečiai nežinojo.
Pagal laivui nustatytas taisykles, branduolinė torpeda galėjo būti paleista tik vienbalsiai sutinkant kapitonui ir dviem kitiems laive buvusiems karininkams. Iš jų, prieš šį sprendimą pasisakė tik V. Archipovas, galop įtikinęs kapitoną iškelti laivą į paviršių, perduoti signalą „baikite provokaciją“ ir kreiptis į Maskvą nurodymų. Atsakydami į signalą, amerikiečiai ataką sustabdė. Labai tikėtina, jog tuo būdu buvo sustabdyta branduolinio karo pradžia.

Vėlesnė karjera

Skirtingai nuo panašiai žinomu tapusio Stanislavo Petrovo, V. Archipovo veiksmai vėliau buvo įvertinti teigiamai. Jis ir toliau darė sėkmingą karjerą, 1975 metais buvo paaukštintas į kontradmirolus, vėliau viceadmirolus, buvo Kirovo laivybos akademijos vadovas, kol 1980 metais pasitraukė į pensiją. Mirė 1998 m. 2003 metais (jau po mirties) Italija jį apdovanojo savo nacionaline premija Mūsų laikų angelai.
Ąžuolas „Galiūnas“

Ąžuolas „Galiūnas“ (Bakšių ąžuolas) – Kauno rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas . Medis įregistruotas į Saugomų teritorijų valstybės kadastrą 2010 m. gruodžio 29 d.
Ąžuolas stūkso Babtų seniūnijoje esančiame Bakšių miške. Pasiekiamas kelio  1916  Vandžiogala–Užumiškiai–Pakapiai  6–ajame kilometre, tarp Užumiškių ir Kačergių, pasukus į vakarus lauko keliuku, apie 1,3 km iki nedidelio miškų masyvo. Medis auga šiauriniame drėgno lapuočių miško kampe, apie 100 m nuo keliuko, supamas tankių krūmokšnių, iš toliau nėra pastebimas. Medžio kamienas dvilypis, 1,3 m aukštyje yra 4,90 m storio, nedrevėtas, padengtas stora kamštine žieve, 3,40 m aukštyje šakojasi į du atskirus kamienus. Žemėje, tarp šaknų, pastebimos nedidelės miško žvėrelių išraustos olos.
Vaida Genytė

Biografija

V. Genytė gimė Panevėžyje, bet jau po savaitės su tėvais persikėlė į Anykščius. Čia gyveno 3 metus, po to su šeima išvyko į Molėtus, kur užaugo.
1980 m. „Dainų dainelėje“ išgarsėjo su daina „Čiunga čianga“. 1981–1992 m. mokėsi ir baigė Molėtų 2-ąją vidurinę mokyklą. 1992–1995 m. studijavo Panevėžio konservatorijoje, įgijo muzikos pedagogės specialybę.
2008 m. su dainininku Alanu Chošnau dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai 2“ (laimėjo II-ąją vietą), LRT muzikiniame projekte „Triumfo arka“.
2008–2012 m. vedė LTV laidą „Tūkstantmečio vaikai“. 2010 m. sausio-gegužės mėn. su choro „Ave Vita“ vadovu Kastyčiu Barisu dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai 4“ (pasiekė pusfinalius).
Sutuoktinis – Aidas Marazas, sūnus Ainius.

Teatrinė veikla

Dulsinėjos vaidmuo miuzikle „Žmogus iš La Mančos“ (Lietuvos nacionalinis dramos teatras).
Kontrreformacija

Kontrreformacija, arba katalikiškoji reformacija, buvo judėjimas Katalikų Bažnyčios viduje, siekęs sustabdyti protestantizmo plitimą reformuojant Katalikų Bažnyčią bei persekiojant eretikus. Nors reformų pastangos buvo tiek prieš Martyno Liuterio gyvenimo laikotarpį, tiek jo metu, būtent Martyno Liuterio 95 tezės, paskelbtos 1517 m., paskatino rimtesnes reformas ir aktyvesnį Katalikų Bažnyčios kritikų persekiojimą.
Ledo peilis

Turinys

Trylikametė Marta, tapusi savo tėvų mirties liudininke, prarado gebėjimą kalbėti. Dabar jau suaugusi ji gyvena Ispanijos provincijoje kartu su dėde Ralfu ir tarnaite. Jų aplankyti atvyksta teta, dainininkė Džeinė, kuri dar tą pačią naktį nužudoma. Netrukus apylinkėje prasideda virtinė žmogžudysčių, kurių aukomis tampa jaunos merginos, o netoliese paliekami satanistiniai ženklai siūlo idėją, kad visų mirčių tikslas yra aukojimas. Atrodo, kad sekanti auka turėtų būti Marta, tačiau įvykiai pradeda rutuliotis netikėta linkme...
Ignotas Požėla

Biografija

Gimė Žeimelio valsčiaus Steigvilių kaime, Panevėžio apskrityje, Juozapo Poželos ir Marijonos Andrašiūnaitės (1860–1945) šeimoje. Išsilavinimą įgijo liaudies mokykloje. Buvo Romos katalikų tikėjimo. I. Požėla ūkininkavo ir padėjo knygnešiams. Įtariamas lietuviškų knygų platinimu, apie 1902 m. išvyko į JAV. Ten gyveno daugiau kaip metus, buvo apsistojęs Ilinojaus valstijoje, dirbo cukraus fabrike. 1904 m. grįžo į tėviškę. Turėjo 54 dešimtines nuosavos žemės. 1911 m. birželio 15 d. Lauksodžio Šv. Aloyzo bažnyčioje vedė Bardiškių ūkininko dukrą Feliciją Kiršanskaitę. Vaikai: sūnus Petras, dukros Donata, Marija.
1914 m., prasidėjus I - ajam pasauliniam karui, I. Požėlą mobilizavo į carinę kariuomenę. 1915 m. rugpjūčio – rugsėjo mėn. mūšiuose prie Vilniaus pakliuvo į vokiečių nelaisvę, ten ir žuvo. Palaidotas rusų belaisvių bendrame kape.

Politinė karjera

1907 m. spalio 19 d. nepartinis I. Požėla buvo išrinktas Kauno gubernijos atstovu į Rusijos imperijos III-ojo šaukimo Valstybės Dūmą. Buvo Darbo grupės, sudarytos iš valstiečių, mokytojų, gydytojų, advokatų, narys. Priklausė Dūmos komisijai dėl kovos su gaisrais ir komisijai, kuri sprendė persikraustymo reikalus. Pasirašė po įstatymų projektais: „Dėl bežemių ir mažažemių valstiečių aprūpinimo žeme“, „Dėl savivaldos Sibire įvedimo“, „Dėl apygardos teismo steigimo Rostove prie Dono“, „Dėl miestų rinkimų įstatymo pakeitimo“, „Dėl mirties bausmės panaikinimo“.
Usūrio įlanka

Usūrio įlanka (rus. Уссурийский залив) - šiaurinė Petro Didžiojo įlankos dalis (Japonijos jūra).
Įlankos ilgis apie 67 km, plotis prie įėjimo - apie 55 km. Gylis - iki 51-69 m.
Žiemą Usūrio įlanka prie šiaurinių krantų dalinai užšąla, ledo danga nežymi. Įlankos krantuose yra miestai Vladivostokas, Bolšoj Kamenis, gyvenvietės Jemaras (Емар), Škotovas (Шкотово), Podjapolskojė (Подъяпольское). Vakarinėje įlankos pakrantėje yra didelė kurortinė zona su pensionatais, sanatorijomis ir vaikų stovyklomis. Šamoros užutėkyje yra pats populiariausias ir didžiausias Vladivostoko paplūdimys.
Sandojus

Sandojus (dan. Sandø) yra penkta pagal dydį Farerų sala. Sala užima 125 km² plotą, jos aukščiausia vieta siekia 479 m (Tinduro k.).
Sandojuje 2001 m. gyveno 1494 žmonės. 2011 m. didžiausias salos kaimas buvo Sanduras su 599 gyventojais. Kitos gyvenvietės yra Skarvanesas, Skopunas, Skalavikas, Husavikas ir Daluras.
Algimantas Gailiūnas

Biografija

1973 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. Biržų ligoninės vyr. gydytojo pavaduotojas.
Nuo 1996 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, nuo 2002 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys. 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LSDP sąraše), 2003–2007 m. (Lietuvos krikščionių demokratų sąraše) ir nuo 2007 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Vilma, vaikai Indrė, Andrius.
Kserografija

Kserografija (gr. xeros 'sausas' + graphos 'rašymas') arba elektrofotografija – atvaizdų gavimo didelės varžos puslaidininkyje būdas, pagrįstas fotolaidumu. Kserografija dažniausiai naudojama kopijavimo aparatuose ir lazeriniuose spausdintuvuose.
Babikių valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Valsčius sudarytas 1945 m. iš vakarinės Lenkijos teritorijoje likusios Odelsko valsčiaus dalies. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 18 kaimų. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius buvo atkurtas ir gyvavo iki 1976 m. liepos 1 d., kai buvo įkurtas naujas Šudzialovo valsčius.
Pivoriūnai

Istorija

1643 m. minimas Dubingių kunigaikštystės inventoriuje. 1686 m. priklausė Dubingių kunigaikštystės Dubingių valsčiui. Tada kaime buvo septyni namai. Kaime gyveno kalvis Kristupas Buivydas, laisvas žmogus. Taip pat gyveno Kazimieras Pivoras (Kazimierz Piwowar). Nuo pastarojo asmenvardžio Pivorius, „žmogus, darantis alų“, atsirado kaimo vardas, kuris, tiesa, yra atsiradęs iš patroniminės šio asmenvardžio formos Pivoriūnas, t. y. „Pivoriaus sūnus“. 1744 m. Pivorų kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Kiokušin

Kiokušin, kyokušin arba kiokušinkai – vienas iš japonų kovos meno karatė stilių, kurį 1964 m. sukūrė Masutatsu Oyama. Išvertus iš japonų kalbos „kiokušinkai“ reiškia „absoliučios tiesos bendruomenė“.
Kiokušin laikomas vienu iš agresyviausių karatė stilių, turinčiu efektyvią kovos sistemą, kurios privalumus įrodė Masutatsu Oyama, daugybę kartų kaudamasis prieš įvairius kovotojus ir netgi prieš bulius. 
Kiokušin stilius kitaip dar vadinamas pilno kontakto stiliumi.

Kiokušin šiandien

1994 m. mirus Masutatsu Oyamai, „IKO“ organizacija (angl. International Karate Organization) skilo į dvi grupes: „Matsui“ grupę (IKO1), vadovaujamą Shokei Matsui, kuri pagal turimas žinias šiandien yra didžiausia ir geriausiai komerciškai orientuota, ir „Midori“ grupę (IKO2), vadovaujamą Kenji Midori. 2002 m. ši organizacija pakeitė savo vardą Japonijoje į WKO (World Karate Organization) Shin-kyokushin kaikan, tačiau kitose šalyse vis dar naudojamas pavadinimas IKO. Tuoj po to sekė daugiau skilimų ir atsirado „Matsushima“ grupė (IKO3), vadovaujama Yoshikazu Matsushima, IKO4 grupė ir t. t.
Nors pasaulyje dominuoja IKO1, Lietuvoje absoliuti dauguma kiokušin klubų priklauso Shihan Kenji Midori vadovaujamai IKO2 (Shin-Kyokushin) organizacijai. Šiuo metu Lietuvoje yra du IKO1 klubai „Samurajus“ Marijampolės mieste ir Sporto klubas "IchiGeki" Vilniuje.
Organizacijos viena nuo kitos skiriasi vadovaujančiais asmenimis, tačiau yra labai panašios technikos atžvilgiu. Kiokušin karatė varžybose ribojami smūgiai rankomis į galvos sritį, taip pat draudžiama smūgiuoti į tarpkojį ir akis. Suaugusiųjų varžybos vyksta be pirštinių ir kitų apsaugų (tačiau vyrai dėvi bandažus – lytinių organų apsaugas). Jauniai kovoja su šalmais, blauzdų apsaugomis (merginos – ir su krūtinės). Jaunučiai papildomai dėvi  apsaugines liemenes ir šalmus.

Diržų (kyu ir dan) atestacijos egzaminai

Egzaminai rengiami norint įvertinti pasiektą karatė sportininkų meistriškumo lygį. Atitinkamai nuo kyu ar dan priklauso ir technikos sudėtingumas, fizinio pasiruošimo lygmuo bei kumite (kovų) skaičius.
Lietuvoje kyu ir dan gynimosi egzaminai vyksta keletą kartų per metus, o pagrindinė egzaminų stovykla vyksta vasarą.
Gjanendra

Gjanendra Bir Bikramas Šahadeva (nep.: ज्ञानेन्द्र वीर बिक्रम शाहदेव; Jñānendra Vīra Vikrama Śāhadeva, g. 1947 m. liepos 7 d.) – paskutinis Nepalo karalius, valdęs šalį nuo 2001 m. birželio 4 d. iki 2008 m. gegužės 28 d. Jis paveldėjo sostą iš savo sūnėno Dipenros, kuris karaliumi išbuvo tik 3 dienas.
Tai paskutinis Nepalo monarchas, nes 2008 m. po 240 monarchijos metų Nepalas paskelbtas respublika.
Birželio 28

Vardadieniai

Gaudrė – Irenijas – Irenėjus – Leonas – Serena – Serenas – Šarūnas – Tolgeda – Tulgedas – Tulgirda – Tulgirdas – Tulgirdė – Tulys.
Dovas Zaunius (1845)

Dovas Zaunius (vyresnysis; 1845 m. sausio 26 d. Rokaičiuose – 1921 m. birželio 26 d. ten pat) – Mažosios Lietuvos ir Lietuvos visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas. Diplomato Dovo Zauniaus, bibliografės, spaudos darbuotojos Mortos Zauniūtės tėvas.

Biografija

Nuo 1885 m. „Birutės“ draugijos narys, 1887–1889 m., 1892–1893 m., 1898–1900 m. ir 1902–1903 m. jos pirmininkas ir bibliotekininkas. Jo namai tapo viso krašto kultūros ir politikos židiniu. Per Rokaičius ir Pakalnę ėjo uždraustos tuo metu Lietuvoje spaudos lietuviškais rašmenimis keliai, buvo palaikomi lietuvių inteligentijos ryšiai su Vakarų Europa ir JAV. Jo namuose Jurgis Zauerveinas parašė giesmę „Lietuviais esame mes gimę“, kuri tapo Mažosios Lietuvos himnu.
1892 m. vienas iš Lietuvių konservatorių partijos steigėjų, 1902–1910 m. jos pirmininkas. Šios partijos lyderis Jonas Smalakys atstovavo Klaipėdos kraštą Vokietijos Reichstage.
1892–1900 m. organizavo kelias peticijas Vokietijos švietimo ministrui dėl mokyklų lietuvių kalba.
1900–1905 m. žurnalo „Varpas“ iždininkas, globojo ir kitą Mažojoje Lietuvoje leidžiamą lietuvišką spaudą. Priklausė komitetui, rinkusiam medžiagą 1900 m. Paryžiaus parodai.