google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos sritis (1915–1918)

Istorija

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Vokietijos imperija 1914–1915 m. užėmė dalį Rusijos imperijos vakarinių gubernijų, iš kurių suformavo karinį administracinį vienetą – Oberostą. Iš pradžių Oberostą sudarė šešios sritys (vok. Bezirke) dalinai suskirstytos pagal buvusias Rusijos imperijos gubernijų ribas: Balstogės sritis, Gardino sritis, Kuršo sritis, Lietuvos sritis, Suvalkų sritis ir Vilniaus sritis. 1916 m. rugsėjį iš Suvalkų ir Vilniaus sričių sudaryta Vilniaus-Suvalkų sritis, o lapkritį iš Balstogės ir Gardino sričių sudaryta Balstogės-Gardino sritis.
1917 m. kovą Vilniaus-Suvalkų sritis prijungta prie Lietuvos srities, kurios administraciniu centru tapo Vilnius (iki tol buvo Kaunas). 1918 m. sausį Lietuvos sričiai priklausančios Augustavo ir Suvalkų apskritys priskirtos vėl sudarytai Suvalkų sričiai. Vasarį prie Lietuvos srities prijungta Balstogės-Gardino sritis; Lietuvos sritis padalinta į dvi – Šiaurės Lietuvos (centras – Vilnius) ir Pietų Lietuvos (centras – Balstogė).
Po 1918 m. liepos Rytų fronto vadovybė formaliai panaikino Oberostą ir jo vietoje sukūrė du administracinius vienetus – Lietuvos sritį (paskelbta nepriklausoma vasario 16 d.) ir vadinamąją Baltijos valstybę (Kuršas, Lifliandija ir Estliandija). 1918 m. liepos 11 d. Lietuvos srityje buvo įkurta Lietuvos karalystė, kurios karaliumi buvo išrinktas Vilhelmas Urachas, tačiau karalystė oficialiai išbuvo iki 1918 m. lapkričio 2 dienos. Vokiečių administracija tikėjosi išlaikyti teritoriją reichui ir tik pralaimint karą, lapkričio 3 dieną vokiečių karinę administraciją leista pakeisti vokiečių civiline valdžia, lapkričio 9 d. leista sudaryti lietuvišką vyriausybę (vadovas Augustinas Voldemaras). Galutinai vokiečių armija išvesta 1919 m. birželio 16 d. Ostmarkė (auksinas) kaip pinigas galiojo iki lito įvedimo 1922 metais.
Didysis kormoranas

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Ramiojo iki Atlanto vandenyno. Arealas šiaurėje siekia Kolos pusiasalį, Volgos žemupį, Kazachstaną, Baikalą, Amūro baseiną. Gyvena Šiaurės Amerikoje, Afrikoje, Australijoje ir Okeanijoje.

Paplitimas Lietuvoje

Lietuvoje aptinkamas eurazinis didžiojo kormorano (Phalacrocorax carbo sinensis) porūšis. Atskrenda kovą-balandį. Lietuvoje jie paplitę nevienodai ir didesnėje šalies dalyje jie negyvena arba labai reti, tačiau didelė didžiųjų kormoranų kolonija yra Juodkrantėje, bei Nemuno deltos regione. Nuo 1991 metų didieji kormoranai atsirado Aukštaitijos nacionaliniame parke, bet vasarą negausūs, didesnį jų būriai čia pasirodo rudenį prieš migraciją. Esama kai kuriuose kituose didesniuose Lietuvos ežeruose, tvenkiniuose (kauno mariose), tačiau antroje vasaros pusėje sutinkami tik migruojantys paukščiai iš Skandinavijos bei kitų Baltijos šalių. Pastarieji apsistoja iki kelių mėnesių. Tuo metu Lietuvoje perėję paukščiai jau būna išskridę.

Gyvenama aplinka

Gyvena mišku apaugusiuose gėlavandenių telkinių pakraščiuose ir salose.

Elgsena

Dieną žvejoja pakrantėse, o naktį nakvoja medžiuose. Sudaro kolonijas. Kormorano plunksnos vandenyje greitai sušlampa, todėl paukštis jas džiovina stovėdamas išskleidęs sparnus. Lizdus suka medžiuose. Deda 3–5 pilkšvai melsvus kiaušinius.

Mityba

Gyvenantys Lietuvoje minta įvairaus dydžio žuvimis, bet dažniausiai smulkiomis 10–15 cm – pūgžliais, paprastosiomis kuojomis, ešeriais, grundalais rubuiliais, plekšnėmis, builiais. Didesnių rūšių žuvimis rečiau – lynais, paprastaisiais karpiais, upiniais ungurais, vėgėlėmis, europinėmis lydekomis. Mokslininkai, Lietuvoje tyrinėję šių paukščių mitybą, jų skrandyje yra aptikę 700 g lyną, bei vieno kormorano besimaitinančio žuvininkysės ūkio tvenkinyje – 600 g karpį. 
Anot Dr. Žilvino Pūčio, savo mokslinėje disertacijoje 6 metus tyrinėjusio šių paukščių mitybą Kuršių mariose, didieji kormoranai vieninteliai bent kiek reguliuoja invazinių grundalų rubuilių populiacijos paplitimą. Pagal mitybos svarbą grundalai rubuiliai jiems yra ketvirtojoje vietoje.
Suaugęs didysis kormoranas per dieną sulesa 0,3 kg, kitais duomenimis 0,75 kg žuvies.

Didžiųjų kormoranų priešai

Natūraliai gamtoje išskyrus žmones, jie neturi priešų, kurie reguliuoja jų gausumą. Bet retkarčiais didžiųjų kormoranų jauniklius, dar rečiau suaugusius paukščius susimedžioja paprastieji jūriniai ereliai. Šiaurės Vokietijoje jų kolonijas kartais nusiaubia Europoje gyvenanti invazinė rūšis – paprastieji meškėnai. Didžiųjų kormoranų lizdavietes kartais nusiaubia kiriniai (Laridae) ir varnų (Corvus) genties paukščiai, o įsikūrusiose ant žemės kolonijose – lapės.
Žemaičių rūbai

Žemaičių tautiniai rūbai – tarp žemaičių paplitęs istorinių lietuvių drabužių
stilius. Tautiniais drabužiais laikomi XIX a. pabaigos – XX a. vidurio valstiečių išeiginiai rūbai. 
Žemaičių moterų drabužiai vieni ryškiausių, dominuoja raudona spalva ir išilgi dryžiai, brangių skarų ir karolių gausa.
Marškiniai papuošti ornamentas, išdėstytais ant rankogalių, ties užsegimu, apykakle. Sijonai dryžuoti, ryškiaspalviai, dažniausiai vyraujančios raudonos spalvos. Prijuostės taip pat išilgai dryžuotos. Buvo nešiojama iki 5 sijonų vienu metu. Tarp jų ir apatinis sijonas būdavo spalvotas siuvinėtas arba skersadryžis, būdavo ir balti kiauraraščiu siuvinėti sijonai. Liemenės – iš tamsaus languoto ar skersadryžio naminio audinio, su paaukštintu liemeniu, klostytos arba parauktos.
Ištekėjusios moterys nešiodavo skaras, o po skaromis dažnai dėvėjo kykus. Skaros buvo užrišamos su mazgu virš kaktos. Ryšėdavo vienu metu ir kelias skaras, naudojo vienu metu kelis užrišimo būdus. Merginos galvas puošė iš kaspinų išlankstytomis karūnėlėmis – rangėmis, rytų Žemaitijoje – galionais.
Kurtuvėnų dvaras

Istorija

Dvaras – vienas pirmųjų XV a. Lietuvoje susikūrusių dvarų. Dvaras ir parkas žinomas nuo 1495 m. Bajorų sodyba išaugo į turtingą dvarą, kuris daugiau nei 450 metų buvo regiono ekonominis ir kultūrinis centras. 1717 m. Kurtuvėnus įsigijo ir pavertė juos svarbiausia giminės rezidencija Pranciškus Vladislovas Nagurskis. Ypač miestelį išpuoselėjo jo sūnus Jokūbas Ignotas Nagurskis (g. apie 1734 – m. po 1796 m., palaidotas Kurtuvėnuose). Paskutinieji dvaro valdytojai grafai Pliateriai-Ziberkai įrengė dešimtis tvenkinių. Arklidėse veikia jojimo paslaugų centras, o dvaro oficinos pastate įsikūrusi regioninio parko direkcija. Kurtuvėnų dvarvietę supa senas geometrinio-peizažinio planavimo parkas.
Duraliuminis

Duraliuminis (angl. duralumin, duraluminum, duraluminium; rus. дюралюминий, дуралюминий), duralis (angl. dural, duralum, duralium: rus. дюраль) – aliuminio lydinys, grūdinamas terminiu apdorojimu ir po to sendinimu. Sudėtis – aliuminis (93,2 %), varis (4,5 % masės), magnis (1,6 %) ir manganas (0,7 %).

Pavadinimas ir istorija

Firminis pavadinimas diuralis (Dural®) yra prekinis ženklas, bet tapęs šnekamuoju ir profesiniu šio lydinio pavadinimu. Pavadinime komponentas dur- kilęs iš Vokietijos miesto pavadinimo vok. Düren. 1909 m. šiame mieste pradėta pramoninė duraliuminio gamyba.
Duraliuminį išrado vokiečių inžinierius metalurgas Alfredas Vilmas (Alfred Wilm), dirbęs metalurgijos gamykloje Dürener Metallwerke AG. 1903 m. Vilmas aptiko, kad aliuminio lydinys su 4 % vario priedu po staigaus atvėsinimo (grūdinimo temperatūra +500 °C) pabuvęs 4–5 paras kambario temperatūroje, palaipsniui darosi kietesnis ir tvirtesnis, bet nepraranda plastiškumo. Po tolesnių bandymų 1909 m. gamykla Dürener Metallwerke ėmė gaminti duraliuminį. Vilmo aptiktas aliuminio lydinių kietėjimas senstant leido padidinti duraliuminio tvirtumą iki 350–370 MPa (gryno aliuminio – 70–80 MPa). Europoje (Šveicarija, D. Britanija) paplitę aliuminio lydiniai Avional ir Hiduminium yra duraliuminiui artimi lydinių variantai, kuriuos gamino kiti gamintojai.
Duraliuminiais vadina deformuojamus Al-Cu-Mg lydinius, kuriuos papildomai legiruoja manganu.
JAV ir ES daugiausiai naudojami duraliuminiai 2024, 2017 ir 2117.

Savybės

Lydinio tankis 2500–2800 kg/m³, lydymosi temperatūra apie 650 °C.
Po atkaitinimo (kaitinimo iki +500 °C ir ataušinimo) duraliuminis tampa minkštas ir lankstus (kaip aliuminis). Po sendinimo (+20 °C – kelias paras, aukštesnėje temperatūroje – kelias valandas) pasidaro kietas ir stangrus.
Duraliuminiui būdingas didelis statinis stipris (iki 450–500 MPa) kambario ir aukštesnėje (iki 150–175 °C) temperatūroje, atsparumas nuovargiui ir irimo klampa.
Duraliuminio trūkumas – mažas atsparumas korozijai, todėl duraliuminio gaminius reikia saugoti nuo korozijos. Duraliuminio lakštai paprastai dengiami grynu aliuminiu.

Panaudojimas

Duraliuminis – svarbi konstrukcinė medžiaga aviacijoje ir kosmonautikoje, taip pat kitose srityse, kur reikia lengvų ir tvirtų medžiagų.
Pirma konstrukcija, kur buvo panaudotas duraliuminis, buvo dirižablio karkasas. Nuo 1911 m. duraliuminis imtas plačiau naudoti. Pirmojo pasaulinio karo metais duraliuminio sudėtis ir terminio apdorojimo metodika buvo įslaptinti. Dėl didelio savitojo stiprio nuo 3-čio dešimtmečio duraliuminis tapo viena svarbiausių aviacijos pramonės medžiagų.
Duraliuminis taip pat naudojamas greitųjų traukinių (pvz., E2 Series Shinkansen) ir kitokios technikos gamyboje.
Makniūnai

Aplinkinės gyvenvietės

Nemunaitis – 8 km
ALYTUS – 24 km
Ryliškiai – 7 km

Žymūs žmonės

Daug vertingos kraštotyrinės medžiagos apie Makniūnus ir jo apylinkes surinko žymus kraštotyrininkas Vladas Ulčinskas.
Liublino unija

Unijos teksto vertimas į lietuvių kalbą

Oficialaus vertimo į lietuvių kalbą nebuvo.
Jamaikos ekonomika

Prekyba

Eksportas: molžemis, boksitai, cukrus, romas, kava.
Importas: maisto produktai, kuras, mašinos ir įrengimai.
Balys Vaitkus

Balys Vaitkus (g. 1963 m. liepos 28 d. Rietave) – lietuvių vargonininkas, pianistas, klavesinininkas.
Nacionalinės vargonininkų asociacijos vadovas ir valdybos pirmininkas (nuo 2017).

Biografija

1985 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje su pagyrimu baigė fortepijono (prof. M. Azizbekovos klasė) ir vargonų (prof. L. Digrio klasė) specialybes. 1988–1989 m. stažavosi Prahos menų akademijoje (Čekija), 1994 m. baigė vargonų meno aspirantūrą Liubeko aukštojoje muzikos mokykloje (prof. M. Haselböck klasė). 2007–2008 m. B. Vaitkus studijavo klavesiną G. Lukšaitės-Mrázkovos klasėje Prahos menų akademijoje, 2013 m. stažavosi Hagos Karališkojoje konservatorijoje (klavesino prof. J. Ogg klasėje). 2011-2015 studijavo LMTA meno doktorantūroje, prof. G. Lukšaitės-Mrázkovos klavesino klasėje. Mokslo darbui vadovavo prof. hab. dr. Gražina Daunoravičienė. Suteiktas menų daktaro laipsnis.
B. Vaitkus sėkmingai dalyvavo keliuose tarptautiniuose pianistų ir vargonininkų konkursuose. 1984 m. jis laimėjo 2-ąją premiją tarptautiniame pianistų konkurse Rygoje (Latvija), 1989 m. – specialų prizą už geriausią čekų muzikos atlikimą tarptautiniame konkurse „Prahos pavasaris“ (Čekija), 1993 m. – 3-iąją premiją ir publikos simpatijų prizą Gelsenkircheno tarptautiniame vargonininkų konkurse (Vokietija), 1995 m. – 2-ąją premiją ir specialų prizą už geriausią lietuviškos muzikos atlikimą M. K. Čiurlionio tarptautiniame vargonininkų konkurse.
B. Vaitkus koncertuoja Lietuvoje ir Europos šalyse, dalyvauja festivaliuose. Grojo su Lietuvos nacionalinės filharmonijos simfoniniu ir Valstybiniu simfoniniu orkestrais, Lietuvos kameriniu orkestru, kamerinės muzikos ansambliu Musica humana ir kt. Jo įrašai skamba keliose kompaktinėse plokštelėse.
Nuo 1989 m. B. Vaitkus dirba Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje. Nuo 2002 m. jis yra tarptautinio festivalio „Vargonų vasara“, tarptautinių meistriškumo kursų „Vargonų vasaros akademija“, koncertų ciklo „Gaudžia istoriniai vargonai“ ir respublikinio J. Žuko jaunųjų vargonininkų konkurso iniciatorius ir meno vadovas. 2011–2015 m. B. Vaitkus dirbo Lietuvos nacionalinės filharmonijos ansamblio Musica humana klavesinininku ir vargonininku. 2015–2016 m. - Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Vargonų ir klavesino katedros vedėjas. Nuo 2017 m. - Nacionalinės vargonininkų asociacijos vadovas ir valdybos pirmininkas.
Rudnis

Istorija

Įkurtas 1957 m. kaip miestas prie geležies rūdos kombinato.
Voruchas

Geografija

Voruchas yra kaimiškoji savivaldybė (angl. jamoat), įsikūrusi Tadžikistano Sugdo provincijoje, Isfaros upės slėnyje, užspausta Pamyro Alajaus kalnų, su Tadžikistanu jungiama vieno automobilių kelio. Voruchas užima apie 130 km² plotą. Isfaros rajonui priklauso dar vienas Tadžikijos eksklavas – Kairagačas.

Gyventojai

2016 m. buvo 35 tūkst. gyv., iš kurių 99,99 % sudarė tadžikai, 0,01 % – kirgizai. Nepaisant dalies gyventojų (dažniausiai – tadžikų jaunimo) dešimtmečiais vykstančios migracijos iš eksklavo į rajono centrą Isfarą, gyventojų skaičius Voruche 1870–1990 m. laikotarpu išaugo daugiau kaip 20 kartų ir tebeauga kasmet po 1,5-2,0 %.

Etniniai konfliktai

Dėl ganyklų ir vandens išteklių trūkumo yra kilę etninių konfliktų tarp tadžikų ir kirgizų visu eksklavo perimetru, taip pat ir kitose šio rajono vietovėse 1980-aisiais. Tarp Vorucho (Tadžikistanas) ir Tangos (Kirgizija) gyventojų vyko susirėmimai 1982 m. Santykiai tarp Isfaros rajono tadžikų ir Batkeno rajono (dabar tai sritis) kirgizų buvo paaštrėję 1989 m. Dviejų šalių valdžios atstovai buvo susitikę 2013 m. gegužės mėn. aptarti ginčytinos teritorijos problemų.

Istorija

Voruchas paminėtas prieš 2000 metų. Jo teritorija turtinga ikiislaminio laikotarpio archeologinių radinių, yra palaidota garbių islamo mokytojų. Kai kurių vietovių pavadinimai yra senovės persų kilmės.
Laure Sainclair

Biografija

Laura gimė Rene, kur baigė mokyklą, koledže studijavo marketingą ir vėliau įsidarbino pagal įgytą specialybę.
Dar vaikystėje ji svajojo tapti modeliu, o šią svajonę nutarė išmėginti pozuodama suaugusiems skirtiems žurnalams. Jau pirmosios foto sesijos, kurioms ją paskatino jos vaikinas ir kuriose ji pasirašė Maud spalyvardžiu, sulaukė dėmesio iš pramogų verslo atstovų. Netrukus Laura metė savo nuolatinį darbą ir atsidėjo pozavimui bei vaidybai erotiniame seriale „Sexy Zap“.
Jos posūkį į pornografiją nulėmė apsilankymas erotiniame festivalyje „Curiosa‘95“, vykuriame Rene. Čia Laura susipažino su jau žinomomis Europos aktorėmis Dragixa, Julia Channel, Beatrice Valle ir, dalyvaudama festivalio striptizo programoje, sulaukė prodiuserių dėmesio. Vėliau Marc Dorcel, vienas žymiausių Europos pornografinių filmų prodiuserių, sakė „- Jos angeliškas ir romantiškas įvaizdis visiškai suviliojo mane.“ 
Netrukus Laura tapo pirmąja prancūzų pornografinių filmų ir kompanijos „Marc Dorcel“ aktore, pasirašiusia ilgalaikę sutartį su kompanija. Pirmas filmas „Le Desir Dans Peau“ pasirodė 1995 m. rugsėjį. Jos pseudonimas buvo parinktas toks, kad tiktų ne tik Prancūzijoje, bet ir JAV. Vardą „Laure“ (pilnas vardas – Laurence) sugalvojo ji pati, o pavardę „Sainclair“ – Marc Dorcel.
Per pirmuosius 6 mėnesius buvo sukurti 8 filmai ir Laura tapo populiariausia aktore Prancūzijoje.
1996 m. Europos „Penthouse“ žurnalas išrinko ją tarp 7 populiariausių Europos pornografinių filmų aktorių kartu su Anita Blond, Anita Dark, Olivia Del Rio, Lea Martini, Coralie ir N‘J Bahia.
Pradėjusi filmuotis Laura atrado esanti biseksuali, be to, visą savo karjerą ji ir toliau draugavo su tuo pačiu vaikinu: „- Kartais jaučiuosi kalta dėl to, ką darau, bet kai sakau apie tai savo vaikinui, jis visada atsako, kad tiesiog nori matyti mane laimingą. Jis žino, kad taip galiu turėti gerą gyvenimą ir būti įžymi. Su mano šeima viskas kur kas sunkiau.“ 
Palaipsniui Laura tapo populiariausia aktore Europoje, vaidinusia su visomis to žanro didžiausiomis žvaigždėmis.
1998 m. Laura pirmą kartą vaidino JAV sukurtame filme „Wicked Weapon“ kartu su garsiausia pornografinių filmų aktore Džeina Džeimson bei kitomis žvaigždėmis: Džil Keli, Džeina Fain ir Nici Sterling.
Tais pačiais metais buvo sukurtas ir paskutinis Lauros filmas – „L‘Empereinte Du Vice“.
Pasitraukusi iš pornografijos, ji ketino tapti rimtų filmų aktore kaip jos idealas Sofi Marso, tačiau jos praeitis tapo kliūtimi gauti nors kiek rimtesnį vaidmenį, nes visiems ji vis vien asocijavosi su pornografija.
Matydama, kad tapti aktore greičiausiai nepavyks, Laura ėmėsi mokytis dainavimo. Įrašų kompanija „Sony“ išreiškė susidomėjimą ir net pasiūlė kontraktą, tačiau albumas taip ir nebuvo įrašytas.
Po šių nesėkmių 1999 m. Laura sugrįžo į pornografiją tam, kad atsisveikinimui nusifilmuotų 2 dalių juostoje „Contrat Des Agnes“. Metų pabaigoje pasirodė ir jos muzikinis singlas „Pourquoi Tu Pars“, kuris buvo gana populiarus Prancūzijoje. 
Nuo to laiko Laura stengiasi atsiriboti nuo savo praeities, dėl kurios jaučia gėdą. Ji vis dar mėgina atrasti save kaip aktore, tačiau žymesnių vaidmenų nėra sukūrusi.
Daumantai

Istorija

Cariniais laikais buvo okolica.
Juozapatas Kuncevičius

Biografija

Tėvas, ukrainietis pirklys, vadinosi Kunčycas. Užėmęs aukštas bažnytines pareigas, Juozapatas „subajorino“ pavardę į Kuncevičių. Mokėsi vietinėje stačiatikių mokykloje, 1596 m. atvyko į Vilnių mokytis pirklio amato. 1604 m. įstojo į Vilniaus Švč. Trejybės bazilijonų vienuolyną. 1609 m. įšventintas jerėjumi ir paskirtas novicijų auklėtoju, nuo 1614 m. vienuolyno archimandritas. 1617 m. paskirtas Bytenės prie Slanimo vienuolyno igumenu. Nuo 1617 m. Polocko unitų vyskupas koadjutorius. Jis ir metropolitas V. Rutskis Rūtos dvare prie Naugarduko sukvietė bazilijonų vienuolynų kapitulą, sujungė Vilniaus, Bytenės, Žirovicų, Minsko ir Naugarduko bazilijonų vienuolynus, reorganizavo bazilijonų ordiną ir įkūrė Šv. Bazilijaus Didžiojo ordiną – Švč. Trejybės kongregaciją su centru Vilniuje – bazilijonai. Nuo 1618 m. Polocko arkivyskupas. Uoliai propagavo Katalikų ir Stačiatikių bažnyčių uniją, kuriai priešinosi stačiatikiai. Nužudytas sukilusių unijai priešiškų Vitebsko gyventojų. Palaikai saugoti Polocko unitų katedroje, vėliau slapstyti įvairiose vietose, 1949 m. perkelti į Šv. Petro baziliką Romoje.
Akvavitas

Gamyba

Akvavitas kaip ir degtinė distiliuojamas iš grūdų ar bulvių. Jis gardinamas žolelėmis – kmynais, anyžiu, krapais, pankoliais, kalendra ar rojiniu imbierpipiriu. Olborgo (Danija) darykla gamina akvavitą, distiliuojamą su gintaru.
Akvavitai skiriasi savo receptais ir gardžiu, bet dominuoja kmynai.
Akvavitas paprastai gelsvo atspalvio, bet spalva priklauso nuo laikymo ąžuolinėse statinėse trukmės, ji kinta nuo bespalvės iki šviesiai rudos. Paprastai tamsesnė spalva reiškia ilgesnį išlaikymą arba naujas statines, kuriose laikyta. Leidžiama dažyti dirbtinai karamelės dažikliu. Bespalvis akvavitas vadinamas taffel, jis paprastai išlaikomas senose statinėse, kurios jau nebedažo jose laikomų gėrimų.

Gėrimo kultūra

Akvavitas dažnai geriamas vienu gurkšniu iš mažų stiklinaičių. Tuo tarpu akvavito žinovai atvirkščiai, linkę gerti akvavitą kaip viskį ar konjaką, lėtai sriūbčiodami ir nagrinėdami skonį ir kvapą.
Teigiama, kad akvavitas geriau derinasi su alumi negu kiti stiprieji gėrimai, tad dažnai prieš geriant akvavitą ar po to gurkštelima alaus. Dalis akvavito entuziastų tokį gėrimą peikia, nes taip, jų nuomone, alus suardo subalansuotus akvavito gardį ir poskonius.
Akvavitas Norvegijoje, Danijoje ir Švedijoje gausiai geriamas kalėdiniuose vakarėliuose.

Akvavitas už Skandinavijos ribų

Akvavitą ne Skandinavijoje gamina retai. Naminį akvavitą gamina šalyse, kuriose gyvena didesnės išeivių iš Skandinavijos bendruomenės. Išimtis yra Šiaurės Vokietija, ypač Šlėzvigas-Holšteinas, kuris iki XIX a. buvo valdomas Danijos karalių ir kuriame iki šiol yra gana didelė danų tautinė mažuma.

Žinomiausios vokiškos akvavitų markės yra Bommerlunder (Flensburgas), Kieler Sprotte Aquavit (Kylis) ir Malteserkreuz Aquavit. Pastarasis akvavitas gaminamas nuo 1924 m. Berlyne, jo gamintojas yra Švedijos kompanijos Sweden’s Vin & Sprit AB, daugelio švediškų akvavitų gamintojos, filialas. Malteserkreuz Aquavit gali būti laikomas vokiška skandinaviškų akvavitų imitacija, nes pagrįstas originaliu danišku receptu. Tuo tarpu Šlėzvigo-Holšteino akvavitai turi ilgą istoriją, kuri panaši į Skandinavijos akvavitų istoriją. Pvz., Bommerlunder gaminamas nuo 1760 m. Akvavitas yra svarbi tradicinės Šlėzvigo-Holšteino virtuvės dalis.

Vokiški akvavitai praktiškai visada gaminami iš grūdų, o jų stiprumas – 38 % tūrio etanolio, t. y., šiek tiek mažiau, negu skandinaviškų akvavitų.
Aaronas Chaitas

Aaronas Chaitas – žydų kilmės Lietuvos menininkas. Drožėjas, lėlininkas, maketuotojas. Labiausiai žinomas už sukurtą kompoziciją „Saliamono sostas“.

Kūriniai

XX a. pr. Kelmėje sukūrė kompoziciją „Saliamono sostas“, kurią sudarė metalinė žvakidė, lėlės, mediniai drožiniai. Susidedanti erdvinė kompozicija – Saliamono sosto menės maketas, sukurtas pagal Antrojo Targumo Saliamono sosto aprašymą. Išlikusi didžioji dalis pagrindinių drožinių, sudariusių Saliamono sostą: sostas, gėlės, penkiolikos šakų žvakidė, pagrindinės skulptūrinės gyvūnų kompozicijos ir sfinksai, architektūriniai rūmų konstrukcijos motyvai. Iki šių dienų išlikusios tik 23 lėlės iš beveik 200 Saliamono sosto veikėjų lėlių.
1941 m. Paulius Galaunė medinius drožinius, lėles ir metalinę žvakidę, kartu su kitais eksponatais išgelbėjo iš iki karo Kaune veikusio Žydų Etnografinio muziejaus. Po karo, šie eksponatai buvo saugomi Kauno M. K. Čiurlionio dailės muziejuje. Neišlikus šių kūrinių metrikai nebuvo žinoma ir kompozicijos paskirtis, o meno kūriniai laikyti ne bendros ekspozicijos dalimi, o susijusiais individualiais meno kūriniais. 1989 m. objektai buvo padovanoti įkurtam Valstybiniam Žydų muziejui (dabar Valstybinis Vilniaus Gaono žydų muziejus).
Čelarevas

Istorija

Iki 1946 m. gyvenvietė buvo vadinta Čibu. Pervadinta partizanų vado Zdravko Čelaro (1917-1942) garbei.
Kampiškiai (Birštonas)

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardą tikriausiai lėmė geografinė padėtis – jis buvo įsikūręs ties Nemuno kilpa, kur ji pasisuka beveik stačiu kampu.
Žybartas Simonaitis

Biografija

Gimė 1929 m. kovo 20 d. siuvėjo ir pavyzdingo ūkininko Apolinaro ir jo mokinės Marijonos Laurinavičiūtės šeimoje. Trečias iš keturių vaikų. Nuo penkerių metų, vyresnės sesers išmokytas skaityti, rašyti ir truputį skaičiuoti, pradėjo eiti į mokyklą. Būdamas labai gabus, po pusmečio penkiametis eksternu buvo perkeltas į antrą skyrių (klasę). 
Nuo vaikystės mėgo meistrauti, daryti karpinius, rišti knygas, ne kartą buvo klasės seniūnas, lankė akrobatikos būrelį, buvo labai stropus, pavyzdingas mokinys.
Tėvų buvo auklėtas ypač patriotiškai, todėl Sovietų okupacijos metais daug sykių spaudžiamas stoti į partines gretas, visuomet atsisakydavo. Dėl to negavo daugybės apdovanojimų, kurių buvo vertas. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, buvo aktyvus Sąjūdžio dalyvis, iki paskutiniųjų metų buvo nepaprastai pilietiškas, visuomeniškas ir aktyvus. Daug dėmesio skyrė savo gimtajam Kupiškio rajonui. Projektavo ir dažnai savo lėšomis statė atminimo paminklus čia gyvenusiems ir kūrusiems kraštiečiams. Įsteigė Vilniaus kupiškėnų klubą, buvo jo pirmininkas, vėliau narys. 
Savo nepalaužiamo užsispyrimo ir ryžto dėka buvo vienas profesionaliausių savo kartos architektų-restauratorių, nėjusių į kompromisą su paviršutiniškumu, skubotumu ir neišmanymu. Visą gyvenimą kovojo už Lietuvos kultūros paminklų išsaugojimą ir atkūrimą. Tuo pačiu buvo nepaprasto optimizmo, energijos, nuolankumo, pasiaukojimo ir asketiškumo pavyzdys, palikęs gilius įspaudus jį supusių ir su juo dirbusių žmonių gyvenimuose.
Gyveno Kaune, Vilniuje, sukūrė šeimą, užaugino du vaikus.

Pomėgiai

Nekilnojamojo Lietuvos ir kitų šalių kultūros paveldo foto ir kino dokumentika, aktualių įvykių publicistika, statisto vaidyba 8-uose pilnametražiniuose, 4-uose trumpametražiniuose kino filmuose, asmeninė vaidyba 6-uose reklaminiuose videoklipuose. Karo aviacijos mechanikas. Parašų rinkimo savanorystė. Dainavimas.