google/wiki40b huggingface dataset:
Genetinis konsultavimas

Genetinis konsultavimas – viena specializuotų asmens sveikatos priežiūros paslaugų rūšių, teikiama gydytojo genetiko specializuotame genetiniame centre; medicinis konsultavimas. Tai informacijos apie ligos ar požymio paveldimumo pobūdį perdavimas konsultuojamam asmeniui ir genetinis patarimas šeimai.

Turinys

Konsultuojami atskiri asmenys ir jų šeimos nariai, kilus įtarimui, kad jie serga ar gali susirgti paveldima liga. Jei šeimoje gimė vaikas, sergantis paveldima liga arba turintis kokią nors įgimtą raidos anomaliją, jei toks žmogus ruošiasi pats sukurti šeimą arba jo giminėje yra sergančių paveldima liga, reikėtų kreiptis dėl genetinės konsultacijos, kurioje bus pateikiama informacija apie medicininius ir socialinius ligos padarinius, reprodukcijos pasirinkimo galimybes, nurodoma ar ligą paveldės palikuonys, kokios galimybes ją gydyti, ar galima ligą nustatyti iki vaiko gimimo. Jei liga sunki ir ribotos gydymo galimybės, šeimai padedama apsispręsti dėl nėštumo nutraukimo. Gydytojas genetikas turi šeimai suprantamai paaiškinti visas realias pasirinkimo galimybes. Įvertinęs galimybes ir pasekmes, pacientas galimus veiksmus pasirenka savo valia – t. y. nedirektyvinis konsultavimas.
Rytis Mykolas Račkauskas

Biografija

1977 m. baigė Panevėžio Juozo Balčikonio vidurinę mokyklą (dabar – Panevėžio Juozo Balčikonio gimnazija). 1982 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą (dabar – Vilniaus Gedimino technikos universitetas), įgijo architekto specialybę.
1988 m. Lietuvoje prasidėjus atgimimui, aktyviai įsitraukė į Sąjūdžio veiklą: buvo Panevėžio miesto iniciatyvinės grupės narys, išrinktas Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio steigiamojo suvažiavimo delegatu, Panevėžio miesto tarybos nariu, Organizacinės komisijos pirmininku.
1989 m. organizuojant Baltijos kelią, buvo vienas iš penkių jo koordinatorių, atsakingas už atkarpą Panevėžys–Latvijos siena. 1990 m. kovo 11 d. kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio svečias dalyvavo istoriniame Aukščiausiosios Tarybos posėdyje, tapo tiesioginiu Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo liudininku.
1990–1995 m. ir 1995–1997 m. išrinktas atkurtos Panevėžio miesto savivaldybės tarybos nariu.
1993 m. dalyvavo steigiant Tėvynės Sąjungą (Lietuvos konservatorius), tapo jos nariu. 1996 m. paliko jos gretas.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose su Visuomeniniu rinkimų komitetu „Povilas Urbšys už sąrašą KARTU“ laimėjo mero rinkimus Panevėžio mieste.
Hierofanija

Hierofanija (iš sen. gr. ἱερός – „šventas“ ir φαίνειν – „atgimstantis, nešantis šviesą“) – šventybės apraiškos simbolis. Hierofanija gali būti bet koks realus objektas – medis, dangus, akmuo, ugnis, saulė, gyvūnas, gamtos reiškiniai ir kt., tačiau šventenybė nesutampa su pačiu objektu. Hierofanijos skiriasi priklausomai nuo laikotarpio, vyraujančio religijos tipo ir kultūros.
Pavyzdžiui, lietuvių religijoje perkūnija, lietus, kruša laikomi dangaus dievo Perkūno hierofanija, žemė – Žemynos hierofanija. Mezoamerikoje saulė ir mėnulis buvo svarbi dievų apraiška, tačiau šie dangaus kūnai buvo ar yra hierofanija daugelyje pasaulio tautų. Fiziologiniai dalykai, ypač kraujas daugelyje kultūrų – svarbi auka dievams. Įvairios kitos aukos dievams (žolelės, maistas, gyvūnai, ginklai, lobiai) irgi tampa hierofanija. Ja gali tapti ir ritualai, šokiai, burtai, skirti dievybėms.
Hierofanijos terminą įvedė rumunų religijotyrininkas Mirča Elijadė. Krikščionybėje dievo apraiška įvardinama kaip teofanija ir turi siauresnę prasmę nei hierofanija.
Vaindlo

Vaindlo (est. Vaindloo saar; šved. Stenskär) – nedidelė sala Suomijos įlankoje, Baltijos jūroje. Šiauriausias Estijos taškas. Nutolusi 26 km į šiaurę nuo šalies krantų. Salos plotas – 6,2 hektarai. Vaindlo priklauso Vihulos kaimo savivaldybei, kuri yra Vakarų Viru apskrityje.

Gyvūnija

Saloje peri upinės žuvėdros, poliarinės žuvėdros, lututės, didžiosios zylės, jūriniai bėgikai, raguotajieji vieversai, plėšriosios medšarkės, geltonosios startos bei kiti paukščiai.

Istorija

Iki 1721 m. sala priklausė Švedijai. Pagal tais metais pasirašytą Ništato taikos sutartį, ji atiteko Rusijai. Antrojo pasaulinio karo metu šalia salos vyko aktyvūs karo veiksmai. Sala vėl priklauso Estijai, jai atkūrus valstybingumą. 1718 m. saloje buvo pastatytas medinis švyturys. Vėliau jo vietoje, 1871 m. pastatytas naujas švyturys, vadinamas Vaindloo tuletorn, kurį prižiūri šalies Jūros administracija (est. Veeteede Amet). Taip pat saloje yra 50 m sargybos bokštas su radaru, kuriame įsikūręs šalies pasienio sargybos postas. Turistai į salą neįleidžiami.
Pabiločiai

Aplinkinės gyvenvietės

Bilotai – 0,5 km
San Marino transportas

San Marinas yra maža Europos valstybė, su ribotais transporto resursais.

Geležinkeliai

Po II pasaulinio karo kelerius metus San Marinas turėjo geležinkelio liniją, kuri jungė šalį su Italijos Rimini miesto sistema. Tačiau dėl sunkumų pasiekiant San Marino sostinę, kuri yra ant kalvos viršūnės, linija buvo uždaryta. Šiuo metu geležinkelių San Marino respublikos gyventojai nebenaudoja.

Funikulieriai

Šalyje yra 1.5 km ilgio funikulierių linijų, kurios driekiasi nuo Monte Titano viršukalnės iki Borgo Maggiore, antro pagal dydį šalies miesto. Du funikulierių vagonai, pažymėti 1 ir 2 numeriais, kursuoja kas 15 minučių. Trečiasis funikulierius naudojamas aptarnaujant visą sistemą.

Keliai

Šalyje bendras kelių ilgis siekia 220 km, o pagrindinis kelias, kertantis visą šalį yra San Marino magistralė. Transporto registracijos numeriai San Marine žymimas kodu iš keturių numerių, su šalies herbu kairėje. Tarptautinis kodas, kuriais žymimi registracijos numeriai – RSM.
Taksi kompanijos veikia visoje šalyje. Iš viso yra septynios taksi kompanijos, taip pat pasitaiko ir Italijos taksi, kurios atveža Italijos gyventojus.

Autobusai

Tarp Rimini ir San Marino miestų yra reguliarūs autobusų maršrutai, populiarūs ir tarp turistų, ir tarp San Marino gyventojų bei darbuotojų. Tarp San Marino ir Rimini stotelių autobusas stoja 20 kartų.

Oro transportas

San Marine nėra nei vieno oro uosto, tik vienas sraigtasparnių oro uostas Borgo Maggiore mieste. Dauguma turistų, kurie atvyksta lėktuvais į Rimimi oro uostą, į San Mariną atvyksta autobusais.
Port Glasgow Athletic FC

Istorija

Klubas įkurtas 1880 m.
Klubas išformuotas 1912 m.
Podgoricos tarptautinis oro uostas

Istorija

Oro uostas buvo pastatytas 1961 m. Zetos lygumoje, piečiau Podgoricos (tada - Titovgrado). Nuo pat oro uosto atidarymo jis buvo mišrios paskirties - tiek civilinės aviacijos, tiek karinis. Iki 2003 m. Podgoricos ir Tivato oro uostai buvo Yugoslav Airlines nuosavybė, o tada abu juos nupirko Juodkalnijos vyriausybė.
1999 m. NATO oro karo metu Podgoricos oro uostą dažnai bombardavo NATO aviacija. Buvo sunaikinta daug Podgoricos oro pajėgų bazės įrengimų, požeminės degalų saugyklos. Keleivių terminalai, pakilimo ir riedėjimo takai nepatyrė žymesnės žalos. 
Pagal ICAO klasifikaciją Podgoricos oro uosto kategorija yra 4E ILS Cat I. Tačiau instrumentinis nusileidimas galimas tik pakilimo taku 36, nes leisti šiauriniu taku 18 galima tik vizualiai, esant puikioms meteorologinėms sąlygoms, nes netoliese šiauriau yra Dinarų Alpės.
2006 m. vyko dideli renovavimo ir plėtimo darbai. Buvo rekonstruotos ir praplėstos stovėjimo aikštelės ir riedėjimo takai, oro uosto apšvietimo ir energijos tiekimo sistemos. 
2008 m. prasidėjo senojo keleivių terminalo rekonstrukcija. Buvo investuoti 4 milijonai eurų. Dabar oro uostas turi nebe 3, o 6 betonuotas aikšteles lėktuvams stovėti (numatoma įrengti dar 2). Buvo pastatytas naujas keleivių terminalas. 
Patobulinti riedėjimo takai leidžia oro uoste aptarnauti plačiafiuzeliažius lėktuvus. Oro uostas ėmė aptarnauti lėktuvus Il-86 ir Boeing 747, kurie ėmė leistis 2008 m. balandžio mėn.

Susisiekimas su oro uostu

Į Podgoricos oro uostą važiuojama keliu Podgorica-Baras (E65/E80), po to trumpu privažiavimu. Kelias nuo Podgoricos iki oro uosto paprastai trunka ne daugiau kaip 15 minučių. Išimtis yra vasarą, kai keliu, vedančiu į oro uostą, ima važiuoti turistai. Keleivius į oro uostą veža autobusai ir taksi. 
Bulvaro tipo keturių juostų automobilių kelias į oro uostą dabar rekonstruojamas kaip Golubovcų apvažiavimo dalis. 
Pastačius Sozinos tunelį oro uostas dabar yra už 40 km nuo Baro, kuris yra pagrindinis Juodkalnijos jūrų uostas.
Serena Grandi

Biografija

Gimusi Bolonijoje, Serena baigė kompiuterių programavimo mokslus ir kurį laiką dirbo mokslinių tyrimų laboratorijoje. 1980 m. ji debiutavo kine, komedijoje „La Compagna di viaggio“ bei tais pačiais metais režisieriaus Joe D‘Amato buvo pakviesta vaidinti jo kontroversiškame siaubo filme „Antropophagus“. Pirmosiose juostose Serena pasirašinėjo Vanessos Steiger slapyvardžiu, tačiau netrukus sugalvojo naują – Serena Grandi (liet. Serena Didžioji).
Ją išgarsino 1985 m. režisieriaus Tinto Brass filmas „Miranda“, pavertęs įspūdingo biusto Sereną didžiausia savo šalies erotinių filmų žvaigžde. Būtent šio žanro filmuose bei komedijose ji vaidino sekančius keletą metų, sulaukdama populiarumo ir gretimose šalyse.
Apie 90-uosius Serena sąmoningai ėmė rinktis vaidmenis, kurie padėtų jai atsikratyti sekso simbolio etiketės. Pagrindine jos scena tapo televizijos filmai, serialai bei įvairūs šou.
1998–2008 m. nesifilmavo, tačiau vėliau vėl atnaujino karjerą. 2006 m. ji išmėgino jėgas politikoje ir kartu su Alessandra Mussolini partija „Azione Sociale“ dalyvavo rinkimuose į parlamentą, tačiau nesėkmingai.
2008 m. pasirodė autobiografinė knyga „L’amante del federale“.

Asmeninis gyvenimas

1987–2003 m. Serena buvo ištekėjusi už 20 metų vyresnio antikvaro Beppe Ercole, su kuriuo 1990 m. susilaukė sūnaus Edoardo.
2003-04 m. ji 157 dienas praleido namų arešto sąlygomis apkaltinta narkotikų (kokaino) laikymu.
Antistalinistinė kairė

Antistalistinė kairė – kairieji judėjimai ir ideologijos, kritikuojančios Josifo Stalino politiką, vykdytą jo valdymo metu. Šie judėjimai dažnai kritikuoja ir poststalinistinio laikotarpio TSRS vadovų vykdytą politiką, teigdami, jog ji kardinaliai nesiskyrė nuo Stalino režimo. Egzistuoja keletas antistalinistinės kairės srovių.

Kairysis komunizmas

Kairieji komunistai pradžioje labai entuziastingai sutiko Spalio revoliuciją, tačiau greitai nusivylė bolševikais ir jų politika. Kairieji komunistai, pvz., Sylvia Pankhurst ir Roza Liuksemburg, tapo pirmaisiais kairiaisiais, kritikavusiais bolševizmą. Kairieji komunistai teigė, jog revoliuciją privalo vykdyti proletariatas, o ne komunistų partijos avangardas, kaip manė bolševikai.

Anarchizmas

Anarchistai, pavyzdžiui, Ema Goldman, labai teigiamai žiūrėjo į bolševikus po Lenino išleistos brošiūros „Valstybė ir revoliucija“, kurioje buvo aprašytos antiautoritarinės ir antivalstybinės idėjos. Tuo metu pačioje Rusijoje anarchistų ir bolševikų santykiai buvo labai blogi po Kronštato sukilimo numalšinimo ir Nestoro Machno judėjimo sunaikinimo. Po apsilankymo Rusijoje, Ema Goldman labai nusivylė naująja valdžia. Stalinistai ir anarchistai taip pat kovojo vieni prieš kitus Ispanijos pilietiniame kare. Anarchistai kritiškai žiūri į statistinę, totalitarinę stalinizmo prigimtį bei į asmens kultą. Anarchistai stalinistais laiko taip pat ir vėlesnius įvairių valstybių vadovus, pavyzdžiui, Mao Dzeduną arba Fidelį Kastro.

Demokratinis socializmas

Didelė dalis demokratinio socializmo judėjimų prieštarauja stalinizmui. Demokratiniai socialistai, kaip, pavyzdžiui, Džordžas Orvelas, TSRS laikė totalitarine bei stalinizmą lygino su fašizmu.

Naujoji kairė

Naujosios kairės atstovai, kaip, pavyzdžiui, Frankfurto mokykla, Praxis mokykla, situacionistai, autonomistai ir t. t., aršiai kritikavo stalinizmą bei siūlė įvairias alternatyvas.
Marius Ivaškevičius

Biografija

Gimė gydytojų šeimoje. 1980–1991 m. mokėsi Molėtų 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1991–1997 m. VU Filologijos fakultete studijavo lietuvių filologiją.
1996–1999 m. dienraščio „Respublika“ šeštadienio priedo vyrams „Julius“ reporteris, 1999–2000 m. „Juliaus“ redaktorius. 2000–2001 m. LTV Kultūros laidų redakcijos žurnalistas, režisierius. Bendradarbiauja su didžiausiu Lenkijos dienraščiu „Gazeta Wyborcza“, kur rašo įvairios tematikos esė.

Kūryba

1998 m. debiutavo kaip dramaturgas. Studijoje „A Propos“ režisavo du dokumentinius filmus: „Einu“ (1999 m.) – apie rašytoją Vincą Mykolaitį-Putiną bei „Punsko novelės“ (2000 m.) – apie Lenkijos lietuvius. Sukūrė scenarijus trumpametražiams filmams „Mano tėvas“ (2007 m.), „Tėve mūsų“ (2010 m.) ir juos režisavo. Autoriaus kūryba versta į lenkų, vokiečių, slovėnų, prancūzų, rusų, baltarusių, italų, anglų kalbas. Nuo 1998 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. 
Marius Ivaškevičius apibūdinamas kaip postmodernus kūrėjas. Teigiama, kad jo postmodernus rašymas yra demistifikuojantis nusistovėjusius mitus ir naujai bei žaismingai interpretuoja tautinę simboliką.
Vukub Kakišas

Vukub Kakišas (Vucub Caquix, Uucub Caquix – 'septynios aros') – paukštis-siaubūnas, minimas majų kičių žymiajame epe „Popol Vuh“.
Aprašomas kaip didelis paukštis, išsipuošęs blizgiais papuošalais ir dėl to įsivaizduojąs esąs Saulė ir Mėnulis, kadangi šie dar neryškiai spindėjo, nes Žemė buvo neseniai sukurta. Jis buvo dviejų milžinų –  Kabrakano ir Sipaknos – tėvas. Jų susilaukė su Čimalmat. Mitiniai didvyriai-dvyniai Hunahpu ir Išbalankė, pamatę, kaip Vukub Kakišas ir jo sūnūs tuščiai didžiuojasi, nusprendė juos pražudyti. Jie patykojo, kai Vukub Kakišas įsiropštė į birsonimos medį, kurio vaisiais maitinosi, jį pašovė pučiamu vamzdžiu. Siaubūnas iškrito iš medžio, tada dvyniai bandė jį supančioti, bet tas čiupo ir išsuko Hunahpu ranką. Jis grįžo namo, bet susirgo. Tada Hunahpu ir Išbalankė surengė klastą, prikalbino senolius Saki Nim As ir Saki Nima Cijis nueiti pas Vukub Kakišą apsimetus gydytojais, o jie patys – senolių anūkais. Senoliai pradėjo gydyti skausmo kamuojamą Vukub Kakišą, bet iš tiesų išėmė visus jo papuošalus, švytinčius dantis ir akis, tada siaubūnas mirė.
Manoma, kad Vukub Kakišo vaizdinys galėjęs kilti iš paukštiškai vaizduojamo dievo Icamnos, tiesa, neaišku, kaip garbintinas ir kilmingas dievas galėjęs virsti siaubūnu, vertu sunaikinimo. Rastas vienas klasikinio majų laikotarpio keramikos pavyzdys (Isapoje), kur žmogus sumaitota ranka laiko stulpą su ant jo sėdinčiu stambiu paukščiu.
Blindė

Paplitimas ir augimvietės

Paplitusi Europoje, Vakarų, bei Vidurinėje Azijoje. Natūraliai gamtoje paplitusi ir Lietuvoje, tai vietinė Lietuvos augalų rūšis. Labai dažna miškuose, kirtimuose, jaunuolynuose, paupiuose, drėgnokose pievose. Kartais auginama prie sodybų.

Morfologija

Dvinamis augalas auga kaip neaukštas medis, rečiau kaip krūmas iki 2-12 m, retai iki 22 m aukščio. Laja plačiai kiaušiniška arba skėtiška. Žievė pilkai žalia, lygi, apatinėje liemens dalyje suaižėjusi. Pumpurus dengia tik vienas žvynelis. Lapai elipsiški, nusmailėję, 5-18 cm ilgio ir 3-8 cm pločio, lygiais arba dantytais kraštais, su trumpa, dažnai atgal atsilenkusia raukšlėta viršūne, postoriai, pilkai žalia viršutine ir balsva plaukuota apatine puse; prielapiai dantyti. Žiedai vienalyčiai, susitelkę į stačius, stambius žirginius, iš pradžių apaugę švelniais baltais plaukeliais, vėliau gelsvi, kvapūs. Kuokeliniai žirginiai 5-6 cm ilgio ir apie 2 cm skersmens, gausiažiedžiai. Žiedas be apyžiedžio, kuokeliai du, su gelsvomis apvaliomis dulkinėmis, kuriose subręsta daug žiedadulkių. Piesteliniai žirginiai iš pradžių kotuoti, cilindriški, augalams žydint apie 6 cm ilgio, o vaisiams bręstant dar labiau pailgėja. Žiedai taip pat be apyžiedžio. Piestelė ilgakotė, mezginė trumpu liemenėliu, purka geltona. Žieduose gausu nektaro. Vaisius - dėžutė; sėklos su baltų plaukelių kuokšteliais, smulkios.
Žydi balandžio mėn., prieš skleidžiantis lapams. Dauginasi sėklomis. Išgyvena apie 60 metų. Šviesamėgė. Atspari šalčiui ir sausrai.

Panaudojimas

Augalas medingas. Žievėje yra 16-21 % rauginių medžiagų, salicilo. Iš žievės gaminami juodi dažai. Mediena vartojama malkoms, įvairiems drožiniams, celiuliozės gamybai

Lietuvių mitologija

T. Narbutas, L. Jucevičius ir J. I. Kraševskis mini ypač vaisingą lietuvių mitologijoje moterį. Ši moteris galėjusi gimdyti iš bet kurios kūno dalies, kojų, rankų ir pan. Pati Žemė pradėjo jai pavydėti vaisingumo, todėl ją pavertusi medžiu, blinde. Pagal T. Narbutą, jo laikais ties blinde būdavo atliekamos ištekėjusių moterų apeigos. Nors tautosakoje tokio motyvo nėra, tačiau gausu mitologinių sakmių apie medžiais paverstus žmones.

Literatūra

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 150 psl.
Ketvirtasis Seimas

Ketvirtasis Seimas – ribotos galios Lietuvos Respublikos įstatymų leidimo organas, veikęs 1936–1940 m. Pirmininkas – Konstantinas Šakenis.

Teisinis pagrindas

1928 m. Konstitucija, 1938 m. Konstitucija ir Ketvirtojo Seimo statutas ribojo parlamento funkcijas. Įstatymų leidybos funkciją galėjo vykdyti ir Prezidentas. Išrinktas 1936 m. birželio 10 d. pagal Prezidento Antano Smetonos išleistą 1936 m. rinkimų įstatymą. Kandidatus siūlė tik apskričių ir miestų tarybos. Organizuotos politinės jėgos rungtis dėl vietų parlamente neturėjo teisės. Išrinkti 49 atstovai. Tarp Seimo narių nebuvo moterų.

Seimo veikla

Pirmasis iškilmingas posėdis įvyko 1936 m. rugsėjo 1 d. Formaliai svarstė ir priėmė 1938 m. valstybės Konstituciją. Svarstydamas ir kritikuodamas įstatymų projektus, prisiėmė atsakomybę už aktualius vidaus ir tarptautinius klausimus.
Paleistas 1940 m. liepos 1 d., Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą.
Preila

Geografija

Preila yra už 6 km į šiaurę nuo Nidos (skiriamoji riba – Bulvikio ragas), prie Kuršių marių. Stūkso daug kalvų: Preilos (53 m), Vecekrugo (67 m), Karvaičių (59 m).
Preiloje yra viena pagrindinė gatvė, einanti palei marias, tai senasis pašto kelias. Daugelis namų vasarą nuomojami poilsiautojams. Iki jūros – maždaug du kilometrai. Išlikę XIX a. pabaigos – XX a. pradžios namelių. Veikia biblioteka (nuo 1954 m.), valčių prieplauka. Pietinėje gyvenvietės dalyje yra etnografinės kapinės. Per Preilą eina Neringos dviračių takas, jungiantis Nidą ir Juodkrantę.

Architektūra

Senieji pastatai išdėstyti išilgai Kuršių marių, pietinėje dalyje išliko nemažai medinių vienaukščių žvejų gyvenamųjų namų su dvišlaičiais čerpių ar nendrių stogais (du iš 1890 m., kiti – XX a. 1 pusės, dalis XX a. antroje pusėje rekonstruoti arba restauruoti). XX a. antroje pusėje poilsio namų suprojektavo L. Gedgaudienė, J. Putna, G. Prikockis, G. Tiškus.

Pavadinimo kilmė

Miesto vardas veikiausiai yra susijęs su Latvijos miestu Preiliais. Galbūt tai asmenvardinis vietovardis – nuo pavardės Preilis, kuri savo ruožtu kilusi nuo latvių preilis – „neprašytas svečias“ arba „du sukryžiuoti virbai audeklui sutvirtinti“.
Anksčiau Preila vadinosi Preiliais (forma minima iki 1960 m.).

Botelių byla

2010–2012 m. Lietuvoje garsėjo rezonansinė Preilos botelių istorija, susijusi su Arvydo Sabonio bendrovės „Sabonio klubas ir partneriai“ statybomis rekreacinėje teritorijoje. Vadinamieji „Sabonio boteliai“ buvo pripažinti neteisėtais, ir Lietuvos Aukščiausiasis Teismas dar 2010 m. įpareigojo įmonę per pusę metų nugriauti visus 14 botelių. Teismo sprendimas kol kas nevykdomas.
Antanas Švatelis

Antanas Švatelis, latv. Antons Švatelis (1849 m. Lazdininkų kaime, Kretingos apskritis – 1913 m. rugpjūčio 11 d., Utenoje) – Romos katalikų kunigas Latvijoje ir Lietuvoje, liaudies švietėjas.

Biografija

Mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1878 m. įšventintas kunigu. Išvyko tarnauti į Lyvberžės Šv.Juozapo bažnyčią tuometinėje Kuršo gubernijoje. 1888 m. paskirtas klebonu į kitą latvišką Šv.Arkangelo Mykolo bažnyčią Alsungoje. Šioje vietovėje nutraukė tradiciją žmones laidoti prie bažnyčios ir įsteigė naujas kapines, subūrė stiprų parapijos chorą. Po dviejų metų perkeltas į Dunavą, kur pradėjo statyti naują Šv.Juozapo katalikų bažnyčią (pašventinta 1900 m.).
Nuo 1901 m. skiriamas į Uteną, kur 12 metų tarnavo klebonu Kristaus Žengimo į dangų parapijoje. Šiame mieste organizavo pajėgų bažnytinį chorą, itin didelį dėmesį skyrė jaunimo švietimui: 1907 m. kiekviename parapijos kaime įsteigė po mokyklėlę, kuriose dirbo jo paruošti mokytojai. Tokių pradinio raštingumo mokyklėlių vienu metu buvo iki 20, jas rėmė pinigais kun. A.Švatelis. Tų pačių metų balandžio 15 d. Utenoje buvo įkurtas Švietimo draugijos „Saulė“ skyrius, o prie bažnyčios – pradinė mokykla. Utenos „Saulės“ bibliotekai kunigas atidavė visas savo lietuviškas knygas ir šelpė finansiškai. Klebonijoje jis įsteigė biblioteką–skaityklą, kuriai nupirko daug knygų ir davė spintas laikymui.
Antanas Švatelis pasižymėjo ir blaivybės skleidimo darbuose, buvo pagrindinis Utenos Labdarių draugijos rėmėjas. Pats būdamas geras ūkininkas, savo pavyzdžiu ir žodžiu mokė parapijiečius pelningai dirbti žemės ūkyje.
Dalia Genovaitė Mažeikytė

Dalia Genovaitė Mažeikytė (g. 1943 m. liepos 15 d. Roviškėlėse, Panemunio valsčius) – Lietuvos grafikė, tapytoja.

Biografija

1968 m. baigė Lietuvos dalės institutą. Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos Grafikos sekcijos narė, nuo 1988 m. – Tapybos sekcijos narė.

Kūryba

Tapo aliejine pastele, aliejumi, akvarele, akrilu, tempera. Kuria estampus, smulkiąją grafiką, akvareles, piešinius tušu, naudoja sausosios adatos, oforto, monotipijos technikas. Grafikos kūriniams būdingos dinamiškos linijos, niuansuoti spalvų deriniai (ciklai „Šventosios atspindžiai“, „Metafiziniai jutimai“, „Geltonosios meditacijos“, visi 1977 m., „Judesių magija“ 1983–1990 m., „Skambanti erdvė“ 2001 m.), kaligrafijos elementai (ciklas „Kaligrafiškas“ 2003 m.), tapybai – ryškus koloritas, kontrastingi grynųjų spalvų deriniai, ryškūs potėpiai („Vilties veidas“ 1991 m., „Poetinis vyksmas“ 1992 m., „Prasiveržimas“ 1996 m., „Vidinė mintis“ 2000 m., ciklas „Išlaisvintos spalvos“ 2000 m., „Intelektuali karta“ 2008 m.). Kūriniuose vyrauja metaforiškos abstrakčių formų kompozicijos, siekiama išreikšti dvasinį pasaulį, pasąmonės vizijas, ryšku emocionalumas. Iliustravo knygų (Violeta Palčinskaitė. Lietaus nykštukai, 1980 m., Ramutė Skučaitė. Taip ir ne, 1988 m.).
Nuo 1969 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Vilniuje – 1981 m., 1988 m., 1990–1991 m., 1993 m., 1995 m., 1998–1999 m., 2001–2004 m., 2008 m., Pakruojyje – 1990 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Čiurlionio dailės galerija Čikagoje, Ludvigų muziejus Kelne.
Norman H. Bangerter

Veikla

Buvo 13-asis Jutos valstijos gubernatorius. Valdė nuo 1985 iki 1993 m. Prieš šį darbą turėjo savo statybos įmonę, kuri užsiėmė gyvenamųjų namų statyba.
Dirbdamas gubernatoriumi, daug nuveikė tvarkydamas reikalus, susijusius su Didžiojo Druskos Ežero (angl. Great Salt Lake) potvynio pasekmių neutralizacijos darbais. Skyrė 60 milijonų JAV dolerių didelių pumpavimo įrenginių statybai. Taip pat daug nuveikė gerindamas Jutos mokslo sistemą. Baigęs gubernatoriaus darbą, grįžo dirbti į savo statybos įmonę.
Žaslių herbas

Aprašas

Auksinis kviečių pėdas mėlyname dangų simbolizuojančiame fone. Virš pėdo – du angelai laiko laurų vainiką, kuriame lotyniškai įrašyta: „Ex mancipio libertas“ (iš nuosavybės [teisių turėjimo] – laisvė).
1992 m. birželio 17 d. LR AT dekretu herbas atkurtas. Žaslių miesto teisių ir herbo atkūrimo dieną to meto Aukščiausio tarybos pirmininko pavaduotojas Česlovas Stankevičius atvežė herbą, kurį pašventino miestelio bažnyčioje ir iškilmingai įteikė Žaslių seniūnui Algimantui Mataičiui. Ta proga Žasliuose buvo surengta didelė šventė.
San Marino futbolo varžybos 2018–2019 m.

2018–2019 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 34–asis San Marino futbolo čempionatas.
Budzenas

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – rododendras, medis – raudonoji vaškuonė.
Borisas Naglis

Biografija

Gimė 1911 m. gruodžio 21 d. Kaune. 1937-1941 m. Maskvos šachmatų komiteto instruktorius. 1957-1970 m. TSRS centrinio šachmatų klubo direktorius. 1961 m. tapo TSRS sporto meistru, 1962 m. tarptautiniu arbitru. 1973-1977 m. Maskvos srities šachmatų klubo direktorius. Mirė 1977 m. balandžio 22 d. Maskvoje.