Voiničiaus rankraštis

Voiničiaus rankraštis – paslaptinga knyga, parašyta maždaug prieš 500 metų nežinomo autoriaus, nežinoma kalba ir neiššifruota rašto sistema. Voiničiaus rankraštį iššifruoti bandyta daug kartų, tačiau niekam to sėkmingai atlikti nepavyko. Neretai manoma, kad tai tėra mistifikacija – atsitiktinis bereikšmių ženklų kratinys.
Rankraštis pavadintas jį atradusio iš Lietuvos kilusio antikvaro Mykolo-Vilfredo Voiničiaus vardu. Dabar rankraštis saugomas Jeilio universiteto retų knygų bibliotekoje.

Turinys

Rankraštį sudaro 240 pergamentinių puslapių. Puslapio matmenys – 15 x 23 cm, knygos storis – 3 cm. Parašyta paukščio plunksna. Kiekviename puslapyje yra grubiai nuspalvintų iliustracijų. Pagal jas knyga skirstoma į šias dalis: botaninę, astronominę, biologinę, kosmologinę, farmacinę ir receptinę. Tekstas parašytas iš kairės į dešinę, suskirstytas paragrafais, pastebimos punktuacijos nėra. Knygoje yra daugiau nei 170 tūkst. ženklų. Raidyną sudaro 20-30 ženklų, tačiau yra ir unikalių ženklų. Panašu, kad tekstas remiasi kai kuriomis fonetinėmis ir ortografinėmis taisyklėmis: dalis ženklų kartojasi daugelyje žodžių, dalis – niekad neina vienas po kito. Struktūra kaip natūralios kalbos, t. y. dalis žodžių pasikartoja (Cipfo taisyklė), žodinė entropija primena anglų ar lotynų kalbą. Botaninių straipsnių pradžiose esantys žodžiai daugiau knygoje nesikartoja, todėl tai, matyt, yra pavadinimai. Nuo Europos kalbų skiriasi tuo, kad nėra žodžių, ilgesnių nei 10 ženklų, taip pat nėra žodžių iš 1 ar 2 ženklų. Dalis ženklų turi fiksuotą vietą žodyje (pvz., tik viduryje, tik pabaigoje) kaip arabų rašte. Rankraščio leksikonas, palyginti su įprastomis kalbomis, labai monotoniškas: dalis žodžių kartojasi po 3 kartus iš eilės, yra labai daug žodžių, besiskiriančių tik viena raide.
Rankraštis dar neišifruotas. Tačiau paėmus rankraščio lapo mėginius, radioaktyviosios anglies izotopo pagalba buvo nustatytas laikas, kada galėjo būti parašyta knyga. Po šių tyrimų paaiškėjo, kad knyga parašyta 1404-1428 m. Šiaurės Italijoje.

Istorija

Pirmas tikrai žinomas knygos savininkas buvo XVII a. pr. Prahoje gyvenęs alchemikas Georgas Barešas. Jis, norėdamas išsiaiškinti knygos turinį, kreipėsi į žymų jėzuitų mokslininką, iššifravusį koptų raidyną, Atanasijų Kircherį. Barešas Kircheriui nusiuntė keletą kopijų į Romą. Vėlesniais laikais tas kopijas aptiko Renė Canderbergas. Tai buvo pirmos žinios apie šį rankraštį. Neaišku, ar Kircheris atsakė Barešui, tačiau yra žinoma, kad jis norėjo tą knygą nusipirkti. Barešas jos nepardavė, o po mirties ji atiteko Barešo draugui, Prahos universiteto rektoriui Johanui Markusui Marcijui. Jis ją perdavė Kircheriui, be to, rankraštyje išlikęs 1666 m. laiškas, kuriame rašoma, jog šią knygą už 600 dukatų buvo nusipirkęs Šv. Romos imperatorius Rudolfas II (jis knygą laikė Rodžerio Beikono darbu).
Tolimesnius 200 metų knygos likimas nežinomas. Tikėtina, kad ji su kitais Kircherio darbais buvo saugoma Romos kolegijos bibliotekoje. 1870 m. Viktorui Emanueliui II užėmus Romą, bibliotekoje saugomi veikalai buvo greitai pergabenti į universiteto darbuotojų bibliotekas. Voiničiaus rankraštį su kitais Kircherio darbais tikriausiai pasiėmė jėzuitų rektorius Petrusas Beksas (išlikęs jo ekslibrisas). Vėliau Bekso biblioteka perkelta į Mondragono vilą prie Romos.
1912 m. Romos kolegija išgyveno finansinius nepriteklius, todėl ryžosi parduoti dalį savo kolekcijos. Vilfredas Voiničius nusipirko ~30 rankraščių, taip pat ir šį paslaptingą kūrinį, vėliau pavadintą jo vardu. Po Vonyčiaus mirties 1930 m. knyga atiteko jo našlei Etelei Lilijan Voinič, tada knygų prekeiviui Hensui Krausui. Šis, neradęs pirkėjų knygai, 1969 m. ją padovanojo Jeilio universitetui.

Teorijos apie turinį

Sprendžiant pagal išlikusius rankraščio puslapius apskritai manoma, kad knygos tematika buvo farmakopėja arba ankstyvoji viduramžių medicina. Tačiau žvelgiant į iliustracijas taip pat galima padaryti įdomių išvadų.
Beveik užtikrintai galima teigti, kad pirmoji knygos dalis skirta herbalistikai, tačiau bandymas sulyginti realius augalus su stilizuotais knygos piešiniais nėra labai sėkmingas. Dalis augalų (trispalvė našlaitė, papartis adiantas, lelija, dagys) atpažįstami nesunkiai. Dalis „botaninio“ skyriaus augalų perkopijuota į „farmacinį“, tačiau pastebėtina tai, kad augalų dalys skiriasi arba tiesiog sumaišytos su kitų augalų dalimis.
Knygą tyrinėjęs Brumbaugh viename iš paveikslėlių teigė įžvelgęs saulėgrąžą. Kadangi šis augalas kilęs iš Šiaurės Amerikos, knyga negalėjo būti sukurta anksčiau negu XVI a. Bet iliustracija yra gana neaiški ir joje galima įžvelgti tiek kiaulpienę, tiek ramunę ar kokį kitą Europoje paplitusį augalą.
Vandens telkiniai ir kanalai „biologinėje“ dalyje gali rodyti ryšį su alchemija (pavyzdžiui, gydomųjų eleksyrų receptai). Tačiau alchemijos knygose paprastai vaizduojami mišinius sudarančių komponentų iliustracijos, procesai arba simboliai. Voiničiaus rankraštyje to nėra.
Paleobotanikos eksperto Sergio Toresella teigimu, knyga galėjo būti alcheminės herbalistikos rankraštis. Šią knygą su išgalvotais augalais ir raštu galėjęs sukurti koks žolininkas-šarlatanas ir ją, kaip kokią paslaptingą išminties knygą, nešiotis lankydamas klientus. Šiaurės Italijoje netgi veikė tokias knygas kuriančių žmonių tinklas, tačiau ten buvo rašoma įprastu raštu, skyrėsi stilistika.
Astrologija vaidino svarbų vaidmenį viduramžių gydymų metodikoje, todėl tokio tipo knygose neretai pasitaikydavo astrologinių brėžinių, kalendorių. Rankraštyje taip pat pavaizduoti įvairūs ratai, brėžiniai, tačiau pagal jokias astrologines tradicijas jų identifikuoti nepavyko. Tie skrituliški brėžiniai kartais interpretuojami kaip galaktikos ar primenantys ląsteles. Tokiems brėžiniams sudaryti reikėjo turėti mikroskopą ir teleskopą, nors minimu laikotarpiu viduramžių Europoje tokių nebūta.
JAV karo laivyno kriptoanalitikas Prescott Currier pastebėjo, kad botaninės dalies puslapius galima padalinti į dvi dalis, kurioms būdinga skirtinga stilistika ir rašysena. Jis iškėlė hipotezę, kad kūrinį galėjo parašyti du autoriai, naudoję skirtingus dialektus ar ortografijas. Kitų rašysenos tyrėjų ši hipotezė paneigta.