Senovės Egipto laidojimo praktikos

Kapai

Per apie 5000 metų Senovės Egipto kapai išliko beveik nepakitę − tai buvo paprasta požeminė duobė dykumoje ar uoloje iškirstas kambarys su akmens ar plaušaplyčių sienomis. Kai kalbama apie Sen. Egipto kapus, paprastai turimos omeny antkapinės struktūros − koplyčios, kuriomis mirusiojo sielos esybės ka ir ba, egiptiečių tikėjimu, galėjo komunikuoti su gyvųjų pasauliu, artimieji galėjo atnašauti aukas mirusiajam ir taip palaikyti jį pomirtiniame pasaulyje. Nors antkapinės struktūros labai skyrėsi savo dydžiu − nuo milžiniškų piramidžių iki smulkių mastabų − jų paskirtis buvo beveik identiška. Jose buvo serdabas − vieta su mirusiojo ka skulptūra, ir stela, su mirusiojo aprašymu bei paminėtomis aukomis, kurias reikia atnašauti. Karališkieji ir didikų kapai buvo išskiriami architektūrinėmis ir meninėmis priemonėmis, ar specifine ikonografija pabrėžiama mirusiojo padėtis, privilegijos, turėtos jam gyvam esant. Daugumoje skirtumai tarp kapų buvo sąlygoti geologinių, vietos geografijos skirtumų. Ilgainiui nuo gerai dykumoje matomų faraonų piramidžių egiptiečiai perėjo prie užslaptintų uolose kapų statybų, kas didele dalimi buvo iššaukta noru paslėpti kapus nuo plėšikų. Kapavietės paprastai buvo įrengiamos vakariniame Nilo upės krante.

Mumijos

Iki ankstyvųjų dinastijų laikotarpio mirusiųjų kūnai mumifikuodavosi natūraliai dykumos smėlyje. Pradėjus kūnus laidoti karstuose iškilo poreikis juos mumifikuoti dirbtinai, nes egiptiečiai tikėjo žemiškojo kūno išsaugojimo būtinumu sielos gyvenimo tęstinumui pomirtiniame pasaulyje. Mumifikuojant buvo išimami mirusiojo vidaus organai ir sudedami į kanopas. Taupumo sumetimais Trečiuoju tarpuvaldžiu kanopos nenaudotos ir balzamuoti organai buvo grąžinami į kūną. Smegenys pašalinamos kaip nereikalingos, širdis paliekama kūne, nes buvo tikima, kad ji yra žmogaus esybės centras. Kūnas buvo džiovinamas natūralia druska natronu (natrio chlorido ir natrio hidrokarbonato mišinys). Ši druska tarnavo ir kaip valymo priemonė. Kartais ji buvo sudedama į lino maišelius, kuriais apkamšomas kūnas. Procesas užtrukdavo apie 70 dienų. Po to kūnas buvo įtrinamas eteriniais aliejais ir suvystomas lino audiniais. Tarp audinių įdedami amuletai ir kartais − gėlių vainikai. Po to mumija būdavo apliejama kvapniomis medžio sultimis, kurios nuo laiko pajuoduodavo. Iš to kilo pavadinimas mumija − atidarius karstą kūnas atrodydavo tarsi išteptas degutu ar derva (arab. mummiya). Archeologiniai radiniai rodo, kad mumifikavimas buvo ne vien techninis veiksmas, o ritualas. Skurdūs Egipto gyventojai toliau buvo laidojami dykumoje ir jų kūnai mumifikuodavosi natūraliai.

Karstai, sarkofagai

Maždaug po 3000 m. pr. m. e. mirusiųjų kūnai pradėti laidoti nendriniuose krepšiuose ir mediniuose karstuose. Tai buvo paprastos stačiakampės dėžės, kurių forma nepakito iki Senosios karalystės pabaigos (apie 2160 m. pr. m. e.). Kai kurie jų iš išorės buvo dekoruojami taip, tarsi imituotų kapo (mastabos) išorę. Buvo naudojami akmeniniai karstai − sarkofagai, pagaminti iš kalkakmenio arba raudonojo granito. Sarkofagai turėdavo plokščias arba arkos pavidalo rankenas, kad juos būtų galima lengviau pastatyti į vietą.
Pirmuoju tarpuvaldžiu (apie 2150−2030 m. pr. m. e.) pakrikus centrinei valdžiai į Egiptą nebuvo importuojama kokybiška mediena ir karstai gaminti iš vietinės žaliavos. Šie karstai buvo žymiai siauresni, mažesni, buvo emaliuojami, dažomi geltona ir ruda spalvomis, kad atrodytų pagaminti iš brangaus medžio. Mirusiojo mumija buvo guldoma taip, kad jos akys atitiktų dekoratyvines akis karsto išorėje − tarsi mirusysis magiškai galėtų pažvelgti iš karsto. Karstas buvo išrašomas magiškais tekstais pradedant nuo akių. Juose minimos aukos mirusiųjų pasaulio dievams prašant jų globos pomirtiniame gyvenime. Karsto viduje ant mumijos galvos buvo dedama kaukė iš kartonažo − kompozitinės medžiagos iš lino, papiruso skiaučių, sulipdytų skiediniu. Ilgainiui šios kaukės darėsi vis ilgesnės ir iki Viduriniosios karalystės pabaigos (apie 1650 m. pr. m. e.) išaugo iki atskiro karsto, kuris dengė visą mirusiojo mumiją. Šie karstai įgavo mumijos formą ir tapo įprastais Naujosios karalystės laikotarpiu (apie 1550−1070 m. pr. m. e.). Faraonų ir didikų mumijų karstai dar po to buvo talpinami į akmeninį sarkofagą.
21-os dinastijos metu (apie 1070−945 m. pr. m. e.) vėl naudotos vietinės medžiagos, kartais karstai pigumo sumetimais buvo gaminti vien iš kartonažo. Dengiami gruntu, dažomi. Iš Trečiojo tarpuvaldžio išliko daugiausiai karstų. Tikėtina, kad daugelis jų buvo paimami iš senesnių kapų, dekoruojami ir naudojami iš naujo. Nors Trečiasis tarpuvaldis laikomas skurdžiu Egipto istorijoje, tačiau iš jo išliko gražiausi Senovės Egipto karstai, dekoruoti tiek iš vidaus, tiek iš išorės. Tarp karsto dangčio ir mumijos veido buvo dedama lenta, kuri tarnavo kaip dar vienas papildomas paviršius mirusįjį saugantiems tekstams užrašyti. 25-os dinastijos metu (716−664 m. pr. m.) Egiptas išgyveno pakilimą, vėl pasirodė didelių karstų ir akmeninių sarkofagų. Ptolemėjų laikotarpiu egiptietiški karstai savo dekoru tapo vis labiau panašūs į bendros viduržemio tautų kultūros karstus.

Laidojimo tekstai

Laidojimo tekstai tikriausiai egzistavo oraline forma nuo seniausių laidojimo ritualų laikų. Ankstyviausi užrašyti tekstai rasti faraono Uno (apie 2375−2345 m. pr. m. e.) piramidėje Sakaroje. Iš piramidžių tekstų Pirmuoju tarpuvaldžiu išsivystė tekstų rašyba ant karstų, kartais papildyta papirusų tekstais ir užrašais kapo sienose. Karstų tekstai rodė mirusiojo nepriklausomumą nuo valdovo pomirtiniame pasaulyje, kas sietina su laikotarpio faraono valdžios silpnumu. Kita vertus, tiesioginės sąsajos su piramidžių tekstais galbūt liudijo išlikusią faraono svarbą. Karstų tekstai įtraukdavo patarimus, kuriais mirusysis turėtų vadovautis pomirtiniame pasaulyje. Mokslininkai išskyrė 1185 tokius patarimus. Kai kurie patarimai išskirti grupėmis, pavyzdžiui − „Dviejų kelių knyga“, kurioje aprašomas pomirtinis pasaulis ir jo žemėlapis. Antruoju tarpuvaldžiu (apie 1650−1550 m. pr. m. e.) tekstų reikšmė išaugo ir vėliau iš jų sudaryta „Mirusiųjų knyga“ iš apie 200 skyrių, kurių pusė kilo iš piramidžių ir karstų tekstų. „Mirusiųjų knygos“ tekstai buvo užrašomi kapuose paliktuose papirusuose ir kartais kai kurie fragmentai − ant amuletų.
Kita laidojimo literatūra apėmė „Olų knygą“, „Vartų knygą“ ir „Paslėpto kambario knygą“. Visose jose buvo pasakojama saulės dievo kelionė valtimi tamsos pasauliu naktį, kuri užsibaigia kiekvienos dienos rytą prisikeliant dievui aušros pavidalu. Naujosios karalystės laikotarpiu šie tekstai buvo susiję išimtinai su valdovų kapais, vėliau pasirodė privačiuose. Iliustruoti papirusai buvo paliekami kapuose, tekstų iliustracijomis dekoruotos kapų sienos. Ptolemėjų laikotarpiu tekstų rašyba nesustojo. Pasirodė „Amžinybės praleidimo knyga“ ir „Kvėpavimo knyga“. Jos turėjo saugoti mirusįjį ir padėti jam sėkmingai nukakti į pomirtinį pasaulį. Laidojimo tekstų turinys keitėsi pagal periodus, bet ilgainiui juose formavosi mintis apie mirusiojo nepriklausomumą nuo faraono ir teisingo gyvenimo būdo šiame pasaulyje atlyginimu geresniu gyvenimu pomirtiniame.

Laidojimo ceremonijos

Anksčiausios žinios apie egiptiečių laidojimo ritualus yra iš Senosios karalystės. Debeheno mastabos Gizoje sienos reljefuose pavaizduota bent dalis laidojimo ceremonijos. Pavaizduotas kapas, į jį įkeliamos statulos, septyni vyrai, rampa nešantys dovanas: žąsį, jautienos palčius, alaus, pieno ir vyno ąsočius, duonos ir pyragų. Pavaizduotos eilės klūpančių ir siūlančių aukas šventikų. Pavaizduotos trys rankomis plojančios moterys su įrašu "apdainuojama haremo". Kitoje scenoje vaizduojamas aukojamo gyvulio skerdimas laidotuvėms, šokiai ir dainos aplink dovanų stalą, skaitantys šventikai.
Viena svarbiausių laidojimo ceremonijų buvo mirusiojo burnos pravėrimas. Ceremoniją atlikdavo šventikas, kuris sukalbėdavo užkeikimą ir ritualine vedega praverdavo mumijos burną. Šis veiksmas buvo atliekamas, kad mirusysis pomirtiniame pasaulyje galėtų kvėpuoti ir kalbėti. Tokia pati ceremonija buvo atliekama su mirusiojo statulomis ir jo vaizdiniais sienose. Panašiai šventikas užkalbėdavo rankas, kojas ir kitas kūno dalis, kad jos atgytų pomirtiniame pasaulyje. Po to, kai buvo sunešti visi objektai, kurių mirusiajam prireiks aname pasaulyje, kapo grindys būdavo išvalomos nuo pėdų pėdsakų ir kapas uždaromas. Po to šalia kapo vykdavo laidotuvių puota, po kurios būdavo surenkami mumifikavimo, puotos ir kiti likučiai, kurie būdavo užkasami duobėje netoli kapo.