google/wiki40b huggingface dataset:
Panevėžio balsas (savaitraštis)

Panevėžio balsas – savaitinis politikos, ekonomikos, visuomenės ir literatūros laikraštis, ėjęs 1924–1935 m. Panevėžyje, Sodų g. 8.

Istorija

Leido Konstantinas Jasiukaitis, Stasys Liutkevičius, vėliau, nuo Nr. 16 bendrovė „Žodis“, P. Zalatorius. Spausdino Bangos spaustuvė, N. Feigenzono spaustuvė Panevėžyje, Savičo ir Šumausko spaustuvė Šiauliuose. Išleido priedus: „Į darbą“, „Panevėžio balso priedas“. Nuo 1935 m. vasario 16 d. vietoje „Panevėžio balso“ pradėjo eiti „Panevėžio garsas“.
Spausdino Panevėžio miesto ir regiono naujienas, svarstė savivaldybių, švietimo, kultūros, socialines, ekonomines ir kt. problemas, informavo apie Lietuvos ir užsienio įvykius.
Bendradarbiavo Petras Būtėnas, Antanas Didžiulis, A. Galvydis, Juozas Bronius Laučka, Juozas Prunskis ir kt.
Redagavo Stasys Liutkevičius, M. Bileišienė, Konstantinas Jasiukaitis, A. Jucevičius, S. Kiršinskaitė, Z. Rusteika, P. Zalatorius.
Varniškiai (Videniškiai)

Istorija

1905 m. minimas juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje.
Zygfridas fon Foichtvangenas

Biografija

Kilęs iš tos pačios giminės, kaip ir jo pirmtakas Konradas Foichtvangenas. 1303 m. spalio mėnesį, kai atsistatydino Gotfridas Hohenlojė, išrinktas Vokiečių ordino didžiuoju magistru.
Jam valdant ordiną kamavo nuolatiniai vidiniai konfliktai. Todėl suorganizavo žygį, kuris baigėsi paskutiniojo ordino priešų bastiono – Dancigo ir viso Pamario užėmimu. 1308 m. ordino sostinę iš Šventosios Romos imperijos teritorijos, iš Venecijos perkėlė į Marienburgą. Palaidotas Chelmžos katedroje.
Otto Heinrich Treumann

Otto Heinrich Treumann (1919 m. spalio 30 d. Fiurtas, Vokietija – 2001 m. birželio 6 d. Vespas, Nyderlandai) – vokiečių ir olandų grafikas.

Biografija

1935-1936 m. studijavo Grafikos mokykloje Amsterdame, 1936–1940 m. Naujoje meno mokykloje (Nieuwe Kunstschool) Amsterdame; mokyklos vadovas Paul Citroen (1896–1983).
Antrojo pasaulinio karo metais dirbo pogrindyje. Po 1945 m. laisvai samdomas grafikas, nuo 1947 m. laikraščiams Kunstzijde Knie ir Rayon Revue. Už savo darbus daug kartų buvo apdovanotas. Vienas žymiausių darbų – 1963 m. sukurtas Izraelio oro linijų bendrovės El Al logotipas. 1962-1990 m. sukūrė 11 pašto ženklų Nyderlandų paštui.
Šeškučių ežeras

Istorija

Senasis ežero pavadinimas – Lydekinis (rus. Щупачникъ), lenk. Szczupacznik. Vėliau šis pavadinimas perduotas gretimai esančiam ežerui (dab. Lydekinis).
Biruta Alšauskienė

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, mokytoja.
Partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Klaipėdos rajono skyriaus narė. 1976-1982 m. Klaipėdos rajono Vėžaičių apylinkės tarybos deputatė, 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Remigijus, vaikas Remigijus.
XX amžiaus 5-asis dešimtmetis

XX amžiaus penktasis dešimtmetis prasidėjo 1941 metais ir baigėsi 1950 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XIX amžius – XX amžius – XXI amžius
Dešimtmečiai: 10-as 1-as 2-as 3-as 4-as – 5-as – 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as
Metai: 1941 1942 1943 1944 1945 1946 1947 1948 1949 1950
Sausio 2

Vardadieniai

Bazilijus – Bazilė – Fulgentas – Gailius – Gailutė – Grigalius – Mažvydas – Mažvydė – Stefanija – Izidorius
Laima Laučkaitė

Laima Laučkaitė-Surgailienė (g. 1956 m. liepos 20 d. Vilniuje) – Lietuvos dailėtyrininkė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija

Tėvas Alfonsas Laučka, sesuo Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė. 1979 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1988 m. menotyros kandidatė.
1979–1983 m. dirbo Utenos kraštotyros muziejuje, 1983–1987 m. – vaikų dailės mokykloje Vienoje, 1988 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriuje, 1993–1996 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje, nuo 1990 m. dirba Kultūros, filosofijos ir meno institute, nuo 2003 m. vyr. mokslo darbuotoja. 1991–1992 m. stažavo Miuncheno universiteto Meno istorijos institute.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrinėjimų pagrindinės sritys – XX a. Lietuvos dailė, tautodailė, bendri ir skiriamieji Lietuvos dailės bruožai. Užsienio spaudoje paskelbė straipsnių apie rusų kilmės vokiečių dailininkę Marianne von Werefkin. Kuruoja parodas.
Barbora Špotáková

Karjera

Savo karjeros pradžioje ji buvo septynkovininkė, 2000 m. pasaulio jaunimo čempionate liko ketvirtoje vietoje. Po šių žaidynių Barbara persikvalifikavo į ieties metimą. Pirmasis suaugusiųjų sporte medalis buvo iškovotas 2006 m. Europos lengvosios atletikos čempionate, Geteburge vykusiose varžybose pavyko laimėti sidabrinį apdovanojimą.
2008 m. Olimpinėse žaidynėse Barbora numetė ietį 71,42 m ir pagerino iki tol buvusį Europos rekordą. Tų pačių metų pabaigoje Štutgarte vykusiame IAAF turnyre ji pasiekė pasaulio rekordą. 72,28 metrų nuotolis moterų ieties metime iki šiol nepagerintas rezultatas.
2013 m. sezono čekė nebaigė dėl nėštumo, tais pačiais metais jai gimė sūnus Janekas.
Litunga

Tradicijos

Ankstyviausi lozi protėvių luyi (ar luyana) monarchai buvo moterys, kurios, anot legendų, atvedė gentį į Barotselendą ir čia apsistojo. Valdant Mbuyu wa Mwambwa tauta išsirinko vyriškos lyties vadą Mboo Mwanasilandu, kurį ėmė tituluoti litunga. Šiam priskiriamas įvairių tradicijų išradimas, pvz., sezoninis kilnojimasis tarp dviejų sostinių kuomboka. Vėliau valdė dar 11 valdovų, kuriems dažniausiai priskiriamos gerosios savybės.
Po valdovo Mulambva teisingo valdymo, 1830 m. šalyje prasidėjo suirutė ir trumpalaikių litungų laikai. Alujaną nusiaubė kololo gentys, kurių vadai, tituluojami morena, viešpatavo iki 1864 m. Vėliau dinastiją atkūrė Sipopa. Po jo iki mūsų dienų valdė 10 litungų.
Litungai valdo padedami genties susirinkimo kuta ir ministrų, tituluojamų induna. Greta pagrindinės litungų linijos, egzistuoja Litunga la Mboela linija – karališkosios giminės princesės, valdančios pietinę Alujanos krašto dalį iš Nalolo miestelio.
Stasys Vaitkus

Biografija

1928-1935 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1937-1944 m. Šiaulių Aušros muziejaus eksponatų konservatorius, Meno skyriaus vedėjas. Su kitais dalyvavo muziejaus ekspedicijose, rinko etnografinius ir dailės eksponatus, rengė parodas. Karo metais dėstė piešimą Šiaulių suaugusiųjų mokykloje. 1944 m. persikėlė į Vilnių, dirbo Dailės institute. 1949-1955 m. buvo kalinamas Vorkutoje. Grįžęs į Lietuvą, 1956-1970 m. dirbo fotografu Vilniaus dailės muziejuje.
Bekeščaba

Istorija

Čabos kaimas dabartinėje teritorijoje minimas XIV a. XVIII a. pr. teritorija nusiaubta turkų-vengrų karo.
Danutė Užkurėlytė

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytoja. Ukmergės rajono Valstybinės maisto ir veterinarijos tarnybos vyr. veterinarijos gydytoja inspektorė.
2007–2011 m. ir nuo 2016 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narė.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Ukmergės rajono skyriaus narys.
Veterinarijos gydytojų asociacijos Ukmergės skyriaus pirmininkė. Duktė Irma.
Tekučis

Istorija

Netoli Tekučio 1576 m. vyko smarkus mūšis tarp Moldavijos kunigaikščio Stepono III ir osmanų kariuomenių.
Rumunijos karalystės laikais Tekučis buvo nebeegzistuojančio Tekučio žudeco sostinė.

Ekonomika

Miestas anksčiau garsėjo savo konservų fabrikais, kuriuose konservavo daržoves, vaisius ir mėsą, taip pat garstyčių gamyba.
Stanislavas Konecpolskis

Biografija

Gimė Konecpolyje. Tėvas – Aleksandras Konecpolskis (1555–1609), Seradzo vaivada, motina – Ana Srožickaitė, Kameneco-Podolsko vaivados Stanislavo Srožickio dukra.
Jaunystėje dalyvavo Lenkijos-Lietuvos armijos žygyje į Maskvą, vadovaujant karalaičiui Vladislovui ir Lietuvos didžiajam etmonui Jonui Karoliui Chodkevičiui. Nuo 1616 metų – Karūnos lauko etmonas.
1620 metais Cecoros mūšyje Moldavijoje papuolė į nelaisvę turkams, iš kurios išsilaisvino 1623 metais.
Buvo paskirtas vadovauti kariam, išsidėsčiusiems Ukrainoje, dalyvavo slopinant kazokų ir valstiečių sukilimą. Patyrė keletą pralaimėjimų prieš Krymo totorius.
Po to kariavo su švedais. Dukart sumušė Gustavą Adolfą, prie Gomeršteino (1627 m.) ir Tšcianos (1629 m.). Buvo uolus karaliaus Vladislovo IV planų apie naują karą su Turkija rėmėjas.
Romualdas Grigas

Biografija

1954 m. baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą. 1959 m. Maskvos Timiriazevo žemės ūkio akademijoje baigė ekonomiką. 1959–1965 m. Bartkuškio (Širvintų rajonas) žemės ūkio technikumo steigėjas ir direktorius. 1960–1962 m. LSSR žemės ūkio ministerijos Kadrų rengimo valdybos vyr. inspektorius. 1965 m. Maskvoje baigė aspirantūrą ir apgynė ekonomikos mokslų kandidato laipsnį. 1965–1968 m. Aštriosios Kirsnos (Lazdijų rajonas) atraminio parodomojo ūkio direktorius. 1968–1970 m. LSSR MA Ekonomikos instituto vyr. mokslinis bendradarbis. 1970–1977 m. Istorijos instituto mokslo darbuotojas. 1977–1995 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto Valdymo sociologinių problemų skyriaus vadovas. 1978–1999 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1980 m. Sociologinių tyrimų institute Maskvoje apgynė habilituoto mokslų daktaro laipsnį.  Nuo 1988 m. profesorius.
1991 m. išrinktas LMA nariu ekspertu. 1995–2002 m. Filosofijos ir sociologijos instituto socialinės organizacijos skyriaus vadovas. Nuo 1995 m. Kauno technologijos universiteto, nuo 1996 m. Vilniaus pedagoginio universiteto, 1996–1999 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1998–2001 m. Lietuvos teisės universiteto dėstytojas. 1998 m. Tarptautinės informatizavimo akademijos prie Jungtinių Tautų narys. Nuo 2002 m. Socialinių tyrimų instituto bendradarbis. 2003 m. LMA narys korespondentas. 
1992–2001 m. Lietuvos sociologų draugijos prezidentas, nuo 2001 m. garbės prezidentas. 1996–2003 m. žurnalo „Filosofija. Sociologija“ vyr. redaktorius. 2000–2003 m. Lietuvos pilietinių organizacijų Forumo organizatorius ir pirmininkas, nuo 2003 m. garbės prezidentas, XXVII knygos mėgėjų draugijos narys. Tęstinių mokslinių leidinių „Tautos akiračiai“ (leistas 1993–1994 m.), „Lietuvių tauta ir pasaulis“ (2000–2002 m.) vienas steigėjų. Parašė apsakymų. 
Žmona Zita, sūnūs Arvydas ir Eimantas.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos kryptys: socialinė filosofija, socialinė antropologija, sociologija (socialinė organizacija, socialiniai procesai), lietuvių tautos socialinė organizacija ir jos sociodinamika. Sukūrė teorinio ir metodologinio pobūdžio sociologinių koncepcijų: socializacija ir kintančios jos struktūros šeimoje, socialinės įtampos laukai, kokybinių struktūrų metodas, tautos socioetnogenezė, civilizacinė negalia ir kitos.
Gubesa

Istorija

1843 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje minimas Gubesos vienkiemis.
Rio San Chuano departamentas

Geografija

Departamentas driekiasi nuo Nikaragvos ežero vakaruose iki Karibų jūros rytuose. Pietine dalimi teka San Chuano upė. Vakaruose ir šiaurėje yra aukštumų plotai, o rytuose plyti žemumos, apaugusios džiunglėmis. Departamentui priklauso Solentinamės salynas Nikaragvos ežere. Rytuose yra Indio Mais biosferos draustinis.
Steponas Kosmauskas

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje. 1938 m. baigė Raseinių gimnaziją ir pradėjo tarnybą Lietuvos kariuomenėje. 1939 m. įstojo į Kauno karo mokyklą, kurią baigti sutrukdė sovietų okupacija. 1941 m. baigė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją. 1941–1985 m. Panevėžio dramos teatro aktorius, 1965–1975 m. teatro direktorius, 1978–1984 m. Literatūrinio skyriaus vedėjas. Sukūrė daugiau kaip 90 vaidmenų teatre, Lietuvos ir kt. šalių kino filmuose. 
Žmona – aktorė Henrika Hokušaitė, dukra – režisierė Margarita Kosmauskaitė (1950–1998), sūnus – dailininkas Vygantas Kosmauskas (1960–2001).
Lagaminas

Lagaminas (angl. suitcase; rus. Чемодан) – kelioninė talpyklė, plokščio stačiakampio gretasienio pavidalo dėžė suapvalintomis briaunomis, kurioje gabenami ir laikomi daiktai. Lagaminas turi atverčiamą dangtį ir rankeną nešiojimui. Gaminami iš medienos, fibros, natūralios ar dirbtinės odos, šiais laikais – iš plastikų. Lagaminai paprastai kieti, nors būna ir lagaminų minkštomis sienelėmis. Dangtis turi užraktą, užrakinamą rakteliais arba skaičių kombinacija.

Istorija

Lagaminų pirmtakais buvo kelionėse naudotos talpyklės mantai gabenti – pintinės ir kelioninės skrynios, kurios, einant laikui, vis kito kol virto patogiais lagaminais.
Laikais, kai žmonės judėdavo pėsti, daiktus jie nešiodavo ryšuliuose iš veltinio, grubaus audeklo, odos ar kailio. Ėmus daugiau keliauti vežimais plačiai paplito medinės kelioninės skrynios, kurias patogu vežioti vežimuose ar pritvirtinti prie karietos. Skrynios buvo patogios gabenti stambius, sunkius daiktus (pvz., indus, knygas). Skrynios turėjo būti tvirtos, to reikalavo kelionės vežimais duobėtais keliais. Ėmus keliauti traukiniais ir automobiliais prireikė ir patogesnių, kompaktiškesnių kelioninių talpyklių. Tokiomis talpyklėmis ir tapo lagaminai.
Būdingą išvaizdą lagaminai įgijo XIX a. viduryje. Čia pasižymėjo prancūzų meistras Luji Vitonas (Louis Vuitton). Iki tol kelioninių skrynių dangčiai turėdavo išgaubtą pavidalą, kad nuo jų nutekėtų vanduo, bet dėl to juos būdavo nepatogu krauti. L. Vitonas ėmė gaminti lagaminus – kelionines skrynias su plokščiu dangčiu. Tai išsprendė krovimo problemą – lagaminus buvo galima krauti vieną ant kito. Vitono lagaminai kaip skrynios turėjo tvirtą formą, nors juos neretai gamino iš gana minkštų medžiagų.
Luji Vitonas 1835 m., būdamas 14 metų, atvyko į Paryžių ir ėmė dirbti kelioninių skrynių bei skrybėlių dėžučių dirbtuvėje, kur pradirbo 18 metų, pradžioje pameistriu, po to – meistru. 1854 m. L. Vitonas Paryžiuje atidarė savo dirbtuvę, kur jis ėmė gaminti pirmuosius lagaminus su kietomis sienelėmis. Netrukus ėmė gaminti ir lagaminus, kurių sienelės buvo aptrauktos gelumbe. L. Vitono lagaminai labai pagarsėjo, o jo pavardė tapo pasaulinio garso prekiniu pavadinimu ir kartu kokybės ženklu. Vitono dirbtuvės tapo pasauline kompanija.
Įvairūs meistrai lagaminus gamindavo iš įvairių medžiagų, pvz., medines sieneles aptraukdavo vilnoniais ar lininiais audeklais, oda.
Ukmergės rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Ukmergės rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Ukmergės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Savivaldybės meru 13 balsų išrinktas Algirdas Kopūstas. Arūnas Dudėnas gavo 12 balsų. Savivaldybės mero pavaduotoju paskirtas Regimantas Baravykas, administracijos direktoriumi Juozas Varžgalys. 2013 m. gegužės 3 d. savivaldybės meru išrinktas Vydas Paknys; mero pavaduotojas Rolandas Janickas, administracijos direktorius Stasys Jackūnas.
Zygmuntas Berlingas

Biografija

1914 m. baigęs mokyklą įstojo į Lenkijos šaulių sąjungą ir iki 1917 m. kovojo Juzefo Pilsudskio lenkų legionuose. Nuo 1918 m. Lenkijos kariuomenėje kovojo su bolševikais, nuo 1937 m. pulko vadas. 1939 m. rugsėjo mėn. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, suimtas Vilniuje, internuotas TSRS. Kalėjo Starobelsko koncentracijos stovykloje. 1940 m. užverbuotas NKVD. 1941-1942 m. Lenkijos armijos, suformuotos TSRS, divizijos štabo viršininkas. Po Vladislovo Anderso armijos evakavimo liko TSRS, 1943-1944 m. vadovavo ten suformuotai lenkų kariuomenės Kosciuškos divizijai, I korpusui, I armijai. 1943 m. divizijos generolas. 1944 m. liepos – rugsėjo mėn. Lenkijos kariuomenės Pirmosios armijos vadas ir kariuomenės vyriausiojo vado pavaduotojas. Po konflikto su Lenkijos darbininkų partijos ir Lenkijos nacionalinio išsivadavimo komiteto vadovais 1944-1947 m. mokėsi Generalinio štabo karo akademijoje Maskvoje. 1948-1953 m. Generalinio štabo akademijos Varšuvoje komendantas.
Socialistinis liaudies frontas

Ideologija, programinės nuostatos

Partijos ideologija – socializmas. 2009 gruodžio mėn. 19 d. suvažiavime priimti Socialistinio liaudies fronto Statutas ir Partijos programa. Partijos Statute nurodyta, kad „Partija yra neatskiriamoji tarptautinio socialistinio judėjimo dalis. Ji aktyviai siekia Lietuvos ir kitų šalių tautų draugystės stiprinimo, kovoja už taikos išsaugojimą bei stiprinimą, palaiko ryšius su tarptautinėmis visuomeninėmis ir politinėmis organizacijomis, kurios laikosi demokratijos bei socialinio teisingumo principų“. Partijos tikslai: „demokratinio socializmo sukūrimas Lietuvoje; solidarios visuomenės, kurios nariai padeda vieni kitiems, stiprinimas“. Programoje pabrėžiama:
Savo politinėje veikloje partija vadovaujasi kūrybiškai plėtojama marksizmo teorija ir metodologija, vakarietiškos socialdemokratijos laimėjimais, teigiamais tarybinio socializmo pradais, civilizacijai naudingais kapitalistinės santvarkos pasiekimais, humaniškumo, lygiateisiškumo ir solidarumo principais. SLF atstovauja privačiame, viešame bei valstybiniame sektoriuose samdomą fizinį ir protinį darbą dirbančiųjų interesams. SLF gina smulkių ir vidutinių verslininkų teises. Nuolatinis jos rūpestis - visų socialiai remtinų žmonių problemos. Savo programinių tikslų SLF sieks tik taikiais politinės kovos būdais, pasiremdama Lietuvos Respublikos Konstitucija, įstatymais bei žmogaus teises ginančiais tarptautiniais aktais ir principais.

Struktūra

Aukščiausias partijos vadovaujantis organas – SLF Suvažiavimas. Suvažiavimas renka partijos Tarybą, kuri numato ir organizuoja partijos veiklą tarp suvažiavimų, priima sprendimus dėl koalicijų su kitomis partijomis sudarymo, tvirtina biudžetą, lėšų panaudojimo ataskaitą, rinkimų štabo vadovo kandidatūrą. Partijos vienasmenis valdymo organas – pirmininkas. Teritoriniai partijos padaliniai yra partijos skyriai ir grupės.
Ausiutiškės

Istorija

Ausiutiškės šaltiniuose minimos kaip Овсенишки, Owsieniszki. Tarpukariu visai šalia viensėdžio ėjo Lietuvos–Lenkijos demarkacinė linija. Čia gyveno Antanas Vaiciukevičius (m. 1966 m.) – užkalbėtojas, gyduolis, gydęs žmones ir gyvulius. Jis nuskendo Neryje, o vėliau jo sodybą sudegino trenkęs žaibas.
Eurofakultetas

Eurofakultetas (angl. EuroFaculty) – nuo 1993 iki 2005 m. vykdytas socialinių mokslų (ekonomikos, teisės, politikos mokslų) studijų pertvarkos Baltijos šalių universitetuose (Vilniaus, Latvijos ir Tartu) projektas. Programą finansavo projekto dalyvės – Baltijos regiono valstybės (Danija, Latvija, Lietuva, Estija, Lenkija, Vokietija, Norvegija, Švedija, Suomija). Programoje dalyvavo VU Ekonomikos fakultetas. Jame buvo įsikūręs Eurofakulteto Vilniaus centras. Vilniaus biuras prisidėjo prie Centro veiklos, akademinių programų įgyvendinimo ir programos administravimo.

Programa

Eurofakulteto programoje vizituojantys dėstytojai iš viso pasaulio (daugiausiai – ES šalių) dėstė per 30 dalykų. Juos išklausė daugiau kaip 1 130 Eurofakulteto studentų. Baigus specialias programas, buvo išduodami Eurofakulteto sertifikatai. Išklausius ir išlaikius atskirus dalykus – pažymėjimai. Eurofakulteto dėstytojai iš užsienio taip pat vado­vavo studentų mokslo tiriamiesiems darbams, skatino juos rinktis akademinę karjerą, studijuoti Ekonomikos fakulteto, Lietuvos bei užsienio universitetų doktorantūros studijų programose, rengė geriausių mokslo darbų Baltijos valstybėse konkursus (darbus vertino specialus EuroFaculty programos komitetas). Pvz., lietuvis dr. Vitalis Nakrošis (instituto partnerio) už darbą „Naujųjų valstybių narių pajėgumai valdyti ES fondus: nuo įsisavinimo prie pridėtinės vertės" pelnė geriausio 2005 m. politikos mokslų darbo Baltijos valstybėse apdovanojimą.
2005 m. liepos 31 d. „Eurofakulteto“ programa, pasiekusi jai keltus tikslus, baigė savo veiklą. „Eurofakulteto“ programa padėjo pamatą Baltijos šalių kompetencijos centrui (angl. Centres of Excellence), skatinančiam mokslinius tyrimus ekonomikos, teisės ir politikos mokslų srityse Baltijos šalyse Vilniaus, Latvijos ir Tartu universitetuose. Eurofakulteto programa prisi­dėjo prie Ekonomikos fakulteto aprūpinimo nauja moksline ekonomikos ir verslo vadybos tematikos literatūra. Iki 2007 m. gruodžio 31 d. veikė Eurofakultete Vilniaus centro biblioteka-skaitykla.

Vadovybė

EuroFaculty programos koordinatoriai – Vita King (ekonomika), Daunis Auers (viešasis administravimas, politikos mokslai) ir vokietis Hans Wildberg (teisė). Nacionalinių centrų (biurų) Baltikos šalyse vadovai – atitinkamų Baltijos valstybių universitetų Ekonokomikos fakultetų prodekanai – Michael Gallagher (Tartu), Biruta Sloka (Ryga) ir Linas Čekanavičius (Vilnius, VU).
Darius Petrošius

Biografija

1998 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisininkas.
P. Petrošiaus įmonės „Rimtija“, UAB „Rimtijos prekybos centras“, UAB „Tauragiškių balsas“, UAB „Eglonta“ direktorius.
Lietuvos socialdemokratų partijos Tauragės rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Tėvas Pranas Petrošius. Žmona Jūratė, duktė Augustė.
Pedro de Valdivia

Biografija

Gimė 1497 m., idalgų šeimoje. 1520 m. įsitraukė į Bendruomenių karą. Vėliau kartu su Imperatoriaus Karolio V kariuomene dalyvavo Italijos karuose, taip pat kampanijose Flandrijoje ir Nyderlanduose.
1535 m. išvyko į Venesuelą, dalyvavo Venesuelos užkariavime. 1538 m. atvyko į Peru ir užsirašė į
Fransisko Pisaro pajėgas. Dalyvavo kare prieš Diegą de Almagrą ir sukilusius inkus. Užsitarnavo
reputaciją, gavo žemių.

Ekspedicija

Po nepavykusios Diego de Almagro ekspedicijos į Čilę Valdivija nusprendė surengti dar vieną ekspediciją. 1539 m. gavo Pisaro leidimą, gubernatoriaus padėjėjo rangą, tačiau negavo jo finansinės paramos.
Po nesėkmingos Diego de Almagro 1535–1537 m. ekspedicijos buvo sunku gauti finansavimą ir surinkti vyrus. Kad gautų pinigų pardavė gautą žemę. Iškeliavo į pietus iš Kusko 1540 m. sausį, su 11 ispanų, Inés de Suárez, konkistadore ir ~1000 indėnų. Pakeliui prie jų prisijungė daugiau ispanų, daugiausia nepavykusių žygių į Boliviją dalyviai. Tarapakoje prie ekspedicijos jau buvo prisijungę ~150 ispanų.
Ėjo į pietus tuo pačiu keliu kuriuo Diegas de Almagras po savo nepavykusios ekspedicijos grįžo į Peru (Arequipa, Moquegua, Tacna, Tarapaca). Kelionė į pietus buvo sunki, indėnai, jau patyrę ispanų žiaurumus, taikė išdegintos
žemės taktiką, užversdavo šulinius, padegdavo pasėlius, išsivarydavo gyvulius. Taip pat puldinėjo ekspediciją. Ispanai sugebėjo atmušti visus antpuolius, bet prarado dalį arklių ir indėnų. Kelionės metu prieš Valdiviją buvo surengti du sąmokslai, tačiau abu nepavyko.
Pasiekęs Copiapo slėnį Valdivija pasiskelbė atrastų žemių valdytoju karaliaus vardu. Pavadino jas Naująja Extremadura(prieš 5 metus ten pat tapatį padarė Diegas de Almagras). Tų pačių metų groudį, po vienuolikos mėnesių žygio, jie pasiekė Mapočo upės slėnį, kur nusprendė įkurti gyvenvietę. Slėnis buvo platus, tankiai apgyvendintas, žemės buvo derlingos, netrūko gėlo vandens. Upė toje vietoje šakojosi, sudarė salą, kuri buvo gera vieta miestui įkurti. Čia įkurtas miestas vėliau tapo Čilės sostine, tačiau pats Valdivija planavo sostinę įkurti kurkas piečiau.

Santjago įkūrimas

1541 m. vasario 12 d. Pedras de Valdivija oficialiai paskelbė miesto įkūrimą. Pavadino jį Santiago de la Nueva Extremadura, pasak legendos, iš dangaus nusileidęs šventasis Jokūbas (Santo Iago) padėjo jiems laimėti mūšį prieš indėnus. Buvo suformuota miesto taryba. Netrukus pradėjo išgauti nedidelius kiekius aukso Marga-Marga upėje. Siekdamas turėti galimybę susisiekti su Peru jūra, Akonkagvos žiotyse pradėjo statyti laivą, tačiau darbininkus užpuolė indėnai ir laivą sudegino.
1541 m. rugsėjo 11 d. indėnai užpuolė miestą. Pats Valdivija tuo metu buvo išvykęs. Ispanai patyrė didelių nuostolių, bet apsigynė.
Netrukus po mūšio Valdivija išsiuntė pasiuntinį(Alonso de Monroy) sausuma į Peru. Jis pasiekė Kuską 1542 m. sausio 23 d., grįžo laivu, 1543 m. gruodžio 20 d. Kolonija smarkiai nukentėjusi nuo užpuolimo tą laiką gyveno labai sunkiai.