google/wiki40b huggingface dataset:
Marmolada

Marmolada (itališkas pavadinimas; vokiškai dar vadinamas Marmolata, ladinų kalba Marmoleda) yra aukščiausias Dolomitų (Alpių dalis) kalnas. Kalną sudaro gūbrys einantis iš vakarų į rytus. Marmolados gūbrys turi keletą viršūnių, kurių aukštis mažėja iš vakarų į rytus: Punta Penia (3 343 m), Punta Rocca (3 309 m), Punta Ombretta (3 230 m), Monte Serauta (3 069 m) ir Pizzo Serauta. Iki Punta Rocca viršūnės galima pakilti lynų keltuvu.
Pietinėje pusėje kalnas pereina į stačias uolas ir skardžius, suformuodamas kelių kilometrų ilgio ir iki 800 m aukščio uolų sieną, besiremiančią į Ombretos slėnį. Šiaurinėje pusėje link Passo di Fédaia santykinai nuožulniai besileidžianti kalno dalis yra padengta vienintelio didesnio Dolomitų ledynu (Ghiacciaio della Marmolada).
Pirmojo pasaulinio karo metu Austrijos siena su Italija ėjo per Marmoladą, dėl to čia buvo ir fronto linija. Italų kariai buvo įsitvirtinę pietinėje pusėje, uolose iškaltuose tuneliuose, o austrai - šiaurinėje pusėje, kur taip pat ledyne buvo įsirengę tunelių sistemą. Šiuo metu Marmolada yra slidinėtojų, alpinistų ir laipiojimo po kalnus mėgėjų traukos centras, netoliese esančio Canazei ir Malga Ciapela gyvenvietės yra visus metus veikiantys turizmo centrai.

Legenda apie Marmolados ledyną

Viena Pietų Tirolio legendų Marmolados ledyno kilmę aiškina taip: iš pradžių ant Marmolados sniego ir ledo nebuvo, tik derlingos pievos. Kartą per Žolinę valstiečiai kaip visada paliko šieną ir leidosi į slėnį, į bažnyčią. Tačiau dviem ši šventė pasirodė nereikšminga ir jie dirbo per visą šventę, kad spėtų išdžiovinti šieną ir jį susikrauti į daržines. Ir iš tikro netrukus pradėjo snigti. Tačiau snigo ir nenustojo snigti tol, kol visą Marmoladą padengė ledynas.
Kita legendos versija mini bedievę grafienę, kuri vertė valstiečius šienauti. Valstiečiams pavyko išsigelbėti, o grafienė su visu geru liko palaidota po sniego mase.

Kopimo į Marmoladą istorija iki 1914 m.

Pirmieji bandymai kopti į Marmoladą prasidėjo XIX a. Punta Rocca viršūnę 1862 m. liepą pirmą kartą šiauriniu keliu pasiekė Austrijos Alpių draugijos įkūrėjas Paul Grohmann. 35 metrais aukštesnę Punta di Penia viršūnę Paul Grohmann su dviem kalnų vedliais Angelo ir Fulgenzio Dimai pasiekė 1864 m. rugsėjo 28 d. XIX a. 9-ame dešimtmetyje laipiojimas po kalnus Dolomituose labai išpopuliarėjo ir Alpių draugijos sekcijos pradėjo kurti čia savo kalnų trobeles. Bambergo Alpių draugijos sekcija įkūrė kalnų trobelę Fedajos perėjoje, Niurnebergo sekcija Contrinhaus Ombretos slėnyje.
Raito Marko Aurelijaus statula

Apie skulptūrą

Raito Marko Aurelijaus statula galėjo būti sukurta 176 m. jo pergalės prieš germanų gentis proga arba 180 m. iškart po imperatoriaus mirties. Statula yra vienintelė išlikusi raito Romos imperatoriaus (ar kito veikėjo) statula, nes visos kitos buvo išlydytos vėlesniais laikais. Statulos išlikimą galima paaiškinti tuo, kad vėlesniais laikais buvo manoma, kad joje vaizduojamas imperatorius Konstantinas I, pirmasis krikščioniškasis Romos imperatorius. Originali statulos pastatymo vieta nežinoma, pati skulptūra antikiniuose šaltiniuose neminima.
Statula pirmąkart paminėta X a., stovinti aikštėje priešais Laterano Šv. Jono baziliką. Bet gali būti, kad ji ten stovėjo jau VIII a. pabaigoje, nes Karolis Didysis norėjo sukurti aikštę Achene pagal Laterano pavyzdį ir atsigabeno raitelio statulą iš Ravenos. 1538 m. statula, popiežiaus Pauliaus III iniciatyva, buvo perkelta į Kampidoljo aikštę, kurios naują architektūrinį projektą paruošė Mikelandželas. Statulos postamentą irgi suprojektavo Mikelandželas. 1981 m. nustačius ardantį užteršto Romos oro poveikį statulai, ji buvo iškelta iš aikštės ir restauruota iki 1989 m. Dabar yra gretimuose Kampidoljo aikštei Kapitolijaus muziejų Konservatorių rūmuose. 1997 m. Kampidoljo aikštės centre buvo pastatyta statulos kopija.
Statula vaizduoja imperatorių kariniais rūbais, tačiau jo sandalas yra civilinis, būdingas senatoriams. Imperatoriaus barzda yra ženkliai didesnė nei kituose jo atvaizduose. Tikima, kad po arklio koja galėjo būti nugalėtą priešą vaizduojanti statula. Ištiestoje rankoje imperatorius tikriausiai laikė šiuo metu nežinomą objektą. Specialios iškalimo technikos pagalba originali imperatoriaus statula buvo sukurta, kad spindėtų kaip auksinė. Statulos matmenys yra dvigubai didesni už natūralų žmogaus (aukštis be postamento − 424 cm). Statula įtakojo renesanso skulptorius. Įtakos apraiškas galima įžvelgti Donatelo statuloje „Gattamelata“ Padujoje ir Andrea del Verrocchio raito generolo Bartolomeo Colleoni statuloje Venecijoje.
ALOS

ALOS (nuo angl. Advanced Land Observing Satellite) – Žemės stebėjimui skirtas palydovas, sukurtas Japonijos kosminės agentūros. Japonijoje žinomas „Daiči“ (jap. だいち = Daichi) vardu. Į orbitą paleistas 2006 m. sausio 24 d. iš Tanegašimos kosminių skrydžių centro, veikė iki 2011 m. balandžio 22 d. Skriejo 691 km aukštyje, svėrė apie 4 tonas. Buvo aprūpintas jutikliais, skirtais paviršiaus stebėjimui. Iš palydovo gauti duomenys naudojami sudarant žemėlapius, matuojant gamtinius išteklius (pvz., miškų plotą), stebint gamtinius kataklizmus ir kitur.
Artimiausiais metais planuojama į orbitą paleisti panašias funkcijas atliekantį ir „ALOS“ pakeisiantį palydovą.
Dagilėlis

Veikla

Kolektyvas nuolat rengia naujas programas, koncertuoja su įvairiais meno kolektyvais ir atlikėjais, dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose projektuose. „Dagilėlis“, bendradarbiaudamas su Sankt Peterburgo valstybiniu Ermitažo orkestru „Camerata Sankt Peterburg“, Minsko valstybiniu kameriniu orkestru, Lietuvos valstybiniu kameriniu orkestru, šv. Kristoforo kameriniu orkestru, Kaliningrado kameriniu orkestru , Klaipėdos kameriniu orkestru, Šiaulių kameriniu orkestru ir Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru, atliko G.B.Pergolesi „Stabat Mater“, W.A.Mozart „Krönungsmesse“, „Missa brevis“, A.Vivaldi „Gloria“, J.Rheinberger „Stabat Mater“, L.Bernstein „Chichester psalms“, A.Žigaitytės „Praregėjimas“, S.Dobrogosz „Mass“, J.Rutter „Mass of the children“, B.Chilcott „Jubilate“ ir kt.

Apie mokyklą

Šiaulių „Dagilėlio“ dainavimo mokykla įsteigta 1999 m. rugsėjo 1 dieną.  Tai viena jauniausių muzikos mokyklų Lietuvoje, kurioje šiuo metu mokosi per 300 berniukų ir jaunuolių nuo 4 iki 19 metų. Mokyklos kolektyvai aktyviai dalyvauja tarptautiniuose, respublikiniuose ir miesto renginiuose, aktyviai koncertuoja, o berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ (meno vadovas Remigijus Adomaitis) – daugkartinis įvairių tarptautinių bei respublikinių festivalių ir konkursų laureatas.
Lietuvos fauna. Paukščiai

Lietuvos fauna. Paukščiai – enciklopedinis ornitologinis leidinys lietuvių kalba.
Pirmasis tomas išleistas 1990; antrasis – 1991.
Autoriai: Vytautas Logminas, Antanas Aleknonis, Petras Kurlavičius, Gediminas Gražulevičius, Algirdas Navasaitis, Ričardas Patapavičius, Raimondas Idzelis, Vytautas Jusys, Liutauras Raudonikis, Rimantas R. Budrys, Algimantas Petraitis, Algirdas Pukas, Mečislovas Žalakevičius, Eugenijus Drobelis, Selemonas Paltanavičius, Rimvydas Juškaitis, Stasys Sinkevičius, Ramūnas Grigonis, Arvydas Liutkus, Gintautas Margis, Donatas Mažiulis, Arūnas Pranaitis, Vytautas Nedzinskas, Mečius Valius, Bronius Šablevičius, Nikolajus Vitkauskas, Pranas Mierauskas, Algimantas Mačikūnas, Elvyra Kalindrienė, Vitas Sinkevičius, Jurgis Stašaitis.
Knygoje išsamiai pristatomos visos Lietuvoje sutinkamos paukščių rūšys, pateikiama detalios išvaizdos, elgesio charkteristikos, stebėjimai, paplitimo arealai. Pateiktos pieštinės iliustracijos, nuotraukos. Pateiktos trumpos paukščių būrių ir šeimų apžvalgos.
Pirmajame tome aprašyta Lietuvos ornitologijos istorija, paukščių fiziologija bei 173 rūšys, priklausančios narinių, kraginių, irklakojinių, gandrinių, flaminginių, žąsinių, plėšriųjų, vištinių, gervinių, sėjikinių, karvelinių, gegutinių ir pelėdinių paukščių būriams.
Antrajame tome aprašytos 125 rūšys, priklausančios žvirblinių, lėlinių, čiurlinių, žalvarninių, geninių paukščių būriams.
Baronetas

Istorija

Žodis baronetas (angl. baronet) yra senas. Šaltiniuose nurodyta, kad 1321 m. vykusiame Barenbergo mūšyje (Battle of Barrenberg) dalyvavo ir baronetų. Edvardas III 1328 m. suteikė 8 baronetų titulus. Vėliau baronetų titulai buvo suteikiami 1340, 1446, 1551 m.
Žinoma, kad kartais baroneto titulą nupirkdavo. Pvz., 1340 m. siras Viljamas de la Poulas (Sir William de la Pole) baronetu tapo už pinigus, kuriuos, atrodo, karalius panaudojo karo reikalams.
Baronetais vadindavo (pvz., Ričardo II statute) ir tuos bajorus, kurie prarasdavo teisę būti kviečiami į Anglijos parlamentą.
Baronetų titulo teikimas atgimė XVI a. pabaigoje ar XVII a. pradžioje atradus Viljamo de la Poulo baroneto titulo suteikimo patentą, kuriame buvo nurodyta, kad jis titulą gavo už pinigus.
Anglijos karalius Jokūbas I (James I) 1611 m. gegužės mėnesį įsteigė paveldimą Anglijos Baronetų ordiną (Order of Baronets), skirtą Airijos kolonizavimui. Jis pasiūlė Baroneto titulą 200 džentelmenų iš gerų šeimų, turinčių virš 1000 svarų metinių pajamų, su sąlyga, kad šie sumokės pinigų sumą, pakankamą 3 metus išlaikyti 30 kareivių.
Po 1965 m. buvo sukurta tik viena baronetystė – paveldimą baroneto titulą gavo Denis Tečeris (Denis Thatcher), buvusios D. Britanijos premjerės Margaretos Tečer (Margaret Thatcher) vyras . 2003 m. jis mirė, ir jų sūnus Markas Tečeris tapo 2-uoju baronetu.
Jaunatis

Jaunatis – Mėnulio fazė, kai Mėnulis būna tiesėje tarp Žemės ir Saulės.
Jaunaties metu į Žemę atsukta tamsioji Mėnulio pusė, todėl jo nematyti. Dienomis dangaus skliaute jis būna beveik prie pat Saulės, taigi Žemėje neįmanoma jo pastebėti. Jaunaties metu Mėnulis būna matomas tik esant Saulės užtemimams.
Jaunaties ciklo metu Saulės ir Mėnulio traukos jėgos sumuojasi ir veikia viena kryptimi, todėl tuo metu Žemėje pastebimi didžiausi potvyniai ir atoslūgiai.
Vidas Židonis

Biografija

1976 m. baigė Elektrėnų vidurinę mokyklą, 1986 m. baigė mašinų gamybą Kauno politechnikos institute. 1999 m. UAB „Vilniaus Augma“ vadybininkas, 2001 m. UAB „Elektrėnų švara“ direktorius.
Lietuvos centro sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Margarita, vaikai Agnė, Povilas .
Kijevo archeologinė kultūra

Arealas

Kijevo kultūra III a. – V a. buvo paplitusi nuo Vidurio ir Aukštutinės Padnieprės iki Seimo baseino. Tai dabartinė Šiaurės vakarų Ukraina, Rusijos Briansko sritis ir Kursko sritis, Baltarusijos Gomelio sritis ir Mogiliavo sritis. Manoma, kad Kijevo kultūra susiklostė iš Zarubincų kultūros.

Kultūra

Kijevo kultūrai būdingos mažos neįtvirtintos gyvenvietės su šiek tiek įgilintais stačiakampio plano 10–17 m² dydžio, restinės arba stulpinės konstrukcijos pastatais, kuriuose buvo įrengti atviri židiniai. Kijevo kultūros žmonės vertėsi ariamąja ir lydimine žemdirbyste, gyvulininkyste, naudojo geležinius ir kaulinius darbo įrankius. Rasta geležinių peilių, ylų, pjautuvų su kilpele įkotėje, vienanarių žirklių, kaulinių adiklių ir adatų. Puošėsi romėniškojo laikotarpio (I a. – IV a.) papuošalais – lenkta kojele ir karių segėmis, lazdeliniais smeigtukais, storagalėmis apyrankėmis, trapecijos ir akinių formos kabučiais. Keramika lipdyta, briaunota, kartais šiek tiek profiliuota, lygiu ar gludintu paviršiumi.
Mirusieji laidoti sudeginti, kapo duobutėse, kapinynuose (Kozarovičiai, Abidnia, Taimanovas), rasta laidojimo apeigų ir įkapių liekanų – keramikos, gyvulių kaulų, kartais papuošalų, verpstukų. Aptikta įvežtinių dirbinių, būdingų Černiachovo kultūrai (žiesta keramika) ir Romos provincijoms – bronziniai indai, stiklo karoliai, amforos.
Kijevo kultūra priskiriama rytų baltams (Valentinas Sedovas, Irina Rusanova) arba slavams (V. Danilenko, P. Tretjakovas, L. Pobolis). Labiau tikėtina, kad ją paliko slavų protėviai, nes jai būdingų bruožų pastebima ankstyviausiuose slaviškų Prahos-Korčiako, Penkovo kultūros ir Koločino kultūros paminkluose. Kijevo kultūros regione jos tiesioginė įpėdinė buvo Koločino kultūra.
2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai

Rinkimų pažeidimai ir rezultatų panaikinimas

Vienoje vienmandatėje rinkimų apygardoje – Zarasų–Visagino Nr. 52 – rinkimų rezultatai dėl šiurkščių Seimo rinkimų įstatymo pažeidimų, turėjusių įtakos rinkimų rezultatams, buvo pripažinti negaliojančiais.
Po rinkimų LR Seimas bei šalies prezidentė kreipėsi į Konstitucinį teismą dėl galimų pažeidimų ir rezultatų teisėtumo. Teismas nusprendė, jog be Zarasų–Visagino apygardos rinkimuose buvo daug pažeidimų ir Biržų-Kupiškio apygardoje – joje rezultatai anuliuoti.
Tokiu būdu šiuose rinkimuose išrinkti 139 Seimo nariai. Pakartotiniai rinkimai dviejose apygardose vyko 2013 m. kovo 3 d.
Kalifornijos ūkas

Kalifornijos ūkas (NGC 1499) – emisinis ūkas, esantis Persėjo žvaigždyne. Ūkas – jonizuoto vandenilio H II telkinys, kurį jonizuoja 4 ryškio O7 spektrinės klasės Persėjo X žvaigždė. Pavadinimas kilo nuo formos, kuri primena JAV Kalifornijos valstijos kontūrus. Deklinacija – +36° 25′ 18,0. Matmenys 145'x 40', užima 2,5° ilgį dangaus skliaute, dėl mažo ryškumo sunkiai stebimas. Ūkas nutolęs nuo Žemės apie 1000 šviesmečių. 1884 m. ūką atrado E. E. Barnard.
Aloyzas Meškauskas

Aloyzas Meškauskas (1931 m. spalio 15 d. Norgalvių k., Plungės r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

1949–1951 m. mokėsi Klaipėdos pedagoginėje mokykloje ir kartu lankė muzikos mokyklą (dėst. E. Dirsienės ir K. Elerto solinio dainavimo klasės). Paskui tarnavo sovietinėje armijoje ir vadovavo karių chorui. Atlikęs karo prievolę, 1955–1958 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėst. A. Buzys). Mokydamasis vadovavo uostamiesčio įmonių įvairiems meno kolektyvams, Kretingalės septynmetės mokyklos vaikų chorui ir skudučių ansambliui. 1958–1964 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. L. Abariaus klasė). 1958–1960 m. Kretingos vaikų muzikos mokyklos direktorius ir mokytojas, „Laisvės“ fabriko ir kaimo kultūros namų chorų vadovas. 1960–1969 m. Telšių vaikų muzikos mokyklos ir 3-osios vidurinės mokyklos mokytojas, muzikos mokyklos akordeonų orkestro, vidurinės mokyklos choro ir skudučių ansamblio vadovas. Keletą metų vadovavo Tryškių apylinkės vyrų chorui. 1969–1985 m. Plungės vaikų muzikos mokyklos direktorius ir mokytojas, mėgėjų chorų vadovas. 1970 m. respublikinei dainų šventei parengė Plungės „Linų audinių“ fabriko mišrųjį chorą, o 1975 m. kartu su G. Pakalniene Plungės rajono „Minijos" liaudies meno gaminių įmonės mišrųjį chorą. 1978 m. suorganizavo Plungės švietimo darbuotojų moterų chorą ir kurį laiką jam vadovavo.
A. Meškauskas – Telšių ir Plungės rajonų dainų švenčių dirigentas, 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konsultantas, Respublikinio muzikos mokytojų mišriojo choro chormeisteris; parašė straipsnių vietinėje spaudoje, aranžavo kūrinių skudučiams, sukūrė dainų ir instrumentinių pjesių.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Amros kultūra

Kultūra

Amros kultūra susidarė po Badario kultūros. Ji plito 4 tūkstantmečio pr. m. e. antrojoje pusėje Egipte.
Amros kultūros žmonės vertėsi medžiokle, iš dalies žemdirbyste, gyvulininkyste. Naudojo akmeninius ir kaulinius įrankius, turėjo ir varinių dirbinių. Būdinga gludinta raudonos spalvos keramika, kartais puošta baltos spalvos piešiniais.
Kiotanabė

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – rododendras, medis – taukinis žvakmedis.
Obojus

Istorija

Obojaus prototipų nuo seno turėjo daugelis tautų. Jų būta sen. Egipte, Graikijoje, Romoje. Orkestre pradėtas vartoti XVII a. Prancūzijoje.

Konstrukcija

Tiesus 590–610 mm ilgio vamzdelis, į galą kiek platėja. Turi virš 20 garsyklių, kurių dauguma uždengtos metaliniais vožtuvėliais. Garsas išgaunamas pučiant dvigubą liežuvėlį.

Vartojimas

Grojama simfoniniuose orkestruose, pučiamųjų instrumentų orkestruose, kameriniuose ansambliuose, solo.
Jurgis Algirdas Makaveckas

Biografija

2006 m. UAB agrofirmos „Žagrė“ direktorius.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Alma Vaidutė, vaikai Alius, Asta.
Komercinė teisė

Komercinė teisė (lot. commercium – „prekyba, apyvarta, mainai“) – privatinės teisės šaka; visuma teisės normų, reguliuojančių visuomeninius santykius, kurių bent viena šalis yra verslininkas teisine prasme. Komercinė teisė yra specialioji privatinės (civilinės) teisės dalis, apimanti iš esmės dispozityvines normas, iš dalies – ir imperatyvines taisykles, nuo kurių nukrypti negalima.

Komercinės teisės istorija

Komercinė teisė atsirado plėtojantis komercinei veiklai. Rašytinė teisė siejama su miestų teisės prekybiniais centrais, miestais metropoliais, Hanzos sąjunga, laisvaisiais miestais (Augsburgas, Hamburgas ir kt.). Prekybos teisę formavo prekybos papročiai. Kodifikacija pradėta XIX a. Prancūzijoje veikė Code de Commerce (1807), Ispanijoje Código de Comercio (1829), įstatymu įvestas pirmasis žinomas prekybinis registras (įmonių registro analogas). Vokietijoje 1861 m. priimtas Visuotinis Vokietijos prekybos kodeksas (Allgemeines Deutsches Handelsgesetzbuch, ADHGB), kurį savo nutarimu patvirtino Vokietijos Sąjunga (Sąjungos Susirinkimas), vykdant paralelinę įstatymų leidybą, įstatymui palaipsniui įsigaliojus daugumoje Sąjungos valstybių. Reicho įstatymu 1871 metais kodifikuota visos Vokietijos imperijos teisė. 1869 m įsteigtas Imperijos aukštesnysis komercinis teismas (Reichsoberhandelsgericht, ROHG) kaip Aukščiausiasis Sąjungos teismas. Nuo 1879 m. jo funkcijas perėmė Reicho teismas (Reichsgericht). Senąjį kodeksą ADHGB pakeitė naujasis Komercinis kodeksas Handelsgesetzbuch, HGB), priimtas 1897 m. gegužės 10 d. ir įsigaliojęs kaip ir Civilinis kodeksas (BGB) 1900 metų sausio 1 d.
Austrijoje nuo XIX a. galiojo Visuotinis komercinis kodeksas (das Allgemeine Handelsgesetzbuch). Komercinės teisės reforma XXI a. nubrėžė naujas gaires – priimtas Verslo teisės kodeksas (Unternehmensgesetzbuch, UGB), įsigaliojęs 2007 m. sausio 1 d.
Kazys Motūza

Biografija

1910 m. su tėvais emigravo į JAV. Kūrė kino kronikas. 1930–1940 m. su broliu Mečiu (1914 m. Niujorke – 1966 m.) grįžę į Lietuvą sukūrė dokumentinių spalvotų begarsių filmų apie Lietuvos miestus ir jų apylinkes, gamtą, istorijos įvykius, paminklus, šventes, kaimo darbus. Filmus rodė Lietuvos miestuose, JAV ir Kanados lietuvių kolonijose.
Po Antrojo pasaulinio karo filmavo BALF veiklą JAV, lietuvių renginius, Lietuvių dieną 1964 m. Pasaulinėje parodoje Niujorke. Mečiui mirus 1975 m. Kanados lietuvių švietimo tarybos Toronte užsakymu sukūrė filmą apie Lietuvą, trumpametražį filmą apie dailininką A. Tamošaitį.
Niujorko lietuvių filatelistų draugijos (įkurta 1954 m.) vienas steigėjų, pirmininkas ir biuletenio pirmasis redaktorius, veikalo „Lietuvos pašto ženklai“ Postage Stamp of Lithuania 1978 m.) bendraautoris.
Leopoldas III Belgas

Biografija

Tėvas Belgijos karalius Albertas I Belgas.

Šeima

Žmonos Astrida Švedė (1905–1935 m.), Liliana Baels (1916–2002 m.). Vaikai iš pirmosios santuokos: Žozefina Šarlotė (1927–2005 m.), Liuksemburgo didžioji kunigaikštienė, Boduenas (1930–1993 m.), 1951–1993 m. Belgijos karalius, Albertas II (g. 1934 m.), Belgijos karalius, iš antrosios: Aleksandras (g. 1942 m.), Marija Kristina (g. 1951 m.) ir Marija Esmeralda (g. 1956 m.)
Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1936 m. Vokietijos kariuomenei užėmus Reino žemę jo iniciatyva Belgija išstojo iš Lokarno paktą pasirašiusių šalių (Vokietija, Prancūzija, Belgija, Italija ir Didžioji Britanija) grupės. Tikėdamasis Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos paramos būsimame kare su Vokietija, rėmė gynybinės linijos nuo Antverpeno iki Namuro statybą. Antrojo pasaulinio karo pradžioje vadovavo Belgijos kariuomenei, su ja Vokietijos karinių pajėgų buvo apsuptas ir pasidavė. Iki 1944 m. internuotas savo pilyje prie Briuselio, vėliau, iki karo pabaigos – Austrijoje.
Dėl jo atsisakymo prisidėti prie Belgijos emigracinės vyriausybės Londone daugelio įtartas išdavyste; 1944 m. Belgijos parlamentas paskyrė jo brolį Karolį regentu. 1945–1950 m. gyveno Šveicarijoje. Per 1950 m. referendumą jam buvo leista grįžti į šalį, bet atvykus kilo opozicijos maištai. Jis atsisakė sosto sūnaus Bodueno naudai ir gyveno Lakene.
Ruibiškė

Istorija

Kaimas – vienkieminis, žinomas nuo XVIII a. 1913 m. atliekant gyventojų apklausą dėl Upynos katalikų parapijos (cirkularo) steigimo. Ruibiškėje (Дер. Руйбишке) buvo surašytos 16 katalikų šeimų su 92 gyventojų, kurios valdė 184 dešimtines žemės. Didžiausius žemės sklypus – po 20 dešimtinių valdė Motiejus Vasiliauskas Adomo (1871–1952) ir Gotautas Juozapas.
1920 m. surašyti gyventojų ūkiai ir jų dydis, sumokėti mokesčiai. Ruibiškėje registruota 19 ūkių (Stepono Misiaus – 20 deš., Marijonos Juškaitės – 12, Petro Juškio – 20, Motiejaus Vasiliausko – 19, Agnieškos Vainauskienės – 13, Kazimiero Vasiliausko – 20, Prano Milikausko – 5, Jurgio Keršulio – 1, Kazimiero Smailio – 10, Juozo Keršulio – 10, Onos Mockienės – 8, Juozo Motuzo – 16, Juozo Gotauto – 17, Onos Norgailienės – 20, Stanislavos Zeleckienės – 20, Jono Maselskio – 20, Jono Bartkaus – 4, Ievos – Dilnikaitės – 1,5, Liudvikos Vainauskienės – 15; viso 241,5 deš.). Kitais, 1921 m., Misiaus Stepono – 18 deš., Juškio Petro – 20, Skyrienės Agnieškos – 12, Vasiliausko Motiejaus – 18, Vasiliauskienės Agnieškos – 12, Maselskio Jono – 20, Norgailaitės Onos – 20, Zeleckienės Stanislavos – 20, Gotauto Juozo – 15, Vasiliausko Kazimiero – 26, Milikausko Prano – 3, Keršulio Jono – 1, Keršulio Juozo – 10, Žimančio Kazimiero – 1,5, Mockienės Onos – 7, Bartkaus Jono – 3, Smailio Kazimiero – 9, Motuzienės Stanislavos – 4, Vainauskaitės Veronikos – 2,5, Valavičiaus Antano – 2,5; viso 224,5 deš.).
Suchožebrų dekanatas

Suchožebrų dekanatas (lenk. Dekanat Suchożebry) - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų.
Taka (atolas)

Taka arba Tokė (marš. Tōkā) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės šiaurėje. Atolas yra 160 km į šiaurę nuo Madžūro, 10 km į pietvakarius nuo Utiriko.
Atolas trikampio formos, ilgis 14 km. Rifas vakaruose yra pertrūkis, jį sudaro 6 smulkios salelės, iš kurių didžiausia – Takos (pietryčiuose). Atolo sausumos plotas 0,57 km², lagūnos plotas 93,1 km².
Atolą 1527 m. pastebėjo Alvaro de Saavedros ekspedicija. Taka patyrė radioaktyvią taršą dėl branduolinių bandymų Bikinio atole. Takos atolas negyvenamas, bet neretai lankomas Utiriko gyventojų.
Zigmantas Viktoras Morkūnas

Biografija

Žmona Jūratė Morkūnienė. 1963 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1971 m. universitete apgynė disertaciją „Visuomenės procesų mokslinio valdymo metodologinės problemos socializmo sąlygomis“, visuomenės mokslų kandidatas. 1989 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute apgynė disertaciją „Darbo kolektyvo socialinės raidos strateginio valdymo metodologija“, filosofijos mokslų daktaras.
1970–1973 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto dėstytojas . 1973–1977 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute, 1977–1995 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos institute (1977–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas), 1992–1995 m. Sociologijos metodologijos ir istorijos skyriaus vedėjas. 1990–1995 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1993–1995 m. Politologijos ir sociologijos katedros vedėjas; 1994 m. profesorius.
1991 m. Mokslinės vadybos draugijos (įkurta 1938 m., atkurta 1989 m.) pirmininkas.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: sociologijos metodologija, fundamentinio mokslo transformavimas į socialines technologijas, socialinių procesų strateginis prognozavimas ir valdymas, socialinės raidos strategija, gyvenimo kokybės sociologija, socialinė statistika. Paskelbė daugiau kaip 140 mokslinių straipsnių.