Anglijos istorija

Anglija iki romėnų užkariavimo

Anglijos istorija prasideda salos susiformavimu. Mezolite, pakilus jūros lygiui, apie 7000 m. pr. m. e. nuo žemyno atsiskyrė Britanijos sala. Neolito laikotarpiu, kuris saloje prasidėjo tik apie 4000 m. pr. m. e., paplito žemdirbystė ir gyvulių auginimas. Ar tai susiję su gyventojų persikėlimu iš žemyno ar vietinių akultūracija, tyrimuose nėra vieningos nuomonės. Apie 3200 m. pr. m. e. Britų salose buvo pastatyti įvairūs megalitiniai statiniai - hendžai (Woodhenge, Durrington Walls, Marden Henge, Avebury) ir akmenų ratai (Castlerigg, taip pat žinomiausias Stounhendžas).
Keltų migracija į Britanijos teritoriją iš kontinentinės Europos dalies prasidėjo vėlyvojo bronzos amžiaus ir ankstyvojo geležies amžiaus laikotarpiu (800-700 m. pr. m. e.). Paskutinė žinoma keltų invazija į Britaniją buvo apie 75 m. pr. m. e. (belgai). Keltai su savimi atsinešė geležies amžiaus kultūros elementus, kurie pradžioje koegzistavo kartu su bronzos amžiaus kultūra. Britanijos keltai ir keltų kultūros paveiktos tautos sąlyginai vadinamos "britais". Iki romėnų užkariavimo Britanijoje jau buvo pradėjusi irti pirmykštė bendruomeninė santvarka ir formavosi klasinė visuomenė. Apie socialinės nelygybės augimą liudija gimininės ir karinės aukštuomenės iškilimas, patriarchalinės vergijos egzistavimas. Britai turėjo išvystytą gyvulininkystę ir žemdirbystę, naudojosi sunkiais ratiniais plūgais, rankiniai malūnais, žiedė puodus, apdirbo gyvūnų odas, audė, kasė rūdą, prekiavo su kontinento pirkliais. Kai kurios britų gentys jungėsi į gentines sąjungas, kurios turėjo karinius vadus ("karalius"). 
Geležies amžiaus įtvirtintos kalvos (piliakalniai) iki šių dienų matomi prie Šefildo šiaurinėje Anglijoje; pietinėje Anglijoje taip pat buvo gausu tokių piliakalnių, išlikusių kaip koncentrinių pylimų sistemos, pradedant milžiniška Mergelės pilis Dorsete ir baigiant žymiai mažesniais, kaip kad Grimsburio pilis Berkšyre. Iš kai kurių gentinių centrų vėliau išaugo romėnų ir viduramžių miestai: Kamulodunas (dabartinis Kolčesteris), Eborakumas (dabartinis Jorkas), Londiniumas (dabartinis Londonas).

Krikštas

Anglosaksų Anglijos krikštas prasidėjo apie 600 m. ir jį įtakojo keltų krikščionybė iš šiaurės vakarų ir Romos Katalikų bažnyčia iš pietryčių. Augustinas Kenterberietis, pirmasis Kenterberio vyskupas, savo pareigas pradėjo eiti 597 m., o 601 m. apsikrikštijo pirmasis anglosaksų karalius Etelbertas Kentietis. Paskutinis pagonis jutų karalius Arvaldas iš Vaito salos buvo nužudytas 686 m. Anglosaksų misijos prasidėjo VIII a. ir su jų pagalba beveik visa Frankų imperija buvo apkrikštyta iki 800 m.
VII-VIII a. skirtingos valstybės tapdavo galingiausiomis Anglijoje. Bede teigia, kad Kento karalius Atelbertas Kentietis buvo galingiausias VI a. pabaigoje, bet vėliau šiaurėje iškilo Nortumbrija, kuri atsirado susijungus Bernicijai ir Deirai. Dėl įpėdinystės krizių Nortumbrijos hegemonija nebuvo nuolatinė, o Mersija išliko stipria karalyste, ypač valdant Pendai. Du pralaimėjimai nutraukė Nortumbrijos dominavimą: 679 m. Trento mūšis pralaimėtas Mersijai, o 685 m. Nechtanesmerės mūšis - piktams.
Mersija buvo galingiausia karalystė Anglijoje beveik per visą VIII a. Jos galingiausi karaliai buvo Etelbaldas ir Ofa. Karolis Didysis manė, kad  Ofa yra pietinės Britanijos valdovas. Ofa pastatė Ofos pylimą, kuris liudija jo didelę valdžią. Tačiau Vesekso iškilimas ir mažesniųjų karalysčių iššūkis tramdė Merkiją ir IX a. jos dominavimas baigėsi.
Šis periodas vadinasi Heptarchija, nors akademiniuose sluoksniuose jis retai bevartojamas. Pavadinimas kilo nuo septynių galingiausių Pietų Anglijos karalysčių (Nortumbrija, Mersija, Rytinė Anglija, Eseksas, Kentas, Saseksas ir Veseksas). Pastarųjų metų tyrimai parodė, kad kitos karalystės irgi buvo įtakingos: Hvika, Magonsetė, Lindsis ir Vidurio Anglija.

Vikingų iššūkis ir Vesekso iškilimas

Pirmoji paminėta vikingų ataka buvo Lindisferne vienuolyne 793 m., o šaltinis yra Anglosaksų kronikos. Tačiau tuomet jie jau buvo tikriausiai įsikūrę Orklio ir Šetlando salose bei galbūt anksčiau įvyko keli nepaminėti antpuoliai. Vikingai pirmąkart Jonos salą užpuolė 794 m. Vikingų, ypač danų Didžiosios pagonių armijos, atvykimas smarkiai sukrėtė Anglijos ir Airijos politinį ir visuomeninį gyvenimą. Alfredo Didžiojo pergalė Edingtone 878 m., bet tuomet Nortumbija buvo skilusi į Berniciją ir vikingų karalystę, Merkija padalinta per pusę, o Rytų Anglijos karalystė nustojo egzistuoti. Vikingai panašiai nuniokojo airių, škotų, piktų ir iš dalies velsiečių karalystes. Vikingų grėsmė įtakojo Albos karalystės susiformavimą, kuri vėliau tapo Škotija.
Užkariavę Nortumbiją, šiaurės vakarų Merkiją ir Rytų Angliją, danai ten įsikūrė. X a. pradžioje norvegų kilmės Dublino valdovai užėmė Jorko karalystę. Norvegų ir danų gyvenviečių buvo tiek daug, kad jos paliko pėdsaką anglų kalboje. Daug angliškų žodžių kilo iš Senovės skandinavų kalbos, bet iš 100 dažniausiai vartojamų dauguma kilę iš senosios anglų kalbos. Be to daugybė vietovardžių norvegų ir danų apgyventose srityse turi skandinavišką kilmę.
899 m. Alfedui Didžiajam esant mirties guolyje jis buvo vienintelis anglosaksų karalius, o Merkija buvo Vesekso valdžioje, valdoma jo žento Ildarmono Etelredo. Kornvalis ir Velsas pripažino Alfredo valdžią.

Anglijos suvienijimas

Po Alfredo mirties valdė jo sūnus Edvardas I Vyresnysis. Edvardas su svainiu Etelredu tęsė ekspancija, statė tvirtoves pagal Alfredo pavyzdį. Etelredui mirus jo žmona Etelfled valdė kaip "Merkiečių ledi" ir tęsė užkariavimus. Atrodo Edvardo sūnus Atelstanas užaugo Merkijos rūmuose ir po Edvardo mirties tapo Merkijos, o vėįliau Vesekso, karaliumi.
Atelstanas tęsė užkariavimus ir tapo pirmuoju karaliumi tiesiogiai valdžiusiu visą Angliją. Jo titulai ir monetos rodo, kad jo įtaka siekė ir už Anglijos ribų. Jo užkariavimai sukėlė kitų Britanijos karalysčių nepasitenkinimą ir jis nugalėjo bendrą škotų ir vikingų armiją Brunanburo mūšyje. Tačiau Anglijos suvienijimas nebuvo galutinis. Valdant Edmundui I ir Edredui Anglijos karaliai tai prarasdavo, tai atgaudavo Nortumbiją. Bet Edgaras Taikusis sutvirtino karalystę ir po jo valdymo ji išliko vieninga.

Feodalizmo monarchijos formavimasis IX a.-XI a. amžiais

Normandų užkariavimai 1066 m. esmingai paveikė Anglijos valstybės ir teisės raidą. Kartu su okupacija įsitvirtino palyginti stipri centralizuota karaliaus valdžia, lėmusi, kad senjorinio pobūdžio karaliaus teisės ir jo sugebėjimas galėjo tapti autoritetinga feodalinės hierarchijos viršūne. Normandų invazija turėjo įtakos įvairiems teisės šaltiniams, aktams ir kitiems dokumentams.
Pirmieji Anglijos karaliai iš normandų tarpo, pradedant Vilhelmu I Užkariautoju, nesistengė pakeisti savitų senųjų anglosaksų teisės papročių, savitos grubios teisės sistemos, kartu pradėdami griežto teisės perimamumo tradiciją. Tačiau apskritai normandų užkariavimai anglų teisėje padarė tikrą revoliuciją.
Administraciniu politiniu požiūriu Anglijos teritorija buvo suskirstyta į vietinius, paveldėtus iš ikinormandinių laikų, ir feodalinius vienetus. Vietiniai administraciniai vienetai nuo seno buvo kaimai, dešimtinės, šimtinės, grafystės ir miestai. Šimtinių ir grafysčių reikalus, taip pat teismo bylas sprendė atitinkamai šimtinės ar grafystės susirinkimai, kuriuose galėjo dalyvauti visi laisvieji žmonės. Teisingumą šie susirinkimai vykdė remdamiesi vietos papročiais, laikydamiesi griežčiausio formalizmo, taikydami ordalijas ir teismo dvikovą. Tačiau netrukus po užkariavimo šimtinių ir grafysčių teismus savo žinion pamažu perėmė feodaliniai normandų senjorai ir todėl jie virto dvarų ir baronų teismais, kurį laiką ir toliau veikusiais vietos papročių pagrindu. Tik bažnytinės jurisdikcijos, taip pat susiformavusios po užkariavimo, sferoje vadovautasi krikščioniškajam pasauliui bendra kanonų teise.
Vilhelmui I Užkariautojui ir jo palikuonims pavyko iš esmės sustiprinti centrinę karaliaus valdžią, nusidriekiančią nuo viršaus žemyn per vasalus ir pavasalius iki kaimų ir dvarų, bet karaliaus valdymo ir teismų sistema iš esmės vis dar tenkinosi kontrolės funkcijomis, įgyvendinamomis jo asmeninio dvaro žmonių pastangomis ir pasitikint vasalų ištikimybe. 
Tokia iš tiesioginių karaliaus lenininkų ir valdininkų susidedanti patariamoji institucija, kaip ir kontinente, buvo vadinama Karaliaus kurija. Karaliaus kurija kartu buvo seniausias Anglijos karaliaus teismas.
Žinomas yra 1114 m. pasirodęs karaliaus teisės aktų rinkinys. Vietose Kurijai atstovavo pirmaisiais XII a. dešimtmečiais į įvairias karalystės vietoves Henriko I pradėti siųsti keli važinėjantys justiciarijai, turintys tam tikrų teisės žinių. Greta kitų valdymo reikalų jiems buvo pavedama karaliaus vardu vykdyti teisingumą, bet tas teismas lietė tik kai kurias laisvųjų žmonių bylas. Be to, grafystėse atsirado nuolatiniai karaliaus valdžios atstovai – šerifai, šimtinėse – jų padėjėjai beilifai. Šerifai pavestoje teritorijoje įgijo aukščiausią karinę, finansinę ir policinę valdžią ir ją įgyvendino kartu su minėtais grafysčių ir šimtinių susirinkimais. Tačiau tiek šerifai, tiek beilifai buvo skiriami iš vietos žemvaldžių ir dažnai išslysdavo iš centro kontrolės. O vadovavimas iš centro jiems praktiškai apsiribojo tuo, kad jie kartais gaudavo įsakymus, reikalaujančius ištaisyti pažeidimus, apie kuriuos buvo sužinojusi Karūna.
Specifinis Anglijai reiškinys buvo tai, kad čia karaliaus valdžios stiprėjimui ir jo teisės raidai didžiausią įtaką padarė būtent jo teismas. Sąlygas tam sudarė karalius Henrikas II Plantagenetas, atsisėdęs į sostą 1154 metais ir atlikęs Anglijos valstybės valdymo sistemos reformą. 
Jis gerokai išplėtė nuolatines specializuotas centrines vyriausybės įstaigas ir jų įgaliojimus. Taip pat buvo įsteigti karaliaus teismai Tai buvo pirmieji nuolatiniai profesionalūs centriniai teismai Anglijoje ir vieni pirmųjų Europoje.
Sukurdamas karalių teismų sistemą, Henrikas II kartu sukūrė karalių jurisdikciją ir karalių teisę ir ji pradėta taikyti baudžiamosiose ir civilinėse bylose, iki to laiko priklausiusiose vietos ir senjorų jurisdikcijai ir reguliuotose vietos bei lenų teisės. Po normandų užkariavimų imta plačiai taikyti Kanonų teisę, kuri reglamentavo ne tik bažnytinius ar šeimos santykius, bet ir pasaulietinius reikalus.

Luominės monarchijos susikūrimas

Stiprėdama karaliaus valdžia nesirengė remtis luomų atstovais, o plėtė savo administracijos ir valdininkų valdžią. Tai kėlė gyventojų nepasitenkinimą, XIII a. pradžioje išsiliejusį į kovą su centrinės valdžios piktnaudžiavimu, bei dėl luomų atstovų įtraukimo į valstybės valdymą. Šios kovos iniciatyvos ėmėsi baronai, kuriuos kartais rėmė riteriai ir laisvieji valstiečiai.
1215 m. kilo konfliktas, kurio metu prieš karalių Joną Bežemį sukilo baronai, riteriai ir miestiečiai. Galiausiai karalius buvo priverstas pasirašyti baronų parengtą dokumentą, vėliau pavadintą Didžiąja laisvių chartija (Magna Charta Libertatum), oficialiai tebelaikomą pirmuoju Anglijos konstituciniu aktu.
Nors baronai, parengę šio dokumento tekstą, pirmiausia siekė naudos sau, stengdamiesi išsaugoti ir išplėsti savo feodalines privilegijas, didelę reikšmę turėjo garsūs Chartijos straipsniai, skirti karaliaus administracijos ir teismo aparato veiklos principams. Plačiausiai žinomas Chartijos 39 straipsnis, draudžiantis areštuoti laisvus žmones, uždaryti į kalėjimą, atimti žemės valdą, paskelbti už įstatymo ribų, ištremti ar „kokiu nors būdu nuskriausti“ kitaip nei pagal teisėtą lygiųjų (perų) nuosprendį ir laikantis šalies įstatymų. Prie šio straipsnio, kaip garantuojančio visų laisvųjų asmenų neliečiamumą, vėliau įvairių jėgų ir įvairiomis progomis dar ne kartą buvo grįžtama, jis redaguotas ir tikslintas, dėl jo ir pačiam dokumentui buvo pripažinta svarbi, konstitucinė reikšmė.
Be to, karalius įsipareigojo neskirti valdininkais žmonių, neišmanančių įstatymų ir nenorinčių sąžiningai jų laikytis. Valdininkams buvo uždrausta traukti ką nors atsakomybėn vien pagal žodinį pranešimą, nesant patikimų liudytojų parodymų. Taip pat buvo draudžiama „pardavinėti teises ir teisingumą“, t. y. skirti ir išieškoti savavališkas ir neteisėtas teismo rinkliavas.
Svarbūs Chartijos straipsniai, numatantys sukurti bendrąją karalystės tarybą, ribojančią karaliaus valdžią vienu svarbiausių finansinių klausimų – „skydo pinigų“ nustatymu. Tokia taryba turėjo susidėti tik iš tiesioginių karaliaus vasalų.
Teisinę galią Chartija teturėjo vos keletą mėnesių: susitaikęs su Romos popiežiumi, Jonas Bežemis ir artimiausi jo palikuonys atsisakė vykdyti Didžiosios laisvių chartijos nuostatas (tik vėliau, keičiantis politinei padėčiai, Chartija keletą kartų buvo koreguota ir naujai karalių patvirtinta). Tebuvo sudaryta joje minima Karalystės taryba. Ir nors tai buvo ne tik ne luominis, bet ir ne atstovaujamasis organas, o tik patariamoji institucija, susidedanti iš stambiųjų feodalų, nors Chartijoje neužsimenama apie jos dalyvavimą nustatant kitus svarbiausius mokesčius ir rinkliavas, ji dažnai vadinta parlamentu.

Anglijos buržuazinės valstybės formavimasis

Po karalienės Elžbietos mirties (1603 m.), į valdžią atėjus Stiuartų dinastijos karaliui Jokūbui I, prasidėjo nesutarimai tarp karaliaus bei jo šalininkų ir parlamento, kuriame vis labiau įsitvirtino ekonomiškai stiprėjanti buržuazija ir naujo tipo dvarininkija, praturtėjusi iš įvairių komercinių operacijų. Nuo XVII a. pr. Anglijos visuomenės struktūra ir visuomeninai santykiai ėmė keistis buržuazijos naudai. Parlamente užsimezgė ir greitai ėmė aštrėti iki to laiko buvę labai nedideli prieštaravimai karaliaus valdžiai. Visuomenė buvo nepatenkinta karališkųjų monopolijų sistema, valstybiniu gamybos reglamentavimu, mokesčių politika. Ypač didelis nepasitenkinimas buvo karaliaus politika religijos srityje. Anglijos karalius vadovavo Anglikonų bažnyčiai. Tai kėlė kalvinų (puritonų) nepasitenkinimą. Kitokios religinės pakraipos skleidėjai buvo persekiojami.
Dėl visų šių priežasčių parlamente, ilgą laiką praktiškai netrukdžiusiame karalių valdžiai, susidarė ir sparčiai ėmė stiprėti opozicija. Jai aktyvinant savo veiklą, 1628 m. parlamentas priėmė garsiąją „Teisės peticiją“. Dokumente santūriai buvo išdėstyti gausūs karaliaus administracijos piktnaudžiavimai, savavališkai reikalaujant mokesčių, areštuojant be teisėto pagrindo žmones ir kt., ir dvasinių bei pasaulietinių lordų ir bendruomenių vardu karalius buvo prašomas, kad ateityje niekas be atitinkamo parlamento akto nebūtų verčiamas mokėti neteisėtus mokesčius, niekas nebūtų baudžiamas, kad niekas neturėtų teisių, kurios galėtų būti panaudotos prieš valdinių gyvybę „priešingai šalies įstatymams ir laisvėms“, kad tikrasis įstatymo ir teisingumo tikslas turėtų būti nuosavybės apsauga. „Teisės peticija“ pamėginta atgaivinti demokratines Didžiosios laisvių chartijos idėjas, kurias opozicija vertino kaip ribojančias tautos labui karaliaus valdžią.
Prieštaravimai tarp monarchijos ir anglų visuomenės vis didėjo. Valdančioji Stiuartų dinastija stengėsi paversti parlamentą paklusniu įrankiu arba visai jį panaikinti. Karolis I reikalavo, kad parlamentas patvirtintų naujus mokesčius, o šiam atsisakius, 1629 m. jį paleido ir nešaukė 11 metų. Karalius įvesdavo naujus mokesčius ir grąžindavo senus, karalius kaip ir anksčiau buvo vyriausiasis žemės valdytojas, sustiprėjo puritonų persekiojimas. Kai Karolis I mėgino Škotijoje skleisti anglikonų tikėjimą, škotai sukilo ir įsiveržė į šiaurės Angliją, karalius pralaimėjo ir nebedrįso įvesti naujų mokesčių be parlamento pritarimo.

Kromvelio protektoratas

1649 m. Bendruomenių rūmų paskirtas tribunolas pasmerkė Karolį I mirti ir šis buvo nukirsdintas. Po karaliaus mirties Lordų rūmai buvo panaikinti ir Anglija paskelbta respublika. Tačiau revoliucija neatnešė tikros pilietinės laisvės, respublika nebuvo demokratinė. Kromvelis susidorojo su vidaus opozicija ir su visais bruzdėjimais Škotijoje bei Airijoje. 
Kromvelis nenorėjo valdžios dalytis su Ilguoju parlamentu ir 1653 m. jį išvaikė, o pats pasikelbė respublikos valdytoju – lordu protektoriumi (Anglija – protektoratas). Iš tikrųjų jis įvedė Anglijoje karin. diktatūrą. Kromvelis stengėsi Angliją paversti stipriausia Europos prekybine ir jūrų valstybe, užgrobti naujų kolonijų.
Mėgindami sustiprinti valdžią ir stabilizuoti politinę padėtį, opozicijos šalininkai independentai ryžosi iškelti valstybėje autoritarinį pradą. Tam tikslui kariuomenės karininkų taryba, artima O. Kromveliui, 1653 m. gruodžio 13 d. paskelbė dokumentą, pavad. „Anglijos, Škotijos ir Airijos valstybių ir joms priklausančių valdų valdymo forma“, arba kitaip „Valdymo įrankį“. Tai buvo pirmasis rašytinės Anglijos konstitucijos mėginimas.
„Valdymo įrankis“ išsaugojo Anglijoje respublikos valdymo formą, bet ji buvo išreikšta labai savitai.
Aukščiausiąją įstatymų leidžiamąją valdžią „Valdymo įrankis“ pavedė „vienam žmogui“, t. y. „Anglijos, Škotijos ir Airijos laisvos valstybės lordui protektoriui“, ir tautai, atstovaujamai parlamente. Vykdomoji valdžia suteikiama lordui protektoriui, Tarybai padedant.
Parlamentui pavedama leisti, keisti įstatymus, sustabdyti jų galiojimą, nustatyti mokesčius. Visi parlamento priimti biliai turėjo būti pateikiami lordo protektoriaus pritarimui. „Valdymo įrankis“ nustatė konkrečias kasmetines sumas, reikalingas išlaikyti ginkluotosioms pajėgoms – pagrindiniams valdžios ramsčiui.
Lordui protektoriui pavedama skirti pareigūnus, su parlamento, o jam neposėdžiaujant – su Tarybos sutikimu vadovauti milicijai ir kariuomenei, su Tarybos žinia – vadovauti santykiams su užsieniu.
„Valdymo įrankyje“ buvo nurodoma, kad lordu protektoriumi iki gyvos galvos pripažįstamas O. Kromvelis, o vėliau į lordo protektoriaus pareigybę turės rinkti Taryba.
Vienų rūmų parlamentas turėjo būti sudaromas rinkimų būdu. Deputatai turėjo būti renkami remiantis aukštu, bet iš prigimties jau ne feodalinio pobūdžio turto cenzu: orientuojantis ne tik į bajoriją, bet ir miestų viršūnes, tai asmenys turintys turto, verto ne mažiau kaip 200 svarų sterlingų .
„Valdymo įr.“ Buvo nustatyta, kad Tarybos narių sk. gali svyruoti nuo 21 iki 13. Jame buvo išvardinta 15 Tarybos narių pavardžių ir nurodyta, kad, kuriam nors iš jų mirus ar pasitraukus, į kiekvieną vietą parlamentas rinks 6 kandidatus, iš kurių pati Taryba atrinks 2, o iš pastarųjų lordas protektorius tvirtins vieną narį.
Tai svarbiausios „Valdymo įrankio“ nuostatos.
Protektoratui toliau krypstant į dešinę, 1656 m. parlamentas O. Kromveliui pasiūlė karaliaus sostą ir paskelbė, kad atkuriami Lordų rūmai. Tai rodė, kad rengiamasi atkurti monarchiją, kur buvo įžvelgiama patikimesnė politinio stabilumo garantija.
1658 m. O. Kromvelis mirė. Kromvelio sūnus Ričardas valdžios neišlaikė. Tada monarchijos restauravimo reikalą imta forsuoti. Numatyta reikalauti, kad atkurta monarchija būtų konstitucinė ir nekeistų esamų reformų.
Į Anglijos sostą buvo pakviestas Karolio I sūnus, Karolis II. jis 1660 m. balandž. 4 d. pasirašė, kad sutinka su sąlygomis sostui užimti, išdėstytomis Bredos deklaracijoje. Šiame dokumente buvo sakoma kad, nebus persekiojami kovojusieji su karaliumi; valdiniai išsaugos sąžinės laisvę; parlamentas pasiliks teisę tvarkyti finansinius reikalus, jam t. p. bus pavesta spręsti ginčus dėl įv. neramumų bei nuosavybės teisių.
Oficialus monarchijos restauravimas Bendruomenių rūmuose įvyko 1660 m. gegužės 1 d.

Monarchijos atkūrimas ir nauja krizė

1660 m. į sostą pakviestas Stiuartų dinastijos princas – Karolis II. Jis žadėjo valdyti drauge su parlamentu, palikti naujiesiems savininkams jiems atitekusias žemes, anglikonų tikėjimas vėl tapo valstybinis, bet puritonams pripažinta tikėjimo laisvė. Savo pažadų jis laikėsi tik iš dalies. Atsinaujino karaliaus kivirčai su parlamentu, valdžia stengėsi apriboti puritonų teises, su politiniais priešininkais buvo susidorojama be skrupulų.
Pretendento į sostą įsipareigojimai nepersekioti buvusių monarchijos priešininkų nebuvo įgyvendinti. Atvirkščiai, teroro mastą ir įniršį, su kuriuo jis buvo vykdomas, iškalbingai rodė tai, kad O. Kromvelio palaikai buvo iškasti iš žemės ir viešai pakarti. Persekiojimų banga natūraliai suskaldė visuomenę į persekiotojus ir persekiojamuosius ir tai atsispindėjo net parlamente. Ši aplinkybė, taip pat ir režimas, kurį valstybėje įgyvendino Karolis II ir ypač po jo valdęs Jokūbas II, norėdami atkurti ikirevoliucinę tvarką, Bendruomenių rūmų deputatų korpusą suskaldė į dvi naujas politines grupuotes. Viena jų atstovavo karaliaus šalininkams ir vadinosi toriais, antroji, pavadinta vigais, - opozicijai karaliui. Ir nors organizaciniu atžvilgiu jos dar nebuvo įformintos ir neišėjo už parlamento sienų, bet kaip tik jos davė pradžią dviem būsimosioms Anglijos politinėms partijoms.
Kovojant su karaliaus savivale opozicijos dėka 1679 m. geguž. 26 d. parlamentas priėmė Asmens neliečiamybės įstatymą (Habeas Corpus act) norėdamas užkirsti kelią karaliaus savivalei; tai svarbus teisinis dokumentas, nors karaliaus valdininkai nelabai jo paisė.
Įstatymas turėjo apriboti slapto karaliaus administracijos susidorojimo su opozicijos šalininkais galimybes, nustatydamas specialią ikiteisminę procedūrą, kurios pagrindinį tikslą sudarė suimto iki teismo asmens teisinės padėties nustatymas. 
Tada, kai kontinente buvo įprasta žmones, dažniausia karalių politinius priešininkus, areštuoti ir metų metus ar net visą gyvenimą laikyti kalėjimuose be kaltės įrodymo teisme, „Habeas corpus act“ nustatė, kad bet kuris areštuotas žmogus gali teismo pareikalauti jį paleisti arba nuteisti pagal įstatymą. Aktas supaprastino procedūrą, taikomą siekiant gauti teismo įsakymą, reikalaujantį jam pristatyti suimtąjį. Žmogus, suimtas už tam tikrą nusikalstamą veiką ir laikantis areštą neteisėtu, turėjo teisę kreiptis į teismą su prašymu išduoti „habeas corpus“ įsakymą. Teisėjas, susipažinęs su oficialaus paliepimo areštuoti nuorašu, buvo įpareigotas išduoti tokį įsakymą, adresuotą pareigūnui, kurio žinioje buvo suimtasis. Pareigūnas, gavęs įsakymą „habeas corpus“, per griežtai nustatytą terminą privalėjo sulaikytąjį pristatyti į teismą ir jam nurodyti arešto priežastis. Įstatymas teisėją įpareigojo suimtąjį paleisti už piniginį užstatą ir laidavimą atvykti į teismą, jei tik pastarasis nebuvo suimtas už veiką, už kurią, pagal įstatymą, laidavimas negalėjo būti taikomas. „Habeas corpus“ įsakymas negalėjo būti išduodamas, jei asmuo suimtas už valstybės išdavimą arba sunkų baudžiamąjį nusikaltimą (feloniją). Asmens, išlaisvinto pagal „habeas corpus“ įsakymą, nebuvo galima už tą patį nusikaltimą iš naujo iki teismo areštuoti. Taip pat buvo uždrausta be teismo suimtuosius laikyti kalėjimuose, esančiuose Anglijos užjūrio valdose.
Iki išleidžiant šį aktą, svarbiausias buvusios areštuotųjų asmens neliečiamybės užtikrinimo tvarkos trūkumas – tai griežtos kalėjimų administracijos ir teisėjų atsakomybės už nustatytos procedūros reikalavimų ignoravimą ar vilkinimą nenumatymas. Todėl naujasis aktas nustatė pareigūnų ir teisėjų atsakomybę už jo nuostatų nevykdymą t. y. dideles baudas suimtųjų naudai ir atleidimą iš pareigų.
„Habeas corpus act“, reglamentuodamas teisines asmens neliečiamybės garantijas, tapo vienu pirmųjų (po 1215 m. Didžiosios laisvių chartijos) pagrindinių Anglijos konstitucinių dokumentų. Jame aptinkama tokių visuotinai pripažintų demokratinių baudžiamojo proceso principų kaip nekaltumo prezumpcija, arešto teisėtumas, privalomas teisminės procedūros laikymasis užuomazgų.