google/wiki40b huggingface dataset:
1946 m. Prancūzijos Konstitucija

Priėmimo aplinkybės

Po hitlerinės Vokietijos sutriuškinimo 1945 spalio referendumas atmetė Trečiosios respublikos konstitucinių įstatymų atkūrimą, tačiau nebuvo vieningos nuomonės, kuo juos pakeisti. Dešinieji siekė tvirtos vykdomosios valdžios, kairieji siūlė valdžią sutelkti parlamento rankose, vykdomąją valdžią perduoti jo išrinktam komitetui. Specialiai konstitucijos priėmimui išrinktas Steigiamasis susirinkimas, kuriame daugumą turėjo kairieji, pateikė referendumui konstitucijos projektą, iškėlusį politinę parlamento svarbą, tačiau jis buvo atmestas. Naujos sudėties Steigiamasis susirinkimas labiau kompromisinį konstitucijos variantą priėmė 1946 rugsėjį, o referendumas jam pritarė spalį.

Valstybinė santvarka

Respublika.

Įstatymų leidžiamoji valdžia

Dvejų rūmų parlamentas – Nacionalinis susirinkimas ir Respublikos taryba. Abeji rūmai turi įstatymų leidybos teisę, tačiau iš esmės nėra lygiateisiai, Nacionalinis susirinkimas turi aukštesnę galią: jam pavesta leisti įstatymus, ratifikuoti tarptautines sutartis, pritarti vyriausybei ar reikšti nepasitikėjimą ja. Respublikos taryba yra konsultacinio pobūdžio rūmai, ji per du mėnesius gali pareikšti išvadą dėl Nacionaliniame susirinkime priimto įstatymo. Ją pateikus, įstatymai turi būti pakartotinai svarstomi Nacionaliniame susirinkime, kitaip jie įsigalioja.
Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Abeji rūmai renkami visuotiniais lygiais rinkimais slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema. Nacionalinis susirinkimas renkamas tiesioginiais rinkimais 5 m., Respublikos taryba – netiesioginiais rinkimais miestų ir municipalinių tarybų 6 m., pusę narių atnaujinant kas treji metai. Rinkti galėjo abiejų lyčių pilnamečiai piliečiai.

Vykdomoji valdžia

Vykdomoji valdžia priklausė Ministrų tarybai, jos primininkui pavedama užtikrinti įstatymų įgyvendinimą, vadovauti ginkluotosioms pajėgoms. Ministrų taryba atsakinga Nacionaliniam susirinkimui. Atitinkamo ministro kontrasignacijos reikia kiekvienam prezidento išleistam aktui. Prezidentas buvo valstybės vadovas, jam pavesta pasirašyti ir ratifikuoti tarptautines sutartis, skelbti įstatymus, reikalauti juos peržiūrėti, siūlyti Ministrų tarybos pirmininko kandidatūrą. 1954 m. Ministrų tarybos pirmininkas dėl ilgą laiką nestabilios vyriausybės veiklos gavo naujų įgaliojimų: galėjo paleisti Nacionalinį susirinkimą, sunkiau tapo pareikšti nepasitikėjimą vyriausybe.
Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: Prezidentas, kaip ir Trečiojoje respublikoje, renkamas abejų parlamentų bendrame posėdyje 7 m. su teise vienąkart būti perrinktu.

Žmogaus teisių įtvirtinimas

Preambulėje patvirtinamos 1789 m. deklaracijoje nurodytas žmogaus ir piliečio teisės, papildant jas naujomis, tapusiomis būtinomis teisėmis: tai ekonominės, politinės, socialinės teisės. Skelbiama lyčių lygybė, politinio prieglobsčio persekiojamiesiems suteikimas, teisė dirbti ir gauti pareigas, jungtis į profsąjungas, dalyvauti kolektyvinių darbo sutarčių sistemoje, nemokamo mokslo, sveikatos apsaugos garantijos, nacionalinio turto pavertimas visuomenine nuosavybe. Taip pat atsisakyta kariauti užkariavimo tikslais.
Vurcenas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 961 m. kaip Burgvaldas.
Skopas

Skopas (gr. Σκόπας) – 395-350 m. pr. m. e. gyvenęs graikų skulptorius ir architektas. Kartu su Praksiteliu ir Lisipu laikomas vienu iš geriausių klasikinio Graikijos laikotarpio skulptūros atstovų, padariusių įtaką helenizmui. Dirbo Halikarnase, Tegėjoje, Atėnuose. Jo stilių paveikė Polikletas.

Gyvenimas ir kūryba

Skopas gimė 395 m. pr. m. e. Paro saloje, esančioje Kikladų salyne, galėjo priklausyti menininkų šeimai. Pasak Plinijaus, dirbdamas Halikarnase Skopas kartu su Praksiteliu prisidėjo prie Halikarnaso mauzoliejaus statybų, sukūrė keletą reljefų bei papuošimų, taip pat prisidėjo prie Artemidės šventyklos Efese. Išliko jo pastatytos ir išpuoštos Atėnės šventyklos Tegėjoje (Arkadija) frontono statulų galvos. Plinijus mini, kad šventykloje Skopas buvo atsakingas už Asklepijaus ir Higėjos statulas. Iš jų matyti, kad jis buvo rimtesnis ir patetiškesnis už Praksitelį. Jo skulptūros pasižymi nedaug atvertomis burnomis ir „giliai nuskendusiomis“ akimis, ugninga aistra ir dinamika. Skopas mirė apie 350 m. pr. m. e.
Jam priskiriamos skulptūros: „Meleagras“, „Mainadė“ (arba „Pašėlusi Mainadė“), „Potas“ (arba „Meilės ilgesys“), gali būti, kad „Kitara grojantis Apolonas“, „Ludoviso Arėjas“ ir „Lansdauno Heraklis“, taip pat Niobės dukterų sunaikinimą vaizduojančios statulos irgi yra jo sukurtos skulptūros.
Kelsas

Celsas, Kelsas (lot. Celsus, sen. gr. Κέλσος, II a.) arba Kornelijus – romėnų filosofas, epikūrietis, vienas pirmųjų antikinių krikščionybės kritikų. Pagrindinis jo veikalas „Teisingas žodis“ (Λόγος Ἀληθής) (apie 177 m.) išliko tik Origeno veikalo „Contra Celsum“ citatose. Pasak Kelsą kritikavusio Origeno, krikščionybę Kelsas laikė prietaru, nevertu apsišvietusio žmogaus, mėgino parodyti jos mitologijos ir teologijos nepagrįstumą, iškelti politeizmo pranašumus. Išjuokė krikščionybės pretenzijas į išskirtinumą iš kitų religijų; ironizavo dėl Kristaus dieviškumo ir jo, kaip žmonijos atpirkėjo, misijos; smerkė Senojo Testamento antroporfizmą ir amoralumą; puolė krikščionių tikėjimą Kristaus įsikūnijimu ir jo darytais stebuklais; piktinosi, kad krikščionys nenori duoti ir gauti paaiškinimų dėl to, kuo jie tiki.
Romėnų mokslininkas Kelsas apie 178 m. pradėjo viešą ginčą (polemiką) prieš krikščionis. Šis mokslininkas siekė įrodyti, jog krikščionybė yra be istorinio pagrindo, taip pat teigė, kad Kristaus mokymas – nelogiškas, protu nesuvokimas, kenksmingas, naikinantis žmogaus asmenybę. Veikale „Tikrasis žodis“ Kelsas smerkė biblijinį mokymą. Šiuo darbu mokslininkas siekė, kad žmonės atsisakytų krikščionybės ir vadino ją sekta. Kelsas žmones, pasirinkusius krikščioniškąjį tikėjimą ir gyvenimą, užjautė, jų gailėjo.
Celsas taip pat parašė pirmąjį susistemintą traktatą apie psichikos ligas ir pavartoto terminą insania – „beprotybė“.
Algirdas Jonas Galdikas

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1990 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Nuo 1972 m. Puslaidininkių fizikos instituto mokslo darbuotojas, nuo 1990 m. – Jutiklių laboratorijos vedėjas, nuo 1994 direktoriaus pavaduotojas. 1994–1996 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1997–1999 m. Kauno technologijos universiteto, nuo 2000 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto ir Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1996 m. profesorius. Nuo 2000 m. Lietuvos atstovas prie NATO Mokslo komiteto, Tarptautinės matavimų vertinimo programos koordinatorius Lietuvoje.
Mokslinių tyrimų sritys: puslaidininkių fizika, elektros triukšmai, pernašos reiškiniai magnetiniuose puslaidininkiuose, kietojo kūno dujų jutiklių ir dirbtinių kvapo atpažinimo sistemų kūrimas, jų technologija ir tyrimai, metrologija ir matavimai, matų vienetų valstybinių etalonų kūrimas.
Zbaražo pilis

Istorija

1393 m. kunigaikštis Dmitrijus Kaributas ant Pilies kalno pastatė pilį, kurią sugriovė mongolai-totoriai antpuolių metu. Per Zbaražą ėjo vadinamasis juodasis kelias – viena iš pagrindinių totorių žygiavimo į Lenkijos Karalystę trasų. 1474 m. puolant totoriams pilies įgula susidegino, todėl totoriai pilį sugriovė nepalikdami akmens ant akmens. Pilis buvo atstatyta ir dar kartą totorių apgriauta 1598 m. Vėliau pilis atnaujinta Jonušo Zbaražskio.
1626–1636 m. ant to paties Pilies kalno Jurgis Zbaražskis pagal flamandų architekto Van Peeno projektą (Van Peenas buvo įkvėptas žinomo italų architekto Vinčenso Skamozo) pastatė bastioninę pilį. Prie statybų prisidėjo ir jo brolis, Kremeneco seniūnas Kristoforas Zbaražskis. 
Po Jurgio Zbaražskio mirties pilis atiteko kunigaikščiams Višnioveckiams, kurie remontavo ir stiprino pilies gynybinius įtvirtinimus.  
1675 m. pilį užėmė turkai. 1675 m. pilį rekonstravo Dmitrijus Vyšniaveckis. 1682 m. pilis atiteko Potockiams. 1701 m. pilyje lankėsi Rusijos imperijos caras Petras I. 
Vėliau pilis nyko, kadangi joje kurį laiką niekas negyveno. XIX a. I pusėje Potockis pilį pardavė. XIX vid. pilyje buvo įkurtas cukraus fabrikas. 1896 m. pilis sudegė. Per I Pasaulinį karą rusų kariuomenė sugriovė dalį sienų, 1914 m. susprogdino kazematus, nusiaubė rūmus. 1935 m. renovuota, po 1945 m. pilis buvo apleista.
Šiomis dienomis pilyje įsikūręs regioninis muziejus.

Achitektūra

Zbaražo pilis kvadratinė. Įrengtas eskarpas, kurio šlaitas 12 metrų aukščio. Griovys supa visa pilį. Pilis įvažiuojama pro bokšto arką. Kampuose yra išdėstyti gynybiniai bastionai. Kiekviename bastione buvo iškasta po tunelį, kuris sujungdavo bastioną su pilimi. 
Zbaražo pilis buvo laikoma viena stipriausių gynybinių pilių Podolėje. Pilies įgula disponavo 50 patrankų. 
Pilies kieme stovėjo dviejų aukštų renesanso stiliaus pilies rūmai. Pagrindinis įėjimas į rūmus buvo išryškintas ant akmeninių konsolių sumūrytu balkonu.

Pilies reikšmė

Zbaražo pilis suvaidino esminę rolę 1649 m. Bogdano Chmelnickio sukilimo metu. Zbaražo pilies apgulties metu buvo pasirašyta Zbaražo paliaubų sutartis. Prie šios pilies buvo sunkiai sužeistas kazokų vadas Jonas Bogunas. Šie įvykiai pavaizduoti Henriko Senkevičiaus istoriniame romane ir to paties pavadinimo lenkų filme „Ugnimi ir kardu“. 
Zbaražo pilis įtraukta į Lietuvai reikšmingų nekilnojamojo kultūros paveldo objektų, esančių dabartinės Ukrainos Respublikos teritorijoje, inventorinį sąrašą.
Zbaražo pilį kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir vėliau Abiejų Tautų Respublikos paveldą tyrinėjo Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarė Birutė Valionytė.
Kirigva

Istorija

Miestas įsikūrė derlingame Motagvos upės slėnyje, 48 km į šiaurę nuo kur kas didesnio Kopano. Ankstyvoji jo istorija buvo neatsiejama nuo Kopano istorijos. Ten 426 m. (greičiausiai kolonistų iš Tikalio) buvo įkurta valdovų dinastija. Tais pat metais Kopano valdovas paskyrė valdytoją Kiriguai.
Nuo tada miestas buvo priklausomas nuo Kopano, tačiau labai stiprėjo ekonomiškai, kadangi Montagvos upe vyko intensyvi nefrito, kakavos, obsidiano prekyba.
Nuo VI a. iki VII a. vid. Kirigua istorijoje yra nedokumentuotas laikotarpis, kuris gali būti susijęs su Tikalio karais su Kalakmuliu. VII a. miestas ėmė atsigauti, bet vis dar buvo priklausomas nuo Kopano, kurio valdovai skirdavo Kirigua valdovus.
734 m. valdovas K'ak' Tiliw Chan Yopaat ėmė tituluotis kul ahau, t. y. pasirinko titulą, lygų Kopano valdovui. 738 m. jis užpuolė Kopaną, jį nugalėjo, o jo valdovą Uaxaclajuun Ub'aah K'awiil paaukojo Kirigvos šventykloje. Nors Kopane išliko vietinė dinastija, Kirigua galutinai išsikovojo nepriklausomybę ir ėmė kontroliuoti pelningus prekybos kelius.
Vėliau vis labiau gilėjant krizei, IX a. miestas buvo galutinai apleistas. Po 810 m. Kirigva nebeminima, greitu laiku sunyko ir buvo apleista (žr. klasikinės majų civilizacijos žlugimas).
Vėliau, poklasikiniu laikotarpiu miestą užėmė majai nuo Jukatano, turbūt čontaliai ir kontroliavo prekybą Motagvos upe. Naujakuriai pratęsė akropolio statybą, jiems buvo būdingas architektūros stilius, artimas Čičen Icai.

Griuvėsiai

Miestas gyvavo majų klasikiniu laikotarpiu (200-900 m.), tuomet čia buvo svarbus prekybinių kelių mazgas. Vietovė iškilo ~200-uosius metus. Akropolio statyba pradėta 550 m., o didžiosios statybos vyko VIII a. Visi pastatai buvo baigti statyti ~850 m., išskyrus vėliau poklasikinio laikotarpio (900–1200 m.) atsigavimo metu pastatytus pastatus. Kirigvos architektūra klasikinio stiliaus, panaši į kaimyninio Kopano miesto.
Kirigvos statiniai gerai išsilaikę, gausūs. Išlikęs akropolis, ceremonijų aikštė, platformos, altoriai, stelos su raižiniais (majų raštu, zooglifais). Griuvėsiai garsėja gausiomis portretinėmis stelomis, gamintomis iš vietinio ypač tvirto smiltainio. Išlikusi 10,6 m aukščio stela yra aukščiausias laisvai stovintis monolitas Naujajame Pasaulyje.
1987 m. Kirigva įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Maninkiai

Malio imperija

Maninkiai yra senieji Manden regiono gyventojai, kurie nuo VIII a. patyrė kultūrinę įtaką iš Vagadu imperijos šiaurėje. Iki XIII a. jie konsolidavo valdžią, sukurdami savo valstybes.. Visų mandingų atsiradimas siejamas su Malio imperija. Jų etninė grupė konsolidavosi iki XIII a., ir maninkiai sukūrė daug vietinių valstybėlių, susijungusių į bendrą konfederaciją.
XIII a. maninkių protėviai sukūrė Malio imperiją, kuri valdė milžiniškas teritorijas Vakarų Sahelyje ir Senegambijoje. Per Malio imperijos klestėjimą XIII–XVI a. atskiros maninkių grupės išplito didžiuliame areale, asimiliuodami senąsias tautas ir duodami pradžią kitoms mandingų etninėms grupėms.

Maninkių susiformavimas

Tikroji maninkių, kaip atskiros mandingų grupės, konsolidacija vyko jau poimperiniame Malyje, kuomet Malio imperija susitraukė iki dabartinių maninkių gyvenamų teritorijų. Tai politiškai izoliavo vietos mandingus nuo kitų giminingų grupių. Nors jų valstybė buvo kontroliuojama Songajaus, Manden regionas niekada iki galo nebuvo okupuotas: maninkiai išlaikė savo valdžią, nors sostinė buvo perkelta iš Niani į Kangabą. Jų valstybė suskilo į tris dalis: šiaurinę (kontroliuojamą Kangabos), centrinę (Džoma, kontroliuojamą iš Sigiri) ir pietvakarinę (Hamana, kontroliuojamą iš Kurusa). Šių valstybių valdovai titulavosi mansa ir kariavo tarpusavyje.
1645 m. šiaurėje užaugusi Bamana imperija nukariavo šiaurinę dalį, o 1670 m. sudegino Niani. Tai sužlugdė maninkių valstybingumą ir pradėjo „tamsujį laikotarpį“, kuris tęsėsi iki XIX a. 1870–1898 m. didelę dalį maninkių gyvenamo regiono užvaldė Vasulu imperija.
XIX a. pabaigoje maninkių gyvenamas žemes ėmė kontroliuoti Prancūzija, kuri čia suformavo Prancūzijos Vakarų Afriką. Joje buvo suformuoti administraciniai vienetai (Prancūzijos Gvinėja, Prancūzijos Sudanas, Senegalas, Dramblio Kaulo Krantas), kurie, iškovojus nepriklausomybę, padalino etnines maninkių sritis tarp keturių valstybių.
Gudelių piliakalnis (Vilnius)

Aplinkiniai piliakalniai

Vilkeliškių piliakalnis 3 kmAvižienių piliakalnis 8 kmStaviškių piliakalnis 12 kmBražuolės piliakalnis 18 kmGedimino pilis 6 kmNeravų piliakalnis 4,5 kmTetervinų piliakalnis 41 kmPapiškių piliakalnis 16 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Staniuliškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos pakraštyje, Gėlainės upelio kairiajame krante. Aikštelė apvali, 14 m skersmens. Jos pietvakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas 4 m aukščio išoriniu šlaitu. Šiaurės rytų aikštelės gale supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio 4 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 16 m ilgio, 5 m pločio griovį, už kurio kyla antras 2 m aukščio nuo griovio, 7 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 10-15 m aukščio.
Aikštelė dirvonuoja, jos vakarinėje dalyje auga 8 beržai.
P­ietvakarinėje papėdėse, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Papirčių piliakalnis 9 kmSėlos piliakalnis 9 kmGinučių piliakalnis 3,5 kmDryžių piliakalnis 8 kmPuziniškio piliakalnis 5 kmBudrių piliakalnis 18 kmPaduobės piliakalnis 25 kmLinkmenų piliakalnis 3 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Gyventojų geografija

Gyventojų geografija – mokslas, tiriantis gyventojų ir gyvenviečių skaičių, struktūrą, tipus, gyventojų teritorinį organizavimą, gyvenviečių tinklą, ekonomines, socialines, gamtines ir kitas sąlygas, turinčias įtakos gyventojų ir gyvenviečių teritoriniam pasiskirstymui. Kai kurie mokslininkai gyventojų geografiją laiko savarankiška geografijos mokslų sistemos dalimi, kiti – demografijos sinonimu.

Objektas

Gyventojų geografija išsirutuliojo XX a., ji tiria gyventojų reprodukcijos regioninius skirtumus ir juos lemiančius veiksnius, gyventojų struktūrą pagal amžių, lytį, šeiminę padėtį, demografinę raidą, bendrąjį ir tam tikrų teritorijos dalių – dirbamos žemės arealų, rekreacinių teritorijų gyventojų tankumą, regioninius darbo jėgos išteklius, jų racionalų naudojimą, ekonomiškai aktyvių gyventojų, tarp jų ir bedarbių, teritorinę sklaidą; gyventojų migraciją, jos įtaką didelėms teritorinėms žmonių grupėms, jų amžiaus struktūrai, lyties, kalbos, rasės, etninei sudėčiai, socialinę gyventojų sudėtį – išskiriamos socialinės grupės, daroma jų regioninė apžvalga, apibūdinamos amžiaus grupės. Gyventojų geografija tiria gyventojų kultūrą, buitį, gyvenimo būdą, ši tyrimų kryptis glaudžiai siejasi su etnografija ir sociologija.
Gyventojų geografija remiasi demografijos, darbo ekonomikos, etnografijos duomenimis bei metodais ir teikia joms savo duomenų. Be to, tyrimai atliekami remiantis matematikos, statistikos, sociologijos ir kitų mokslų metodais.

Gyventojų geografija Lietuvoje

Lietuvoje gyventojų geografija atsirado XIX a. 3-4 dešimtmetyje. Tuo metu santykinio gyventojų pertekliaus problemą Kazys Pakštas siūlė spręsti, organizuojant koncentruotą emigraciją. Tarybiniais metais buvo tiriama LTSR gyventojų pasiskirstymas, sudėtis, migracija ir natūralusis judėjimas, gyventojų terit. organizavimas, gyventojų tinklo pertvarkymas, miestai. Darbų apie tai paskelbė Vincas Brazauskas, Jonas Kunčina, Juozas Zagorskis (miestų geografija), Stasys Vaitekūnas (migracija, gyvenviečių geografija), Kazys Šešelgis, Zigmas Daunoravičius (apgyvendinimo sistema), Petras Adlys, Marytė Karalienė, Algirdas Stanaitis (demogeografija), Petras Gaučas (etnografija), Janina Lukoševičiūtė, Elena Stankūnienė (kaimo gyventojai), Liudas Truska (istorinė gyventojų geografija), Regina Kudirkienė (gyvenvietės ir landšaftas).
Nibiru

Nibiru – hipotetinė planeta, minima prieštaringo rašytojo Zecharia Sitchin, rašančio apie nežemiškų būtybių įsikišimą į žmogaus kilmę ir kultūrinį vystymąsi, veikaluose. Jokie astronomų turimi duomenys nepagrindžia tokios planetos egzistavimo teorijos.

Idėjos

Pagal Zecharia Sitchin šumerų kosmologijos interpretaciją, egzistuoja dar neatrasta planeta, skriejanti ilga, elipsine orbita, pasiekianti Saulės sistemos vidinę dalį kas 3600 metų. Ši planeta vadinama Nibiru, kuri babiloniečių kosmologijoje siejama su dievu Marduku. Pats žodis kilęs iš akadų kalbos, o jo reikšmė nežinoma, todėl Nibiru planeta kartais laikoma pačiu Marduku.
Pagal Sitchin teoriją, kadaise Nibiru susidūrė su kita hipotetine planeta Tiamat (pagal babiloniečių mitologiją Tiamat yra deivė), esą buvusią tarp Marso ir Jupiterio. Šio susidūrimo metu susiformavo Žemės planeta, asteroidų žiedas ir kometos. Po pirmo susidūrimo Nibiru mėnulis padalino Tiamat į dvi dalis. Antro susidūrimo su pačia Nibiru metu viena iš dalių virto asteroidų žiedu. Kita, kliudyta jos mėnulio, buvo nustumta į naują orbitą ir tapo Žeme.
Ši teorija sunkiai derinasi prie dabartinio mažo Žemės orbitinio ekscentriciteto.
Anot Z. Sitchin, Nibiru buvo technologiškai pažangios ir į žmones panašios nežemiškos rasės būveinė. Jis prilygina šią rasę šumerų mitologijos dievybėms Anunnaki, o Hebrajų Biblijoje – būtybėms Nephilim. Jis aiškina, jog ji pirmą kartą Žemėje pasirodė prieš 450 000 metų ir ieškojo naudingų iškasenų, ypač aukso, kurį rado ir iškasė Afrikoje. Sitchin tiki, jog Anunnaki genų inžinerijos pagalba iš jų genų ir Homo erectus sukūrė Homo sapiens kaip vergus, dirbančius jų aukso kasyklose. Nibiru labai panaši į mūsų Žemę, nes ten taip pat yra vanduo ir žemė ir net apsireiškiusi gyvybė.

Įtaka

ZetaTalk, interneto tinklalapis, įkurtas Nancy Lieder (teigiančios, esą ji kontaktuoja su nežemiškomis būtybėmis), susiejo Nibiru su Planeta X. Žlugus pranašystei, kad 2003 m. per Saulės sistemą praskriejusi Planeta X pakeis Žemės sukimosi ašies padėtį ir taip sukels katastrofą, N. Lieder pakeitė pažiūras ir teigė, kad vadinamasis „polių poslinkis“ įvyksiąs 2012 metais. Šie metai buvo apipinti ir kitomis geofizinėmis ir kosmologinėmis spekuliacijomis, pvz., Majų kalendoriuje žymima 13-o baktuno pabaiga Naujojo amžiaus judėjimo laikoma pasaulio pabaiga.
Jonas Bielskis (1949)

Biografija

1956–1967 m. mokėsi Telšių rajono Luokės vidurinėje mokykloje. 1973 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas odontologas.
1973–1997 m. Kauno rajono centrinės ligoninės Vandžiogalos ambulatorijos gydytojas stomatologas. 1995–1997 m. Seimo Pirmininko prof. Vytauto Landsbergio padėjėjas sekretorius. Nuo 1997 m. VšĮ Pakaunės pirminės sveikatos priežiūros centro direktorius.
Tėvynės sąjungos narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m. ir 2007 m. (atsisakė mandato) Kauno rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos gydytojų vadovų sąjungos, Lietuvos Sveikatos apsaugos valdybos draugijos narys. Sutuoktinė Irena, vaikai Nerijus, Ingrida, Simonas.
Minestrone

Minestrone – itališka daržovių sriuba puodelyje.
Tradicinis italų patiekalas, verdamas iš daržovių su pomidorų pasta arba pesto padažu. Paprastai naudojamos atitinkamo sezono daržovės.

Gaminimas

Susmulkinti svogūnai, česnakas pakepinami aliejuje ir troškinama kartu su salierais ir morkomis. Po to supilamas daržovių sultinys (kartais mėsos), pomidorų pasta, žirneliai, pupelės, ryžiai, pagardinama druska, pipirais, lauro lapais. Troškinama tik ant labai silpnos ugnies, kad įgautų sodrų daržovių aromatą. Prieš gaminimo pabaigą sudedami griežinėliais supjaustyti pomidorai ir sūris.
Advokatų rūmai

Advokatų rūmai – advokatus vienijanti organizacija (asociacija, sąjunga). Advokatų rūmai gali būti nacionaliniai arba regioniniai. Federacinėse valstybėse, pavyzdžiui, Vokietijoje advokatus jungia federacijos subjektų lygmens advokatų rūmai (jų veiklos teritorija Vokietijoje atitinka aukštesniojo žemės teismo veiklos teritoriją).
Prie advokatų rūmų gali veikti vad. Advokatų teismas.
Neringos miesto taryba 1990–1995 m.

Neringos miesto savivaldybės taryba – Neringos miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – Neringos miesto Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Neringos miesto taryba, nuo 1994 m. liepos mėn. Neringos miesto savivaldybės taryba.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Neringai priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas.
Rinkimai įvyko 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pakartotiniai rinkimai į neužimtas deputatų vietas vyko gegužės 19 d. ir lapkričio 24 d.
Izidorius Šimelionis

Biografija

Mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Baigė Berdaukos žemės ūkio mokyklą, įgijo agronomo specialybę.
1963–1987 m. dirbo įvairų žurnalistinį darbą Lietuvos televizijos ir radijo komiteto laidų lenkų kalba redakcijoje. Kartu ruošė trimis kalbomis laidas Vilniaus rajonui.  Vilnijos draugijos steigimo iniciatorius, Pelesos lietuvių visuomeninio susivienijimo „Gimtinė“ garbės pirmininkas.
Reklama (laikraštis)

Reklama – Lietuvos informacinis-reklaminis laikraštis, leistas nuo 1974 m. rugpjūčio 15 d. iki 2005 m. Vilniuje lietuvių ir rusų kalba.

Istorija

1974–1989 m. ėjo kaip reklaminis-informacinis leidinys, laikraščio „Vakarinės naujienos“ priedas. 1990–1997 m. – leidybos įmonės akcinės bendrovės „Spauda“ informacinis-reklaminis leidinys. Tiražas 1981 m. – 12 000 egz. lietuvių k. ir 7800 egz. rusų kalba, 1990 m. – 45 000 egz. lietuvių k. ir 16 000 egz. rusų k., 1997 m. – 20 000 egz. lietuvių k. ir 20 000 egz. rusų k. Nuo 1997 m. ėjo „Naujoji reklama“.