google/wiki40b huggingface dataset:
Palma Vecchio

Palma Vyresnysis (it. Palma Vecchio, tikr. Jacopo Negretti, apie 1480–1528) – italų renesanso dailininkas, priskiriamas Venecijos dailės mokyklai.

Biografija

Jacopo Negretti (kitaip Jacopo Palma) gimė Serinos miestelyje prie Bergamo apie 1480 m. Beveik nieko nežinoma apie jo jaunystės metus. Manoma, kad jis mokėsi Bergame pas dailininką Andrea Previtali. Apie 1510 m. jis dokumentuotas Venecijoje, kur, spėjama, mokėsi pas Džovanį Belinį. Taip pat ėmė pavyzdį iš Džordžonės ir Ticiano. Manoma, kad vėliau jis galėjo būti ir Ticiano mokiniu.
Apie 1513 m. dailininkas pradėjo vadintis Palma. Vėliau, kad atskirti nuo jo sūnėno (taip pat Palmos), jis buvo pramintas Palma Vecchio (Palma Vyresniuoju). Palmos Vyresniojo asmeniniai gyvenimo faktai menkai žinomi, paveikslų chronologija tik spėjama, kadangi jis jų nepasirašinėdavo ir nedatuodavo. Jo darbuose jaučiama Džovanio Belinio įtaka. Giorgio Vasari parašė, kad jis kruopščiai derino spalvų harmonijas. Tai, tikriausiai, ir yra svarbiausias Palmos Vyresniojo, kaip dailininko, pasiekimas. Jo darbai pasižymi silpnu piešiniu ir bendrai panašūs į Ticiano. „Šviesiaplaukės moters portretas“ (apie 1520) beveik replikuoja ankstesnį Ticiano garsųjį šedevrą „Florą“, o „Nimfa“ – Džordžonės „Miegančią Venerą“. Palma Vyresnysis, manoma, kad sėkmingai konkuravo su Lorencu Lotu Venecijoje ir Bergame, tačiau tai nesutrukdė dailininkams tapti draugais. Svarbiausiu Palmos darbu įvardijamas Šv. Barborą vaizduojantis poliptikas Venecijos Santa Maria Formosa bažnyčioje.
Palma Vyresnysis mirė 1528 m. Venecijoje, palaidotas San Gregorio bažnyčioje. Jis nebuvo vedęs. Dailininkas Palma Jaunesnysis buvo antros kartos sūnėnas.
Pontypridd Town AFC

Istorija

Įkurtas XX a. pradžioje.
Kuodaičiai

Aplinkinės gyvenvietės

Žadeikiai – 8 km
Šiauduva – 5 km 
 ŠILALĖ – 12 km
Kojhaikės provincija

Geografija

Provincija ribojasi su Palenos provincija šiaurėje, Argentina rytuose, Cheneral Kareros provincija pietuose ir Aiseno provincija vakaruose.
Paviršius daugiausia kalnuotas, stūkso Patagonijos Andai. Yra Dos Lagunas gamtos paminklas, Kojhaikės, Sero Kastiljo, Simpsono upės gamtos paminklai.
Biržiečių balsas

Biržiečių balsas – krikščionių demokratų visuomenės, politikos, ekonomikos ir kultūros savaitraštis, leistas 1925–1926 m. Biržuose.

Istorija

Spausdino Biržų spaustuvė. Išleistas 61 numeris.
Rašė apie svarbiausius Lietuvos ir Biržų apskrities įvykius, pateikdamas nuolatinę Biržų gyvenimo kroniką, nagrinėjo žemės ūkio reformos ir žemės tvarkymo klausimus, svarstė kooperacijos problemas.
Bendradarbiavo Jonas Broga, Ignas Lapienis, Jonas Mulokas, Edmundas Širmulis, Jonas Valiūnas, A. Visgirda.
Leidėjas ir redaktorius Adolfas Galvanauskas.
Džidos kalnagūbris

Džidos kalnagūbris (rus. Джидинский хребет, mong. Зэдийн нуруу, bur. Зэдын дабаан) – kalnagūbris pietvakarių Užbaikalėje, ties Rusijos (Buriatijos) ir Mongolijos valstybine siena. Ilgis apie 350 km. Aukštis iki 2027 m (Sardag Ulos k.). Kalnai sudaryti daugiausia iš granito ir metamorfinių uolienų. Iš šiaurės juosia Džidos upė.
Vyrauja vidutinkalnių paviršius. Šiauriniame šlaite auga maumedžių ir sibirinių pušų taiga, pietiniame – miškastepė, besikaitaliojanti su maumedynais.
Zigmas Jukna

Biografija

Baigė Varnių vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Nuo 1972 m. Tarptautinės irklavimo federacijos (FISA) teisėjas.
Lapkričio 30

Vardadieniai

Andrė – Andrėja – Andriejus – Andrius – Andrys – Dovainė – Saugarda – Saugardas – Saugardė – Saugina – Sauginas – Sauginė – Saugirdas – Saugirdė
Krystyna Janda

Krystyna Jolanta Janda (g. 1952 m. gruodžio 14 d. Starachovicėse) – lenkų kino ir teatro aktorė, režisierė, rašytoja, dainininkė; Varšuvos „Polonia“ teatro meno direktorė.

Biografija

Baigė Varšuvos Plastikos licėjų (lenk. Zespół Państwowych Szkół Plastycznych im. Wojciecha Gersona w Warszawie).
Dar studijų laikas debiutavo A. Čechovo telespektaklyje „Trys seserys“ 1974 m. Nuo 1976–1987 m. dirbo Varšuvos „Ateneum“ teatre.
Kine debiutavo 1976 m. Andrzej Wajda režisuotame filme „Žmogus iš marmuro“ (lenk. Człowiek z marmuru). Tačiau ekrane yra pasirodžiusi ir anksčiau. Vaidina dažniausiai stiprias, turtingo vidinio pasaulio moteris. Garsiausi jos vaidmenys filmuose „Žmogus iš geležies“ (lenk. Człowiek z żelaza), „Tardymas“ (lenk. Przesłuchanie) ir „Mano mamos gerbėjai“ (lenk. Kochankowie mojej mamy).
Kaip dainininkė debiutavo 1977 m. Opolėje.
Vaidina kine ir teatre be pertraukų, režisuoja teatre ir televizijoje. Teatre suvaidino apie 60 vaidmenų. Turėjo daug monospektaklių, kurių kiekvienas susilaukė didelio pasisekimo. Turėjo 45 vaidmenis televizijoje ir apie 50 kine.
K. Janda yra viena iš mėgstamiausių režisieriaus A. Wajdos aktorių. Už vaidmenį filme „Tardymas“ laimėjo auksinę palmės šakelę Kanų kino festivalyje. Yra laikoma viena didžiausių XX a. aktorių.
Virvelinės keramikos kultūra

Charakteristika

Būdingi virvelinės keramikos kultūros požymiai: amforos su ąsomis, mažai profiliuotos taurės, didelės, gnaibytais rumbeliais puoštais pakraščiais taurės, laiviniai kovos kirviai ir gyvatės galvos formos kapliai.
Gyventa nedidelėmis bendruomenėmis keturkampiuose mediniuose namuose. Buvo paplitusi žemdirbystė, bet dalis šios kultūros atstovų dar vertėsi klajokline medžiokle. Jau žinotas ratas, naudotas ratinis transportas, į kurį buvo kinkomi jaučiai, kai kur jau prijaukintas ir arklys. Sėslūs gyventojai augino kiaules, kurios pamažu tapo pagrindiniu maisto šaltiniu.
Mirusieji buvo laidojami nedeginti, suriesti pilkapiuose, dažnai su įkapėmis – ginklais ar darbo įrankiais. Vyrai guldomi ant dešiniojo, moterys – ant kairiojo šono galva į pietus. Kapai dažniausiai išdėstyti eilėmis.

Tyrimai

Pirmieji virvelinės keramikos kultūrą aprašė F. Klopšteinas ir jo mokinys A. Gėcė, tyrę Zalės (Vokietija) baseino radinius. V. Čaildas (Anglija), G. Mempertas, A. Briusovas (Rusija), Marija Gimbutienė ir kiti archeologai šią kultūrą kildina iš Juodosios jūros šiaurinių pakrančių stepių, siedami jos pradžią su duobinės kultūros plitimu. G. Kosina (Vokietija), E. Eirepė (Suomija), V. Antonievičius (Lenkija) ją siejo su Vidurio Vokietijos autochtonais.

Lietuvoje

Baltijos šalyse jos gyvenvietės yra išsidėstę paupiuose, todėl ji neužgožė vietinės miškų neolito – Narvos kultūros, tačiau jos patyrė sudėtingą, tebetyrinėjamą abipusę įtaką . Manoma, kad paveikti virvelininkų vietinių kultūrų žmonės galutinai suformavo baltus žemdirbystės paplitimo laikotarpiu. Virvelininkai buvo masyvūs ilgagalviai, o vietiniai gyventojai – labiau apvaliagalviai. Prie pačios Baltijos jūros išsiskiria Pamarių kultūra, jos įtakos zona susidarė tarp Vyslos ir Dauguvos upių. Manoma, kad tuomet pradėjo išsiskirti vakariniai baltai. Pamarių kultūros kapuose randamos jau abiejų tipų hibridinės formos.
Sutkūnai

Aplinkinės gyvenvietės

Pakarčiūnai – 2,5 km
Kėbliai – 2,7 km
 Bridai – 4 km
Domantai (Šiauliai) – 5 km
Vinkšnėnai – 1,8 km 
 KURŠĖNAI – 25 km
Šapnagiai – 2,8 km
Vijoliai – 4,2 km
ŠIAULIAI – 4,7 km
Ginkūnai – 2,6 km

Ekonomika

Sutkūnų kaime veikia keletas įmonių. Stambiausia – Šiaulių tarprajoninės veislininkystės įmonės Šiaulių filialas, kuris valdo apie 150 ha žemės. Filialas įsikūrė po karo buvusioje ūkininko Petraičio sodyboje. Dabar ūkininko pastate veikia centrinė laboratorija. Gyventojams pastatyti keli daugiabučiai namai. Filiale auginami buliai, gerinama veislinių galvijų banda. Dar veikia kelios individualios gyvulių sėklinimo įmonės.
Kaime veikia Šiaulių elektros tinklų Sutkūnų transformatorius ir elektrikų brigada. UAB „Miečys“ turi vaistų sandėlį, užsiima didmenine prekyba vaistais, aprūpina vaistais vaistines.
Kaime veikia keletas individualia veikla užsiimančių įmonių. Stambesnė iš jų yra Z. ir A. Jocų svečių namai. Įmonė įvertinta 3 gandriukais (tai lygu 3 žvaigždutės), teikia nakvynės, maitinimo ir kitas paslaugas.

Paveldas

Sutkūnų kapinaitės pradėtos kurti žemės reformos metu apie 1925 metus. Jos yra šalia Gruzdžių plento pervažos per geležinkelį. Jose palaidojimų nedaug. Atrodo, yra buvę 7 kauburėliai. Dabar prižiūrimi du. Yra didelis naujas medinis kryžius. Kapines įkūrė Sutkūnų kaimo bendruomenė ir globojo jaunalietuvių kuopa. Kapinaitės buvo aptvertos medine tvorele, pastatyta medinė namelio formos koplytėlė su keliais Mariją vaizduojančiais paveikslais. Ilgainiui koplytėlė supuvo, niekas jos neatstatė.
Kapinaičių viduryje ant 2,20 m aukščio postamento pastatyta Jėzaus skulptūra, rodanti atvirą širdį. Postamento šonai papuošti skulptūromis ir citatomis. Tai profesionalaus skulptoriaus darbas, bet jo pavardė nežinoma. 2003 m. Vilniuje esanti UAB „Rūpintojėlis“ paminklą restauravo, kapinaites aptvėrė nauja tvora. Restauratoriai rado autorių inicialus, bet jų iššifruoti nepavyko. Dirbo meistrai: Rokas Naujalis ir Andrius Petkus. Finansavo Lietuvos Kultūros ministerija. Dabar tai vietinės reikšmės paminklas.
Arabinis kavamedis

Kava

Šviežios arabikos pupelės turi kofeino (0,65–2,7 %), riebalų (apie 12 %), baltymų (13 %), cukraus (8 %). Arabika ir robusta – skirtingo skonio ir turi skirtingą kofeino kiekį. Šios abi kavos veislės efektyviausiai auginamos visame pasaulyje.
Gruzijos Konstitucija

Gruzijos Konstitucija (gruz. კონსტიტუცია) - Gruzijos pagrindinis įstatymas. Priimtas 1995 m. rugpjūčio 24 d. Nustato, kad valstybinė kalba - gruzinų, Abchazijoje - taip pat ir abchazų.
Jonas Liaukonis

Jonas Liaukonis (g. 1939 m. birželio 22 d. Jančiuliuose, Kapčiamiesčio valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija

Baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1970 m. technikos mokslų kandidatas.
1961–2000 m. dirbo Lietuvos žemės ūkio inžinerijos institute; 1984–1990 m. Įdiegimo, 1991–2000 m. Mašinų naudojimo skyriaus vedėjas. 1993–2004 m. Lietuvos žemės ūkio inžinierių asociacijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – derliaus dorojimo mechanizavimas. Paskelbė apie 120 mokslinių straipsnių.
Paversekis

Aplinkinės gyvenvietės

Urkionys – 3 km
Kazimieras Augulis

Biografija

1966 m. baigė Panevėžio rajono Bartašiūnų pradžios mokyklą, 1970 m. – Bartašiūnų aštuonmetę mokyklą, 1973 m. – Krekenavos vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, geografijos mokytojas.
1973 m. Panevėžio raj. Vadoklių vidurinės mokyklos geografijos mokytojas, 1973–1975 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, 1975–1978 m. Jotainių aštuonmetės mokyklos mokytojas, 1978–1979 m. Radviliškio V.Valsiūnienės vidurinės mokyklos mokytojas, 1979–1982 m. LLKJS Radviliškio rajono komiteto Organizacinio skyriaus vedėjas, 1982–1990 m. LKP Radviliškio RK partinis darbuotojas, instruktorius, skyriaus vedėjas, 1990–1995 m. Radviliškio Vaižganto vidurinės mokyklos geografijos mokytojas metodininkas, nuo 1995 m. Šeduvos vidurinės mokyklos, nuo 2005 m. Šeduvos gimnazijos direktorius, mokyklų vadovų asociacijos tarybos narys, rajono mokyklų vadovų asociacijos tarybos pirmininkas. Nuo 2011 m. Radviliškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Radviliškio rajono skyriaus narys, tarybos narys, 2006 m. LSDP Radviliškio rajono skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Radviliškio rajono tarybos deputatas, 2003–2004 m., 2007 m. (mandato atsisakė) ir nuo 2011 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Teresė, vaikai Antanas, Donatas.
Žiupronys

Istorija

Vietovė žinoma nuo 1407 m., kai Ldk Vytautas Didysis perdavė Žiupronis valdyti Vilniaus vaivadai Albertui Vaitiekui Manvydui. Pastarojo duktė Sofija Ona Manvydaitė ištekėjo už Mikalojaus Radvilaičio ir šis dvaras ilgam atsidūrė Radvilų valdose. Ta giminė buvo žinoma Lietuvos evangelikų reformatų rėmėja, tokia bažnyčia iškilo ir Žiupronyse (pirmą kartą paminėta 1595 m.). Evangelikai reformatai nuolat jautė pasipriešinimą iš katalikų pusės, Žiupronių trobėsiai Tarnogrado konfederacijos metu buvo sudeginti. Viduramžiais per gyvenvietę nutiestas pašto kelias, Maskvą jungęs su Vilniumi. Pastarajame mieste prieš kelionę paštininkai apsirūpindavo vandeniu iš šaltinių, vadinamų Žiupronių.
Pamažu dvaras su aplinkiniais namais virto miesteliu, 1781 m. turėjęs 35 dūmus ir trim kryptimis vedančias gatves: Salų, Astravo ir Dvaro. Žiupronys kartu su aplinkiniais kaimais Užtilčiais (lenk. Zamościany), Latavičiais, Lapuočiais ir Dukainio palivarku sudarė mažytę grafystę, turinčią 161 darbingo amžiaus gyventojus. Žiupronių evangelikų reformatų bažnyčioje buvo šaukiamos kasmetiniai sinodai, jų metu iš visos Lietuvos suvažiavę delegatai aptardavo šio tikėjimo reikalus.
Karolio Stanislovo Radvilos II sesuo Veronika Radvilaitė ištekėjo už Kulmo vaivados ir Gdansko kašteliono Pranciškaus Stanislovo Kostkos Huten-Čapskio. 1811 m. jų sūnus Karolis ėmė valdyti motinos kraitinį Žiupronių dvarą, kurį po metų sudegino įsiveržusios Napoleono armijos kareiviai. Pamažu dvaras atsistatė, ėmė veikti vandens malūnas, o gerokai vėliau ir lentpjūvė. Evangelikų reformatų bažnyčia, buvusi pavaldi Vilniaus distriktui (vyskupijai), išliko. Nors jai priklausė Omelianų palivarkas ir Juškų kaimas, negausių tikinčiųjų buvo apleista ir stovėjo apgriuvusi. Evangelikų reformatų sinodo, 1816 m. posėdžiavusio Vilniuje, sprendimu pastatas buvo nugriautas.
Karolio Huten-Čapskio sūnus Adomas medinės kapinių koplyčios vietoje pradėjo statyti bažnyčią. Raudonų plytų ir skaldytų akmenų šventovei 1875 m. suteiktas Šv. Apaštalų Petro ir Povilo vardas. Tai neogotikinis vienanavis pastatas, kurio priekiniame fasade iškilęs bokštas. Bažnyčios kampus puošia mūriniai bokšteliai.
Sutinkamai su Rygos sutartimi 1921 m. Žiupronys atsidūrė tarpukario Lenkijos sudėtyje, įėjo į Ašmenos apskrities sudėtį. Nuo 1939 m., išskyrus hitlerinės okupacijos laikotarpį, priklausė Baltarusijos TSR.
Laura Švilpaitė

Biografija

Mama Natalija Švilpienė, buvusi profesionali akrobatė.
Baigė Vilniaus Gerosios Vilties vidurinę mokyklą. Lietuvos edukologijos universiteto Sporto ir sveikatos fakulteto kūno kultūros specialybės aerobikos (aerobinės gimnastikos) kaip sporto šakos specializacijos studentė.
Netekėjusi.

Sportinė veikla

Sportuoja nuo 1998 m. Nuo penkerių metų pradėjo važinėti į treniruočių stovyklas ir varžybas. 2006, 2007 ir 2010 metų Mstislavo Rostropovičiaus labdaros ir paramos fondo individualios paramos laimėtoja.
Pirmoji trenerė – Irina Katinienė. Kiti treneriai – Mindaugas Katinas, Inga Levanienė, Vasilijus Gavrinas.
2005 m. būdama penktokė, tapo nugalėtoja merginų varžybose Lietuvos sportinės gimnastikos čempionate pagal nacionalinę programą. Treniravosi olimpinės čempionės Nellie Kim mokykloje JAV.
2006 m. Belgijoje vykusiose tradicinėse "Coupe Avenir 2006" sportinės gimnastikos tarptautinės varžybose daugiakovės varžybose tapo nugalėtoja (surinko 53,950 balo), aplenkusi 36 varžoves. Be pergalės daugiakovėje Laura Švilpaitė iškovojo tris pergales ir ant atskirų prietaisų - pirmavo pratimuose ant buomo (14,300), laimėjo varžybas lygiagrečių (13,000) bei laisvuosiuose pratimuose (13,725). Atraminio šuolio rungtyje surinkusi 13,000 balų buvo ketvirta.
2009 m. X-ajame Europos jaunimo (iki 17 metų) vasaros olimpiniame festivalyje Tamperėje (Suomija) daugiakovėje užėmė 5 vietą. Pratimuose ant buomo – 4 vieta (iš 78 dalyvių), iki medalio trūko 0,005 balo; surinko 13,775 balo. Daugiakovės finale Lietuvos atstovė Laura Švilpaitė užėmė 8 vietą (53,600 b.). Atrankos varžybose užėmė 3 vietą tarp 80 dalyvių. Komandų varžybose Lietuvos atstovės - L. Švilpaitė, Melita Česnavičiūtė ir Greta Nevedomskaitė užėmė 14 vietą
2010 m. Roterdame (Olandija) vykusio 42-ojo pasaulio sportinės gimnastikos čempionato moterų daugiakovės atrankos varžybose užėmė 44 vietą: 4 rungtyse surinko 52,665 balo (iki finalo trūko 1,901 balo); pratimuose ant lygiagrečių buvo 35-a (187 dalyvės), laisvuosiuose pratimuose - 72-a (184), pratimuose ant buomo - 98-a (189), o atraminio šuolio rungtyje - 108-a (186).
2011 m. Europos čempionate nedalyvavo, nes nebuvo tinkamai pasirengusi (dėl ligos negalėjo treniruotis visą mėnesį).
2012 metų sausio mėn. Londone surengtų gimnastikos atrankos į olimpiadą varžybų daugiakovėje užėmė 56 vietą (aukščiausią - 50 vietą - užėmė atlikdama pratimus ant lygiagrečių), 4 rungtyse surinkusi 49,698 balo, iškovojo kelialapį į Londono olimpines žaidynes.
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse užėmė 50 vietą daugiakovės kvalifikacijoje (80 vieta atraminiuose šuoliuose, 39 vieta pratimuose ant lygiagrečių, 71 vieta ant buomo, 64 vieta laisvųjų pratimų pasirodyme).
2013 m. Belgijoje vykusio 44-ojo pasaulio sportinės gimnastikos čempionato moterų atraminio šuolio atrankos varžybose tarp 106 dalyvių kaip Lietuvos atstovė užėmė 67-ąją vietą (13,416 balo). Laisvuosiuose pratimuose tarp 105 dalyvių buvo 70-a (12,000 balų), o pratimuose ant buomo - 71-a (11,633 balo) tarp 111 dalyvių.
Nuo 2014 m. rugsėjo mėn. Vilniaus sportinės gimnastikos klubo „SKRYDIS“ trenerė.
Kandidatuoja dalyvauti 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Džilingamas

Istorija

Minimas nuo 1086 metų.
XVI amžiaus 1-as dešimtmetis

XVI amžiaus pirmasis dešimtmetis prasidėjo 1501 metais ir baigėsi 1510 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XV amžius – XVI amžius – XVII amžius
Dešimtmečiai: 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as - 1-as - 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as
Metai: 1501 1502 1503 1504 1505 1506 1507 1508 1509 1510
Čedaso ornitologinis draustinis

Tikslinės saugomos rūšys

Draustinyje siekiama apsaugoti plovinių vištelių (Porzana parva) ir juodųjų žuvėdrų (Chlidonias niger), taip pat kitų retų paukščių rūšis. Ornitologiniame draustinyje draudžiama lankytis nuo balandžio 1 d. iki rugpjūčio 1 d. Viena svarbiausių paukščių apsaugos problemų išlieka jų trikdymas. Ežere žvejyba draudžiamu laiku prilygsta brakonieriavimui. Draustinis yra viena didžiausių šalyje juodosios žuvėdros perimviečių: čia aptinkama nuo 20 iki 50 juodosios žuvėdros porų. Tačiau jos ypač jautrios trikdymui perėjimo laikotarpiu, todėl pastebimas labai žemas šių paukščių veisimosi sėkmingumas, mažai užauga jauniklių.

Kitos rūšys

Draustinyje saugoma ir daugiau retų, nykstančių paukščių bei žuvų rūšių. Čia peri retas vandens paukštis - didysis baublys (vos dvi ar trys poros), mėlyngurklių pastebėta viena ar dvi poros. Be šių paukščių, Čedase gausu Europos Sąjungoje saugomų griežlių, nendrinių lingių, paprastųjų medšarkių, upinių žuvėdrų. Pastarosios įtrauktos į Raudonąją knygą. Taip pat šį statusą turi ir kiti, itin reti paukščiai - švygždos, saugomos pagal ES paukščių buveinių apsaugos direktyvą. Čedase peri ežerinės nendrinukės, nendrinės startos, didžiosios antys, ilgasnapės vištelės, paežerės krūmuose, miškeliuose ir pievose - miškinis kalviukas, smilginis, baltabruvis ir giesmininkas strazdai, devynbalsės, pečialindos, volungės, kikiliai, dirviniai vieversiai, kiauliukės, pieviniai kalviukai, retos geltonosios kielės, pilkosios varnos, krankliai, šarkos. Čedaso vandenyse veisiasi nykstanti žuvis - vijūnas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Bronius Makauskas

Bronius Makauskas (g. 1950 m. lapkričio 20 d. Sankūrai, Punsko valsčius) – Lietuvos istorikas, Lenkijos lietuvių bendruomenės veikėjas, Lietuvių katalikų mokslų akademijos narys.

Biografija

1968 m. baigė Punsko lietuvių licėjų, 1974 m. – Gdansko universitetą. 1980 m. humanitarinių mokslų daktaras. 1985 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.
1975–1979 m. dirbo ir nuo 1987 m. dirba Lenkijos mokslų akademijos Istorijos instituto XIX a. – XX a. Vidurio ir Rytų Europos sektoriuje. 1980–1986 m. dirbo Lenkijos mokslų akademijos Socialistinių šalių institute. Nuo 2000 m. Varšuvos universiteto Baltijos šalių 1918–1991 m. istorijos dėstytojas.
Nuo 1970 m. dalyvauja Lenkijos lietuvių visuomeniniame gyvenime. 1980–1990 m. Lenkijos lietuvių visuomeninės kultūros draugijos centro valdybos vicepirmininkas, 1993–1996 m. Lenkijos lietuvių bendruomenės tarybos pirmininkas, nuo 1996 m. valdybos vicepirmininkas. 2000–2006 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas.

Mokslinė veikla

Tiria Baltijos valstybių naujausiųjų laikų istoriją, lietuvių ir lenkų santykius, tautinių mažumų padėtį Lenkijoje, ginkluotą lietuvių tautos pasipriešinimą TSRS okupaciniam režimui. Stažavo Lietuvoje, Italijoje, JAV. Vienas ir su J. Brazausku 2003–2006 m. parašė Lietuvos vidurinių mokyklų mokiniams 6 vadovėlius.
Dziaodžou

Raida

Senovėje regionas buvo žinomas kaip Lingnan (kin. 嶺南), t. y. „į pietus nuo Kalnagūbrio“ (turėtas omenyje Nanlingas), ir čia gyveno vietai – įvairios austroneziečių ir tajų-kadajų kilmės gentys, dabartinių vietnamiečių, džuangų, šujų, dongų ir kt. etninių grupių protėviai. Paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą čia konsolidavosi jų gentinės valstybės, pvz., Aulakas. Galiausiai jas visas suvienijo Čungų dinastijos valdomas Namvietas.
111 m. pr. m. e. Kinijos imperatorius Vudi užėmė Namvieto teritoriją ir pavertė ją Kinijos dalimi – administracine provincija. Iš pradžių jai suteiktas Dziaodži (kin. 交趾, pinyin: Jiaozhi) pavadinimas, bet 203 m. ji pervadinta į Dziao. Ši provincija kitų provincijų pavyzdžiu buvo sudalinta į smulkesnius administracinius vienetus dziun (kin. 郡, pinyin: jùn), kurių iš viso čia buvo 9.
Užėmusi kraštą, Kinija iš karto pradėjo intensyvią sinizaciją, kurdama čia kiniškas politines struktūras, plėtodama kinišką gyvenimo būdą, visuomenės sandarą, filosofiją. Į kraštą masiškai kėlėsi gyventojai iš šiaurinių provincijų, kurių tikslas buvo kolonizuoti regioną. Kinijoje 222 m. pasibaigus Han dinastijai, provinciją toliau valdė sinizuota Vu karalystė (229–280 m.), Dzin dinastija (265–420 m.), Liu Songų dinastija (420–479 m.), Pietinė Či dinastija (479–502 m.) ir Liangų dinastija (502–544 m.)
Tačiau kraštas nebuvo ramus, ypač pietinėje provincijos dalyje. Žymiausias sukilimas įvyko 39–43 m., kuomet valdžią pietinėje provincijos dalyje paėmė seserys Čung). Netrukus Kinija valdžią atkūrė, tačiau jų valdymą žymėjo ir vėlesni sukilimai: 137–138 (Khu Liên), 156–160 (Chu Ðạt), 178–181 (Lương Long), 248 (Triệu Thị Trinh), 299–319 (Triệu Chỉ), 319–323 (Lương Thạch), 468–485 m. (Lý Trường Nhân) ir kt.
544 m., pasinaudodamas Liangų dinastijos silpnumu, vietinis valdytojas Li Nam De surinko vietos armiją Raudonosios upės slėnyje ir išvijo Kinijos vietininkus, pasiskelbdamas „Imperatoriumi“. Jis įkūrė Vanšuano valstybę pietinėje buvusios provincijos dalyje. Taip Kinijos provincija buvo panaikinta. Ji atkurta VII a. kaip Anamo generalinis protektoratas.
Antanas Domininkas Tiškevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko ir Berdyčevo šakos.  Tėvas Emanuelis Vladislovas Tiškevičius Logoiskis, Motina Sofija Venclavska. Broliai Kazimieras Tiškevičius Logoiskis, Teodoras Tiškevičius Logoiskis, Mykolas Jonas Tiškevičius Logoiskis.

Veikla

Studijavo Vilniaus akademijoje, gavo filosofijos daktaro laipsnį, dvejus metus studijavo teologiją. 1715 m. pašventintas kunigu. 1739 m. liepos 20 d. paskirtas tituliniu Menito vyskupu ir Kijevo vyskupo pagalbininku, 1740 m. rugsėjo 16 d. perkeltas vyskupu į Žemaičius.
Atvykęs į vyskupiją, aplankė parapijas, rūpinosi pakelti kunigų išsilavinimo lygį, suruošė jiems 3 mėn. kursus Varniuose. Varnių kunigų seminarijos klierikus pavedė vienuoliams pijorams, rūpinosi padidinti klierikų skaičių, pastatė naujus medinius Varnių kunigų seminarijos pastatus, nustatė klierikams ir kunigams privalomas 7 dienų rekolekcijas.
Varniuose įkurdino vienuolius rokitus, leido įkurti seserų marijiečių vienuolyną, padalijo vyskupiją į 10 dekanatų, nustatė parapijų maldininkų kelionių į didžiuosius Šiluvos ir Žemaičių Kalvarijos atlaidus tvarką. 1752 m. birželio 4-6 d. Varniuose sušaukė diecezinį sinodą, jo nutarimus išspausdino Vilniuje.
1750 m. pastatė Žemaičių Kalvarijos bažnyčią, įsteigė altariją prie Mosėdžio bažnyčios. Pargabeno iš Prūsijos vyskupo Jurgio Tiškevičiaus palaikus ir palaidojo Žemaičių Kalvarijos bažnyčios pogrindyje.
Palaidotas Varnių katedros Vyskupų kriptoje.