google/wiki40b huggingface dataset:
FK Željezničar Sarajevo

Istorija

XX a. pabaigoje vykstant pilietiniam karui Bosnijoje ir Hercegovinoje, „Željezničar“ klubas taip pat buvo skilęs – jo musulmoniškoji dalis žaidė „Željezničar Sarajevo“ vardu, o serbiškoji – „Željezničar Lukavica“. Po 1998 m. komandos susijungė.
Smilgiai (Marijampolė)

Istorija

LTSR laikais buvo „Balandžio“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė kultūros namai, biblioteka.
Buran

„Buran“ (rus. Буран − pūga, buranas) – daugkartinio naudojimo pilotuojamas erdvėlaivis, sukurtas Sovietų Sąjungoje. Iki 1988 m. įvyko 24 skrydžiai atmosferoje ir vienas bepilotis skrydis į orbitą aplink Žemę. 1988 m. pradėjus byrėti TSRS, šio daugkartinio erdvėlaivio kūrimo projektas netrukus buvo uždarytas.

Istorija

„Burano“ konstravimas pradėtas 1976 m. Šis projektas buvo panašus į JAV plėtotą „Space Shuttle“ programą, tačiau turėjo ir kelis išskirtinius bruožus: raketa-nešėja „Energija“, galinti iškelti į kosminę orbitą „Buraną“ arba naudingą iki 100 t masės krovinį; „Burano“ stabdymui nusileidus buvo panaudota parašiutų sistema. Šią idėją vėliau perėmė JAV daugkartinių erdvėlaivių konstruktoriai.
Bepilotis erdvėlaivis aplink Žemę apskriejo du kartus, bet daugiau į kosmosą „Buran“ niekada nebuvo paleidžiamas, nors pasak vyriausiąjį sistemos „Energija“-„Buran“ konstruktorių Borisą Gubanovą „Buran“ galėtų atlikti šimtą skrydžių į kosmosą. Nepaisant kosmonautų bendruomenės spaudimo nuskraidinti erdvėlaivį į kosmosą su įgula, jis taip ir nebuvo pritaikytas žmonių gabenimui į kosmosą. „Buran“ buvo kurti kaip karinės paskirties erdvėlaiviai, kurių misija – gabenti ginklus, gal net branduolinius. Amerikietiški analogai taip pat naudoti ir kariniais tikslais.
„Buranų“ – laivų ir maketų – buvo pagaminta daugiau nei 10 (tarp kurių 8 maketai). Į kosmosą autonominiu režimu pakilo 1К 11F35. Po skrydžio jis ilgą laiką dulkėjo Baikonuro kosmodromo montavimo-bandymų korpuse, po to tapo Kazachstano nuosavybe. Vienu metu laivas buvo įkeistas užsienio kreditoriams. 2002 m. jį sunaikino ant jo įgriuvęs pastato stogas. Laivas 2K buvo 95 % paruoštas skrydžiui į sovietų kosminę stotį „Mir“. Liko Baikonure ir tapo Kazachstano nuosavybe. Laivas 3K – buvo 50 % paruoštas Tušino mašinų statybos gamykloje, vėliau parduotas. Laivai 4K ir 5K nuimti nuo pastolių, išrinkti ir sunaikinti.
Vienintelis nenuniokotas „Buranas“ yra saugomas Špejerio technikos muziejuje Pietų Vokietijoje. Į jį laivas pateko iš Bahreino. Šis 36 m ilgio, 24 m pločio, 16 m aukščio, 61 t svorio „Buranas” skrydį atliko 1988 m. 1993 m. uždarius kosminę programą, kur naudotas šis laivas, jo savininku tapo Bahreino sultonas. Jis ir perdavė laivą muziejui.

Lietuvių indėlis

Rimantas Stankevičius (1944–1990 m.) buvo lakūnas bandytojas, vienintelis lietuvis-kosmonautas, kuris nuo 1984 m. rugsėjo mėn. rengėsi skrydžiui erdvėlaiviu „Buran“. Skraidė lėktuvais-laboratorijomis „Tu-154“ ir „MiG-25“, kur buvo įrengtos „Burano“ valdymo sistemos. Moksliniame gamybiniame susivienijime „Energija“ jis buvo rengiamas „Burano“ vadu.
Lietuvos mokslininkai ir inžinieriai prisidėjo prie daugkartinio naudojimo kosminio laivo „Buran“ programos. Lietuvos tekstilės institutas sukūrė kosminio laivo šilumos izoliacines plokštes, kosmonautų rūbus ir skafandrus. Kauno technologijos universitetas pagal programą „Energija-Buranas“ sukūrė ultragarsinį srauto matuoklį. Tačiau
1990 m. tiesioginiai ryšiai su Rusijos aukštųjų technologijų kosmoso ir karinių programų kūrėjais ir įgyvendintojais nutrūko.
Vilniaus baletas

Vilniaus baletas – baleto, choreografinių projektų teatras. Teatro įkūrėjas ir meno vadovas – choreografas Jurijus Smoriginas.

Istorija

Teatro ištakos – 1980 metai, kuomet prasidėjo pirmieji Jurijaus Smorigino choreografiniai eksperimentai. Pirmoji jo scenos partnerė Rūta Railaitė padėjo suburti kitus šokėjus. Į veiklą įsitraukė Vijolė Parutytė, Aušra Gineitytė, Vytautas Budra, Jūratė Sodytė bei Raimundas Maskoliūnas, Loreta Bartusevičiūtė, Jolanta Valeikaitė. Kartu su jais choreografas sukūrė modernųjį šokį Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatro (LNOBT) scenoje. LNOBT nemokamai suteikdavo sceną, pasiūdavo kostiumus. Vėliau į teatrą atėjo Eglė Špokaitė, Rūta Jezerskytė, Mindaugas Baužys, Aurelijus Daraškevičius, Rūta Kudžmaitė, Živilė Baikštytė, Igoris Zaripovas, iki šiol tęsiantys moderniojo šokio tradiciją.
1998 metais oficialiai įkurtas choreografinių projektų teatras „Vilniaus baletas“.
2001 metais pasirodė pirmasis naujojo teatro darbas – „Choreografo laiškai M.K.Č.“
2002 metais buvo sukurtas dramos ir šokio sintezės spektaklis „Barboros Radvilaitės testamentas„, bendras „Vilniaus Baleto“ ir Valstybinio Jaunimo teatro projektas.
2003 metais pagal Oscar Wilde knygą „Kalėjimo išpažintis“ (De Profundis) buvo pastatytas šokio spektaklis „boHema“. Tais pačiais metais sukurtas šokio spektaklis „Mano gyvenimas“ dedikuotas Lietuvos baleto pradininkei Olgai Malėjinaitei.
2005 metais pastatytas spektaklis „Sulamita" pagal biblinė poemą apie karalių Saliamoną.
2006 metais sekė pagal lietuvių kompozitoriaus Osvaldo Balakausko to paties pavadinimą sukurta kompozicija „Spengla Ūla“. 2007 metais sukurtas spektaklis „Idiotas“ pagal to paties pavadinimo Fiodoro Dostojevskio romaną.
2009 metų pradžioje sukurtas spektaklis „Jausmai“ skirtas bendramintei Vijolei Parutytei atminti ir atliekamas Vilniaus baleto studijoje užaugintų artistų. 2009 metų rudenį pasirodė spektaklis „Fedra“, paremtas antikine istorija, o 2010 metų pavasarį – „Geiša“ operos Madam Burterfly motyvais.
Nikolajus Berežkovas

Nikolajus Berežkovas (rus. Николай Бережков, 1886 m. birželio 12 d. Žemutinis Naugardas – 1956 m. kovo 12 d. Maskva) – rusų istorikas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos tyrinėtojas.

Biografija

Dirbo Rusijos imperijos teisingumo ministerijos archyve Maskvoje. Nuo 1917 m. Maskvos archeologijos instituto, Žemutinio Naugardo universiteto dėstytojas. 1924–1935 m. dirbo Maskvos muziejuose, nuo 1935 m. – TSRS mokslų akademijos Istorijos institute.

Mokslinė veikla

Tyrė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės XV a. – XVI a. istoriją ir jos šaltinius, rusų metraščių chronologiją. Svarbiausias darbas – „Lietuvos Metrika kaip istorijos šaltinis“ (d. 1. Apie Lietuvos Metrikos knygų pradinę sandarą iki 1522 m., 1946 m.). Iš kelių kitų (nebaigtų) darbų paskelbtas „Lietuvos didžiųjų kunigaikščių itinerarijus Lietuvos Metrikos (1481–1530 m.) duomenimis“ (išspausdintas leidinyje Археографический ежегодник за 1961 год, 1962 m.)
Žiniasklaida

Žiniasklaida (terminas pasiūlytas JAV lietuvių; dar vadinama „visuomenės informavimo priemonėmis“) – priemonės, skirtos pateikti informaciją plačiajai visuomenei. Tradiciškai žiniasklaidai priskiriama spauda, radijas, televizija ir internetas. Žiniasklaidos aušroje komunikacija per žiniasklaidą buvo vienpusė, t. y. be grįžtamojo ryšio iš informacijos gavėjo. Naujoji žiniasklaida tapo interaktyvia (sąveikaujamąja, abipuse).
Sąvoka atsirado apie 1920-uosius metus anglosaksų šalyse atsiradus radijui ir masiniams laikraščiams. Lietuviškas pavadinimas „žiniasklaida“ yra palyginti naujas (įvestas apie 1990-uosius), prieš tai šiai sąvokai apibūdinti vartotas „masinių informacijos priemonių” arba iš anglų kalbos perimtas „medijos“ terminas.

Reikšmė

Mūsų turimas realybės supratimas gali būti laikomas iš dalies žiniasklaidos perduotu ir mums pateiktu realybės vaizdu. Laikantis tokio požiūrio, įvykiai, kurių neperteikė žiniasklaida, viešumoje yra kaip ir neįvykę.
Nuo pat jos atsiradimo žiniasklaida buvo laikoma svarbia valstybės valdžios kontrolės institucija (bent jau galinčia ja būti). Šią savo funkciją ji gali atlikti tik būdama nepriklausoma. Be valstybės institucijų kontrolės, žiniasklaida turi ir kitų svarbių funkcijų: objektyvios informacijos pateikimas, politinės komunikacijos tarp piliečių ir valstybės užtikrinimas, piliečių įtraukimas į politiką ir supažindinimas su ja.
Dao (filosofija)

Dao arba Tao (kin.: 道; pinyin: Dào; jap.k. tarimai: tō, dō, michi kor.: 도; viet.: Đạo) – viena pagrindinių kinų filosofinių ir religinių sąvokų. Tiesioginė jos prasmė kinų kalboje yra „kelias“. Dar suvokiama kaip gamtos ir visatos kelias; kelias, kuriame galima atverti savo protą mokytis; dvasinis kelias. Kartais Dao suvokiamas kaip visko ištakos, gyvybės šaltinis, Wu Chi .
Svarbiausios sudėtinės sąvokos klasikinėje kinų filosofijoje buvo 天道 Tiandao („dangaus kelias“), 大道 Dadao („didysis kelias“) ir人道 Žendao (rendao, „žmogaus kelias“).
Apie Dao kalba dauguma Kinijos filosofinių mokyklų, tarp jų daoizmas ir konfucianizmas.
Europoje geriausiai žinomas Dao arba Tao mokymas yra meistro Manteko Čijos Visatos Gydomojo Tao (Universal Healing Tao) sistema, kuris remiasi ne proto filosofija, o kūno, dvasios ir proto praktika.
Willem van de Velde (Jaunesnysis)

Vilemas van de Veldė Jaunesnysis (ol. Willem van de Velde, 1633 m. gruodžio 18 d., Leidenas, Nyderlandai – 1707 m. balandžio 7 d., Londonas, Anglija) – XVII a. Nyderlandų tapytojas-marinistas.

Biografija

Vilemas van de Veldė Jaunesnysis gimė 1633 m. Leidene, menininkų šeimoje. Pakrikštytas gruodžio 18 d. Jo tėvas Vilemas van de Veldė Vyresnysis buvo tapytoju marinistu. Van de Veldė Jaunesnysis pirmuosius dailės mokslus išėjo pas tėvą, 1650−1652 m. mokėsi Vespe pas Simon de Vlieger, kurio įtaka jaučiama atmosferinių šviesos ir jos atspindžių vaizdavime ankstyvojoje Van de Veldės kūryboje. Kitas menininkas, kuris padarė įtakos, buvo Amsterdamo peizažistas Jan van de Cappelle. 1652 m. Van de Veldė Jaunesnysis vedė Petronella le Maire iš Vespo. Santuoka truko ne daugiau 15 mėnesių. 1656 m. jis vedė antrą kartą, Magdalena Walravens, su kuria susilaukė 6 vaikų. 3 jo sūnūs: Vilemas, Kornelis ir Piteris, tapo tapytojais.
Van de Veldė Jaunesnysis artimai dirbo su tėvu. Jo piešiniai, vaizduojantys jūros ir laivų scenas, žinomi nuo 1666 m. Prasidėjus Nyderlandų karui su Prancūzija 1672 m. tėvas ir sūnus persikėlė į Angliją, kur jų kūryba susilaukė sėkmės karališkajame dvare. Paveikslų temose laivų mūšius pradėjo keisti ceremoninių laivų vaizdavimas. Tėvas ir sūnus gaudavo metines išmokas iš Anglijos karaliaus dvaro. 1674 m. jie įkūrė studiją Grinviče. Po tėvo mirties 1693 m. Van de Veldė Jaunesnysis perėmė studijos priežiūrą kartu su sūnumis. Vilemas van de Veldė Jaunesnysis mirė 1707 m. balandžio 7 d., palaidotas Šv. Jokūbo (Saint James) bažnyčioje šalia tėvo Londone, Pikadilyje.
Boroviakai

Boroviakai (lenk. borowiacy Tucholscy) – lenkų etninė grupė, tradiciškai gyvenanti Tucholos girioje, netoli Tucholos miesto Rytų Pomeranijoje. Ten pat gyvena kita etninė Lenkijos mažuma kašubai.
Manoma, kad boroviakai yra vieni iš pamarėnų palikuonių. Kalba lenkų kalbos boroviakų dialektu.
Juozapas Korsakas

Biografija

Juozapas Korsakas yra kilęs senos ir turtingos Polocko kunigaikštystėje, vėliau - Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje garsios bajorų Korsakų giminės. Jo tėvas - Levas Korsakas, motina - Marijana Podbipenta. Jaunystėje J. Korsakas gavo gerą išsilavinimą. Mokėjo lotynų ir dar kelias Europos kalbas.
Dalyvavo 1605-1618 m. Abiejų Tautų Respublikos kare prieš Maskvą ir pasižymėjo Zigmanto Vazos kariuomenei 1610 m. kaunantis dėl Smolensko. Dalyvavo 1617 m. Vladislovo Vazos kariniame žygyje į Maskvą. Už karinius nuopelnus J. Korsakas iš ATR valdovo 1616 m. gavo Dysnos seniūniją, o 1623 m. Pilypavo seniūniją, 1626 m. - Antonovą Mozyriaus paviete. 1632-1634 m. Abiejų Tautų Respublikos karo prieš Maskvą metu savo lėšomis parengė karių pulką, su kuriuo nuo Maskvos armijos gynė Dysnos pilį. 1634 m. J. Korsakas tapo Mstislavlio seniūnu ir pirmuoju vaitu. 1639 m. gavo Mstislavlio vaivados pareigas, kurias ėjo iki savo mirties - 1643 metų.
Būdamas stačiatikis, savo pusbrolio - Polocko unitų metropolito Rapolo Korsako įkalbėtas Juozapas Korsakas tampa uoliu unitu.
1628 m. J. Korsakas fundavo Gluboko Romos Katalikų šventosios Trejybės mūrinės bažnyčios statybas, o po 11 metų - 1639 m. ten pat - basųjų karmelitų vienuolyną ir švč. Dievo Motinos į Dangų ėmimo bažnyčią. Tai buvo viena turtingiausių basųjų karmelitų fundacijų visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Tais pačiais metais Udzeloje J. Korsakas fundavo pranciškonų vienuolyną ir medinė bažnyčią. Metais anksčiau (1638 m.) Gluboko pakraštyje esančiame Berazvečiuje unitų (bazilijonų) vienuolyną ir šv. apaštalų Petro ir Pauliaus cerkvę.
1643 m. vasarą J. Korsakas mirė. Būdams bevaikis testamentu basiesiems karmelitams paliko valdyti Gluboko miestą, 26 aplinkinius kaimus, malūną ir palivarką. Pagal J. Korsako testamento sąlygas karmelitai Gluboke privalėjo išlaikyti mokyklą ir konviktą (internatą) studijuojantiems neturtingų bajorų vaikams, taip pat - vargšų prieglaudą ir ligoninę. Testamente buvo patvirtinta dar viena fundacija reguliariesiems kanauninkams Vilniuje.
J. Korsakas palaidotas Gluboko jo paties funduotos švč. Dievo Motinos į Dangų ėmimo bažnyčios kriptoje, o jo portretas šiandien puošia Gluboko karmelitų bažnyčios interjerą. 2012 m. rugsėjo 2 d. Gluboke buvo atidengtas J. Korsako biustas.
Bulgaras

Istorija

Vietovė, esanti patogioje Volgos pakrantėje, buvo gyvenama jau nuo neolito. Rasta ir bronzos, ankstyvojo geležies amžiaus radinių. Tačiau įtvirtinta gyvenvietė susikūrė tarp IV ir VII a., veikiant Imenkovo kultūrai. IX–X a. čia apsigyveno tiurkų gentis – senieji (Volgos) bulgarai. Netrukus čia susikūrė svarbus prekybinis centras, valdęs prekybą Volgos ir Kamos upėmis. Bulgarą pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose mini arabų keliautojas Abu Zaidas al Balchis. Minima, kad miestą dar supo ir trys ežerai. 922 m. Bulgare lankėsi kitas arabų keliautojas Ahmadas ibn Fadlanas. Tuo metu miestas buvo svarbus prekybos ir amatų centras – čia dirbo juvelyrai, akmenskaldžiai, kalviai, odininkai. Mieste lankydavosi pirkliai iš Bagdado, Kinijos, Skandinavijos, Damasko, Ispanijos. Bulgaras vaizduojamas ir 1154 m. Idrisijaus žemėlapyje. Greta Biljaro ir Suvaro tai buvo svarbiausias Volgos Bulgarijos miestas.
Nors 1223–1224 m. mongolai patyrė pralaimėjimą prieš bulgarus (totorius), 1236 m. Batijaus vadovaujama orda užėmė ir sudegino miestą. Vėliau miestas pasiliko Aukso Ordai, buvo atstatytas. 1361 m. miestą suniokojo Bulatas Timūras, o 1395 m. – Timūro kariauna. Nors vėliau Bolgaras dar buvo atkurtas, bet 1431 m. galutinai sugriautas Vasilijaus II Tamsiojo karių.
Isaac ben Jacob Benjacob

Biografija

Gimė 1801 m. sausio 10 d. Ramygaloje, būdamas dar vaikas su tėvais persikėlė gyventi į Vilnių. Jaunystėje pradėjo rašyti poemas hebrajų kalba. Kelerius metus gyveno Rygoje, kur vertėsi prekyba. Po kiek laiko išvyko į Leipcigą, kur vertėsi knygų prekyba ir 1842 m. išleido pirmą savo poemų knygą Miktamim ve-Shirim. 1848 m. grįžo į Vilnių, kur penkerius metus su rašytoju Abraham Dob Bär Lebensohn rengė Biblijos leidinį hebrajų kalba su vokišku vertimu. Buvo aktyvus Vilniaus žydų bendruomenės narys. Mirė 1863 m. liepos 2 d. Vilniuje.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 27 sumažintas Jonavos rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Edmundas Simanaitis, jo pavaduotoju Donatas Juodelė. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Vytautas Beišinas.
Laodzi

Vardai

Laodzi (老子) sudarytas iš dviejų ženklų: „lao“ reiškia „senasis“ arba „pagarbusis“, „dzi“ – „mokytojas“ (pastarasis ženklas Kinijoje buvo pridedamas prie mokytojų pavardžių, kaip kreipinys).
Laodzi gimimo vardas, kaip rašoma biografijose, buvo Er (耳), pavardė – Li (李). Jo oficialusis/pagarbusis vardas buvo Bojangas (Boyang), o pomirtinis vardas – Danas (聃 Dan). Kadangi Tang dinastijos valdovai tai pat turėjo pavardę Li, jie garbino Laodzi kaip protėvį.
Kuomet Laodzi buvo sudievintas, jis buvo garbinamas kaip dievybė Taičingas (太清 Tàiqīng – „didysis tyrasis“), kitaip vadinamas Taišang Laodziun (太上老君 Taishang Laojun – „Didysis Aukščiausias Senasis Valdovas“) arba Daode Tiandzun (道德天尊 Daode Tianzun – „Dao De dangaus valdovas“) ir hierarchijoje priskiriamas Trijų tyrųjų grupei.

Biografija

Apie Laodzi yra išlikę daug populiarių pasakojimų, tačiau atskirti faktų nuo mitų neįmanoma. Tradiciškai manoma, kad Laodzi buvo vyresnis, bet gyveno tuo pačiu metu kaip Konfucijus, tačiau dabar teigiama, kad galėjo gyventi gerokai vėliau arba išvis toks asmuo niekada neegzistavo. „Daodedzingo“ autorystė taip pat ginčytina.
Pasak legendų, Laodzi pradėtas, kai jo motina išvydo krentančią žvaigždę. Motinos įsčiose Laodzi augo 62 metus. Gimė motinai atsirėmus į slyvos medį. Iškart gimęs atrodė kaip suaugęs vyras žila barzda ir ilgomis ausimis (kas simbolizavo išmintį bei ilgaamžiškumą).
Žinomos biografijos pasakoja, kad Laodzi dirbęs Čou (Chou) valstybės dvare archyvaru. Čia susipažino su Geltonojo Imperatoriaus raštais ir kitais klasikiniais tekstais. Laodzi vedė, susilaukė sūnaus, vėliau tapusio kariu. Nemažai giminių kildina save iš Laodzi.
Pasakojama, kad Laodzi pavargo nuo moraliai degradavusio miesto. Sulaukęs 160-ties, jis iškeliavo į vakarus ir apsigyveno pasienyje kaip atsiskyrėlis. Einant pro miesto (ar valstybės) vartus, jį atpažino sargybinis ir paprašė išdėstyti savo išmintį. Taip atsiradęs „Daodedzingas“.
Laodzi niekada oficialiai neįkūrė jokios mokyklos, tačiau apie jį buriavosi nemažai ištikimų mokinių. Yra istorijų apie Konfucijaus susitikimą su Laodzi.

Sudievinimas (Taičingas)

Laodzi buvo gana anksti sudievintas daoizmo pasekėjų, kas daro jo tikrą biografiją neatpažįstamą. Istoriko užrašuose teigiama, kad jis gyveno daugiau nei 160 metų ir niekas nežino, kada iš tiesų mirė. Maždaug nuo II a. jis paverstas dievybe, viena iš Trijų tyrųjų – Taičingu.
Legendose buvo aprašoma jo dieviška išvaizda: teigta, kad jo ūgis devynių sieksnių, kūnas geltonas, jis joja ant penkių spalvų debesų, turi ilgą nosį, burna primena paukščio snapą, blakstienos penkių colių, o ausys – septynių. Jis gyveno auksiniuose nefrito rūmuose, miegodavo ant vėžlio, o jį saugojo keturių pasaulio šalių sergėtojai
Ilgą laiką Taičingas buvo laikomas svarbiausia Daoizmo dievybe. Vėliau jį išstūmė kitas tyrasis – Jučingas.
Gerhard Schröder

Šeima

Gerhardas užaugo 5 vaikų darbininko šeimoje, turi įbrolį Lotarą Voselerį. Jo tėvas Fricas Šrioderis (g. 1912 m. rugsėjo 12 d.) buvo keliaujantis mugių darbininkas. 1944 m. spalį, būdamas 32 metų, jis žuvo Rumunijoje – kelis mėnesius prieš savo sūnaus Gerhardo gimimą.
Gerhardas buvo atleistas nuo privalomosios karo tarnybos, kadangi jis šeimoje buvo vienintelis sūnus vokiečio, žuvusio II Pasauliniame kare.

Mokslai ir darbas

1951–1958 m. baigė pagrindinę (tuo metu – liaudies Volksschule) mokyklą. Po to mokėsi profesinėje mokykloje, lygiagrečiai dirbo Lemgo miestelyje, laisvalaikiu neblogai žaidė futbolą „TuS Talle“ klube. 1961 m. G. Šrioderis sėkmingai baigė profesinį mokymą, išlaikė egzaminus ir tapo mažmeninės prekybos verslo organizatoriumi (Einzelhandelskaufmann). 1961–1963 m. G. Šrioderis dirbo pagalbiniu darbininku statybose bei tarnautoju įmonėje Getingene.
1962–1964 m. baigė vakarinę mokyklą ir įgijo vidurinį išsilavinimą (Mittlere Reife). Abitūros egzaminus laikė 1964–1966 m. besimokydamas Suaugusiųjų švietimo kolegijoje Bylefelde ir tik po to gavo brandos atestatą. 1966–1971 m. Gerhardas Šrioderis studijavo teisę Getingeno universitete, 1971 m. išlaikė pirmąjį ir 1976 m. antrąjį valstybinius egzaminus (Staatsexamen).
1976 m. tapo advokatu, 1978–1990 m. aktyviai vertėsi advokato praktika.

Politika

1998–2005 m. ėjo Vokietijos Vyriausybės vadovo pareigas, sprendė svarbiausius Vokietijos politikos klausimus ir formavo jos strategiją bei įgyvendinimą.

Verslas

2005 m. kancleris G. Šrioderis tapo Rusijos koncerno „Gazprom“ Stebėtojų tarybos pirmininku. Toks netikėtas karjeros posūkis labai nustebino tiek Vokietijos, ES, Europos Parlamento narius, tiek ir įvairių valstybių politikus bei žiniasklaidą. Ekskancleris, ilgą laiką derėjęsis dėl dujotiekio Baltijos jūros dugnu tiesimo, gavo aukštą (vadovaujamą) postą Rusijos energetikos sektoriuje: tapo stebėtojų tarybos pirmininku stambioje bendrovėje.
G. Šrioderio metinis atlyginimas – 250 000 eurų per metus. Kilus skandalui, tarptautinėje bei Vokietijos, ES narių žiniasklaidoje teigiama, kad V. Putino vadovaujamai Rusijai pavyko įsiūlyti netiesioginį kyšį vienam buvusiam svarbiausių ES šalių vadovų.
Rusijos žiniasklaida išplatino ironiškus vertinimus (pareiškimus), kad už tokią palyginti menką sumą (kokią gaus G. Šrioderis dirbdamas Rusijos koncerne) neįmanoma papirkti kad ir Rusijos dūmos deputato.

Konsultacinė veikla

Gerhardas Šrioderis taip pat dirba konsultantu Rotšildo investiciniame banke (Investmentbank Rothschild) bei Šveicarijos Ringier-Verlag leidykloje. Greta šios veiklos jis yra JAV PR agentūrų laisvai samdomas referentas bei kalbėtojas, už savo veiklą gaunantis autorinius honorarus.
Paslas

Istorija

Rašė ne tik religiniais, bet ir kultūros, tautiniais klausimais. Buvo leidžiamas 8 p. apimties.
Redagavo kunigas Jonas Razokas.
Domininkas Tomas Bačkauskas

Biografija

Mokėsi Sudargo parapijos mokykloje pas Jurgį Čėsną, vėliau mokslus tęsė pas pranciškonų brolį Augustiną Smalėnų vienuolyno mokykloje. Po penkių gimnazijos klasių įstojo į kamendulų vienuolyną Bielianuose prie Varšuvos. Tėvai norėjo išleisti jį kunigu, bet jis jau po metų grįžo namo ir pradėjo mokytis vargonuoti. Per 1863 m. sukilimą dešimčiai mėnesių buvo tapęs sukilėlių žandaru. Vėliau gavo vargonininko vietą Alvito parapijoje, po 17 metų persikėlė į Griškabūdį. Dirbo eiguliu, vyresniuoju mokesčių rinkėju ir tikrintoju.
D. T. Bačkauskas iš lietuvių į lenkų kalbą išvertė „Graudžius Verksmus“, parašė kelias brošiūrėles, kurios buvo išspausdintos Tilžėje. Susidraugavo su Petru Arminu-Trupinėliu. Abu grodavo duetus: Domininkas – fortepijonu, o Arminas – smuiku, vėliau jie sukūrė ir keletą bendrų muzikos kūrinėlių smuikui. Žmonės juos mėgdavo ir kviesdavosi į vestuves. 1868 m. vedė Teofilę Lukoševičiūtę, kartu susilaukė vaikų: Liudvikos, Prano ir Reginos. 1879 m. Bačkauskas su žmona ir sūnumi Pranu išvyko į JAV, kur jiems dar gimė Valdas ir Viktoras.
Bačkauskai apsistojo Pensilvanijos valstijoje, Šenandoa mieste. Kurį laiką vargoninkavo lenkų-lietuvių Šv. Kazimiero parapijoje ir rašydavo pamokslus tos parapijos klebonui kun. A. Lenarkevičiui. Vėliau persikėlė į Baltimorę, dirbo šaltkalviu ir mokėsi siuvėjo amato. Netrukus ir pats įkūrė siuvyklą. 1883 m. D. T. Bačkauskas atvyko į Bafalą ir tapo Šv. Stanislovo parapijos mokytoju, daugiau kaip dvejus metus mokė lenkų vaikus.
1883–1885 m. redagavo lenkų laikratį „Ojczyzna“ (vėliau „Polak w Ameryce“). Sužinojęs, jog ieškoma lietuviško laikraščio „Vienybė Lietuvninkų“ redaktoriaus, D. T. Bačkauskas atsiliepė ir 1886 m. vasario 10 d. išėjo pirmasis jo redaguojamas numeris. Iki 1888 m. balandžio 25 d. jis dirbo ir kaip redaktorius, ir kaip sąskaitininkas, ir kaip korespondentas. Susipykęs su laikraščio leidėjais, jis vėl persikėlė vargonininkauti į Šenandoa. Ten, kun. A. Lenarkevičiui padedant, įsigijo spaustuvę, pavadinęs ją „Saulės“ vardu, o 1888 m. liepos 27 d. pasirodė pirmasis lietuviško laikraščio „Saulė“ numeris. 1888–1909 m. Mahanoi Sityje leido ir redagavo laikraštį bei jo priedus: 1889–1890 m. – „Linksmi vakarai“, nuo 1899 m. – „Linksma valanda“. 1887 m. išleido pirmąjį JAV lietuvių kalendorių. Po D. Bačkausko mirties šiuos leidinius leido jo sūnūs.
Pasirašinėjo D. T. B., Taradaika, kitais slapyvardžiais. D. Bačkausko periodiniai leidiniai nepastovių visuomeninių pozicijų. Jie turėjo bulvarinės žurnalistikos bruožų. Per „Vienybės Lietuvninkų“ ir „Saulės“ laikraščius į lietuvių publicistiką įvedė sugalvotus personažus (Taradaiką, kūmą Baltruvienę). Jų vardais spausdino humoristinio, satyrinio pobūdžio pasakojimus. Jie parašyti šmaikščiai, bet ir užgauliai. Savo laiku buvo labai populiarūs.