google/wiki40b huggingface dataset:
Rüdiger Graf Gustav Adolf von der Goltz

Biografija

Grafas. Baigęs Vokietijos karo akademiją 13 metų tarnavo Generaliniame štabe, vėliau feldmaršalo Paulio fon Hindenburgo štabe. 1897 m. Generalinio štabo Anglijos skyriaus vadovas. Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje, 1918 m. Dancige suformuotos Vokietijos kariuomenės 12-osios landvero pėstininkų divizijos (Ostsee, Baltijos divizija) vadas. 1918 m. balandžio mėn. su divizija išsilaipino Suomijoje, dalyvavo Suomijos pilietiniame kare, padėjo Karlui Manerheimui iš Suomijos išstumti Rusijos ir suomių bolševikų kariuomenę. Vėliau padėjo kurti Suomijos kariuomenės dalinius ir kariuomenės štabą.
Nuo 1919 m. pradžioje Antantės reikalavimu iš Suomijos atšauktas, nuo vasario 1 d. 6-jo rezervinio korpuso, dislokuoto Kurše ir Šiaurės Lietuvoje, vadas, pasiskelbė Liepojos gubernatoriumi. Šio korpuso 1-osios gvardijos rezervinės divizijos ir Geležinės divizijos dalys 1919 m. vasario – gegužės mėn. Žemaitijoje kovėsi su Raudonąja armija, slopino bolševikų sukurtą vietinę valdžią. 1919 m. balandžio 16 d. Liepojoje nuginklavo Latvijos kariuomenės dalis, nuvertė Karlio Ulmanio vyriausybę ir prisidėjo prie provokiškos Andrievo Niedros vyriausybės sudarymo. 1919 m. birželio mėn. Latvijos ir Estijos kariuomenė fon der Golco karinius junginius sumušė, fon der Golcas atsistatydino, o išskaidyti jo kariuomenės daliniai pradėjo veikti išvien su bermontininkais. 1919 m. rugsėjo mėn. išlikę vokiečių kariniai junginiai buvo įtraukti į Rusijos baltagvardiečių generolo Nikolajaus Judeničiaus Vakarų armiją. 1919 m. spalio mėn. atšauktas į Vokietiją.
Vokietijoje priešinosi Veimaro respublikai, 1920 m. dalyvavo Kapo puče. 1934–1939 m. atsargos karininkų Imperiškosios vokiečių karininkų sąjungos (vok. Reichsverband deutscher Offiziere) vadas.
Gyvybės medis (apdovanojimas)

Komitetas

2008 metais apdovanojimų „Gyvybės medis“ laureatus rinko nariai, deleguoti Lietuvos mokslų akademijos, Lietuvos pramonininkų konfederacijos, LR sveikatos apsaugos ministerijos, LR ūkio ministerijos, LR švietimo ir mokslo ministerijos, LR žemės ūkio ministerijos bei LR krašto apsaugos ministerijos. Komiteto narių balsus sumavo audito bendrovė UAB „KPMG Baltics“.
Žalia banga

Žalia banga (arba žalioji banga) yra tada kai iš eilės esantys šviesoforai (įprastai trys ar daugiau) yra suderinti nepertraukiam eismo srautui per keletą sankryžų viena kryptimi.
Bet kokia transporto priemonė, važiuojanti kartu su žalia banga (apytiksliai greičiu, kurį nusprendė eismo inžinieriai) pamatys progresyviai užsidegančias žalias šviesas ir nereikės sustoti ties kiekviena sankryža. Tai (žalia banga) užtikrina didesnę eismo apkrovą, sumažina triukšmą ir energijos sunaudojimą (nes reikia mažiau įsibėgėti ir stabdyti). Naudojant praktiškai, tik automobilių grupė (žinoma kaip „būrys“, kurios dydis apibrėžiamas pagal šviesoforų signalų trukmę) gali naudoti „žaliąją bangą“.
1999 m. Europos krepšinio čempionatas

XXXI Europos krepšinio čempionatas vyko 1999 m. Prancūzijoje (Antibe, Klermon Ferane, Dižone, Tulūzoje, Le Mane, Po ir Paryžiuje). Lietuvos vyrų krepšinio rinktinė penktą kartą dalyvavo Europos krepšinio čempionate ir jame, ketvirtfinalyje rezultatu 72-74 pralaimėjusi Ispanijos rinktinei, užėmė penktą vietą.
Baltarusijos geležinkeliai

Baltarusijos geležinkeliai (BCh) (brus. Беларуская чыгунка, rus. Белорусская железная дорога) – Baltarusijos valstybinė geležinkelių įmonė. Ji valdo visus geležinkelio transporto tinklus Baltarusijoje. 2005 m. įmonėje dirbo 112 173 žmonės.

Apžvalga

Įmonė buvo įkurta 1992 m. po Sovietų sąjungos žlugimo. Administruoja 5512 km ilgio geležinkelius su rusiškąja vėže. Geležinkelių pagrindinė stotis yra Minsko terminalas.
Baltarusijos geležinkeliai yra pavaldūs transporto ministerijai ir 2010 m. buvo sudaryti iš 84 organizacijų, 46 įmonių, 38 institucijų ir 7 gamyklų. Geležinkelių tinklas yra padalintas į 5 skyrius: Minsko, Baranovičių, Bresto, Gomelio, Mogiliavo ir Vitebsko.
Dezijus

Istorija

1277 m. netoliese dėl Milano valdymo kovėsi Viskončiai ir Torianiai. Dezijuje gimė popiežius Pijus XI ir Arsenal FC vartininkas Vito Mannone. Dezijus gavo miesto titulą karaliaus dekretu 1924 m. vasario 24 d.
Telšių rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru 19 balsų iš 27 išrinktas Almantas Petkus. Mero pavaduotoju visuomeniniais pagrindais liko Donatas Kaubrys (Partija Tvarka ir teisingumas). Mero pavaduotoju išrinktas Vytautas Kleiva (Lietuvos socialdemokratų partija). Administracijos direktoriumi liko Kęstutis Trečiokas (Partija Tvarka ir teisingumas), jo pavaduotojais paskirti Julius Lečkauskas (Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga) ir Kęstutis Gusarovas (Lietuvos socialdemokratų partija). A. Petkui tapus Seimo nariu, meru Nuo 2008 m. lapkričio 20 d. išrinktas Valdemaras Ramšas.
Elnias devyniaragis

Elnias devyniaragis – senovės lietuvių mitologinė būtybė, savo raguose nešanti dangaus kūnus (dažniausiai Mėnulį, tačiau taip pat ir Saulę). Nuo priešpilnio mėnulio iki pilnaties – 9 paros, todėl jis vadinamas devyniaragiu. Minimas archajinėse dainose kaip alegorija į dangaus kūnų padėtį.
Pasakojama, kad baltas elnias išbėga per saulėgrįžą, o atbėga per Kalėdas. Žiemos saulėgrįžos šventė dar vadinta Elnio devyniaragio švente. Kai kuriose dainose elnias ir kaip Saulės simbolis, atnešantis ant ragų saulę. Dar minima, kad elnias ant ragų neša seklyčią, jovarėlį, ant ragų kala kalviai.
Elnio simbolis greičiausiai buvo garbinamas kaip totemas. Lietuviai elnius laikė dievo tarnais, tikėjo, kad elnias gali nukreipti ligas ir apsaugoti žmones nuo potvynio. Alkuose juos saugojo sargai. Eurazijoje akmens amžiuje atsiradusioje medžiotojų mitologijoje elnias įkūnijo Visatą, dangų, Mėnulį.
Kauno technologijos universiteto biblioteka

Kauno technologijos universiteto biblioteka – aukštosios mokyklos (Kauno technologijos universiteto) biblioteka Lietuvoje, Kaune, K. Donelaičio g. 20. Kauno technologijos universiteto biblioteka susideda iš centrinės bibliotekos ir šešių fakultetų bibliotekų. Taip pat turi septynis abonementus ir dešimt skaityklų.

Istorija

Biblioteka įkurta Kaune 1950 m., reorganizavus Kauno valstybinį universitetą į Kauno politechnikos (KPI) ir Kauno medicinos (KMI) institutus.
1978 m. įkurtas Retų spaudinių skyrius.
2001–2004 m. rekonstruotas Centrinės bibliotekos antrasis aukštas, jame atidaryta moderni Skaitytojų salė.
Priklauso Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijai.

Fondai

Bibliotekos fondus sudaro daugiau nei 2 milijonai egzempliorių. Didžiausią bibliotekos fondų dalį (apie 69%) sudaro technologinių mokslų literatūra. Žymią (15%) fondų sudaro fizinių mokslų literatūra. Vertingiausią bibliotekos fondą sudaro XV–XVIII a. spaudiniai (inkunabulai, aldai, paleotipai, elzevyrai bei kiti senieji leidiniai, demonstruojantys Europos kultūros ir mokslo raidą iki 1800 m. Dauguma XIX–XX a. spaudinių turi išliekamąją lituanistinę arba lituaninę vertę. Bibliotekoje saugomi ir senieji 1591–1945 m. laikotarpio lietuviški spaudiniai. Seniausioji šio rinkinio knyga – Jono Bretkūno „Postilė“.
Bibliotekoje saugomas ir spaudos draudimo metų (1864–1904 m.) rinkinys. Jį sudaro daugiau nei tūkstantis knygų. Tarpukario Lietuvos knygų ir smulkiųjų spaudinių fonde sukaupta daug Lietuvos mokslo ir kultūros istorijai reikšmingų leidinių. Skyriuje saugomi vertingi kartografijos, ikonografijos rinkiniai bei reikšmingų Lietuvos bibliofilijos istorijai asmeninių bibliotekų (Vaclovo Biržiškos, J. Tumo-Vaižganto ir kitų) paveldo kolekcijos.
San Gabriel da Kašoeira

Savivaldybė

San Gabriel da Kašoeiros savivaldybė yra viena didžiausių šalyje (109 185 km²), savo plotu lenkianti kai kurias Brazilijos valstijas. Daugumą savivaldybės gyventojų (>80 %) sudaro indėnai (banivai, tukano, janomamiai, vananai, hupdai, nadobai ir kt.). Trys indėnų kalbos turi regioninį statusą: banivų, tukanų ir njengatu. Savivaldybės teritorijoje yra La Neblinos nacionalinis parkas, kuriame stūkso aukščiausia šalies viršukalnė Neblina.

Istorija

1761 m. Negro pakrantėje įkurtas San Gabrielio fortas. 1833 m. tapo parapijos centru, o 1893 m. tapo miesteliu. Vėliau fortas buvo sugriautas, o gyvenvietė pateko Barseloso savivaldybės žinion. 1935 m. vėl tapo savarankišku centru.

Lietuviai

San Gabriel da Kašoeiroje ilgą laiką tarp indėnų tukanų dirbo lietuvių kilmės misionierius Kazimieras Bėkšta.
Kauno Juozo Urbšio katalikiška pagrindinė mokykla

Istorija

Kauno 29-oji vidurinė mokykla įkurta 1970 m. 1996 m. vasario 29 d. mokykla pavadinta Juozo Urbšio vardu. 2015 m. mokykla perreorganizuojama į pagrindinę mokyklą.
Vaitiekus Kločka

Biografija

Daug kartų dalyvavo diplomatinėse derybose su Maskvos kunigaikštyste 1493, 1503, 1509 ir 1511 metais. Tėvas: Jonas Kločka.

Šeima

Buvo vedęs tris kartus: Sofiją Četvertinską, Kateriną Ostrogiškę ir Mariją Hlebavič. Iš pirmos santuokos turėjo sūnų Motiejų, būsimą Vitebsko vaivadą ir Žemaitijos seniūną.
L'Akvila

Geografija

Miestas stūkso kalnuose, tad visas miestas įsikūręs vidutiniškai 721 m aukštyje. Apeninai neleidžia miestą pasiekti nuo Viduržemio jūros einančiam šiltam oro srautui. Sakoma, kad per metus mieste būna vienuolika šaltų ir vienas šiltas mėnuo.
Akvilos miestas nuo šalies sostinės Romos yra nutolęs apie 100 km, o juos jungia per kalnus pastatyta autostrada.

Istorija

Miestą pradėjo statyti Šventosios Romos Imperijos imperatorius Frydrichas II, o jo pradėtą darbą 1254 m. baigė sūnus Imperatorius Konradas IV. Po Konrado IV mirties 1259 m. miestą sugriovė jo brolis Manfredas. Tačiau greitai miestą atstatė kitas Sicilijos karalius Karolis I Anžu. 1316 m. buvo baigtos statyti miesto sienos.
Miestas per visą savo istoriją priklausė ne vienai šaliai. Jis buvo įtrauktas į Neapolio karalystės, Ispanijos, Prancūzijos sudėtis.

Žemės drebėjimai

Žemės drebėjimai yra pažymėti miesto istorijoje, mat Akvila yra pastatyta ant seisminės zonos ribų.
Miestas rimtai nukentėjo nuo 1315 m. gruodžio 3 d. žemės drebėjimo, kurio metu buvo rimtai pažeista Šv. Pranciškaus bažnyčia. 1349 m. sausio 22 d. drebėjimas nusinešė apie 800 žmonių gyvybes. Dar kartą mieste žemė drebėjo 1452, 1461, 1501 ir 1646 m. 1703 m. vasario 3 d. žemės drebėjimas buvo vienas skausmingiausių – jo metu žuvo apie 3 000 žmonių ir buvo sugriautos beveik visos miesto bažnyčios. Kitas drebėjimas įvyko 1706 m., o pats didžiausias drebėjimas miesto istorijoje įvyko 1786 m. liepos 31 d. – žuvo daugiau nei 6 000 gyventojų. Dar vienas žemės drebėjimas įvyko 1958 m.
2009 m. balandžio 6 d. naktį centrinę Italiją supurtė 6,3 balų stiprumo žemės drebėjimas – jo epicentras buvo visai netoli Akvilos miesto. Didelė dalis istorinių pastatų buvo sugriauti, vietinė žiniasklaida pranešė apie 308 mirusius, 1 500 traumuotus ir apie 40 000 be namų likusių gyventojų. Pagal žuvusiųjų skaičių šis žemės drebėjimas buvo pats didžiausias nuo 1980 m.
Bismarko kalnagūbris

Bismarko kalnagūbris (angl. Bismarck Range) – kalnagūbris Naujosios Gvinėjos saloje, centrinėje Papua Naujojoje Gvinėjoje. Aukštis iki 4509 m (Vilhelmo kalnas). Papėdėje auga tropinės džiunglės, 3400 m aukštyje prasideda alpinės pievos. Viršūnėse – uolynai, akmenynai. Kalnuose prasideda Ramu upė.
Kalnagūbris pavadintas Vokietijos kanclerio Oto fon Bismarko garbei (tuo metu teritorija priklausė Vokietijai).
Tulos herbas

Tulos herbas - raudoname lauke dvi įžambiojo kryžiaus pavidalu sukryžiuotos sidabrinės špagų geležtės smaigaliais žemyn, įkotėmis aukštyn, ant kurių horizontaliai guli sidabrinis šautuvo vamzdis; viršuje ir apačioje po auksinį kūjį.
Miesto herbas, patvirtintas 1778 m. kovo 6 d. Herbas atspindi miesto ginklų gamybos pramonę, kuri pradėjo formuotis dar XVI a. Vėliau, 1878 m. liepos 5 d., buvo patvirtintas Tulos gubernijos herbas, panaudojęs tuos pačius motyvus.
Džordžas Balabuška

Džordžas (Gregorijus) Balabuška (1912 m. gruodžio 9 d. – 1975 m. gruodžio 5 d.) – garsus rusų kilmės biliardo lazdų gamintojas, dar vadinamas „biliardo lazdų Stradivarijumi“.

Ankstyvasis gyvenimas

Gregorijus Balabuška gimė 1912 m. gruodžio 9 d. Rusijoje ir emigravo į Jungtines Amerikos Valstijas 1924 metais. Visa šeima, tėvai Antonas ir Natalija bei jaunesnioji sesuo Marija, apsistojo Niujorke. Kaip dažnai atsitikdavo tokiais atvejais, emigracijos tarnybos tarnautojai pakeitė jo vardą iš Gregorijaus į Džordžą.
Iš pradžių jis dirbo medinių žaislų gamintoju Manhetene, o vėliau pradėjo gaminti vaikiškus baldus. Ten dirbdamas jis neteko vidurinio piršto ir jį pakeitė plasmasiniu taip meistriškai, kad net draugai ilgą laiką to nepastebėjo.
Netrukus jis susipažino su savo būsimąja žmona Džozefina, kurią vedė 1941 m. Džozefina ir Gregorijus susilaukė dviejų sūnų – Gregorijaus ir Džordžo, abu pavadinti pagal tėvą.
Jis buvo apibūdinamas kaip ramus, gan užsidaręs žmogus.

Karjera

Nors darbas ir šeima atėmė daug laiko, Balabuška buvo aistringas biliardo žaidėjas ir dažnai dalyvaudavo rungtynėse. 1959 m. su savo partneriu jis įsigijo biliardo salę ir jam kartais tekdavo taisyti biliardo lazdas. Netrukus jam kilo idėja pačiam gaminti lazdas.
1959 metų pabaigoje Balabuška jau turėjo padaręs keliolika lazdų, dauguma iš kurių buvo atiduota draugams kaip kalėdinės dovanos. Netrukus jam pradėjo eiti užsakymai. Pirmąsias lazdas jis gamino pagal tuo metu populiarios kompanijos Brunswick – Balke – Collender lazdas. Tuo metu rinkoje buvo labai mažai privačių gamintojų, dažniausiai lazdos buvo gaminamos didelių kompanijų.
1959–1962 m. Balabuška pagamindavo apie 20 – 30 lazdų per metus dirbdamas laisvu laiku. Baigiantis 1962 metams jis turėjo daugiau užsakymų, nei galėjo įvykdyti. Balabuška pavertė savo garažą į dirbtuves ir 1964 m. pradėjo dirbti pilnu pajėgumu.
Kitaip nei stambios įmonės, Balabuška stengėsi kiekvieną lazdą išdirbti kuo tobuliau. Balabuška buvo inovatorius lazdų dizaine. Jo padarytos lazdos nebuvo gausiai išpuoštos, tačiau jo technika netrukus tapo standartu toje srityje.

Balabuškos legendos atsiradimas

Balabuška mirė 1975 m., būdamas 63 metų. Po mirties jo atminimas buvo įamžintas Amerikos biliardo lazdų gamintojų Garbės sienoje.
Yra paskaičiuota, kad Balabuška per visą savo gyvenimą pagamino apie 1000 ar 1200 lazdų. Tiesa, septinto dešimtmečio viduryje rinkoje pasirodė falsifikuotų "balabuškų".
Nors Balabuška ir jo lazdos buvo gan gerai žinomos tarp kolekcionierių, labiausiai jas išpopuliarino 1986 m. filmas "Pinigų spalva" (angl. "The Color of Money"). Šiame filme yra scena, kai Vincentas Lauria (aktorius Tom Cruise) paima lazdą į rankas ir negalėdamas patikėti savo akimis, klausia "ar tai balabuška"? Po šio filmo balabuškos tapo gerai žinomos publikai kaip labai vertinamos ir retai sutinkamos lazdos.
Aukcionuose balabuškos parduodamos už didelę kainą. Be kita ko, egzistuoja tūkstančiai padirbtų balabuškų, ir net jos, jei gerai išsilaikiusios, yra gan vertingos. Šiuo metu balabuškas gamina viena Amerikos kompanija, kuri nusipirko autorystės teises iš Balabuškos šeimos.
Hermano Zudermano ąžuolas

Hermano Zudermano ąžuolas – botaninis gamtos paveldo objektas, 2005 metais paskelbtas valstybės saugomu objektu. Auga Šilutės rajono Šilutės seniūnijoje, Šilutės miškų urėdijos, Žalgirių miške (15 kv., 23 skl.), Nemuno deltos regioninio parko teritorijoje. Pavadintas iš Šilutės krašto kilusio vokiečių rašytojo ir dramaturgo Hermano Zudermano garbei.

Apie medį

Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.). Trikamienis. Ąžuolo kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 462 cm, aukštis – 17,6 m, medžio lajos aukštis – 11,6 m.
Suomijos prezidentas

Suomijos prezidentas – Suomijos valstybės vadovas. Pagal Suomijos Konstituciją vykdomoji valdžia priklauso prezidentui ir vyriausybei, o prezidentas turi plačius įgaliojimus.

Rinkimai

Prezidentas yra renkamas tiesioginiuose rinkimuose 6 metų kadencijai.
Nuo 1991 m. prezidentas negali būti išrinktas daugiau kaip dvi kadencijas iš eilės.
Homo liber

Homo liber – Lietuvos leidykla, įkurta 1997 m. Daugiausia leidžia humanitarinių mokslų literatūrą. Leidykla Homo liber per metus išleidžia vidutiniškai 30 pavadinimų knygų.
Leidykla yra išleidusi žinomų lietuvių autorių J. Juškaičio, A. Maldonio, V. Jasukaitytės, V. Kukulo, A. Puišytės, D. Mušinsko, A. Mikutos, A. Balbieriaus ir daugelio kitų knygas. 100-osioms Nobelio premijos laureato Česlovo Milošo (Czesław Miłosz) gimimo metinėms paminėti išleistos knygos Laiko pameistrys, taip pat Jerzy Illg knyga Gražūs laikai. Pastaruoju metu didelis dėmesys skiriamas vokiečių, norvegų literatūros vertimams.
Bišpilio piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnį iš šiaurės, vakarų ir pietų juosia upės slėnis ir jos pakrančių daubos, rytuose yra aukštuma. Šlaitai nuo upės yra statūs, jie siekia 17–20 m aukščio. Piliakalnio aikštelė 58x28 m dydžio, jos pietvakarinis galas smailesnis. Ji nuo aukštumos atskirta 5 m aukščio pylimu, kuris juosia aikštelės šiaurės rytų, pietryčių ir iš dalies pietinį galus.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1960 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Aikštelėje ir aukštumoje už pylimo rasta žiestos keramikos, lanko ir arbaleto strėlių antgalių, kitų radinių, datuojamų XI a.–XIV a. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus.

Aplinkiniai piliakalniai

Kiukiškių piliakalnis 24 kmMeškininkų piliakalnis 6 kmKalnųjų piliakalnis 34 kmOpstainio piliakalnis 36 km
Vilkyškių piliakalnis 36 kmAntkalniškių piliakalnis 8 kmSudargo piliakalniai 11 kmGeorgenburgas 2 kmKukarskės piliakalnis 5 km
Kauno technologijos universiteto Vaižganto progimnazija

Istorija

1920 m. rugsėjo 20 d. atidaryta Kauno 2-oji dviklasė vidurinė mokykla, 1938 m. tapusi Kauno 6-ąja gimnazija. Mokykla įsikūrė kareivinių rajone Staklių gatvėje, mediniame pastate, statytame dar caro laikais. Pirmuosius mokslo metus pradėjo dvi klasės su 49 mokiniais ir direktorius Jonas Eidukas.
1923 m. vidurinė mokykla peraugo į keturmetę Kauno 2-ąją progimnaziją. Mokyklos įvaizdis gerėjo, daugėjo mokinių. Ji buvo komercinio tipo su sąskaitybos ir raštvedybos mokymu. Mokyklos patirtimi dalijosi ir kitos mokyklos. Švietimo ministerija siuntė net užsienio delegacijas susipažinti su mokyklos darbu.
1925 m. pradėta skirstyti dvarininko Fanstelio žemė; mokyklos direktorius išrūpino sklypą naujos mokyklos statybai. 1938 m. atvėrė duris nauja ir erdvi Stasio Kudoko projektuotoji Kauno 6-oji gimnazija. Jos statyba ir įrengimas kainavo 1 milijoną litų. Mokėsi 611 gimnazistų, buvo 16 klasių, dirbo 30 mokytojų, iš jų 23 buvo baigę aukštąjį mokslą. 1941 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
1945 m. gimnazija perorganizuota į Kauno 6-tąją berniukų ir Kauno 7-tąją mergaičių gimnazijas. Abi gimnazijos dirbo tose pačiose patalpose. Mergaitės mokėsi pirmoje, berniukai antroje pamainoje. Vyko bendri renginiai, mokė tie patys mokytojai. 1950 m. prie gimnazijos prijungta 22-oji pradinė mokykla, teko dirbti dviem pamainomis, tačiau iškelta 7-toji vidurinė mokykla. Nuo 1951 m. mokykla garsėjo sportiniais laimėjimais, įvairiais meno saviveiklos kolektyvais bei būrelių veikla.
1966–1981 m. pereita prie kabinetinės sistemos, atidaryta viena pirmųjų Kaune eksperimentinė „nulinukų“ klasė, įrengtas techninių priemonių kabinetas. 1970 m. už techninių priemonių naudojimą pamokose Kauno 6-osios vidurinės mokyklos kolektyvas ir direktorius Pranas Munius gavo Visasąjunginės parodos Maskvoje apdovanojimus. 1968 m. vyresniųjų klasių mokiniai pradėti mokyti vairuoti automobilį.
1974 m. mokyklai suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio Alfonso Čeponio (1924–1944), iki žūties gyvenusio Šančiuose, vardas. 1989 m. įvertinusi A. Čeponio veiklą, mokyklos bendruomenė atsisakė šio vardo.1988-1992 m. pastatytas priestatas su nauja sporto sale, valgykla ir erdviais kabinetais. Mokykla pavadinta Kauno Vaižganto vidurine mokykla. Nuo 2011 m. KTU Vaižganto vidurinė mokykla. Nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. suteiktas progimnazijos statusas.
Joana Jablonskienė-Kervytė

Joana Jablonskienė-Kervytė (g. 1943 m. liepos 14 d. Didžiosios Paluknės k., Skuodo r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

Baigusi Lenkimų vidurinę mokyklą, 1961–1962 m. lankė chorvedžių kursus prie Palangos muzikos mokyklos (diriguoti mokė A. Kniūkšta). 1962–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje – technikume (dėst. R. Varnas ir R. Zdanavičius). 1966–1971 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatrijoje (vyr. dėst. R. Kašponio klasė).
Mokydamasi Klaipėdoje, buvo berniukų choro „Gintarėlis“, o studijuodama Vilniuje -mergaičių choro „Liepaitės" chormeisterė. 1971–1975 m. choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje, vadovavo mergaičių ir mišriajam moksleivių chorui (1974–1975). 1974 m. suorganizavo Panevėžio rajono vykdomojo komiteto darbuotojų mišrųjį chorą ir jį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei.
Apsigyvenusi Vilniuje, J. Jablonskienė 1976 m. pradėjo dirbti Lietuvos aukšojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos mokslinio metodinio kabineto vyresniąja metodininke, nuo 1983 m. šios ministerijos meno grupės vadovė, o sujungus Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo bei Švietimo ministerijas, iki 1990 m. buvo Meno skyriaus vyriausioji specialistė Lietuvos muzikos mokymo įstaigoms.
Kartu dirbo Vilniaus miesto vyrų choro „Aidas" dirigente – chormeistre, 1977–1983 m. vadovavo Vilniaus 31-osios profesinės technikos mokyklos vaikinų chorui (40 dalyvių).
Nuo 1983 m. ir Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos (menų gimnazijos) choro dirigavimo dėstytoja, vyresniųjų klasių moksleivių choro chormeisterė ir jaunučių choro vadovė. 1987 m. su jaunučių choru pastatė G. Vanagaitės operą „Ožka Cignė". Su chorais dalyvavo respublikinėse dainų šventėse, koncertavo Lietuvoje, Rusijoje ir Estijoje. 1991–1996 m. M. K. Čiurlionio menų gimnazijos direktoriaus pavaduotoja internatui, vėliau mokytoja – 1994 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.
J. Jablonskienė buvo 1975 m. Panevėžio rajono dainų šventės dirigentė, Lietuvos muzikos mokymo įstaigų ir dainų švenčių konsultantė, įvairių konkursų žiuri narė, spaudai parengė pedagoginio repertuaro leidinių.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Ali Paša

Ali Paša (1740–1822 m. sausio 24 d.) – iš Tepelenos ar Janinos, vadinamas, Aslanas „Liūtas“ ar „Janinos liūtas.“ Albanų kilmės Osmanų valdytojas (paša) vakarinės Rumelios dalies, Osmanų Europinės teritorijos, kuri taip pat buvo vadinama Janinos Pašaliku.
Jo rūmai stovėjo Jonijoje. Ali turėjo tris sūnus: Achmetą Muchtarą Pašą (tarnavusį 1809 m. kare prieš rusus), Veli Morėjos Pašą ir Salimą Vlorėjos Pašą. Ali Paša mirė 1822 m. sausio 24 d. būdamas virš aštuoniadešimties metų. Netgi būdamas 80 metų jis užsiėmė trejus metus trukusiu karu prieš nepopuliarųjį Osmanų sultoną Machmudą II.

Vardas

Jo vardas vietine kalba buvo: alb. Ali Pashë Tepelenjoti, arumun. Ali Pãshelu, gr. Αλή Πασάς Τεπελενλής = Ali Pasas Tepelenlis ar Αλή Πασάς των Ιωαννίνων = Ali Pasas ton Ioanninon (Ali Paša iš Jonijos), o turk. Tepedelenli Ali Paşa.
Protagonistas

Protagonistas (iš sen. gr. πρωταγωνιστής = protagonistes 'tas, kuris atlieka pirmąją dalį, pagrindinis veikėjas') – literatūros, teatro, kino ar muzikos pasakojimo pagrindinis veikėjas (pagrindinė arba pirminė figūra), konfliktuojantis su antagonistu. Auditorija dažniausiai yra linkusi susitapatinti su protagonistu. Senovės Graikijos teatre trys aktoriai atlikdavo po vieną tragedijos pagrindinį draminį vaidmenį; protagonistas suvaidindavo pagrindinį vaidmenį, o kiti vaidmenys atitekdavo deuteragonistui ir tritagonistui.
Terminai protagonistas ir pagrindinis veikėjas gali būti paaiškinami įvairiai ir priklausomai nuo šaltinio gali apibrėžti skirtingą sąvoką. Grožinėje literatūroje protagonisto istorija gali būti nupasakojama iš kito veikėjo perspektyvos (kuriuo taip pat, bet nebūtinai, gali būti pasakotojas).