google/wiki40b huggingface dataset:
Žandikaulio sąnario sutrikimai

Žandikaulio sąnario sutrikimai – sveikatos sutrikimai, kuriuos gydo konkrečiai toje srityje besispecializuojantys gydytojai odontologai. Visoje Lietuvoje yra vos keletas smilkininio apatinio žandikaulio sąnario funkcinių sutrikimų specialistų.

Priežastys

Apatinio smilkininio žandikaulio sąnario sutrikimai kaip ir žandikaulio sąnario traškesiai (žandikaulio traškėjimas) arba žandikaulio sąnario skausmai atsiranda dėl įvairių priežasčių - nuo neurologinių, psichologinių iki anatominių pakitimų. Apatinis žandikaulis su viršutiniu žandikauliu jungiasi sukamojo-slystamojo sąnario dėka. Pakitimai žandikaulio judėjime kyla dėl per daug ar per dažnai įtemptų raumenų ir anatominių pokyčių sąnaryje. Įtakojamas sukamasis-slystamasis sąnario procesas dėl pastovios įtampos ar streso paveiktų raumenų gali sukelti palankias sąlygas sąnario išsinarinimui. Tokie sutrikimai patiriami ir dėl traumos galvos ar kaklo vietoje, po operacijų skirtų burnos, žandikaulio arba sąkandžio gydymui. Netaisyklingas sąkandis sukeltas dantų išsidėstymo, įpročio ar dėl dantų praradimo, bei intensyvus griežimas dantimis pasitaikantis miegant, gali sąlygoti vieno arba abiejų žandikaulio sąnarių bei raumenų perkrovą. Ši perkrova dažniausiai pasireiškia sąnario traškesiais ir gali sukelti stiprų skausmą.

Gydymas

Sutrikimus pašalinti ar kontroliuoti padeda gydymas, kurį gali sudaryti fizio-terapija, masažai|, kompresai, bei gydymas naudojant vaistus skirtus raminti, atpalaiduoti raumenis. Gydymas, skirtas sumažinti apkrovimą sąnariams, sukandiminėmis kapomis, trunka iki dvejų metų ir taikomas priklausant nuo sutrikimo pobūdžio.
Dantų sukandimą reguliuojanti kapa gaminama artikuliatoriaus pagalba, suderinant su dantų išsidėstymu, pritaikant pacientui. Kapa turi būti reguliariai tikrinama ir, esant būtinybei, koreguojama, ją gaminant svarbūs tikslūs dantų modeliai, bei ašies nustatymas, kuriam naudojamas veido lanko registras. Jeigu taikoma per daug intensyvi terapija, gali prireikti atstatyti sukandimo aukštį dėl ne visai reikalingai nugriežtų dantų. Gydymo metu gali būti siūloma pataisyti plombas ar net vainikėlius, jei tai trukdo taisyklingam sukandimui. Žandikaulio sąnario gydymui gali padėti šiuo klausimu apmokytas fizioterapeutas. Fizioterapeutas paskiria pratimus skirtus žandikaulio raumenims, bei sąnariui gyti. Šie fizio-terapijos pratimai turi būti atliekami atsargiai, su daktaro pagalba, o vėliau pačio paciento. Daktaras tai pat gali pritaikyti apykaitą skatinančią ultragarso terapiją, bei elektroterapiją. Elektroterapijoje taikomi TENS  (transcutaneous electrical nerve stimulation) nešiojami aparatai, kurie siunčia silpną impulsinę srovę į raumenis ir nervų taškus. Tai leidžia raumenims atsipalaiduoti, bei laikinai sumažina skausmą. Tokiu būdu sudaroma galimybė gydomiems procesams prasidėti. Jeigu fizio-terapija nepadeda, atsargiai paskiriami vaistai, kurie sumažina nervų impulsus, tokiu būdu mažinant raumenų įtampą, bei skausmą. Vaistai gali skirtis nuo antidepresantų, raminamų grupės, kaip clonazapam, iki raumenų atpalaiduojančių baclofen, bei uždegimą mažinančių vaistų, kaip aspirinas, priklausant nuo paciento ligos istorijos.
Harisas

Harisas (angl. Harris, škot. gėl. Na Hearadh) – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, geografiškai yra pietinė Luiso salos dalis (todėl dažnai laikoma bendra Luiso ir Hariso sala). Plotas – 401 km².
Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Vakarų ir Rytų Loch Tarbetų užutėkiai skiria Harisą į šiaurinę ir pietinę dalis. Šiaurinė dalis labai kalnuota, joje yra aukščiausia Išorinių Hebridų vieta – Klishamo kalnas (799 m). Pietinė dalis žemesnė, gausiau apgyvendinta. Aplink gausu smulkių salų (Skalpėjus, Taransėjus, Insėjus ir kt.).
2011 m. Harise gyveno 1984 gyventojai. Dalis tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Tarbertas. Harisas su Luiso sala jungiasi keliu, veikia kelto linijos į Skajų, Šiaurės Juistą.
Benadiris

Geografija

Dažniausiai Benadiris buvo apibrėžiamas kaip pajūrio atkarpa tarp Džubos upės pietuose ir Guardafujaus kyšulio šiaurėje. Pagrindinė regiono dalis buvo pakrantė ties Mogadišo miestu, kur šiuo metu yra administracinis Benadirio regionas. Rytuose regionas siekėsi su Indijos vandenynu, šiaurėje jis perėjo į Berberų krantą. Į pietus nuo jo palei Afrikos pakrantę buvo Svahilių krantas (kai kuriais atvejais pastarajam priskiriama pietinė Benadirio atkarpa iki pat Mogadišo). Vakarinė kranto riba nebuvo apibrėžta.
Benadirio regiono gyventojai yra somalių subgrupė, vadinamieji benadiriai, kalbantys benadiri tarme.

Istorija

Benadiris vystytis pradėjo gerokai vėliau nei gretimas Berberų krantas šiaurės Somalyje, kuris nuo III tūkst. pr. m. e. palaikė prekybinius ryšius su Egiptu ir neretai laikomas neidentifikuoto Punto krašto dalimi.
II–I tūkst. pr. m. e. Benadirio krante ėmė kurtis pirmieji prekybiniai uostai, kurių svarbiausi buvo Damas (Guardafujaus kyšulyje), Oponė (dab. Hafunas), Esina, Serapionas (dab. Mogadišas) ir kt. Šie uostai sėkmingai prekiavo su Jemenu bei Persija šiaurėje ir vykdė plačią Indijos vandenyno prekybą su Indija.　Vietos somaliai naudojo specifinį laivo tipą, vadinamuosius bedenus.
II a. įvykusi Nabatėjų karalystės aneksija prie Romos imperijos dar labiau pagerino Benadirio pirklių padėtį. Siekdami nuslėpti nuo graikų ir romėnų savo tiekėjus, arabai vengė naudotis Arabijos pusiasalio uostais, ir vietoj to naudojosi Benadirio uostais, kur romėnų įtakos nebuvo. Arabų ir persų kultūrinė įtaka regione lėmė, kad kraštas palyginus greitai priėmė islamą
II mūsų eros tūkstantmečio pradžioje regione svarbiausias miestas buvo Mogadišas, kuriame egzistavęs Mogadišo sultonatas turėjo hegemoniją kitų Benadirio uostų, tokių kaip Hobio, Merka, Barava, atžvilgiu. Somaliai ir toliau vystė pelningą prekybą, pasiekdami Indiją, Pietryčių Aziją, netgi Kiniją. XIV a. daugumą šių uostų užvaldė iš krašto gilumos kilęs Adžurano sultonatas.
XVI–XVII a. keitėsi regiono geopolitinė situacija, regioną nusiaubė portugalai, iš vakarų kraštą nusiaubė oromai. Visus juos XVII a. iš Benadirio išstūmė Omano imperija, išlaikiusi hegemoniją čia iki XIX a. Tai keliems šimtams metų sustabdė karšto vystymąsi ir galutinai sunaikino Adžuraną. Adžurano įpėdiniai Benadirio krante buvo Geledi, Hobio ir Madžertinų sultonatai. Nors jie XIX a. atgaivino jūrų prekybą, ji niekada nepasiekė ankstesnio lygio.
XX a. pradžioje visus Benadirio kranto sultonatus suvienijo italai, kurie čia įkūrė Somalio koloniją. 1960 m. kolonija buvo sujungta su buvusiu Britų Somalilandu į vientisą Somalio valstybę.
Mūsų kelias

„Mūsų kelias“ – lietuvių karo pabėgėlių laikraštis, ėjęs 1945 m. rugsėjo 1 d. – 1949 m. liepos 15 d. anglų zonos Dilingeno karo pabėgėlių stovykloje Vokietijoje.

Istorija

Jo pirmtakas buvo Lietuvių sąjungos Dilingeno skyriaus 2 p. leidinėlis „Pirmoji kregždutė iš Lietuvos“, kurio pirmasis numeris išėjo 1945 m. rugpjūčio 25 d. Nuo rugsėjo 1 d. pradėjęs eiti „Mūsų kelias“ iš pradžių buvo 4 p. dvisavaitis laikraštis, ėjo nereguliariai, nuo 1945 m. spalio mėn. – dvisavaitis, nuo 1946 m. – savaitraštis, nuo 1948 m. vidurio iki 1949 m. liepos 15 d. ėjo du kartus per savaitę. Daugintas rotatoriumi. Iš viso išėjo 243 numeriai. 
1946–1949 m. turėjo priedą žurnalą „Šviesa“. Nuo 1946 m. „Mūsų kelias“ redakcija leido ir knygas – daugiausia vadovėlius, grožinę literatūrą, kalendorius. 1946 m. išleido 6, 1947 m. – 5, 1948 m. – 8 knygas. 1949 m. „Mūsų kelias“ susijungė su laikraščiu „Mintis“ ir persikėlė į JAV.
Leidėjas ir redaktorius Domas Penikas,  redagavo Aleksandras Laikūnas bei Antanas Musteikis. Bendradarbiavo Antanas Laukaitis, Antanas Sabaliauskas, Aleksandras Vabalas.
Janina Morkūnienė

Biografija

1967 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. Lietuvos istorijos institute ir Vytauto Didžiojo universitete apgynė disertaciją „Lietuvos valstiečių vasaros kinkomasis transportas (XIX a. antroji – XX a. pirmoji pusė)“, 1993 m. humanitarinių mokslų daktarė.
Lietuvos istorijos instituto Etnologijos skyriaus 1965–1968 m. vyr. laborantė, 1969–1991 m. jaunesnioji mokslinė bendradarbė, 1992–1993 m. mokslinė bendradarbė, 1994–2005 m. vyresnioji mokslo darbuotoja.

Mokslinė veikla

Tyrimų pagrindinės kryptys: lietuvių valstiečių materialioji kultūra, valstiečių vasaros ir žiemos susisiekimo priemonės, kaimų, miestelių amatai ir verslai (vežimų, rogių, pakinktų gamyba, kailiadirbystė, odininkystė), etnografinės lauko medžiagos rinkimo metodika.
Mataro

Istorija

Romėnų laikais vietovė vadinosi Iluro (Illuro). 1848 m. pro Mataro nutiestas pirmasis Ispanijos geležinkelis (į Barseloną).
Mikas Gudaitis

Biografija

Mokėsi Tilžės ir Karaliaučiaus prekybos institutuose. Iki Pirmojo pasaulinio karo gyveno Tilžėje, buvo aktyvus Tilžės lietuvių organizacijų narys. Lietuvos literatūros draugijos narys. Karo metu 1915 m. mobilizuotas ir paskirtas į dienraščio „Dabartis“ redakciją, kuriame rašė ir vertėjavo. Po karo bendradarbiavo leidiniuose „Klaipėdos žinios“, „Santara“, „Lietuvos keleivis“. 1927–1929 m. – „Lietuvos keleivio“ vyriausias redaktorius, nuo 1936 m. – vietos žinių redaktorius. Buvo laikraščio „Lietuvos aidas“ korespondentas Klaipėdoje, rašė į leidinius „Trimitas“, „Mūsų kraštas“.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Išleido literatūros kūrinių, apybraižų.  Savo lėšomis išspausdino istorinių, publicistinių veikalų ir grožinės kūrybos.
Artūras Karnišovas

Biografija

Savo krepšininko karjerą A. Karnišovas pradėjo 1987 m. Būdamas 16 metų buvo pakviestas į Vilniaus „Statybą“. 1990 m. išvyko į JAV kur studijavo ir žaidė Siton Holo universiteto „Siton Hall Pirates“ komandoje. Už universiteto komandą žaidė sėkmingai ir buvo komandos lyderis (PPG 18,1). Po tokios sėkmės žinoma tikėjosi kontrakto su NBA klubu, tačiau 1994 metų NBA Naujokų biržoje sėkmė nuo talentingo krepšininko nusisuko ir tiesiog tragiška baigtis – nei viena NBA komanda nesusidomėjo Siton Hall lyderiu! Vėliau buvo įvardintos tam priežastys, Karnišovas tiesiog inteligentiškas, tik europietiško kalibro krepšininkas ir jam žaisti NBA, kur dominuoja juodaodžiai atletai, būtų buvę labai sunku. 1992 m. sulaukė kvietimo į Lietuvos nacionalinę krepšinio rinktinę, su kuria iškovojo 2 olimpinius bronzos medalius (1992 m. Barselonoje, 1996 m. Atlantoje) ir tapo Europos vicečempionu. 1995 m. Baigęs mokslus ir įgijęs finansininko specialybę grįžo į Europą, kur pasirašė sutartį su Šolė „Pitch basket“ komanda. Veliau perėjo į Barselonos „Winterthur FCB“, su kuria du kartus iš eilės laimėjo ispanijos čempionatą ir buvo išrinktas geriausiu Europos žaidėju. Vėliau (1997–2000 m.) žaidė Graikijos (Pirėjo „Olympiacos“) ir Italijos (tuometėje Bolonijos „PAF“) komandose. Galiausiai karjerą baigė toje pačioje Winterthur FCB po patirtų sunkių traumų. Po 2001-2002 sezono buvo arti susitarimo su Indiana Pacers klubu. Baigęs sportininko karjerą, pradėjo dirbti Europos krepšininkų vadybininkų NBA lygoje, vėliau tapo NBA vyriausiuoju vadybininku tarptautinėms operacijoms. Šiuo metu eina NBA komandos Denverio Nuggets vyriausiojo vadybininko pareigas.
Vedęs, žmona – Gina, sūnūs – Erikas ir Maiklas.
Žuvitakis

Žuvitakis – specialus įrengimas, įrengtas ant arba šalia dirbtinės kliūties vandens telkinyje (pavyzdžiui, užtvankos), kuriuo žuvys įveikia kliūtį migruodamos aukštyn upe. Žuvitakį sudaro neaukšti laiptai, kuriais teka nesmarki srovė, kad žuvys galėtų šokinėdamos įveikti atstumą.
Geografija

Geografija gr. γεωγραφία geographia, žodis kilęs iš gr. geo- (γεω-) „žemė“ ir graphō (γράφω) „rašau“ yra mokslas, kuris tiria žemės fizinę erdvę ir paviršiaus vystimasi, taip pat jos fizines savybes bei erdvę ir vietą, kurioje gyvena ir prekiauja žmonės.

Geografijos istorija

Graikai yra pirmoji žinoma kultūra, kuri aktyviai domėjosi geografija kaip mokslu ir filosofija, pagrindiniai veikėjai prisidėję prie geografijos plėtros buvo: Talis iš Mileto, Herodotas, Eratostenas, Hiparchas, Aristotelis, Strabonas ir Ptolemėjas. Romėnų sudarinėjami naujai atrastų šalių žemėlapiai papildė geografijos žinias naujais metodais.
Viduramžiais graikų ir romėnų žinias palaikė ir gilino arabai – Idrisis, Ibn Batuta ir Ibn Khaldun.
Po Marko Polo kelionių susidomėjimas geografija Europoje išaugo. Dar labiau geografijos žinių ir teorinių pagrindų prisireikė Renesanso epochoje iki pat XVII a. vykstant didiesiems geografiniams atradimams.
XVIII a. geografija buvo pripažinta atskira disciplina ir tapo tipinės universitetinės programos dalimi.
Mažieji Mostaičiai

Aplinkinės gyvenvietės

Karklėnai – 2 kmVieštovėnai – 3 kmKumžaičiai – 2 kmRapšaičiai – 4 kmKULIAI – 3,5 kmDidieji Mostaičiai – 4 kmMižuikai – 3,5 km
Erik von Holst

Erikas (Johanas) fon Holstas (est. Erik (Johannes) Holst, vok. Erick (Johann) von Holst; 1894 m. rugpjūčio 30 d. Vaivaros kaime (dab. Estijos Rytų Viru apskrityje) – 1962 m. gegužės 31 d. Eutine (Šlėzvigo-Holšteino žemė Vokietijoje) – Estijos ir Vokietijos buriuotojas, vienas iš sportinio buriavimo ledrogėmis pradininkų.

Biografija

Vaikystėje su tėvais persikėlė gyventi į Estlandijos gubernijos šiaurės vakarus, mokėsi gimnazijoje Birkenruh kaime (dab. Kaserahu Harju apskrityje) ir bažnytinėje mokykloje Taline. Sankt Peterburge išlaikė brandos atestato egzaminus. Pirmojo pasaulinio karo metais pašauktas į Rusijos imperijos kariuomenę, 1917 m. Peterhofe baigė karinę mokyklą.
Pasibaigus karui, grįžo į gimtąją Estiją ir įsidarbino Rotermanni bendrovėje. Laisvalaikį skyrė buriavimui, šį sportą kultivavo jau nuo 1904 m. 1906 m. įstojo į vietinį jachtų klubą, o 1932 m. buvo išrinktas Estijos jacht-klubo komandoru (vadovu). Kartu su administraciniu darbu vykdė ir teisėjo funkcijas. Daugkartinis Estijos Respublikos buriavimo čempionas, dalyvavo 1936 m. Berlyno olimpiados buriavimo regatoje, kur užėmė septynioliktą vietą. Po metų Europos pirmenybėse buvo ketvirtas.
Visgi didžiausią dėmesį E. fon Holstas skyrė begimstančiam buriavimo ledrogėmis sportui. 1925 m. Berlyne jis išleido knygą apie ledrogių konstravimą, kuri neprarado aktualumo iki mūsų dienų. Kartu su Vokietijos, Latvijos bei Lietuvos sporto entuziastais 1928 m. įkūrė Europos Buriavimo Ledrogėmis Sąjungą (vok. Europäische Eissegel Union) ir buvo išrinktas jos sekretoriumi. Šios organizacijos rengiamose Europos pirmenybėse 1931–38 m. su jachta Fanal pelnė šešis aukso ir vieną sidabro medalį.
Tuo metu žemyno šiaurinėje dalyje varžybose sportininkai naudojo jachtas su 15 m² ir 20 m² burėmis. Erikas fon Holstas 1932 m. naujai sukonstravo dvivietę ledo jachtą – Monotyp-XV, pasižymėjusią išskirtinėmis aerodinaminėmis savybėmis. Tik su nedideliais pakeitimais pagal išlikusius brėžinius šio tipo burinės ledrogės vis dar statomos iki šiol. 1937 m. jis paruošė eskizus ir pagamino kiek mažesnes, išskleidžiančias 12 m² burių plotą, ledroges. Pastarasis variantas dėl savo populiarumo vėliau buvo pramintas „Liaudišku“ arba „Ledo optimistu“.
1934 m. E. fon Holstas atvyko į Klaipėdą ir apmokė vietinius jachtininkus lenktyniavimo ledu ypatumų. Dėkingi vietinio Kuršių jachtų klubo sportininkai išrinko jį klubo garbės nariu. 1936 m. asmeniškai dalyvavo ir konsultavo statant garsiąsias Suomijos burines ledroges HAI.
1939 m. Erikas fon Holstas su šeima emigravo į Vokietiją. 1940 m. sausio 28 d. persikėlėliai iš Latvijos ir Estijos įkūrė Baltijos buriuotojų klubą (vok. Baltische Segler Verein – BSV). 1940–1946 m. ir 1953–1962 m. (t. y. kone iki mirties) šio klubo komandoru buvo renkamas E. fon Holstas.
Buriavimo entuziastė buvo ir žmona Karina fon Holst, taip pat pasiekusi nemažai pergalių „liaudiškų“ ledrogių regatose su 12 m² bure.
Talkotas

Geografija

Talkoto upelio aukštupys plyti viršutinėje Nemuno terasoje. Jis prasideda Jakaičių kaimo dirbamuose laukuose, teka išlyginta vaga į pietvakarius. Į Nemuno slėnį leidžiasi rytiniu Skirsnemunės gyvenvietės pakraščiu. Pratekėjęs šalia Evangelikų liuteronų bažnyčios šventoriaus (iš vakarų pusės), kerta kelią  141  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda . Toliau pasuka 90° kampu ir apie 2 km srūva ištiesinta vaga lygiagrečiai plentui vakarų (Jurbarko) kryptimi. Nemuno pakrantės lankos pelkėtos, telkšo nedidelis ežerėlis. Pro Skirsnemunės vakarinę dalį į slėnį srūva Intakas, į Talkotą įsiliejantis už 0,9 km nuo jo žiočių. Į Nemuną Talkotas įteka ties pakrantėje įrengta automobilių stovėjimo aikštele. Netoliese pastatytas Panemunės dviračių tako informacinis stendas.
Istoriniai šaltiniai liudija, jog santakos kaimynystėje stovėjo Skirsnemunės piliakalnis (nuplautas potvynių) bei vokiečių ordino pilis Kristmemelis.
Įsikūrusios gyvenvietės: Jakaičiai, Skirsnemunė, Žvyriai.

Pavadinimas

Upėvardžio Talkõtas pavadinimo kilmė miglota: bandoma sieti su žodžiu ti̇̀lkti („rimti, tilti“) arba laikomas finougrizmu (lyv. tilk, suom. tilkka „lašas“).
Ustukių liepa

Ustukių liepa – išskirtinio amžiaus ir išvaizdos liepa, auganti Pasvalio rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Pasvalio, Ustukių kaimo senųjų kapinaičių kampe, šalia dirbamo lauko. Nuo šio medžio matyti didžiulė Vytartų liepa, kerojanti prie kelio  2925  Raudonpamūšis–Vienžindžiai–Vytartai . Paminklinis medis kelio nuorodomis nepažymėtas.
Pastaraisiais metais buvusi vešli liepa saugumo sumetimais smarkiai apgenėta, paliktas tik stuobrys, aptvertas kartu su kapaviete senąja tvora. Ustukių liepa, manoma, pasodinta dvarininkų Chodakauskų, valdžiusių Vytartų dvarą. Netoliese plyti sodybos parkas ir apleisti dvaro rūmai.
Šis medis laikomas savivaldybės botaniniu gamtos paveldo objektu, 2000 m. paskelbtas valstybės saugomu.
Endriejavo kalvagūbris

Endriejavo kalvagūbris – kalvagūbris, kalvotas ruožas Žemaičių aukštumos vakariniame pakraštyje, skiriantis Pajūrio žemumą nuo Rietavo lygumos.

Geografija

Endriejavo kalvagūbris tęsiasi apie 30 km iš šiaurės į pietus nuo Minijos per Kulius, Endriejavą, Pajūralį iki Jūros upės vingio ties Šilale. Didžiausias aukštis 148,3 m – Žvaginių kalnas. Plotis iki 5 km. Endriejavo kalvagūbrio pietinis tęsinys - Vilkyškių kalvagūbris. Endriejavo kalvagūbris skiria Jūros ir Veiviržo baseinus.
Endriejavo kalvagūbris yra pirmoji kliūtis nuo jūros pažeme slenkančioms oro masėms, todėl ties juo metinis kritulių kiekis didžiausias Lietuvoje – daugiau, kaip 800 mm.

Geologija

Endriejavo kalvagūbrį sudaro kelios lygiagrečios moreninių kalvų grandinės. Kalvos pailgos, nuolaidžiais šlaitais, susidariusios iš mažai riedulingo priesmėlio, kurį dengia moreninis priemolis. Tarp kalvų - pelkėti įlomiai. Endriejavo kalvagūbris susidarė ledyno pakraštyje susitvenkusiuose vandenyse.
Eugenija Ulčinaitė

Biografija

1952–1957 m. mokėsi Bridų 7-metėje mokykloje, 1957–1961 m. Šiaulių F. Žemaičio vidurinėje mokykloje. 1962–1967 m. studijavo VU Filologijos fakultete. 1967–1969 m. Šiaulių J. Janonio vidurinės mokyklos lotynų kalbos mokytoja.
1969–1974 m. VU bibliotekos Senų spaudinių skyriaus darbuotoja. 1974–1977 m. studijavo Krokuvos Jogailos universiteto aspirantūroje. 1977 m. filologijos mokslų kandidatė.  1977–1981 m. VU Filologijos fakulteto Klasikinės filologijos katedros asistentė, 1981–1994 m. docentė, 1984–1999 m. ir 2002–2006 m. katedros vedėja, nuo 1998 m. profesorė. 1997 m. habilituota daktarė. Tyrinėja antikinę, Lietuvos viduramžių, renesanso ir baroko literatūrą, paskelbė straipsnių, recenzijų.
Vladas Dubas

Vladas Dubas (1887 m. birželio 18 d. Žalioji, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskr. – 1937 m. rugpjūčio 3 d. Kaunas, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos romanistas, literatūros tyrinėtojas, romanistas, laisvamanis.

Biografija

Studijavo Varšuvos, Paryžiaus universitetuose. 1915 m. baigė Maskvos universitetą.
1918–1923 m. mokytojavo Kauno „Saulės“ gimnazijoje. Nuo 1920 m. skaitė literatūros paskaitas Aukštuosiuose kursuose Kaune, nuo 1922 m. dėstė romanistiką Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas). 1924 m. docentas, nuo 1928 m. profesorius.
Bendradarbiavo periodinėje spaudoje: „Lietuva“, „Literatūra“, „Pradai ir žygiai“, „Studentų dienos“, „Lietuviškojoje enciklopedijoje“. 1931 m. redagavo ateistinį žurnalą „Vaga“.
Rėmėsi kultūrinės istorinės mokyklos principais, daugiausia nagrinėjo kūrėjų biografijas, jų kultūrinę aplinką.
Parašė biografinę apysaką „Vytukas, vieno berniuko istorija“ (1934 m.), kurią dedikavo mirusiam sūnui, novelių.

Įvertinimas

2007 m. birželio 18 d. minint profesoriaus 120-ąsias gimimo metines Žaliakalnyje ant jo namo (Aušros g. 37, dab. Vinco Kudirkos viešosios bibliotekos „Aušros“ filialas) atidengta memorialinė lenta: „Šiame name 1933–1937 m. gyveno Vytauto Didžiojo universiteto profesorius, literatūrologas Vladas Dubas“ (Kauno m. administracijos direktoriaus 2007 05 09 įsak. Nr. A-1554).
Balstogė

Pavadinimo kilmė

Kalbininkas A. P. Nepokupnyj savo 1971 m. darbe „Z movnoji spadščyny jatvjahiv“ teigė, kad Bialystoko pavadinimas kilęs iš jotvingių kalbos. Pavadinimai su priesaga „-stok“ hidronimuose randami Narevo baseine – iš viso apie 32.

Ūkis

2010 m. mieste buvo 14 800 bedarbių, tai yra 12,0 % miesto gyventojų. Mieste veikia daug įvairių maisto pramonės, elektros priemonių, tekstilės, metalo apdirbimo įmonių. Viena iš žymesnių yra Żubr alaus gamyklų. Taip pat mieste ir jo apylinkėse yra gaminamas tradicinbis šio krašto desertas Bialy. Mieste yra 7 hipermarketai, 27 supermarketai, 9 prekybos centrai (Biała, Alfa, 2x Auchan, Kwadrat, Podlaska, Zielone Wzgórza, Galeria M, Galeria Antoniukowska) ir 19 elektros ir statybos prekių parduotuvių. Mieste veikia 8 ligoninės.

Tautinės mažumos

Mieste gyvena apie 10 000–15 000 rusų kilmės žmonių, kurie kiekvienais metais organizuoja rusų kultūros dienas. Taip pat mieste gyvena apie 7 500 gudų, kurie sudaro 2,5 % miesto gyventojų. Gudai turi savo kultūros centrą, radijo stotį Radio Racija, laikraščius Niva, Pravincyja ir Časopis.

Kultūra

Miestas yra didžiausias kultūros centras šiaurės rytų Lenkijoje, čia yra apie 570 visuomeninių organizacijų. Mieste yra keli muziejai ir teatrai, 6 kino teatrai, filharmonija ir 16 bibliotekų, iš kurių didžiausia Balstogės Palenkės biblioteka. Kiekvienais metais rengiama daugybė įvairių vietinių ir tarptautinių kultūrinių renginių. Taip pat veikia daug įvairių muzikinių chorų. Įsikūręs Balstogės valstybinis archyvas ir Balstogės Liudviko Zamenhofo centras.

Muziejai

Mieste yra šie muziejai: Balstogės Palenkės muziejus, Balstogės Istorijos muziejus, Balstogės Alfonso Karnio skulptūrų muziejus, Balstogės Kaimo muziejus, Balstogės Karo muziejus, Balstogės Arsenalo galerija, Balstogės Slendzinski muziejus, Balstogės Motorizacijos ir Technikos muziejus ir 19 privačių meno galerijų.

Religija

Didžiąją dalį miesto gyventojų sudaro katalikai ir stačiatikiai, tačiau mieste taip pat yra protestantų, budistų, musulmonų ir judaistų, kurių prieš karą buvo 40 % miesto gyventojų ir kurie turėjo apie 60 sinagogų.

Katalikai

Mieste įsikūrusi Balstogės arkivyskupija ir Balstogės metropolija. Taip pat mieste veikia šie dekanatai: Balstogės Baciečkų dekanatas, Balstogės Bialostočeko dekanatas, Balstogės Dojlidų dekanatas, Balstogės Nove Miasto dekanatas, Balstogės Starosielcės dekanatas ir Balstogės Šrudmiešcės dekanatas. Iš viso mieste yra 36 katalikų parapijos.

Stačiatikiai

Mieste įsikūrusi Balstogės-Gdansko stačiatikių vyskupija ir Balstogės stačiatikių dekanatas. Iš viso mieste yra 12 stačiatikių parapijų.

Judaizmas

Prieš II pasaulinį karą mieste gyveno didelė žydų bendruomenė. Pagal 1897 m. surašymą mieste gyveno 66 000 gyventojų, iš kurių 41 900 buvo žydai, 63 % miesto gyventojų. Prieš karą mieste buvo 9 sinagogos: Balstogės Didžioji sinagoga, Balstogės Nomer Tamido sinagoga, Balstogės Piaskoverio sinagoga, Balstogės Senoji sinagoga, Balstogės Beit Šmuelo sinagoga, Balstogės Choršulo sinagoga ir Balstogės Citronuvo sinagoga. Per karą beveik visa žydų bendruomenė buvo sunaikinta.