google/wiki40b huggingface dataset:
Feliksas Martišius

Feliksas (Peliksas) Martišius (1879 m. vasario 2 d. Banaičių kaime, Šakių apskritis – 1955 m., Simne) – Romos katalikų kunigas, švietėjas ir sodininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Užaugo šešių vaikų šeimoje, anksti neteko tėvo, todėl vaikus globojo motinos tėvai Rūgiai. Felikso dėdė Švėkšnos vaistininkas Juozapas Rūgys buvo žinomas aušrininkas ir varpininkas. Mokėsi pas daraktorių, vėliau lankė Griškabūdžio ir Sintautų pradines mokyklas. Mokėsi Palangos progimnazijoje ir Mintaujos gimnazijoje. Už už atsisakymą melstis rusiškai iš pastarosios buvo pašalintas. 1898 m. įstojo į Seinų kunigų seminariją, vasaros atostogų metu būsimą Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarą Saliamoną Banaitį ruošė egzaminams iš aštuntos klasės kurso. Baigęs vikaravo Sudarge ir Višakio Rūdoje. Dirbo šviečiamąjį darbą: mokė rašto, platino knygas ir laikraščius, kovojo už blaivybę. Vikaras Višakio Rūdoje įsteigė „Žiburio“ draugijos skyrių, prieglaudą seneliams, pastatė parapijos salę, įkūrė 15 pradinių lietuviškų mokyklų. Dalį savo laisvalaikio skyrė sodininkystei. 1918 m. „Žiburio“ draugijos pavedimu Prienuose atidarė progimnaziją ir organizavo mokyklos pastato statybą. 1920–1924 m. buvo pastatyta dviejų aukštų medinė Prienų „Žiburio“ gimnazija, kuri 1925 m. išleido pirmąją laidą.
Prienuose įkūrė 5 ha medelyną – sodą, kuriame dirbo su mokiniais. Feliksas Martišius dėstė sodininkystę kaip fakultatyvą, laiškais keitėsi patyrimu su kitais Lietuvos sodininkais. 1941–1944 m. sodininkystės mokė ir tuometinius gimnazistus poetą Justiną Marcinkevičių bei kalbininką Joną Kazlauską. Parašė vadovėlį „Apie sodą“. Mokyklai vadovavo iki Raudonosios Armijos atėjimo, tada buvo atleistas iš direktoriaus pareigų ir perkeltas į Simno Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčią, kur tarnavo klebonu. Palaidotas Prienų kapinėse.
Erelių lizdų pilys

Turistinis takas

Daugumą pilių jungia raudonas turistinis takas, vadinamas Erelių lizdų turistiniu taku. Jo ilgis – apie 163 km. Takas jungia Čenstakavą ir Krokuvą. Be pilių, take yra daug gamtos rezervatų: Zelena Gura, Sokole Gury, Parkove, Ostrenžnik, Gura Zboruv, Smolen bei Ojcovo nacionalinis parkas.
Takas prasideda Čenstakavos centre, prie šv. Zigmunto bažnyčios, baigiasi – Krokuvos Vavelyje. Beveik visas kelias veda per įvairialypę, uolingą teritoriją. Take, be pilių ir rezervatų, galima pamatyti daug senovinių bažnyčių Olštyno kaime, Zrembicuose, Zloty Potok vietovieje, Niegovoje, Pilicuose bei Giebultave.
Dantenos

Dantenos (lot. Gingivae) – burnos ertmės ir jos prieangio gleivinės dalis, kuri dengia viršutinio ir apatinio žandikaulių alveolinės ataugas. Dantenos tvirtai suauga su alveolinių ataugų antkauliu, bei danties kaklelio srityje esančiu cementu. Dantenų gleivinė yra nepaslanki, stora ir neturi pogleivio. Turi du paviršius: prieanginį ir liežuvinį. Dantenos savo kraštais supa dantų kaklelius, apie kurios susidaro dantenų kišenės, o ant tarpalveolinių pertvarų susidaro tarpdantiniai speneliai.
Naujagimio dantenos sudaro ištisinį sluoksnį, dengiantį visas alveolines ataugas, taip pat ištraukus dantį ir užsitraukus kaulinei alveolinei kišenei, ją apauga dantenos.
Šalčininkų rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Josif Rybak, jo pavaduotoju Zdislav Palevič. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Boleslav Daškevič.
Didžioji šorėja

Paplitimas

Nykstanti rūšis. Natūraliai auga atogrąžų Azijos pietryčiuose: Borneo saloje, Malakos pusiasalyje.

Augimvietės

Didžioji šorėja gamtoje aptinkama atogrąžų klimato drėgnose žemumose ar kalvoto reljefo gerai pralaidžiuose, molinguose dirvožemiuose 0-1000 metrų aukštyje, kur ištisus metus iškrinta krituliai.

Požymiai

Aukšti arba labai aukšti lapuočiai medžiai. Kamienas tiesus.

Kiti faktai

Šie medžiai yra bioįvairovės trauka, kur kiekviename jų aptinkama iki 1000 įvairiausių vabzdžių, grybų ir augalų rūšių.

Nykimo priežastys

Miškų kirtimas medienos eksportui bei dirbamos žemės plėtimas miškų sąskaita. 
2017 m. duomenimis, jos medynų populiacijos savaiminio augimo regione fragmentiškos, o dėl miškų kirtimo, brandaus amžiaus pavienių didžiosios šorėjos individų ir toliau mažėja.
Egidijus Gaigalas

Biografija

1987 m. baigė Kauno medicinos institutą, terapeutas. VšĮ Biržų ligoninės reanimacijos – intensyvios terapijos skyriaus, VšĮ Likėnų reabilitacijos ligoninės gydytojas.
Partijos Lietuvos krikščionys demokratai narys. Nuo 2007 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Duktė Justina.
Kupiškio rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Kupiškio rajono savivaldybės taryba – Kupiškio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Jonas Jarutis, mero pavaduotoju - Aidas Mikėnas (Darbo partija), administracijos direktoriumi paskirtas Žilvinas Aukštikalnis (valstiečiai liaudininkai).
Domicėlė Tarabildienė

Biografija

Augo devynių vaikų šeimoje. 1924–1928 m. mokėsi Raguvos progimnazijoje, 1928–1929 m. Panevėžio mergaičių gimnazijoje. Nuo vaikystės, tėvo paskatinta, pamėgo piešti, lipdė iš molio, pasižymėjo meniniais gabumais. 1929–1935 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, skulptūros studijoje pas Juozą Zikarą ir Kajetoną Sklėrių, baigė ją su rekomendacija tęsti studijas užsienyje.
Nuo 1929 m. iliustravo knygas Lietuvos, Maskvos, Kijevo, Rygos, Talino leidykloms. 1932 m. dalyvavo plakato „Lietuvos aviaklubas“ konkurse. 1933 m. kartu su vyru Petru Tarabilda dalyvavo Stepono Dariaus ir Stasio Girėno pašto ženklo konkurse ir jame laimėjo pirmąsias vietas. Nuo 1935 m. dalyvavo dailės parodose su grafikos, tapybos ir skulptūros darbais. 1937 m. Pasaulinėje parodoje Paryžiuje už knygų iliustracijas kartu su vyru gavo aukso medalį. 1937–1939 m. studijavo Paryžiuje, Valstybinėje aukštojoje dekoratyvinio meno mokykloje.
1940–1941 m. piešinius spausdino periodinėje spaudoje: „Šluotoje“, „Genyje“, „Tarybų Lietuvoje“. 1941–1945 m. gyveno ir kūrė Ukmergėje, nuo 1967 m. – Vilniuje. 
Vyras – dailininkas Petras Tarabilda, sūnūs dailininkai Arūnas Tarabilda, Ramonas Tarabilda, Kazys Rimtas Tarabilda, duktė architektė Giedrė Domicelė Tarabildaitė-Kontvainienė. Palaidota Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Sukūrė skulptūrų ir skulptūrinių kompozicijų, iliustravo ir apipavidalino apie 200 knygų. Fotografavo save ir vėliau savo fotografijas panaudojo skirtingų vaidmenų įkūnijimui. 
Surengtos personalinės parodos: 1950 m. Kaune, 1951 m. Šiauliuose, Palangoje, Klaipėdoje, 1952 m. Vilniuje, 1954 m. Maskvoje, 1961 m. Kaune, Jonavoje, Kapsuke. 2007 m. rugpjūčio mėn. Vroclavo fotografijos centre „Domek Romanski“ surengta fotografijos paroda.
Rezistorius

Rezistoriaus varža

Rezistorių varža gali įgyti vertes nuo mažesnių kaip vienas omas iki daugelio milijonų omų. Dažniausiai pasitaikantys angliniai rezistoriai gaminami iš supresuotos anglies, kurios savitoji elektrinė varža yra žinoma.
Staigmena

Staigmena – nenumatyta situacija, jausmai, potyriai ar išgyvenimai, netikėti žodžiai, dovana ir visa, kas sukelia teigiamą (rečiau – neigiamą) nuostabą.
Paprastai netikėtas (su)klaidinimas sąlygoja emocijas, spontanišką kūno bei psichikos reakcijas, dėmesio centro pasikeitimą. Išoriški požymiai gali būti raudonavimas, juokas, rankos, galvos, kojų judesiai, drebėjimas bei kita.
Sukelti jausmai paprastai yra malonūs (šilti); rečiau pasireiškia kaip ginamoji reakcija į tariamą kliūtį ar pavojų.
Reakcijos tipą ir pobūdį nulemia situacija, asmenybės tipas, individo ypatumai arba staigmeną sukėlusios aplinkybės bei asmenys. Kartais gali būti sukeliama nekontroliuojama ir karštligiška reakcija.
Staigmeną patirti gali ir gyvūnai, kadangi jie kaip ir žmogus dažnai patenka į pavojaus, grėsmės situacijas – į jas reaguojama apsaugos bei kitų instinktų arba refleksų dėka.

Parametrizavimas

Potencialus įvykio, žinios galinčio(s) sukelti staigmeną, vertinamasis dydis nepriklausomai nuo konteksto išreiškiamas informacijos turiniu, kuris atvirkščiai proporcingas jo išsipildymo tikimybei.
Bubės mergina

Turinys

1944 m., sąjungininkų kariuomenė baigia išvaduoti Italiją nuo fašistų. Arturas, pravarde Bubė, lanko žuvusio kovos draugo partizano šeimą, kur susipažįsta su šio seserimi Mara – smarkia, savarankiška mergina. Tarp jų įsiplieskia simpatija, tačiau vėliau Bubė netyčia nužudo žmogų ir yra priverstas bėgti iš šalies. Negaudama iš šio jokių žinių, Mara persikelia gyventi į miestą, pradeda susitikinėti su Stefanu, kai sužino, kad Bubė yra suimtas iš laukia teismo. Nors šiam gresia 14 metų kalėjimo, Mara nusprendžia palikti Stefaną ir laukti savo mylimojo…
Hirdas (organizacija)

Rikshirdas

Tai buvo „Hirdo“ dalis, vienijusi suaugusius (18-45 m. amžiaus) vyrus.
Iki Norvegijos okupacijos Rikshirdas turėjo apie 500 narių. Po okupacijos narių skaičius ėmė didėti, o Kvislingui tapus okupuotos Norvegijos vadovu padidėjo dar labiau.
1941 m. kovo mėn. Rikshirdui buvo suteiktos policijos galios. 1942 m. kovą buvo suformuotas pirmas ginkluotas Hirdo dalinys, vadintas Hirdo ginkluotasis batalionas. Vėliau šis batalionas tapo „Hirdo gamyklų apsauga“.

1943 m. Rikshirdas tapo oficialia Norvegijos ginkluotųjų pajėgų dalimi, kartu su Foregarden, Germanske SS Norge ir Norvegijos policijos dalimis.
Panašiai kaip Vokietijos SA „Hirdas“ buvo organizacija, kurios nariai dažniausiai dirbdavo kažkur kitur, o kelias dienas per savaitę atitarnaudavo „Hirde“. Išimtis buvo du reguliarūs „Hirdo“ daliniai – „Hirdo gamyklų apsauga“ ir Foregarden.
Pirmasis Hirdo vadas (norv. Rikshirdsjef) buvo J.B Hjort, vėliau – kapitonas Oliver Møystad. Vado pareigas periodiškai ėjo ir pulkininkas Konrad Sundlo.

Dalyvavimas žydų naikinime

1942 m. spalio ir lapkričio mėn. „Hirdas“ Norvegijoje suiminėjo žydus, kurie po to garlaiviu „Donau“ buvo pervežti į mirties stovyklas Vokietijos okupuotoje Lenkijoje. Taip spalio mėn. buvo pervežti 209 žydai vyrai, o lapkričio mėn. – dar 532. Antrojoje operacijoje dalyvavo apie 300 Hirdo narių ir Norvegijos policininkų.
Organizacija buvo panaikinta išlaisvinus Norvegiją. Daug buvusių Hirdo narių buvo nubausti už išdavystę ir bendradarbiavimą su Hitlerio Vokietija.

Hirdmarinen ir Unghirdmarinen

Hirdmarinen – „Hirdo“ dalis suaugusiesiems, orientuota į karinį jūrų parengimą, o Unghirdmarinen – analogiška „Hirdo“ dalis berniukams ir jaunuoliams. „Unghirdmarinas“ buvo Hitlerjugendo karinio jūrų padalinio analogas.
Abi dalys buvo organizuotos 1942 m. gegužės mėn. Kai kas teigia, kad jos buvo organizuotos kaip mokomieji vienetai, ruošę rekrutus Vokietijos Kariniam jūrų laivynui (Kriegsmarine). Grupė norvegų savanorių šios organizacijos narių 1943 m. sausį buvo išsiųsti į Vokietiją, į treniravimo centrą.
Hirdmarino ženklas buvo Nasjonal Samling erelis, laikantis saulės kryžių virš inkaro.
Kitas

Istorija

Kitas yra seniausia Pietų Amerikos sostinė.
Salomėja Slaboševičienė

Biografija

1973 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja.
1989–2004 m. Palangos Baltijos vidurinės mokyklos direktorė, 2004–2006 m. ir nuo 2008 m. Baltijos vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja ugdymui, lietuvių k. mokytoja. 2006–2007 m. Palangos savivaldybės mero pavaduotoja, 2007–2008 m. mero patarėja.
2001–2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Palangos skyriaus narė. Nuo 2008 m. nepartinė. 2004–2007 m. ir nuo 2007 m. Palangos savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Henrikas, vaikai Asta, Marijonas.
Rimantas Smetona

Biografija

Tėvas, Antano Smetonos brolio Igno sūnus, rezistencijos dalyvis, žuvo 1945 m. 1965 m. baigė Ukmergės žemės ūkio mechanizacijos technikumą, 1977 m. baigė Leningrado valstybinį teatro, muzikos ir kinematografijos institutą ir įgijo televizijos režisieriaus specialybę.
1967–1972 m. Lietuvos kino studijos režisieriaus asistentas, 1972–1991 m. Valstybinio Lietuvos radijo ir televizijos komiteto televizijos ir kino režisierius. Sukūrė dokumentinių ir muzikinių televizijos filmų. 2001–2004 m. Vilniaus krašto televizijos „TV 11“ vyr. redaktorius, publicistinės laidos „Požiūris“ autorius ir vedėjas.
Žmona Aldona, dukterys Jurgita ir Milda.

Politinė veikla

1990–1997 m. Lietuvių tautininkų sąjungos pirmininkas, 1997–2001 m. Nacionaldemokratinio judėjimo už nepriklausomą Lietuvą ir Lietuvos nacionaldemokratų partijos pirmininkas, 2003–2004 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys. Nuo 2008 m. partijos Tvarka ir teisingumas narys.
1990–1992 m. Lietuvių tautininkų sąjungos savaitraščio „Viltis“ redaktorius. 1996–2000 m. VII Seimo narys, išrinktas Ukmergės rinkimų apygardoje Nr. 61. Dirbo Teisės ir teisėtvarkos komitete, 1996–1999 m. šio komiteto pirmininko pavaduotojas. 1997 m. nesėkmingai kandidatavo į Lietuvos Respublikos Prezidentus. 2004-2008 m. ir nuo 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys.
Pranas Martinaitis

Pranas Martinaitis (g. 1943 m. lapkričio 6 d. Kybartai, Raudonės valsčius) – TSRS ir Lietuvos karininkas, pulkininkas.

Biografija

1972 m. Maskvoje baigė Oro inžinerinę karo akademiją. 1972–1978 m. karinis atstovas bandomajame konstruktorių biure Leningrade. 1978–1983 m. – Kauno karinio komisariato poskyrio viršininkas. 1983–1991 m. – Kauno civilinės gynybos štabo viršininko pavaduotojas, viršininkas. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę 1992–1997 m. – Krašto apsaugos ministerijos Civilinės saugos ir gelbėjimo departamento Kauno apskr. skyriaus viršininkas. 1994 m. pulkininkas.
Orto kometoidų debesis

Orto kometoidų debesis yra hipotetinis sferinės formos kometų debesis, esantis tarp 1000 ir 100 000 AV nuo Saulės. Šis atstumas yra apie 1000 kartų didesnis, nei atstumas nuo Saulės iki Plutono, jis beveik lygus vienam šviesmečiui – beveik ketvirtadaliui atstumo nuo mūsų iki artimiausios žvaigždės Kentauro Proksimos. Nors Orto debesies egzistavimo nepatvirtina jokie tiesioginiai stebėjimai, astronomai yra įsitikinę, kad iš jo atlekia visos ilgų periodų ir Halio kometos tipo kometa, o trumpaperiodės kometos, sprendžiant iš jų orbitų, atlekia iš Koiperio žiedo.

Hipotezė

1932 metais estų astronomas Ernstas Öpikas pasiūlė mintį, kad kometos atsiranda iš debesies, esančio tolimiausiame Saulės sistemos pakraštyje. 1950 m. šią mintį atgaivino olandų astronomas Janas Hendrikas Ortas, norėdamas paaiškinti kylantį prieštaravimą: kometos sunaikinamos, perėjusios per vidinę Saulės sistemą vos keletą kartų, tačiau, jei stebimos kometos egzistuoja nuo pat Saulės sistemos atsiradimo, jos jau turėtų būti sunaikintos ir mes jų nebematytume. Pasak Orto hipotezės, Orto debesyje egzistuoja milijardai kometų branduolių, kurių dėl didelio atstumo neveikia Saulės spinduliavimas. Iš debesies išlėkusios kometos nuolat papildo mūsų stebimas kometas, pakeisdamos tas, kurios žūsta perlėkdamos Saulės sistemą.

Sudėtis ir sandara

Manoma, kad Orto debesis užima milžiniškus erdvės tūrius nuo išorinės Koiperio žiedo ribos iki 50 000 AV nuo Saulės. Jis skirstomas į sferinės formos išorinį Orto debesį (20 000–50 000 AV nuo Saulės) ir toroido formos vidinį Orto debesį (50–20 000 AV). Išorinis debesis tik silpnai traukiamas Saulės, iš jo į vidinę Saulės sistemą atlekia ilgaperiodės kometos. Vidinis Orto kometoidų debesis dar vadinamas Hilso debesiu.
Manoma, kad išoriniame kometoidų debesyje yra trilijonai kometų branduolių, didesnių nei ~1,3 km, atstumai tarp kurių yra milijonai kilometrų. Tiksliai nežinoma Orto debesies masė, tačiau manoma, kad ji neturėtų viršyti kelių Žemės masių. Dauguma Orto debesies objektų turbūt sudaryti iš įvairių elementų ledo, tačiau objekto 1996 PW atradimas leidžia manyti, kad ten yra ir akmeninių dangaus kūnų.

Kilmė

Manoma, kad Orto kometoidų debesis yra proplanetinio disko, susiformavusio aplink Saulę maždaug prieš 4,6 mlrd. metų, liekana. Jo išorinė dalis menkai siejasi su Saulės sistema, todėl jį lengvai gali paveikti pralekiančios kitos žvaigždės. Plačiausiai priimta hipotezė apie Orto debesies susiformavimą teigia, kad Orto debesies objektus, susidariusius daug arčiau Saulės, į Saulės sistemos paribius išmetė dujinių milžinių, pvz, Jupiterio, gravitacinės jėgos. Iš pradžių kometoidų orbitos buvo ypatingai ištęstos elipsės ar parabolės, vėliau kitų žvaigždžių įtaka bei galaktinės potvynių jėgos orbitas padarė labiau apskritiminėmis.

Orto debesies objektai

Iki šiol buvo atrasti tik du objektai, kurių orbitas galima priskirti Orto kometoidų debesiui: Sedna ir 2000 CR105.
Malgūžės dvaras

Istorija

Nuo 1763 m. dvaras priklausė Adomui von Tysenhauzui, o 1775 m. minimas kaip Otto Ferdinando von Miunsterio nuosavybė (miręs 1785 m., taip pat Pakruojo dvaro savininkas). Tuomet Malgūžės dvarui (Malguzyn) priklausė Blauzdžiūnui, Grigonių, Lakūnų kaimai (viso 36 dūmai). Malgūžės dvaro savininkas Ferdinandas von Miunsteris buvo vienas iš Žeimelio evangelikų liuteronų bažnyčios mecenatų (nuo 1783 m. Lieporų dvaras kaip ir kiti valdyti evangelikų liuteronų savininkų įsipareigojo remti bažnyčią). Jo  duktė Teofilė (Gottliebe Theophile Louise (1767–1827), susituokusi 1786 m. su grafu Albrechtu Johanu Otto v. Keizerlingu (1747–1809) iš Rautenburgo (dab. Малиновка, Kaliningrado sr.; Rytprūsių, Kuršo, Lietuvos atšakos pradininkas) 1816 m. paveldėjo Malgūžės dvarą. Laikotarpyje tarp 1785–1816 m. dvarą kaip teisėti Miunsterių įpėdiniai (pagal moterišką liniją) valdė Pakruojo atšakos von der Ropai. Malgūžės dvare gimė garsiosios Šeduvos-Raudondvario von der Ropų meno kolekcijos vienas savininkų – Ferdinandas Dytrichas Kristupas von der Ropas (1779–1844; vėliau Bykstų, Jaunaucės (nuo 1827 m.), Laukų muižos (Feldhof) dvarų savininkas).
Grafai Keizerlingai (dar kitaip vietos gyventojų ir literatūroje vadinami Kaizerlingais) šį dvarą kaip ir Daunoravos, Juozapavo valdė iki 1940 m. 1854 m. dvarui priklausė Latveliškių, Švitinio palivarkai, Blauzdžiūnų, Grigonių, Mankūnų kaimai, iš viso 1922 dešimtinės žemės, 565 pavaldiniai. Dvarą kaip ir gretimus apylinkės dvarus apėmė 1905 m. revoliucijos neramumai, savininkas advokatas, kolekcininkas, archeologas Teodoras Keizerlingas pasitraukė į Šiaulius. Iki 1920 m. dvaras valdė 450 ha žemės.

Architektūra

Klasicistiniai mediniai dvaro rūmai (tikriausiai vieni iš nedaugelio to laiko ir tokio stiliaus medinių dvaro rūmų pastatų Lietuvoje) neišliko – nugriauti apie 1980 m., dalis dvaro sodybos pastatų sunykę ar perstatyti XX a. antroje pusėje, geriau išlikęs tik akmenų mūro svirnas.
Kuoklės

Kuoklės (latv. kokles, sk. kuoklės; latg. kūkles) arba kuoklė (kokle, sk kuoklė; kūkle) – senovinis latvių styginis muzikos instrumentas, drauge su lietuvių kanklėmis, lyvių kandla, estų kanele, suomių bei karelų kantele ir rusų guslėmis įeina į Baltijos sritims būdingų ir giminingų instrumentų šeimą, bendrasis jų pavadinimas – Baltijos psalteriumas. Pirmieji archeologiniai kuoklės radiniai Latvijoje siekia XIII a., yra išlikę XVII a. rašytinių šaltinių, kur ji minima, o pirmoji žinoma kuoklių melodija užrašyta 1891 m. Kaip tradicinės kultūros vertybė, kuoklės ir skambinimas ja įtraukti į Latvijos kultūros paveldą.
Žeoda

Žeoda (pranc. géode < gr. geodes - žemiškas) yra geologinių sekrecijų atmaina; mineralinis kūnas, kurio ertmėje suaugusi kristalų drūza.
Žeodos susidaro beveik išimtinai karbonatinėse (nors pasitaiko ir vulkaninėse) uolienose. Žeoda gali būti įvairių formų, tačiau dažniausiai artima apvaliems, elipsoidiniams pavidalams.
Dar žr. Sekrecijos.
Kašubų vėliava

Kašubų vėliava – kašubų etnoso vėliava: dvispalvė iš dviejų vienodo pločio horizontalių juostų. Viršutinė juosta juoda, apatinė – geltona.
Tos pačios spalvos yra ir kašubų herbas – juodas grifonas geltoname lauke.
Aleksandras Pociejus

Biografija

Lietuvos bajorų Pociejų giminės atstovas, herbo „Waga“ savininkas. Vitebsko vaivados Kazimiero Aleksandro Pociejaus (1666–1728) ir Anos Terezės Letovaitės sūnus. Broliai – Lietuvos didysis stovyklininkas Antanas Pociejus (m. 1749) ir Rogačiovo seniūnas Mykolas (m. 1787).
1724 metais Aleksandras Pociejus gavo Lietuvos didžiojo pataurininkio pareigybę, 1739 metais tapo Vitebsko kaštelionu. 1740 metais buvo paskirtas Trakų kaštelionu. 1742–1770 metais – Trakų vaivada. 1745 metais buvo išrinktas Lietuvos Tribunolo maršalka. 1746 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Baltakaklis ragasnapis kranklys

Paplitimas

Rūšis paplitusi Afrikos žemyno pietryčiuose – Ugandoje, pietvakarių Kenijoje, Kongo D.R. rytuose ir nuo čia rūšies arealas nusidriekęs per Zambiją, Malavį, Zimbabvę, š. ir v. Mozambiką, Svazilendą – iki Lesoto bei PAR pietryčių, kur siekia Indijos ir Atlanto vandenynų pakrantes.

Gyvenamas biotopas

Gyvena kalvotuose ir kalnuotuose regionuose, aptinkamas kaimuose ir mažuose miesteliuose, jeigu aplinkui yra kalvotas ar kalnuotas reljefas tinkamas tupėjimui ir lizdavietėms.

Elgsena

Monogamai. Baltakakliai ragasnapiai krankliai dažniausiai gyvena sėsliai, nors neperintys dalinai klajoja dideliais būriais, kuriuose kartais būna iki 800 šių paukščių. Puikiai vaikšto žeme. Kaip ir kitos varninių šeimos rūšys, tarp kitų gyvūnų pasižymi vienu aukščiausiu intelekto koeficientu.

Veisimasis

Lizdus suka klifuose, rečiau medžiuose. Lizdas pagrinde susuktas iš šakų, įv. pagaliukų ir sutvirtintas vilna, plaukais, žole. Gyvenantys Kenijoje kiaušinius deda spalio ir gruodžio mėnesiais, Ugandoje rugpjūčio – spalio mėnesiais, Konge vasario mėn., Tanzanijoje spalio mėn., Malavyje rugsėjo – lapkričio mėnesiais, Zambijoje rugsėjo mėnesį. Dėtyje 1–7, dažniausiai 3–5 kiaušiniai. Jų ilgis 46,0–56,9 mm, plotis 31,6–35,0 mm. Peri tik patelė 19–26 dienas. Išsiritę jaunikliai per 7–10 dienų pasiekia trečdalį suaugusiųjų svorio ir apauga pirmuoju plunksnų apdaru. Per 21–28 jaunikliai pradeda skraidyti.

Maitinimasis

Visalesis, bet daugiausiai minta gyvulinės kilmės maistu – smulkesniais stuburiniais ir bestuburiais, įskaitant skėriais, vabalais ir jų lervomis, kirmėlėmis, žmonių išmetamomis maisto atliekomis, smulkiais ropliais. Neatsisako šalikelėse gulinčios dvėselienos. Lesa ir augalinį maistą – grūdus, riešutus.

Artimiausia rūšis

Genetiškai ir išvaizda baltakakliams ragasnapiams krankliams artimiausi yra baltapakaušiai ragasnapiai krankliai (Corvus crassirostris) gyvenantys nedideliame š.r. Afrikos plote ir išsiskiriantys galvos viršūgalvyje ryškia balta dėme. Abi šias rūšis pastaruoju metu linkstama išskirti į atskirą ragasnapių kranklių (Corvultur) pogentę arba gentį.
Ašnanė

Ašnanė – javų deivė šumerų mitologijoje. Sesuo – galvijų deivė Laharė. Pastaroji kartais laikoma ir vyriškąja dievybe.
Žinios apie Ašnanę siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį. Požymių, rodančių buvus šios deivės kultą, esama nedaug. Minima pasakojime „Enkis ir pasaulio tvarka“, apibūdinama kaip deivė, kurios „veidas [išteptas] medumi“, vadinama vaisingumo, juodagalvių gyvybės teikėja, „gerąja duona“, „visų duona“. Jos galva ir kūnas esą dėmėti. Ašnanė buvo siejama ir su užkeikimais. Į Ašnanę ir Šumuganą kreipėsi Mario valdovas Jahdunlimas, prašydamas, kad šie sukeltų badą priešo šalyje.
Yra išlikęs etiologinis šumerų mitas, kuriame pasakojama apie Ašnanę ir Laharę. Teigiama, jog ant „dangaus ir žemės kalno“ (Du-ku) dievas An sukūręs Anunaki. Iš pradžių šie turėję maitintis žole kaip avys ir gerti vandenį iš griovio. Tuomet Du-ku buvo sukurtos Ašnanė ir jos sesuo Laharė, Anunaki valgę grūdus, gėrę pieną, tačiau vis vien negalėję pasisotinti, tad dievai Enkis ir Enlilis pasiuntę Ašnanę bei Laharę žemėn. Ašnanei dievai pastatę namą, davę arklą ir jungą. Laharei dievai įrengę avidę, parūpinę augalų. Šitaip, pasak mito, dievai davę pradžią žemdirbystei ir gyvulininkystei, žemėje viešpatavusi gausa, žmonės nuo tol aprūpinę dievus maistu. Vėliau tarp Ašnanės ir Laharės, šioms išgėrus vyno, kilęs ginčas dėl žemdirbystės ir gyvulininkystės pranašumų, kiekviena iš jų bandžiusi save išaukštinti ir sumenkinti varžovę. Galiausiai įsikišę Enkis bei Enlilis, laimėtoja paskelbta Ašnanė.
Kalviai (Skuodas)

Geografija

Per kaimą teka Baltijos jūros intakas Šventoji, o šiauriniu pakraščiu – dešinysis jos intakas Žioklanis. Pietryčiuose plyti Kalvių miškas.