google/wiki40b huggingface dataset:
Pomerelijos kunigaikštystė

Istorija

Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m., pagal jo paliktą testamentą Lenkija buvo padalinta į penkias kunigaikštystes keturiems sūnums. Neseniai iš naujo inkorporuotas Pomerelijos regionas buvo priskirtas Senjorato provincijai, tačiau dėl savo geografinio atskirumo jame centrinė valdžia buvo silpna, todėl greitai Gdanske įsigalėjo vietos valdytojas Sobieslavas, kuris titulavosi princeps Pomeraniae. Pirmą kartą šis vardas minimas apie 1155 m. Sobieslavas davė pradžią vietos valdovų dinastijai Sobieslavičiams (arba Samboridams), kuri, vienintelė visoje Lenkijoje, nebuvo Piastų dinastijos atšaka.
Pietuose kunigaikštystė per Notecės upę ribojosi su Senjorato provincija (vėliau ją nuo pastarosios atskyrė Didžiosios Lenkijos kunigaikštystė ir Mazovijos kunigaikštystė). Vakaruose – su Pomeranija, o rytuose – su prūsų žemėmis (Pamede).
Pirmieji Sobieslavičiai Samboras ir Mestvinas I stiprino krašte krikščionybę, skatindami vokiečių kolonistų kūrimąsi krašte. Formaliai jie pripažino Lenkijos didžiųjų kunigaikščių siuzerenitetą, tačiau de facto valdė nepriklausomi. Jie susidūrė su Danijos karalystės grėsme ir 1210 m. trumpam turėjo pripažinti Danijos viešpatavimą.
Kunigaikštystė nebuvo vieninga. Be pagrindinės sostinės Gdanske, nuo 1178 m. atskiri dinastijos įpėdiniai rezidavo Bialogarde, Lubiševe ir Svecėje. 1215 m. mirus Mestvinui, kunigaikštystė padalinta tarp keturių jo sūnų: Svientopelko, Ratiboro (Bialogarde), Samboro (Lubiševe) ir Vartislavo (Svecėje).
Svarbiausias Sobieslavičių atstovas buvo Mestvino sūnus Svientopelkas II, į valdžią Gdanske atėjęs 1215 m. Pasinaudodamas centrinės valdžios silpnėjimu Lenkijoje ir prisidėjęs prie Lešeko Baltojo nužudymo, 1227 m. jis pirmą kartą oficialiai panaudojo kunigaikščio (dux) titulą, taip įtvirtindamas nepriklausomybę.
Per gyvenimą jis nuolat kovojo su broliais, kurie sudarinėjo sąjungas su Didžiąja Lenkija ir Vokiečių ordinu. Šios sąjungos privertė Svientopelką sąjungininkais pasirinkti pagoniškas prūsų gentis, todėl vidaus karas Pomerelijoje 1242 m. persimetė į Prūsiją kaip Pirmasis prūsų sukilimas. Kadangi prūsų sukilimas buvo numalšintas ir Svientopelkas patyrė pralaimėjimą, jis buvo priverstas atsiprašyti brolių ir kitų krikščionių.
Po Svientopelko mirties 1266 m. kunigaikštystę dalinosi jo sūnūs Vratislavas II ir Mestvinas II. Tarp jų prasidėjo karas dėl valdžios, į kurį įsitraukė ir likę gyvi dėdės. 1273 m. galutinę pergalę šventė Mestvinas, naujai suvienijęs kunigaikštystę. Tuo metu išorinis spaudimas stiprėjo tiek iš Vokiečių ordino rytuose, tiek iš Brandenburgo vakaruose. Neturėdamas vyriškos lyties įpėdinio, Mestvinas sprendė kunigaikštystės likimą. 1282 m.jis sudarė Kenpno sutartį su Didžiosios Lenkijos kunigaikščiu Pšemislu II, kuri nustatė, kad Pomerelijos kunigaikštystę paveldės pastarasis. Tai atsitiko po Mestvino mirties 1294 m. Tai buvo pirmasis žingsnis Lenkijos vienijime. Po dvejų metų nužudžius Pšemislą II, Pomerelija liko Didžiosios Lenkijos sudėtyje.
Kvantinė klaidų korekcija

Kvantinė klaidų korekcija (angl. Quantum error correction) skirta kvantinės informacijos apsaugai nuo klaidų kvantiniuose skaičiavimuose. Klaidos atsiranda dėl dekoherencijos ir kitų trikdžių. Kvantinė klaidų korekcija yra esminė, jei norima pasiekti tikslaus kvantinio skaičiavimo, kuriam trukdo ne tik trikdžiai saugojamoje kvantinėje informacijoje, bet taip pat klaidos kvantiniuose vartuose, kvantiniame pasiruošime ir matavimuose.
Klasikinė klaidų korekcija naudojama su pertekliumi: informacija saugojama kelis kartus ir jei vėliau randamos nesutampančios kopijos, išrenkamos tinkamiausios. Pavyzdžiui, jeigu bitas buvo nukopijuotas tris kartus, bet vienas iš jų yra 0, o du – 1, tikėtina, kad teisinga būsena yra trys vienetai ir tai yra viena klaida. Jeigu pradinė būsena buvo tris nuliai, o tapo du vienetai ir vienas nulis, tada įvyko klaida. Nors kvantinės informacijos kopijavimas nėra įmanomas dėl negalimo klonavimo teoremos, vieno kubito informacija gali paplisti keliuose (fizikiniuose) kubituose naudojant kvantinių klaidų korekcijos kodą. Tokia užšifruota kvantinė informacija yra apsaugota, kaip ir klasikiniame klaidų korekcijos kode, nuo klaidų ribota forma.
Kaip ir klasikiniame klaidų korekcijos kode, matavimo sindromas nustato, kuris kubitas yra sugadintas (jei toks yra). Iš matavimo operacijos sužinoma ne tik kuris fizikinis kubitas yra sugadintas (klaidingas), bet taip pat kokiais galimais būdais jis toks tapo. Kai triukšmas (trikdžiai) yra savavališkas, kaip triukšmo efektas gali būti viena iš kelių skirtingų sugadinimo galimybių? Daugumoje kodų, defektas yra arba bito peršokimas arba ženklas (fazės) peršokimo, arba abu kartu.
Sindromo išmatavimas pasako mums apie klaidą tiek daug, kiek tik įmanoma, bet visiškai nieko apie tai, kas yra saugoma loginiame kubite, kitaip tariant išmatavimas sunaikina bet kokią kvantinę superpoziciją šio loginio kubito kartu su kitais kubitais kvantiniame kompiuteryje.

Kvantinė klaidų korekcija praktikoje

D-wave teiga, kad jų kvantiniam kompiuteriui Orion nereikalinga klaidų korekcija, nes maži iškraipymai nekenkia ir taip duodamam apytiksliam (tikimybiniam) rezultatui, bet jeigu kvantinės klaidų korekcijos pritaikymas duos naudos, ji bus pritaikyta daugiau kubitų turinčiuose modeliuose.
Vytauto Didžiojo universiteto Atžalyno progimnazija

Istorija

Kauno 28-oji vidurinė mokykla pradėjo veikti 1969 m. rugsėjo 1 d. 27-osios vidurinės mokyklos patalpose. 1970 m. rugsėjo 1 d. mokykla pradėjo dirbti dabartiniame pastate. Pirmoji 31 abituriento laida išleista 1973 m. 1994 m. mokyklos 25–mečio proga mokyklai suteiktas Atžalyno vardas. 1998 m. įvestas sustiprintas anglų kalbos mokymas nuo 5 klasės, 1999 m. – sustiprintas informatikos ir matematikos mokymas nuo 9–os klasės. Nuo 2000 m. įvestas ankstyvasis užsienio kalbų mokymas. Pirmoji profiliuoto mokymo abiturientų laida išleista 2002 m. 2004 m. įvestas ispanų kalbos mokymas profilinėse klasėse. 2006 m. įvestas Sveikatos ugdymas. Nuo 2007 m. pradėta mokyti choreografijos. Nuo 2015 m. mokykla reorganizuota į Vytauto Didžiojo universiteto „Atžalyno“ progimnaziją.
Vengelka

Istorija

1902 m. vienkiemis minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Tenkodogas

Istorija

Nuo 1120 m. Tenkodogas buvo viena iš daugelio mosių valstybių, kuri gyvavo iki XIX a., kai buvo užkariauta prancūzų.
Banana

Istorija

Banana įkurta XIX a., daugiausia kaip vergų prekybos uostas. 1879 m. iš čia savo ekspediciją po Kongą pradėjo Henris Mortonas Stenlis. 1885 m. Bananoje paskelbta Kongo Laisvoji Valstybė. Iki pat Kongo nepriklausomybės čia veikė Belgijos karinio laivyno bazė.
Nieves Navarro

Biografija

Karjeros pradžioje Nieves dirbo modeliu, ant podiumo demonstruodama to meto žymiausių šalies dizainerių namų drabužius. 6 dešimtmečio viduryje  Ispanijoje prasidėjus televizijos plėtrai, ji nusifilmavo ne vienoje reklamoje, dėl kurių sulaukė kino kūrėjų dėmesio. 1964 m. Nieves buvo pakviesta vaidinti komedijoje „Toto d‘Arabia“ („Arabijos Lorenco“ parodijoje) ir, sėkmingai įveikusi atranką, gavo nedidelį vaidmenį, nors neturėjo jokios aktorinio darbo patirties.
Almerija, kurioje Nieves buvo gimusi ir gyveno, tuo laikotarpiu tapo populiaria vieta filmuojant „spageti vesternus“, o po sėkmingo debiuto ji netruko sulaukti kvietimų iš kitų režisierių. 1965 m. ji kartu su Giuliano Gemma nusifilmavo juostoje „Pistoletas Ringo“, o vėliau ir jo tęsinyje „Ringo sugrįžimas“. Iki 1971 m. ji vaidino dar keliuose šio žanro filmuose.
1972 m., ištekėjusi už italų režisieriaus ir prodiuserio Luciano Ercoli, Nieves persikėlė į Italiją ir ėmė dažnai filmuotis jo kuriamose giallo ar veiksmo filmuose, dažniausiai gaudama vienus pagrindinių vaidmenų.
8 dešimtmečio pabaigoje Nieves nusifilmavo keliuose erotiniuose filmuose („Emanuelė ir Lolita“ (1976) ir „Emanuelė ir paskutinieji kanibalai“ (1977)). Pati Nieves tvirtina, kad tuo laikotarpiu tiesiog neturėjo pasiūlymų kitokiems vaidmenims, o aktorystė buvo tapusi pragyvenimo šaltiniu.
9 dešimtmečio pradžioje Nieves, kaip aktorės, paklausa visiškai sumenko. 1983 m. ji pamėgino grįžti į Ispanijos kiną, tačiau drama „El fascista, doña Pura y el follón de la escultura“ nebuvo tokia sėkminga kaip tikėtasi, kas paspartino aktorės karjeros pabaigą. 1989 m. ji epizodiškai nusifilmavo dar 2 juostose ir galutinai paliko kiną.
Geriausiu savo filmų ji vadina 1966 m. vesterną „La resa dei conti“.
Baigusi karjerą, Nieves su vyru persikėlė į Ispaniją. L. Erocli mirė 2015 m. kovą.
Džagdi

Džagdi (rus. Джагды) – kalnagūbris Rusijoje, Tolimuosiuose Rytuose, Amūro srityje ir Chabarovsko krašte, Jankano–Tukuringros–Soktachano–Džagdi kalnų grandinėje. Ilgis apie 250 km. Aukštis iki 1593 m. Pietuose pereina į Zėjos–Burėjos lygumą, iš šiaurės juosia Udos slėnis.
Pagiai

Istorija

Kaimas pirmą kartą minimas 1575 m.
Iraklijus Ceretelis

Biografija

Rašytojo Georgijaus Ceretelio sūnus. 1906 m. baigė Maskvos universitetą.
Studijų metais įsitraukė į Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos veiklą. Už dalyvavimą studentų demonstracijoje buvo nuteistas 5 m. katorgos Sibire, bet netrukus paleistas. 1903 m. RSDDP suvažiavime Londone palaikė J. Martovo poziciją dėl partijos veiklos, menševikas. Vokietijoje leido socialdemokratinę spaudą gruzinų ir rusų kalbomis.
1905 m. grįžo į Rusiją. 1906 m. Rusijos II Valstybės Dūmos socialdemokratų frakcijos lyderis, 1907 m. su visa frakcija nuteistas katorgai. 1912 m. paleistas be teisės gyventi Gruzijoje.
1917 m. kovo 15 d. Laikinosios koalicinės vyriausybės pašto ir telegrafo ministras, 1917 m. spalio – gruodžio mėn. Rusijos Centrinio vykdomojo komiteto narys.
Nuo 1917 m. gruodžio iki 1921 vasario Gruzijos parlamento Dambudznebeli Kreba ir Gruzijos socialdemokratų partijos (SDP) sudarytos vyriausybės narys. 1921 m. Rusijai okupavus Gruziją emigravo į Prancūziją. Atstovavo Gruzijos SDP Socialistų darbininkų internacionalo Vykdomajame biure. 1930 m. emigravo į JAV.
Lietuvos administracinis suskirstymas

Istorija

Lietuvos administracinis suskirstymas per valstybės istoriją buvo įvairus ir iš esmės keitėsi. Iki visiško valstybės centralizavimo XIV–XV a. LDK priklausė daug žemių ir kunigaikštysčių, kurių skaičius ilgainiui mažėjo, tiek dėl valstybės teritorijos pokyčių, tiek ir dėl pačių žemių jungimosi į stambesnius vienetus. XIV a. 2-ojoje pusėje pradėtos steigti seniūnijos (pvz., Paštuvos, Trakų, Veliuonos, Vilniaus).
XV–XVI a. jų vietoje kūrėsi centrinei valdžiai pavaldžios vaivadijos, kurių dauguma vėliau dalijosi į mažesnius administracinius vienetus – pavietus. Pirmasis toks aktas etninėje Lietuvoje atliktas 1413 m. Horodlės susitarimais, kai buvo įkurtos Vilniaus ir Trakų vaivadijos, o Žemaitijos kunigaikštystei suteiktos vaivadijos teisės. Pagal 1422 m. Melno taiką Lietuvai galutinai atiteko Žemaitija, kuri jos valdžioje buvo jau nuo 1409 m., kuomet įvyko žemaičių sukilimas ir tai nulėmė Žalgirio mūšį (1410 m.) ir Žemaitijos prijungimą prie LDK bei Livonijos ordino išvijimą (1411 m.). Žemaitiją, prijungtą prie LDK, valdė seniūnas; vėliau ji buvo prilyginta vaivadai (vaivadijos administratoriui).

Užnemunė (1795–1914 m.)

Užnemunę (dalis Žemaičių seniūnijos ir Trakų vaivadijos) nuo 1795 m. valdė Prūsijos karalystė, kuri 1795 m. įgytas žemes administravo kaip Naująją Rytų Prūsiją. Lietuviškosios (senosios Trakų vaivadijos) žemės sudarė 3 šiauriausias Balstogės departamento apskritis: Kalvarijos, Marijampolės ir Vygrių.
Po Napoleono karų pagal 1807 m. Tilžės taiką šios trys apskritys atiteko Prancūzijos vasalui – Varšuvos kunigaikštystei, ir priklausė Lomžos departamentui. Tuo metu Vygrių apskritis performuota į Seinų apskritį.
1815 m. pagal Vienos kongresą suformuota Rusijos imperijai priklausiusi Lenkijos Kongreso karalystė. Joje lietuviškosios apskritys (jos kartu buvo ir apygardos) priskirtos Augustavo vaivadijai, kuri 1837 m. pervadinta Augustavo gubernija. 1867 m. šią guberniją performavus, lietuviškosios apskritys sudarė Suvalkų guberniją.

Tarpukario Lietuvos apskritys (1918–1950 m.)

Pirmosios nepriklausomos Lietuvos apskritys ėmė rastis 1918 m. pabaigoje, tačiau tam kurį laiką trukdė bolševikų įsiveržimas. Oficialiai apskritys įteisintos 1919 m. liepos 1 d. įstatymu, nors Vilniaus krašto okupacija ir 1923 m. atgauta Klaipėda privertė keisti kai kuriuos vienetus. Iki prijungiant Klaipėdą Lietuvos plotas buvo 53242 km², o prijungus Klaipėdos krašto 2416 km², ji tapo 55658 km² ploto.
Tarpukariu Lietuvoje sudarytos 23 apskritys ir 365 valsčiai, kuriuos sudarė seniūnijos (išsamiau žr. čia). 1931 m. gegužės 2 d. priimtas savivaldybių įstatymas.

Nepriklausomybės atkūrimas

Atgavus nepriklausomybę, iš pradžių liko sovietinis administracinės-teritorinės struktūros modelis. Pagal 1994 m. liepos 19 d. LR teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymą valstybė suskirstyta į 10 apskričių, kurioms pavaldūs rajonai pavadinti savivaldybėmis, o vietoje apylinkių pradėtos steigti Lietuvos seniūnijos. 1999 m. pabaigoje pradėta savivaldybių reforma, įkurta naujų savivaldybių. 2008 m. įteisintos seniūnaitijos.
Juozas Samajauskas

Juozas Samajauskas (1914 m. lapkričio 4 d. Slavikuose (Šakių raj.) – 2010 m. lapkričio 22 d. Šakiuose) – muzikos pedagogas, kompozitorius, dirigentas ir chorvedys.

Biografija

1936 m. baigęs Kauno suaugusiųjų gimnaziją, kurį laiką mokėsi Kauno Elenos Laumenskienės liaudies konservatorijoje. Neturėdamas pragyvenimo lėšų, studijas konservatorijoje nutraukė ir muzikos mokėsi savarankiškai.
1938 m. pradėjo dirbti Tauragės „Maisto“ fabriko kontoroje, suorganizavo vyrų chorą ir solistų vokalistų būrelį, surengė koncertų.
1948–1950 m. Klaipėdos muzikos mokykloje pas Juozą Karosą mokėsi choro dirigavimo, o pas Petrą Visockį – solinio dainavimo, dalyvavo koncertinėje veikloje.
1950–1979 m. – Klaipėdos muzikos mokyklos (vėliau muzikos technikumo, Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos) solinio dainavimo, choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, choro studijos (1961–1966 m.) ir vokalinių ansamblių vadovas. Choro programas papildė lietuvių ir užsienio kompozitorių kūriniais, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūriniuose renginiuose. Mokykloje išugdė būrį dainininkų ir chorvedžių.
J. Samajauskas daug metų vadovavo Klaipėdos miesto įvairiems meno mėgėjų kolektyvams ir bendrojo lavinimo mokyklų moksleivių chorams: Kristijono Donelaičio vidurinėje mokykloje, 1-ojoje mokykloje – internate ir kt. Buvo Klaipėdos zonos meno mėgėjų kolektyvų konsultantas, uostamiesčio dainų švenčių organizatorius ir dirigentas.
Daukšynė

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas tikriausiai kilęs nuo pavardės Daukša (ar Daukšys).

Aplinkinės gyvenvietės

PANEVĖŽYS 
 RAMYGALATruskava 
 KĖDAINIAI
Įvairioji praujenė

Morfologija

Stiebas 4– 50(80) cm ilgio, laibas, žalias, šakotas. Lapai maži, dažniausiai dvejopi; plūduriuojantieji vandens paviršiuje lapai kastuviški, ploni, kiek įkirptomis viršūnėmis, su 3–5 guslomis, susitelkę į tankias, plokščias skroteles; pasinėrusieji į vandenį lapai linijiški, aštriai iškirptomis viršūnėmis, viršutiniai – kiek praplatėję (lot. Callitriche cophocarpa f. pseudofluitans Soo); augančių periodiškai vandens užsemiamose vietose visi lapai kastuviški (lot. Callitriche cophocarpa f. limicola Soo). Sausumoje augančių trumpas įsišaknijantis stiebas ir trumpi linijiški lapai (lot. Callitriche cophocarpa f. terricola Soo). Pažiedės dvi. Purkos storos, 4–6 mm ilgio, išlieka ant vaisiaus. Vaisiai apskriti riešutėliai, iš šonų suploti, nesparnuoti, 1,2–1,5 mm pločio; jų plotis šiek tiek viršija ilgį. Žiedai smulkūs.
Žydi gegužės–rugsėjo mėnesį. Vaisiai prinoksta birželio – rugsėjo mėnesį.

Augimvietės

Auga grioviuose, kūdrose, ežerų įlankose, durpynuose. Apdulkinami vandens ir vėjo. Vaisius išplatina vanduo ir vandens paukščiai. Gerai dauginasi ir vegetatyviniu būdu. Tankiuose praujenių sąžalynuose randa puikų prieglobstį žuvys ir jų jaunikliai.
Paplitimas Lietuvoje: Turėtų būti neretas visoje šalyje, tačiau paplitimas dar mažai ištirtas.
Bendras paplitimas: Šiaurės, Vakarų, Vidurio ir Rytų Europa, Kaukazas, Vakarų ir Rytų Sibiras. Eurosibirinis elementas. Pasaulyje tik viena praujenių (lot. Callitriche) gentis ir apie 25 rūšys. Dabar ši šeima jungiama į gyslotinių (Plantaginaceae) šeimą.

Lietuvoje rastos Įvairiosios praujenės formos

Callitriche cophocarpa f. polymorpha (Callitriche cophocarpa f. aquatilis Soo). – augalas su kastuviškų, plūduriuojančių lapų skrotele ir linijiškais, pasinėrusiais į vandenį lapais. Kauno apyl., Zapyškio miškas, Pažaislis (Kauno raj.), Daugailiai (Zarasų raj.), Zarasų apyl., Žigaičiai (Tauragės rajonas).
Callitriche cophocarpa f. limicola Soo– visi lapai kastuviški arba apatiniai lancetiški. Pažaislis (Kauno raj.).

Panaudojimas

Beveik visos praujenių rūšys gerai auga akvariumuose ir auginamos juose kaip dekoratyviniai augalai.
Ženevos Protokolas

Ženevos Protokolas (pilnas pavadinimas Protokolas dėl troškinamųjų, nuodingųjų ir kitokių dujų panaudojimo kare ir bakteriologinių karo metodų uždraudimo) – tarptautinė sutartis, kuria draudžiamas (su tam tikrom išimtim) cheminio ir biologinio ginklo naudojimas. Protokolas buvo pasirašytas 1925 m. birželio 17 d. tarp 38 valstybių ir įsigaliojo nuo 1928 m. vasario 8 d. Vėliau prie protokolo prisijungė kitos šalys, 2013 m. duomenimis jį yra ratifikavusios 138.

Istorija

Ženevos Protokolas buvo ilgai besitęsusių bandymų uždrausti cheminį ir biologinį ginklą atomazga. Pirmosios diskusijos apie tai prasidėjo dar 1899 metais Hagos taikos konferencijoje. Jos metu, reaguojant į karinių technologijų vystymąsi, buvo diskutuojama apie tokių karinių praktikų, kaip sviedinių mėtymo iš oro balionų, išsiplečiančių kulkų ir sviedinių, kuriais paskleidžiamos nuodingos dujos, uždraudimą, tačiau bendro sutarimo nebuvo prieita.
Iš naujo šią temą aptarti paskatino cheminio ginklo naudojimas I pasauliniame kare. JAV inicijavo cheminio ginklo draudimą Vašingtono konferencijos metu 1922 m. ir sulaukė pritarimo, tačiau sutartys taip ir neįsigaliojo. Iš naujo tas pat klausimas, taip pat JAV iniciatyva, buvo iškeltas 1925 m. Tautų Lygos organizuotoje konferencijoje, skirtoje aptarti tarptautinę prekybą ginklais. Pritarus kitoms didžiosioms valstybėms, buvo priimtas Ženevos Protokolas.

Įgyvendinimas

Nors Ženevos Protokolas buvo palyginti progresyvus, nes uždraudė tiek cheminį, tiek biologinį (bakteriologinį) ginklą, jo įgyvendinimas dėl įtrauktų reikalavimų ir išimčių nebuvo efektyvus. Protokolas nedraudė tokių ginklų gamybos, vystymo, saugojimo, o kai kurios valstybės pasiliko ir išimtį juo prekiauti. Protokolas taip pat nedraudė cheminio ir biologinio ginklo naudojimo savo valstybės ribose prieš civilius gyventojus, prieš protokolo nepasirašiusias valstybes bei atsakomuosiuose veiksmuose, jeigu kita šalis tokį ginklą panaudojo pirma. Be to, kai kurios protokolą pasirašiusios šalys delsė jį ratifikuoti ir prisiimti įsipareigojimus. Pavyzdžiui, JAV ratifikavo 1975 m., o Japonija – 1970 m.
Priėmus Cheminių ginklų konvenciją, Ženevos protokolas išlieka galiojantis, tačiau jo reikšmė yra sumenkus.
Sidabrinės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė trapecijos formos, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 40 m ilgio, 25 m pločio pietvakariniame gale, 15 m – šiaurės vakaruose, iki 1,5 m aukštesne šiaurės vakarine dalimi. Šlaitai statūs, 4-12 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, duobių, buvusio trianguliacijos bokšto, šiaurės rytų šlaitas ir aikštelės kraštas nuardytas kasant karjerą. Jis apaugęs pušimis, šiaurės rytų šlaitas ir aikštelės šiaurinė dalis dirvonuoja.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 5800 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Užubalių piliakalnis 4 km
Stupelių piliakalnis 6 kmKnavų piliakalnis 12 km
Alksnių piliakalnis 4 kmAknystos piliakalnis 13 kmGudiškių piliakalnis 6 km
Strobukų piliakalnis 26 kmDvietės piliakalnis 40 kmMoškėnų piliakalnis 17 kmBryzgių piliakalnis 2 km
Baušiškių piliakalnis 29 kmLukštų piliakalnis 14 km
Neištikima žmona

Turinys

Šarlis su žmona Helena ir sūnumi gyvena dvare Paryžiaus užmiestyje. Nors šeimyninis gyvenimas atrodo ramus ir laimingas, Šarlis atkreipia dėmesį, kad jo žmona paskutiniu metu kasdien ėmė lankytis mieste, tačiau nenoromis pasakoja, ką ten veikė. Jam kyla įtarimas, kad Helena turi meilužį, todėl nusamdo savo įmonės darbuotoją, kad šis pasektų jo žmoną.
Po keleto dienų Šarliui pateikiama informacija, kad Helena beveik kasdien lankosi tokio Viktoro Pegalos bute ir praleidžia jame keletą valandų.
Vieną dieną, kai Helena lieka namie, Šarlis važiuoja į Paryžių pas Viktorą. Prisistatęs kas esąs, jis aiškina žmonos meilužiui, kad jo šeimoje praktikuojami atviri santykiai ir kiekvienas iš sutuoktinių turi ir savo asmeninį gyvenimą. Jiedu kalbasi, Viktoras pasakoja apie save ir Šarlis apsimeta, kad jam tai įdomu, tačiau netrukus jis pamato suvenyrinį žiebtuvėlį, kurį padovanojo žmonai vestuvių sukaktuvių proga ir kurį ji atidavė savo meilužiui. Jam pasidaro bloga, tačiau vos tik Viktoras nusigręžia, Šarlis griebia nuo stalo sunkų akmeninį biustą ir trenkia juo žmonos meilužiui į galvą. Viktoras krinta ant grindų ir akimirksniu miršta.
Atgavęs pusiausvyrą, Šarlis suvynioja kūną į antklodę ir nugabena jį į savo mašinos bagažinę, o pats sutvarko namus, kad juose neliktų kraujo pėdsakų. Jam bevažiuojant įvyksta avarija ir pasirodo policija. Nors šarlis, į kurį atsitrenkė sunkvežimis, bando išvengti formalumų, policininkai nenusileidžia. Jie bando atidaryti sulankstytą bagažinę, tačiau nepavyksta, o Šarlis, sutvarkius dokumentus, paleidžiamas važiuoti toliau. Jis vyksta į mišką, kur pelkėje nuskandina kūną.
Per keletą sekančių dienų Helena niekaip negali rasti savo meilužio, kol galiausiai pasirodo policija, kurią iškvietė buvusi Viktoro žmona, pasigedusi jo per planuotą susitikimą. Helena tvirtina, kad Viktoro ji beveik nepažinojo, o Šarlis – kad jo niekada nematė. Po dienos policininkai grįžta, tačiau sutuoktiniai tvirtina tą patį.
Vėliau, tvarkydama vyro drabužius, Helena kišenėje aptinka Viktoro nuotrauką ir adresą. Supratusi, kad jis žino apie jos ryšį ir galbūt net nužudė jos meilužį, Helena sudegina nuotrauką ir toliau elgiasi taip, lyg nieko nebūtų nutikę. Filmo pabaigoje, kai Šarlis su žmona ir sūnumi laimingi leidžia laiką sode, pasirodo policija ir jį išsiveda…