Normandijos operacija

Operacijos planavimas

Sprendimą apie kėlimąsi 1944 m. per Lamanšą priėmė Vašingtono „Tridento“ konferencija, vykusi 1943 m. gegužės mėn. Didžiąją Normandijos operacijos plano dalį parengė Didžiosios Britanijos feldmaršalas Bernard Law Montgomery. Plėtojant invazijos planą, labiausiai buvo siekiama, kad priešas nesužinotų apie dvi svarbias detales - operacijos „Overlord“ vietą ir laiką. Siekiant užtikrinti slaptumą ir karinių veiksmų netikėtumą, buvo sukurta ir sėkmingai įgyvendinta keletas svarbių dezinformacijos operacijų - operacijos „Bodygard“, „Fortitude“ ir kitos. Sąjungininkai sukūrė fiktyvią kariuomenę su netikrais tankais, batalionais, bazėmis. Šioms pajėgoms vadovauti buvo paskirtas generolas George S. Patton, beje, Šiaurės Afrikos kampanijoje kovęsis prieš Erwin Rommel. Taigi, didžiausios vokiečių karinės pajėgos turėjo koncentruotis Pa de Kalė, priešingame krante nuo George S. Patton pajėgų. Tuo tarpu Sąjungininkai invaziją rengė Normandijoje.

Priešininkų pajėgumai

Dalyvavo 21‑oji armijų grupė (viena JAV, dvi Didžiosios Britanijos ir viena Kanados armija) ir JAV III armija, apie 13 000 lėktuvų (apie 11 000 karo ir apie 2000 transporto), daugiau kaip 6000 laivų. Sąjungininkų ekspedicinėse pajėgose operacijos pradžioje buvo 2 mln. 876 000 žmonių.
Sąjungininkų ekspedicinių pajėgų vyriausiasis vadas buvo Dwight D. Eisenhower, vyriausiojo vado pavaduotojas – Arthur Tedder, sausumos karinių pajėgų vadas – B. L. Montgomery, karinio jūrų laivyno – Bertram Ramsay, karinių oro pajėgų – Trafford Leigh-Mallory. Šiaurės Prancūzijos, Belgijos ir Olandijos pakrantę gynė Vokietijos feldmaršalo Erwin Rommel vadovaujama armijų grupė B (sudarė 7‑oji ir 15‑oji armijos ir 88‑asis atskirasis korpusas; iš viso 39 divizijos), kuri turėjo apie 500 karo lėktuvų. Vokietijos pagrindinės jėgos buvo sutelktos prie Lamanšo sąsiaurio, kur buvo laukiama Sąjungininkų išsilaipinimo. Senos įlankos pakrantėje, 100 km fronto ruože, nuo Kotanteno pusiasalio iki Orno upės žiočių, buvo dislokuotos tik trys jų divizijos.

Placdarmas Normandijoje

Birželio mėnesio pabaigoje Sąjungininkai sukoncentravo daugiau kaip 25 divizijas (iš jų 4 tankų) 100 km pločio ir 20–40 km gylio placdarme. Čia gynėsi 23 vokiečių divizijos (tame tarpe – 9 tankų). Birželio 27 d. Sąjungininkai užėmė Šerbūro Oktevilio gilavandenį uostą, taip žymiai palengvindami savo karinius tiekimus. Iki tol buvo naudojamos Senos įlankoje pastatytos dirbtinės „Mulberry“ prieplaukos. Liepos 9 d. buvo užimtas Kanas, liepos 18 d. – Sen Lo. Sąjungininkų kontroliuojamas placdarmas iki liepos 24 d. buvo 110 km pločio, 30–50 km gylio, tačiau ši teritorija buvo perpus mažesnė, nei buvo šiai dienai numatyta pagal operacijos planą. Tačiau danguje viešpataujant Sąjungininkų aviacijai, šiame placdarme buvo galima sutelkti didesnes pajėgas lemiamiems mūšiams Šiaurės Vakarų Prancūzijoje. Liepos 25 d. čia jau buvo sutelkta apie 1,5 mln. karių ir jų nepaliaujamai daugėjo.
Nušalintą vokiečių Vakarų grupės vyriausiąjį vadą Gerd von Rundstedt, pareikalavusį su Sąjungininkais sudaryti taiką, pakeitė feldmaršalas Günther von Kluge. Vokiečiai visas viltis dėjo į savo sunkiuosius tankus „Tiger I“ ir „Panther“, kurie pranoko priešo naudojamus „M4 Sherman“. Tačiau jie nieko nebelėmė, nes daug gausesnėms Sąjungininkų oro pajėgoms jie tapo gerais taikiniais. Pranašumas ore buvo lemiamas veiksnys operacijoje.