google/wiki40b huggingface dataset:
Asteroidų žiedas

Asteroidų žiedas (Asteroidų juosta) – platus tūkstančių asteroidų regionas ties pagrindine Saulės sistemos plokštuma tarp Marso ir planetos milžinės Jupiterio orbitų, kurioje skrieja dauguma (~95 %) asteroidų.
Juostos kraštai gana ryškūs ir yra tarp 1,7 ir 4,0 av. Visi asteroidai skrieja ta pačia kryptimi kaip ir Saulės sistemos planetos. Vidutinis orbitų posvyris – 10°, vidutinis ekscentricitetas – 0,15.
Pro teleskopą asteroidai atrodo kaip žvaigždės. Vienintelė galimybė juos atpažinti, tai kiekvieną naktį stebėti jų judėjimą dangaus fono atžvilgiu. Dabar asteroidų ieškoma fotografiniu būdu. Eksponuojant tam tikrą laiką, nuotraukose žvaigždės išlieka taškeliais, o asteroidas šiek tiek pajuda, palikdamas tam tikrą pėdsaką.
Už asteroidų žiedo yra keletas asteroidų pulkelių, nepriklausančių asteroidų žiedui. Tai Hildas – Hildos grupės asteroidai, Trojans – trojėnai, Greeks – graikų asteroidai.

Kilmė

Asteroidų kilmė nėra visiškai aiški. Gyvuoja net hipotezė, kad jie yra planetos, kažkada skriejusios aplink Saulę anapus Marso orbitos ir suirusios per kažkokią katastrofą, skeveldros.
Labiau tikėtina, kad asteroidai niekada nesudarė vieno didelio kūno; tam trukdė galinga Jupiterio trauka.
Medomiškių kapinynas

Kapinynas

Įrengtas lygiame lauke su vos žymia lėkšta pakiluma. Teritorija stačiakampio plano, 100 x 100 m dydžio. Vakariniu pakraščiu praeina kelias Darbėnai–Laukžemė, o iš kitų pusių juosia dirbami laukai.
Kapinynas apardytas ilgalaikių arimų, XX a. pab. tiesiant naftotiekį.
Teritorijos plotas – 0,9969 ha.
1,77 km į šiaurės vakarus – šiaurę yra Laukžemės kapinynas, 2,8 km į šiaurės vakarus – Laukžemės II kapinynas.

Tyrimai

2011 m. kapinyną išaiškino ir žvalgė Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas (archeologinės ekspedicijos vadovas Vykintas Vaitkevičius).
Rasta pavienių archeologinių radinių iš suardytų degintinių žmonių kapų: nuo ugnies apsilydžiusių žalvarinių juostinių apyrankių fragmentų, puoštų įkartėlių ornamentais.
Datuojamas II tūkstantmečio pradžia.
2014 m. birželio 12 d. registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registre, kuriame vadinamas Laukžemės kapinynu II.
Aidas Jasiulevičius

Biografija

Marijampolės sporto mokyklos auklėtinis.
Kačių vargonai

Kačių vargonai yra muzikos instrumentas, kuriame garsus skleidžia pianine įtvirtintos katės. Kates galima parinkti pagal reikiamą garso aukštį. Klavišai sujungti su kačių uodegomis; paspaudus uodega patempiama ir katė miaukia iš skausmo.
Šis instrumentas pirmąkart aprašytas prancūzų rašytojo Jean-Baptiste Weckerlin knygoje Musiciana, extraits d’ouvrages rare ou bizarre (Muzika, retų ir keistų išradimų aprašymai). Buvo bandyta instrumentą panaudoti gydymui žmonių, kurie nesugeba sutelkti dėmesio (į tokį instrumentą, kai juo grojama, dėmesį sutelkti nesunku). Vėliau buvo pagaminta panašiai atrodančių žaislų kurie vertinami kaip labai nuotaikingi.
Komačina

Komačina (it. Isola Comacina) – sala Italijoje, Lombardijos provincijoje, Komo ežere. Sala išsidėsčiusi priešais Osučio ir Sala Komačinos gyvenvietes. Sala yra atvira turistams. Iš Menadžio į salą plaukia laivai.
Komačinos salos dydis siekia kilometrą ir vidutiniškai 500 metrų plotį.
1919 m. sala, kaip dovana, buvo įteikta Belgijos karaliui Albertui I nuo Sala Komačinos mero. Taip vieneriems metams sala tapo Belgijos valdomu anklavu. 
1920 m. Komačina buvo grąžinta į Italijos valstybę su sąlyga, kad ten bus įsikūrusi dailininkų ir kitų menininkų kolonija.
1902 m. italų astronomas Luigi Carnera atrado asteroidą, kurį pavadino Komačina.
UAB Šviesa

Istorija

Įkurta 1945 m. vietoje Lietuvos TSR valstybinės leidyklos. Iki 1964 m. vadinosi Valstybine pedagoginės literatūros leidykla.  1964 m. vasario 12 d. suteiktas „Šviesos“ vardas, įtvirtintas firminis leidyklos ženklas – dailininko Gedimino Pempės sukurtas žingsniuojantis mokinukas su kuprine ant pečių. 
Pokario metais buvo leidžiami tik iš rusų kalbos išversti vadovėliai. XX a. 8-to dešimtmečio pradžioje jau pusę „Šviesos“ leidinių sudarė lietuvių autorių parengti vadovėliai. Be vadovėlių ir kitos pedagoginio profilio literatūros, sovietmečiu „Šviesa“ leido populiarių knygų serijas „Žinių pasaulyje“, „Renkamės profesiją“, „Skaitom užsienio kalba“ ir kt. 
Nuo 1995 m. akcinė bendrovė. Nuo 1996 m. turi 4 redakcijas (filologijos, gamtos, istorijos ir estetikos, leidinių lenkų k.).  2002 m. kontrolinį „Šviesos“ akcijų paketą įsigijo leidykla „Alma littera“.  2002 m. įkurtas „Šviesos“ Pardavimų, rinkodaros ir logistikos centras (PRLC) rūpinasi leidyklų „Alma littera“ ir „Šviesa“ leidinių reklama, pardavimu ir paskirstymu užsakovams. 2003 m. rugsėjo mėn. PRLC inicijavo pirmąjį knygų pardavimo projektą „Knygų klubas“. 
1945–2005 m. išleido beveik 16 tūkstančių leidinių bendru 262 mln. 420 tūkst. egzempliorių tiražu.

Veikla

Leidžia vadovėlius, jų komplektų dalis, mokomąją, metodinę, pažintinę, ikimokyklinio ir priešmokyklinio ugdymo literatūrą, knygas tėvams, pedagogams, plačiajai visuomenei. Bendradarbiauja su daugiau nei 30 pasaulio leidyklų, siūlo leidinių, verčiamų iš anglų, vokiečių, italų, lenkų ir kitų kalbų. Didžiąją dalį leidyklos leidžiamos mokomosios literatūros rengia šalies autoriai.
Naujausia „Šviesos“ veiklos sritis – elektroninė leidyba: specializuoti elektroniniai žodynai (rusų-lietuvių bei lietuvių-rusų žodynas LIRUS), žaidimai su užduotimis („Šaltinėlis“, „Užduočių kraitelė“), integruotas istorijos kursas „Lietuva ir pasaulis“ ir kt.
Leidyklos vadovėliai ir kiti Lietuvos kultūrai ir švietimui reikšmingi leidiniai yra pelnę nemaža apdovanojimų: Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijos I ir II premiją, Lietuvių fondo premiją, Knygos meno konkurso diplomą. „Šviesa“ yra Europos mokomosios literatūros leidėjų asociacijos ir Lietuvos leidėjų asociacijos narė.
Hačimantajus

Istorija

Miestas įkurtas 2005 m. rugsėjo 1 d. sujungus Aširo ir Ninšinės miestus bei Macuo kaimą (visi pastarieji priklausė Ivatės apskričiai).

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – gencijonas, medis – hondinė pušis, paukštis – japoninis ilgauodegis fazanas.
KK198

Maršrutas

Kelias prasideda Jurbarke, Eržvilko gatvėje. Eina Jurbarko ir Tauragės rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Jurbarkai, Žindaičiai, Vilniškiai, Eržvilkas, Varlaukis, Lybiškiai, Petkaičiai. Baigiasi Skaudvilėje, sankryžoje su Tauragės gatve. Rauktiškių kaime kelias kerta Antvardės upę, už 2 km į šiaurę – Mituvą, Vilniškių kaime kerta Vidaują, vakarų Eržvilke – Šaltuoną, Varlaukyje – Šešuvį ir Upyną, Petkaičiuose – Trišiūkštę. Lybiškiuose kelią kerta geležinkelis Tauragė – Radviliškis.
Dangus iš tikrųjų yra

Turinys

Todas Burpo – gerbiamas miestelio pastorius, kuris dėl šeimos išlaikymo dirba ir vartų montuotoju, ir mokyklos imtynių komandos treneriu, o laisvu laiku su bendruomene žaidžia beisbolą. Kartą jų šeimą ištinka nelaimė – keturmetis sūnus Koltonas dėl trūkusio apendicito atsiduria ligoninėje, o atsigavęs po sudėtingos operacijos pradeda pasakoti neįtikėtinus dalykus: jis buvęs Rojuje ir regėjęs ten Kristų. Pradžioje berniuko pasakojimas tėvui atrodo išgalvota istorija, tačiau vis daugiau detalių, kurias prisimena sūnus ir kurių jis niekaip negalėjo žinoti, priverčia pastorių iš naujo įvertinti savo tikėjimą.
Kęstutis Biveinis

Kęstutis Biveinis (g. 1963 m. liepos 16 d. Želvos miestelyje, Ukmergės r.) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Tėvas – vargonininkas Algirdas Biveinis. 1971–1978 m. Kęstutis skambinti fortepijonu mokėsi Rokiškio vaikų muzikos mokykloje.
Nuo 1975 m. pradėjo vargonininkauti Suvainiškio (Rokiškio r.) parapijoje. 1978–1980 m. mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. R. Sakalienės fortepijono klasė). 1980–1983 m. choro dirigavimo mokėsi Rokiškio kultūros mokykloje (dėst. R. Sinica). 1983–1985 m. tarnavo sovietinėje armijoje Sibire – Irkutsko srityje. 1986–1988 m. Rokiškio kultūros mokyklos koncertmeisteris. 1988–1991 m. Lietuvos muzikos akademijos vargonininkų ir chorvedžių kursų klausytojas (vargonuoti mokė R. Marcinkutė, diriguoti P. Vaičekonis).
Nuo 1996 m. choro dirigavimo studijas tęsia neakivaizdiniu būdu Klaipėdos universiteto Menų fakultete (doc. R. Gudelio klasė).
Nuo 1988 m. vargonininkavo Rokiškio Šv. Mato bažnyčioje, nuo 1991 m. Zarasų Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. 1994 m. subūrė kamerinį mišrųjį chorą (27 dalyviai) „Canticum", kuris gieda bažnyčioje ir dalyvauja koncertuose.
Nuo 1992 m. ir Zarasų kultūros rūmų mišriojo choro (40 dalyvių) meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei ir konkursui Vilniuje, dalyvavo 1995 m. Baltijos ir Siaurės šalių chorų festivalyje Rygoje (Latvija). 1996 m. šiam chorui suteiktas „Gelmės" vardas, surengta turistinė – koncertinė kelionė į Čekiją, dalyvauta 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Chorvedys diriguoja dainų šventėse, o 1997 m. Zarasuose suorganizavo Rytų Aukštaitijos dainų šventę (dalyvavo apie 1500 choristų).

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Koatlikuė

Koatlikuė (nah. Cōātlīcue „su gyvačių rūbu“) arba Koatlantunan (Cōātlāntonān „mūsų gyvačių žemės motina“) – actekų žemės ir mirties deivė, Uicilopočtlio motina.
Pasak mito, Koatlikuė buvusi pamaldžia našle ir gyvenusi podraug su savo sūnumis – Senconuicnaua (centzonhuitznāhua „400 pietinių žvaigždžių“) ir dukterimi, mėnulio deive Kojolšauke (Coyolxauhqui). Kasdien Koatlikuė užlipdavusi atnašavimui į Koatepeko kalną. Sykį kalno viršūnėje iš dangaus link jos nukritęs plunksnų kamuolys kurį Koatlikuė paslėpusi už juostos. Tas kamuolys paslaptingai dingęs, o Koatlikuė greitai pajutusi esanti nėščia. Tai sužinoję sūnūs įpykę, o dukteris patarusi jiems nužudyti gėdą atnešusią motiną. Bet vaikas įsčiose pažadėjęs apginti Koatlikuę. Prisiartinus žudikams, Uicilopočtlis gimęs ir išbaidęs sūnus, o Kojolšaukei nukirtęs galvą.
Koatlikuė yra Žemės įpaveikslinimas, iš kurios kasdien pakyla saulė–Uicilopočtlis, išvaikantis mėnulį ir žvaigždes. Kita vertus, Koatlikuė yra mirties deivė, nes praryja visa, kas gyva.
Nortumbrija

Istorija

Bernicijos karalius Etelfritas užkariavo Deirą 604 m. Jį nugalėjo ir užmušė Rytų Anglijos karalius Redvaldas prie Idlo upės 616 m., vėliau į Nortumbrijos sostą pasodinęs Edviną, Dewiros karaliaus Elos sūnų. Edvinas, priėmęs krikštą 627 m., greitai tapo vienu galingiausių Anglijos karaliumi. Jis buvo vadinamas Bretvalda, užkariavo Meno salą ir Gvinedo karalystę Velse. 633 m. jį nugalėjo Hatfyld Čeiso mūšyje ištremtas Gvinedo karalius Kadvaloną (Cadwallon ap Cadfan) ir Mersijos karalius Penda.
Po Edvino mirties Berniciją valdė Etelfrito sūnus Eanfritas, o Deirą Edvino pusbrolis Osrikas. Kitais metais juos nužudė Kadvalonas, kuris tęsė invaziją į Nortumbriją. Eanfrito brolis Osvaldas, padedamas Dal Riatos karaliaus Domnal Breko, nužudė Kadvaloną Hevenfyldo mūšyje 634 m. Po to Osvaldas išplėtė savo karalystę į šiaurę ir vakarus, kur buvo kambriškai kalbančios Regedo ir Stratklaido karalystės. Jis sugrąžino krikščionybę į Nortumbriją, kai paskyrė airių vienuolį Šv. Aidaną iš Jonos salos krikštyti gyventojus. Karalystėje paplito keltiška krikščionybė, Lindisfarne buvo įkurtas vienuolynas.
642 m. Mersijos karalius Penda nugalėjo ir užmušė Osvaldą Maserfyldo mūšyje 655 m. jis pradėjo masišką Nortumbrijos invaziją, padedamas Deiros vicekaraliaus Etelvaldo, bet Pendą sutriuškino mažesnės Osvaldo įpėdinio Osvio pajėgos Vinvaedo mūšyje. Penda mūšyje žuvo, o Osvis užvaldė Nortumbriją ir Mersiją.
664 m. įvyko Vitbio susirinkimas dėl Vėlykų šventimo laiko. Nesutarimas iškilo tarp keltiškos bažnyčios, įtakingos Nortumbrijoje, ir Romos katalikų, kuriems priklausė Pietų Anglija ir Vakarų Europa. Nortumbrija perėjo į Romos katalikų pusę ir vyskupas Kolmanas išvyko į Joną. Vyskupystės centras buvo perkeltas iš Lindisfarnės į Jorką. Tai rodė didėjančią santykių su Pietų Anglija svarbą.
Nortumbrija prarado Mersiją apie 650 m. po sėkmingo Pendos sūnaus Vulfherės sukilimo, bet išliko stipria karalyste iki pralaimėjimo piktams Dun Nechtaino mūšyje 685 m. Osvio sūnus Ekgfritas, Nortumbrijos karalius, žuvo, karalystės galia šiaurėje smuko. Aldfrito, netikro Ekgfrito brolio, taikus valdymas sumažino žalą ir nuolatinis nestabilumas vyravo Nortumbrijoje po Aldfrito mirties 704 m.
867 m. danai broliai Halfdanas Ragnarsonas ir Ivaras Bekaulis užėmė Nortumbriją ir į sostą pasodino savo marionetę Ekgberhtą. Nepaisant krašto nuniokojimo, danų valdžioje klestėjo prekyba, ypač Jorke. Nortumbriją valdė įvairūs anglų ir vikingų karaliai, kol po Eriko Haraldsono mirties ją prijungė Anglijos karalius Edredas
FK Zenit Sankt-Peterburg

Istorija

Klubo ištakos siekia 1936 m.
1939 m. į klubą atėjo daug „Stalinec“ klubo žaidėjų.
2017 m. klubas pradėjo žaisti naujame Krestovsky stadione.
Juozas Kačergius (1967)

Biografija

1985 m. baigė Marijampolės 6-ąją vidurinę mokyklą (dab. Marijampolės Sūduvos gimnazija). 1985-1987 m. šauktinis Sovietų sąjungos kariuomenėje. 1992 m. Lietuvos žemės ūkio akademija (dabar – Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademija) įgijo inžinieriaus elektriko specialybę. 
Juozas Kačergius tarnybą Krašto apsaugos sistemoje pradėjo 1992 m. Krašto apsaugos savanorių pajėgose Marijampolės rinktinėje. 1994 m. išvyko su pirmuoju LITPLA-1 būriu (angl. Lithuanian Platoon) į Jungtinių Tautų vadovaujamą tarptautinės taikos palaikymo operaciją Kroatijoje. Grįžęs 1995–1999 m. tarnybą tęsė Gynybos štabe. 1999–2001 m. Krašto apsaugos ministro adjutanto pareigose. 2001–2002 m. dirbo Krašto apsaugos ministerijoje.
1998 m. baigta Danijos karališkoji karo akademija, 2002 m. Vadų ir generalinio štabo koledžas (Kanzase, JAV), 2010 m. Nacionalinio gynybos universiteto Eisenhowerio koledžas (Vašingtone, JAV).
2002–2003 dirbo m. Ryšio karininku JAV centrinėje vadavietėje (CENTCOM) Tampoje, JAV. Grįžęs vadovavo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino štabo batalionui, o nuo 2003 m. rudens paskirtas Antrojo operatyvinių tarnybų departamento prie KAM direktoriaus pavaduotoju. Nuo 2005 iki 2007 m. ėjo Respublikos Prezidento patarėjo gynybos klausimais pareigas. 2007-2012 m. buvo Antrojo operatyvinių tarnybų departamento prie KAM direktorius. 
2009 m. suteiktas Lietuvos kariuomenės pulkininko laipsnis. 2012-2016 m. Lietuvos gynybos atašė JAV ir Kanadai. 2016-2019 m. Krašto apsaugos ministerijos Generalinės inspekcijos Inspekcijos skyriaus viršininkas, 2017-2019 m. vykdė generalinio inspektoriaus pareigas. Nuo 2019 m. sausio 25 d. Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos viršininkas.
Ūkininkų sąjunga

Ūkininkų sąjunga, Lietuvos ūkininkų sąjunga – 1919–1940 m. veikusi katalikiškos pakraipos ūkinė, nuo 1923 m. ir politinė ūkininkams atstovaujanti organizacija.

Istorija

1919 m. gruodžio 28 d. įkūrė Lietuvos krikščionių demokratų veikėjai. 1919 m. turėjo 5 skyrius, 1925 m. – 380, 1927 m. – 124 skyrius. Steigė kooperatyvus, kooperatines pienines, vaisių ir linų perdirbimo, gyvulių kergimo, javų valymo punktus, žemės ūkio produktų supirkimo sandėlius, kūrė nedidelius bankus. sąjungos žinioje veikė jos įsteigtos ekonominės organizacijos: Centralinis ūkininkų bankas (1924–1930 m.), Lietuvos kooperatyvų centras (1926–1930 m.), Pieno sąjunga (1926–1928 m.), Lietuvos ūkininkų kooperatyvų sąjunga (1927–1928 m.).
Iš pradžių veikė pagal LKDP programą, 1923 m. pasiskelbė esanti savarankiška politinė partija, siekianti valdžios. Steigiamajame seime turėjo 18 atstovų, Pirmajame Seime – 12, Antrajame – 14, Trečiajame – 11 atstovų. Seimuose sudarė frakciją, kuri priklausė krikščionių demokratų blokui; šiam pralaimėjus Trečiojo Seimo rinkimus tapo opozicine partija. 1927–1930 m. daugelis A ekonominių organizacijų žlugo arba buvo sužlugdytos, kai atsisakė prisidėti prie tautininkų įtakos veikiamų koop. centrų. Nuo 1930 m. faktiškai neveikė, nors ir nebuvo uždaryta. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą Liaudies vyriausybės uždaryta, daugelis vadovų įkalinta, ištremta. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje kai kurie ūkininkų sąjungos veikėjai pasitraukė į Vakarus, prisidėjo prie pasipriešinimo sovietinės okupacijos režimui organizacijų – Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto ir kitų veiklos. 1989 m. šiuo pavadinimu įsteigta Lietuvos ūkininkų sąjunga.
Leido laikraščius: „Ūkininkas“ (1918–1940 m.), „Gerovė“ (1928–1929 m.).

Žymesni veikėjai

Jonas Pranas Aleksa, Petras Butkus, Kazimieras Jokantas, Vincas Karoblis, Petras Karvelis, Feliksas Mikšys, Stasys Šilingas, Dionizas Trimakas.
Lenktuvas

Lenktuvas – įrankis medinių indų lankams užtraukti. Tai 45-55 cm ilgio keturkampis, rečiau apskritas strypas su geležiniu liežuvėliu, įtaisytu paviršiuje arba griovelyje. Vienas liežuvio galas sukinėjasi ant ašelės, o laisvas – užlenktas. Metalinę dalį pirkdavosi, nudilusią pagaląsdavo kalvėje.
Woolf Wess

Biografija

Gimė 1861 m. Ukmergėje kepėjo šeimoje. Dvylikos metų pradėjo dirbti batsiuviu, vėliau dirbo mašinistu gamykloje Daugpilyje. 1881 m. emigravo į Angliją norėdamas išvengti tarnybos Rusijos imperijos kariuomenėje. Atvykęs į Londoną įstojo į socialistų organizaciją, buvo vienas iš tarptautinio dirbančiųjų edukacijos klubo įkūrėjų. Aktyviai dalyvavo profsąjungų veikloje, buvo vienas iš svarbiausių Anglijos žydų profsąjungų veikėjų. Buvo 1889 m. rugpjūčio 27 d. - spalio 2 d. Rytų Londone vykusio siuvėjų streiko komiteto sekretorius. 1890 m. tapo tarptautinės siuvėjų, mašinistų, laikraščių spaudėjų profsąjungos sekretoriumi. 1891 m. tapo anarchistinio laikraščio Freedom Press vadovu. 1904 m. pradėjo dirbti buhalteriu tabako gamykloje. Ispanijos pilietinio karo metu kartu su Ema Goldman įvairiu visuomeniniu darbu prisidėjo prie respublikos rėmėjų. Mirė 1946 m. gegužės 23 d. Londone.
Hevešas

Geografija

Pietinė medės dalis yra Didžiojoje Vengrijos lygumoje. Šiaurėje kyla Biuko kalnai, įtraukti į Biuko nacionalinį parką, Matros kalnai su aukščiausiu šalyje Kekešo kalnu (1014 m). Yra dirbtinis Tisos ežeras. Svarbiausios upės – Tisa, Zadva, Tarna, Laškas.
Kovalivka

Istorija

Kaimas įsikūrė 1501 m., kai Kijevo sritis priklausė Lietuvos didžiajai kunigaikštystei.
Po Liublino unijos priklausė Lenkijos karalystei, o nuo 1795 m. Rusijos imperijai.
1991 m. Ukraina paskelbė nepriklausomybę ir kaimas priklauso Ukrainai.

Geografija

Kaimas yra prie Kamenkos upės, kuri yra Rosės intakas.

Sportas

Pastaruoju metu gyvenvietę garsina futbolo klubas „Kolos“, kuris buvo įkurtas 2012 m. ir tapo profesionaliu klubu. O 2016/2017 m. debiutavo Ukrainos futbolo Pirmoje lygoje.
Fortum Heat Lietuva

Istorija

1999 m. rugsėjo mėnesį Lietuvoje buvo įkurta UAB „Suomijos energija“, jai vadovavo Krister Castren.
2005 m. gegužės 5 d. „Suomijos energija“ pervadinama į UAB „Fortum Heat Lietuva“. Įmonės generaliniu direktoriumi paskiriamas Vitalijus Žuta.

Fortum grupė

„Fortum“ veikia Šiaurės ir Baltijos šalyse, Rusijoje ir  Lenkijoje. Ateityje integruota Europos ir greitai auganti Azijos rinka kompanijai sudarys sąlygas plėsti veiklą.  2013 metais „Fortum“ pardavimai sudarė 6,2 mlrd. eurų, pelnas – 1,7 mlrd. eurų. „Fortum“ dirba apie 9900 žmonių. Kompanijos akcijos kotiruojamos NASDAQ OMX Helsinki vertybinių popierių biržoje.
Lietuvos Nacionalinėje energetikos strategijoje yra numatyta skatinti šilumos ir elektros gamybą iš vietinių ir atsinaujinančių energijos šaltinių ir taip diversifikuoti naudojamo kuro rūšis. Siekiant įgyvendinti šiuos strateginius tikslus, Suomijos kompanija „Fortum“ siūlo Lietuvai savo patirtį ir investicijas.
Moterų kalėjimo žiaurumai

Turinys

Žurnalistė Emanuelė, siekdama surinkti duomenis apie žiaurumus moterų kalėjime, apsimeta prostitute ir narkotikų prekeive, kad į jį patektų. Prižiūrėtojų ir kitų kalinių kankinimai bei išnaudojimai dažnai peržengia visas ribas, tačiau netrukus kalėjimo vyresnioji išsiaiškina, kas iš tiesų yra kalinė Laura Kendal. Bėdoje atsidūrusiai Emanuelei padėti gali tik kitas kalinys, daktaras Moranas...
Minesotos Wild

Istorija

1997 m. Nacionalinė ledo ritulio asociacija pranešė, kad Minesotos „Wild“ komanda buvo apdovanota galimybe žaisti NHL čempionate.
Klemen Pisk

Biografija

1990 m. jis buvo Slovėnijos studentų laikraščio „Tribuna“ redakcijos narys. Studijuodamas slavistiką Liublianoje, jis didžiąją laiko dalį skyrė lenkų kalbai. Nuo 2000-ųjų iki 2004-ųjų rašė recenzijas slovėnų dienraščiui „Delo“ ir radijui.
Kaip poetas, slovėnų literatūrinėje scenoje pasirodė su pirmuoju poezijos rinkiniu „Labas vakaras“ (1998), toliau sekė „Visoko in nagubano prapočelo“ (Aukšta ir susiraukšlėjusi pirmapradė priežastis 2000) ir „Mojster v spovednici“ (Meistras klausykloje, 2002).
Novelė „Džizo” (Džizas) buvo išversta į lietuvių kalbą (vertėja Laima Masytė) ir pasirodė trumposios slovėnų prozos antologijoje „Auksas kišenėje“ (Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2009). Novelė „Vilnius“ 2009 metais buvo publikuota Amerikos literatūros žurnale „Fiction Fix“ ir gavo redakcijos premiją (novelė buvo paskui publikuota žurnale „Lituanus“.
2012 metų liepą jis pasirodė čekų leidyklos „Větrné mlýny“ organizuotame festivalyje „Měsíc autorského čtení“ (Autorių skaitymo mėnuo), kuris vyko 4 miestuose – Brno, Košice, Ostravoje ir Vroclave. 2014 m. suomių kultūros asociacija „Nouren Voiman Liitto“ jį išrinko vilos „Sarkia“ svečiu Sysmä mieste.Jo literatūros darbai buvo išversti į daugelį užsienio kalbų ir publikuoti daugiau negu 20 užsienio literatūros žurnalų (Manuskripte, Lichtungen, Lituanus, Tvar, Arkadia, Fiction Fix etc). Išverstos knygos buvo išleistos Lenkijoje, Slovakijoje, Čekijoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Autorius verčia iš lietuvių ir lenkų kalbų. 2003 m. pavasarį jam paskirta kultūros studijų instituto stipendiją Varšuvoje, kaip literatūros vertėjui iš lenkų kalbos. Nuo 2006-tųjų iki 2009-tųjų jis gyveno Vilniuje, kur jis tobulino lietuvių kalbos žinias. 2009-taisiais dalyvavo Antrajame pasaulio lenkų literatūros vertėjų kongrese. Vertėjas dalyvavo ir keturiuose lietuvių literatūros vertėjams skirtuose seminaruose, Nidoje (2008), Biržuose (2011), Druskininkuose (2013) ir Kėdainiuose (2015). 2012 m. lapkričio ir gruodžio mėnesį dalyvavo Lietuvių literatūros vertėjų rezidencijų programoje Vilniuje. 2015 m. spalį jam paskirtas Lietuvių kultūros instituto apdovanojimas už nuopelnus garsinant lietuvių literatūrą pasaulyje.
Kaip dainininkas, gitaristas ir grupės „Žabjak trio“ dainų autorius, išleido dvi CD: „Doktor Pisķa počasni sving“ (Daktaras švilpiniuoja lėtą svingą, 2001) ir „Aristokrat“ (Aristokratas, 2004).
Teofilas (Mėnulio krateris)

Teofilas (lot. Theophilus, 11.4°p. pl. 26.4°r. ilg.) – smūginis Mėnulio krateris, esantis į šiaurės vakarus nuo Nektaro jūros. Pavadintas graikų astronomo Teofilo (mirė 412 m.) vardu.
Teofilo krateris (7, žr. schemą) yra į šiaurės vakarų pusę nuo Nektaro jūros. Teofilo skersmuo 110 km. Tai įspūdingas ir sudėtingos struktūros krateris. Susidarė Eratosteno geologiniame periode. Jo sienos iškyla iki 4,4 km aukščio virš kraterio dugno, o centre yra 1,4 km aukštį pasiekiančios trys stambios viršukalnės. Išskyrus vakarinį pakraštį, krateris apsuptas ryškių terasų. Šiaurės vakaruose sienos perkirstos 8 km skersmens Teofilo B kraterio. Teofilo kraterio dugnas atrodo gana lygus nuo po susidūrimo ištirpusių uolienų. Ryškioje Saulės šviesoje galima įžvelgti kraterio spindulių sistemos pėdsakus.
Algirdas Andruškevičius

Biografija

1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1985 m. technikos mokslų kandidatas.
Dirbo Vilniaus statybos organizacijose, 1976–1980 m. – Statybos ir remonto valdybos Nr. 4 viršininkas, 1980–1992 m. – Vilniaus miesto statybos ir remonto tresto vyr. inžinierius, nuo 1992 m. – bendrovės „Giedra“ generalinis direktorius. Nuo 1986 m. dar Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 2008 m. profesorius.
Nuo 2004 m. Tarptautinės informacijos akademijos tikrasis narys.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: senų miestų istorinių centrų kompleksinės rekonstrukcijos metodai, statybos organizacinių ir technologinių sprendinių kompleksinis vertinimas, statinių naudojimas ir atnaujinimas. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių straipsnių, vieno išradimo autorius. Parašė mokomąją knygą „Statybos procesų technologija“ (su P. Malinausku. 2006 m.) ir 11 kitų knygų.