Vengrų kalba

Klasifikavimas ir istorija

Vengrų kalba priklauso Uralo kalbų šeimos ugrų kalbų pogrupiui. Artimiausios vengrų kalbai yra mansių ir chantų kalbos, kuriomis šnekama Vakarų Sibire (žr. Chantų Mansija, Jugra). Ugrų ir daugelio kitų kalbų tarpusavio sąsajos buvo pastebėtos XVII a. 8-ajame dešimtmetyje, o 1717 m., mokslininkams išskyrus Uralo kalbų šeimą, vengrų kalba buvo į ją įtraukta, nors dėl politinių bei ideologinių nesutarimų toks vengrų kalbos klasifikavimas buvo ginčijamas iki XVIII ir net XIX a. (neva negarbinga vengrų kalbą kildinti iš protėvių Pauralės medžiotojų ir žvejų kalbos). Vengrijos pavadinimo forma Hungary gali būti reguliaraus garsų pokyčio Ungrian>Ugrian padarinys, o tai, kad rytų slavai vengrus vadino ǫgry/ǫgrove (vns. ǫgrinŭ; ǫ  iš on), galėtų patvirtinti tokią prielaidą. Remiantis šiuo tautovardžiu slavų kalbose, literatūroje dabar dažniausiai palaikoma hipotezė, teigianti, jog šis tautovardis kilęs iš tiurkų genties pavadinimo onogu (tai reiškia "dešimt strėlių", t. y. "dešimt genčių").
Esama daugybės garsų atitikmenų tarp vengrų ir kitų ugrų kalbų. Pavyzdžiui, vengrų kalbos /aː/ tam tikrais atvejais atitinka chantų kalbos /o/, tačiau vengrų kalbos /h/ chantų kalboje tolygus /x/, vengrų k. /z/ žodžio gale atitinka chantų k. /t/. Pavyzdžiui, vengrų ház [haːz] 'namas' ir chantų k. xot [xot] "namas", vengrų k. száz [saːz] "šimtas" ir chantų k. sot [sot] 'šimtas'. Ugrų ir finų kalbos tolimesnės, tačiau atitikmenys tarp šių kalbų grupių taip pat reguliarūs.

Priešistorė

Manoma, kad vengrai (taip pat žr. madjarai) nuo artimiausiųjų giminingų genčių atsiskyrė maždaug prieš 3000 metų, tikriausiai gyvendami netoli Uralo kalnų, taigi kalbos istorija prasidėjo apytiksliai 1000 m. pr. m. e. Vengrų gyvensena žymiai pasikeitė: iš sėslių medžiotojų jie tapo klajokliais gyvulių augintojais, tikriausiai gyvulininkystės išmokę iš klajoklių iranėnų. Paprastai augindavo avis ir galvijus. Apie šį vengrų istorijos laikotarpį rašytinių šaltinių nėra, todėl apie tai žinoma mažai. Vis dėlto yra keletas itin senų skolinių: szó ('žodis' – iš tiurkų kalbų) ir daru ('gervė' – iš giminingų permių kalbų).
Kai kurie antropologai prieštarauja šiai teorijai. Taip pat ir vengrų istorikas bei archeologas Gyula László teigia, kad geologiniai žiedadulkių tyrimai nepatvirtina prielaidos, jog vengrų protėvynė buvusi prie Uralo kalnų, tačiau šiomis dienomis Pietų Baškirijoje randama vis daugiau archeologinių įrodymų, kurie pagrindžia ankstesniąją nuomonę vengrus gyvenus tarp Uralo kalnų ir Volgos upės. Vėliau tiurkų kalbos padarė didelę įtaką vengrų kalbai, ypač V–IX amžiuose. Dauguma skolinių susiję su žemdirbyste, valstybės valdymu ar net su šeimyniniais ryšiais. Tačiau vengrų kalbos sintaksė ir morfologija per tuos šimtmečius nepatyrė tokios didelės tiurkų kalbų įtakos.
Vengrams atvykus iš Pauralės į Karpatus, jų kalba sąveikavo su įvairiomis kalbomis šnekančiomis bendruomenėmis (labiausiai su slavais, romanais, germanais ir tiurkais). Vengrai turi ypač daug skolinių iš kaimynų slavų kalbų (pavyzdžiui, tégla 'plyta', mák 'aguona', Karácsony 'Kalėdos'). Ir slavų kalbos skolinosi žodžių iš vengrų kalbos (pvz., serbų kalbos ašov 'kastuvas'). Vengriški skoliniai sudaro maždaug 1,5 % rumunų kalbos žodyno.

Senoji vengrų kalba

Pirmieji vengrų kalbos rašytiniai šaltiniai, daugiausia asmenvardžiai ir vietovardžiai, siekia X amžių. Vengrai turėjo ir savo rašto sistemą, senąjį vengrų raidyną, tačiau iš tų laikų nėra išlikę jokių žymesnių tekstų, nes buvo rašoma medinėse lentelėse, o jos lengvai dūla.
Vengrijos karalius Steponas I 1000-aisiais metais įkūrė Vengrijos karalystę. Šalis priėmė Romos katalikybę, ir lotynų kalbos vaidmuo buvo labai svarbus, kaip buvo įprasta viduramžiais. Lotyniškas raidynas buvo pritaikytas vengrų kalbai, o lotynų kalba paveikė vengrų kalbą. Pirmasis išlikęs šio laikotarpio tekstas – tai „Gedulingi pamokslai ir maldos“, parašyti XII a. paskutiniame dešimtmetyje. Ir dabar vengrai iš esmės supranta šiuos tekstus, nors kalba kai kuriais atžvilgiais pakito. Žymesnė vengrų literatūra iškilo po 1300 m. Ankstyviausias žinomas vengrų religinės poezijos pavyzdys – tai XIV a. senąja vengrų kalba parašytos „Marijos raudos“. Pirmasis Biblijos vertimas – 1420–1430 metų husitų Biblija, kurią vertė Tamás Pécsi ir Bálint Újlaki.
Bendrinė kalba neteko dvibalsių, kai kurios postpozicijos (polinksniai ir pan.) virto priesagomis, pvz., reá 'ant' – 1055 m.: utu rea 'ant kelio (keliu, kelyje)', vėliau – útra. Balsių harmonija taip pat kito. Vienu metu vengrai vartojo šešis veiksmažodžio laikus, o dabar – paprastai tik du (būsimasis sudėtinis laikas neišskiriamas, nes jis sudaromas su pagalbiniu veiksmažodžiu fog).

Šiuolaikinė vengrų kalba

Pirmąją spausdintą knygą vengrų kalba 1533 m. Krokuvoje išleido Benedek Komjáti. Veikalas vadinasi A Szent Pál levelei magyar nyelven (tuometine rašyba Az zenth Paal leueley magyar nyeluen) – „Šventojo Pauliaus laiškai vengrų kalba“. XVII a. vengrų kalba jau buvo labai panaši į dabartinę, nors dar vartoti du būtieji laikai. Tuo metu aptinkama skolinių ir iš vokiečių, italų bei prancūzų kalbų. Vėliau, 1541–1699 m. dalį Vengrijos valdant Osmanų imperijai, ėmė gausėti skolinių iš turkų kalbos.
XVIII a. vengrų rašytojai, ypač Ferenc Kazinczy, ėmėsi kalbos atnaujinimo (vengriškai nyelvújítás). Kai kurie žodžiai buvo sutrumpinti (győzedelem > győzelem 'triumfas; pergalė'); į kalbą įvestos tarmybės (pvz., cselleng 'dykinėjimas'); atgaivinti išnykę žodžiai (dísz 'raštai, papuošimai'). Daugybė žodžių buvo sukurti pasitelkus įvairias darybines priesagas, taip pat buvo taikomi ir kiti, retesni kalbos plėtotės būdai. Šis sąjūdis sukūrė daugiau nei tūkstantį žodžių, o dauguma jų plačiai vartojami ir šiandien.
XIX ir XX amžiuose vengrų kalba buvo norminama toliau, tarpusavyje susikalbančių tarmių skirtumai labai sumažėjo. 1920 m., pasirašius Trianono sutartį, Vengrija neteko 71 % savo teritorijos, drauge – ir 33 % etninių vengrų populiacijos. Dabar vengrų kalba turi valstybinės kalbos teises Vengrijoje ir regioninės kalbos – Austrijoje, Serbijoje ir Slovėnijoje.

Oficialus statusas

Vengrų kalba yra valstybinė Vengrijoje ir viena iš oficialių Europos Sąjungos kalbų. Vengrų kalba įteisinta kaip regioninė keliose Austrijos savivaldybėse, Serbijos provincijoje Voivodinoje, Slovėnijos Hodošo, Dobrovniko ir Lendavos savivaldybėse drauge su slovėnų kalba. Be to, vengrų kalba turi kai kurių mažumos kalbos teisių Kroatijoje, Rumunijoje, Ukrainos Užkarpatėje ir Slovakijoje. Rumunijoje vengrų kalba turi tam tikrų mažumos kalbos teisių visose bendruomenėse, miestuose ir savivaldybėse, kur vengrai sudaro daugiau kaip 20 % visų gyventojų.

Tarmės

Vengrų kalbos tarmės skirstomos pagal regionus: Alfeldo, Vakarų Dunojaus, Dunojaus-Tisos, Kiraihago (vengrų k. Királyhágó ['Kira:iha: go:], rumunų k. Buča), Šiaurės Rytų, Šiaurės Vakarų, Sekėjaus ir Vakarų Vengrijos tarmės. Šių tarmių atstovai supranta vieni kitus. Išskiriama vengrų kalbos čangošų tarmė, vartojama Bakeu apskrityje, Rytų Rumunijos Moldovos provincijoje. Čangošai ilgą laiką gyveno atskirti nuo kitų vengrų, todėl jų tarmė išsaugojo senoviškesnių vengrų kalbos ypatybių.

Rašyba

Pradžioje vengrų kalba buvo užrašoma senosiomis vengrų runomis, kurios iš pirmo žvilgsnio atrodė panašios į žinomesnes skandinavų Futharko runas, tačiau su jomis nesusijusios. Kai Vengrijos karalius Steponas I 1000-aisiais metais įkūrė Vengrijos karalystę, senoji rašybos sistema palaipsniui buvo pakeista lotynišku raidynu. Nors senasis raidynas šiais laikais kasdienybėje nebevartojamas, vis dėlto jis dar neužmirštas ir palaikomas kai kurių entuziastų.
Šiuolaikinė vengrų kalba rašoma papildytu lotynišku raidynu ir yra grįsta fonetiniu rašybos principu, t. y., iš esmės viena raidė ar raidžių junginys nuolatos žymi tą patį garsą.  Be įprastinių lotyniškų raidžių, vengrų kalboje vartojama keletas papildomų rašmenų su specialiais ženklais vengrų kalbos balsių tarčiai pažymėti. Pasitelkiamos raidės su akūtinio kirčio ženklais á, é, í, ó, ú ilgiesiems balsiams, taip pat su umliautu ö, ü, o pastarųjų balsių priešakinės eilės poroms žymėti – raidės ő, ű.
Raidžių junginiais /ny/, /ty/ ir /gy/ žymimi palataliniai priebalsiai /ɲ/, /c/ ir /ɟ/ – tai pažymi raidė y (priebalsis /ɟ/ (gy) tariamas panašiai kaip ģ latvių kalbos daiktavardyje ģimene).
Vengrai rašo /s/ priebalsiui /ʃ/ (š) žymėti, o priebalsių junginiu /sz/ žymimas /s/ (s) – atvirkščiai nei lenkų kalboje. Raidės /zs/ žymi /ʒ/ (ž), o /cs/ – /t͡ʃ/ (č). Šie dviraidžiai laikomi atskiromis abėcėlės raidėmis. Raidės /ly/ taip pat yra „atskirų raidžių junginys“, tačiau tariama kaip /j/. Raidžių junginys /ly/ paprastai vartojamas senuosiuose žodžiuose. Raidžių junginiai /dz/ (dz) ir /dzs/ /d͡ʒ/ (dž) vartojami labai retai, juos sunku rasti net ilgesniame tekste. Keletas dažnesnių žodžių su šiais garsais: madzag 'virvelė', edzeni 'treniruoti' (kalbant apie atletiką), dzsungel 'džiunglės'.
Dviraidžius sudurtiniuose žodžiuose reikia skaidyti pagal juos sudarančius dėmenis ir atitinkamai skaityti: házszám 'namo numeris' = ház 'namas' + szám 'numeris', bet ne kaip neegzistuojančius žodžius *házs + *zám.
Vengrų kalboje skiriami trumpieji ir ilgieji balsiai, pastarieji žymimi diakritiniu akūto ženklu. Taip pat skiriami trumpieji ir ilgieji priebalsiai, pavyzdžiui: lenni 'būti', hozzászólás 'pastaba'. Susidūrę du vienodi dviraidžiai sutraukiami ir virsta triraidžiais: <sz>+<sz>=<ssz>: művésszel ('menininku'). Tačiau dviraidžiai, atskirti brūkšniu, išlaikomi: …busz-szal… 'autobusu'.
Jei sudurtiniame žodyje vienas jo dėmuo baigiasi dviraidžiu, o kitas – tokiu pačiu dviraidžiu prasideda, sudurtinio žodžio dėmenų sandūroje rašomi abu dviraidžiai: jegy + gyűrű = jegygyűrű 'vestuvinis žiedas' (jegyben lenni/járni 'būti susižadėjusiam', gyűrű 'žiedas'.)
Paprastai triraidžiai junginiai yra kilę iš dviraidžių, tačiau yra keletas išimčių: tizennyolc 'aštuoniolika' yra tizen + nyolc junginys. Esama keleto minimaliųjų porų: tol 'stūmimas' ir toll 'plunksna', 'plunksnakotis'.
Tad vengrų kalboje, kaip ir lietuvių, laikomasi fonetinio rašybos principo (išskyrus rašymą pagal kilmę ir /ly/, skaitomą kaip /j/).

Žodžių daryba

Žodžiai gali būti suduriami arba išvedami. Daugiausia yra priesaginių vedinių, bet taip pat esama ir priešdėlinių.

Dūriniai

Dūrinių būta jau Uralo prokalbėje. Daugybė senovinių dūrinių per šimtmečius pavirto paprastais žodžiais. Mūsų laikais dūriniams vengrų kalbos žodyne tenka svarbus vaidmuo.
Geras pavyzdys – tai daiktavardis arc:
orr  'nosis' + száj 'burna' → orca 'veidas' (orca šnekamojoje kalboje vartotas iki XIX a. pabaigos, o kai kuriose tarmėse tebevartojamas ligi šiol) → arc 'veidas'
Dūriniai paprastai sudaromi iš dviejų pamatinių žodžių: vienas jų yra pirmasis dūrinio dėmuo, kitas – antrasis. Dūriniai gali būti sudaryti jungiant du savo reikšme susijusius žodžius. Jei pirmasis dūrinio dėmuo su antruoju susijęs kaip veiksnys, dūrinys paprastai priskiriamas veiksnio dūriniams. Taip pat dūriniai skirstomi į papildinio, pažyminio ir pažymimojo žodžio sudurtinius žodžius. Keletas pavyzdžių:
Veiksnio dūriniai
menny 'dangus' + dörög 'griausmas, dundėjimas' → mennydörög 'griausmingas'
nap 'saulė' + sütötte 'apšviestas' → napsütötte 'saulės šviesa'
Papildinio dūriniai:
fa 'medis' + vágó 'kirtėjas' → favágó 'medkirtys'
Pažyminio dūriniai:
új 'naujas' + já (pakitusi priesaga -vá, -vé, reiškianti 'padaryti kuo nors') + építés 'statinys' → újjáépítés 'atstatymas, atkūrimas, pertvarka'
Pažymimojo žodžio dūriniai:
sárga 'geltonas' + réz 'varis' → sárgaréz 'bronza'
Pagal dabartines rašybos taisykles sudurtiniai žodžiai rašomi kartu, tačiau, jei dūrinys sudarytas iš trijų arba daugiau nei trijų žodžių (išskyrus vienskiemenius veiksmažodinius dėmenis, kai jie yra pirmoji dūrinio dalis) ir sudaro septynis arba daugiau skiemenų (neskaitant kaitybos priesagų), skaitytojų patogumui tam tikroje pagal reikšmę reikalingoje dūrinio dalyje rašomas brūkšnys.
Kiti dūriniai prijungiamieji – aiškios pirmojo dėmens sąsajos su antruoju nėra. Atskirus pogrupius sudaro sudvigubinti dūriniai (siekiant sustiprinti reikšmę: olykor-olykor 'labai retai', t. y. 'retai retai'), sudurti giminingi žodžiai (dūrinį sudaro žodis ir pakitusi jo forma, pvz., gizgaz – čia antrasis dėmuo gaz reiškia 'piktžolė', o giz yra pakitęs iš gaz ; šis dūrinys reiškia 'maža piktžolė, piktžolytė'). Esama ir tokių dūrinių, kurių dėmenys patys savaime nereiškia nieko (pavyzdžiui, hercehurca 'ilgai trunkantis, erzinantis dalykas').
Dūriniai gali būti sudaromi daugiau nei iš dviejų pamatinių žodžių: tuomet bent viena dūrinio dalis arba net abu ne pirmieji dūrinio dėmenys patys būna dūriniai:
elme 'galva, protas' + gyógy 'medicinos' + intézet 'įstaiga' → elmegyógyintézet 'psichiatrijos ligoninė'
hadi 'karinis' + fogoly 'kalinys' + munka 'darbas' + tábor 'stovykla' → hadifogoly-munkatábor 'karo belaisvių darbo stovykla'

Žodžių tvarka

Vengrų kalbos žodžių tvarka yra laisva, tačiau tam tikrais atvejais vadovaujamasi vadinamąja Rytų rašymo tradicija. Be to, yra tik vengrų kalbai būdingų vartosenos ypatybių.

Asmenvardžių rašymo taisyklės

Vengrų kalboje įprasta vartoti vadinamąją Rytų asmenvardžių rašymo tvarką: pirma eina pavardė, o po jos – vardas. Jei asmuo turi du vardus, antrasis vardas eina po pirmojo.

Vengriški asmenvardžiai kitose kalbose

Kitose kalbose, kad būtų aiškiau, vengriški asmenvardžiai rašomi Vakarų tvarka. Tačiau kartais, ypač kaimyninėse šalyse, kur gyvena nemažai vengrų, išlaikoma vengriška asmenvardžių rašymo tvarka, nes čia toks rašymas nesukelia didesnės painiavos. Vengrų kilmės fiziko, „vandenilinės bombos tėvo“ asmenvardis yra Teller Ede, tačiau pasaulyje jis žinomas kaip Edward Teller (Edvardas Teleris). Garsus pianistas Schiff András  užsienyje vadinamas Andrew Schiff. Jei vartojamas antrasis vardas, jis yra tėvavardis ir paprastai rašomas visas – verčiau trumpinamas pirmasis.

Kitų kalbų asmenvardžiai vengrų kalboje

Šiuolaikinėje vartosenoje kitų kalbų asmenvardžiai išlaiko savo eilės tvarką, taigi:
Amikor Kiss János Los Angelesben volt, látta John Travoltát. – 'Kai Kiss János buvo Los Andžele, jis pamatė Džoną Travoltą.'
Vengriškas asmenvardis Kiss János rašomas pagal vengrišką tvarką (János yra vardo Jonas, anglų k. John atitikmuo), tačiau kitos kalbos asmenvardis John Travolta išlaiko Vakarų asmenvardžių rašymo tvarką. Iki XX a. buvo įprasta ne tik keisti kitų kalbų asmenvardžių eiliškumo tvarką, bet ir juos suvengrinti, pvz., Goethe János Farkas (originalo kalba Johann Wolfgang Goethe – Johanas Volfgangas fon Getė). Tokia vartosena mūsų dienomis skamba keistai, nes tik keletas garsių žmonių vadinami suvengrintais asmenvardžiais, tarp jų Verne Gyula (Jules Verne – Žiulis Vernas) , Marx Károly (Karl Marx – Karlas Marksas), Kolumbusz Kristóf (Cristophorus Columbus – Kristupas Kolumbas). Kai kurie vengrų kalbos vartotojai nepritaria asmenvardžių suvengrinimui. Tačiau laikomasi taisyklės suvengrinti tam tikrų istorinių religijos veikėjų (taip pat ir popiežių) asmenvardžius, pavyzdžiui, Luther Márton (Martin Luther – Martynas Liuteris), Husz János (Jan Hus – Janas Husas), Kálvin János (John Calvin – Jonas Kalvinas). Taip pat vartojamos ir karalių vengriškos vardų formos: pavyzdžiui, Ispanijos karalius Juan Carlos I vadinamas I. János Károly (Jonas Karolis I), Jungtinės Karalystės karalienė Elizabeth II vadinama II. Erzsébet (Elžbieta II). Tokios pat iškiliųjų religijos veikėjų ir karalių vardų vertimo į savą kalbą taisyklės laikomasi ir lietuvių kalboje.
Japonų asmenvardžiai, daugumoje Europos šalių rašomi Vakarų eiliškumo tvarka, vengrų kalboje išlaiko originalo eiliškumo tvarką.