google/wiki40b huggingface dataset:
Klymas Artamonovas

Jaunučių rinktinė

2008 ir 2009 atstovavo Ukrainos U16 rinktinę. 2008 m. vykusiame U16 čempionate Klymas Artamanovas rinko po 1,3 taško per 13,5 minutės. 2009 m. Kaune vykusiame čempionate jis buvo aiškus komandos lyderis ir rinko 17 taškų, 4,5 atkovotų kamuolių bei 3,3 rezultatyvių perdavymų per 35 minutes.

Jaunių rinktinė

2010 atstovavo Ukrainos U18 rinktinę Europos čempionate vykusiame Vilniuje. Budamas metais jaunesnis už kitus Artamanovas sugebėjo tapti vienu ekipos lyderių. Per 33 žaidimo minutes pelnydavo po 14,7 taško (aštuntas rezultatas čempionate), atlikdavo po 5,1 rezultatyvaus perdavymo (trečias rezultatas čempionate) bei atkovodavo po 4,7 kamuolius. Taip pat buvo taikliausias tritaškininkas komandoje (34,8 procento).
Naftalis Fridmanas

Biografija

1883 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1887 m., gavęs madalį už mokslinį darbą, baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisės kandidato laipsnį.
1888–1907 m. advokatas Panevėžyje. Aktyviai dalyvavo Panevėžio miesto dūmos bei žydų draugijų veikloje. Iki 1904 m. Panevėžio miesto valdybos narys. 1907–1917 m. Rusijos Valstybės Dūmos deputatas, išrinktas lietuvių ir žydų bloko. Priklausė Konstitucinių demokratų frakcijai, Liaudies švietimo, Tikybų, Miestų atstatymo komisijoms. Gynė žydų teises.
Per Pirmąjį pasaulinį karą dirbo Vyriausiojoje taryboje pabėgėliams aprūpinti ir nukentėjusiems dėl karo šelpti, Žydų centro komitete. Po 1917 m. Rusijos Vasario revoliucijos dirbo Sankt Peterburge Teisingumo ministerijoje, Sankt Peterburgo komiteto Lietuvai valdyti pirmininko padėjėju, justicijos tarybos, komisijos Rusijos Steigiamajam susirinkimui sušaukti narys. 1918 m. grįžo į Lietuvą. 
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje, Seimo sekretorius; priklausė Žemės reformos ir Darbo apsaugos komisijoms. Žydų frakcijos narys.
Petras Vaivada

Petras Vaivada (1906 m. birželio 29 d. Tauragėje – 1989 m. kovo 3 d.) – Lietuvos skulptorius monumentalistas.

Biografija

1928–1932 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, vėliau dirbo skulptorių Vinco Grybo ir Juozo Zikaro dirbtuvėse. Nuo 1930 m. dalyvavo dailininkų draugijų veikloje. 1944–1956 m. LSSR dailininkų sąjungos atsakingas sekretorius.

Kūryba

1945 m. dalyvavo kolektyviniame lietuvių skulptorių darbe kuriant 1200 gvardiečių paminklą Kaliningrade. Sukūrė skulptūrinę grupę „Žemės ūkis“ (Žaliasis tiltas, 1952 m., su Bernardu Buču), Vinco Kapsuko paminklą (1962 m., Vilnius, nugriautas 1990 m.), portretų: Lenino (1946, 1950, 1961 m.), Liudos Vaineikytės (1957 m.), Prano Norkūno (1965 m.), Kapsuko (1960 m.), bareljefų: Jeronimo Uborevičiaus (1967 m.), paminklų projektų.
Yla (žurnalas)

Istorija

Leidėjas ir redaktorius Jonas Vaidelys (1931–1933 m.). 1931 m. išėjo 4 numeriai, 1932 m. – 10, 1933 m. – 8, 1934 m. – 1 numeris. Spausdino „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Tiražas 1933 m. – 3000 egz.
Kritikavo valdininkijos biurokratizmą, piktnaudžiavimą tarnybine padėtimi, miesčioniškumą, davatkiškumą, gobšumą, girtuokliavimo apraiškas, ironizavo atskirų kultūros, mokslo, spaudos darbuotojų veiklą, spausdino humoristinius rašinėlius, užsienio humorą, satyrinius piešinėlius, politines karikatūras.
Bendradarbiavo Konstantinas Bajerčius, Liudas Dovydėnas, Kazys Inčiūra, Adomas Jakštas, Teofilis Tilvytis. Iliustravo Juozas Gaučas, Rimtas Kalpokas, Telesforas Kulakauskas, Stepas Žukas.
Dolores O'Riordan

Vaikystė

Dolores Gimė Airijoje, Limerike. Buvo jauniausia iš 9 vaikų. Tėvas buvo ūkininkas, tapęs neįgalus po sunkios traumos, Motina buvo mokytoja.

Karjera

1990 m. Dolores varžėsi dėl vietos The Cranberries grupėje ir laimėjo. 1993 m. jie išleido pirmajį albumą Everybody Else Is Doing It, So Why Can't We?, kuris sulaukė sėkmės neiškart. 1994 m. grupė išleido antrajį albumą No Need To Argue, kuris tapo tikra sensacija. Jame buvo legendinis hitas Zombie. Vėliau jų albumai nebebuvo tokie populiarūs, todėl 2001 m. grupė išsiskyrė. Tačiau 2009 m. vėl susibūrė ir įrašė naują albumą Roses, kurį išleido 2012 m. Reklamuojant albumą jie surengė turą ir vėl baigė veiklą. Tuo tarpu Dolores prisijungė prie naujos grupės pavadinimu D.A.R.K. ir su grupe išleido albumą 2016 m. 
2017 metais The Cranberries išleido dar vieną albumą ir leidosi į dar vieną koncertinį turą, kurį teko nutraukti, dėl Dolores sveikatos problemų.
Po jos mirties grupė nusprendė išleisti dar viena albuma, kurio vokalines dalis Dolores buvo įrašiusi. Ateinančio albumo pavadinimas “In The End”. Albumas turėtu pasirodyti 2019 m. pabaigoje, šitaip užbaigdamas grupės veikla.

Solo Karjera

2007 m. dainininkė išleido solinį albumą Are You Listening?, kuris nesulaukė didelės sėkmės. 2009 m. išleido ir antrajį albumą No Baggage.
2006 m. ji buvo paskelbta viena iš turtingiausių Airijos moterų.
2014 m. buvo viena iš TV šou „Airijos Balso“ mokytojų.

Asmeninis gyvenimas

1994 m. Dolores susituokė su Don Burton. Pora turi tris vaikus: Taylor, Molly, Dakota. Gyveno Airijoje, tačiau 2004 m. persikraustė į Kanadą.
2009 m. ji grįžo į Airiją. 
2014 m. Dolores išsiskyrė su vyru po 20 metų kartu. Vaikai liko gyventi su tėvu. 
Po skyrybų ji buvo suimta, nes oro uoste užpuolė darbuotoją, vėliau ji jos atsiprašė, neva viskas įvyko dėl skyrybų sukelto streso.
2017 m. ji prisipažino, jog serga maniakine depresija.

Mirtis

2018 m. sausio 15 dieną Dolores buvo rasta negyva viešbutyje Londone. Čia ji buvo atvykusi įrašyti naujos „Zombie“ versijos. Mirties priežastis pranešta 2018 m. rugsėjį − Dolores O'Riordan nuskendo vonioje perdauginusi alkoholio.
Airijos prezidentas ją pavadino kartos balsu.
Ji buvo palaidota 2018 m. sausio 23 dieną savo gimtinėje, Balibrikene netoli Limeriko.
EuroBasket 2013 B grupė

EuroBasket 2013 B grupė yra viena iš keturių 2013 m. Europos krepšinio čempionato pirmojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyko Jesenicėse Podmežakla Hall arenoje rugsėjo 4–9 d. Iš šios grupės į kitą etapą pateko trys geriausios komandos.
Jonas Eduardas Gerlachas

Jonas Eduardas Gerlachas (vok. John Eduard Gerlach; 1860 m. kovo 23 d. Klaipėdoje, Vokietijos imperija – 1927 m. liepos 27 d. ten pat) – vokiečių medienos pirklys ir pramonininkas, diplomatas Klaipėdoje.

Biografija

Gimė jauno medienos pirklio Eduardo Gotlybo Gerlacho, kuris ruošėsi perimti tėvo Johano Gotlybo Gerlacho įmonę, šeimoje. 
Būdamas vos trisdešimties tėvas mirė ir J.G.Gerlacho įmonę perėjo į jo brolių Heinricho Augusto ir Vilhelmo Hermano, o taip pat Eduardo Frydricho Gerlacho (Jono Eduardo Gerlacho brolio) rankas. Klaipėdiečių įmonei J.G.Gerlach sekėsi gerai, ji supirkdavo Nemunu atplukdytus rąstus iš Lietuvos ir, juos supjovusi, per Baltijos jūrą laivais išgabendavo. Po dėdžių ir brolio mirčių, apie 1913 m., Jonas Eduardas Gerlachas tapo jų įmonės vadovu ir savininku.
Smeltėje įmonė valdė didžiulius plotus: 734 arai uosto sausumoje ir 530 arai akvatorijos teritorijos; vien pakrantės ilgis siekė 621 m. Iš pradžių J.G.Gerlacho firma gretimose Kauno ir Kuršo gubernijose supirkdavo apvalius rąstus ir pati, supjovusi į lentas ir tašus, išplukdydavo į šiaurinius Vokietijos uostus. Veikė nuosava garinė lentpjūvė ir ją, o taip pat ir gretimus sandelius, apšviesdavo elektra, kurią pasigamindavo pati įmonė. Vėlesniame laikotarpyje iš minėtų Rusijos imperijos pasienio regionų buvo įvežami jau išpjauti gaminiai. Jei pabėgiai keliaudavo į Didžiąją Britaniją, tai tašus noriai pirkdavo ir britai, ir portugalai. Laivų statyboje naudojama mediena buvo žinoma „Baltik timber“ vardu. Įmonė turėjo ir nusavus laivus–barkas: „Aeolus“, „Juno“, „Charlotte“, „Eduard“, „Emma–Johanna“, „Minerva“, „Najade“ ir „Eleonora“.
J.E.Gerlachas 1886 m. vedė Friderikę Eleną Joaną von Brakenhauzen (1862–1903), porai gimė dvi dukros ir sūnus Jonas Eduardas Ferdinandas (būsimas 
J.G.Gerlacho firmos savininkas). Belgijos vyriausybė J.E.Gerlachą buvo paskyrusi šios šalies konsulu Klaipėdai.
Įmonė sėkmingai veikė iki Antrojo pasaulinio karo, kai 1942 m. nacistinės Vokietijos karinis jūrų laivynas nusavino jos teritoriją Smeltėje ir įkūrė tenai povandeninių laivų jūreivių mokyklą.
Laima Katelevskienė

Biografija

1960–1968 m. mokėsi Kalvių aštuonmetėje mokykloje, 1968–1977 m. Kruonio vidurinėje mokykloje, 1988–1990 m. Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje, 1990–1993 m. Vilniaus pedagoginiame universitete studijavo istoriją ir politologiją. 2003 m. baigė Kauno kolegiją, teisininkė. 2006 m. baigė Maskvos Tarptautinio humanitarinio universiteto Kaliningrado skyrių, teisininkė.
1971–1973 m. Kauno radijo gamyklos montuotoja. 1973–1977 m. Kalvių, Kruonio apylinkių sekretorė. 1977–1978 m. Kasčiukiškių aštuonmetės mokyklos mokytoja, 1978–1982 m. Kalvių tarybinio ūkio kadrų inspektorė, 1982–1986 m. Kaišiadorių vaikų lopšelio – darželio „Saulutė“ auklėtoja, 1986–1988 m. Kaišiadorių butų valdybos technikė, 1990–1991 m. Kaišiadorių pagalbinės internatinės mokyklos auklėtoja, 1991–2000 m. LR Seimo narių padėjėja, nuo 2000 m. Kaišiadorių seniūnijos seniūnė.
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė, nuo 1996 m. Kaišiadorių rajono tarybos pirmininkė, LDDP tarybos narė, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narė, skyriaus pirmininko pavaduotoja, LSDP tarybos narė.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše), 2003 m., 2007 m. ir 2011 m. (dėl pareigų atsisakė mandato) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narė. 
Vaikai Antanas, Andrius.
Jokūbas Agintas

Biografija

Druskininkų UAB Sarvija direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Druskininkų skyriaus narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2007 m. (LSDP) Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
Kazimieras Giedra

Kazimieras Giedra (g. 1936 m. sausio 10 d. Kutiškiuose, Radviliškio valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1993 m. technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1960 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, 1975–1992 m. Traktorių ir automobilių katedros vedėjas; nuo 1979 m. docentas.
Mokslinio darbo sritis – traktorių dinaminių ir ekonominių parametrų tobulinimas. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Alvydas Butkus

Biografija

1968 m. baigė Kauno I vidurinę mokyklą (dab. „Aušros“ gimnazija). 1969–1975 m. Lietuvos miškų instituto laborantas, 1975 m. Kauno prekybos reklamos biuro redaktorius. 1975 m. baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universiteto Kauno vakariniame fakultete (dab. VU Kauno fakultetas). 1976–1990 m. dirbo VU KVF Lietuvių kalbos ir literatūros katedroje, dėstė lietuvių dialektologiją, akcentologiją, kalbos kultūrą, latvių kalbą. Nuo 1976 m. asistentas, nuo 1986 m. vyr. dėstytojas, nuo 1989 m. docentas (ėjo pareigas). 1984 m. apgynė filologijos mokslų kandidato disertaciją „Lietuvių pravardės“.
Stažavosi Latvijos universitete (1980, 1998, 2004, 2016 m.), Tartu universitete (1984 m.), Upsalos universitete (1992 m.).
Nuo 1988 m. aktyviai įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, buvo Kauno iniciatyvinės grupės narys, Sąjūdžio I Seimo narys (1988–1990 m.). VDU Atkuriamosios tarybos, vėliau Atkuriamojo Senato narys (1990–1996 m.). Inicijavo lituanistikos studijų atkūrimą Vytauto Didžiojo universitete, į kurį drauge su savo studentais perėjo iš VU KHF.
1990–1993 m. vadovavo VDU Lituanistikos katedrai, 1993–1995 m. Lietuvių kalbos katedros pagrindinėms studijoms, nuo 1994 m. vadovauja VDU Letonikos centrui. Nuo 1994 m. docentas. 2009 m. atliko habilitacijos procedūrą (gintasis darbas – „Nominacija ir identitetas“). Nuo 2011 m. profesorius (eina pareigas). Rūpinasi VDU ir Latvijos universitetų studentų mainais – pirmieji įvyko 1991 m. pavasarį. Jo iniciatyva VDU pasirašė sutartis su Latvijos universitetu, Latvijos kultūros akademija, Daugpilio universitetu, Rėzeknės aukštąja mokykla, Liepojos universitetu, taip pat su Stokholmo universitetu. Yra skaitęs paskaitų minėtuose universitetuose, taip pat Helsinkio ir Tamperės (Suomija) universitetuose.
1997 m. buvo išrinktas Tarptautinės onomastų tarybos (Leuven, Belgija) nariu. Nuo 2007 m. vadovauja asociacijai "Lietuvos ir Latvijos forumas". 
Domisi folkloru. 1979 m. VU Kauno vakariniame fakultete įkūrė studentų folklorinį ansamblį (vėliau pavadintą „Uosinta“) ir kurį laiką jam vadovavo. 1990 m. įkūrė VDU folklorinį ansamblį.
Juozas Kudokas

Juozas Kudokas (1912 m. lapkričio 24 d. 0elwein, Iowa, JAV – 1958 m. kovo 8 d. Kaune, palaidotas Panevėžyje) – fagotininkas ir chorvedys.

Biografija

Tėvas Jonas Kudokas buvo kapelmeisteris, pedagogas ir kompozitorius, dirbo B. Oginskio orkestro mokykloje Rietave. Tėvai su mažuoju Juozuku grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Baibokų kaime, Krekenavos valsčiuje, Panevėžio apskrityje. Paūgėjęs įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą – konservatoriją, kur įgijo fagotininko specialybę. Baigęs mokyklą, dirbo Valstybės teatro simfoninio orkestro fagoto koncertmeisteriu, iš operos choristų sudarė vyrų vokalinį oktetą ir surengė keletą koncertų. Vieną vasarą buvo Liepojos simfoninio orkestro solistas ir fagoto koncertmeisteris – atliko solo partiją K. M. Weberio Koncerte fagotui ir orkestrui.
Nuo 1937 m. vadovavo Kauno „Dainos“ draugijos mišriajam chorui, kurį išmokė nemaža lietuvių kompozitorių kūrinių ir surengė keletą koncertų. 1939 m. gruodžio 16 d. kolektyvas koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 40-metį. 1941 m. birželio 9 d. Valstybės teatre choras surengė paskutinį savo koncertą (sovietai, okupavę Lietuvą, visas visuomenines ir politines organizacijas bei partijas likvidavo). Skambėjo Juozo Neimanto daina „Pasisėjau žalią rūtą“, Stasio Šimkaus „Tu pasakyki man, saulužėle“, „Šermukšnėlė“ ir „Oželis“, Česlovo Sasnausko „Užmigo žemė“ ir kitų kompozitorių dainos.
Pirmosios sovietų okupacijos metais J. Kudokas sąjunginiame instrumentalistų konkurse Maskvoje laimėjo antrąją vietą. Vokiečių okupacijos metais trumpai mokėsi Kauno konservatorijoje dirigavimo ir specialiosios harmonijos pas Juozą Tallat-Kelpšą. Susirgęs tuberkulioze, kurį laiką gydėsi Kauno Panemunės sanatorijoje. Antrosios sovietų okupacijos metais buvo ištremtas į Sibirą, kur dirbo įvairius fizinius darbus. Po penkerių metų grįžęs į Lietuvą, vėl gydėsi Panemunės sanatorijoje. Sukūrė keletą dainų chorui.
Rahė

Istorija

Karalienės Kristinos pavaldinys, generolas Grafas Pieras Brahe (Count Pehr Brahe) 1649 m. atrado nuostabia pakrantę, kuri jo manymu puikiai tiks naujam uostui statyti. Taip atsirado naujas miestelis, kuris ilgainiui išaugo į miestą.
Širakio stepė

Širakio stepė (gruz. შირაქის ვაკე) – lyguma Jorio plynaukštėje, rytų Gruzijoje, tarpupyje, tarp Jorio pietuose ir Alazanio šiaurėje (Kuros baseinas). Rytuose stepės statūs šlaitai ribojasi su Mingečevyro tvenkiniu, vakaruose ribojasi su Civio-Gomborio kalnagūbriu.
Širakio stepė yra plokščia žemuma, iškilusi 500–700 m virš jūros lygio. Ilgis – 35 km, plotis – 15 km. Vidutinė metinė temperatūra – 10 °C, -3.8 °C sausio mėn. ir 22.8 °C liepa. Vietovėje vyrauja žemyninis klimatas. Žemė naudojama žemės ūkiui. Auginami javai.
Khunthanas

Khunthanas arba Kuntanas – kalnagūbris šiaurės Tailande, į rytus nuo Čiangmajaus, tarp Pingo ir Vango slėnių. Ilgis iš šiaurės į pietus ~450 km, didžiausias aukštis – 2030 m. Kalnai sudaryti iš klinties ir smiltainio. Khunthanas smarkiai paveiktas erozijos. Šlaituose auga tropiniai visžaliai, plačialapių ir pušų miškai, slėniuose auginami kukurūzai, ryžiai, aguonos.
Khunthane įsteigtas Doikhuntano nacionalinis parkas.
Pelėsis

Pelėsis (angl. mold) – siūliniai grybai, turintys vienintelį siūlą − hifą. Tai daugialąsčiai mikroorganizmai arba apie 10 µm diametro atskiros ląstelės.
Pelėsio vystymuisi reikalingos tam tikros būtinos sąlygos: drėgmė, maisto medžiagos (mitybinė terpė), šiluma, rūgštinis pH, deguonis. Dažniausiai jie auga ant vidinių paviršių, bet kai kada gali vystytis ir išoriniuose paviršiuose. Pelėsiai dauginasi sporomis.
Pelėsio ar jo sporų galima aptikti ant įvairių medžiagų: maisto produktų, medžio, kartono, tinko, plastiko, silikono, dažų, odos, net ant cementinių ar betoninių konstrukcijų.

Paliktus maisto produktus per keletą dienų padengia voratinkliškas grybienos sluoksnis, pašerpetojusiu baltais, pilkais, žaliais ar juodais plaukeliais. Pelėsis ne tik sugadina maisto produktus ar medžiagų estetinį vaizdą − į aplinką išskiria ir nuodingų ar sveikatai pavojingų medžiagų, sukelia įvairių mikozių. Blizgančiose plaukelių viršūnėse gausu subrendusių sporų. Jos lengvai sklando nešamos oro srovių. Patekusios į tinkamas sąlygas per kelias valandas sudygsta ir pradeda auginti naują pelėsio koloniją.
Ricimeras

Flavijus Ricimeras (apie 405 m. – 472 m. rugpjūčio 18 d.) buvo germanų generolas, kuris V a. viduryje faktiškai valdė Vakarų Romos imperiją. Jo galios pagrindas buvo Magister militum postas, kuriuo jis naudojosi sodindamas į sostą marionetinius imperatorius ir juos žudydamas.
Ricimero tėvas buvo Rechila, svebų karalius, valdęs Galiciją ir išpažinęs arijonizmą. Jo motina buvo vizigotų karaliaus Valijos sesuo ar dukra. Ricimeras jaunystę praleido Valentiniano III rūmuose, kur pasižymėjo kaudamasis Magister militum Flavijaus Etijaus būriuose.
Valentiniano ir Etijaus mirtis 454–455 m. sukūrė politinį vakuumą. Iš prandžių sostą užėmė Petronijus Maksimas, tačiau jis buvo nužudytas, kai vandalų karalius Geizerichas nusiaubė Romą 455 m. gegužę. Vizigotai imperatoriumi paskyrė Avitą, kuris atvykęs į Romą Ricimerui suteikė Magister militum postą. Iš germanų samdinių jis surinko naują armiją ir laivyną.
Po Geizericho išvykimo galingas vandalų laivynas blokavo Italijos krantus. 456 m. Ricimero laivynas nugalėjo vandalus prie Korsikos krantų. Be to vandalai buvo nugalėti sausumoje, netoli Agridžento Sicilijoje. Tokiu būdu įgijęs Romos senato paramą Ricimeras metė iššūkį Avitui ir jį nugalėjo kruviname Pjačencos mūšyje 456 m. spalio 16 d. Avitas buvo paimtas į nelaisvę, priverstas tapti Pjačencos vyskupo po kurio laiko jis buvo nužudytas. Po to Rytų Romos imperatorius Leonas I suteikė Ricimerui patricijaus titulą.
Nuo to laiko Ricimeras valdė likusią Vakarų Romos imperiją (Italiją ir Pietų Galiją), tačiau dėl germaniškos kilmės jis negalėjo valdyti kaip imperatorius. Jam liko du keliai: panaikinti Vakarų Romos imperiją ir valdyti kaip Konstantinopolio vietininkui, kitaip dux, arba paskirti marionetinį imperatorių. Ricimeras pasirinko antrą kelią ir dažnai monetose šalia imperatoriaus buvo jo vardas.
457 m. Ricimeras imperatoriumi paskyrė Majorianą, kuris pasirodė kaip labai savarankiškas ir stiprus valdovas. Majorianą nugalėjo Geizerichas (tikriausiai dėl išdavystės) 461 m. netoli Valencijos. Po to Ricimeras jį atstatydino ir nužudė rugpjūčio 7 d. Majoriano įpėdinis Libijus Severas buvo sukalbamesnis, bet jo paskyrimui nepritarė Leonas I, o Galijoje jam priešinosi Egidijus. Po Libijaus mirties 465 m. Ricimeras 8 mėnesius valdė be imperatoriaus.
Po ilgų nesutarimų su Geizerichu Ricimeras pasirinko Leono I kandidatą Antemijų, kurio dukrą Alipiją jis vedė diplomatijos sumetimais.
Ricimeras vadovavo daliai pajėgų nesėkmingame Leono I ir Antemijaus žygyje prieš Geizerichą 468 m.
Po ketverių metų Ricimeras išvyko į Milaną telkti armijos prieš imperatorių. Milano vyskupas sugebėjo gauti trumpalaikes paliaubas po kurių Ricimeras su savo kariais buvo Romoje. Jis paskelbė imperatoriumi Olibrijų ir po trijų mėnesių apgulties užėmė miestą 472 m. liepos 1 d. Praėjus 2 mėnesiams po Antemijaus mirties miršta ir Ricimeras. Jo patricijaus titulas atiteko sunėnui Gundobadui.
Krinčino Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia minima 1585 metais. Antrąją bažnyčią 1611 m. pastatė Dimitrijus Kurbskis. Jai skyrė 7 valakus žemės su baudžiauninkais. 1611 m. įsteigta parapinė mokykla. 1643 m. pastatyta klebonija, mokykla.
1736 m. inventoriuje minima nauja bažnyčia. Per 1794 m. sukilimą pagrobta daug bažnyčios brangenybių. 1796 m. klebonijai priklausė 3 valakai žemės prie Krinčino ir Šniukštų kaimas (12 valakų).
Klebono kanauninko Jono Jeronimo Šarkevičiaus rūpesčiu 1777–1782 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Krinčine 6 m. vikaravo poetas Antanas Vienažindys (1841–1892). Klebonas M. Požėla 1908 m. pastatė plytų mūro varpinę. Meistras Antanas Krivickas bažnyčią 1939 m. naujai išdažė.

Architektūra

Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, stačiakampio plano, bazilikinė, dvibokštė. Vidus 3 navų (šoninės siauros ir žemos). Vidurinę navą dengia cilindriniai skliautai. Yra 5 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų ir skaldos mūro. Prie tvoros priglaustos Kryžiaus kelio stočių koplytėlės. Šventoriuje stovi istoristinių formų 3 tarpsnių plytinė varpinė. Jame palaidotas kunigas Zenonas Karečka (1890–1952), 1946 m. buvo suimtas.
Mikolajus Pranciškus Danilovičius

Biografija

Žymios Lenkijos bajorų Danilovičių giminės atstovas, herbo „Sas“ savininkas. 1666 metais gavo nuo savo dėdės, Karūnos pataurininkio Nikolajaus Danilovičiaus Červono grado seniūniją. 1672 metais – tapo Borecko seniūnu. Karaliaus Mykolo Višnioveckio laikais, palaikė savo giminaičio – etmono Jono Sobieskio politinę partiją – jo motina buvo Sofija Teofilė Danilovič – Mikalojaus Prancičkaus pusseserė.
1663 metais suformavo husarų įgulą, kuriai vadovavo mūšių su turkais metu 1671 m. ir sekančiais metais. 1683 metais dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš turkus, Vienos mūšio dalyvis. 1686 m. tapo Pačevo ir Liublino seniūnu, 1687 m. tapo Podolės vaivada.
Ne kartą buvo pasiuntiniu į seimą nuo Haličo žemės.
Mirė 1688 metais.
Bronisław Piłsudski

Biografija

Gimė 1866 m. lapkričio 2 d. Zalave, pakrikštytas Pavoverės Šv. Kazimiero bažnyčioje. 1881–1882 m. mokslo metais mokėsi Vilniaus I gimnazijos penktoje klasėje, iš kurios buvo pašalintas 1885 m. už priklausymą patriotiniam mokinių būreliui „Spojnia“. 1886 m. išlaikęs egzaminus įstojo į Sankt Peterburgo universiteto teisės fakultetą. 1887 m. sausį Juzefo Lukaševičiaus, vieno iš pagrindinių pasikėsinimo į Rusijos caro Aleksandro III gyvybę organizatorių, prašymu, Bronislovas Pilsudskis, nieko nežinodamas apie sąmokslininkų tikslus, padėjo jiems užmegzti kontaktą su Vilniaus revoliucionieriais. Vasarį Bronislavas Pilsudskis užleido jiems savo butą Peterburge, kuriame buvo parengta spausdinti Tautos valios teroristinės frakcijos programa. 1887 m. vasario 14 d. Bronislavas Pilsudskis buvo suimtas ir teisiamas kartu su sąmokslininkais. Specialiu Senato sesijos nuosprendžiu (1887 m. balandžio 22 d. – gegužės 1 d.) buvo nuteistas myriop pakariant. Teismo paskirtas mirties nuosprendis jam buvo pakeistas 15 metų katorgos. Bausmės atlikimo vieta – Sachalinas, kur jis tų pačių metų rugpjūtį atvyko laivu iš Odesos per Sueco kanalą.
1891 m. Sachaline susipažino su etnografu Lew Sternberg su kuriuo kartu dirbo klimato stebėjimo stotyje, vėliau išsiųstas dirbti į pietinę salos dalį. Praėjus 13 metų bausmės laikotarpiui iš Rusijos mokslų akademijos gavo pasiūlymą tyrinėti pietų Sachalino tautų ainų, nivchių ir oročenų kultūrą. Tais pačiais metais jam panaikinta bausmė ir jis susituokė su vietos gyventoja Chuhsamma Bafunke. 1903 m. kartu su rašytoju Wacław Sieroszewski išvyko tyrinėti ainų kultūros Hokaido saloje. Šioje saloje įrašė ainų kalbos pavyzdžių. Išleido 10 000 žodžių ainų kalbos žodyną, 6000 žodžių nivchių kalbos žodyną ir 2000 žodžių mangunų kalbos žodyną. Aprašė šių tautų kultūrą, papročius, tradicijas, padarė apie 300 nuotraukų.
Prasidėjus Rusijos-Japonijos karui buvo Japonijoje, kur susidraugavo su rašytoju Shimei Futabatei ir įkūrė Japonijos-Lenkijos kultūrinę draugiją. 1906 m. grįžo į Lenkiją ir apsigyveno Krokuvoje, vėliau persikėlė į Zakopanę, kur tyrinėjo Podhalės regiono kultūrą. Prasidėjus I pasauliniam karui pasitraukė į Šveicariją, 1917 m. persikėlė į Paryžių. 1918 m. gegužės 17 d. manoma, kad nusižudė įšokęs į Senos upę. Palaidotas Monmoransi kapinėse.
Žaizda

Žaizda – odos, gleivinės ir giliau esančių audinių mechaninis, cheminis, terminis ar kitoks sužalojimas.

Penetruojančios žaizdos

Gilios žaizdos, kai pažeidžiami ertmių (krūtinės, kaukolės, pilvaplėvės, sąnarių) vidiniai dangalai, vadinamos penetruojančiomis.