google/wiki40b huggingface dataset:
BelAZ

Istorija

1947 m. Žodine pradėta statyti durpių pramonės mašinų įmonė. Vėliau gamykla vadinosi „Dormaš“, jos pagrindine produkcija tapo krūmapjovės, prikabinamieji kelių volai, sniego valytuvai ir krautuvai, laistymo mašinos.
Pasikeitus gamyklos specializacijai, nuo 1958 m. į Žodiną iš Minsko automobilių gamyklos perkelta didelės keliamosios galios sunkvežimių MAZ-525 gamyba. Įmonė nuo tada pavadinta Baltarusijos automobilių gamykla (trumpinys – BelAZ).
1961 m. buvo išleistas pirmasis įmonėje suprojektuotas 27 t keliamosios galios BelAZ-540. 1967 m. prie šio prisijungė 40 t savivartis BelAZ-548А, 1968 m. – sunkusis vienašis vilkikas BelAZ-531. 1976 m. pradėtas gaminti 75 t karjerų savivartis BelAZ-549, nuo kitų modelių išsiskyręs elektromechanine transmisija.
1977 m. pristatytas 110 t BelAZ-7519, 1979 m. – 180 t BelAZ-7521. 1970-ųjų pabaigoje pagaminti pirmieji specializuoti orlaivių vilkikai.
1990 m. išleistas 280 t keliamosios galios savivartis BelAZ-7550.
2006 m. rudenį į Kuzbaso anglies kasyklas išsiųstas pirmasis 320 t BelAZ-75600.
2013 m. pristatytas didžiausias pasaulyje savivartis BelAZ-75710. Jo keliamoji galia 450 t, bendra transporto priemonės masė 810 t, didžiausias greitis 64 km/val. Automobilį varo du dyzeliniai varikliai. Padangas pagal specialų užsakymą pagamino firma „Bridgestone“.
Į holdingo BelAZ–Holding sudėtį įeina tokios įmonės kaip „Kuzlitmaš“ (Pinskas), Mogiliovo vagonų gamykla, Starodorožsky mechanikos gamykla (Staryja Darohos), Mogiliovo automobilių gamykla (MoAZ). Per visą įmonės istoriją čia pagaminta daugiau kaip 130 tūkst. vienetų karjerų technikos.
Azijinis liūtas

Biologija ir elgsena

Azijiniai liūtai yra panašūs į afrikinius, nors jų kaukolėse yra skirtumų. Kailio spalva kinta nuo raudonai rudos iki dėmėtos juodos ar smėliškai cinamoninės pilkos.
Azijiniai liūtai dydžiu nesiskiria nuo centrinės Afrikos liūtų. Didžiausias suaugusių patinų kaukolių ilgis – 330–340 mm, o patelių – 266–277 mm. Patinų kūno masė – iki 160–190 kg, o patelių – iki 110–120 kg. Didžiausias užregistruotas patino ilgis – 292 cm,, aukštis per pečius – 107 cm. Vienas sumedžiotų patinų buvo 268 cm ilgio ir 222,3 kg masės (be vidurių). Didžiausias žinomas sumedžiotas laukinis patinas buvo lygiai 3 m ilgio.
Azijiniai liūtai yra bendruomeniniai gyvūnai, gyvenantys praiduose. Jų praidai yra mažesni, negu afrikinių liūtų, nes jų praiduose dažniausiai būna dvi patelės (afrikinių praiduose – nuo keturių iki šešių patelių). Patinai prisijungia prie praidų prieš poruojantis ar stambaus grobio medžioklei. Tai aiškinama tuo, kad Indijoje liūtų grobis smulkesnis, todėl tereikia mažiau medžiojančių liūtų grobiui įveikti.
Azijiniai liūtai daugiausia medžioja elnius (indinis zambaras ir aksis), antilopes (mėlynoji antilopė), indines gazeles, šernus, azijinius buivolus ir naminius galvijus.

Aplinkosauginė padėtis

Giro miško nacionaliniame parke (vakarų Indija) 2006 m. balandžio mėnesį buvo suskaičiuoti 359 liūtai, kurie gyveno 1412 km² ploto draustinyje, apaugusiame krūmais ir retu lapus metančių lapuočių miškais. Buvo teigiama, kad 1907 m., kai liūtus ėmė saugoti, populiaciją sudarė tik 13 liūtų. Tam prieštarauja faktas, kad 1936 m. apskaitos metu Giro miške buvo aptikti 234 liūtai.
Iki maždaug 1800 m. azijiniai liūtai ir azijiniai gepardai gyveno daugelyje vakarų ir centrinės Indijos rajonų, kur konkuravo su bengaliniais tigrais ir indiniais leopardais. Gepardai mėgo atviras žolines lygumas, o azijiniai liūtai mėgo retus miškus pramaišiui su žolinėmis lygumomis, kur mėgo gyventi ir tigrai su leopardais. Spėjama, kad buvo metas, kai bengalinis tigras ir azijinis liūtas smarkiai konkuravo dėl grobio ir teritorijų.
Indijos didžiosios katės prarado beveik visas retąsias džiungles ir žolines lygumas, kurias žmonės pavertė dirbamomis žemėmis. Šias kates dažnai medžiojo vietiniai medžiotojai ir britai, tarnavę kolonijinėje administracijoje.
Svencelė (pelkė)

Svencelė – pelkė (daugiausia aukštapelkė) vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajone, 1 km į rytus nuo Kuršių marių kranto, 7 km į pietus nuo Priekulės. Plotas – 13,33 km². Pelkė susidariusi jūrinės terasos įlomėje. Beveik visą ją sudaro plyninė ir plynraistinė aukštapelkė, tik šiauriniame ir pietrytiniame pakraštyje yra žemapelkės juostų. Svencelės vidurinėje dalyje yra gausybė smulkių duburių, kuriuose telkšo ~100 ežerokšnių. Pelkė grioviais jungiasi su mariomis bei Vilhelmo kanalu.
Durpių klodo vidutinis storis 4,5 m (didžiausias – 9 m). Durpių ištekliai 57,6 mln. m³. Durpės kimininės (89 % aukštapelkinės, 6 % mišrios, 5 % žemapelkinės), jų peleningumas 4,7 %, vidutinis drėgnumas 92 %. Svencelės dugną dengia priesmėlis, smėlis, o tarp jo ir durpių vietomis (po duburiais) slūgso sapropelio sluoksnis. Pelkės pakraščiuose yra senų karjerų. Greta pelkės yra Svencelės kaimas.
Beveik visa Svencelės pelkė įtraukta į Svencelės telmologinį draustinį (10,24 km²). Žemapelkėse auga pajūrinis sotvaras. Pelkėje auga daug retųjų augalų.
Sekrecija (geologija)

Sekrecijos – mineraliniai kūnai, susidarantys uolienų tuštumose ant sienelių, kai iš tirpalų išsikristalizuoja dažniausiai kitokios mineralinės sudėties medžiagos.
Sekrecijos susidaro geologinės uolienų darybos (kristalizavimosi) procese. Palaipsniui kintant išsikristalizuojančios medžiagos sudėčiai ir kristalizavimosi sąlygoms sekrecijose susidaro tam tikros sloksniuotos tekstūros, pasižyminčiomis estetinėmis savybėmis. Nedideles uolienų tuštumas kristalai užpildo visiškai, o didesnėse dažnai lieka ertmė su į centrą nukreiptais mineralų kristalais, vadinamosiomis drūzomis.
Nedidelės, iki 1 cm skersmens sekrecijos vadinamos migdolais, didelės – žeodomis.
Lietuvoje sekrecijų randama ordoviko, silūro, devono, permo sistemų karbonatinėse uolienose, kvartero rieduliuose.
Tomas Karpavičius

Biografija

1994 m. baigė Šiaulių 14-ąją vidurinę mokyklą, 1998 m. – Kauno technologijos universitetą (KTU) ir įgijo vadybos bakalauro laipsnį. 2000 m. KTU suteiktas ekonomikos ir vadybos magistro laipsnis.
2005 m. baigė tarptautinės vadybos ir verslo administravimo magistrantūros studijas vadovams (EMBA) (Bendra  SDA  Bocconi (Italija), Roskilde (Danija) ir KTU programa). Suteiktas magistro laipsnis.
2005–2009 m. studijavo KTU Strateginio valdymo katedroje. 2009 m. suteiktas socialinių mokslų daktaro laipsnis.
Studijuodamas KTU 1996 m. pradėjo dirbti konsultacinėje įmonėje buhalterinės apskaitos konsultantu.
1997–2008 m. ėjo vadovaujamas pareigas įmonėse, veikiančiose finansų, telekomunikacijų, konsultacijų srityse.
2008 m. gruodžio mėn. paskirtas susisiekimo ministro patarėju. Nuo 2011 m. kovo 29 d. - Susisiekimo ministerijos kancleris – vadovavo ministerijos administracijai, buvo atsakingas už jos padalinių veiklos koordinavimą ir kontrolę, organizavo ir koordinavo ministerijos strateginių veiklos planų rengimą ir jų įgyvendinimą.
Buvo Susisiekimo ministerijos reguliavimo sričiai priskirtų valstybės įmonių ir akcinių bendrovių valdymo organų narys (svarbiausios jų: VĮ Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcijos valdybos pirmininkas, AB „Smiltynės perkėla“ stebėtojų tarybos pirmininkas, AB „Lietuvos geležinkeliai“ valdybos narys). Atsistatydino iš pareigų 2016 m. gruodžio 14 d.
Nuo 2016 m. lapkričio mėn. Vilniaus Gedimino technikos universiteto lektorius.

Visuomeninė veikla

Nuo 2009 m. – tarptautinių vyrų futbolo varžybų UEFA (The Union of European Football Associations) ekspertas.
Nuo 2010 m. – vienas iš Sporto vadybos asociacijos steigėjų ir asociacijos „Baltic Institute of Corporate Governance“ narys.
Nuo 2016 m. – tarptautinių vyrų futbolo varžybų FIFA (Fédération Internationale de Football Association) rungtynių komisaras.

Apdovanojimai

2013 m. – I laipsnio ženklas „Už nuopelnus Lietuvos geležinkeliams“.
2015 m. – Nominaciją „Metų valstybės tarnautojas" skyrė „Investuotojų forumas" (už iniciatyvą ir kryptingas pastangas skatinti elektromobilių naudojimą Lietuvoje) ir žurnalas „Veidas" (už Lietuvos Respublikos interesų atstovavimą, kompetenciją, atsakingumą ir už puikius vadovo gebėjimus).
2015 m. – Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerijos garbės ženklas už nuopelnus plėtojant susisiekimo sistemą, tarptautinių transporto projektų įgyvendinimą, sėkmingą tarpinstitucinę veiklą ir tarpvalstybinių santykių plėtojimą.
2016 m. – I laipsnio garbės žvaigždė „Už nuopelnus Lietuvos keliams“.
2016 m. – Garbės ženklas „Kelininko aukso ženklas“.
2016 m. – Civilinės aviacijos garbės ženklas.
Grupinis seksas

Grupinis seksas – sekso forma, kuomet mylisi ne du, bet trys ir daugiau lytinių partnerių. Tuo pat metu gali būti praktikuojamos ir įprasto sekso formos, būdingos ne grupiniam seksui. Kadangi lytiniai santykiai vyksta su daugeliu partnerių, todėl lytiniu keliu plintančių susirgimų rizika yra didesnė. Grupinį seksą praktikuoja įvairios lytinės orientacijos žmonės – homoseksualai, biseksualai ir heteroseksualai. Bet kuriuo atveju, kadangi grupiniame sekse dalyvauja bent trys asmenys, homoseksualūs santykiai pasitaiko itin dažnai.
Viena iš grupinio sekso formų – svingas.
Vladas Vizgirda

Vladas Vizgirda – Lietuvos nusipelnęs architektas. Gimė 1935 m. lapkričio 27 d. Kaune. Lietuvos architektų sąjungos ir Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Žmona Salomėja Vizgirdienė – VDA anglų kalbos dėstytoja, dukra Salomėja Vilija Vasiliauskienė – dailininkė tekstilininkė, Všį „Ars Optima“ direktorė, sūnus Darius Paulius Vizgirda – dizaineris. 
Vladas Vizgirda 1956 m. baigė Vilniaus 7-ąją vidurinę mokyklą, 1962 m. baigė Vilniaus dailės instituto (dabar Vilniaus dailės akademija) architektūros fakultetą. 1962–1990 m. dirbo Vilniaus kombinato „Dailė” architektu, 1990–2005 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje.

Kūrybinė veikla

1962–1968 m. suprojektavo ir įrengė lietuvių liaudies meno ekspozicijas Lenkijoje, Vokietijoje, Čekoslovakijoje, Vengrijoje. 1968–1985 m. sukūrė visuomeninės paskirties interjerų (Vilniaus knygynus “Littera”, ”Technika”, “Draugystė“). Antkapinių paminklų dainininkui A.Sodeikai, kompozitoriui J.Karosui, rašytojui A.Griciui autorius. Taip pat projektavo muziejų ekspozicijas (V.Mykolaičio-Putino, miniatūrų muziejų Juodkrantėje, mineralų muziejų Maskvoje, Gintaro muziejų Palangoje). 1970 m. Paryžiuje SSSR paviljone įrengė Geologijos ekspoziciją Tarptautinėje pramonės ir prekybos mugėje. 1972 m. buvo apdovanotas ”Gran Premio de Honor” Čilėje už Lietuvos paviljono meninį apipavidalinimą Tarptautinėje mugėje. 1985 m. Vladui Vizgirdai suteiktas Lietuvos nusipelniusio architekto vardas, o 1993 m. suteiktas VDA docento vardas.
Goslaras

Istorija

Goslaras pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 922 m., kai karalius Henrikas I Paukštininkas Ramelsbergo prieigose įkūrė gyvenvietę. Goslaras ėmė augti pradėjus kasti anglį ir varį. Valdant imperatoriui Henrikui II centru tampa imperatorių viduramžių pilis, vėliau prie Henriko II pastatyta Dievo motinos koplyčia, neišlikusi XXI a. Valdant imperatoriui Henrikui III ir jo žmonai Agnesai prasidėjo miesto klestėjimas. Būtent šiuo laikotarpiu baigiami statyti ar pastatomi daugelis naujų akmens ir mūro pastatų, pvz., užbaigti imperatoriaus rūmai – kaizerpfalcas, pastatyta Goslaro katedra. 
1081–1802 m. Goslaras turėjo laisvojo imperijos miesto statusą. Per Napoleono karus buvo anksuotas Prūsijos.
Jūratė Marija Burokaitė

Biografija

1964 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (Lietuvos muzikos ir teatro akademija), įgydama muzikos istorikės specialybę.
1964–1967 m. Klaipėdos muzikos technikume ir 1969–2003 m. M. K. Čiurlionio menų mokykloje dėstė muzikos istoriją ir literatūrą. Pastarojoje 1993 m. buvo suteiktas mokytojos ekspertės vardas.
1970–1980 m. Lietuvos kultūros ministerijos Meno reikalų valdyboje dirbo administracinį darbą, 1980–1986 m. Lietuvos kompozitorių sąjungoje.
1967–1970 m. Lietuvos literatūros ir meno archyvo vyr. mokslinė bendradarbė.
Pagrindinis J. Burokaitės muzikologijos darbų objektas – Lietuvos muzikinė kultūra, jos veikėjų kūryba ir veikla. Parengtos ir išleistos knygos „Mikas Petrauskas" ir „Jurgis Karnavičius" (straipsniai, sudarymas, paaiškinimai). Knygoje „Nikodemas Martinonis" parašyti straipsniai drauge su E. Martinoniene.
Muzikologė bendradarbiavo su „Muzikos enciklopedija", buvo jos Mokslinės redakcinės tarybos pirmininko pavaduotoja, rašo jai ir kitoms enciklopedijoms straipsnius. Dalyvauja Lietuvos kompozitorių sąjungos ir kitų organizacijų rengiamose konferencijose, skaito pranešimus.
Nuo 1976 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narė.
1991–1995 m. ėjo Muzikologų sekcijos pirmininkės pareigas.
Muzikologės mokslinių tyrinėjimų sritį sudaro Lietuvos muzikinė kultūra, jos veikėjų kūryba ir veikla, muzika Vilniaus universitete (XVI–XX a.), muzikų laiškų palikimas ir kt.
2003–2005 m. Vilniečių ainių klubo pirmininkė.
Paluknio Medeinos gimnazija

Istorija

Nuo 1915 m. veikusioje vienakalbėje lenkiškoje mokykloje 1961 m. atidaryta pirmoji lietuviška klasė su 7 vaikais. 1984 m. Paluknio trikalbėje vidurinėje mokykloje išleista pirmoji lietuviškų klasių abiturientų laida, iki 1994 m. vasaros – 9 laidos.
Vykdant švietimo reformą, Paluknio trikalbė vidurinė mokykla 1994 m. pertvarkyta į dvi – Paluknio lenkų-rusų ir Paluknio lietuvių vidurinę mokyklą. 1997 m. rudenį mokykla pavadinta Paluknio „Medeinos“ vidurine mokykla. Nuo 2015 m. mokyklos tipas - gimnazija.
Senato registratorius

Senato registratorius (rus. сенатский регистратор) – valdininkų rangas carinėje Rusijoje, įvestas 1764 m. ir rangų lentelėje priskirtas XIII klasei (kuriai iki 1884 m. priklausė armijos paporučikis). Panaikintas 1834 m. 
Senato registratoriai buvo smulkūs valdininkai, dažniausiai Senate.
Lapių sinagoga

Istorija

Medinė sinagoga buvo pastatyta prieš I pasaulinį karą vietoje Lapių Senosios sinagogos. 1939 m. rugsėjo mėnesį į sinagogą pataikė bomba ir sinagoga buvo visiškai sunaikinta. Kiek vėliau buvo pastatyta nauja Lapių Pierackio gatvės sinagoga.
Džeirachas

Gyventojai

2010 m. 98,6 % Džeiracho gyventojų buvo ingušai.

Istorija

XX a. pr. Džeirache tebestovėjo kaukaziečių karinis bokštas. Rajono centru kaimas tapo 1993 m.
Žeimenos krantai

Žeimenos krantai – laikraštis Švenčionių krašto visuomenei, Švenčionių rajono laikraštis, einantis nuo 1944 m. gegužės mėn. Švenčionyse, dab. adresas Švenčionių g. 3, Švenčionėliai.

Istorija

Iki 1950 m. liepos mėn. Švenčionių apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Švenčionių rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys, 1990–1995 m. – Švenčionių rajono laikraštis, nuo 1995 m. – laikraštis Švenčionių krašto visuomenei. Leidėja UAB „Žeimenos krantų“ redakcija.
Iki 1950 m. gruodžio 22 d. vadinosi „Už Tėvynę“, nuo 1951 m. sausio iki 1995 m. rugpjūčio – „Žvaigždė“. 1945 m. ėjo dukart-triskart per mėnesį, 1946–1951 m. – vienąkart-dukart, vėliau – tris kartus, nuo 1980 m. – du kartus per savaitę. Tiražas 1944 m. – 3000 egz., 1987 m. – 4500, 1997 m. – 3400 egz. Nuo 1951 m. balandžio 14 d. leidžiamas ir rusų kalba, tiražas 1987 m. – 3800 egz., 1993 m. – 3100 egz., 1997 m. – 3300 egz.
Redakcijoje dirbo A. Cimbolaitis, J. Mačerauskienė, J. Marinovas, Z. Samulevičius.
Kardinolas protopresbiteris

Kardinolas protopresbiteris (it. protopresbitero; angl. protopriest) – kardinolų kunigų (kitaip dar vadinamų kardinolų presbiterių) galva Kardinolų kolegijoje. Protopresbiteriu tampa kardinolas, ilgiausiai esantis kardinolu kunigu. Tačiau praeityje buvo kelios išimtys. Pvz., kardinolas Žozefas Fešas (Joseph Fesch) kardinolu tapo 1803 m., o kardinolu protopresbiteriu – 1822 m, nors tuo metu penki kardinolai kunigai, kardinolais pakelti 1801 m., vis dar buvo gyvi.
Kardinolas protopresbiteris turi eiti tam tikras ceremonines pareigas, ypač konklavoje. Tačiau kardinolų protopresbiterių amžius paprastai visada viršija 80 m., todėl jis negali dalyvauti konklavoje ir negali atlikti tų ceremoninių pareigų. Nuo XVI a. pabaigos iki XIX a. pabaigos kardinolai protopresbiteriai pasirinkdavo sau titulinę bažnyčią San Lorenzo in Lucina. Paskutinis kardinolas protopresbiteris, išsirinkęs šią titulinę bažnyčią (1896 m.), buvo Mečislavas Chalka Ledochovskis.
Šiuo metu, nuo 2012 m. liepos 9 d., kardinolo protopresbiterio pareigas Kardinolų kolegijoje užima brazilas kardinolas Paulu Evaristu Arnsas (Paulo Evaristo Arns), šias pareigas užėmęs mirus kitam brazilui kardinolui Euženiu di Araužo Salisui (Eugênio de Araújo Sales). Kardinolą Arnsą į kardinolus pakėlė popiežius Paulius VI 1973 m. kovo 5 d. konsistorijoje.
Glacioizostazija

Glacioizostazija (lot. glacies – ledas + izostazija), teritorijos, kuri yra ar buvo apledėjusi, žemės plutos vertikalieji judesiai. Atkuria hidrostatinę pusiausvyrą sutrikusią ledynams kaupiantis ir tirpstant. Sritys, išsivadavusios nuo pleistoceno ledynų pvz., Kanada, Skandinavija, kyla; kilimo greitis vietomis iki 1 m per šimtmetį. Po ledynų skydais esančios Grenlandijos, Antarktidos vidinės sritys grimzta. Glacioizostaziniai judesiai vėlyvojo ledynmečio laikotarpiu vyko ir Lietuvoje.
Liubava

Istorija

Pirmosios rašytinės žinios apie Liubavos žemę siekia 1216 m. sausio 18 d., kai popiežius Inocentas III savo laišku patvirtino, kad Kristijonas Olyvietis skiriamas vyskupu žemėse, kurias bažnyčiai dovanojo pasikrikštyjęs prūsų genties vitingas Survabunas. Nuo 1257 m. Liubava ir jos apylinkės tapo Kulmo vyskupo valda. Vyskupai Liubavoje pasistatydino pilį, tapusią jų rezidencija. 1269 m. pilį ir miestelį sudegino prūsai sūduviai. tačiau turtingi miestelėnai Liubavą greitai atstatė. Įvertindamas šį darbą Kulmo vyskupas Hermanas iš Tryznos suteikė miestui privilegiją. 1326 m. balandžio 13 d. vyskupas Otonas patvirtino privilegiją Kulmo teisės pagrindu ir suteikė teisę rinkti savivaldybės tarybą. 1440 m. miestas pritarė Prūsijos miestų sąjungai kovoje prieš Vokiečių ordiną, o nuo Torūnės taikos priklausė Lenkijai. 1772 m. Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas Liubavą vėl padarė Prūsijos karalystės miestu. Pradėjo vystytis prekyba ir amatai, tačiau karai ir gaisrai nusmukdė miestą. Nuo 1774 m. Liubavoje įkurdintas Prūsijos kariuomenės garnizonas, apylinkėse prasidėjo germanizacija. Buvo atkelti vokiečiai liuteronai. 1807 m. vasario 7 d. Tilžės taika Liubavos žemę priskyrė Varšuvos kunigaikštystės valdoms. Tačiau Napoleono karų nualintą miestą užplūdo pabėgėliai vokiečiai, dėl to sustiprėjo tautinė neapykanta. Liubava tapo vienu iš lenkų patriotizmo ir tautinio identiteto paieškos centrų. Patriotizmas ypač pasireiškė per 1863 m. sukilimą.
1920 m. Versalio sutartis Liubavą vėl grąžino Lenkijai, tačiau miestelis liko žemės ūkio paslaugų centru, stambesnės pramonės jame nebuvo. Per Antrąjį pasaulinį karą naciai sunaikino miestelio žydus, nukentėjo ir nemažai lenkų. Tačiau karo pabaigoje per miestelį praėjęs Antrasis Baltarusijos frontas subombardavo ir sudegino 80 % miestelio pastatų. Išliko tik viduramžiais statyti dvasinės architektūros pastatai.

Žmonės

1535-1539 m. Liubavoje gyveno astronomas Mikalojus Kopernikas. Liubavą išgarsino mokslininkas ir poetas Teofilis Ručinskis, mieste gimė kunigas ir poetas Janušas Pasierbas, poetai Tomašas Reichas ir Arturas Šymčykas.
Antanas Ignas Darevskis-Veryha

Antanas Ignas Darevskis-Veryha (1884 m. birželio 25 d. Charkovas – 1952 m. liepos 22 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, ekonomistas, finansų istorikas.

Biografija

Baigęs Vilniaus I gimnaziją, studijavo Sankt Peterburgo universitete, 1903 m. Fizikos – matematikos, 1904–1909 m. Teisės fakultete. Iki 1919 m. dirbo Sankt Peterburgo, Naumiesčio ir Carskoje Selo finansų įstaigose, nuo 1919 m. Lietuvos finansų ministerijos juriskonsultas, Juriskonsultų komisijos pirmininkas. 1923–1939 m. Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) dėstė Lietuvos mokesčių istoriją, nuo 1939 m. gyveno ir ūkininkavo Lekėčiuose, nuo 1945 m. dirbo Vilniaus universiteto ir Lietuvos mokslų akademijos bibliotekose.
Išleido paskaitų kursą „Lietuvos mokesčiai: XV–XVI amžius“, 1929 m., tęsinys apie XVII a.-XVIII a. mokesčius – hektografu, 1930 m. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje.
Augustavo Senosios žydų kapinės

Augustavo Senosios žydų kapinės (lenk. Stary cmentarz żydowski w Augustowie) – žydų kapinės Augustavo mieste, ul. Waryńskiego gatvėje. Kapinės įkurtos XVII a. ir buvo naudojamos iki XIX a. Per II pasaulinį karą beveik visos kapinės buvo sunaikintos, liko tik 0,1 ha ploto kapinių fragmentas. XX a. 8 dešimtmetyje užsienio žydų bendruomenių pastangomis kapinės buvo sutvarkytos.
Jurgis Albertas Denhofas

Biografija

Lenkijos žymios bajorų Denhofų giminės atstovas, herbo „Vepr“ savininkas. Bydgoščiaus seniūno Zigmanto Denhofo (?–1655) ir Anos Terezės Osolinskos (?–1651) antrasis sūnus.
1685 metais Jurgis Albertas Denhofas buvo paskirtas Kameneco vyskupu. 1687 metais tapo Lenkijos karalienės Marijos Kazimieros, Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio žmonos asmeniniu kancleriu. 1688 metais Jurgis Albertas Denhofas buvo paskirtas Karūnos didžiuoju kancleriu. 1689 metais gavo Peremyšlio vyskupo titulą. IŠ pradžių buvo Marijos Kazimieros šalininku, po to perėjo į prancūzų rūmų partijos pusę.
Po Jono Sobieskio mirties Jurgis Albertas Denhofas 1697 metais elekciniame seime palaikė Prancūzijos princo Francua Lui de Konti-Burbono kandidatūrą. Išsiuntė laišką Prancūzijos karaliui Liudvikui XIV Didžiajam laišką, pranešdamas apie išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą princą de Konti. Vėliau perėjo į Saksonijos kurfiursto Augusto Stipriojo pusę ir palaikė jo išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1701 metais Lenkijos karalius Augustas Stiprusis paskyrė Jurgį Albertą Denhofą Krokuvos vyskupu.
Buvo palaidotas šeimos koplyčioje, Čenstakave.
Aleksandras Jokūbas Liubomirskis

Biografija

Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Szreniawa“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Jeronimo Augustino Liubomirskio (1647–1706) ir Konstancijos Bokum (m. 1704) jaunesnysis sūnus. Vyresnieji broliai – Karūnos didysis vėliavininkas Jurgis Ignotas ir Bolemovo seniūnas Jonas Kazimieras.
Mokėsi pijorų mokykloje Žešuve. 1704 metais miestą užimant saksų kariams, kunigaikštis Aleksandras Jokūbas Liubomirskis buvo paimtas įkaitu ir nusiųstas į Saksoniją. Tik po Karūnos didžiojo etmono perėjimo į Augusto Stipriojo pusę Aleksandras buvo išlaisvintas. Apie 1710 metus išvažiavo mokytis į Vokietiją. 1714 metais lydėjo karalaitį Frederiką Augustą jo kelionėje į Prancūziją.
1721 metais Aleksandras Jokūbas buvo paskirtas Karūnos didžiuoju prievaizu, 1728 metais gavo Karūnos didžiojo ginklininko pareigybę. 1729 metais buvo paskirtas muškietininkų pulko vadu, tais pačiais metais gavo Lenkijos armijos generolo-majoro titulą. 1745 metais buvo paaukštintas į Saksonijos kavalerijos generolus, 1746 metais tapo Karūnos artilerijos generolu. 1752 m. birželio 7 d. atsisakė generolo titulo saksų premjerministro Henriko von Briulio naudai. Dalyvavo Septynerių metų kare su Prūsija, kapituliavo su saksų armija Pirne 1756 metais.
1723 m. įsigijo Neborovo rūmus. 1726 m. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Darbininkų atstovas (1921)

Darbininkų atstovas – LKP CK dvisavaitinis laikraštis, leistas 1921 m. lapkričio 26 d. – 1922 m. balandžio 5 d. Šiauliuose.

Istorija

1922 m. leido priedą jaunimui „Jaunas darbininkas“. Išėjo 9 numeriai. Tiražas – 2500 egz. Bendradarbiavo Vincas Kapsukas, Zigmas Angarietis, Karolis Požėla, Juozas Pranckūnas, Pranas Vilūnas ir Artūras Regratis. Oficiali redaktorė Barbora Eidukevičienė, faktiniai – Ignas Gaška ir Vladas Jasaitis.