google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija

Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija – valstybės įstaiga, padedanti Lietuvos Respublikos Prezidentui įgyvendinti jo funkcijas ir atliekanti Respublikos Prezidento rezidencijos finansinį, ūkinį bei materialinį aptarnavimą. Prezidento kanceliarija yra viešasis juridinis asmuo (biudžetinė įstaiga), turintis sąskaitą banke ir antspaudą su Lietuvos valstybės herbu bei savo pavadinimu „Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija”.
Kanceliarijai vadovauja Respublikos Prezidento kanceliarijos kancleris, vykdantis ir Valstybės apdovanojimų įstatyme nurodytas Lietuvos valstybės ordinų kanclerio funkcijas. Šiuo metu – Giedrius Krasauskas.
Buveinės adresas: S. Daukanto aikštė 3, LT 01122, Vilnius.
Eika

1992 m. įkurta „Eika“ šiandien yra viena iš didžiausių nekilnojamojo turto plėtros ir statybos įmonių grupių Lietuvoje. Įmonių grupę EIKA šiuo metu sudaro:
UAB „Eika“ – nekilnojamojo turto rinkos lyderė, sėkmingai plėtojanti gyvenamųjų, komercinių, visuomeninių ir kitos paskirties pastatų projektus, kurianti naują gyvenimo ir darbo kokybę, klientų bei verslo partnerių vertinama už novatoriškumą, patikimumą bei pažangą.
UAB „Eikos statyba“ – viena stipriausių Lietuvos statybos bendrovių, sukaupusi didelę patirtį įvairios paskirties pastatų statyboje ir renovacijoje. Kompanija teikia platų paslaugų paketą, apimantį bendrastatybinius darbus, fasadų šiltinimą, betonavimą, elektros instaliaciją ir kitus darbus.
2009 m. EIKA tapo ir paslaugų įmonių grupe, teikiančia visą nekilnojamojo turto plėtros paslaugų paketą. Šiandien EIKA grupės įmonės gali pasiūlyti: darnios plėtros ir aplinkos apsaugos sprendimus verslui, viešojo ir privataus sektorių partnerystės projektus, teritorijų planavimo ir statinių projektavimo, statybos projektų valdymo, statybos darbų, inžinerinių sistemų įrengimo, nekilnojamojo turto projektų valdymo, pastatų renovavimo sprendimų ir darbų, statybos ir statinių techninės priežiūros, ekspertinių tyrimų, turto valdymo ir administravimo paslaugas.
Frydrichas Vetinas

Biografija

Trečiasis Saksonijos kunigaikščio Albrechto Behenceno Narsiojo ir Bohemijos kunigaikščio Jurgio Podiebradiečio dukters Sidonijos sūnus. Dar vaikystėje pasišventė dvasininko karjerai. Studijavo Sienoje ir Leipcige. Įšventintas kunigu buvo Kelno kanauninku.  Vėliau tarnavo Mainco arkivyskupo dvare.
1498 m. mirus Vokiečių ordino didžiajam magistrui Johanui Tyfenui, Ordino kapitula, siekdamas pagerinti santykius su Lenkijos karaliumi Jonu Albrechtu, grasinusiu Ordinui karu, pasiūlė Frydrichui Vetinui tapti magistro įpėdiniu. 1498 m. rugsėjo 29 d. jis buvo priimtas į Ordiną ir išrinktas didžiuoju magistru. Tačiau jo autoriteto nepakako, kad Ordino ramybę apsaugotų net Šventosios Romos imperijos imperatorius.
Tačiau 1507 m. Lenkijos sostą užėmė Žygimantas Senasis, kuris Ordinui paskelbė ultimatumą. Frydrichas Vetinas išvyko į Saksoniją ir vadovavo Ordinui iš gimtinės. Palaidotas Meiseno katedroje.
Ailaošanas

Ailaošanas (kin. 哀牢山, pinyin: Āiláoshān, viet. Ai Lao Sơn) – kalnagūbris pietinėje Kinijoje (Junane) ir Vietname, Junano kalnyne. Driekiasi Honghos upės dešiniajame krante, ilgis ~600 km. Aukščiausia vieta siekia 3143 m. Kalnai sudaryti iš kristalinių skalūnų ir klinčių. Ailaošanas labai paveiktas erozijos, suskaidytas, apaugęs miškais.
DSC Arminia Bielefeld

Istorija

Klubas buvo įkurtas 1905 m.
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos

Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos yra 1968 metais tarp Afrikos valstybių priimta tarptautinė sutartis dėl aplinkos apsaugos. Dėl jos buvo susitarta tuometinėje Afrikos Vienybės Organizacijoje, o 2003 birželio 11 dieną atnaujinta ir papildyta versija tapo oficialiu Afrikos Sąjungos dokumentu. 2012 m. sausį ją buvo ratifikavę 8 šalys; kad konvencija įsigaliotų tai turi padaryti bent 15 valstybių.
IUCN konvenciją yra pavadinusi išsamiausiu ir moderniausiu regioniniu aplinkos apsaugos susitarimu pasaulyje.

Istorija

Konvencija yra kilusi iš 1900 metų Londono konvencijos dėl laukinių gyvūnų apsaugos Afrikoje, kurią pasirašė šiame žemyne kolonijų turinčios valstybės (Didžioji Britanija, Italija, Portugalija, Ispanija ir Prancūzija). Vėliau susitarimą pakeitė 1933 metais taip pat Londone priimta floros ir faunos apsaugos konvencija. Galiausiai 1968 metais Alžyro mieste vietoje jos naujai nepriklausomybę atgavusios Afrikos valstybės pasirašė konvenciją dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos. Kadangi po konvencijos priėmimo nebuvo įsteigtos jos įgyvendinimą prižiūrinčios institucijos, jos praktinis poveikis buvo riboto masto.
1981 m. Nigerija ir Kamerūnas kreipėsi į Afrikos Vienybės Organizaciją dėl konvencijos atnaujinimo. Su tuo susiję susitikimai truko iki 1986 metų, tačiau susitarimas nebuvo pasiektas. Atnaujinimo idėją 1996 m. atgaivino Burkina Fasas ir iki 2002 metų buvo paruoštas pakeistas ir papildytas konvencijos tekstas, kurį Afrikos Sąjunga patvirtino 2003 m. birželio 11 d. viršūnių susitikime Mozambiko sostinėje Maputu.

Institucijos

1968 metų konvencija neįsteigė jokių institucijų, kurios rūpintųsi jos įgyvendinimu, todėl jos praktinė nauda buvo labai maža. Po 2003 metų atnaujinimo šis trūkumas buvo didžia dalimi pašalintas, įsteigiant kas dvejus metu rengiamą konvencijos narių konferenciją ir nuolatinį sekretoriatą. Kadangi konvencija dar nėra įsigaliojus, institucijos veiklos nevykdo.

Ratifikavusios šalys

Nors konvenciją pasirašė dauguma Afrikos Sąjungos valstybių (37 ir 53), jos ratifikavimas vyksta iš lėto. 2012 m. sausį tai buvo padarę 8 valstybės: Burundis, Komorai, Libija, Lesotas, Malis, Nigeris, Ruanda ir naujausia tarp jų (2007 m. birželį) – Gana. Konvencija įsigalios, kai ją ratifikuos bent 15 valstybių.
Antroji fitna

Antroji fitna – antrasis pilietinis karas arabų kalifate, vykęs 680–692 m.
Antrosios fitnos pradžia galima laikyti 680 m., kai mirus Damasko kalifui Muavijai I jo sūnaus Jazido I kalifu nepripažino įtakingi Mekos ir Medinos veikėjai. Jie laikėsi principo, kad kalifas turi būti renkamas. Kita grupė nepatenkintųjų manė, kad kalifo postas turi pereiti kalifo Ali įpėdiniui ir Mahometo palikuoniui, nes taip esą Muavija I buvo sutaręs su Ali sūnumi Hasanu. Hasanui mirus ši teisė esą perėjo kitam Ali sūnui Huseinui. Į Kufą išžygiavęs Huseinas ibn Ali žuvo Kerbelos mūšyje nuo Jazido I kariuomenės. Kita Antrosios fitnos pradžios data galima laikyti 683 m., kai prieš Jazidą I atvirai sukilo Mekos ir Medinos miestai. Jazidas I pasiuntė kariuomenę iš Sirijos miestams numalšinti. Medina buvo užimta, po to apgulta Meka. Apgulties metu atėjo žinia apie Jazido I mirtį ir sirų kariuomenė atsitraukė. Trečia versija, Antroji fitna prasidėjo 683 ar 684 m. mirus trumpai valdžiusiam ir įpėdinio nepaskyrusiam Jazido I sūnui Muavijai II.
Mekoje kalifu pasiskelbė Abdula ibn al Zubairas. Jo valdžią pripažino beveik visas arabų kalifatas, įskaitant kaisitus Sirijoje. Tačiau jis pats niekuomet neišvyko iš Mekos. Jis pasikliovė savo rėmėjais per atstumą ir neįvertino Omejadų įtakos Sirijoje. Vietos valdytojai veikė jo vardu, bet realiai vykdė savo politiką. Basroje valdė jo brolis Mosabas ibn Zubairas. 684 m. Marvanas I su kalbitų pagalba sumušė kaisitus Sirijoje ir 685 m. susigrąžino Egipto valdžią Omejadams. 684 m. Arabijoje sukilo charidžitai, vadovaujami Nadždeho ibn Amiro. Juos rėmė kaimiškų vietovių gyventojai, visų pirma Džaziroje. Jie po to užvaldė visą Vakarų Arabiją ir Jemeną. Kita charidžitų grupė veikė Irane ir Irake. Charidžitai neužvaldė nei vieno įgulos miesto ir palaipsniui buvo sumušti tiek Al Zubairo šalininkų, tiek Damasko kalifų pajėgų. 
Huseino ibn Ali mirties sukrėsti Alidų šalininkai (Šija, šiitai) 685 m. sukilo Kufoje, vadovaujami Muchtaro ibn Abi Obaido Takafio, kuris imamu ir kalifu paskelbė Ali sūnų Mohamedą ibn al Hanafiją (pastarasis kovose nedalyvavo). Iš pradžių jiems sekėsi. Muchtaro pajėgos, vadovaujamos Ibrahimo ibn Maliko, nugalėjo Damasko kalifo Abdulmaliko pajėgas prie Mosulo. Mūšyje žuvo Abdulmaliko generolas Ubaidula ibn Zijadas, laikytas atsakingu už Huseino ibn Ali mirtį, kas palaikyta Dievo ženklu. Tačiau Muchtaras represijomis ir savo religiniu vienašališkumu nuteikė daug kufiečių prieš save, kurių dalis pabėgo į Basrą prašyti Mosabo ibn Zubairo paramos. 687 m. Mosabo pajėgos sumušė Muchtaro pajėgas, jis pats žuvo apsuptas savo rūmuose Kufoje. Tuo tarpu Sirijoje musulmonai susivienijo greičiau nei Irake. 691 m. kalifo Abdulmaliko kariuomenė sumušė Mosabo ibn Zubairo pajėgas, pastarasis žuvo. 692 m. Abdulmaliko kariuomenė apgulė ir užėmė Meką. Abdula ibn al Zubairas žuvo ir jo mirtis laikoma Antrosios fitnos pabaiga.
Klausučiai (Jurbarkas)

Aplinkinės gyvenvietės

SEREDŽIUS - 5 km
VELIUONA - 8 km
Militai

Militai (lot. milites, vns. miles) – treniruoti Romos legionų eiliniai pėstininkai.
Militai buvo nespecialistai reguliarieji kareiviai, sudarę didžiąją dalį legionierių. Į jų pareigas įeidavo sargyba, lauko įtvirtinimų statyba, kita nekovinė veikla.

Po kelerių metų tarnybos militai galėjo būti papildomai treniruojami ir tapti imunais – specialistais su didesnėmis algomis.
Čakas (dievas)

Čakas (maj. Chaahk, isp. Chaac, Chac) – majų lietaus, griaustinio, audrų dievas. Atitinka actekų Tlaloką.
Kaip ir daugelis majų dievų, Čakas gali būti suvoktas kaip vienas arba kaip keturi Čakai, saugantys skirtingas pasaulio šalis. Ikonografijoje vaizduojamas žmogiško pavidalo su roplio žvynais, iltimis, laikantis skydą, žaibasvaidį kirvį. Drezdeno kodekse išsamiai aprašomos Čakų vietovės ir veiklos taip pat Čakų santykiai su senais dievais Bakabais ir deive Iščela. Čakai kartais tapatinami su Bakabais, tačiau pastarieji pirmiausia yra Žemės vandenų saugotojai.
Klasikiniame majų laikotarpyje Čako vardą dažnai naudojo valdovai, pabrėžtos karingosios, nuožmiosios šio dievo savybės.
Čako garbei buvo atliekami lietaus ritualai, tikintis lietaus. Jukatane keturi jaunuoliai stodavo pasaulio šalių pusėn ir vaidindavo varles. Kitas ritualas, aprašytas XVI a., buvo jaunų vyrų ir moterų nuleidimas į karstinius duburius (senotus). Ten jie būdavo arba nuskandinami (kaip auka Čako palydai), arba ištraukiami (kad perduotų žinią iš dievo).
Laivo kapitonas

Laivo kapitonas – laivo savininko patikėtinis, laivo įgulos vadovas, kuris atsako už keleivių ir įgulos saugumą, laivo ir gabenamo krovinio išsaugojimą.
Laivo kapitonas – tai darbuotojo klasifikacijos laipsnis, taip pat karininko laipsnis.

Kapitono teisės

Kapitonas valdo laivą vienvaldiškumo principo pagrindu (valdymas negali prieštarauti statutui ir jį numatančiam pagrindiniam įstatymui).
Visi nurodymai dėl laivo veiklos perduodami tik kapitonui, kuris atsako už jų vykdymą. Kapitonas lieka aukščiausia valdžia, net jei laive esama aukštesnio rango asmenų. Tokie asmenys gali išsakyti kapitonui savo pageidavimus, tačiau neturi teisės komanduoti, kaip iš tiesų tvarkyti ir valdyti laivą. Ginantis nuo piratų ar sukilus laivo įgulai kapitonas turi teisę vartoti šaunamąjį ginklą ir kitas panašias priemones.
Be laivo kapitono sutikimo joks asmuo negali būti priimtas ar pasišalinti savavališkai į ir iš laivo įgulą/įgulos.
Kažkada turėjęs teisę laivuose poras tuokti, kapitonas dabar tokios teisės nebeturi, tačiau kapitonas turi teisę pasirašyti mirties liudijimą.
Minkštakiai

Istorija

1653 m. kaimas dovanotas Kužių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčiai. 1950–1991 m. kaimas priklausė Ringuvos tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Zastarčiai – 3,5 km
Jauneliai – 7 km
Rūveliai – 2 km
Radviliai – 6 km
KURŠĖNAI – 10 km
Olbikiškė – 3,2 km
Norutaičiai – 5,5 km
 ŠIAULIAI – 17 km
Šiaurės miestelis

Šiaurės miestelis – Vilniaus miesto dalis, esanti Žirmūnų seniūnijoje ir apribota Apkasų, Verkių, Lakūnų, bei Žirmūnų gatvių.
Jaunieji aplinkos reporteriai

Jaunųjų aplinkos reporterių programa – viena iš Aplinkosauginio švietimo fondo vykdomų programų. Ji skirta vidurinių mokyklų moksleiviams ir mokytojams. Programoje dalyvaujantys mokiniai tyrinėja įvairias aplinkosaugos problemas bei ruošia ir skelbia apie tai straipsnius, fotografijas.

Veikla

Kiekviena programoje dalyvaujanti grupė turi apsibrėžti savo tyrimo objektą vietiniu aplinkosaugos lygiu. Nustatytos šešios pagrindinės tyrimų temos: žemės ūkis, miestai, pakrantės zona, energija, atliekos ir vanduo. Kiekvieno projekto tikslas – pateikti teisingą informaciją vietos bendruomenei.
Jaunųjų aplinkos reporterių tinklui priklausantys moksleiviai ruošia bei skelbia straipsnius ir fotografijas apie aplinką. Jaunieji reporteriai programos internetinėje svetainėje pateikia informaciją apie savo projektus, straipsnius ir fotografijas. Kiekvienais metais tarptautinė šios programos taryba apdovanoja geriausių metų straipsnių ir fotografijų autorius.

Lygiai

Programa turi du veiklos lygius. Didesnis dėmesys skiriamas vietinio lygmens tyrimams, kuriais siekiama geriau suprasti, kaip aplinkosaugos klausimai yra susiję su darniu vystymusi ir globalinėmis problemomis. Platesnį mastą vietiniu lygiu vykdomas projektas įgauna tuomet, kai bendradarbiaujama su kitų šalių programos dalyviais.

Dalyviai

Šiuo metu „Jaunųjų aplinkos reporterių“ programos veikloje dalyvauja Kipro, Graikijos, Maroko, Švedijos, Belgijos, Airijos, Norvegijos, Turkijos, Danijos, Italijos, Portugalijos, Didžiosios Britanijos, Estijos, Islandijos, Rumunijos, Prancūzijos, Latvijos ir Ispanijos mokyklų moksleiviai.
Programoje pradeda dalyvauti ir Lietuvos mokyklos.
Kejėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis yra į pietryčius nuo kaimo, prie Šventupio ir bevardžio upelio santakos. Jį iš pietų juosia Šventupio, iš rytų ir šiaurės - bevardžio upelio slėniai. Nuo slėnių pusės šlaitai statūs, apie 14 m aukščio, vakarinėje pusėje tęsiasi aukštuma. Aikštelė trikampė, kraštinės ilgis apie 16 m, ją nuo aukštumos skiria 18 m ilgio ir 2,5 m aukščio pylimas ir už jo esantis apie 2 m gylio ir 38 m ilgio griovys. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu-II tūkstantmečio pradžia.

Pilkapynas

Apie 300 m į vakarus nuo piliakalnio yra apardytas pilkapynas (17 pilkapių), į šiaurę nuo jo - kapinynas. Ištirti 2 pilkapiai ir 500 m² kapinyno. Pilkapių sampilai 6–12 m skersmens ir 0,3-0,6 m aukščio, iškasinėti lobių ieškotojų, rasta akmenų vainikų liekanų. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis, kapuose rasta po vieną III a.-IV a. geležinį įmovinį ietigalį.

Kapinynas

1970 m. tyrimų metu kapinyne rasti 8 sudegintų X a.-XII a. mirusiųjų kapai ir 8 X–XIII a. žirgų griaučiai su įkapėmis. Rasta apie 380 dirbinių. Taip pat rasti 83 nedegintų XV a.-XVII a. mirusiųjų kapai.
Du degintiniai kapai buvo beveik be įkapių, rasti virš žirgų griaučių. Viename rastas žalvarinio lazdelinio smeigtuko fragmentas. Kapai buvo įrengti labai negiliai, vos 30 cm gylyje, ovalinėse 90x60 ir 120x60 cm dydžio duobutėse. Žirgai laidoti su geležiniais žąslais, turinčiais kaulinius skersinukus. Jų galvos puoštos žalvario apkalais, pagražintomis kamanomis, žvangučiais, gintariniais karoliukais. Visame 250 m² dydžio tyrinėtame plote iškart po velėna buvo daug degėsių, sudegusių kauliukų, įvairių perdegusių ir ugnyje nebuvusių dirbinių: žalvarinių vytinių antkaklių, juostinių apyrankių platėjančiais galais dalių, smeigtukų įvijine galvute, pasaginių segių aguoniniais, cilindriniais, pastorintais kampuotais bei gyvuliniais galais, plokštinių apskritų segių, geležinių pentinių plačiaašmenių kirvių, ietigalių, skiltuvų, ylų, verpstukų, datuojamų XI a.–XV a.

Aplinkiniai piliakalniai

Raseinių piliakalnis 15 kmBetygalos piliakalniai 5 kmPlinkaigalio piliakalnis 23 kmKalnųjų piliakalnis 16 kmAmbraziūnų piliakalnis 21 km
Vosbučių piliakalnis 22 kmGabrieliškių piliakalnis 9 kmGedimino kapas 25 km
Veliuonos piliakalnis 25 kmBažavėlės piliakalnis 8 km
Gėluvos piliakalnis 13 km
Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė

Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė (1936 m. kovo 26 d. Kirdeikų k., Utenos r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Augo vargonininko J. Mikulėno šeimoje. Baigusi Prienų vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1951–1955 mokėsi Alytaus mokytojų seminarijoje (pedagoginėje mokykloje). 1962–1967 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. V. Pučinskas).
1955–1957 mokytojavo Šilavoto (Prienų r.) vidurinėje mokykloje, 1957–1959 Prienų septynmetėje mokykloje, 1959–1965 Prienų internatinėje Laimutė Leimonienė mokykloje – jaunučių chorą parengė 1964 I respublikinei moksleivių dainų šventei. 1965–1987 Prienų vaikų muzikos mokyklos direktorė, o vėliau mokytoja. Vadovavo jaunių chorui, kurį paruošė 1969 ir 1970 respublikinėms dainų šventėms, pasirodydavo su juo koncertuose ir kituose rajono kultūros renginiuose.
L. Leimonienė – meno mėgėjų būrelių konsultantė, apžiūrų ir konkursų organizatorė, Prienų rajono dainų švenčių dirigentė, o 1970 vyr. dirigentė. 1967 ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Palmės lapas (simbolis)

Palmės lapas – palmės (arekinių šeima) lapas, ikikrikščioniškais laikais simbolizavęs triumfą ir pergalę. Senovės Romoje palmės lapais kaip garbės ženklu apdovanodavo žaidynių nugalėtojus, kariškius už karines pergales.
Palmės lapas dažnai vadinamas palmės šakele ar palmės šaka (angl. palm branch), nors anatomiškai tai yra sudėtiniai palmių lapai.
Lordo Nelsono devizas buvo lot. Palmam qui meruit ferat 'Nusipelnęs teneša palmę'. Palmių lapai naudojami daugelio organizacijų simbolikoje. Žydai per šventes irgi nešioja palmių lapus.

Krikščionybė

Ankstyviesiems krikščionims palmės lapas simbolizavo tikinčiųjų pergalę prieš sielos priešus. Palmių sekmadienį (Lietuvoje – Verbų sekmadienį) buvo švenčiamas triumfinis Jėzaus įžengimas į Jeruzalę. Krikščionių mene kankiniai paprastai būdavo vaizduojami laikantys palmių lapus, kas simbolizavo dvasios pergalę prieš kūną. Buvo plačiai tikima, kad palmės lapo atvaizdas antkapyje reiškia, kad čia palaidotas kankinys. Palmių lapai tapo kankinių simboliu, jie simbolizavo dvasinę pergalę prieš dvasinius priešininkus. Dėl to kankinių gyvenimų aprašymuose standartiškai būdavo naudojama frazė „jis gavo kankinystės palmę“.
1688 m. balandžio 10 d. Šventoji apeigų kongregacija nutarė, kad ant katakombų kapo pavaizduota palmė šaka reiškia, kad čia palaidotas kankinys. Vėliau ši nuomonė buvo Mabillon’o, Muratori’o, Benedikto XIV ir kitų pripažinta kaip nepagrįsta. Tolesni tyrimai parodė, kad palmių šakelės būdavo vaizduojamos ir ant pagonių kapų.
Ant vėlyvesnių krikščioniškų paminklų palmės šakos atvaizdas buvo naudojamas kaip ornamentas, skiriantis dvi scenas. Palmės taip pat reiškė rojų, ankstyvuosiuose atvaizduose Jėzų dažnai vaizduodavo tarp palmių.

Judaizmas

Judaizme finikas (lulavas) laikomas viena keturių augalų rūšių, kurių šakelės naudojamos per Sukoto apeigas. Kitos rūšys yra mirta ir gluosnis. Finiko, mirtos ir gluosnio šakelių ryšulėlis su citrina (citrinmedis – ketvirtoji rūšis) simbolizuoja siekimą suvienyti keturis žydų tipus tarnyboje dievui.
XX a. 8-tą dešimtmetį kasinėjant Erodo Didžiojo rūmus aptiko Judėjos finiko sėklų, kurių amžius, manoma, apie 2000 metų. 2005 m. kelios tokios sėklos buvo pasodintos, ir viena jų sudygo. Išaugo vienas moteriškas individas, kuris pavadintas Methuselah ('Matuzalis').
Giedrius Uždavinys

Biografija

1963 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakultetą. 1971 m. sausio 12 d. apgynė disertaciją „Atviro arterinio latako chirurginio gydymo taktika“. 1988 m. lapkričio 15 d. – habilitaciją „Išeminės širdies ligos chirurginiai aspektai“, habilituotas daktaras.
Aukščiausios kvalifikacijos kardiochirurgas, atlieka visų rūšių širdies operacijas, tarp jų ir širdies persodinimo. Jis sėkmingai taikydamas Jatene–D’or metodiką atlieka sudėtingas kairiojo širdies skilvelio geometrijos atkūrimo operacijas ligoniams, turintiems poinfarktinius miokardo randus.
Europos širdies ir kraujagyslių chirurgijos draugijos atstovas Lietuvai, Pasaulio širdies chirurgijosdraugijos mokslinio komiteto, Europos ir Baltijos šalių širdies ir kraujagyslių chirurgijos asociacijų ir draugijų narys, nuo 1991 m. Lietuvių katalikų mokslo akademijos narys akademikas, LKMA Centro valdybos vicepirmininkas kultūrai.
Riešės seniūnija

Gamta

Būdingas banguotas, kalvotas paviršius, kyla Riešės aukštuma. Didžiuma kraštovaizdžių (ypač iš pietų pusės) sparčiai urbanizuojami ir naikinami. Seniūniją kerta Riešės upelis, rytuose siekia Nerį, į kurią dar teka Žalesa, Kuna. Telkšo keletas ežerų: didokas Pikeliškių ežeras, bei mažesni – Žalesėlis, Paežerių ežeras, Raudonojo Dvaro ežeras, sudarytas Gulbinų tvenkinys. Yra raistų, pelkių (siekia Raudonosios balos pakraščius).
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius, iki 2002 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius – šešioliktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino šventė yra Vasario 16-oji – Lietuvos valstybės atkūrimo diena.

Istorija

Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino vardu pavadintas ordinas įsteigtas 1927 m. gruodžio 9 d. ministro pirmininko Augustino Voldemaro iniciatyva. Pirmuosius ordino ženklus sukūrė dailininkas Andrius Lopuchinas. 1929 m. ordiną šiek tiek sumodernino Jonas Buračas. 1928–1930 m. buvo keturių, vėliau penkių laipsnių. Gamino Šveicarijos firma „Huguenin Frères de Le Locle“, kaspinus audė Danijos firma „Morch and Sons“.
1928–1940 m. trečiojo laipsnio Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ordinu apdovanota 996 žmonės, tarp jų 416 užsieniečių.
Atkurtas 1991 m. vasario 15 d. Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo sprendimu. Aukštesniųjų laipsnių ordino ženklus gamina Lietuvos monetų kalykla. 1994 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino žemesniųjų laipsnių ženklus gamino Vilniaus kombinatas „Dailė“, vėliau jų gamybą perėmė Lietuvos monetų kalykla. Iki 1996 m. ordino kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, dabar – „Morch and Sons“.
Skačiai

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.

Aplinkinės gyvenvietės

Tulkinčiai – 3,8 km
Škurliškė – 1,4 km
Laukstučiai – 0,9 km
Vanagiškė – 5,4 km
ŠIAULIAI – 30 km
 Oliesinas – 3 km
Gudmiškė – 1,9 km
Steponiškė – 3,5 km
KURŠĖNAI – 5 km 
 Pakumulšiai – 2,2 km
Bel Ilio sala

Bel Ilio sala (pranc. Belle-Île-en-Mer) − Prancūzijos sala Atlanto vandenyne, Biskajos įlankoje, prie vakarinių Bretanės krantų; 14 km nuo Kibereno kyšulio.
Napoleono I laikais sala vadinta Žozefinos sala (Île Joséphine).
Bel Ilio salos plotas apie 83,76 km². Sala priklauso Morbihano departamentui. 1999 m. surašymo duomenimis saloje gyvena 4 735 gyventojai. Vasaros mėnesiais salos gyventojų žymiai padaugėja, nes dauguma čia atvažiuoja pailsėti, o kai kurie saloje turi ir nuosavas vilas.
Administraciniu lygiu sala skirstoma į keturias komunas: Bangor, Le Palais, Locmaria ir Sauzon, kurios kartu sudaro Bel Ilio kantoną.

Istorija

Saloje žmonės apsigyveno prieš aštuonis tūkstančius metų. IX a. sala priklausė Kornualio grafystei. XVII a. salą nusipirko Prancūzijos finansų ministras Nikola Fukė (Nicolas Fouquet). Vėliau, kai Fukė pateko į karaliaus nemalonę, sala priklausė Prancūzijos karaliui. Ši istorija, apie Fukė ir karaliaus kovą buvo aprašyta A. Diuma romane „Vikontas de Braželonas“.
Bretonų kalba saloje gyvavo iki 1970 m.