google/wiki40b huggingface dataset:
Eudoksas

Eudoksas Knidietis (sen. gr. Εὔδοξος ὁ Κνίδιος; apie 408 Knide – apie 355 m. pr. m. e.) – senovės graikų matematikas, vienas žymiausių senovės astronomų, matematikų ir astronomų mokyklos įkūrėjas. Jo tėvas buvo Aischinas.
Keliavo į Tarentumą (dabartinė Italija), kur mokėsi pas Archytą, buvusį Pitagoro pasekėją. Archytas domėjosi kubo padvigubinimo uždaviniu, tad gali būti, kad tai paskatino ir Eudoksą susidomėti šiuo uždaviniu. Eudoksas lankėsi ir Sicilijoje, kur pas Filistoną studijavo mediciną. Vėliau, kartu su gydytoju Theomedonu, aplankė Atėnus. Juose praleido du mėnesius ir galėjo klausytis Platono ir kitų Akademijos mokytojų paskaitų. Vėliau metus praleido Egipte, kur studijavo astronomiją pas Heliopolio žynius. Iš čia keliavo į Cyzicus, Mažosios Azijos šiaurės vakaruose pietiniame Marmuro jūros krante, kur įsteigė mokyklą, tapusią labai populiaria.
Eudoksas sukūrė bendrąją proporcijų teoriją, geometriškai pagrindė Platono pasaulio sandaros modelį. Planetų judėjimą pateikė kaip 27 koncentrinių sferų, tolygiai besisukančių aplink Žemę, kombinaciją. Teigė, kad prie šių sferų pritvirtintos visos žvaigždės bei atskiros planetos. Pasaulio centre esanti nejudanti Žemė, aplink kurią skirtingais greičiais sukasi sferos. Siekdamas paaiškinti sudėtingą Mėnulio judėjimą, pasiūlė trijų sferų egzistavimo idėją. Žemė, anot Eudokso, rutulio pavidalo kūnas. Kampą tarp ekliptikos ir dangaus pusiaujo laikė lygiu 24°.
Eudoksas pirmasis pasiūlė kas ketveri metai įvesti keliamuosius metus.
Archimedas jam priskiria būdą geometrinių figūrų tūriui skaičiuoti, XVII a. pavadintą išsėmimo metodu.
Eudoksas parašė veikalą apie geografiją „Turas po žemę“, tačiau nei šis, nei kiti jo veikalai iki mūsų dienų nėra išlikę. Veikalą „Turas po žemę“ sudarė 7 knygos, kuriose aprašomos žemėje gyvenančios tautos, jų politinės sistemos ir istorija,
Vanda Marčinskaitė

Biografija

1956 m. baigė LSSR konservatoriją. 1956–1958 m. Kapsuko, 1958–1963 m. Kauno dramos teatro, Lietuvių folkloro teatro aktorė. 1963–1965 m. dirbo Liaudies meno rūmuose Vilniuje. 1965–2002 m. vaidino Jaunimo teatre Vilniuje.
Larakas

Larakas (pers. لارک) - Irano sala Persijos įlankoje. Salos plotas yra 49 km².
Larake iki 1987 m. buvo vienas iš terminalų, pro kur Iranas eksportuodavo naftą. 1986 m. lapkritį ir gruodį, Irano-Irako karo metu, terminalą subombardavo Irako aviacija.
Saloje dabar yra Irano Islamo revoliucijos gvardijos jūrų pajėgų bazė su Kinijos gamybos priešlaivinėmis raketomis HY-2 Haiying, kurios buvo atgabentos 1987 m.
XVI a. Larako, Kešmo ir Ormuzo salas buvo užėmė portugalai ir pasistatę tvirtoves.
Edžo sala

Edžo sala (norv. Edgeøya, angl. Edge Island) – sala Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne, Barenco jūroje, į rytus nuo Špicbergeno, atskirta Storfjordo. Plotas – 5073 km². Kranto linija vingiuota, jos ilgis 502 km. Paviršius kalvotas, sudarytas iš mezozojaus uolienų, iškyla iki 590 m aukščio. Apie 2102 km² Edžo salos paviršiaus dengia ledynai, kitur – tundra, arktinė dykuma. Gyvena baltieji lokiai, šiauriniai elniai.
Laikoma, kad salą 1622 m. atrado anglų jūrininkas Thomas Edge (pagal jį sala ir pavadinta), tačiau galimai dar 1614 m. Edžo salą pasiekė olandas Joris Carolus. Saloje apsistodavo anglų banginių medžiotojai.
Vircava

Istorija

Vircava šaltiniuose minima nuo 1566 m. Tarybiniais metais buvo Vircavos tarybinio centrinė gyvenvietė.
Vartai

Etimologija

liet. vartai kilęs iš (už)verti, varstyti 'uždaryti sukant (ant ašies, vyrių)'. Tokios pačios kilmės ir latv. vārti, prūs. warto, rus. ворота (vorota) 'vartai', irgi siejami su panašias sąvokas žymininčiais veiksmažodžiais.
Dainių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Totoriškio piliakalnis 10 kmBartkūnų piliakalnis 11 kmKiauklių piliakalnis 17 kmMaskoliškių piliakalnis 12 km
Raudonkos piliakalnis 11 kmLaužiškio piliakalnis 17 kmJanionių piliakalnis 12 kmKernavės piliakalniai 17 kmSadūniškių piliakalnis 13 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Valgomoji salakpalmė

Augalo morfologija

Valgomoji salakpalmė – nedidelė (iki 6 m aukščio), greit auganti tropinių kraštų palmė, su keliais stiebais, padengtais spygliais, ir plunksniškais lapais. Vaisiai auga prie kamieno pagrindo, virš žemės.
Vaisiai tamsiai raudonai-rudos spalvos, žvynuoti, šiurkštūs, nežymiai dygliuoti, primena gyvatės odą (kai kuriose kraštuose vaisiai vadinami angl. Snake Fruit. Vaisiaus viduje yra kauliukas. Vaisiaus forma primena nedidelį ištemptą svogūną. Prinoksta per devynis mėnesius. Minkštimas kreminės-geltonos spalvos, saldus, aromatingas ir turi specifinį skonį.

Vardai

Valgomoji salakpalmė dar vadinama: angl. Edible Salacca, Edible-Fruited Salak Palm, Salak, Salak Palm, Snake Fruit, Snake Palm, Snake-Skinned Fruit, vok. Salak, Salakpalme, Schlagenfrucht, Zalak, isp. Salaca, portug. Fruta Cobra (Brazil), taj. Ragahm, Rakam (Ragum, Rakum), Sala, jap. Ragahm, Rakam (Ragum, Rakum), Sala, rus. Змеиный фрукт ir kt.

Panaudojimas

Valgomosios salakpalmės vaisių minkštimas yra naudojami maistui ir vartojamas žalias, virtas, mirkytas cukruje ir marinuotas. Minkštimas turi daug tanino.
Reicho Darbo Teismas

Reicho Darbo Teismas (vok. Reichsarbeitsgericht; RAG) - 1926-1945 m. Vokietijos imperijos teismas, paskutinės instancijos teismas darbo bylose. Steigimo pagrindas - Veimaro Konstitucija (157 str. 2 d. numatė vieningos darbo teisės taikymo įstaigą, dėl ko politiniu lygmeniu buvo ilgai ginčijamasi). Sostinė - Leipcigas. Pasekėjas - Federacijos Darbo Teismas (Bundesarbeitsgericht).
Ekspresionizmas

Ekspresionizmas (pranc. expressionisme, iš expression 'išreiškimas, išraiškingumas, išraiška') – XX a. pirmųjų 3 dešimtmečių avangardistinė Vakarų Europos dailės, literatūros, muzikos, architektūros ir teatro meno srovė, kuriai būdinga atviras, pabrėžtas autoriaus pasaulėjautos, emocijų, vizijų reiškimas, anarchistinės, pacifistinės ir antimiesčioniškos idėjos, apibendrinti, hiperbolizuoti, dažnai groteskiški vaizdai. Daugiausiai reiškėsi Vokietijoje.

Ekspresionizmas dailėje

Vokiečių ekspresionizmas daug kuo artimas prancūzų fovizmui: bendros ištakos (Art nouveau manierizmas); V. van Gogo ir P. Gogeno kūrybos įtaka. Didelę įtaką padarė tapytojai Edvardas Munkas ir Džeimsas Ensoras, kurie abu apie 1885−1900 m. išvystė individualų dailės stilių. Didžioji ekspresionistų banga prasidėjo apie 1905 m. Dresdene susiformavus grupei „Tiltas“. Jai priklausę dailininkai (Ernstas Liudvigas Kirchneris, Erikas Hekelis, Karlas Šmitas-Rotlufas ir kiti) siekė išvaduoti Vokietijos meną nuo akademinio natūralizmo ir impresionizmo, pripildyti dvasingumo ir emocingumo. To siekdami ekspresionistai ieškojo įkvėpimo šaltinių primityviame Afrikos tautų, vokiečių viduramžių mene. Ekspresionistai naudojo plačius, greitus potėpius, ryškias, kontrastuojančias spalvas, iškraipytas linijas. Paveikslų temos dažnai įtraukdavo nerimo, smurto, nusiminimo potemes.
Miunchene susiformavo dailininkų grupė „Mėlynasis raitelis“ (Vasilijus Kandinskis, Francas Markas, Augustas Makė ir kiti), tačiau jų paveikslai labiau lyriški nei „Tilto“ dailininkų, mažiau drastiški spalvų kontrastais ir linijų agresyvumu. Austrijoje ekspresionistinio stliaus bruožus perėmė Oskaras Kokoška ir Egonas Šylė, Prancūzijoje − Žoržas Ruo ir Chaimas Sutinas. XX a. pradžios ekspresionizmo tendencijos persidavė po antrojo pasaulinio karo susiformavusioms meno srovėms (abstraktusis ekspresionizmas, neoekspresionizmas).

Ekspresionizmas literatūroje

Ekspresionistinė literatūra išaugo kaip reakcija į tuometinę pasiturinčios vidutinės buržuazijos šeimos gyvenimo sanklodą, greitą urbanizaciją ir visuomenės modernizavimą. Ekspresionistų kūriniams būdingas herojaus vidinės dvasinės būsenos vaizdavimas, joje kylančios, o ne išorėje vykstančios dramos. Franco Kafkos novelės dažniausiai apibūdinamos kaip ekspresionistinės.
Ekspresionistinės dramos pirmtakais buvo Augustas Strindbergas ir Frankas Vedekindas. Pirmąja, išties ekspresionistine drama laikoma 1912 m. Reinhard Sorge parašyta „Valkata“. Labiausiai ekspresionistinė poezija klestėjo Vokietijoje, Austrijoje.
Adeno įlanka

Adeno įlanka (angl. Gulf of Aden) – vakarinė Arabų jūros įlanka, esanti tarp Jemeno Arabijos pusiasalyje ir Somalio Rytų Afrikoje. Įlanka jungiasi su Raudonąja jūra Bab el Mandebo sąsiauriu. Įlankos ilgis 885 km. Adeno įlanka yra svarbioje strateginėje vietoje, kadangi pro ją plaukia dauguma laivų, keliaujančių iš Indijos vandenyno ir Persijos įlankos į Viduržemio jūrą ir Europą. Įlankoje gausu žuvies, vėžlių, omarų, yra koralų. Vanduo gana švarus ir mažai užterštas. Pagrindiniai uostai: Adenas Jemene (pagal kurį ir pavadinta įlanka) bei Berbera Somalyje.

Istorija

Nuo XVI a. pagrindiniai pretendentai į viešpatavimą Adeno įlankoje buvo Anglija , Portugalija  ir Turkija. XIX a. anglai išstūmė kitus varžovus ir ėmė valdyti vieni. XX a. 7-ojo dešimtmečio pabaigoje, anglams pasitraukus iš Artimųjų Rytų, įlankoje vis didesnę įtaką įgijo TSRS karinės jūrų pajėgos. Dėl arabų - Izraelio karo, 1967 m.– 1975 m.  Sueco kanalas buvo uždarytas ir Adeno įlankos svarba buvo sumažėjusi.
Eurovizijos dainų konkursas

Istorija

1955 m., Monake, Europos transliuotojų sąjungos (EBU) komiteto posėdyje, generalinis Šveicarijos televizijos komiteto pirmininkas Marcel Bezençon pasiūlė surengti tarptautinį dainų konkursą, kurį vienu metu transliuotų visose dalyvaujančiose šalyse. Konkursas buvo grindžiamas Sanremo muzikos festivalio pavyzdžiu ir buvo laikomas kaip technologinis televizijos eksperimentas – mat tuo metu daugelį šalių pasiekti plačios srities tarptautiniu tinklu buvo labai ambicingas sumanymas. Palydovinė televizija dar neegzistavo, taigi vadinamąjį Eurovizijos tinklą sudarė sausumos mikrobangų tinklas. Tais pačiais metais Romoje renginį buvo nuspręsta pavadinti „Eurovizijos Grand Prix“ (vėliau Grand Prix buvo pakeista į concours frankofoniškose šalyse).
Pirmasis konkursas vyko Lugane, Šveicarijoje, 1956 m. gegužės 24 d. Tuomet septynios šalys pristatė po dvi dainas, iš viso jų buvo 14. Tai buvo vienintelis atvejis, kai vienai šaliai atstovavo daugiau nei viena daina. Nuo 1957 m. kiekvienai šaliai atstovaudavo po vieną dainą. 1956 m. konkurse laimėjo šeimininkė Šveicarija.
Kašeu regionas

Geografija

Regionas ribojasi vakaruose su Oju rytuose, su Biombu pietuose, iš šiaurės ribojasi Senegalas. Iš vakarų skalauja Atlanto vandenynas. Yra giliai įsiterpiančios Kašeu ir Mansoa estuarijos. Regionui priklauso greta žemyno esančios Žetos ir Pesišės salos.
Margot Hielscher

Margot Hielscher (1919 m. rugsėjo 29 d. Berlyne – 2017 m. rugpjūčio 20 d. Miunchene) – vokiečių dainininkė ir aktorė.
1957 m. ir 1958 m. ji atstovavo Vokietijai Eurovizijos dainų konkurse. 1957 su daina Telefon Telefon užėmė ketvirtą vietą, 1958 su daina Für zwei Groschen Musik – septintą.
Buvo ištekėjusi už filmų kompozitoriaus Friedrich Meyer.
Cyrodiil

Istorija

Cyrodiil žavinti šiuolaikinius archeologus ir nuotykių ieškotojus provincija, kuri optimistiškai vadinama spindinčiąja Nirn žemyno širdimi.
Pirmieji Cyrodiil provincijoje įsikūrė ayleidų rasės atstovai, kurių gretose buvo ir išvaryti iš Skyrim provincijos ayleidai. Kartu su Skyrim ayleidais į provinciją atvyko ir šiauriečių protėviai nedžiai, kurie ayleidų rasei tarnavo kaip vergai, tačiau pirmosios eros 242 m. Cyrodiil žemėse įvyko vergų sukilimas, kuriam vadovavo šventoji „vergų karalienė“ Alessia. Dėl sukilėlių jėgos ayleidams teko atsisakyti savo valdų ir provincija ėmė priklausyti nedžiams, kurie prisitaikę prie naujojo klimato, virto imperialų rase.
Pirmosios eros 1220 m. provincijos teritorijoje kilo baisus Thrassiano maras, žuvo gausybė Cyrodiil gyventojų…
Pirmosios eros 2703 m. Cyrodiil provinciją užpuolė Akavir žemyno gyventojai, pirmojo Cyrodiil imperatoriaus Remano I armija ilgai kariavo su jais, tačiau Akavir pajėgos buvo stipresnės… Imperialai ilgai kentė akavirų priespaudą, bet antrosios eros 430 m. imperatorius Remanas III nugalėjo akavirus, mirė paskutinis akavirų valdovas ir provincija vėl tapo imperialų nuosavybe.
Trečiosios eros laikotarpiu Cyrodiil imperatoriumi tapo Tiberis Septimas, provincija pradėjo klestėti. Tiberis Septimas įvykdė begalė reformų, jo kariuomenė užėmė daug naujų žemių ir Cyrodiil virto rojaus kampeliu…

Geografija

Cyrodiil provincijoje gausu augalijos ir gyvūnijos, teritorijos apylinkėse vidutinių platumų klimatas. Provincijos vakaruose „Aukso krantas“ (angl. The Gold Coast), kurį skalauja Abecean jūra, The Valus kalnai ir Blackwood miškas, šiaurėje The Colovian kalnynas ir The Jerall kalnas, pietuose Topal jūra, Cyrodiil centre lyguma, kurios viduryje Rumare ežeras ir Imperial miestas. Iš Rumare ežero išteka didžiulė Niben upė, kuri turi 4 intakus (Larsius, Corbelle, Silverfish ir Panther), visa upės teritorija sudaro The Nibenay baseiną ir slėnį.

Politinė sistema

Cyrodiil provincijoje monarchinė politinė sistema. Provincijoje ji mylima ir gerbiama, daugelyje miestų galima pamatyti statulų, skirtų Cyrodiil imperatorių ir dievų garbei.
Jonas Januitis

Biografija

1942–1944 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. 1944 m. gegužės-liepos mėn. „Kęstučio“ sovietinių partizanų būrio partizanas, žvalgas. 1947 m. baigė Centrinę komjaunimo mokyklą prie VLKJS CK. 1949–1952 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktorius. 1953–1957 m. LSSR Ministrų tarybos radijo komiteto, 1957–1987 m. LSSR Ministrų tarybos radijo ir televizijos komiteto pirmininkas. 1975 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas.
1945–1989 m. SSKP narys. 1964–1989 m. LKP CK narys. 1963–1990 m. LSSR AT deputatas.
Barclay de Tolly

Biografija

Kilęs iš škotų giminės, kurios dalis XVII a. viduryje pasitraukė iš Škotijos į Livoniją, po to kai O. Kromvelis įvedė Anglijoje diktatūrą.
1776 m. pradėjo tarnauti Rusijos imperijos kariuomenės Pskovo karabinierių pulke. Dalyvavo daugelyje Rusijos karų: su Osmanų imperija (1787–1791 m.), Švedija (1788–1790 m.), Prancūzija (1806–1807 m.), slopino Kosciuškos sukilimą. Buvo Suomijos generalgubernatorius. 1810–1812 m. Rusijos karo ministras. 1812 m. karo su Prancūzija metu buvo Rusijos kariuomenės Pirmosios Vakarų armijos vadas. Vengdamas susidūrimų su Napoleono vadovaujama Prancūzijos kariuomene, traukėsi į Rusijos gilumą, ir tokiu būdu išsaugojo Rusijos kariuomenės pagrindines jėgas. Vadovavo Rusijos ir Prūsijos jungtinei kariuomenei 1813–1814 m. kare su Prancūzija.
Elektros laidininkas

Elektros laidininkas – medžiaga, turinti laisvųjų elektringųjų dalelių, arba krūvininkų. Atsiradus elektriniam laukui, elektronai (krūvininkai) laidininke juda dvejopai: be chaotiško labai intensyvaus šiluminio judėjimo jie lėtai slenka viena kryptimi – tai vadinamas elektronų dreifas.

Laidininkai

Geriausi laidininkai yra metalai. Prie laidininkų taip pat priskiriami elektrolitų tirpalai, drėgnas oras, plazma, žmogaus kūnas, žemė ir kt. Metaluose teigiamuosius jonus supa laisvieji elektronai. Kai išorinis elektrinis laukas lygus nuliui, laisvieji elektronai juda metalu netvarkingai, t. y. įvairiomis kryptimis. Elektronų šiluminio judėjimo intensyvumas priklauso nuo temperatūros. Laidininko viduje elektrinio lauko nėra, nes elektronų ir jonų sukuriami elektriniai laukai kompensuoja vieni kitus. Šiuo reiškiniu pagrįsta elektrostatinė apsauga – elektriniam laukui jautrių prietaisų saugojimas metalinėse dėžėse.
Maranjanas

Geografija

Šiaurinę valstijos dalį užima lyguma, tankiai apaugusi Amazonijos džiunglėmis. Dalis džiunglių iškirsta, kad būtų galima vystyti gyvulininkystę. Pietuose paviršius kyla į Brazilijos plokščiakalnį, kuriame vyrauja Serado savanos. Šapada das Mangabeiraso sprūdiniame kalnų masyve yra aukščiausia valstijos vieta, iškylanti į 804 m virš jūros lygio. Vandenyno pakrantės raižytos, gausu užutėkių, nedidelių salų, auga mangrovių sąžalynai. Lençóis Maranhenses nacionaliniame parke plyti dideli smėlio kopų plotai. Pagrindinės upės – Gurupi, Pindarė, Mearinas, Parnaiba, Itapekuru, pakraščiu prateka Tokantinsas. Klimatas drėgnas ir karštas, išskiriami sausasis ir lietingasis laikotarpiai.
Žiburys (Marijampolė)

Istorija

Leido „Žiburio“ draugijos Centro valdyba. Ėjo nereguliariai. Spausdino „Laukaičio, Dvaranausko, Narjausko ir bendrovės“ spaustuvė Seinuose. Tiražas 1911 m. – 4000 egz. Išėjo 5 numeriai.
Rašė apie katalikų organizacijų veiklą, lietuviškų mokyklų, bibliotekų padėtį, spausdino religinius straipsnius, giesmes ir kt.
Bendradarbiavo K. V. Antanavičius, Vladas Draugelis, Juozas Laukaitis, Marija Pečkauskaitė, Antanas Petrauskas, Antanas Staugaitis ir kiti.
Redagavo Motiejus Gustaitis.
Butkiškių akmuo

Butkiškių akmuo – Kaišiadorių rajono savivaldybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Nemaitonių seniūnijoje, Butkiškėse. Paskelbtas saugomu 1995 m.
Masyvus riedulys surastas melioruojant kaimynines žemes ir atvilktas į kryžkelę rytiniame kaimo pakraštyje, netoli kapinių. Pasiekiamas iš kelio  1812  Žiežmariai–Nemaitonys–Stakliškės , stūkso apie 1,5 km į pietus nuo Nemaitonių. Akmuo iškilęs visu ūgiu, prie jo pastatyta informacinė lenta.
Georgijus Ivanovas

Biografija

Gimė 1894 m. lapkričio 10 d. Pukų kaime Sedos valsčiuje rusų papulkininkio paskirto tarnauti Lietuvoje šeimoje. 1905 m. įstojo į Jaroslavlio kadetų korpusą. 1907 m. perkeltas tarnauti į Sankt Peterburgą, tačiau ten tarnaudamas dažnai sirgo. 1909 m. išspausdino savo pirmuosius eilėraščius laikraščiuose ir žurnaluose. Pirmieji išspausdinti eilėraščiai priskiriami egofuturizmo stiliui. Iki emigracijos 1922 m. spausdino savo eilėraščius įvairiuose laikraščiuose ir žurnaluose, bendravo su garsiais to meto rusų poetais. Savo poeziją priskyrė akmeizmo srovės atstovams. Tapo vieninteliu šios poetų srovės atstovu emigravusiu į vakarus po bolševikų atėjimo į valdžią.
1922 m. rugsėjo 22 d. emigravo į Vokietiją, kur iki 1923 m. rugsėjo gyveno Berlyne. Poeto žmona Irina Odojevceva emigravo iš Sovietų Rusijos 1922 m. rugpjūčio mėnesį. Po kiek laiko poetas su žmona išvyko gyventi į Paryžių, kur aktyviai dalyvavo rusų emigrantų visuomeniniame gyvenime, toliau rašė ir spausdino savo poeziją rusų emigrantų spaudoje. Kartu su savo žmona ir poetu Georgijumi Adamovičiumi tapo griežtais rusų emigrantų literatūros kritikais. Dažnai kritikuodavo Vladimiro Nabokovo literatūrą.
Sendamas G. Ivanovas vis labiau grimzdo į alkoholizmą ir depresiją, tačiau, būtent, šiuo gyvenimo laikotarpiu parašė žymiausius savo kūrinius. Prasidėjus II pasauliniam karui kartu su žmona apsigyveno savo viloje Biarice, kur gyveno iki 1946 metų. 1946–1955 m. gyveno Paryžiuje. Nuo 1955 m. iki savo mirties gyveno Jiero mieste netoli Nicos. Mirė 1958 m. rugpjūčio 26 d. ir buvo palaidotas vietinėse kapinėse. 1963 m. lapkričio 23 d. perlaidotas Paryžiaus rusų emigrantų kapinėse.
Gustavija

Istorija

Pradžioje vietovė vadinta Le Carénage, čia buvo pažeistų laivų užuovėja. 1784 m. Šv. Bartolomėjaus sala atiteko Švedijai, kuri čia įkūrė laisvąjį Gustavijos uostą. Buvo pastatytos 3 tvirtovės. 1822 m. pastatyta katalikų bažnyčia, 1855 m. pastatyta anglikonų bažnyčia.
Gataučių seniūnija

Geografija

Seniūnijos teritoriją kerta geležinkelis Ryga – Šiauliai, valstybinis kelias Ryga – Kaliningradas.
Seniūnijoje yra istorinių lankytinų vietų: grafikės Marcės Katiliūtės tėviškė Vaizgučių kaime, Saulės mūšio laukas Jauniūnų kaime, tarybinių karių kapinės Jaučiūnų kaime.
Britų Somalilandas

Raida

XIX a. didžiąją būsimojo Britų Somalilando dalį kontroliavo somalių Varsangelių sultonatas. 1888 m. britai sudarė sutartį su jo sultonu, paversdami jį protektoratu. Britams ši teritorija buvo reikšminga pirmiausia kaip galimybė aprūpinti mėsos produktais jų koloniją Adene, kitapus Adeno įlankos. Dėl to Somalis kartais buvo vadinamas „Adeno mėsine“. Skirtingai nei italai rytinėje Somalio pakrantėje, britai nesiekė skverbtis į krašto gilumą.
Svarbiausia britų priešininkė kolonizuojant kraštą buvo teokratinė Dervišų valstybė. Jos religinis lyderis Mohamedas Abdula Hasanas įsitvirtinęs Talehe, priešinosi britams ir ne kartą nugalėjo jų pajėgas. Tik 1920 m. valstybė buvo nugalėta panaudojus klastą ir pranašesnes karines technologijas.
Britams svarbu buvo išlaikyti protektorato stabilumą ir ekonominį išsilaikymą. Tiesa, tai buvo labai sunku, kadangi vietos gyventojai vengė mokėti mokesčius. Gyventojai buvo organizuojami į Somalio kupranugarių pajėgas, kurios buvo svarbiausia karinė jėga teritorijoje.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1940 m. Italijos Rytų Afrika užėmė Britų Somalilandą. Dėl karo grėsmės evakavosi apie 7000 gyventojų, daugiausia britai. Po metų Britų imperija ne tik susigrąžino prarastas teritorijas, bet ir užėmė visą Italijos Somalį. Italų partizaninis karas tęsėsi iki 1943 m.
Po karo britai ruošė savo Somalio dalį nepriklausomybei, ir taip pat buvo sutarta, kad jis susijungs su Somalio globojamaja teritorija. 1960 m. birželio 26 d. ši nepriklausomybė buvo suteikta ir paskelbta Somalio valstybė. Po penkių dienų, liepos 1 d. nepriklausomybė buvo suteikta ir globojamajai teritorijai. Taip susikūrė Somalio Respublika.
Ulrika Eleonora

Biografija

Ulrika Eleonora gimė 1688 m. sausio 23 d. Stokholmo pilyje. Vaikystėje Eleonorai skyrė daug mažiau dėmesio, nei vyresniajai seseriai Jadvygai Sofijai.
1714 metais įvyko Ulrikos Eleonoros ir Frydricho Hesen-Kaselio sužadėtuvės, o metais vėliau, 1715 m. kovo 24 d., jų vestuvės.
Iki to laiko dėl susidėjusių aplinkybių princesė tapo asmeniu, su kurios nuomone teko skaitytis. Karolis XII tada buvo Turkijoje, ir po Hedvygos Sofijos mirties 1708 metais Ulrika Eleonora liko vienintele švediškos karališkos šeimos atstove, jei neskaityti jos tėvo motinos Jadvygos Eleonoros Holštein-Gotorp.
1712 metų pabaigoje – 1713 metų pradžioje karalius ketino Ulriką Eleonorą padaryti laikina valstybės regente, tačiau šis planas nebuvo įvykdytas. Tačiau, karaliaus taryba, bandant gauti jos paramą, įtikino princesę dalyvauti posėdžiuose.
Mirė Ulrika Eleonora 1741 m. lapkričio 24 d. nepalikusi po savimi palikuonių.
Bogorodickas

Istorija

Bogorodickas pradėjo kurtis XVI a. Maskvos kunigaikštystei įtvirtinant savo pietines sienas. 1663 m. įkurta Bogorodicko medinė tvirtovė. 1777 m. suteiktas miesto statusas, įkurtas dvaras.
Tarybiniais metais netoliese kasta akmens anglis. Iki 2010 m. veikė technochemijos gamykla, gaminusi volframinio švino kristalus.
Dubiniai

Istorija

1907 metais, kai kaimas priklausė Šiaulių apskričiai, čia įsikūrė sentikiai. Tarpukariu parapijai priklausė apie 500 tikinčiųjų. 1932 m. pašventinta cerkvė, įrengta viename dvaro pastate. Buvo pradinė mokykla.
Leonas Kaulinis

Leonas Kaulinis (1917 m. sausio 16 d. Petrapilyje, Rusija – 1987 m. liepos 22 d. Filadelfijoje, PA – JAV), muzikos mokytojas ir chorvedys. Brolis Vincas Kaulinis (1912–1949), Lietuvos partizanas.

Biografija

Baigęs Utenos gimnaziją, 1937–1940 mokėsi karo mokykloje Kaune, bet, jausdamas didelį potraukį muzikai, 1941–1944 mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje. 1944 pasitraukęs į Vokietiją, muzikos studijas tęsė pas privačius pedagogus bei Augsburgo konservatorijoje. 1947 buvo priimtas į Müncheno muzikos akademiją, bet dėl ligos jos nebaigė. 1946–1947 Dillingeno lietuvių stovyklos muzikos mokytojas ir moksleivių choro vadovas. 1949 emigravo į JAV ir iškart įsijungė į muzikinę veiklą. 1950 Filadelfijoje subūrė vokalinį vyrų oktetą, o 1951 ir moterų. Netrukus šie ansambliai išaugo į mišrųjį chorą, kuriam L. Kaulinis su pertrauka vadovavo iki 1978 metų. Prie choro prisijungė šokėjai ir vaidintojai, susidarė 80 dalyvių meno ansamblis. Vėliau liko 45 dalyvių mišrusis choras ir vyrų choro grupė, bet dainininkų skaičius vis mažėjo. 1967 kolektyvas pasivadino Philadelphijos „Vilties“ choro vardu. Sekmadieniais choras giedodavo Šv. Andriejaus lietuvių parapijos bažnyčioje, surengė apie 125 koncertus, dainavo per radiją, išleido keletą plokštelių, priklausė chorų sąjungai „Singing City“. Kolektyvas dalyvavo 1964 Pasaulinės parodos Niujorke Lietuvių dienos programoje, 1961, 1966, 1971 ir 1978 JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte. 1971 m. gegužės 15 d. choro 20-mečio jubiliejiniame koncerte buvo atlikta B. Budriūno kantata „Lietuvos šviesos keliu". Chorui talkino jo dukra Anelė Kaulinytė – pianistė ir pedagogė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.