google/wiki40b huggingface dataset:
Mariusz Wlazły

Mariušas Lukašas Vlazlis (lenk. Mariusz Łukasz Wlazły; g. 1983 m. rugpjūčio 4 d. Veliunyje) – lenkų Belchatuvo klubo „PGE Skra“ tinklininkas ir Lenkijos tinklinio rinktinės atstovas. Pekino vasaros olimpinių žaidynių (2008 m.) dalyvis, pelnęs FIVB pasaulio tinklinio čempionato aukso (2014 m.) medalį ir sidabro (2006 m.) medalį, aštuonis kartus Lenkijos tinklinio lygos „PlusLiga“ čempionas.

Karjera

M. Vlazlis 2003 m. laimėjo jaunių čempionatą. Debiutavo rinktinėje 2004 m. vasarą. 2006 m. laimėjo antrą vietą pasaulio čempionate Japonijoje.
2014 m. rinktinė laimėjo pasaulio čempionatą Lenkijoje, o M. Vlazlis buvo apdovanotas geriausio puolėjo ir geriausio žaidėjo apdovanojimais. Iš karto po pergalės M. Vlazlis paskelbė apie pasitraukimą iš rinktinės.
Argentinos lietuvių centras

Argentinos lietuvių centras, Jono Basanavičiaus Argentinos lietuvių centras (isp. Centro lituano) – Argentinos lietuvių visuomeninė organizacija, kultūros draugija, telkianti lietuvius kultūrinei ir visuomeninei veiklai, veikianti Argentinoje nuo 1956 m. Adresas: Tabaré 6950, 1439 – Ciudad Autónoma de Buenos Aires, Argentina. Tel. +5411 4605 0496. El. paštas: centrolituano@hotmail. com

Istorija

Argentinos lietuvių centras įkurtas 1926 m. Buenos Airėse. 1937 m. draugija „Lietuva“ ir „Lietuvių centras“ susijungė į vieną organizaciją ir pasivadino Argentinos lietuvių centras. Renka valdybą, pirmininką, vicepirmininką, sekretorių, iždininką. Dalyvauja Argentinos lietuvių organizacijų ir Argentinos lietuvių bendruomenės valdyboje. Turi namus, sporto aikštę, tautinių šokių ansamblį, chorą, biblioteką, teatro trupę. Rengia Lietuvių išeivių dienas, Motinos, Vaiko, Pavasario ir Inkaro šventes. 1998 m. Argentinos lietuvių centras turėjo 300 narių.
Augustinas Armonas

Augustinas Armonas (1922 m. gegužės 15 d. Manikūnai, Biržų apskr. – 2017 m. sausio 10 d. Vilnius) – Lietuvos fleitininkas, pedagogas, dirigentas.

Biografija

Brolis Petras Armonas. Vaikai Ingrida Armonaitė-Galinienė ir Rimantas Armonas. 1950 m. baigė Lietuvos konservatoriją (mokytojai Juozas Pakalnis, Liudas Survila).
1948–1958 m. Lietuvos radijo komiteto simfoninio orkestro koncertmeisteris, 1958–1972 m. Lietuvos filharmonijos simfoninio orkestro ir pučiamųjų kvinteto – fleitininkas, 1956–1961 m. pučiamųjų grupės koncertmeisteris. 1961–1968 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje, 1972–1982 m. – Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, buvo moksleivių pučiamųjų bei simfoninio orkestrų dirigentas. Koncertavo kaip solistas ir su instrumentiniais ansambliais.
Rimkūnai

Istorija

Kaimas susikūrė prie Rimkūnų dvaro, kuris priklausė dvarininkų Karpių giminei.

Mokykla

Caro laikais Rimkūnų kaimo vaikai lankė Linkuvos pradžios mokyklą. 1917 m. keli Gaižūnų kaimo ūkininkai vachmistro paprašė leisti steigti mokyklą. Gavus leidimą, mokykla įkurta gaižūniečio Kazio Dumbrio namuose. Ūkininkai pasikvietė mokytoją Teklę Spudaitę. Vėliau vaikus mokė I. Grigaliūnas, po to – okupacinės vokiečių valdžios paskirtas Ignas Šešplaukis. Jam dirbant mokyklėlė perkelta į Igno Misiūno gryčią. Nutarus, kad patalpos mokyklai netinkamos, ji perkelta į Tulminių kaimą, Bajarsko sodybą. Vaikus mokė Marija Banionytė. Algą mokytojams bei nuomą už mokyklos patalpas mokėjo vokiečių valdžia.
1925 m. dvaro rūmą skyrus mokyklai, ji perkelta į Rimkūnus. M. Banionytė čia dirbo iki 1931 m. Tuo metu mokėsi 55 vaikai iš Rimkūnų bei aplinkinių kaimų. Išgirdę, kad Linkuvoje yra nebereikalingų mokyklinių suolų, Gaižūnų ūkininkai Edvardas Gaigalas, Karolis Jobas bei kiti kaimo vyrai išvažiavo jų parvežti. Linkuvoje gaižūniečiai susitiko su tuo pačiu tikslu atvažiavusiais ūkininkais iš Laborų. Ginčas dėl suolų baigėsi grumtynėmis, bet Gaižūnų vyrai parsivežė beveik visus suolus. Mokykloje nuo pat pradžių buvo renkamas tėvų komitetas, besirūpinęs vaikų auklėjimo reikalais.
1933 m. mokytojauti į Rimkūnus atvyko mokytojas Jonas Čepas, dirbęs čia dvidešimt trejus metus, tapęs mokyklos vedėju. 1937 m. J. Čepas pertvarkė mokyklos sklypą, buvo išrautos varnalėšos ir seni kelmai, išvežti akmenys, pasodintas jaunas sodas. Vėliau dar pasodinta 120 dekoratyvinių medelių, mokyklos teritorija aptverta tvora, sutvarkytas keliukas. Mokytojo tikslas buvo ir parodyti pavyzdį kaimo žmonėms, kaip gražiau tvarkytis. Sutvarkiusieji mokyklos aplinką žmonės ir patys ėmė gražiau tvarkyti savo sodybas, sodinti medelius. Pagal J. Čepo projektą pastatytas naujas tvartas. 1947 m. buvo paskirta mokyklos fondinė žemė, gaunamas pelnas naudotas šelpti neturtingus mokinius, tvarkyti ūkį. 1955 m. didžioji dalis mokyklos žemės atiteko „Nemuno“ kolūkiui.
1957 m. lapkričio mėn. mokytojas Čepas, negalėdamas pakęsti morališkai pakrikusios Norvaišų šeimos, kuri apsigyveno mokykloje, turėjo iš mokyklos išsikelti. Nauja mokytoja buvo paskirta Elzė Būtėnaitė, kuri mokykloje dirbo nuo 1957 m. lapkričio 28 d. iki 1959 rugpjūčio mėn. 1 d. Mokytoja nepajėgė kovoti su Norvaiša, mokyklos aplinka, kur buvo įdėta tiek mokytojų darbo, buvo paversta šiukšlynu. Vėliau mokykloje dirbo Bronislovas Bitinas, Vytautas Saikus, Irena Abromavičienė ir V.Saikaus duktė Rita Kazakevičienė. Pastaroji tapo paskutiniaja mokytoja – 2000 m. Rimkūnų mokykla uždaryta dėl mažo vaikų skaičiaus.
Sandomiežo kunigaikštystė

Istorija

Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m., pagal jo paliktą testamentą Lenkija buvo padalinta į penkias kunigaikštystes keturiems sūnums. Taip suformuota Sandomiežo kunigaikštystė, kuri atiteko vienam iš jauniausių sūnų – Henrikui. Kadangi šis buvo dar mažametis, Sandomiežo kunigaikštystės regentu paskirtas jo vyresnysis brolis Vladislovas II Tremtinys, Senjorato provincijos kunigaikštis. 1146 m. pastarąjį ištrėmus, Henrikas galėjo gauti realią valdžią, tačiau vis tiek buvo priklausomas nuo vyresniųjų brolių.
Henrikas buvo aktyvus kryžiaus žygių dalyvis, į savo valdas pasikvietęs Hospitaljerus. Kartu su broliais jis rengė žygius prieš prūsus, ir viename jų žuvo 1166 m. Testamentu jis padalino kunigaikštystę tarp trijų savo brolių: Boleslovas IV Garbanius gavo Sandomiežą ir jo kunigaikščio titulą, jaunesnysis brolis Kazimieras (iki tol neturėjęs savo dalies) – nedidelę teritoriją Vislicoje, o likusios dalys atiteko Mieško.
1173 m. mirus Boleslovui, Kazimieras perėmė visą Sandomiežo kunigaikštystę ir ėmė tituluotis kunigaikščiu. Būdamas ambicingas, jis sudarė sąmokslą prieš tuometinį Krokuvos kunigaikštį Mieško, kol 1177 m. jį išvijo ir tapo Lenkijos didžiuoju kunigaikščiu. Netrukus jis užėmė ir Mazoviją. Jam mirus 1194 m., jo sūnus Lešekas Baltasis perėmė visas tėvo valdas ir toliau tęsė kovą dėl Krokuvos su savo dėde Mieško.
1227 m. mirė Lešekas, Sandomiežą palikdamas sūnui Boleslovui, kuris nuo 1243 m. tapo ir Krokuvos kunigaikščiu. Boleslovas neturėjo palikuonių, todėl jam mirus baigėsi trumpa Sandomiežo (Mažosios Lenkijos) Piastų linija. Kunigaikštystę paveldėjo Lešekas Juodasis iš Kujavijos Piastų linijos. Šiam mirus 1288 m. dėl Sevežo sosto varžėsi Mazovijos Boleslovas II Mazovietis, Konradas II Čerskis ir Silezijos Henrikas IV Teisusis. 1290 m. kunigaikštystę gavo Vladislovas Lokietka iš Kujavijos. Ji buvo įjungta į Lenkijos karalystę ir nunyko kaip atskira feodalinė valda. Jos teritorijoje suformuota Sandomiežo vaivadija.
Šachnamė

Šachnamė (pers. شاهنامه‎ = Šāhnāmeh „karalių knyga“) – persų literatūros paminklas, senovės iranėnų epas. Kūrinyje aprašoma senovės Persija iki islamo atsiradimo joje VII a. Tai pati ilgiausia pasaulyje poema, priskiriama vienam autoriui (dusyk didesnė negu „Iliada“ ar „Odisėja“). „Šachnamė“ tai poetinių ir prozinių tekstų sąvadas, kurio didžiąją dalį sudaro poeto Firdousi sukurta epopėja (~976–1011 m.). „Šachnamė“ išbaigta jau valdant Mahmudui Gaznaviečiui ir jo garbei paskirta.

Istorija

Firdousi rašė „Šachnamė“ remdamasis persų ir tadžikų tautosaka, yra motyvų iš senosios iranėnų mitologijos, zoroastrizmo. Autorius įtraukė ir poeto Dakikio eilių, rėmėsi kitų poetų darbais. „Šachnamė“ parašyta persų kalba; tai lėmė persų kalbos atgijimą po to, kai ji buvo užgožta arabų kalbos. Pasak paties autoriaus, kūrinį sudaro 6000 beitų (dvieilių). Tiesa, panašu, kad dalis teksto vėliau buvo prarasta, atsirado takoskyrų, todėl dabartiniuose „Šachnamė“ leidimuose būna >52 tūkst. beitų.

Siužetas

„Šachnamė“ dalinama į 3 dalis: mitologinę, didvyriškąją ir istorinę. „Šachnamė“ pasakojimas prasideda nuo istorijos apie pirmažmogį Kajomartą. Vėliau tęsiasi jo palikuonių (Chušango, Tachmureso) valdymo linija. Valdovas Džamšidas save ėmė laikyti dievu, todėl dievas atsiuntęs Zochaką Džamšidui nugalėti. Laimėjęs slibinas Zochakas valdė tūkstantį metų, kol jį nugalėjęs kalvis Kavis. Tada prasidėjo Fariduno dinastijos era. Vėliau pasakojama Zalio ir Rudabės meilės istorija ir didvyrio Rustamo gimimas. Po to, kai karalius Novzaras pralaimi Turano karaliui Afrasiabui, prasideda 300 metų karas. Šioje dalyje pasakojama apie Rustamo didvyriškus žygius, jo kovą su Afrasiabu. Galiausiai Afrasiabą nugali Kei Chosrovas. Valdant Lochraspui iškyla naujas didvyris – Goštaspas. Būtent pastarojo valdymo metu savo mokymą pradėjęs skleisti pranašas Zoroastras. Persai priima jo mokymą, bet Turano valdovas Ardžaspas tą padaryti atsisako, todėl vėl kyla karas. Prieš Turaną į kovą stoja Isfandiaras. Epopėja baigiama Isfandiaro ir Rustamo kova bei abiejų didvyrių žūtimi.
Vėliau pasakojama istorinė dalis apie tolesnių Persijos karalių kovas, Aleksandro Makedoniečio antpuolį, Sasanidų dinastijos atsiradimą. Čia istoriniai įvykiai pinasi su mitologija, romantizavimu. Firdousi išaukština Bahramą V ir Chosrovą I kaip išmintingus ir teisingus valdovus. Kadisijaus mūšio vaizdais perteikiamas arabų užkariavimas.

Leidimai

„Šachnamė“ leidimai pasižymėjo itin išraiškingais persų miniatiūros pavyzdžiais. Šio epo leidimus užsakydavo Persijos, Indijos, Osmanų valdovai. Seniausi žinomi rankraščiai yra iš XIII–XIV a. Jau 1227 m. buvo parengtas „Šachnamė“ vertimas į arabų kalbą (vert. Al Bandari Isfahanietis), XIX a. sudarytas osmaniškas vertimas, taip pat XIX a. atlikti vertimai į anglų, vokiečių, prancūzų, italų, rusų kalbas (pradžioje daugiausiai dalys apie Rustamą, vėliau – pilni vertimai).
Ekonominė demokratija

Ekonominė demokratija – demokratijos principų įdiegimo į kapitalistinės visuomenės ūkio sistemą koncepcija, vienas iš Demokratinis demokratinio socializmo plėtros etapų.
Plėtota fabijiečių, E. Bernšteino, K. Renerio ir kitų socializmo ideologų darbuose. Praktikoje taikyta Vokietijos, Austrijos, Skandinavijos šalių socialdemokratų partijų. Ekonominės demokratijos programinės nuostatos buvo priimtos 1951 m. Socialistų Internacionalo Deklaracijoje.
Socializmas siekia tokios ekonominės santvarkos, kurioje gyventojų visumos interesai statomi aukščiau už privataus pelno interesus. Socialistinė politika turi užtikrinti pilną užimtumą, gamybos augimą, aukštesnį gyvenimo lygį, socialinę apsaugą ir teisingą pajamų bei pelno paskirstymą. Siekiant šių tikslų gamyba turi būti planuojama. Tačiau planavimas reikalauja veikios demokratinės ūkio kontrolės.
Socialistinio planavimo būdai gali būti labai įvairūs, netgi galima atsižvelgti į kiekvieno krašto vietines sąlygas ir tradicijas. Socialistinis planavimas nereikalauja visų gamybos priemonių suvalstybinimo. Jis suderinamas su privačia nuosavybe daugelyje ūkio sričių, tokių, kaip žemės ūkis, amatai, prekyba, smulkioji ir vidutinė pramonė. Valstybė tik neturi leisti savininkams piktnaudžiauti savo galia.
Tačiau ir visuomeninė nuosavybės forma yra tik priemonė kontroliuoti pagrindines pramonės šakas, nuo kurių priklauso visuotinė gerovė, priemonė atsilikusioms ūkio šakoms tobulinti. Ekonominė demokratija taikoma tiek žemiausiame lygyje, dirbantiesiems tiesiogiai dalyvaujant įmonių (ir valstybinių, ir privačių) valdyme, tiek ir nacionaliniame, valdant pagrindinių ekonomikos šakų problemas per „socialinės partnerystės“ institutą (Vokietija, Austrija) arba per ekonominę savivaldą (Prancūzija). Švedijoje ir Danijoje įmonių valdyme, pelno paskirstyme dalyvauja profsąjungos.
Ekonominės demokratijos pagrindas – gamybinės tarybos įmonėse, savivaldybėse, kompanijose, kurios sprendžia užimtumo, socialinės politikos, darbo humanizavimo, ūkinius klausimus. Dažnai reikalaujama paritetinio darbuotojų ir darbdavių (savininkų arba vadybininkų) atstovavimo. Manoma, kad Ekonominė demokratija gerina planavimą, mažina biurokratiją, ypač visuomeniniame sektoriuje. Ekonominė demokratija pakeičia ir dažnai priešpastatoma nacionalizacijai, kuri neužtikrina dirbančiųjų įtraukimo į įmonių ir ekonomikos valdymą. Tačiau Ekonominė demokratija yra priešinga rinkos ekonomikai, visiškai neleidžiančiai dirbantiesiems dalyvauti, priimant sprendimus.
Buick LeSabre

Istorija

LeSabre vardas pirmą kartą buvo panaudotas 1951 metais koncepciniui automobiliui, kuris buvo pristatytas Motorama automobilių parodoje. LeSabre tapo serijiniu automobiliu 1959 metais. Automobilis buvo siūlomas visais kėbulo variantais, išskyrus 1965–1969, kai buvo atsisakyta universalo. 1977 metais LeSabre buvo sumažinta kartu su kitais General Motors didelės klasės automobiliais, automobilis buvo siūlomas kaip kupė, sedanas ir universalas.
Kadangi LeSabre buvo pigiausias Buick savo klasėje, jis buvo geriausiai parduodamas tarp didelės klasės Buick modelių. 1959 metais buvo pristatyti 4 automobiliai (LeSabre, Invicta, Electra, Electra 225), LeSabre vardas išsilaikė ilgiausiai.
Nuo 1959 iki 1961 metų LeSabre naudojo 364 in³ V8 variklį, kuris buvo mažesnis nei 401 in³ V8, kurį naudojo brangesni Invicta ie Electra modeliai. Standartinis 364, kurį anksčiau naudojo visi Buick automobiliai tarp 1957 ir 1958 metų, turėjo 250 AG, tačiau buvo galima nemokamai pasirinkti ir ekonominę versiją, turinčia 235 AG. 1960–1961 metais pasirenkama power-pack versija su 4-barelių karbiuratoriumi ir dvigubu išmetimu turėdavo 300 AG. 1962–1963 metais LeSabre naudojo 2-barelių karbiuratorių ir 401 in³ V8 turinčiu 280 AG ir vėl buvo galima nemokamai pasirinkti ekonominę versiją, turinčia 260 AG. Nuo 1964 metų visos LeSabre versijos, išskyrus universlą, dalinosi varikliais su vidutinės klasės Buick modeliais.
Tarp 1959 ir 1971 metų 3-pavarų mechaninė transmisija buvo standartinė visuose LeSabre modeliuose, tačiau retai užsakoma. Daug populiaresnė buvo 2-pavarų Dynaflow automatinė transmisija kartu su vairo ir stabdžių stiprintuvais. 1961 ir 1962 metais automatinė transmisija buvo tapusi standartine visuose didelės klasės Buick modeliuose, tačiau 1963 metais ji buvo sugrąžinta prie pasirenkamų. 1964 metais Dynaflow buvo pakeista į dvi naujas automatines transmisijas, į 2-pavarų Super Turbine 300 ir 3-pavarų Super Turbine 400. 4-pavarų mechaninė transmisija buvo siūloma kaip pasirenkama tarp 1963 ir 1965 metų, tačiau buvo nepopuliari.
Budistų mumijos

Budistų mumijos (dar vadinamos deimantiniais kūnais  arba gyvaisiais budomis) – budistų vienuolių kūnai, kurie išliko nesuirę ir nepažeisti, nepaisant sąmoningos mumifikacijos požymių nebuvimo. Kai kurie budistai garbina šiuos senovės budistų palaikus ir tiki, kad jie marino savo kūną iki mirties. "Budistai sako, kad tik labiausiai pažengę mokytojai prieš mirtį gali patekti į tam tikrą būseną ir apsivalyti, kad po mirties kūnas neimtų irti." Daugybė šių palaikų buvo sunaikinta ar pradingo.

Mumifikavimo būdai

Kai kurių mumijų mirties priežastys yra natūralios. Yra žinoma, kad daugybė Mahajana budistų vienuolių žinodavo savo mirties laiką. Jam priartėjus, budistų mokiniai juos palaidodavo sėdinčius lotoso poza - patalpindavo inde, pilname medžiagų, kurios ištraukia drėgmę (pvz., anglies, medžio, popieriaus ar kalkių) ir apkraudavo plytomis. Po trejų metų palaikus ekshumuodavo. Taip išsaugotus kūnus nudažydavo ir papuošdavo auksu. Tai dažniausiai Kinijoje naudojamas mumifikavimo metodas. 
Taip pat kai kurie budistai tikėjo, kad vieno žmogaus kentėjimas gali palengvinti kitų kančias - blogos karmos pasekmes. Viktoras Meiras (Victor Mair) Discovery chanel laidoje The mystery of the Tibetan mummy pasakojo apie save mumifikavusį Tibeto vienuolį, mirusį apie 1475m. Jo kūnas buvo rastas 1990m. beveik nesuiręs. Tai buvo pasiekta sudėtingomis meditacijos praktikomis kartu su ilgu badavimo laikotarpiu. Be to, vienuolis lėtai save smaugė specialiu diržu, kuris jungė jo kaklą su keliais sėdint lotoso pozoje. Tai turėjo palengvinti badavimą.
Senovės Kinijoje ir Japonijoje buvo vienuolių, kurie laikėsi negausios dietos, vadinamos medienos valgymu arba mokujiki. Pagal šią dietą, buvo valgoma tik druska, riešutai, sėklos, šaknelės, sakai ir pušų žievė. Yra manoma, kad kartais vienuoliai laikydavosi šios dietos prieš mirtį. Tuomet juos dar gyvus palaidodavo pušinėje dėžėje, pilnoje druskos. Taip kūnai buvo išlaikomi nesuirę. 1879m. Japonijoje buvo uždrausta atkasinėti palaikus ir padėti nusižudyti ar įvykdyti ritualinę savižudybę.
Sardinijos karas

Sardinijos karas arba Antrasis Italijos Nepriklausomybės karas buvo vienas iš trijų Italijos nepriklausomybės karų. Karas 1859 m. vyko tarp Austrijos imperijos ir Pjemonto-Sardinijos karalystės, kurios sąjungininku buvo Prancūzija ir Napoleonas III-asis. Austrijai pralaimėjus šį karą buvo sudarytos sąlygos Italijos suvienijimui.

Priešistorė

Po 1848 ir 1849 m. kovų ir revoliucijų Pjemonto-Sardinijos vyriausybė ėmė vykdyti reformas ir politinius bei karinius pasirengimus Italijos išlaisvinimo kovai atnaujinti. Šią politiką daugiausia formavo naujasis ministras pirmininkas Kamilas Kavūras.
Pjemontiečiai po savo pralaimėjimo austrams Pirmajame Italijos Nepriklausomybės kare, suprato, kad negali be stiprių sąjungininkų nugalėti tokių didelių valstybių kaip Austrija. Dėl to Kamilas Kavūras pabandė užmegzti artimesnius ryšius su kitomis didžiosiomis Europos valstybėmis įsitraukdamas į Krymo karą. Taip jis sugebėjo atkreipti Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos vyriausybių, kurias laikė savo galimomis sąjungininkėmis prieš Austriją, dėmesį į Italijos klausimą.
Napoleonas III, stengdamasis išsilaikyti Prancūzijos soste, 1858 m. Plombières-les-Bains pasirašė su Sardinija slaptą sutartį, kuria Prancūzijai buvo pažadėta Savoja ir Nica, su sąlyga, kad prancūzai palaikys Sardiniją, jei pultų austrai. Sardinijos ministras Kavūras pradėjo energingai rengtis karui. 1859 m. balandžio mėn. Austrija įteikė Sardinijai ultimatumą, reikalaudama nusiginkluoti. Sardinija atsisakė.
Karkemišas

Istorija

Karchemišo istorijoje išskiriami du valstybingumo laikotarpiai. Miestas įkurtas 3 tūkstantmetyje pr. m. e., rasta to meto keramikos, įkapių. Miestas minimas Eblos archyvo dantiraštiniu šumerų raštu parašytose šio laikotarpio lentelėse. Manoma, kad tuo laikotarpiu jis buvo priklausomas nuo Eblos hegemonijos. Jame buvo didelė asirų prekybinė kolonija. Nuo II tūkst. pr. m. e. pradžios Karkemišas tapo savarankiška valstybe ir klestėjo dėl prekybos iki pat XIV a. pr. m. e.
Klestintis miestas domino aplinkines imperijas, ypač Hetitų imperiją vakaruose ir Egipto imperiją pietuose. XV a. pr. m. e. Faraonas Tutmozis I netoliese pastatė stelą, žymėjusią Egipto pergalę prieš Siriją. XIV a. pr. m. e. miestas buvo užimtas hetitų valdovo Šupiluliumo I. Jis miesto valdovu paskyrė savo sūnų Pijašilį. XI a. pr. m. e. Karkemišas tapo vienu svarbiausių Hetitų karalystės miestų.
XII a. pr. m. e. Hetitų karalystę sunaikino užplūdusios „jūrų tautos“, tačiau Karkemišas atsilaikė ir buvo vienos iš siro-hetitų valstybėlių sostine bei svarbiu prekybos centru. Taip prasidėjo antrasis Karkemišo valstybingumo laikotarpis. IX a. pr. m. e. asirų valdovas Ašurnasirpalas II privertė miestą mokėti duoklę Asirijai, o 717 m. pr. m. e. buvo užkariautas Sargono II. 605 m. pr. m. e. mieste įvyko svarbus Karkemišo mūšis, kuriame babiloniečiai, vadovaujami Nabuchodonosoro II nugalėjo jungtinę egiptiečių ir asirų armiją. Po šio mūšio miestas nunyko.
Nuo 1911 m. Karkemišas pradėtas tirti britų archeologų. Rasta rūmų, šventyklų, bazaltinių statulų, gynybinių sienų ir vartų liekanų.
Laimduotas Ceplytis

Biografija

1956 m. baigęs Latvijos universitetą dirbo Latvijos mokslų akademijos Kalbos ir literatūros institute; nuo 1964 m. mokslinių žodynų skyriaus vadovas. 1976 m. filologijos mokslų daktaras, 1990 m. Latvijos mokslų akademijos narys korespondentas.
Tailando provincijos

Tailando provincijos – Tailando administraciniai vienetai. Jų yra 75 ir sostinė Bankokas, kuri dažniausiai laikoma 76-ąja provincija.
Fedora

Istorija

„Fedora Project“ įkurta 2003-jų pabaigoje, kai projektas Red Hat Linux buvo nutrauktas. Red Hat Enterprise Linux tapo vienintelis platinamasis paketas, kurį oficialiai rėmė kompanija Red Hat, kaip tik tuo tarpu Fedora tapo remiama šios bendruomenės. Red Hat Enterprise Linux tolimesnės laidos remdavosi Fedora platinamuoju paketu.
Pavadinimas Fedora kilo iš Fedora Linux, projekto kuris teikdavo papildomą programinę įrangą Red Hat Linux platinamajam paketui. Skrybėlė, kuri naudojama Red Hat kompanijos logotipe, vadinama fedora.
Varenas Togamis (Warren Togami) pradėjo Fedora Linux 2002 m. kaip diplominį darbą, kurio tikslas buvo teikti duomenų saugyklą su gerai ištestuota trečiųjų šalių programine įranga. Taigi ne Red Hat kompanijos kurtą programinę įrangą buvo lengviau rasti, tobulinti ir naudotis. Esminis Fedora Linux skirtumas nuo Red Hat Linux buvo tai, kad jos duomenų saugykla buvo kuriama atsidavusių entuziastų iš viso pasaulio. Ilgainiui Fedora Linux tapo Fedora Project dalis kartu atsinešusi bendradarbiavimo su bendruomene tradicijas.
Fedora Project valdymo sistema paremta lentą. Joje bendruomenė priima svarbiausius sprendimus, renka lyderius.
AU Sparta FC

Istorija

Klubas įkurtas 1991 m. Buvo žinomas Charisiakos FC pavadinimu. Ilgą laiką žaidė žemesniuose šalies divizionuose.
Namų rungtynes žaidžia Spartos miesto stadione.
Žemės valanda

Žemės valanda (angl. Earth Hour) – pasaulinė akcija, vykstanti kovo 28 - 29 d., kuomet gyventojai ir įvairios organizacijos valandai laiko išjungia visą gyvybiškai nebūtiną apšvietimą. Vyksta nuo 20 iki 21 val. vietiniu laiku. Akcijos tikslas – bent trumpam sumažinti Žemės taršą ir atkreipti visuomenės dėmesį į ekologines problemas.
Akcijos organizatoriai Pasaulio laukinės gyvūnijos fondas ir dienraštis The Sydney Morning Herald. Pirmoji Žemės valanda vyko 2007 m. kovo 31 d. Sidnėjuje. Tuomet akcijoje dalyvavo ~2 mln. gyventojų ir virš 2000 įstaigų, išjungtas Sinėjaus operos ir baleto teatro, tilto ir daugelio kitų objektų apšvietimas. Akcijos metu elektros vartojimas sumažėjo tarp 2,1 % ir 10,2 %.
2008 m. Žemės valanda tapo tarptautine akcija, kadangi prie Sidnėjaus prisidėjo ne tik kiti Australijos, bet ir viso pasaulio miestai (tokie kaip Londonas, Dublinas, Bankokas, Manila, Majamis, Kopenhaga, Delis, Tel Avivas, Monrealis, Kvebekas, Dubajus, Čikaga, San Fransiskas ir kt.). Kitų miestų gyventojai ir įmonės taip pat skatinami prisijungti prie akcijos.
Bahreino perlų keliai

Istorija

Perlų rinkimo praktika Bahreine pirmą kartą buvo paminėta užrašuose asirų kalba, maždaug 2000 m. pr. m. e. Nuo 1850 iki 1930 m. perlai buvo pagrindinė Bahreino eksporto prekė. Pramonės klestėjimo laikais šalyje priskaičiuota 30 000 perlų rinkėjų-narų. Tuo metu perlai vertinti labiau už deimantus, kol Japonijoje nepradėti auginti sukultūrinti moliuskai. 1932 m. metais atradus naftos, daugelis žmonių perėjo į jos sektorių. Šiuo metu draudžiama prekiauti kultivuotais perlais Bahreine.
Ščiolkinas

Istorija

Miestas įsteigtas 1978 m. spalio mėn. kaip Krymo branduolinės jėgainės statytojų gyvenvietė. 1989 m. elektrinės statybos buvo įšaldytos.
Pavadintas tarybinio atomo fiziko Kirilo Ščiolkino garbei.
2008 m. vasarą šiame mieste buvo filmuojama dalis filmo „Gyvenama sala“.

Ekonomika

Mieste pramoninė veikla nevykdoma.
Ščiolkinas vis labiau žinoma kaip kurortinis miestas. Azovo jūros pakrantė, prie miesto, pritraukia burlenčių bei jėgos aitvarų mėgėjus.

Lankytini objektai

Netoli Ščiolkino, prie atominės elektrinės griuvėsių, yra saulės elektrinės ir vėjo jėgainių likučių.
Nuo 1993 iki 1999 metų Ščiolkino apylinkėse vykdavo kasmetinis elektroninės muzikos festivalis „Kazantip“.
Voriko Šv. Marijos bažnyčia

Voriko Šv. Marijos bažnyčia (angl. Warwick Church of St Mary) – anglikonų bažnyčia Anglijos mieste Vorike. Yra miesto centre, šalia turgaus aikštės.
Bažnyčia pastatyta 1123 m. XIV a. perstatyta. 1694 m. smarkiai nukentėjo nuo gaisro ir 1704 m. buvo vėl perstatyta brolių Francis ir William Smith. Bažnyčia gotikinio stiliaus. Yra požeminė kripta su vietinių didikų palaikais.