google/wiki40b huggingface dataset:
Huanuko departamentas

Istorija

Huanuko departamentas yra žymus kaip Senovės Peru kultūros ištakų kraštas. Čia yra Laurikočos urvas, kuriame rasti seniausi visoje šalyje žmogaus palaikai (10 tūkst. m. pr. m. e.). Pagal šį urvą pavadinta Laurikočos kultūra. Netoli Huanuko miesto yra viena seniausių Amerikos gyvenviečių – Kotošas (2800 m. pr. m. e.), su žymiąja Sukryžiuotųjų rankų šventykla. Vėliau čia gyvavo įvairios kultūros, iš kurių paskutiniai buvo jarovilkai. Jų žemes užkariavo inkai, per Huanuką driekėsi svarbus kelias tarp Kusko ir Kachamarkos. 1539 m. krašto kolonizaciją pradėjo ispanai. Huanuko departamentas sudarytas 1869 m.

Geografija

Vakarinę departamento pusę užima Andų kalnai (Rauros, Huajhuašo Kordiljeros) su aukštomis smailėmis: Siula Grandė (6344 m), Jerupacha (6635 m), Chirišchanka (6094 m), Churau (5674 m), Kesiljus (5600 m), Ninašanka (5607 m), Karniseras (5960 m), Rondojus (5870 m), Sarapas (6127 m) ir kt. Toliau rytuose paviršius leidžiasi miškingais Jungaso šlaitais kol pasiekia džiunglėmis apaugusią Amazonės žemumą. Joje yra nedidelis Piko Siros masyvas.
Upės priklauso Amazonės baseinui. Departamente prasideda Maranjonas, teka Hualjaga, Pačitea, Viskara. Pats rytinis pakraštys siekia Ukajalio pakrantę. Nemaža ežerų (Laurikoča, Kesiljokoča, Mitukoča, Pičkakoča, Karhuakoča, Siula, Karpakoča).
Klimatas aukštikalnėse vėsus, sausas. Vidurinė temperatūra slėniuose siekia 19 °C. Einant į rytus oras tampa karštesnis ir drėgnesnis. Amazonijoje laikosi ~25 °C temperatūra.
Yra Žydrosios Kordiljeros, Tingo Marijos nacionaliniai parkai, El Siros bendruomenės draustinis, Huajhuašo Kordiljeros gamtos draustinis.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu. Kalnų slėniuose auginamos bulvės, kukurūzai, kviečiai, Jungase – kavamedžiai, arbatmedžiai, kokainmedžiai, citrusai, Amazonijoje – manijokai, bananai ir kiti vaisiai, kertama mediena. Gyvulininkystė. Yra sidabro, cinko, švino, vario telkinių. Tinta Marijoje veikia šiluminė elektrinė.
Svarbiausi turistiniai objektai: Kotošas, inkų miestas Huanuko Pampa, Huajhuašo Kordiljeros viršukalnės.

Gyventojai

Dauguma departamento gyventojų yra ispanakalbiai (daugiausia metisai ir baltieji). Apie trečdalį gyventojų sudaro indėnai: kalnuose gyvena kečujai, džiunglėse gyvena ašaninkai, kašibai, šipibai-konibai, janešai.
Grudekas (Palenkės Sokoluvo apskritis)

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1401 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Peruvinė anona

Paplitimas

Peruvinės anonos labiausiai paplitusios Pietų Amerikoje ir Šiaurės Amerikoje. Jos ištakomis kilmės šalimis Peru, Ekvadoras ir Čilė. Augalas vėliau paplito daugelyje Pietų Amerikos šalių, Centrinėje Amerikoje, Karibuose (Jamaika, Haitis, Puerto Rikas), bei Floridoje. Peruvinė anona taip pat pradėta auginti Europoje (Ispanija, Prancūzija, Italija), šiaurės ir rytų Afrikoje, bei Azijoje (Indija ir Singapūras).
Palestinos regionas

Geografija

Egzistuoja keletas skirtingų Palestinos apibrėžimų. Paprastai Palestina vadinamas sausumos ruožas tarp Viduržemio jūros vakaruose, Negevo dykumos pietuose ir Finikijos (dab. Libanas) šiaurėje. Su pastaraja simboline riba tampa Karmelio kalnas (netoli Haifos). Rytine jos riba yra laikoma Jordano upė, kuri skiria nuo Užjordanės. Šia prasme Palestina dar vadinama Priešjordane (Cisjordania).
Palestina yra derlingos ir palankios žemdirbystei sritys su Viduržemio jūros klimatu. Svarbiausia Palestinos upė – Jordanas, tekantis siauru ilgu lūžiu, ir jungiantis ežerus – Tiberiadą ir Negyvąją jūrą. Didžioji dalis Palestinos yra kalnuota. Čia išskiriami istoriniai regionai Galilėja, Samarija, Judėja, Filistija.
Platesne prasme į Palestinos sąvoką įtraukiama ir Užjordanė, ir tokiu būdu jos rytine riba tampa Arabijos dykuma. Užjordanėje yra kalnuoti regionai Bašanas, Gileadas, Amonas, Moabas ir Edomas.

Islamiškoji Palestina

Po Palestinos įjungimo į Kalifatą 634 m., Palestina tapo Sirijos provincijos (aš-Šam) dalimi, nors išlaikė savo atskirą administraciją kaip Palestinos džundas (arab. جند فلسطين = Jund Filastin). Tuo metu vietos populiacijos stipriai arabizuotos ir islamizuotos. Po Abasidų kalifato subyrėjimo, Palestina buvo įtraukta į Egipto istorijos sferą. Čia valdė svetimšalės dinastijos: Fatimidai, Ajubidai, Mameliukai. Nors, kaip ir Užjordanėje bei Šiaurės Sirijoje, vietos gyventojai kalbėjo ta pačia arabų tarme, formavosi atskira palestiniečių tapatybė.
Kadangi regionas buvo svarbus kelioms pasaulio religijoms, XI–XIII a. Palestina tapo intensyvių kovų vieta tarp vietos musulmonų ir Viduržemio jūra atplaukusių krikščionių, kurie čia rengė kryžiaus žygius, siekdami atkovoti Krikščionybei svarbias teritorijas. Jie įkūrė čia Jeruzalės karalystę.
Osmanų imperijoje (XV–XX a.) Palestina buvo administruojama kaip Jeruzalės vilaja. Jau XIX a. pabaigoje į regioną ėmė migruoti žydai, kurį rėmė Didžioji Britanija. Yrant Osmanų imperijai, po I pasaulinio karo (1919 m.) visa istorinė Sirija buvo atimta iš Turkijos. Palestina ir Užjordanė atiteko Britų imperijai, čia įkuriant Britų Palestinos mandatą. Tačiau Užjordanė greitai pradėta valdyti atskirai, kaip Užjordanės emyratas. Per visą laiką palestiniečiai sukilo 1920, 1929 ir 1936 m.
Britams valdant pradėti kurti planai regioną sugrąžinti etiniams žydams, taip atkuriant prieš tūkstančius metų čia egzistavusią istorinę Judėjos valstybę. Tačiau tam reikėjo dalį teritorijų atimti iš vietos palestiniečių. 1947 m. galiausiai ryžtasi visą regioną padalinti tarp žydų ir arabų valstybių. 1948 m. paskelbus Izraelio valstybę, iš karto prasidėjo žydų-arabų karas. Tais metais kaimyninės arabų valstybės Jordanija ir Egiptas nukariavo Vakarų krantą ir Gazos ruožą, bet 1967 m. Izraelis jas susigrąžino.
Šiuo metu regionas yra padalintas tarp Izraelio valstybės ir nepripažintos Palestinos valstybės.
Acharnaikos FC

Istorija

Klubas įkurtas 1953 m. Panthiras Menidiou pavadinimu. Ilgą laiką žaidė žemesniuose šalies divizionuose.
Pateko į 2017/2018 m. antros pakopos pirmenybes, tačiau 2017 m. lapkričio mėn. dėl uždelstų mokėjimų buvusiems žaidėjams buvo pašalinti iš pirmenybių. Klubui skirta 54 taškų nuobauda. Sezone užėmė paskutinę vietą. 40 žaidėjų gavo paleidžiamuosius raštus.
Popierinis maišelis

Popierinis maišelis (angl. paper bag) – maišelis, pagamintas iš popieriaus, dažniausiai – kraftpopierio, kartono. Naudojamas pirkiniams, dovanoms ar įvairiems kitiems daiktams dėti ir nešti. Maišeliai gali būti gaminami su šilkografine ar kitokia spauda.

Istorija

Pirmąją popierinių maišelių gamybos mašiną 1852 m. užpatentavo Francis Wolle (JAV). Jis su broliu įkūrė „Union Paper Bag Company“. 1871 m. išradėja Margaret E. Knight sukūrė įrenginį, gaminusį maišelius su plokščiu dugnu, buvusius pranašesniais už ankstesnius voko formos maišelius. 1912 m. Minesotos valstijoje pradėti gaminti maišeliai su rankenėlėmis, kurie greitai išpopuliarėjo ir tapo standartiniais pirkinių maišeliais, pažymėtais prekybininkų firminiais ženklais, spalvomis, logotipais.
XX a. aštuntajame dešimtmetyje rinkoje pasirodė plastikiniai maišeliai, kurie dėl mažesnių gamybos kaštų galiausiai išstūmė popierinius maišelius, tapo įprastais prekybos centrų pirkinių maišeliais. Pastaruoju metu ryškėja tendencija jų palaipsniui atsisakyti dėl daromos žalos gamtai ir vėl naudoti popierinius maišelius.

Gamyba

Popierinių maišelių gamyba vyksta keliais būdais – jie gaminami sulankstant popierių rankiniu arba mechanizuotu būdu. Gali būti naudojamas perdirbtas popierius. Pagal individualius užsakymus ant maišelių galima puošyba spausdinamais piešiniais, ornamentais, logotipais, naudojamas įvairiaspalvis ar lateksinis popierius. Maišeliui pritvirtinamos medžiaginės, virvelinės ar popierinės (suktos, plokščios) rankenėlės. Paprastai stačiakampis maišelio dugnas ir rankenėlės turi įklijuotus pastiprinimus, dėl kurių šie maišeliai tinkami sunkesniems, iki 10 kg svorio nešuliams.

Perdirbimas

Popieriniai maišeliai yra tinkami perdirbimui. Priklausomai nuo paskirties, kiti maišeliai gaminami iš impregnuoto popieriaus ar su nelaidžia drėgmei plastiko plėvele, todėl jų perdirbimas yra sudėtingesnis.
Jonas Reitelaitis

Biografija

Augo valstiečių šeimoje. 1899 m. baigė Sasnavos pradžios mokyklą ir iki 1906 m. dirbo siuvėju bei mokėsi pas Marijampolės vikarą Motiejų Gustaitį. Būdamas dvidešimt trejų metų eksternu išlaikė Marijampolės gimnazijos baigimo egzaminus, o 1907 m. įstojo į Seinų kunigų seminariją. Besimokydamas buvo seminarijos bibliotekininku ir godžiai skaitė įvairią literatūrą. Tuo neapsiribodamas ėmė bendradarbiauti lietuviškoje spaudoje: 1910 m. leidinyje „Lietuvių tauta“ paskelbė monografiją apie Gudelius, 1910 m. „Šaltinyje“ – straipsnius apie lietuvių literatūros pradininkus Kristijoną Donelaitį, Stanislovą Rapalionį, Saliamoną Slavočinskį, Mikalojų Daukšą ir Abraomą Kulvietį. 1912 m. „Vadove“ publikavo straipsnį apie Šventojo Rašto vertimo į lietuvių kalbą istoriją.
1913 m. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Naugardo miestelį Lenkijoje, tais pačiais metais perkeltas į Šventežerį. Vėliau kunigavo Seirijuose. 1925 m. gegužės 28 d. buvo gautas vyskupo leidimas steigti naują parapiją Krikštonyse, o 1927 m. sausio 15 d. jos klebonu paskirtas Jonas Reitelaitis. Iš Zaleskaučiznos dvaro buvo atmatuotas žemės sklypas ir pastatyta laikina medinė bažnytėlė, klebonija. Pagrindinę bažnyčią reikėjo pradėti nuo projekto ir klebonas kreipėsi į Kauno architektus Vytautą Landsbergį bei Vladimirą Dubeneckį. Užprašyta projektavimo kaina buvo per didelė mažai parapijai, todėl bažnyčios brėžinius paruošė pats J. Reitelaitis. 1927 m. gegužės 30 d. buvo pradėti mūro darbai, o 1934 m. rugsėjo 30 d. Krikštonių Kristaus Karaliaus bažnyčia buvo konsekruota. Kaimo jaunimas nupirko varpą, Petras Rusinas nutapė paveikslus, o Marija Subačienė dovanojo altoriui užtiesalą.
Kartu buvo įsteigtos parapijos kapinės, pastatyta mokykla ir keletas gyvenamųjų namų. Viską projektavo ir su parapijiečių pagalba statė kun. J. Reitelaitis. Klebonaudamas Krikštonyse net 40 metų jis pelnė gilią parapijiečių pagarbą. Dirbo ne tik sielovados darbą, bet ir mokė moteris austi, drabužius siūti; galėdavo ir ligonius gydyti, ir patarti kokį vaistą pirkti. Mokėjo lotynų, rusų, lenkų, vokiečių kalbas. Parašė ir paskelbė spaudoje keturių parapijų monografijas, dar apie šimtui parapijų surinko daug istorinės medžiagos.
Klebonas J. Reitelaitis – 1917-ųjų metų Vilniaus konferencijos dalyvis. Joje buvo išrinkta Lietuvos Taryba, paskelbusi šalies Nepriklausomybę. Nuo 1914 m., būdamas Lietuvių mokslo draugijos nariu, daug jėgų skyrė kraštotyrai, didelė jo darbų dalis liko rankraščiuose ir yra saugoma Lietuvos mokslų akademijos, Vilniaus universiteto ir Nacionalinė Martyno Mažvydo bibliotekos saugyklose. Tarybiniais laikais visa jo mokslinė medžiaga buvo įslaptinta.
Palaidotas Krikštonyse, šiame miestelyje veikia ir Jono Reitelaičio muziejus.
Zvi Yaakov Oppenheim

Biografija

Gimė 1854 m. Jokūbave. Nuo vaikystės buvo pasinėręs į Talmudo studijas, neturėjo tėvų. Giminaičiai išsiuntė mokytis į Tryškius, kur jis mokėsi pas rabiną Levą Špiro. Iš Tryškių išvyko mokytis į Telšius pas rabiną Rogatchover Gaon. Būdamas dar pakankamai jaunas buvo paskirtas Kelmės ješivos mokytoju. Po kelerių metų grįžo mokytojauti į Telšius, kur kartu su Meir Atlas ir Shlomo Zalman Abel 1875 m. įsteigė Telšių ješivą. 1883 m. Z. Openheimas paskirtas Kelmės rabinu, kuriuo išbuvo 43 metus iki pat savo mirties 1926 m. vasario 11 dieną. Jo įpėdiniu tapo sūnėnas Kalmanas Beinešovičius.
Juodkrantės lobis

Juodkrantės lobis – Neringos savivaldybės teritorijoje, Juodkrantės apylinkėse 1860–1881 m. surinktas vidurinio neolito ir bronzos amžiaus gintaro dirbinių lobis.

Atradimas

Lobis 1860–1881 m. surinktas Kuršių marių apie 2,5 km ilgio seklumoje, 2–4 m gylyje, 0,65 km į šiaurę nuo Juodkrantės. Lobis dar vadinamas R. Klebso kolekcija, nes buvo sudarytas jo iniciatyva, priklausė Gintaro įlankoje gintarą kasusiai „W. Stantien & M. Becker“ bendrovei. Rastas kartu su gintaro žaliava. Pirmuosius radinius įvertino geologas G. Berendtas ir archeologas O. Tišleris.

Lobis

Lobį sudarė įvairių formų, ilgi ir siauri, taisyklingi ir įstrižo pagrindo, beveik stačiakampiai, ovalūs kabučiai, apskritos ir ovalios, iki 4,5 cm ilgio laivelio pavidalo lygiu ir taškuotu paviršiumi sagos, vamzdeliniai, retušuotu ir gludintu paviršiumi tiesiais ir šiek tiek išpūstais šonais karoliai, jų grandys ir skridiniai (amuletai), plastinio meno kūriniai – gintarinės žmonių ir gyvulių figūrėlės, priskiriamos įvairioms archeologinėms kultūroms. Pastarosios ypač vertinamos.
Manoma, kad lobio dirbiniai galėjo būti atplauti per prataką, buvusią to meto Kuršių nerijoje, iš Sembos pusiasalio akmens amžiaus gyvenviečių arba čia galėjusi būti ilgalaikė aukojimo vieta. Akmens amžiuje aukos dažnai buvo skandinamos vandenyje.
Kai kurie lobio dirbiniai eksponuoti parodose Berlyne, Sankt Peterburge, Sent Luise, Londone, Čikagoje. 1901 m. didžioji lobio dalis pateko į Karaliaučiaus universiteto lobyną. 1944 m. dalis lobio buvo išvežta į Gotingeno universiteto Geologijos ir paleontologijos muziejų, kur saugoma iki šiol. Kita dalis liko Karaliaučiaus universiteto saugyklose ir, kaip manoma, pražuvo Antrojo pasaulinio karo pabaigoje.
200 lobio dirbinių R. Klebsas aprašė, o jų 155 piešinius (piešė H. Švarzas) pateikė knygoje „Akmens amžiaus gintaro papuošalai, iškasti prie Juodkrantės ir kitose Prūsijos vietose“ (Der Bernsteinschmuck der Steinzeit von der Baggerei bei Schwarzort und anderen Lokalitaten Preussens 1882 m.). Šių dirbinių analogai, kuriuos atkūrė Lietuvos menininkai, saugomi Virginijos ir Kazimiero Mizgirių gintaro galerijoje – muziejuje Nidoje.
Ukrainos futbolo varžybos 2005–2006 m.

Istorija

Penkioliktasis Ukrainos futbolo čempionatas buvo žaidžiamas nuo 2005 m. liepos 12 iki 2006 m. gegužės 10 d. 
Nugalėtojais tapo Donecko „Šachtar“. Tai buvo trečiasis  čempionų titulas.
Kijevo „Dinamo“ surinko tiek pat taškų, tačiau tenkinosi antra vieta.
Buvo sužaistos papildomos rungtynės. Jas laimėjo Donecko „Šachtar“.

Pusfinaliai (1/2 f.)

Pirmosios rungtynės įvyko 2006 m. kovo 22 d., o atsakomosios balandžio 12 d.
Beprotiška vagystė

Siužetas

Benas dirba naktiniame klube ir planuoja apiplėšti šalia esančią saugyklą. O tam, kad planas pavyktų, klube reikia sukelti labai daug triukšmo ir jo lygis neturi nukristi. Visa bėda tame, kad jo bendrai nėra tokie patikimi, kokių reikėtų vykdant šį sumanymą. Be to, palaikyti triukšmo lygį irgi sudėtinga, nes klubo savininkas nenori, kad iš jo atimtų licenciją verstis veikla dėl nuolatinių kaimynų skundų dėl triukšmo.
Jono Aisčio literatūrinė premija

Jono Aisčio literatūrinė premija įsteigta 2004 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos švenčiant poeto Jono Aisčio 100-ąsias gimimo metines. 
Premija teikiama kasmet birželio mėnesį už Jono Aisčio kūrybos tyrinėjimą ir sklaidą, už aistiškos dvasios puoselėjimą kūryboje. 
Vertinamos per pastaruosius dvejus metus išleistos poezijos, eseistikos, prozos, literatūros mokslo knygos.
Ifato sultonatas

Istorija

Prielaidos sultonatui atsirasti susiformavo klestint prekybiniams karavanų keliams, jungusiems berberų krantą (šiaurinė Somalio pakrantė) su Etiopijos plynaukšte. Svarbiausi pajūrio miestai buvo Zeila ir Berbera.
Tikriausiai nuo gana ankstyvų laikų regione įsitvirtino islamas, atėjęs per minėtuosius uostus iš kitapus Adenos įlankos buvusio jemeno. Ilgainiui vieta tapo naujosios religijos avanpostu prieš krikščioniškąją Etiopiją. XII a. pabaigoje dab. šiaurės Somalyje ir rytų bei pietų Etiopijoje buvo sukurti 8 musulmoniški sultonatai: Ševa, Arbabni, Davaras, Hadija, Šarka, Balė, Dara ir Ifatas. Pastarajame 1185 m. įsitvirtino vietinė Valašma dinastija.
Ankstyviausiais laikais prekybinius kelius kontroliavo Ševos sultonatas Avašo upės aukštupyje. Tačiau kadangi vienintelis Ifatas turėjo priėjimą prie jūros, jis turėjo ekonominį privalumą, be to, čia islamas tvirtinosi greičiausiai. 1278 m. Ifatas nukariavo Ševą ir tapo galingiausia musulmonų valstybe visame Afrikos rage.
Kadangi tuo metu krikščioniškoje Etiopijoje į valdžią atėjo nauja stipri Saliamonidų dinastija, ji išplėtė centrinę valdžią. 1332 m. jos imperatorius Amdė Sejonas sutriuškino Ifato armiją, paversdama sultonatą savo vasalu. Per visą XIV a. regione vyko musulmonų sukilimai. Etiopijai viešpataujant, Ifatą valdė jos statytiniai iš vietinės dinastijos. Vienas iš jų, Ali Sabiradinas, sukilo prieš krikščionių valdžią, tačiau jo sukilimas numalšintas. Toliau valdė jo brolis Ahmedas Ali, kuris noriai pripažino Etiopijos viešpatavimą regione.
1403 m. Etiopijos imperatorius Ješakas I nugalėjo ir nužudė paskutinįjį Ifato sultoną. Tai baigė sultonato egzistenciją. Tuo pačiu metu regione kilo naujas visuomenės sluoksnis, ir įvairūs valdžią turintys asmenys (pirkliai, kariai, dvasininkai) neretai siekdavo įsitvirtinti atskiruose regiono miestuose ar vietovėse. Svarbiausi tokie augantys miestai buvo Zeila, Berbera, Dekeras, Hararas, Hubatas. Tik po šimto metų Dekero mieste įsitvirtinusi dinastija (Adalio sultonatas) pilnai atkūrė musulmonų valdžią visame Ifato kontroliuojamame regione.
Nausodė (Anykščiai)

Istorija

XX a. viduryje buvo Nausodės apylinkė.
Paąžuoliai (Alanta)

Istorija

1598 m. buvo Alantos dvaro Armoniškių valsčiaus kaimas. Tuomet vadintas Paąžuoliais arba Klabiniais.
Drawn Together

Siužetas

Drawn Together skirtas suaugusiųjų auditorijai. Kai kuriuose epizoduose kalbama tokiomis temomis kaip Princesės Klaros (Princess Clara) vagina – į kalmarą panašus monstras (ši tema buvo paimta iš kelių hentai filmų). Serialo humoras yra kandus, (satyrinis), išjuokiantis nusistovėjusius stereotipus. Daugumoje epizodų pabrėžiamas veikėjų homoseksualumas ir/arba biseksualumas (ypač Hot Tub ir Gay Bash epizoduose). Netradicinis seksas yra įprasta herojų pokalbių tema, kai kurie personažai turi stipriai iškreiptų seksualinių potraukių. Taip pat dažnos temos – masturbacija, parafilija ir sadomazochistinis seksas. Drawn Together beveik kiekviename epizode įvyksta bent po vieną savižudybę, žmogžudystę ar masinės skerdynės. Nors serialo veikėjai miršta gan dažnai, bet pagrindinių herojų sąrašas niekada nekinta, nes sekančiame epizode jie vėl būna gyvi ir pasiruošę naujiems nuotykiams.
Drawn Together turinys yra gan kontroversiškas, dėl daug kam nepriimtinų dialogų bei vaizduojamo smurto arba dėl neįprastų temų, kurios laikomomis tabu – jos dažniausiai yra lengvai pašiepiamos. Panašios temos – abortas, prievartavimai, kraujomaiša, sutuoktinių smurtavimas, rasizmas, antisemitizmas bei terorizmas (net buvo humoristiškai šnekama apie Rugsėjo 11 d. teroristų išpuolius). Viena iš nuolatinių serialo temų yra fanatizmas ir žydų pašiepimas (nors yra žinoma, jog abu serialo kūrėjai taip pat žydų kilmės).
Drawn Together savo žiauriu humoru išsiskiria iš kitų animacinių televizijos serialų, todėl dažnai yra lyginamas su South Park (Pietų Parku), kuris taip pat dažnai kritikuojamas dėl jame vyraujančių rasistinių bei antisemitistinių temų. South Park gavo TV-MA ženklą, įspėjantį apie smurtą bei pavojingas temas, praėjus septyneriems metams po pasirodymo eteryje. Drawn Together šį ženklą gavo iškart pasirodęs.
Panašiai kaip Simpsons ir Family Guy, Drawn Together yra pilnas įvairių pop kultūros parodijų. Pagrindiniai veikėjai – taip pat komiksų ar animacinių serialų herojų parodijos. Drawn Together, iš pradžių reklamavęsis kaip pirmasis animacinis realybės šou, šios idėjos pirmajame sezone laikėsi, o antrajame sezone pabrėždavo kiek mažiau. Pirmajame sezone daugiausia buvo parodijuojamas realybės šou Big Brother, įvairūs filmai.
Kėdainių apskritis

Kėdainių apskritis buvo vidurio Lietuvoje, abipus Nevėžio. Centras – Kėdainiai.
Gajanos futbolo čempionatas

Gajanos futbolo čempionatas yra aukščiausia Gajanos futbolo lyga. Nuo 2001 m. lyga nėra vykdoma, vietoj jos yra žaidžiami keli regioniniai čempionatai: Bartica SL, Berbice FL, East Bank FUSSFL, East Coast Demerara, Banks DIH Milk Stout League, Georgetown FL, Upper Demerar SL.
Vaikutėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiros pailgos kalvos aukščiausioje dalyje. 3 m žemiau aikštelės, šlaite pastebima pylimo žymių. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 22x10 m dydžio. Šiaurės rytų šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 5 m pločio terasa, 2 m žemiau kurios yra antra 6 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 16-17 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, pietinis šlaitas nukastas žvyrduobės. Aikštelė ir rytinis šlaitas dirvonuoja, kiti šlaitai apaugę mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Nolėnų piliakalnis 6 kmManeičių piliakalnis 6,5 kmNuodėgulių piliakalnis 4,5 kmAknystėlių piliakalnis 17 kmNoliškio piliakalnis 4 kmNarkūnų piliakalnis 11 kmJaurelio piliakalnis 1,5 kmSpitrėnų piliakalnis 5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Aukštadvario dvaras (Panevėžys)

Istorija

Aukštadvario dvaras (Wysoki Dvor) šaltiniuose minimas nuo 1550 m. XVI a. pab. dvaras priklausė Ciachanovieckiams, XVII a. pr. Mickevičiams, XVII a. II p. Gaudrinkams ir Mickevičiams. XVIII a. pr. dvarą valdė Kristupas ir Elena Budrevičiai, XVIII a. 2 deš. – Povilas Marcinkevičius, 3 deš. – Adomas Kozakauskas, tuo laiku dalies dvaro valdytojais minimi ir Marcinkevičiai. XIX a. I pusėje Aukštadvario dvaras drauge su Anciškiu priklausė Švoinickiams, o 1862 m. jį paveldėjo Fiodora Musnickaja, 1923 m. dvaras priklausė Zofijai Musnickajai (Survilienei), kuri ir buvo paskutine savininke.
1903 m. Aukštadvario dvare gyveno 47 žmonės, 1923 m. čia buvo vienas ūkinis kiemas su 75 gyventojais. 1940 m. dvaro rūmai turėjo apvalų bokštą, sodo pusėje terasą. Dvaro sodybą tais metais sudarė 8 pastatai – du kumetynai, du tvartai, klojimas, „vazaunė“, svirnas ir rūmai.
Pokario metais dvaro sodyba priklausė Ramygalos kolūkiui. Tarybiniais metais pastatai naudoti ūkinėms reikmėms, neprižiūrimi sunyko.

Sodyba

Aukštadvario dvaro sodyba įsikūrusi Linkavos upelio kairiajame krante, 1 km nuo Anciškio. Dabar sodyboje likę XIX a. pab. – XX a. pr. istoristinių rūmų griuvėsiai, arklidė, kumetynas, ūkinis pastatas bei tarybiniais metais įrengti priestatai. Išlikusios parko liekanos (vyrauja klevai, liepos, ąžuolai), vakaruose – maumedžių alėjos liekana (7 maumedžiai ir 1 eglė).
Visi dvaro pastatai apleisti, avarinės būklės arba sugriuvę, teritorija paversta šiukšlynu (buitinių atliekų krūvos).
Paliukai

Istorija

Sovietmečiu kaimas priklausė „Pergalės“ kolūkiui.

Žymūs žmonės

Kaime gimė žymus lietuvių skulptorius Juozas Zikaras (1881–1944). 1981 m. jo gimtoji gryčia restauruota, įrengta ekspozicija (laiškai, senos nuotraukos, skulptūrinis tėvo portretas, žinomiausių skulptūrų nuotraukos).
Anatolijus Rezepovas

Anatalijus Rezepovas (g. 1947 m. balandžio 29 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, teisėjas.

Biografija

1967 m. su Vilniaus „Saliutu“ tapo Lietuvos čempionu.
Baigęs žaidėjo karjerą dirbo teisėju.