google/wiki40b huggingface dataset:
Nikarao

Istorija

Nikiranai, kaip ir jiems giminingi pipiliai Salvadore, į šias teritorijas migravo XII a. iš dabartinės Meksikos teritorijų. Jie iš čia išstūmė vietinius gyventojus čorotegus, kurie piečiau įkūrė Nikojos karalystę. Nikiranai buvo piečiausia nahuatliškai kalbanti kolonija. Tyrimai patvirtino, kad jie su Centrine Meksika turėjo ne tik lingvistinius, bet ir kultūrinius panašumus. Garbino plunksnuotąją gyvatę Kecalkoatlį, taip pat vadino mėnesio dienas ir pan.
Nikiranų valstybė buvo galingiausia ir didžiausia visoje dabartinėje Nikaragvoje ir Kosta Rikoje. Jos teritorija driekėsi į vakarus nuo Kocibolkos ežero iki pat Ramiojo vandenyno ir apėmė visą dabartinį Rivaso departamentą bei aplinkines sritis. Priskaičiuojama, kad XVI a. čia gyveno apie 70 tūkst. gyventojų. Į pietus nuo jų buvo čorotegų Nikojos karalystė. Svarbiausias Nikarao miestas buvo Nicaraocallí (dabartinė San Chorchės gyvenvietė). Svarbios archeologinės vietovės, kurių tyrimai leidžia daugiau sužinoti apie karalystės gyvenimą yra dvi Nikaragvos ežero salos Ometepė ir Sapatera.
1522 m. karalystės žemes pasiekė ispanų konkistadoras Gil González Dávila, kuris keliavo iš Auksinės Kastilijos per Čorotegų žemes. Nikarao buvo paskutinis indėnų vadas, kurį jis aplankė prieš grįždamas atgal. Davila pažymėjo, kad Nikarao žemės buvo labiausiai klestinčios. Jo užrašuose užfiksuotas pokalbis su vadu, kuriame buvo aptariami svarbūs religiniai bei būties klausimai. Nikarao įteikė ispanams dovanų (aukso), o iš Davilos gavo šilo drabužių ir kitų prabangos prekių. Dabartiniai istorikai abejoja dėl Nikarao vado istoriškumo, o kai kurie jį tapatina su indėnų legendose minimu vadu Macuil Miquiztli („penkios mirtys“).
Po Davilos grįžimo į Panamą, Nikarao karalystė buvo užpulta net trijų konistadorų iš trijų skirtingų pusių. Iki 1529 m. ji visiškai nukariauta, indėnai pavergti, o žemės padalintos tarp baltųjų užkariautojų. Ji tapo Nikaragvos provincijos dalimi.
Vilniaus garsas

Vilniaus garsas – savaitinis laikraštis darbo žmonėms, leistas 1920–1922 m. Vilniuje, Šv. Ignoto g. 5-15.

Istorija

Leido ir redagavo Kristupas Čibiras, Marija Marcišauskaitė, Kazimieras Strazdas. Leidinys buvo ne kartą lenkų valdžios konfiskuotas, redaktoriai bausti. Spausdino Švyturio spaustuvė, Žaibo spaustuvė Vilniuje. Išėjo 101 numeris. Nuo 1922 m. liepos 16 d. vietoje uždaryto „Vilniaus garso“ pradėjo eiti savaitraštis „Garsas“.
Kėlė Vilniaus krašto klausimus, rašė apie lietuvių teisių pažeidimus.
Bendradarbiavo N. Abaravičius, Z. Drabnys, K. Guogis, Motiejus Gustaitis, J. Jurgaitis, Motiejus Stankevičius, J. Turčinskas, P. Vieštautas ir kt.
Faktiškai redagavo Kristupas Čibiras, Petras Kraujalis.
Gorža

Gorža (pranc. gorge - kaklas, gerklė) – tai fortifikacinio objekto užnugario zona, kur gali būti įrengtos goržos kareivinės, kiti statiniai. Šioje teritorijoje gali stovėti ir goržos kaponierius, kuris esant reikalui užtikrintų užnugario prieigų saugumą. Esant bastioninei tvirtovei, iš pagrindinio statinio susisiekiama per goržas su jos bastionais, kurių viena pusė, nukreipta į tvirtovės vidų, yra atvira ir turi palyginti neplatų praėjimą.

Etimologija

Prancūziško termino, prigijusio tvirtovių, pilių, fortų, kitų panašių objektų įrengimo srityje, aiškinimas susijęs su tuo, kad atskiri įtvirtinimai, išdėstyti į priekį už glasio (priedangos pylimo, juosiančio gynybinį griovį), buvo sujungti su pridengtu, dažnai siauru, praėjimu per tranšėją, ir tuo ši gynybinė schema statinio plane priminė galvą ir kaklą.

Goržos zona

Gorža apibūdina atvirą išėjimą iš įtvirtinto objekto į užnugario pusę. Saugiam įgulos susisiekimui su užnugariu užtikrinti paprastai yra išnaudojamos palankios vietinio reljefo formos arba įrengiamos tranšėjos, be to, gali būti papildomai suformuojami natūralaus grunto pylimai. Vienu iš jų akivaizdžių pavyzdžių fortifikacijoje yra liunetės. Tai atskiri ir palyginti nedideli pusmėnulio formos gynybiniai įtvirtinimai, talpinantys gynėjų kovines pozicijas, įrengti priešais tvirtovę ir neturintys pridengimo iš savo užnugario pusės. Ši pusė vadinama goržos zona. Nesant goržos, toks įtvirtinimas vadinamas liunete su pridengtu užnugariu, t. y., redutu, skirtu žiedinei gynybai nuo priešo atakų iš bet kurios pusės. Čia reduto gorža paprastai pridengta panašiu arba kiek menkesniu pylimu, kaip ir kitos šio statinio dalys.
Teodoras Brazys

Biografija

Baigęs Bauskės vokiečių mokyklą, iš pradžių vargonuoti mokėsi pas Pabiržės vargonininką ir Rokiškio muzikos mokykloje, vėliau pas Kauno katedros vargonininką J. Kalvaitį. Iki 1896 m. vargonininkavo Pabiržėje, Josvainiuose ir kitur. 1896–1900 m. mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje. 1905–1907 m. studijavo Vokietijoje, Regensburgo aukštojoje bažnytinės muzikos mokykloje. 1928 m. prelatas.
1900–1905 m. kunigavo Baltstogės parapijoje, vadovavo bažnyčios chorui. 1907–1917 m. Vilniaus kunigų seminarijos profesorius ir giedojimo mokytojas, taip pat lietuvių gimnazijos pirmasis muzikos mokytojas, Katedros choro ir orkestro dirigentas. Jo vadovaujamas 120 dalyvių choras turėjo sukaupęs didelį ir įvairų repertuarą, buvo laikomas vienu pajėgiausių Lietuvoje. Ištremtas iš Vilniaus, gyveno Pietų Lietuvoje – Perlojoje, Kietaviškėse, Dauguose ir Merkinėje. Dviračiu važinėjo po kaimus ir surinko apie 2000 lietuvių liaudies dainų. 1921–1923 m. dėstė muziką Merkinės progimnazijoje, o vėliau apsigyveno Kaune: nuo 1923 m. Kunigų seminarijos profesorius. Nuo 1924 m. Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto docentas, bažnytinės muzikos ir muzikos istorijos dėstytojas, Universiteto ir Kunigų seminarijos bei bažnytinių chorų vadovas. Dėstė J. Naujalio vargonininkų kursuose, redagavo Šv. Cecilijos draugijos žurnalą „Muzikos aidai“ (1926 m.), paskelbė jame straipsnių. Taip pat rašė leidiniuose „Muzikos barai“, „Soter“, periodinėje spaudoje.

Kūryba

Harmonizavo apie 150 lietuvių liaudies dainų, iš kurių populiariausios „Tykiai tykiai Nemunėlis teka“, „Aušt' aušrelė“, „Vai tu, diemed', diemedėli“, išplėtotos liaudies dainos „Tu berželi“, „Vai tu sakai' sakale“, „Vai, gūdžiai barė“ ir kt. Sukūrė kantatas „Saliutas Lietuvos vėliavai“, „Te Deum laudamus“ (Žemaičių vyskupijos 500 metų garbei), daug giesmių. Parašė mokslinių muzikologinių-folklorinių darbų, sudarė giesmyną „Cantionale" – kunigo A. Sabaliausko pastangomis išleistas 1932 m. Belgijoje.
Veronika Karvelienė

Veronika Karvelienė-Bakšytė (1898 m. gruodžio 13 d. Suoleliai, Kuktiškių valsčius – 1952 m. gruodžio 27 d. Strasbūras) – Lietuvos pedagogė, visuomenės veikėja, filosofijos daktarė.

Biografija

Vyras Petras Karvelis, duktė Ugnė Karvelis. 1915 m. pasitraukė į Rusiją, 1918 m. baigė Voronežo lietuvių gimnaziją. 1919–1921 m. Kaune dirbo Eltoje, mokėsi Aukštuosiuose kursuose. Nuo 1921 m. Miunsterio, Miuncheno ir Karaliaučiaus universitetuose studijavo pedagogiką, psichologiją ir vokiečių literatūrą. 1929 m. apgynė disertaciją „Kovos dėl mokymo kalbos Lietuvos mokyklose istorijos klausimu“ (Beitrage zur Geschichte dės Kampfes um die Schulsprache in Litauen), filosofijos daktarė.
1929–1940 m. gyveno Noreikiškėse, kur P. Karvelis valdė Noreikiškių dvarą. Ateitininkų, katalikių moterų (Lietuvos katalikių moterų draugija ir kt.), labdaros (Kalinių globos draugija) organizacijų veikėja. Lietuvių aktyvistų fronto pakviesta pirmininkauti moterų komisijai - vienai iš 20 komisijų, turėjusių rengti projektus būsimam Lietuvos gyvenimui. Jos iniciatyva Vilniuje įsteigta moterų socialinė mokykla. 1940–1942 m. gyveno Berlyne, 1942–1944 m. – Lietuvoje. 1944 m. pasitraukė į Vieną, 1945–1950 m. gyveno Tiubingene, nuo 1950 m. – Prancūzijoje. Pasaulio lietuvių katalikių organizacijų sąjungos veikėja, 1949 m. viena Pasaulio moterų sąjūdžio kūrėjų ir veikėjų.
Zuikiškės ąžuolas

Zuikiškės ąžuolas – išskirtinis ąžuolas, valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, augantis Šiaulių rajone, Zuikiškės kaime (Bubių sen.), Kurtuvėnų girininkijos (311 kv.) teritorijoje, Paraudžių miške, apie 0,6 km į pietryčius nuo kelio  A12  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas  (viaduke pasukant į žvyrkelį). Rodyklė link ąžuolo pastatyta miške likus 300 m.
Zuikiškės ąžuolas yra pats didžiausias ąžuolas Kurtuvėnų regioniniame parke. Jo ūgis – 32 m, kamieno apimtis krūtinės aukštyje – 4,7 m, o skersmuo – 1,5 m. Palyginus su kitais Lietuvos ąžuolais galiūnais, Zuikiškės ąžuolas nėra labai storas, tačiau – vienas iš aukščiausių. Pietinėje kamieno pusėje, apie 6 m aukštyje, ties išlūžusios storos šakos vieta, pritvirtinta pasaga su įrėminta joje nuotrauka.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1987 m. kovo 19 d. įsakymu Nr. 24.
Ekstra

Ekstra – XXI amžiaus savaitinis žurnalas, ėjęs 1998–2010 m. Vilniuje.

Istorija

Leido AB „Ekstra“. Rašė politinėmis ir visuomeninėmis temomis.
Marija Luiza Austrė

Marija Luiza Austrė (pranc. Marie-Louise d'Autriche, tikr. Maria Ludovica Leopoldina Franziska Therese Josepha Lucia von Habsburg-Lothringen; 1791 m. gruodžio 12 d. – 1847 m. gruodžio 17 d.) – antroji Prancūzijos imperatoriaus Napoleono Bonaparto žmona, vėliau Parmos kunigaikštienė. Ji buvo imperatorienė nuo 1810 m. iki 1814 m.
Ji buvo paklusnesnė už pirmąją Napoleono žmoną Žozefiną, už tai ją garbino Napoleonas Bonapartas.
Zigmas Apulskis

Biografija

Amatininkas, 1944 m. Vietinės rinktinės savanoris. Nuo 1944 m. rudens slapstėsi Šatraminių–Žalgirių miškuose, nuo 1945 m. lapkričio 15 d. Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo (Kardų) rinktinės narys ir rinktinės štabo ūkio skyriaus viršininkas (iki 1946 m. sausio 30 d.). Tautvaišos kuopos įkūrėjas ir vadas (1945-1946 m.). Veikė Mosėdžio ir Skuodo valsčiuose.
Žuvo 1947 m. rudenį Sriauptų k., patekęs į pasalą ryšininko Lenkausko sodyboje (kitais duomenimis žuvo 1947 m. vasario mėn. Daukšių k., Mosėdžio vls., Kretingos aps.).
Gorniakas

Istorija

XVIII–XIX a. apylinkėse kastas auksas. 1942 m. įkurta Gorniako darbininkų, dirbusių Zolotuchos aukso kasyklose, gyvenvietė. Nuo 1946 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1969 m. – miestas. 1954 m. tapo rajono centru (vietoje Lokotės). Tarybiniais metais vystyta polimetalų rūdos apdirbimo pramonė.
TripAdvisor

Veikla

Internetinė svetainė „TripAdvisor“ suteikia galimybę planuoti kelionę ir užsisakyti su kelione susijusias paslaugas. Svetainėje pateikiamos kelionių, viešbučių, paslaugų apžvalgos, turistinės veiklos galimybės skirtingose valstybėse, veikia interaktyvūs kelionių forumai. Ji suteikia savo vartotojams galimybę planuoti keliones į bet kurią pasaulio šalį, išsirinkti viešbutį atsižvelgiant į jų klientų atsiliepimus. Svetainės paslaugos yra nemokamos vartotojams, kurie kuria didžiąją dalį turinio, taip pat ji išsilaiko iš reklamos.
„TripAdvisor“ buvo viena iš pirmųjų internetinių svetainių, įgyvendinusių vartotojų kuriamo turinio (angl. user-generated content) principą. „TripAdvisor“ veikia 45 šalyse, 28 kalbomis, kas mėnesį aptarnauja 315 mln. unikalių vartotojų. TripAdvisor Media Group valdo 25 kelionių prekinius ženklus, įskaitant TripAdvisor, Airfarewatchdog, BookingBuddy, Citymaps, Cruise Critic, Family Vacation Critic, FlipKey, GateGuru, Holiday Lettings, Holiday Watchdog, Independent Traveler, Jetsetter, lafourchette, Niumba, OneTime, SeatGuru, SmarterTravel, Tingo, TravelPod, Tripbod, VacationHomeRentals, Viator, VirtualTourist. 2014 m. duomenimis, tarp internetinių kelionių svetainių „TripAdvisor“ buvo keliautojų labiausiai atpažįstama, naudojama ir ja pasitikima.
Rišato struktūra

Rišato struktūra (arab. حفرة الريشات = Hafrat` al-Rīšāt), dar vadinama „Sacharos akimi“ – geologinė struktūra Sacharos dykumos vakaruose, Adraro plynaukštės pietrytiniame pakraštyje, į rytus nuo Uadano gyvenvietės (Mauritanija). Tai smarkiai erodavęs, kiek elipsiškas, 40 km skersmens kupolas. Šį darinį sudaro vėlyvojo proterozojaus nuosėdinės uolienos bei ordoviko smiltainis (pakraščiuose). Dėl struktūroje esančio erozijai atsparesnio kvarcito, susidarė kuestos. Yra dolerito intruzijų.
Seniau Rišato struktūra laikyta meteorito krateriu, tačiau ši hipotezė paneigta. Ji negali būti ir vulkaninės prigimties, nes nerasta vulkaninių uolienų. Struktūra susidarė prieš 500–600 milijonų metų ir laikoma erozijos paveiktu geologiniu kupolu.
Rišato struktūra gerai matoma iš kosmoso.
FK LDK United-Ekolinas

Istorija

2008 m. debiutavo SFL lygoje.
Jonas Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas

Biografija

1678 m. įšventintas kunigu. 1680 m. apaštališkasis protonotaras ir Vilniaus katedros kapitulos narys. 1685 m. Vilniaus katedros prelatas. Nuo 1687 m. ėjo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės referendoriaus pareigas. Vėliau Vilniaus katedros kapitulos arkidiakonas. 1694 m. paskirtas tituliniu Salonitanos vyskupu ir Vilniaus vyskupu sufraganu. 1695 m. įšventintas Žemaičių vyskupu. Rezidavo Varniuose. Kėdainiuose įkurdino karmelitus. Jo vyskupystės laikotarpiu pastatytos Šateikių, Ylakių ir Eržvilko bažnyčios. Buvo Augusto II priešininkas. Švedams užėmus Žemaitiją rūpinosi, kad kareiviai nenaikintų bažnyčių ir neplėštų gyventojų.
Albertas Vaitiekus Žametas

Vaikystė ir mokslo metai

Albertas Vaitiekus Žametas gimė 1821 m. lapkričio 25 d. Vilniuje miestiečių šeimoje. Jo tėvas Danielius Žametas į Vilnių buvo atkeliavęs iš Prūsijos.
Albertas Žametas baigė Vilniaus gimnaziją, vėliau mokėsi Vilniaus bajorų institute. Baigęs šią mokslo įstaigą 1840 m. įstojo į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją. 1854 m. jam buvo suteiktas laisvojo dailininko statusas.

Tolesnės kelionės ir veikla

1847 m. gavęs Kauno maršalkos Benedikto Tiškevičiaus finansavimą, Albertas Žametas išvyko į užsienį, keliavo po Italiją, Angliją, Prancūziją, Vokietiją.
1847–1848 m. Žametas tobulinosi šv. Luko dailės akademijoje Romoje. 1854 m. šios akademijos buvo apdovanotas prizu už nutapytus peizažus.
1859 m. Albertui Vaitiekui Žametui suteiktas akademiko titulas už mažo Italijos miestelio Rocca di Papa apylinkių peizažus.

Gyvenimas Vilniuje

1864 m. Žametas grįžo iš kelionių į Vilnių. Įsidarbino dekoratoriumi Vilniaus miesto teatre. 1864–1876 metais dirbo Vilniaus senienų muziejuje.
Žametas nutapė freskas Vilniaus arkikatedrai bazilikai. Šios bažnyčios zakristijos kupolas išpuoštas Alberto Žameto tapybos kompozicijomis.

Kūryba

Žameto kūrybai būdingi akademizmo bruožai, romantinė nuotaika. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių biblioteka, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Varšuvos nacionalinis muziejus, muziejai Rusijoje (Ermitažas, Tretjakovo galerija).
Geležinkelio vėžės

Vėžė – atstumas (plotis) tarp geležinkelio bėgių galvučių darbinių briaunų, esantis žemiau nei bėgių galvutės riedėjimo plokštuma.

Standartinė vėžė

Šiuo metu pasaulyje eksploatuojama daugiau nei 120 skirtingų geležinkelio vėžės pločių. Kai 1814 m. Dž. Stivensonas sukonstravo pirmąjį garu varomą garvežį, jis riedėjo jau anksčiau sukurtais plieniniais bėgiais – geležinkeliu. Dž. Stivensonas pasiūlė geležinkeliams naudoti 4 pėdų ir 8 colių (arba 1422 mm) pločio bėgių vėžę. Tačiau pradėjus tiesti geležinkelius, nei Jungtinėje Karalystėje, nei kitose valstybėse vienodas vėžės standartas nebuvo nustatytas ir imta tiesti skirtingos vėžės geležinkelius. 1826 m. tiesiant Liverpulio – Mančesterio geležinkelį, Dž. Stivensonas panaudojo 4 pėdų ir 8,5 colių (arba 1435 mm) vėžės plotį. Šį vėžės plotį 1846 m. specialiu aktu Jungtinės Karalystės Parlamentas įvardijo geležinkelio vėžės standartu. Visos geležinkelio vėžės siauresnės nei standartinė laikomos siaurojo geležinkelio vėžėmis. Standartinė ir visos didesnio pločio vėžės laikomos plačiojo geležinkelio vėžėmis. Standartinės vėžės pločio geležinkeliai kartais dar vadinami europietiškąja arba Stivensono vėže.

Sudvejintos vėžės

Kai kuriose valstybėse, esant skirtingoms geležinkelio vėžėms, jos gali būti sudvejintos. Tokiais atvejais skirtingų vėžių traukiniai gali judėti ta pačia geležinkelio atkarpa. Sudvejinto geležinkelio atveju, kartais įrengiami trys bėgiai. Iš jų du bėgiai būna išoriniai, vienas vidinis – bendras visiems traukiniams. Kitais atvejais tiesiami keturi bėgiai – du išoriniai ir du vidiniai skirtingo pločio vėžėms. Sudvejintos vėžės geležinkelių tinklai įrengti Australijoje, Šveicarijoje, Brazilijoje, Ispanijoje, Tunise. Lietuvoje 2011 m. pradžioje sudvejinto geležinkelio atkarpa funkcionavo tik ruože tarp Mockavos ir Šeštokų. Planuojama, kad tiesiamo geležinkelio Rail Baltica ruože nuo Šeštokų iki Kauno bus įrengta sudvejinta vėžė dabartinėmis sankasomis, o ten, kur būtina, naujas standartinės vėžės geležinkelis bus tiesiamas šalia veikiančios rusiškosios vėžės.
Argolidės įlanka

Argolidės įlanka (gr. Αργολικός Κόλπος Argolikós Kólpos) – maža Egėjo jūros įlanka rytiniame Peloponeso pusiasalio (Graikija) krante.
Pagrindinė sala įlankoje yra Specė (Spetses).
Kartais Argolidės įlanka apjungiama su Sarono įlanka, tuomet jų junginys vadinamas Argo–Sarono įlanka, o joje esančios salos – Argo-Sarono salomis.
Įlankos pakrantėse yra Arkadijos ir Argolidės nomai.
Argolidės įlankoje, prie Argolidės pakrantės yra Plateia ir Psili salos. Įlankoje kursuoja keltai maršrutais Nafplijas–Specė, Idra–Specė, Tyras–Leonidis.
Gyvenimas yra gražus

Apdovanojimai

Filmas laimėjo net 3 Oskarus: už geriausią muziką, kaip geriausias užsienio kalbos filmas ir Roberto Benigni kaip geriausias aktorius. Taip pat laimėjo apdovanojimus Kanų kino festivalyje, Cezario apdovanojimą.

Siužetas

Pirmoji filmo dalis – romantinė komedija. Jaunas Italijos žydas Gvidas iš kaimo atvažiuoja gyventi į didelį miestą. Gvidas – charizmatiška, linksma, energinga asmenybė. Jis dirba pas dėdę restorane padavėju, taip pat svajoja apie nedidelį nuosavą knygyną,. Pagrindinė pirmos dalies tema – Gvido ir italės Doros meilė. Gvidas ją pavagia per pokylį tiesiai iš jos sužadėtinio panosės.
Antroji filmo dalis prasideda jau prabėgus keleriems metams. Gvidas su Dora turi sūnų Jošua. Tačiau Jošua gimtadienio dieną, jis, Gvidas ir dėdė Elizėjus išvežami į koncentracijos stovyklą. Dora, nenorėdama palikti šeimos taip pat įsiprašo į traukinį. Gvidas vaikui visą koncentracijos stovyklos siaubą perteikia kaip žaidimą. Neva jie turį surinkti 1000 taškų ir laimėsią tikrą tanką. Net ir varginamas sunkių darbų, Gvidas nepraranda nuotaikos ir jokiu būdu neparodo sūnui situacijos beviltiškumo. Vienas įsimintiniausių filmo epizodų – Gvido vertėjavimas. Filmo pabaigoje į stovyklą įsiveržia JAV kariai. Gvidas žūsta gelbėdamas Dorą nuo dujų kameros. O Jošua galiausiai išvysta tikrą tanką…

Kritika

Filmą neigiamai įvertino žydų atstovai. Jie teigia, kad filmas iškraipo Holokausto baisybes ir paverčia jas lengvabūdišku žaidimu.
Gulbinėnai

Architektūra

Išlikęs Karpių dvaro ansamblis, sudarytas iš septynių pastatų; dvaro rūmai – secesinio stiliaus.
Darvino sala

Darvino sala (isp. Isla Darwin) – maža, negyvenama salelė Galapagų salyno šiaurėje (Ekvadoras). Plotas – 1,1 km².
Sala yra užgesusio ugnikalnio liekana, jos aukštis 165 m. Greta stūkso arkos formos uola, vadinama Darvino arka.
Lankymasis saloje apribotas. Joje įsikūrusios jūrinių paukščių kolonijos, o aplinkiniuose vandenyse gausu įvairių žuvų, ryklių, delfinų, jūrinių vėžlių.
Kamenas

Istorija

Kamenas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1050 m. Jau 1265 m. turėjo miesto teises. Kamenas 1873–1983 m. buvo akmens anglių kasybos centras.
Darbininkų tiesa (Bruklinas)

Darbininkų tiesa – JAV lietuvių savaitraštis, ėjęs 1922 m. kovo 2 d. – lapkričio 9 d. Niujorke (Brukline).

Istorija

Leido Lietuvių komunistų sąjungoje susidariusi vadinamoji kairioji opozicija. Išėjo 36 numeriai.
Redagavo Juozas Baltrušaitis.
Vienos Noidorfas

Istorija

Pirmieji žmonių gyvenimo Noidorfo apylinkėse pėdsakai randami nuo 4000 m. pr. m. e. Vienos Noidorfas pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas XII a. viduryje (Nowendorf). 1270 m. dokumentas mini mokesčius važiavimui iš Zolenau į Noidorfą. Apie 1500 m. 'Feste Neudorf' įtvirtinimai buvo dukart sunaikinti įsiveržusių turkų. 1854 m., vystant pašto sistemą, oficialiu tapo Vienos Noidorfo (Wiener Neudorf) pavadinimas.
XIX a. viduryje prasidėjo Vienos Noidorfo industrializacija. Dėl šalia esančios molio žaliavos čia įsikūrė Wienerberger Noidorfo plytinė, Vienos Noidorfe taip pat ėmė veikti didelė Austria Brauerei alaus darykla. Iki 1900 m. su aplinkinėmis savivaldybėmis buvo sujungtas telefono tinklas, taip pat praplėsta kanalizacijos sistema.
Po 1938 m. anšliuso Vienos Noidorfas tapo 24-ta Vienos savivaldybe. Apie 1940 m. Vienos Noidorfe pradėta statyti Flugmotorenwerke Ostmark lėktuvų variklių gamykla, buvo naudojamas Mauthauzeno koncentracijos stovyklos skyriaus kalinių darbas. Vienos Noidorfą keletą kartų, pradedant 1944 m. liepos 26 d. bombardavo sąjungininkai. 1944 m. rugpjūčio 23 d. oro antskrydžio metu bombarduota Vienos pietuose esanti pramoninė zona, įskaitant Vienos Noidorfo lėktuvų variklių gamyklą, Fiozedorfo naftos perdirbimo gamyklą ir Markersdorfo oro uostą. 1945 m. balandžio 6 d. miestą užėmė sovietų kariuomenė.
1954 m. Miodlingas vėl tapo Žemutinės Austrijos dalimi.

Ekonomika

Vienos Noidorfe yra Žemutinės Austrijos pietinis pramonės centras ('Industriezentrum NÖ Süd'), įvairių pramonės įmonių konglomeratas Vienos pietuose.
Lietuvos ūkininkų sąjunga

Veikla

Remiasi Europos valstybių – Švedijos, Danijos, Norvegijos, Suomijos, Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, JAV, Kanados žemės ūkio organizacijų patirtimi ir parama. Kartu su Lietuvos žemės ūkio konsultavimo tarnyba kasmet organizuoja geriausių ūkininkų konkursus „Metų ūkis“, jų nugalėtojams rengia pažintines išvykas į Europos šalių ūkininkų ūkius. Lietuvoje ir kitose šalyse rengia ūkininkų mokymus, teorinius bei praktinius seminarus. Bendradarbiauja su Lietuvos Respublikos žemės ūkio rūmais.
Nuo 2004 m. Lietuvos ūkininkų sąjungos nariai yra juridiniai asmenys – 43 rajoniniai skyriai. 2004 m. Lietuvai įstojus į Europos Sąjungą Lietuvos ūkininkų sąjunga tapo Europos ūkininkų sąjungos asociacijos ir Generalinės ūkininkų kooperatyvų konferencijos nare.
Fareriška virtuvė

Fareriška virtuvė yra Farerų salų tautinio paveldo dalis. Daugiausiai joje naudojami produktai yra aviena ir žuvis. Tradiciniai Farerų patiekalai: skerpikjotas (džiovinta aviena), jūros gėrybės, banginio mėsa, garnatalgas (panašus į lietuvišką kepeninę), bulvės ir keletas šviežių daržovių. Valgių skonį lemia apdorojimo būdai: džiovinimas, sūdymas ir mėsos ir žuvies pūdymas (ræstkjøt ir ræstur fiskur).
Farerų virtuvėje dominuoja gyvūniniai produktai. Per pastaruosius kelis dešimtmečius fareriečių valgymo įpročiai tapo panašūs į kitų europiečių: išaugo daržovių valgymas, sumažėjo žuvies. Jaunimas vis dar mėgsta šviežią avieną, bet atsisako tradicinių dešrų.

Alus

Seniausia alaus darykla Fareruose yra Föroya Bjór, įkurta 1888 m. Ji eksportuoja alų į Islandiją ir Daniją. Ši alaus darykla buvo Klaksvike, bet nupirkus ir sujungus su Restorff's Bryggjarí buvo perkelta į Torshauną. Alaus darykla Okkara, įkurta 2010 m. yra Velbastadure. Stipriųjų gėrimų, tokių kaip šnapsas, gamyba buvo uždrausta Fareruose iki 2011 m., tad Farerų kompanija DISM gamino akvavitą, Eldvatn, Havið ir kitus stipriuosius gėrimus užsienyje. DISM, įkurtą 2008 m., išgarsino pirmasis gėrimas Lívsins Vatn.
Alko Aukuro akmuo

Akmuo

Akmuo statmeno, netaisyklingo ovalo formos, pilkšvai rusvos spalvos, smulkaus grūdėtumo, 1,2 m aukščio, 0,9–1,1 m storio. Viršūnė nuskelta, joje iškaltas 35 x 50 cm dydžio ir 5–10 cm gylio dubuo, kurios kraštai nusklembti
Teritorijos plotas – 1,1 m².
Į pietus – pietryčius nuo akmens prasideda Alko alkakalnis, 31 m į šiaurės vakarus yra Alko šaltinis, 25 m į šiaurės rytus išliko Šventojo ąžuolo kelmas.

Istorija

Tautosakos duomenimis akmuo stovėjo pagonių šventykloje po ąžuolu, o po Žemaitijos krikšto šventyklą panaikinus, buvo nuverstas nuo Alkos kalno ir stūksojo jo papėdėje. XIX–XX a. I pusėje Salantų apylinkės jaunimas per Jonines ant akmens kurdavo Joninių šventės ugnį.
Akmuo su šalia esančiu šaltiniu ir Šventuoju ąžuolu sudarė Alkos kalno senovės pagonių šventyklos apeiginį-sakralinį kompleksą
1993 m. įrašytas į istorijos ir kultūros paminklų laikiną apskaitą (L. a. 304/2), 2003 m. – įregistruotas kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše (M262), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
2010 m. akmuo buvo perkeltas į Alkos kalno pietrytinę dalį ir pastatytas viršūnėje greta stogastulpio. 2012 m. grąžintas į pirminę vietą.

Tyrimai

1993 ir 2011 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2011 m. – Julius Kanarskas.