google/wiki40b huggingface dataset:
Adriano vila

Istorija

Vila buvo pastatyta Tibure (dab. Tivolis), kaip vieta, skirta Romos imperatoriui Adrianui pabėgti nuo Romos šurmulio. Adrianas sakė, kad jis nemėgsta rūmų ant Palatino kalvos Romoje ir įsakė jam pastatyti atskirą pastatą netoli Romos. Vėlesniais karaliavimo metais, jis imperiją valdė būtent iš šios vilos. Dėl to didžiuliai karališki rūmai buvo gyvenami nuolat, o pašto paslaugos be paliovos palaikė ryšius su Roma.
Po Adriano mirties viloje gyveno jo paveldėtojai. Romos imperijos žlugimo metais rūmai tapo nebegyvenami ir buvo praktiškai sunaikinti. Šešioliktame amžiuje kardinolas Ipolitas II daug marmuro ir statulų iš Adriano vilos perkėlė į savo Villa d‘Este ir juos panaudojo savo namo dekorui.

Struktūra ir architektūra

Adriano vila turėjo trisdešimties pastatų, iš kurių dar daugybė yra neatkasti, kompleksą. Į kompleksą įeina rūmai, termos, teatras, šventykla, biblioteka ir patalpos dvariškiams, pretorionams ir vergams gyventi. Iš viso Adriano vila užėmė maždaug 1 km² plotą.
Viloje yra daugybė architektūrinių užsakymų iš Graikijos ir Egipto, todėl čia atsispindi tiek graikiškas, tiek egiptietiškas, tiek romėniškas stiliai. Be to, Adrianas gan daug keliaudavo, todėl daugelį savo vilos dalių jis vadindavo vietovių, kuriose yra buvęs, pavadinimais.
Vienas iš nuostabiausių ir labiausiai išlaikytų vilos vietų yra baseinas ir dirbtinis urvas, kuris yra pavadintas Kanopijaus ir Serapiumo vardu. Kanopijus – senovės Egipto miestas, kuriame šventykla (dar kitaip vadinama serapiumu) buvo paskirta dievui Serapiui. Čia architektūra yra įtakota Graikijos (tai tipiška daugeliui romėniškosios architektūros pavyzdžių), tai matoma iš korintinių kapitelių ir žymių graikų skulptūrų kopijų, kurios supa baseiną.
Įdomi struktūra viloje yra, taip vadinamas, „Pajūrio teatras“. Jį sudaro ratu einantis portikas su kolonomis aplink. Jo viduje yra apvalus baseinas su centrine salele. Antikos laikais portikas su sala buvo sujungtas dviem pakeliamaisiais tiltais. Saloje buvo mažas romėnų namelis, kurio viduje egzistavo atriumas, biblioteka, kvadratinis pietų stalas ir maža pirtelė. Namelis tikriausiai buvo naudojamas kaip imperatoriaus poilsio vieta po įtemptos dienos rūmuose.
Viloje panaudota daugybė architektūrinių stilių ir naujovių. Garinių pirčių kupolai turėjo apvalias angas ant stogo, kurios leido išeiti garams. Tai labai primena Panteoną. Vila taip pat turi požeminių tunelių tinklą, kuris dažniausiai buvo naudojamas pervežti tarnus ir įvairų gėrį iš vienos vietos į kitą.
Arijai

Arijai arba indoarijai (skr. आर्य = ārya – 'kilnus') – indoiranėnų kalbomis kalbėjusios indoeuropiečių tautos, gyvenusios Vidurio ir Pietų Azijoje. Jų egzistavimo laikotarpis datuojamas XV-V a. pr. m. e.
Arijų protėvynės lokalizacija yra diskutuotina. Labiausiai paplitusi hipotezė, kad šios tautos gyveno Ponto stepėje (į šiaurę nuo Juodosios jūros). Anksčiau ar vėliau arijai apgyvendino pietų Sibirą, Vidurinę Aziją. Kontroversiškesni autoriai kelia hipotezes, kad arijai pradžioje gyvenę poliariniuose kraštuose. XV a. pr. m. e. arijų gentys pasiekė, kaip manoma, negyvenamą Irano plokščiakalnį, kita dalis genčių – dravidų, mundų ir kitų tautų („nearijų“) apgyvendintą Indo-Gangos lygumą.
Arijai savo naujai apgyvendintuose regionuose kūrė miestų kultūrą, vertėsi žemdirbyste (miežiai, kviečiai, ankštinės kultūros, ryžiai), gyvulininkyste. Gyveno nedidelėmis įtvirtintomis gyvenvietėmis mediniuose, plūktiniuose ar iš akmenų statytuose namuose. Arijai buvo išvystę geležies gamybą, inžineriją, manoma, kad pirmieji sukūrė ratą ir pradėjo naudoti arkliais kinkomus kovos vežimus. Arijų kultūroje buvo paplitusi socialinė nelygybė, vergovė, vėliau iš jos išsivystė kastų sistema.
Arijai sukūrė itin gausius ir vertingus žodinės literatūros rinkinius – Vedas ir Avestą (jų perdavai naudojo sanskrito ir avestos kalbas). Religijoje (vedizme, zoroastrizme) buvo itin svarbios ugnies apeigos, somos/chaomos gėrimo ritualai.
Vėliau palaipsniui arijų gentys daugiausia susimaišė su tiurkų, semitų, dravidų tautomis.
Dabar arijų terminas yra keliareikšmis. Juo įvardinamos ne tik senosios indoeuropiečių tautos, bet ir šiuolaikinės indoarijų ar bendrai indoeuropiečių kilmės tautos. Nacizme arijais vadinta išrinktoji rasė, su kuria tapatinosi germanai. Nuo arijų tautovardžio kilo Irano, Alanijos vietovardžiai.
Irena Mikšytė

Biografija

Skambinti fortepijonu vaikystėje mokė motina, 1939 m. Šiauliuose – Stasys Vainiūnas, Vilniaus muzikos mokykloje – Elvyra Palevičiūtė-Čibirienė. 1940–1945 m. mokėsi Vilniaus II-oje mergaičių gimnazijoje. Studijavo chemiją Vilniaus universitete. 1948–1953 m. studijavo LSSR konservatorijos Jakovo Ginzburgo fortepijono klasėje. 
1948–1955 m. dirbo fortepijono mokytoja Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1953–1974 m. Lietuvos radijo muzikos laidų redaktorė, 1957–1967 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto muzikos laidų redakcijos vyr. redaktorė; 1964–1974 m. rengė ir vedė muzikos laidą „Tonika“. 1967–1985 m. žurnalo „Kultūros barai“, 1986–1987 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ muzikos skyrių redaktorė, parašė daug aktualių straipsnių ir apybraižų, paskelbė atskirų Lietuvos rajonų bei miestų muzikinio gyvenimo ir jo istorijos apžvalgų. 1989–1991 m. SSRS AT deputato, kompozitoriaus Vytauto Laurušo padėjėja. 1993–2002 m. Lietuvos našlaičių globos komiteto Čikagoje bendradarbė.
Parašė daug muzikinės publicistikos (slapyvardis Irma Juraitė), libretą Vitolio Baumilo operai „Paskenduolė“ (1957 m.), scenarijus televizijos dokumentiniams muzikos filmams, tekstų dainoms, kurias sukūrė Eduardas Balsys, Benjaminas Gorbulskis, Vytautas Laurušas, Vygandas Telksnys. Į lietuvių kalbą išvertė daug Edvardo Grygo, Franco Šuberto, Roberto Šumano ir kitų kompozitorių dainų, romansų, arijų tekstų. 
Nuo 1987 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos, nuo 2011 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. Lietuvos muzikų sąjungos narė, priklausė kelioms visuomeninėms senjorų draugijoms.
Palaidota Antakalnio kapinėse.
Dura-Europas

Istorija

Miestas įkurtas Seleukidų dinastijos 303 m. pr. m. e. kaip punktas prekybiniame rytų-vakarų kelyje pagal Eufrato upę. Ties Dura-Europu vyko perkėla per Eufratą kelyje tarp Antiochijos ir Seleukijos. Miestas buvo pastatytas pagal žymaus architekto Hipodamo modelį, miesto planas buvo stačiakampis, su centrine agora. II a. pr. m. e. Dura-Europas buvo užimtas Partų imperijos. Mieste gyveno įvairių tautybių žmonės, jame rasta užrašų graikų, lotynų, hebrajų, aramėjų, sirų, hatriečių, palmyriečių, vidurine persų, safaitų kalbomis. 165 m. miestą užkariavo romėnai. 256–257 m. Durą-Europą užpuolė Sasanidai, vadovaujami Šapūro I. Po šio antpuolio miestas buvo apleistas ir dingo po smėliu.

Archeologija

Nors Dura-Europas buvo minimas daugelyje šaltinių, jis nebuvo atrastas iki pat XX a. Jį atrado vienas britų karys 1920 m., Arabų sukilimo metu. Netrukus pradėti archeologiniai kasinėjimai. Mieste rasta virš šimto papirusų ir pergamentų įvairiomis kalbomis. Atkastos žydų sinagogos liekanos su aramėjišku įrašu, žyminčiu 244 m. Joje rastos gerai išsilaikiusios freskos. Taip pat atkastas seniausias žinomas krikščionių namas-bažnyčia, datuojamas 235 m. Jame taip pat rasta freskų vaizduojančių Kristų Ganytoją, Adomą ir Ievą, Dovydą ir Galijotą. Kitas svarbus rastas pastatas – mitraistų šventykla, datuojama tarp 168–171 m. Taip pat išlikę Palmyros vartai, dalis sienų ir įtvirtinimų, Baalo šventykla, citadelės ir rūmų liekanos, pretoriumas ir kt.
Dura-Europas įtrauktas į sąrašą kaip kandidatas tapti pasaulio paveldo objektu.
Katatumbo žaibavimas

Katatumbo žaibavimas (isp. Relámpago del Catatumbo) – išskirtinis atmosferos reiškinys, vykstantis šiaurės vakarų Venesueloje, Sulijos valstijoje, ties vakarinėmis Marakaibo ežero pakrantėmis, ypač ties šlapynėmis, kur į Marakaibą įteka Katatumbo upė. Šioje vietoje 140–160 kartų per metus naktimis 5 km aukštyje susitvenkia tropiniai liūtiniai debesys ir prasideda žaibavimas. Jis trunka apie 10 valandų per parą ir 280 kartų per valandą. Katatumbo žaibavimas laikomas didžiausia troposferos ozono tiekimo grandimi pasaulyje.
Žaibavimo vieta išsiskiria tuo, kad ežerą ir jį supančią lygumą čia apsupa iš trijų pusių Andų kalnai, sustabdantys oro masių judėjimą. Tada kyla statmenos oro srovės, sukeliančios elektros įtampą ir žaibavimus. Dauguma žaibų trenkia iš debesies į debesį be griaustinio (amalas). Žaibavimas prasideda maždaug valandą po sutemų. Greta atmosferos sąlygų, kaip vienos iš priežasčių lemiančių tokį gausų žaibavimą išskiriamos šios: gausios urano atsargos uolienose, pelkių išskiriamas metanas, bei gausūs naftos telkiniai.
Katatumbo žaibavimas šaltiniuose minimas nuo 1597 m., kai buvo aprašytas Lopės de Vegos poemoje La Dragontea. 2010 m. nuo sausio iki balandžio žaibavimas buvo liovęsis – kaip manoma, tai įvyko dėl sausros.
Griškabūdžio herbas

Aprašas

Skydas perskeltas į du laukus. Priekiniame mėlyname – pusė iš skydo papėdės (kalno) iškylančio auksinio kryžiaus su puse sidabrinės šešiakampės žvaigždės apačioje ir auksine šešiakampe žvaigžde šalia kryžiaus. Užpakaliniame žaliame lauke trys įstrižos auksinės javų varpos.

Istorija

2000 m. gegužės 16 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 874. Herbo etalono autorius – dailininkas Saulius Bajorinas.
Rytų Java

Istorija

Rytų Javos istorija prasidėjo Kedirio ir Singhasario karalystėmis, kurios buvo šalia dabartinio Malango miesto. Madžapahitas Trovulane indoneziečių laikomas salyno aukso amžiumi. Rytų Java priklausė Mataramo karalystei išskyrus Blambangano karalystę ir Balį.
Informacie

Informacie (liet. Informacija) – komunistinis laikraštis, ėjęs 1933 m. liepos 11 d. – rugpjūčio 11 d. Kaune jidiš kalba.

Istorija

Bendradarbiavo Barelis Fridmanas, Moisiejus Jofė, Chloinė Levinas. išėjo keturi numeriai, o Nr. 5 buvo konfiskuotas.
Antanina Tamašauskaitė

Biografija

Gimė 1814 m. Raseiniuose, bajorų šeimoje. Mokėsi Kražių benediktinių vienuolyne. Prasidėjus 1831 m. būdama 16 metų prisijungė prie sukilėlių, išmoko jodinėti ir valdyti ginklą. 1831 m. priklausė Antano Gelgaudo būriui ir kovėsi su rusais prie Mankūnų, mūšyje pasižymėjo narsa ir drąsa. Buvo Emilijos Pliaterytės adjutantė. Vėliau kovojo mūšiuose prie Šiaulių ir Pavandenės. Po mūšių suteiktas poporučiko laipsnis. 1831 m. liepą pasitraukė į Rytų Prūsiją. Iš Prūsijos persikėlė į Belgiją, o iš ten 1837 m. į Ruaną. Emigracijoje ištekėjo už Wierzbickio. Carui paskelbus amnestiją 1857 m. grįžo į Lenkiją, kur apsigyveno Plocke. 1863 m. sukilimo metu rūpinosi sužeistais sukilėliais. Mirė 1883 m. Plocke.
Rytų Timoro futbolo supertaurė

Rytų Timoro futbolo supertaurė arba LFA Super Taça – trofėjus, dėl kurio varžosi Rytų Timoro futbolo čempionai ir taurės laimėtojai. 
Tai vienerios varžybos, kuriose nugalėtojas iškovoja supertaurę. 
Rengiamos nuo 2016 m.
Sigmund Freud

Gyvenimas

Zigmundas Šlomo Froidas (Sigismund Schlomo Freud) gimė žydų šeimoje Freiberge, Austrijos imperijoje (dabar Čekija). Savo vardą pakeitė trumpesniu 1877 m. Jis buvo pirmagimis bei turėjo tris brolius ir penkias seseris.
1886 m. Z. Froidas vedė Martha Bernays, susilaukė 6 vaikų. Anūkas Liusjenas Froidas (1922−2011) tapo garsiu XX a. tapytoju.
Zigmundo Froido idėjos sukėlė revoliuciją žmogaus psichologijos ir seksualumo suvokime, kuris ir šiandien daro įtaką mūsų mąstymui.
Jis buvo pabaigtas 1899 m. rugsėjį ir labai greitai, lapkričio 4 d., išspausdintas, greičiau nei patys leidėjai tikėjosi, nes tituliniame lape jie buvo įrašę 1900 m. Tai, iš tikrųjų, nebuvo svarbu, nes nežymaus Vienos psichologo „Die Traumdeutung“ („Sapnų aiškinimas“) buvo tikra finansinė nesėkmė. Išspausdinta tik 600 knygos kopijų, ir jos parduotos tik per aštuonerius metus. Nepaisant visko, daktaras Zigmundas Froidas be galo džiaugėsi šia knyga. „Tokia įžvalga“, jis džiūgavo, „duodama žmogui tik kartą gyvenime.“ Jis seniai žavėjosi savo paties sapnais ir tikėjo, kad jie turėjo gilią psichologinę prasmę. Dabar, po daugelio klinikinės praktikos ir tyrimų metų, jis buvo pasiruošęs išspausdinti savo išvadas. Jo nuomone, „sapnai tiek pat išreiškia mūsų norus, kaip ir svajonės.“
Froidas tikėjo, kad žmones valdo seksualinės aistros, tokios kaip Edipo kompleksas, apie kurias mūsų sąmonė mažai nutuokia. Net miegant, proto libido siekia išsikrauti, taigi kiekvieno, net ir proto cenzūros iškraipyto, sapno branduolys yra bandymas išpildyti kai kuriuos mūsų troškimus. Čia slypėjo visos žmogaus psichikos teorijos užuomazgos.
Froidas dirbo toliau neįtikėtinu tempu. Jis sukūrė teorijas, kurios, atrodė, palengvino ne tik neurotinių ligų supratimą, bet ir aiškino, kaip veikia žmogaus protas, tokiu būdu apšviesdamas kiekvieną žmogiškosios kultūros aspektą. Praėjus dešimčiai metų nuo „Sapnų aiškinimo“ išleidimo, jo darbas buvo kur kas geriau žinomas. Buvo paruoštas antrasis knygos leidimas, o jos vertimai parduodami visame pasaulyje. Skaitytojai atrado, kad Froidas buvo puikus prozos meistras, kurio darbus galima skaityti, jais mėgautis ir diskutuoti apie tai, taip pat supaprastinti ar net iškraipyti.
Paklaustas, ar jo cigarų rūkymo įprotis turi kokią nors reikšmę, sakoma, Froidas atsakė: „Kartais cigaras yra tik cigaras.“
„Savo temperamentu esu tikras užkariautojas – nuotykių ieškotojas…“ Zigmundas Froidas Wilhelmui Fliessui, 1890 m. vasaris
Nuo 1923 m. dėl pomėgio dažnai rūkyti sirgo žandikaulio vėžiu, patyrė apie 30 operacijų.
Ketvirtame savo gyvenimo dešimtmetyje Froidas rimtai užsiėmė savianalize, nes turėjo įvairių psichosomatinių sutrikimų taip pat padidintą mirties baimę bei kitų fobijų. Jis tyrinėjo savo sapnus, vaikystės prisiminimus ir savo asmenybės vystymosi dinamiką.

Laisvųjų asociacijų metodas

Froido nuomone šiuo metodu galima buvo sudaryti grandinę, kuri vedė į žmogaus pasąmonę

Sapnai

„Sapnai – tai karališkas kelias į pasąmonę“. Sapnuose simboline forma pranešama apie į pasąmonę nustumtus konfliktus.
Gvinesas

Istorija

Miestas ispanų įkurtas 1737 m., nors vietovardis Güines minimas jau 1598 m. Gvinesas XVIII a. buvo svarbus cukraus pramonės centras. 1837 m. atidarytas geležinkelis į Havaną (vienas seniausių Amerikoje).
Vilniaus miesto pirmasis apylinkės teismas

Vilniaus miesto pirmasis apylinkės teismas – bendrosios kompetencijos teismas, nagrinėjęs civilines ir baudžiamąsias bylas bei jo kompetencijai įstatymų priskirtas administracinių teisės pažeidimų bylas.

Istorija

Įkurtas 1958 m. kaip Vilniaus miesto Lenino rajono liaudies teismas sujungus Vilniaus miesto Lenino rajono pirmuosius ir antruosius apylinkių liaudies teismus.
1990 m. buvo pervadintas į Vilniaus miesto pirmąjį apylinkės teismą.
2013 m. sujungtas su Vilniaus miesto antruoju, trečiuoju ir ketvirtuoju apylinkių teismais.
Teismo veiklos teritorija apėmė Vilniaus miesto Antakalnio, Fabijoniškių, Justiniškių, Pašilaičių, Šeškinės, Šnipiškių, Verkių, Viršuliškių, Žirmūnų, Žvėryno seniūnijų teritorijas.
Kojalavičiai-Vijūkai

Giminė

Pradininkas, ist Z. Kiaupos duomenimis, manoma, nuo 1542 m. minimas Kauno miestietis Jonas Kojala (m. 1564). Veikiausiai jo sūnūs, irgi Kauno miestiečiai - Andrius Kojala (minimas 1607-1614) ir Motiejus Kojala. Andrius turėjo sūnus Lauryną, Baltazarą ir Motiejų Kojalą (šis minimas 1616-1620). Laurynas Kojala, 1606-1641 m. minimas kaip Kauno miestietis ir pirklys, jau vadinamas Kojalavičiumi. Turėdamas kelias vytines ir plaukiodamas upėmis prekiavo Kaune, Vilniuje, Gardine, Karaliaučiuje, Klaipėdoje. Supirkinėjo Kaune sklypus ir namus. Kaip miestiečiai pirkliai t. p. minimi Baltazaras 1608-1627 m., Lauryno pusbrolis Jonas Kojala (m. 1628) 1606-1628 m. Jonas turėjo vytinių, jomis plukdydavo ir kt. pirklių prekes. Nuo 1604 m. buvo Kauno suolininkų prisiekusysis raštininkas, nuo 1614 m. miesto ūkvedys. Buvo miestiečių kolegijos, kontroliuojančios magistrato veiklą, narys. Su Kauno vaito bajoro A. Beinarto dukterimi Brigita (ją vedė 1609) turėjo pagarsėjusius sūnus Albertą Kojalavičių-Vijūką, Kazimierą Kojalavičių-Vijūką ir Petrą Kojalavičių-Vijūką. Nuo tada Kojalavičių antroji pavardė buvo Vijūkai; su šiais Romainių smulkiaisiais bajorais jie susigiminiavo XVI a. viduryje. Broliai namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai.
Dalia Striogaitė

Biografija

1958–1963 m. studijavo Vilniaus universitete. 1969–1972 m. Vilniaus universiteto aspirantūroje, humanitarinių mokslų daktarė.
1963–1967 m. mokytojavo Radviliškio rajone. 1967–1993 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, docentė. 1993–1994 m. Šiaulių miesto kultūros skyriaus darbuotoja. Nuo 1994 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute.
Tyrinėja lietuvių literatūros istoriją. Nuo 1990 m. Šiauliuose vykstančios mokslinės konferencijos „Povilo Višinskio skaitymai“ iniciatorė ir organizatorė.  Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė.
Bonas (Gana)

I fazė

Bonas buvo pirmoji istorinė akanų tautos valstybė, visų akanų kultūros židinys ir protėvynė. Kai kuriose Akanų tautose ji laikoma istorijos pradžia, panašiai kaip jorubai savo istorijos pradžia laiko Ifės karalystę. Laikoma, kad jos įkūrėjai buvo žmonės iš Sacharos („Baltosios dykumos“), ar net iš Vagadu valstybės.
Bonas įsikūrė XIII a. vidurinėje Ganoje, augant Bono Manso miestui. Šis miestas buvo vienas svarbiausių prekybinių centrų prekyboje tarp Sahelio ir tropinių miškų. Jis konkuravo su kitais artimais miestais – Bonduku ir Beghu. Miesto reikšmė ypač išaugo XIV a., pietuose atradus aukso, dėl ko suklestėjo aukso prekyba, tapusi svarbiu Aukso kranto vystymosi faktoriumi iki pat XX a.
Pirmoji Bono fazė tęsėsi iki XIV a. Jos metu sostinėje gyveno apie 5000 gyventojų.

II fazė (XIV–XVII a.)

Jau I fazės laikais iš Bono karalystės vyko akanų migracijos į pietus, apgyvendinant visą Aukso kranto regioną. Nepaisant to, kad radosi daug konkurenčių valstybių pakrantėje, tokių, kaip Mankesimas, Nkran ir kitos, Bonas išlaikė savo pozicijas ir šiuo laikotarpiu stipriai augo, turtėdamas iš aukso, kolos riešutų, audinių, dramblio kaulo prekybos su Sahelio civilizacija.
Sostinėje tuo metu gyveno apie 10000 gyventojų, miestas buvo labai tarptautinis, nes čia egzistavo musulmonų mandžių, akanų rajonai. Valdovo bonohene rūmuose gyveno daug vergų, moterų, virėjai, menininkai ir amatininkai.

III fazė (nuo XVII a.)

Keičiantis galios balansui regione, pietuose išaugo vergų prekybos valstybės, tokios kaip Denkira ir vėliau Ašantis. Sunykus prekybai su šiaure ir nepavykus atidaryti sėkmingų prekybos kelių su pajūriu, Bonas pradėjo nykti. 1723 m. Ašantis įsiveržė į Bono Manso ir jį nusiaubė, pabaigdamas jo ilgą istoriją.
Todėl valstybė buvo priversta perkelti sostinę į Tekimaną. Čia Bonas tęsė savo egzistenciją, nors buvo priklausomas nuo Ašančio. Valstybė formaliai nebuvo panaikinta, ir jos dinastija tęsiama iki mūsų dienų.
Likučiai

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė Varputėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Urkuvėnai – 1,1 km
KURŠĖNAI – 10 km 
 Visdergiai  – 1,2 km
Užkalniai  – 3,7 km
Girlaukė – 10 km
Laumakiai – 2,5 km
 ŠIAULIAI – 27 km
Širminiai – 4 km
Varputėnai – 2,2 km
Šilkalnis – 3,3 km
Adulis Lukašius

Biografija

1992–1998 m. AB „Mažeikių nafta“ profsąjungos pirmininkas, pašalintas iš pareigų už finansinės drausmės pažeidimus.
1997–2000 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys Lietuvos socialdemokratų partijos Mažeikių rajono skyriaus sąraše.
Albert Marquet

Alberas Markė (pranc. Albert Marquet, 1875–1947 m.) – XX a. Prancūzijos tapytojas, akvarelistas, piešėjas. 1904−1908 m. susijęs su Paryžiaus fovistų grupe.

Biografija

Alberas Markė gimė 1875 m. Bordo. 1890 m. persikėlė į Paryžių, kur mokėsi Dekoratyviųjų menų mokykloje, kurioje susipažino su A. Matisu, ir vėliau − Aukštojoje dailės mokykloje. Ankstyvieji A. Markės kūriniai buvo paveikti A. Fanten-Laturo. Vėliau jis pradėjo supaprastinti savo vaizdavimo formas iki didelių vientisos spalvos plotų. 1898 m. paveikslas „Aktas“ buvo vienas ankstyviausių kūrinių, kuriame jis naudojo plačius vienspalvius potėpius − bruožas būdingas fovizmui, kuris įvardintas tik 1905 m. A. Markei sunkiai sekėsi pardavinėti savo paveikslus. 1900 m. jis ir Anri Matisas buvo pasamdyti tapyti ornamentus Gran Palė pasaulinei parodai Paryžiuje.
Daugiausiai A. Markė tapė uostų ir upių pakrančių peizažus. Jo tapybos paletė buvo nuosaikesnių spalvų nei kitų fovistų. Apie 1906 m. datuojami sukurti geriausi A. Markės kūriniai, kurie rodo japoniškos tapybos potėpių ir indiško tušo technikos panaudojimą. Kiek vėliau A. Markė apleido fovizmą ir pradėjo tapyti labiau natūralistine maniera. 1910−1914 m. nutapė grupę aktų. Jis gyveno Paryžiuje prie Senos krantinės, kad galėtų tapyti upės peizažus. Daug keliavo, išgarsėjo tarptautiniu mastu. Nuo 1925 m. daugiau kūrė akvareles. A. Markė buvo kukli asmenybė, jis atsisakinėjo apdovanojimų, įskaitant valstybinį Garbės Legiono ordino. Alberas Markė mirė 1947 m., palaidotas La Fretės prie Senos (La Frette-sur-Seine) kaimo kapinėse. Stambi jo kūrinių kolekcija sukaupta Bordo dailės muziejuje.
Veiksmai per minutę

Veiksmai per minutę (angl. Actions per minute, APM) – realaus laiko strategijos kompiuterinių žaidimų terminas, nusakantis žaidėjo spartą.
APM rodo, kiek žaidėjas vidutiniškai atlieka veiksmų per vieną žaidimo minutę. Kas yra laikoma veiksmu, priklauso nuo konkretaus žaidimo. Dažniausiai tai yra karinių vienetų ar pastatų pažymėjimas, komandų jiems davimas. Dažnai stengiamasi matuoti tik „prasmingus“ veiksmus, pavyzdžiui, ignoruojamas pakartotinis tos pačios komandos davimas, jei kareivis žaidime ir taip jau vykdo tą komandą. Nuo 2012 m. pradžios StarCraft 2 žaidime atskirai matuojami APM (bet kokie veiksmai per minutę) ir prasmingi nesikartojantys veiksmai per minutę, pavadinti CPM („komandos per minutę“, angl. Commands per minute).
Įprastai pradedančiųjų žaidėjų vidutinis APM svyruoja nuo 20 iki 50. Dažnai žaidžiantys mėgėjai pasiekia maždaug iki 100 veiksmų per minutę greitį, o elektroninio sporto profesionalai – tris šimtus ir daugiau. Kadangi valdymo greitis ir net jo poreikis šiek tiek priklauso nuo konkretaus žaidimo specifikos, šie skaičiai yra apytiksliai.
Vieno žaidimo metu APM gali stipriai svyruoti, kadangi žaidimo pradžioje paprastai žaidėjas turi mažiau pastatų, kareivių ir kt., todėl jam nereikia vienu metu duoti tiek daug nurodymų. Viršūnę APM dažniausiai pasiekia didelių mūšių metu, kai žaidėjui reikia tuo pačiu metu valdyti vieną ar kelias dideles armijas, gamintis naujus karinius vienetus ir galbūt atlikti dar kitokius veiksmus, priklausomai nuo žaidimo. Didžiausio oficialiai užfiksuoto APM rekordas yra 818, buvo pasiektas StarCraft: Brood War žaidime ir priklauso Pietų Korėjos profesionaliam žaidėjui Park Sung-Joon. Dėl ypač didelio valdymo greičio taip pat yra žinomi ir korėjiečių Brood War žaidėjai Lee Young-Ho, Lee Jae-Dong bei Lee Yun-Yeol.
Iš pradžių APM buvo skaičiuojami specialia papildoma programine įranga, tačiau StarCraft II žaidimo įrašuose jau rodomi kiekvieno žaidėjo veiksmai per minutę tiek esamu momentu, tiek viso žaidimo vidurkis.
APM dydžiui labiausiai lemia žaidėjo mąstymo greitis, gebėjimas vienu metu apgalvoti ir atlikti kelias užduotis, klaviatūros ir pelės valdymo tikslumas.
Cristina Fernández de Kirchner

Išsilavinimas

1979 m. Kristina Fernandes La Platos universitete įgijo teisininkės (advokatės) specialybę . Kai kurie oponentai kaltino Kirchner, kad ši melagingai informuoja apie savo išsilavinimą , nes nėra visų dokumentų, įrodančių universiteto baigimą.

Politinė karjera

Politinę karjerą Teisingumo partijoje pradėjo aštuntajame dešimtmetyje. 1989 m. tapo Santa Kruso provincijos parlamento nare, 1993 m. perrinkta antrai kadencijai. 1995 m. išrinkta atstovauti Santa Krusą Senate, o nuo 1997 m. – deputatų rūmuose. 2001 m. vėl grįžo į Senatą. 2003 m. Kristina Kiršner aktyviai prisidėjo prie savo vyro rinkimų kampanijos. Kiršneriui tapus prezidentu, Kristina aktyviai dalyvavo valstybės reikaluose, garsėjo savo išraiškingomis kalbomis, todėl dažnai lyginama su Eva Peron. 2005 m. Kristina Kiršner laimėjo Buenos Airių provincijos senatorės postą.

Prezidento rinkimai

2007 m. prezidento rinkimuose pagrindiniai Kristinos Kiršner oponentai buvo buvęs ekonomikos ministras Roberto Lavagna ir Lygiųjų Respublikos partijos atstovė Elisa Carrió. Kristina surinko daugiau nei 40 % rinkėjų balsų ir aiškia persvara buvo išrinkta Argentinos prezidente.

Šeima

Kristina Fernandes su universiteto bendrakursiu ir politiniu partneriu Nestoru Kiršneriu susituokė 1975 m. kovo 9 d. Santa Kruso provincijoje. Kiršneriai turi 2 vaikus: Máximo ir Florencia.