google/wiki40b huggingface dataset:
Marija Danutė Kažukauskienė

Biografija

1967 m. baigė finansų mokslus Vilniaus universitete, ekonomistė – finansininkė.
1999 m. KTU Panevėžio filialo vyr. buhalterės pavaduotoja, 2003 m. Panevėžio miesto savivaldybės kontrolierė, Savivaldybių kontrolierių asociacijos valdybos narė, 2009–2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės mero patarėja.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos narė, LCS Revizijos komisijos narė, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos, 2006 m. partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Panevėžio miesto skyriaus narė.
1997–2000 m., 2009–2011 m. ir nuo 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė. 
Panevėžio miesto politikių klubo „Veiklios moterys“ valdybos narė, Rotary klubo narė.
Sutuoktinis Albertas, vaikai Liutauras, Jurgita.
Polekėlės Švč. Mergelės Marijos Širdies bažnyčia

Istorija

Pastatytai bažnyčiai Jurgis Daujotas 1791 m. dovanojo 10 tūkst, auksinų ir 2 margus žemės. Paskirtas kunigas; koplyčia tapo Šiaulėnų parapijos filija. Bažnyčiai 1820 m. pakeisti sienojai. Giminei įamžinti statytojas bažnyčią pavadino savo dvaro – Daujotavos vardu. Po 1924 m. oficialiai įteisintas dabartinis pavadinimas.
1930 m. įsteigta parapija. Pirmojo Polekėlės klebono Oželio (čia klebonavusio 35 m.) iniciatyva bažnyčia suremontuota, apdengta skarda. 1939 m. kovo 2 d. sudegė, liko tik medinė varpinė. Pradėta statyti mūrinė bažnyčia iki karo neužbaigta. Ji pastatyta tik 1977 m.
Dabartinė bažnyčia pastatyta kunigo Jono Babono.
Kainozojus

Kainozojus arba Kainozojaus era (gr. καινός (kainos), „naujas“, ir ζωή (zoe), „gyvybė“) – Žemės vystymosi etapas nuo 65,5 mln. metų prieš m. e. iki dabar. Kainozojaus era prasidėjo nuo vadinamo KT išnykimo kreidos periodo pabaigoje. Šioje riboje išmirė didžioji dauguma dinozaurų.

Gyvybė

Kainozojus – žinduolių era. Žinduoliai šiuo metu labai išplito. Atsirado didelė įvairovė ne tik sausumos gyvūnų, bet ir vandeninių, taip pat skraidančių. Gausiai paplito gaubtasėkliai ir vabzdžiai. Smarkiai evoliucionavo paukščiai.
Černolesės kultūra

Arealas

Černolesės kultūra 1050 m. pr. m. e. – 725 m. pr. m. e. buvo paplitusi Ukrainos miškastepių zonoje, tarp Dniepro ir Dniestro. Černolesės kultūra kilo iš Belogrodovo kultūros ir išstūmė į šiaurę Bondarichos kultūrą. Marija Gimbutienė mano, kad tai viena indoeuropiečių kultūrų. Černolesės kultūrai pastebima trakų įtaka.

Kultūra

Černolesės kultūros žmonės kūrėsi upių krantų kyšuliuose – žinomos jų gyvenvietės ir piliakalniai slėptuvės. Piliakalnių aikštelės apskritos, 40–100 m skersmens, su rentininės konstrukcijos įtvirtinimais pylimuose. Žeminių ir antžeminių pastatų (kai kurie daugiau, kaip 60 m² dydžio) sienos apkaltos vertikaliai lentomis, stogas paremtas stulpais. Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Naudojo akmeninius kirvius, pjautuvus su titnaginiais ašmenėliais, kaulinius laužtukus, metalo dirbinius, Černolesės kultūros ankstyvuoju laikotarpiu – iš bronzos, vėlyvuoju – iš geležies gaminosi darbo įrankius (kirvius, pjautuvus, peilius), ginklus (durklus, strėlių antgalius), papuošalus (apyrankes, seges, smeigtukus). Černolesės kultūrai būdingi tulpės formos puodai, puošti voleliais, lietos bronzinės apyrankės su reljefiniu ornamentu, spiraliniai antsmilkiniai su kilpele.
Ankstyvajame laikotarpyje mirusiuosius laidojo sudegintus urnose, kapinynuose, vėlyvajame – nedegintus, suriestus, pilkapiuose su skurdžiomis įkapėmis – verpstukais, peiliais, smulkiais papuošalais.
Širvanšachai

Raida

Dinastija kilo iš arabų kilmės Kaukazo valdytojų, kurie perėmė senovinį, dar Sasanidų laikais egzistavusį vietinių valdytojų Širvanšachų titulą ir ilgainiui tapo nepriklausomi. Jau IX–X a. jie labai sparčiai persizavosi, jų dinastija turėjo artimus vedybinius ryšius su gretimo Derbento emyrato Hašimidais.
XI a. II pusėje Širvanšachai tapo Seldžiukų sultonato vasalais, tačiau XII a. atkūrė valstybingumą ir pasiekė labai stipraus klestėjimo. Jis baigėsi XIII a. sulig Mongolų užkariavimu, iš kurio praktiškai nelikę jokios informacijos apie Širvanšachus.
Tikrasis Širvanšachų atsikūrimas siejamas su nauja Derbendidų dinastija, atėjusia į valdžią XVI a. pabaigoje. Jie perkėlė sostinę iš Šemachės į Baku ir pradėjo didžiulių architektūrinių kompleksų statybą.
Dinastiją ir Širvano valstybingumą pabaigė Safavidai, 1538 m. užkariavę valstybę ir prijungę ją prie savo imperijos.
Vudstoko festivalis

Vudstoko festivalis (angl. Woodstock Festival) – roko muzikos festivalis, vykęs JAV, Betelo mieste 1969 m. rugpjūčio 15–18 d. Tai buvo vienas žymiausių roko festivalių, palikęs žymų pėdsaką muzikos istorijoje. Jis puikiai atspindėjo 7-ojo dešimtmečio – hipių epochos – kontrkultūros nuotaikas. Trisdešimt du to meto žymiausi muzikantai pasirodė renginyje per vieną lietingą savaitgalį.
Festivalis pavadintas Vudstoko festivaliu arba tiesiog Vudstoku, kadangi jis iš pradžių turėjo vykti Vudstoko mieste, tačiau miestas nedavė leidimo rengti tokio masto renginį manydamas, kad jį aplankys per milijoną žmonių. Tada festivalis buvo perkeltas į Volkilo (angl. Wallkill) miestą, tačiau vietiniai gyventojai irgi tam nepritarė, todėl jis vos nebuvo atšauktas. Tada koncertas buvo perkeltas į didelę fermą, maždaug 65 km į pietvakarius nuo Vudstoko miesto.
Į festivalį susirinko apie pusė milijono „gėlių vaikų“ ir, nors renginys buvo mokamas, didžioji dalis pateko nemokamai. Iš pradžių bilietas į festivalį kainavo apie 18 dolerių (šiandien dėl dėl pinigų nuvertėjimo atitiktų maždaug 100 dolerių) perkant iš anksto ir 24 doleriai perkant renginio metu. Tačiau organizatoriai nebuvo pasiruošę tokiam žmonių antplūdžiui, dėl ko norintieji patekti be bilietų sudraskė apsauginę tvorelę, juosusią renginio teritoriją, ir pradėjo eiti be bilietų.
Vudstoko festivalis pranoko optimistiškiausius lūkesčius. Nors dėl didžiulių liūčių viskas skendėjo purve, trūko tualetų ir net vandens nusiprausti, vis tiek buvo juntama nenusakoma harmonija tarp lankytojų. Visi buvo „užsikrėtę“ Vudstoko dvasia.
We Are the World

Istorija

Idėją rinkti pinigus iniciavo Haris Belafonte. Jo vadybininkas Kenas Kragenas buvo įkvėptas britų supergrupės „Band Aid“ ir jų 1984 m. sėkmės su labdaros daina „Do They Know It‘s Christmas“ ir pasiūlė, kad dainą atliktų muzikantų kolektyvas.
Atlikėjai susirinko „A&M Recording Studios“ Holivude, Kalifornijoje 1985 m. sausio 28 d. Kragenas parinko „Amerikos muzikos apdovanojimų“ (angl. American Music Awards) naktį tam, kad kiek įmanoma daugiau dainininkų būtų vienoje vietoje. Rašytiniuose kvietimuose jiems buvo patarta „palikti savo ego už durų“.
Iš viso įraše 45 dalyvavo dainininkai, taip pat ir Bobas Geldofas – jis Didžiojoje Britanijoje subūrė „Band Aid“. Vedantieji vokalai teko 21 atlikėjui: Lionel Richie, Stevie Wonder, Paul Simon, Kenny Rogers, James Ingram, Michael Jackson, Diana Ross, Tina Turner, Billy Joel, Willie Nelson, Dionne Warwick, Steve Perry, Bruce Springsteen, Al Jarreau, Huey Lewis, Cyndi Lauper, Bob Dylan, Kim Carnes ir Ray Charles.
Įrašų kompanija „Columbia Records“ apmokėjo singlo gamybos ir platinimo išlaidas. „We Are the World“ parduotuves pasiekė antradienį, 1985 m. kovo 5 d. . Visos 800 000 singlo kopijų buvo išparduotos iki savaitgalio pabaigos. „We Are the World“ debiutavo „Billboard Hot 100“ sąraše 21 numeriu. Balandžio 5 daugiau kaip 5 000 radijo stočių tuo pačiu metu grojo šią dainą. JAV „We Are the World“ tapo singlu numeris 1 ir šioje pozicijoje išsilaikė keturias savaites.
1986 m. daina laimėjo 4 „Grammy“ apdovanojimus: „Metų daina“, „Metų įrašas“, „Geriausias dueto ar grupės pasirodymas“, „Geriausias muzikinis klipas“.
JAV iš viso parduota 7,5 milijono kopijų. Singlas taip pat buvo išleistas ir kaip albumas „We are the World“, kurio iš viso parduota daugiau nei 3 milijonai kopijų. Papildomai albume buvo ir anksčiau neišleistos Tinos Turner, Prine'o, Springsteeen, Rogers, Chicago, Huey Lewis and the News, Stevio Perry ir The Pointer Sisters dainos. Taip pat ir dar viena labdaros tikslais parašyta daina „Tears Are Not Enough“. Ją atliko Kanados grupė „Nothern Lights“.
Įskaitant pajamas iš singlų, albumo, muzikinio klipo ir su singlu susijusių prekių pardavimo, „We Are the World“ iš viso kenčiantiems nuo bado Etiopijoje surinko 63 milijonus JAV dolerių.
Pchenjanas

Istorija

Pchenjanas yra vienas seniausių Korėjos miestų ir sostinių. Kai kurie tyrinėtojai tapatina jį su legendine Kočioson valstybės sostine Asadal, tačiau dauguma visgi linkę teigti, kad Pchenjanas – tai tuometinės Kočioson vakarinės dalies Pončioson sostinė Vangomsong (kor. 王儉城/왕검성 Wanggomsong), pagal legendas įkurta jau 2333 m. pr. m. e.
III a. pr. m. e. Vangomsong tapo viso Kočiosono sostine, ir šis laikotarpis susijęs su didžiausia valstybės ekspansija, kol 109 m. pr. m. e. Han Kinija jos neužkariavo. Tuomet Pchenjane buvo įkurtas kinų administracinis centras Lelang (kor. 樂浪 Nangnang).
Kinų valdžiai 313 m pabaigą padarė Kogurio valstybė, kuri užėmė Lelang, o 427 m. čia perkėlė sostinę iš Kuknesong, pradėdama užkariavimus pietuose.
Po to, kai 668 m. Kogurio pralaimėjo Sillai, ir Korėja buvo padalinta tarp Sillos ir Palhės, Pchenjanas atsidūrė ant abiejų valstybių ribos. Miestas buvo labai apleistas iki 918 m., kol naujai įsikūrusi Korio valstybė neatkariavo šių teritorijų. Tada Pchenjanas atgimė ir stipriai suklestėjo.
Nors nuo tada iki Šiaurės Korėjos susikūrimo jis niekada nebebuvo tikrąja Korėjos sostine, tačiau tai buvo svarbiausias miestas Korėjos Šiaurėje. Iki Čioson dinastijos įsikūrimo jis buvo vadinamas Vakarų sostine (kor. 西京/서경 Sogyong), o vėliau buvo Phyongan provincijos administracinis centras.
1945 m., Šiaurės Korėją okupavus Tarybų Sąjungai, Pchenjanas tapo laikinąja sostine. Jis buvo nusiaubtas Korėjos karo, o susikūrus Šiaurės Korėjai – atstatytas kaip jos sostinė.

Dabartinis Pchenjanas

Pchenjanas ne kartą buvo nuniokotas karų, buvo atstatytas daug kartų, dabar yra gerai suplanuotas miestas, kuriame yra gražių parkų ir sodų, plačios alėjos ir prospektai, dideli daugiabučiai namai. 1946 m. įkurtas Kim Ir Seno universitetas, yra Kim Hiongčiko universitetas, Kim Čeko politechnikos institutas, Pchenjano medicinos institutas, 1952 m. įkurta mokslų akademija. Taip pat yra centrinė biblioteka, Pchenjano teatras. Išlikę šiek tiek senovės miesto sienų, I a. pr. m. e. siekiantys kapai, budistų šventyklos, bronzinė legendinio žirgo statula, Korėjos centrinis istorijos muziejus, dailės menų muziejus. Miesto panoramose dominuoja milžiniško 2011 m. pabaigto statyti, bet niekada taip ir neatidaryto, Ryugyong viešbučio siluetas.

Transportas

Pchenjane taupant elektrą ir didinant darbo vietų skaičių, miesto valdžia nusprendė samdyti moteris, kurios galėtų dirbti vidury sankryžos ir reguliuotų transporto priemonių eismą. Šių Pchenjano eismo reguliuotojų darbas Šiaurės Korėjoje yra skiriamas prie teisėsaugos srities.

Mieste taip pat veikia vienas iš pigiausių pasaulyje (vienas bilietas kainuoja apie pusę euro cento) dviejų linijų metropolitenas, važinėja tramvajai, troleibusai. Autobusus Pchenjane pamatysite retai, nes šalyje trūksta degalų.
Rebecca Romijn

Šeima

Rebecca Romijn gimė Berklyje, Kalifornijoje. Jos motina, anglų kalbos mokytoja, išeivių iš Olandijos trečios kartos atstovė, tėvas – olandas ir Barneveldo.

Karjera

Jos modelio karjera tęsėsi nuo 1991 iki 2000 metų. Rebecca Romijn dvejus metus dirbo Paryžiuje kartu su Cindy Crawford, Claudia Shiffer ir Kate Moss, reklamavo „Victoria's Secret“ apatinį trikotažą, fotografavosi „Sports Illustrated“. 1998–2000 metais vedė MTV laidą „House of Style“.
Žurnalai „Maxim“, „FHM“, portalas AskMen.com 2000–2007 metais įtraukdavo ją į gražiausių pasaulio moterų sąrašus. Rebeccos Romijn ūgis – 180 cm.
Žymiausias Rebecca Romijn vaidmuo kine – Mistika trilogijoje „Iksmenai“ 2000, 2003 ir 2006 metais.
Pirmasis pagrindinis vaidmuo – Briano De Palmos „Lemtinga moteris“ 2002 metais. Dažniausiai ji atlieka vaidmenis nuotykių filmuose, taip pat įvairiuose televizijos serialuose.

Asmeninis gyvenimas

1998–2005 buvo ištekėjusi už aktoriaus Džono Stamoso. Tuo metu ji vadinosi Rebecca Romijn – Stamos, bet po skyrybų vėl pasirinko mergautinę pavardę.
2007 metais ištekėjo už aktoriaus Jerry O'Connell. Po metų jie susilaukė dvynių Dolly Rebecca Rose ir Charlie Tamara Tulip.
Metodistai

Metodistai Lietuvoje

Metodizmas Baltijos šalyse aptinkamas nuo 1900-ųjų pradžios. Metodizmas iš Šiaurės, iš Sankt Peterburgo, pasiekė Saremų salas ir pačią Estiją. Iš Pietų metodizmo banga keliavo iš Vokietijos – iš Metodistų bažnyčios, Evangelikų asociacijos bei Krikščionių brolijos bažnyčios. Antrojo Pasaulinio karo metu Evangelikų asociacija ir Brolijos bažnyčia Lietuvoje bei Latvijoje buvo susijusios su Vokietija ir priklausė Kionigsbergo apskričiai. Tuo tarpu metodistų bažnyčios buvo susijusios su Šiaurės šalimis.
Šiaurės vakarų Vokietijos konferencija 1905 m. paskyrė pirmąjį metodistų kunigą darbui Kaune, Lietuvoje. 1900 m. kunigas Heinrichas Ramkė (Heinrich Ramke) iš Kionigsbergo jau pamokslavo Kaune. Jo viešnagės metu paaiškėjo, kad grupė iš Kauno jau keletą metų palaikė ryšius su metodistų leidykla Bremene.
Lietuvoje pirmoji metodistų bendruomenė įsikūrė 1900 m. Šančiuose, Kaune. 1911 m. Kaune buvo pastatyta pirmoji metodistų bažnyčia Lietuvoje. Tai buvo pirmasis pastatas, kurį Baltijos šalyse pastatė metodistai. Vėliau bendruomenės įsikūrė Pilviškiuose (1921 m.), Tauragėje (1923 m.), Biržuose (1923 m.), Šiauliuose (1929 m.) Būtingėje (1921 m.), kuri vėliau susijungė su Šiaulių bendruomene, Marijampolėje (1937 m.), Klaipėdoje.
Vilniuje nuo 1927 m. veikė metodistų kunigų seminarija. Iki 1941 m. metodistų bažnyčia leido periodinį leidinį „Krikščionystės sargas“, literatūrą apie tikėjimą, buvo įsteigę blaivybės draugiją, veikusią visos šalies mastu, užsiėmė kultūrine (kai kuriuose parapijose veikė pučiamųjų orkestrai, veikė jaunimo doros ugdymo organizacija) bei kt. veikla.
Laikotarpis po Antrojo pasaulinio karo, Lietuvą okupavus Tarybų Sąjungai, Metodistų bažnyčiai buvo lemtingas. Metodistų bažnyčių kunigai ir bendruomenių nariai buvo persekiojami, konfiskuojami bažnyčių pastatai. 1941 m. dėl repatriacijos į Vokietiją Lietuvą paliko daugelis kunigų bei vokiečių kilmės parapijiečių, o 1944 m. įsigaliojus sovietų valdžiai, užsidarė ir likusios metodistų bendruomenės. Tik Estijoje pavyko išlaikyti bažnytinį darbą iki pat 1991 m., kuomet Baltijos šalys vėl atgavo savo nepriklausomybę.
Metodistų bažnyčia Lietuvoje savo veiklą atnaujino 1995 m. Pirmoji 1995 m. rugpjūčio 25 d. buvo įregistruota Kauno (Šančių) jungtinė metodistų bažnyčia. 1997 m. sausio 8 d. įregistruota Lietuvos jungtinė metodistų bažnyčia. Dabar Lietuvoje veikia 8 Lietuvos Respublikos Teisingumo ministerijoje įregistruotos bažnyčios Biržuose, dvi Kaune, Kybartuose, Pilviškiuose, Šiauliuose, Tauragėje, Vilniuje, bei kuriasi naujos bendruomenės Kazlų Rūdoje, Panevėžyje, Ukmergėje.
Jungtinės metodistų bendruomenės Lietuvoje vykdo ne tik religinę, bet ir humanitarinę, socialinę, ekumeninę bei leidybinę veiklą.
Taivano vyrų futbolo rinktinė

Istorija

Kinijos futbolo asociacija įkurta 1924 metais, 1932 metais ji tapo FIFA nare. 1949 metais pasibaigus Kinijos pilietiniam karui, asociacija persikėlė į Taivaną. 1954 metais Taivano futbolo asociacija vėl įstojo į FIFA, vėliau dėl Kinijos Liaudies Respublikos prieštaravimų buvo pervadinta į Kinijos Respublikos futbolo asociaciją, dar vėliau – į Kinų Taipėjaus futbolo asociaciją.
Liepos 7

Vardadieniai

Almantė , Aistė , Elita , Sangaudas , Vilgailė
Čirčeo kultūra

Čirčeo kultūra (it. Cultura Circeo) – vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra, Pavadinta pagal Monte Čirčeo kyšulį-kalvyną apie 95 km į pietus nuo Romos.

Arealas

Čirčeo kultūra 30 000-24 000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Vidurio Italijos pietinėje dalyje. Ją 1939 m. išskyrė Albertas Karlas Blankas. Čirčeo nacionalinis parkas pretenduoja tapti UNESCO Pasaulio paveldo objektu.

Kultūra

Čirčeo kultūros žmonės neandertaliečiai gyveno urvinėse (Foselonė) ir atvirose (Ponto lyguma) gyvenvietėse. Vertėsi medžiokle, rinko maistą. Naudojo skeltes su statmenu retušu nubukinta nugarėle, įvairių tipų gremžtukus, rėžtukus, masyvius grąžtus. Iš kaulo ir rago gamino adatinius antgalius, paplokščius smaigus, ylas ir kita. Gyvenvietėse dar aptinkama titnaginių įrankių, turinčių Orinjako kultūros požymių. Jie dažniausiai gaminti iš plačių skelčių ir nuoskalų, nuskeltų nuo vienagalių ir dvigalių skaldytinių. Čirčeo kultūrą pakeitė Gravetės kultūra.
Chustas

Istorija

Pirmą kartą paminėtas 1329 m. kaip Huszth. Gynybinė pilis buvo pastatyta 1090 m. Vladislovo I, siekiant apsiginti nuo kumanų. Mongolų įsiveržimo metu buvo sunaikinta. 1318 m. atstatyta. 1329 m. miestas gavo privilegijas.
1910 m. Husztas turėjo 10 292 gyventojus. Iki Trianono sutarties priklausė Vengrijai. 1944 m. spalio 24 d. sovietų kariai užėmė miestą, kurį vėliau prijungė prie Tarybų Sąjungos. Sovietų vyriausybė ištrėmė vokiečius ir vengrus iš miesto. Po TSRS griūties tapo Ukrainos dalimi.
Vegalta Sendai

Istorija

Klubo ištakos siekia 1988 m.
Priedzūkis

Priedzūkis – etninis–kalbinis kraštas pietų Lietuvoje, apimantis Prienų rajono pietrytinę ir Alytaus rajono šiaurinę dalis: plotą tarp Balbieriškio, Jiezno, Užuguosčio, Alytaus, Ūdrijos ir Butrimonių. Čia gyvenantys pietų aukštaičiai kalba patarme, turinčią daug dzūkų tarmei būdingų bruožų. Būtojo kartinio vns. I asm. nevartoja afrikatų č ir dž („matiau“, „rodiau“ vietoje „mačiau“ ar „rodžiau“), tariamosios nuosakos vns. I ir II asm. lytys kaip dzūkų („būtau“, „sakytai“ vietoje „būčiau“, „sakytum“), vietoje šaknyje esančių nosinių ę ir ą taria į ir ų („kįstie“, „kųsnis“ vietoje „kęsti“, „kąsti“). Punios, Jiezno, dalinai Butrimonių apylinkių gyventojai labai atvirai taria dvibalsį uo („dvana“ vietoj „duona“).
France Gall

Frans Gal (g. 1947 m. spalio 9 d. Paryžiuje – m. 2018 m. sausio 7 d.; tikrasis vardas Isabelle Gall) – prancūzų dainininkė.
1965 metais ji atstovavo Liuksemburgui Eurovizijos dainų konkurse su Serge Gainsbourg sukurta daina „Poupée de cire, poupée de son“ ir užėmė pirmąją vietą.
Elastinės skaidulos

Elastinės skaidulos – skaidulos, suteikiančios audiniams tamprumo. Daugiausia šių skaidulų yra jungiamajame audinyje organuose, kurie funkcionuoja keisdami savo tūrį – elastinio ir raumeninio tipo arterijose, plaučiuose, raiščiuose, ausų kaušeliuose, balso stygose, antgerklyje ir tikrojoje odoje.
Elastinės skaidulos yra plonos, ilgos, šakotos ir homogeniškos, jų skersmuo 0,2 – 5 µm, bet gali siekti 10 – 12 µm. Skaidulos gali šakotis ir sudaryti įvairaus tankio tinklus, o stambių kraujagyslių sienose – languotąsias membranas. Elastinės skaidulos yra tamprios, gali grįžti į pradinę padėtį, atsparios virškinimo sulčių, šarmų ir rūgščių poveikiui.
Yra dvi elastinių skaidulų dalys – amorfinė ir siūlinė. Centrinę skaidulos dalį užima amorfinis komponentas – baltymas elastinas.
LNK Infomedis

Kritika

Kai kurie gamtos saugotojai mano, kad ši skulptūra teršia aplinką, nes senuose elektronikos gaminiuose yra ypatingai daug sunkiųjų metalų ir kitų toksiškų junginių, kurie gali patekti į aplinką.
Balingrado tiltas

Konstrukcija

Statinį projektavo UAB „Kelprojektas“. Tiltas metalinis, 3 tarpatramių. Atramos pastatytos iš surenkamų gelžbetoninių elementų, įrengtos ant polinių pamatų. Tilto perdangą sudaro dvi skersiniais ryšiais sujungtos metalinės sijos. Tilto ilgis – 136,6 m, plotis (važiuojamoji dalis ir šalitilčiai) – 9,33 m.
Centrinis Sulavesis

Istorija

Lore Lindu nacionaliniame parke yra per 400 granitinių megalitų, kurių 30 savo forma panašūs į žmones. Didžiausi akmenys siekia 4,5 m aukštį. Struktūrų tikslas nežinomas. Kiti megalitai yra lėkščių (Tutu’na) ir puodų (Kalamba) formos. Jie sukurti 3000 m. pr. m. e. – 1300 m.
Krupa prie Vrbaso

Gyventojai

1257 gyventojai, pagal 2013 m. surašymą.  Didžioji dalis gyventojų yra serbai.
Valdemaras Novickis

Valdemaras Novickis (g. 1956 m. vasario 22 d. Kalesninkuose, Šalčininkų rajonas) – Lietuvos rankininkas, olimpinis čempionas, rankinio treneris.
Buvo Kauno „Granito“ komandos rankininkas, daugkartinis Lietuvos čempionas ir prizininkas, 1993–2000 m. Lietuvos vyrų rankinio rinktinės vyriausiasis treneris. Nuo 1993 m. Kauno „Granito“ vyriausiasis treneris.
Įvorė (papuošalas)

Istorija

Senovės Egipto Naujojoje karalystėje tiek vyrai, tiek moterys puošėsi įvairiais papuošalais, tarp jų ir ausų įvorėmis bei didelio skersmens lankiškais auskarais.
Ausų spenelių įvorės buvo naudojamos Amerikos indėnų kultūrose, pvz., tokiose Mezoamerikos kultūrose kaip majų ir actekų civilizacijos. Dalis jų naudotų įvorių buvo tokios storos, kad ausų spenelius reikėdavo kaip reikiant ištempti. Mezoamerikoje įvores vartojo nuo ikiklasikinio Mezoamerikos periodo (2000–100 m. pr. m. e.).
Inkų imperijos vyrai ausyse nešiojo auksines ar sidabrines įvores, kurios buvo kilmingumo ženklas. Įvorėms įverti padarytos skylės speneliuose būdavo iki 5 cm skersmens. Dėl to ispanai vėliau inkus ėmė vadinti isp. orejones 'didausiai'.
Dramblio kaulo įvores naudojo Kinijos tauta hmongai.
Sidabrinėmis įvorėmis, vadinamomis rombin, puošiasi hrusų genties moterys.
Priekulės evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Koplyčia apkrikštytiems vietos gyventojams, kaip manoma, čia įrengta dar Ordino laikais, t. y. iki 1525 m. Priklausė ji Klaipėdos Šv. Mikalojaus baž­nyčiai. Išlikęs oficialus dokumentas nurodo, kad koplyčioje dirbęs kunigas Kas­paras Radunius mirė 1587 m. nėra žinoma, kelintas iš eilės dvasininkas jis čia buvo. Manytina, jog savarankiškos parapijos statusas Priekulės ben­druomenei suteiktas 1587, o gal ir dar vėliau – 1628 ar net 1635 m.
1587–1590 m. čia kunigavo Andreas Paškaitis (arba Paskeitis, Poš­kaitis), po jo, 1590–1613, Friedrichas Masalskis. Pastarasis buvęs vienu didžiausiu to laiko lietuvių kalbos žinovų, jis vertino bei taisė Jono Bretkūno Biblijos į lietuvių kalbą vertimo rankraštį.
1613–1642 m. Priekulės koplyčioje kunigavo Klaipėdos lietuvininkų parapijos diakonas Johanas Aldas. Apsigyventi Priekulėje jis nesku­bėjo, vis dėlto apie 1620 m. persikėlė, buvo įpareigotas rūpintis dar Ventės bendruomenės dvasiniais reikalais. Bažnyčią statyti vis delsta, atidėliota. 1688 m., kunigaujant Wilhelmui Martiniui, pradėta statyti naujuosius maldos namus Priekulėje. Lėšas sukaupti padėjo aukščiausia Prūsijos bažnytinė valdžia – jas rinkti leista visose hercogystės bendruomenėse.
Prasidėjus Septynerių metų karui, Priekulę užėmė kazokų būrys, nusiaubęs bažnyčią, nužudęs ką tik pamaldas laikyti baigusį kunigą J. Wesselį. Po J. Wesselio kunigavo Augustas Wannowius (1757–1758 m.), Mar­tinas Schimmelpfennigis (1758–1778), Heinrichas Trentovius (1779–1810), Ferdinandas Zippelis (1811-1815), Augustas Zippelis (1815–1874]]) m. 1855 m. A. Zippelio adjunktu buvo paskirtas Johannas Friedrichas Franzas Schröderis, spaustuvės įsteigėjas – tai įgalino Priekulę XIX a. antroje pusėje tapti reikšmingu ne tik Klaipėdos krašto, bet ir visos Mažosios Lietuvos kultūros centru.
1875–1897 m. kunigavo Gustavas Rudaitis, gavęs leidimą rekons­truoti per laiką kiek sumenkusius Priekulės maldos namus.
Iki Pirmojo pasaulinio karo kunigavo Louis Thielas (1898–1904 m.) ir Endrikis Endrulaitis (1904–1919 m.). Tarpukario bei Antrojo pasaulinio karo metais Priekulėje kunigavo Ernstas Ribaitis (1920–1927 m.), Martynas Keršys (1928–1930 m.), Martynas Vanagas (1930–1944 m.).
Išlikę parapijiečiai bendruomenę užregistravo 1948 m. rugsėjo 15 d. Laikinuosius maldos namus įsirengė parapijos salėje (kareiviai čia buvo spėję įkeldinti savo remonto dirbtuves). Per keletą metų net kiek prasi­gyventa: 1951 m. sustatytas inventorizacijos aktas liudija, jog čia buvo al­torius su aprėdu, sakykla, 4 liktoriai, Kristaus paveikslas, vargonėliai, 39 suolai, 1 kėdė, 1 stalas, dvi krosnys. Pamaldas laikė sakytojas Bertaitis (ar Bartaitis) iš Jokšų kaimo. Kai jį ištrėmė į Sibirą, jo vieton stojo M. Mickus, M. Kybelka, J. Sprogys. Nuo 1954 m. pamaldas Priekulėje laikė kun. J. Armonaitis, nuo 1990 m. – kun. Darius Petkūnas.