google/wiki40b huggingface dataset:
Tarnas (departamentas)

Tarnas (81) (pranc. Le Tarn) – Prancūzijos departamentas pietuose, Vidurio Pirėnų regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Albi (Albi). Generalinės tarybos pirmininkas Tjeri Karsenakas (Thierry Carcenac).
Departamente 2 apskritys, 46 kantonai, 27 municipaliniai susivienijimai ir 324 komunos. Plotas – 5 758 km². 1999 m. – 343 402 gyventojų, 60 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, padalijus Langedoko provinciją.

Geografija

Tarno departamentas ribojasi su Tarno ir Garonos, Averono, Hero, Odo bei Aukštutinės Garonos departamentais.
Pagrindinė upė – Tarnas. Pietuose vyrauja uolos – Juodieji kalnai.

Ekonomika

Pagrindinės ekonomikos šakos – farmacija ir kosmetika (Les Laboratoires Pierre Fabre), automobilių įrangos gamyba (Renault Automation).

Turizmas

Turistus traukia panašūs savo planu ir architektūra įtvirtinti miesteliai. Meno mėgėjams – Tulūz-Lotreko muziejus Albyje.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žaklina Alkjer ir Žanas Markas Pastoras (abu – Prancūzijos socialistų partija), Atstovų rūmuose – 4 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 45 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Spinello Aretino

Spinelas Aretinas (it. Spinello Aretino, tikr. Spinello di Luca Spinelli, apie 1346 – 1410 m.) – italų vėlyvosios gotikos, protorenesanso dailininkas iš Areco.

Biografija

Spinelas gimė apie 1346 m. Arece. Jis buvo kilęs iš vietos amatininkų, daugiausiai metalo dirbinių meistrų giminės. Pravardė Aretino reiškia „iš Areco“. Spinelas tikriausiai mokėsi pas vietos tapytoją Andrea di Nerio, kurio įtakos pėdsakų galima įžvelgti ankstyvojoje Spinelo freskoje „Šv. Marija ir šventieji su rėmėju“. Iškart po 1780 m. Spinelas Aretinas persikėlė į Luką, kur jo stilius buvo paveiktas vietos mokyklos dailininkų, ypač Angelo Puccinelli. 1384 m. dokumentuota Spinelo sukurta altorinė tapyba olivetiečių vienuolių bažnyčiai Lukoje. Didelis Spinelo tapybos poliptikas, kurio centrinė panelė (dabar dingusi) datuota 1385 m., buvo olivetiečių bažnyčioje Romoje.
1386 m. Spinelas Aretinas dokumentuotas Arece ir 1387 m. − Florencijoje, kur jam buvo užmokėta už dviejų statulų projektus katedros fasadui. Maždaug tuo metu Florencijos Alberti giminė užsakė dailininkui du darbus: freskų ciklą Šv. Benedikto gyvenimo motyvais San Miniato al Monte bažnyčios vienuolyno zakristijoje (atliktas apie 1387−88 m.) ir ciklą Šv. Kotrynos Aleksandrietės gyvenimo motyvais Santa Caterina in Antella privačioje Alberčių oratorijoje už Florencijos ribų. 1390−1391 m. dailininkas sukūrė freskų ciklą Šv. Efezo ir Pontito gyvenimų tema Camposanto kapinėse Pizoje. Po to dirbo Florencijoje, kūrė freskų ciklą Šv. Jono Krikštytojo gyvenimo tema Santa Maria del Carmine bažnyčioje (neišlikęs). 1395−1397 m. dailininkas minėtas Arece.
1399−1401 m. Spinelas Aretinas vėl dirbo Florencijoje, bendradarbiavo ties didžiojo altoriaus kūrimu Santa Felicita bažnyčioje. 1404 m. pabaigoje dailininkas dirbo Sienoje, kur kūrė freskas vietos katedroje (neišlikusios). Svarbiausiu jo užsakymu buvo freskų ciklas popiežiaus Aleksandro III gyvenimo tema Sienos rotušėje (Palazzo Pubblico). Šiuose darbuose jam padėjo sūnus Parri Spinelli. Aretinas Spinelas mirė 1410 m. kovo 14 d. Arece. Savo kūryboje jis dažnai skolinosi idėjas iš kitų dailininkų, ypač iš Džoto, tačiau išvystė savą drąsų ir išraiškingą stilių, kuris paveikė vėlyvuosius Lorenzo Monaco ir Lorenzo Ghiberti gotikinius darbus, o jo dėmesys Džoto kūrybai ir monumentalumo pajautimas padarė įtakos Mazačui.
Mirovija

Mirovija (iš rus. мировой 'pasaulinis') – hipotetinis pasaulinis vandenynas, kaip manoma, supęs Rodinijos superkontinentą ir egzistavęs maždaug prieš 1 mlrd. – 750 mln. metų neoproterozojaus eroje. Vėliau neoproterozojuje dėl Mirovijos subdukcijos susiformavo Pantalasas (Ramiojo vandenyno pirmtakas).
Įvairūs geologiniai požymiai verčia manyti, kad neoproterozojaus eros viduryje, kriogenio periodu, būta tokio stipraus ledynmečio, kad Mirovija galėjo būti visiškai padengta ledo sluoksniu („sniego gniūžtės Žemės“ hipotezė).
Juozas Burneika

Biografija

1955 m. baigė LSSR valstybinio dailės instituto skulptūros katedrą. Iki 1957 m. Dailės fondo direktorius. 1961–2005 m. dėstė Vilniaus dailės akademijos Dizaino katedroje.
Nuo 1957 m. dalyvavo parodose. Nuo 1957 m. LSSR dailininkų sąjungos narys. Sukūrė mažosios plastikos darbų, reljefų, memorialinės monumentikos objektų, parašė knygų.
Palaidotas senosiose Rasų kapinėse.
Šiaurės Molukai

Istorija

XVI-XVII a. Šiaurės Molukai buvo vadinami Prieskonių salomis. Tuo metu tai buvo vienintelis gvazdikėlių šaltinis. Olandai, ispanai, portugalai, Ternatės ir Tidorės sultonatai kovojo dėl prieskonių prekybos kontrolės. Kai Kvapnusis gvazdikmedis buvo pasodintas kitose šalyse tarptautinė Šiaurės Molukų svarba smuko.
2010 m. Šiaurės Molukuose gyveno 1 035 478 žmonės.
Lietuvos futbolo taurė 1991 m.

Lietuvos futbolo taurė 1991 m. – antrasis nepriklausomos Lietuvos futbolo turnyras, įvykęs 1991 m. pavasarį ir vasarą. Turnyre dalyvavo tik aukščiausiojo diviziono klubai (viso 15).
Kanopiniai

Kanopiniai žvėrys – gyvūnai, kurių galūnės evoliucijos eigoje virto kanopomis. Paplitę visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą ir Australiją (čia gyvena tik introdukuoti kanopiniai). Išskiriami du šių žvėrių būriai - neporakanopiai (Perissodactyla) ir porakanopiai (Artiodactyla). Kai kurie mokslininkai tryniakojus taip pat laiko kanopiniais. Šie gyvūnai labai įvairiaus dydžio ir išvaizdos. Mažiausio kanopinio javinio elniuko (Tragulus javanicus) kūno aukštis 20-25 cm, masė - 2-2,5 kg. Didžiausio kanopinio žirafos (Giraffa camelopardalis) kūno aukštis ties ketera 3,3 m, o iki viršugalvio iki 6 m. Stambiausi kanopiniai - didysis hipopotamas (Hippopotamus amphibius), baltasis raganosis (Ceratotherium simum), kurių masė 3-4 tonos. Laukiniai kanopiniai gyvūnai yra svarbi ekosistemų dalis. Daug kur pasaulyje jie vis dar medžiojami. Šiuo metu pasaulyje gyvena virš 200 kanopinių rūšių. Šis skaičius nėra tikslus, nes kai kurias rūšis zoologai vadina porūšiais ir atvirkščiai. Remiantis naujausiais genetiniais tyrimais kai kurių kanopinių sistematinis statusas pasikeitė.
Tamisaris

Istorija

XIII a. prasidėjo čia gyvenusių genčių kolonizacija ir užkariavimas. Švedai rengė religinius, grobiamuosius karus, vėliau regione papilto katalikybė ir švedų kalba.
1564 m. laikomi miesto įkūrimo metais. Po Rusijos-Švedijos karo 1809 m. Suomijos didžioji kunigaikštystė buvo prijungta prie Rusijos ir miestas atiteko rusams.
1917 m. gruodžio 6 d. Suomija paskelbė nepriklausomybę ir miestas nuo to laiko priklauso Suomijai.
Jungtinių Tautų Organizacija

Istorija

Jungtinių Tautų Organizacijos įkūrimo idėja kilo Antrojo pasaulinio karo metu, Teherano konferencijoje, vykusioje 1943 metais. Pagrindinis idėjos propaguotojas buvo JAV prezidentas Franklinas Ruzveltas. 1944 metų antrojoje pusėje Prancūzijos, Kinijos, Jungtinės Karalystės, JAV ir TSRS atstovai Vašingtone nustatė naujosios organizacijos paskirtį, tikslus ir veikimo būdus.
1945 metais, pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, Jungtinių Tautų Organizaciją (sutrumpintai – JTO arba Jungtinės Tautos) įkūrė Jungtinių Tautų chartiją pasirašiusi 51 valstybė.
Šaltojo karo metu JTO pastangos spręsti konfliktus tarp valstybių buvo varžomos TSRS bei JAV konfrontacijos. Vien tik TSRS vetavo 124, o JAV – 82 sprendimus iš visų 270 vetuotų sprendimų.
Po Rytų-Vakarų konflikto pabaigos JTO ženkliai padidino savo įtaką. JT Saugumo Tarybai, kuriai pagal JT Chartijos VII skyriaus 39 straipsnį esant „grėsmei taikai“ suteikiama teisė imtis prievartos priemonių, įskaitant ir karines akcijas, atsirado platesnės veiklos galimybės. Po 1988 metų buvo nuspręsta įsteigti virš 20 taikos misijų, nors per ligtolinį laikotarpį vykdytos tik 13 misijų. [1]
JTO gana efektyviai veikė Persijos įlankos karo metu, tačiau greitai pasirodė, kad JT taikos palaikymo misijos nėra tokios efektyvios kaip tikėtasi. 1992 metų spalį žlugo pastangos sureguliuoti pilietinį karą Angoloje, kai UNITA atsisakė dalyvauti taikos procese. 1993 metais praktiškai žlugo UNOSOM II misija Somalyje. UNPROFOR misija Bosnijoje ir Hercegovinoje irgi nesugebėjo įgyvendinti savo tikslų kaip ir analogiška misija Kroatijoje. 1994 metais JT taikdariai nesugebėjo sustabdyti masinių žudynių Ruandoje. Nesėkmingos misijos vyko ten, kur didžiosios valstybės neturėjo tiesioginių interesų ir todėl nebuvo suinteresuotos kištis.
JTO misijas riboja ir tai, kad jos reikalauja daug resursų, kurių netiesiogiai su konfliktu susijusios šalys nenori ar negali skirti.
Vaistariškiai

Istorija

Vaistariškiai – istorinė Kauno parapinės Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios valda. 1503 m. kunigaikštis Aleksandras patvirtino klebono teisę į Vaistariškes ir Biruliškes. Per 1654–1667 m. karą Vaistariškių dvarą, sugriovė Maskvos kariuomenė. 1680 m. žemė buvo išdalyta valstiečiams, jie atleisti nuo prievolių, tačiau kasmet turėjo mokėti 100 lietuviškų kapų grašių.

Aplinkinės gyvenvietės

Lapės — 3 km
KleboniškisRamučiai — 4 km
KAUNAS
Laknau

Pavadinimo kilmė

Senovėje Laknau priklausė Kosala karalystei, ją valdė Ikshvaku dinastija. Vienas jos atstovų, lordas Rama miestui davė pavadinimą savo brolio Lakšmano garbei – manoma, kad anksčiau miestas vadinęsis Lakšmanpuru arba Lakhanpuru.
Kita versija teigia, kad miestas pavadintas įtakingos asmenybės Lakhan Ahir garbei, kuris čia pastatęs tvirtovę Qila Lakhan. Pastarasis pavadinimas palaipsniui tapęs Laknau.
Raudonoji aikštė

Atsiradimas ir pavadinimo kilmė

Žemė, kurioje dabar yra Raudonoji aikštė, anksčiau buvo užstatyta mediniais namais ir lūšnomis, tačiau 1493 metais caras išleido įsakymą, kuriuo nurodė juos visus nugriauti kaip keliančius pavojų gaisro atveju. Naujas atviras plotas, tuo metu vadintas tiesiog „Пожар“ (tariama „pažar“), ką apytiksliai būtų galima versti kaip „degėsiai“, pamažėle buvo pradėtas naudoti kaip pagrindinė Maskvos turgaus aikštė. Netrukus šioje aikštėje buvo pradėtos rengti įvairios šventės, skelbiami įsakymai, sakomos kalbos, o kartais Raudonojoje aikštėje būdavo rengiamos ir carų karūnavimo ceremonijos. Ilgainiui aikštė buvo iš visų pusių apstatyta ir buvo nuo to laiko naudojama visų Rusijos vyriausybių kaip vieta vykdyti oficialioms ceremonijoms.
Klaidingai manoma, kad aikštės pavadinimas yra kilęs dėl ją supančių pastatų statybai naudotų plytų spalvos. Iš tiesų rusiškas žodis „красная“ be „raudonas“ turi ir kitą reikšmę – „gražus“. Šis epitetas pirmiausiai buvo pritaikytas Raudonojoje aikštėje esančiam Vasilijaus Palaimintojo soborui, tačiau netrukus ir visa aikštė tapo taip vadinama.  Kai kurie senieji Rusijos miestai taip pat turi centrines aikštes, vadinamas „Красная площадь“ pagal pagrindinę aikštę Maskvoje.

Tolimesnė istorija

Sovietų Sąjungos vyriausybei sugrąžinus sostinę į Maskvą, Raudonoji aikštė išlaikė savo svarbą ir vaidino nemenką vaidmenį naujos valstybės gyvenime. Be to, kad Raudonoji aikštė buvo oficialus Sovietų Sąjungos vyriausybės adresas, ji tapo žinoma kaip pagrindinė karinių paradų rengimo vieta. Kazanės Dievo Motinos Ikonos soboras bei šalia stovėjusi koplyčia buvo nugriautos tam, kad netrukdytų sunkiosioms karo mašinoms. Taip pat buvo planuojama nugriauti žinomiausią Maskvos pastatą, Palaimintojo Vasilijaus soborą. Legenda byloja, kad Lazaras Kaganovičius, Stalino bendražygis ir Maskvos rekonstrukcijos projekto vadovas, pagamino specialų Raudonosios aikštės maketą su nuimamu soboro modeliu, ir atnešė jį parodyti Stalinui, norėdamas įrodyti jam, kad soboras trukdo kariniams paradams ir eismui. Tačiau kai Kaganovičius nuėmė soboro modelį nuo aikštės, Stalinas, pasak legendos, jį sulaikė ir tarė: „Lazarai, padėk soborą į vietą.“
Du žymiausi kariniai paradai Raudonojoje aikštėje buvo 1941 ir 1945 metais. Pirmasis buvo surengtas vokiečių pajėgoms apsuptame mieste, ir kareiviai iš Raudonosios aikštės ėjo tiesiai į frontą. Antrasis buvo surengtas švenčiant pergalę prieš fašistinį režimą, ir nugalėtosios nacių armijos vėliavos buvo metamos į krūvą prie Lenino mauzoliejaus.
1987 metais gegužės 28 dieną vokietis Mathiasas Rustas lengvuoju lėktuvu po kontroversiško skrydžio nusileido Raudonojoje aikštėje.
SM Vienybė Ukmergė

Istorija

Sovietmečiu klubas atstovavo „Vienybės“ gamyklą, įkurtą dar 1919 m. Klubas stipriausią komandą turėjo XX a. 8-ajame dešimtmetyje, kuomet ji laimėjo LTSR pirmenybių sidabrą, bronzą, taip pat ir šalies taurę. Atgavus Nepriklausomybę komanda aukštumų nebepasiekė, blaškėsi tarp aukščiausiosios ir I lygos, o po 2005 m. dėl finansinių sunkumų pasitraukė iš II lygos. 
„Vienybės“ veteranai žaidė įvairiuose mėgėjų turnyruose bent iki 2010 m.
Choroščo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII–XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII–XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Balstogės rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Barščevo valsčiui. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Babinas, Barščevas, Choroščas, Čaplinas, Dzikiai, Dzikie Kolonija, Gajovnikai, Gajovniki Kolonija, Izbišče, Jeronikai, Klepače, Kolonija Čaplinas, Konovalai, Košciukai, Krupnikai, Kruševas, Liskai, Mince, Ogrodniki Barščevskiai, Oliškai, Pankai, Poroslai, Porosli Kolonija, Rogovas, Rogovo Kolonija, Rogovo Majontekas, Roguvekas, Ruščanai, Senkieviče, Sikorščizna, Šlivnas, Turčinas, Začerlanai, Začerlani Kolonija, Zlotoria, Zlotoria Kolonija, Zlotoria Podlesiai, Žultkai ir Žultki Kolonija.
Sofija Juodvalkienė

Sofija Juodvalkienė-Grybauskaitė (1902 m. lapkričio 14 d. Chersonas, Ukraina – 1986 m. lapkričio 26 d. Vilnius) – Lietuvos pianistė, pedagogė.

Biografija

1918 m. baigė Chersono muzikos mokyklą, iki 1921 m. Odesoje muzikos mokėsi privačiai. 1922 m. studijavo Leipcigo, 1923–1927 m. Berlyno J. Šterno konservatorijoje. 1927–1928 m. ir 1930–1939 m. dėstė Klaipėdos muzikos mokykloje, 1939–1945 m. – Šiaulių muzikos mokykloje, 1946–1947 m. – Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje, 1945–1949 m. – Vilniaus konservatorijoje, 1949–1966 m. – Lietuvos konservatorijoje, nuo 1961 m. docentė. Koncertavo Lietuvoje kaip solistė, su kameriniais ansambliais ir simfoniniais orkestrais, surengė pedagoginių koncertų.
LJB verslo centras

LJB verslo centras  – verslo centras, esantis Vilniuje, Naujamiestyje, prie Savanorių prospekto ir Žemaitės gatvių sankirtos. Teritoriją sudaro 1,50 ha žemės sklypas, 12 000 m² ploto administracijos ir 565 m² pastatas. Šalia pastato įrengtos automobilių ir dviračių stovėjimo aikštelės. Yra ir uždaras kiemelis, įrengta įvažiavimo ir išvažiavimo kontrolės sistema. Verslo centrą įkūrė UAB „LJB property“,  nekilnojamojo turto vystytoja komercinės paskirties patalpų nuomotoja. Adresas: Savanorių pr. 28, Vilnius.

Istorija

Pastate anksčiau veikė telekomunikacijų bendrovė Lietuvos telekomas. Centrinė įmonės būstinė buvo perkelta į Šnipiškes (Lvovo g.). Pastatą už 35 mln. Lt (~ 10 mln. eurų) 2008 metais iš   Investicijų bendrovės „Invalda“ dukterinės įmonės „Invaldos nekilnojamojo turto fondas“ įsigijo ir verslo centrą išplėtojo verslininkas Alvydas Banys, buvęs „Invaldos“ valdybos pirmininkas ir vienas iš pagrindinių akcininkų.
Sinéad Mulvey

Biografija

Sineida pradėjo dainuoti nuo trylikos metų, kai ji buvo pasirinkta atlikti žvaigždės vaidmenį miuzikle „Pelenė“. 2005 metais ji dalyvavo RTE talentų šou You’re a Star.
Lietuvos žuvys (žinynas)

Lietuvos žuvys – zoologijos žinynas lietuvių kalba apie Lietuvoje gyvenančias žuvis.
Autorius – zoologas ichtiologas Juozas Virbickas.

Apimtis

Žinyną sudaro iliustruoti 192 psl.

Literatūra

Virbickas J. Lietuvos žuvys. Vilnius: Trys žvaigždutės, 2000. ISBN 9986-575-99-0.
Staraviešas

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1473 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVI a. kaimas priklausė Lietuvos didikams Kiškoms, bet 1593 m. Elžbietai Kiškaitei ištekėjus už Kristupo Radvilos kaimas atiteko Radviloms. 1655–1661 m. Radvilos pasistatė kaime Staraviešo rūmus.
Radviloms kaimas priklausė iki 1664 m., kai Boguslavas Radvila pardavė šias žemes Jonui Kazimierui Krasinskiui. Vėliau kaimas priklausė Osolinskiams, Jezerskams, Golicinams ir Gerličams. 1717 m. kaime buvo pastatyta medinė bažnyčia. 1866–1871 m. pastatyta kaimo neogotikinio architektūros stiliaus bažnyčia. 1912 m. kaime esančius rūmus nusipirko Motiejus Radvila, kurio sūnus Pranciškus Radvila išliko rūmų savininku iki 1945 m. nacionalizacijos. 1939 m. rugsėjo mėnesį šalia kaimo vyko įnirtingi mūšiai tarp Lenkijos ir Vokietijos aviacijos. 1919–1954 m. kaimas buvo Stara Viešo valsčiaus centras. Kaime esančiuose rūmuose lankėsi tokie poetai ir rašytojai, kaip Adomas Mickevičius, Bolesław Leśmian, Konstanty Ildefons Gałczyński ir Julian Tuwim.
Tuimazas

Istorija

Tuimazas ėmė kurtis XX a. pr., statant geležinkelį bei prie Usmanės pastačius malūną. Augti pradėjo 1937 m. pradėjus naftos gavybą, bet ypač augti Tuimazas pradėjo XX a. 7–8 dešimtmečiais, plėtojant sunkiąją pramonę. Miestas nuo 1960 m.
Vakizašis

Vakizašis (Kandži: 脇差 Hiragana: わきざし) yra japoniškas kardas, trumpesnis už kataną bet ilgesnis už tantą. Jį (arba tantą) samurajus nešiodavosi sykiu su katana, bet eidamas į namo vidų, kataną palikdavo, o nešdavosi tik vakizašį. Katana ir vakizašio pora vadinama daišo (pažodžiui „didelis ir mažas“). Katana buvo vadinama kardu ar ilguoju kardu, o vakizašis – draugu kardu.

Trumpa istorija

Vakizašis minimas nuo XVI a. Iš pradžių taip buvo vadinamas bet koks kardas, dėvimas šalia pagrindinio. Vėliau taip buvo vadinami tie kardai, kurie yra trumpesni už pagrindinį.
Samurajus turėjo įvairaus ilgio kardų ir durklų, pvz.: čiisa-gatana arba joroi-doši, tad vakizašis neturėjo nustatytų matmenų. Pirmąkart vakizašis panaudotas 1332–1369 m. Pavyzdžiui, Oda Nobunaga　(織田 信長, 1534–1582 m.) dėvėdavo daišo. Tai rodo, kad vakizašis buvo dėvimas šalia katanos.
Po Muromači laikotarpio Japonijos valdovai stengėsi sureguliuoti kardų tipus ir kas gali juos turėti. Tai turėjo pabrėžti samurajų galią ir prestižą, nes tik jie galėjo turėti daišo. Momojama laikotarpio pabaigoje vyriausybė suskirstė kardus pagal jų ilgį. Tačiau kai kurie žmones nepaklusdavo įstatymams ir nešiojo Ovakizašį (ilgą vakizašį) tokio ilgio kaip katana. Taip buvo dėl painių katanos, tanto ir vakizašio apibrėžimų, tad jakudza ir kai kurie miestiečiai nesilaikydavo nurodymų.
Anksčiau, ypač pilietinių karų laikais tantas (durklas) buvo dėvimas vietoje vakizašio. Priešingai paplitusiai nuomonei, vakizašis buvo ne vienintelis ginklas sepuku atlikti, tam buvo naudojamas ir tantas.
Sen Deni vienuolyno bazilika

Istorija

Senovės Romos laikais dabartinės bazilikos vietoje buvo Galų-romėnų kapinės. Žmonių, kurie buvo čia palaidoti, tikėjimas turėjo krikščioniško bei prieškrikščioniško kulto bruožų. Katedros požemiuose vis dar galima rasti anksčiau Sen Deni bazilikos vietoje stovėjusių pastatų archeologines liekanas. Apie 475 m. Šv. Ženevjeva nusipirko žemės ir pastatė Sen Deni koplyčią, o apie 630 m. Dagobertas I padidino bažnyčią ir įkūrė benediktinų vienuolyną.
Bazilika tapo piligrimystės ir Prancūzijos karalių laidojimo vieta. Bazilikoje buvo palaidotas beveik kiekvienas karalius, valdęs nuo X iki XVIII a. bei daug anksčiau valdžiusių karalių. Bazilika nebuvo naudojama karalių karūnacijai, nes ši funkcija buvo priskirta Reimso katedrai. Tačiau karalienės buvo dažnai vainikuojamos Sen Deni bazilikoje. Sen Deni bazilika greitai tapo vienuolyno bažnyčia.
XII a. abatas Siuže (pranc. Suger) perstatė vienuolyno bažnyčios dalis naudodamas novatoriškus struktūrinius ir dekoratyvinius elementus. Tokiu būdu jis sukūrė pirmąjį gotikinį pastatą. Bazilikos XIII a. nava, geras spindulinio (pranc. Rayonnant) gotikinio stiliaus pavyzdys, pagal kurią buvo statomos katedros ir vienuolynai šiaurės Prancūzijoje, Anglijoje ir kitose šalyse.
1966 m. vienuolyno bažnyčia tapo katedra.
Felicijonas Konstantinas Fedaravičius

Biografija

1958 m. baigė Nemunėlio Radviliškio vidurinę mokyklą, 1967 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
1961–1974 m. mokytojavo Pasvalio rajono ir Biržų mokyklose. 1965–1966 m. laikraščio „Biržiečių žodis“, 1974–1975 m. Pasvalio raj. laikraščio „Darbas“ Kultūros skyriaus vedėjas, 1975–1985 m. Jonavos rajono laikraščio „Jonavos balsas“ korespondentas, Kultūros skyriaus vedėjas, 1985–1989 m. – redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1989 m. žurnalo „Ūkininkas“ vyriausiasis redaktorius, leidyklos „Dobilas“ direktorius ir redaktorius, 1990–1991 m. dar ir laikraščio „Jonava“ redaktorius.
Išleido sonetų rinkinių, sudarė poezijos rinkinių. 1994 m. Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos pirmininkas.
Gajus Julijus Cezaris

Valdymas

61-60 m. pr. m. e. valdė provinciją Ispanijoje. 60 m. pr. m. e. grįžo į Romą ir su Pompėjumi bei Krasu sudarė I triumviratą. 58 m. pr. m. e. paskirtas Narbonos Galijos vietininku. Iki 51 m. pr. m. e. užkariavo visą Galiją, atrėmė germanų puolimus, 55-53 m. pr. m. e. surengė sėkmingus karo žygius į Britaniją ir Germaniją. 49 m. pr. m. e. su kariuomene peržengė Rubikono upę (ji skyrė Cezario valdomas sritis nuo Italijos) ir pradėjo kovą su Pompėjumi dėl valdžios (53 m. pr. m. e. žuvus Krasui I triumviratas iširo). 48-45 m. pr. m. e. nugalėjo Pompėjaus ir jo šalininkų kariuomenes. Lemiamas mūšis įvyko ties Farsalu. Po Farsalo mūšio nusivijo Pompėjų į Egiptą, kur padėjo soste įsitvirtinti Kleopatrai VII-ajai, o jos 47 m. pr. m. e. gimusį sūnų Ptolemėjų XV Cezarioną pripažino savo sūnumi. Iš Egipto Julijus Cezaris patraukė į Mažąją Aziją, kur nugalėjo Mitridato VI sūnų ir Pompėjo rėmėją Farnaką II prie Zelos.
Sutelkęs valdžią (diktatorius ir liaudies tribūnas iki gyvos galvos, turėjo cenzoriaus įgaliojimus), nebesilaikė populiarių demokratinių idėjų. Nors formaliai egzistavo respublika ir Cezaris atsisakė Marko Antonijaus pasiūlymo karūnuotis, Romoje buvo įvesta Cezario karinė diktatūra. Cezaris stiprino centralizuotą valdžią, naikino provincijų atskirumą nuo Italijos ir konsolidavo Viduržemio jūros baseino vergvaldžius. Mokėjo laviruoti tarp įvairių socialinių grupių. 46 m. pr. m. e. reformavo kalendorių - metai turėjo 365 dienas ir kas ketveri metai buvo pridedama papildoma diena. Respublikos institucijų siaurinimas sukėlė senato respublikonų opoziciją. Bruto ir Kasijaus vadovaujami sąmokslininkai Cezarį nužudė.

Literatūros kūriniai

Cezaris buvo laikomas vienu geriausių oratoriumi ir prozos autoriumi lotynų kalba. Išliko tik Cezario karų aptarimai.
Vėlaičiai I

Istorija

2017 m. kaimas buvo panaikintas – priskirtas Adomaičių ir Palūkalnio kaimams.
Nakanas (miestas)

Klimatas

Vasaros karštos ir drėgnos, temperatūra viršija 30 °C, tuo tarpu žiemos šaltos ir snieguotos, temperatūra siekia apie −10 °C.
San Tomė

Istorija

Iki portugalų atvykimo sala buvo negyvenama. Jie čia ieškojo galimybės įveisti cukranendių plantacijas. Miestas įkurtas portugalų 1485 m. Iš Kongo buvo gabenami vergai, o aplink miestą augintos cukranendrės. XVI a. pastatyta katedra bei San Sebastiano fortas. 1599 ir 1641 m. miestą trumpam buvo užėmę olandai. 1753 m. San Tomė tapo kolonijos sostine.