Karlis Lobė

Biografija

Karlis Lobė gimė Janenių vienkiemyje Jaunpiebalgos parapijoje (dabar Cėsio rajonas). Jis baigė Piebalgos mokyklą, o 1914 m. – žemės ūkio mokyklą netoli Pskovo.
K. Lobė buvo vedęs 1922 m. gegužės 22 d., jo žmona Milda buvo gimusi 1898 m. vasario 13 d. Latvijoje. Žmona mirė 1985 m. gegužės 31 d. Österhaninge (piečiau Stokholmo, Švedijoje).

Pirmasis pasaulinis ir Rusijos pilietinis karai

1916 m. baigė karo mokyklą ir ėmė tarnauti 2-ajame Latvių šaulių Rygos pulke (rus. 2-й Латышский стрелковый Рижский полк). Vadovaudamas kuopai dalyvavo 1916-1917 m. Kalėdų mūšiuose. 1918 m., po Spalio revoliucijos, Lobė įstojo į Kolčiako pajėgas. Admirolo Kolčiako kariuomenėje kariavo prieš Raudonąją Armiją. Tolimuosiuose Rytuose kuri laiką vadovavo latvių Imanto pulkui. Po to perėjo į Latvijos kariuomenę. Buvo 2-ojo Ventspilio pėstininkų pulko (Kuržemės divizija) štabo viršininku.

Latvijos kariuomenė

Lobė į Rygą grįžo 1920 m. ir įstojo į Latvijos kariuomenę. Nuo 1921 m. buvo Karo akademijos lektorius, turėjo kapitono laipsnį. 1932 m. baigė Aukštosios karo akademijos kursus ir 1935 m. buvo paskirtas vadovauti 12-ajam Bauskės pėstininkų pulkui Žemgalos divizijoje. 1938 m. balandį jis buvo perkeltas į Karo akademiją. 1939 m. gavo pulkininko leitenanto laipsnį ir paskirtas 2-ojo Ventspilio pėstininkų pulko (Kuržemės divizija) štabo viršininku.
Tarybinės okupacijos metais Lobė išvengė represijų ir deportacijos.

Antrojo pasaulinio karo metai

Antrojo pasaulinio karo metais užėmė įvairias pareigas Vokietijos okupuotoje Latvijoje, policijos bei karinėse struktūrose.
Vokietijai įsiveržus į Latviją K. Lobė iki 1941 m. rugpjūčio 29 d. buvo Ventspilio savigynos vadas. 1941 m. pabaigoje K. Lobė buvo paskirtas Latvijos savigynos pajėgų vadu. Vėliau jis su latvių policijos batalionais dalyvavo priešpartizaninėse kovose prieš tarybinius partizanus Latgaloje ir Baltarusijoje. Buvo 280-ojo Bolderajos policijos bataliono vadas. 1943 m. pavasarį tapo 2-osios SS Latvių pėstininkų brigados 2-ojo Imanto pėstininkų pulko vadu, kariavo Volchovo fronte. 1944 m. sausį brigada performuota į SS kariuomenės 19-ąją SS grenadierių diviziją (2-ąją Latvių diviziją). Joje K. Lobė vadovavo 43-jam SS grenadierių pulkui (1944 m. sausis-gegužė). 1944 m. K. Lobė gavo štandartenfiurerio laipsnį ir vadodavo divizijos pėstininkams, kai ši kovojo Opočkos rajone ir Vidžemėje.
1944 m. pabaigoje K. Lobė buvo paskirtas latvių statybos bataliono (Imperinė darbo tarnyba) vadu Vokietijoje, bet po to dėl nacionalistinių latviškų pažiūrų buvo pašalintas iš pareigų ir perduotas karo tribunolui. Karo pabaigoje Lobė buvo internuotas britų okupacijos zonoje.
Daug šaltinių teigia, kad K. Lobė dalyvavo baudžiamosiose akcijose bei masinėse žydų žudynėse, tačiau šie teiginiai liko neįrodyti.

Pokaris

Po karo Lobė aktyviai dalyvavo emigravusių latvių bendruomenės Vokietijoje veikloje, pvz., judėjime „Dauguvos vanagai“ (latv. Daugavas Vanagi). 1950 m. persikėlė į Švediją, kur irgi buvo vienas iš judėjimo „Dauguvos vanagai“ (latv. Daugavas Vanagi) organizatorių, korporacijos Fraternitas Imantica oratoriumi ir garbės filisteriu. Jis buvo aktyvus Latvių centrinės tarybos Švedijoje narys.
Mirė 1985 m. liepos 9 d. Österhaninge, piečiau Stokholmo (Švedija).