Iaido

Iaido (jap. 居合道) – japonų fechtavimo menas, pasižymintis reakcija ir greičiu, pradėjęs vystytis XVI amžiuje. Pagrindinis Iaido bruožas – greitas kardo ištraukimas iš dėklo ir staigios atakos sudavimas, iškart po to įdedant kardą atgal. Šis menas dažnai yra maišomas su kendo, tačiau kendo kovos mene nėra naudojamas dėklas bei yra treniruojamasi poroje, o šiame – didelė durklo dėklo reikšmė bei treniruojamasi po vieną. Svarbiausi šio kovos meno aspektai yra staigūs judesiai kardu, tačiau jie turi būti gerai apgalvoti. Iaido nėra laikomas sportu, tai labiau senas tradicinis menas paremtas unikaliu minčių, kūno ir sielos vystymusi. Sakoma, jog kardas yra kaip protas, tad jei mintys yra geros, žmogus susikaupęs tai ir kardas bus valdomas teisingai, tačiau jei mintys blogos, kardas negali būti valdomas teisingai.  Iaido technika reikalauja stiprios bei ramios valios, ypatingos koncentracijos, įgūdžių. Kiekvienas rankų, kojų ar kūno judesys turi būti nukreiptas į varžovo puolimą, tačiau labai svarbu yra griežtai laikytis disciplinos. Iaido gali praktikuoti bet kurio amžiaus vyrai ir moterys. Šis kovos menas yra paremtas kata (kovos technikų seka).
Iaido pagrindinė technika susideda iš 4 dalių: nukicuke – kardo ištraukimas, kiricuke – nužudymas vienu smūgiu, čiburi – nuvalyti kraują nuo kardo ašmenų ir noto – durklo grąžinimas atgal į dėklą. Šį kovos būdą dažniausiai praktikuoja vyresnės kartos žmonės, tokiu būdų jie nori įtraukti šiek tiek istorijos į savo kasdienį gyvenimą. Iaido menu domisi įvairių profesijų žmonės, nes čia ne kaip kituose sportuose, maža traumų bei nubrozdinimų tikimybė.

Eiga

Treniruotės vyksta dodžio patalpose. Dodžio (jap. 道場 ) – tai treniruočių patalpa, dažniausiai esanti paprastomis medinėmis grindimis, negali būti kilimų. Šioje patalpoje turi būti pakankamai vietos mosikuoti kardais. Iaido treniruotė prasideda ir baigiasi pasisveikinimo ceremonija (jap. れしき), kuri turi kelias dalis. Yra skirtingos pasisveikinimo formos: patalpai, kurioje vyks treniruotės, pasisveikinimas su meistru bei su kardu. Taip pat ceremonija gali būti sujungta su trumpa tylia meditacija klūpint ant kelių. Kiekvienas pasisveikinimas turi griežtą bei nuoseklią veiksmų seką. Praktikuotis Iaido kovos meną reiškia nuolatos kartoti meistro rodomus judesius. Kovos judesiai turi būti nukreipti prieš įsivaizduojamus varžovus. Priklausomai nuo mokyklos bei nuo meistro, mokiniai turi išmokti apie 40-50 judesių. Kai kurios mokyklos praktikuoja mokymą vienas prieš kitą, tačiau tik su mediniais kardais.

Kilmė

Pavadinimas IAIDO reiškia: i – kūno ir sielos egzistencija kaip bendro darinio (jap. 居る 'būti' ), ai (jap. 合)– harmonija ir do (jap. 道 ) – kelias. Pirmi du kandži ženklai manoma, jog atsirado iš pasakymo 津に行って、きゅうにあわす, kas reiškia 'būti visuomet pasirengus nedelsiant sutikti varžovą'. Prieš šiuolaikinį šio meno populiarųjį pavadinimą, Iaido buvo vadintas Iaijucu, tačiau vėliau galūnė jucu buvo pakeista į do, kaip buvo populiaru tuo metu daugumai kovos menų kaip aikido ,dziudo ar kendo. Terminą iš Iaijucu į Iaido pakeitė Nakajama Hakudo (jap. 中山 博道) (1873–1958).Prieš dabartinį terminą, buvo vadinama bato, batodžiucu ar saja no uči (jap鞘のうち)

Istorija

Iaido kovos menui yra daugiau nei 400 metų. Iaido buvo perduodamas nenutrūkstamai iš kartos į kartą mokytojų studentams, todėl yra labai svarbu teisingai išmokti šio kovos meno techniką, kad būtų galima toliau perduoti būsiančioms kartoms. Nuo 1895 metų iki 1945 Didžioji Japonijos kovos menų galios asociacija (Greater Japan Martial Virtues Association) buvo visiškai atsakinga už Kendo ir Iaido kovos menus. 1945 metais okupantai šią organizaciją uždarė ir pakeitė Visos Japonijos Kendo Federacija (All Japan Kendo federation). Iaido buvo prijungta prie šios naujos organizacijos. 1948 metais buvo įsteigta analogiška organizacija Iaido sportui Visos Japonijos Iaido Federacija (jap. 全日本居合道連盟=Zen Nihon Iaido Renmei). Seniausia kardo greito ištraukimo technikos mokykla Tenšin Šoden Katori Šinto – riū buvo įkurta apie 1460 metus, jos įkūrėjas Iizasa Choisai. Iizasa Ienao Tenšin Šoden Katori Šinto-riū kūrėjas, gerbiamas ietininkas ir kovotojas kardu, išvystė Iaido kovos meno pirmtaką Iaidžiucu. Pirmtakas Iaidžiucu nors ir nebuvo kuo išskirtinis kovomis su kardu, tačiau padarė gana didelę įtaką vėlesniam Iaido kovos menui.
Nors Iaido technikos atradėju ir yra laikomas Iizasa Choisai, šio meno tėvu laikomas Hayashizaki Jinsuke Minamoto No Shigenobu (1542–1621). XVI amžiuje Hayashizaki Jinsuke Iaido techniką akcentavo kaip skirtą labiau savigynai nei kovoti kare. Meistras Hayashizaki daug keliavo po Japoniją, mokydamas kardo naudojimą kaip metodą sau apsiginti. Jo dėka buvo įsteigta apie 200 mokyklų. Anksčiau vyras buvo Asano Tamijimaru vardu, tačiau būdamas septyniolikos metų jis persivadino į Hayashizaki. Jis ištobulino iaido sportą bei buvo apdovanotas Nobukuni kardu. Kai berniukui buvo vos penkeri, jo tėvas buvo nužudytas. Berniuko motina likusi viena su mažu vaiku, vis meldė keršto vyro žudikui. Iaido technikos dėka, Hayashizaki atkeršijo tėvo žudikui. Savo skaudžių gyvenimo įvykiu metu, jis suprato, jog reikia visais įmanomais būdais vengti žiaurumo. Vyras suvokė, jog geriau stengtis savo oponentą nukreipti į taikos ir moralės kelią nei paprasčiausiai juos nugalėti paduriant kardu. Išryškino tai, jog geriau sukurti puikų vyrą, kuris sukurtų dar geresnį vietoje to, kad žudytų. Hayashizaki buvo pirmasis akcentavęs Iaido mokymo protinę ir dvasinę naudą. Daug įrašų apie tai buvo prarasta vyriausybės neramumų laikotarpiu, dokumentai buvo perduodami iš rankų į rankas ir taip prarasti, tačiau žinoma tai, jog meistras per savo gyvenimą sukaupė didelį skaičių studentų, kurie ir toliau kūrė Iaido kovos meno metodus ir išgarsėjo patys. 
Samurajai kelis šimtmečius praktikavo Iaido techniką, jie treniruodavosi pulti ar atremti smūgį ir atsilaikyti prieš oponentą ar net kelis oponentus sėdėdami, stovėdami ar vaikščiodami. Iaido buvo svarbi kendžiucu arba kitaip fechtavimosi dalis Edo laikotarpiu (1600–1868.) Daug iaido mokyklų pasikeitė Edo laikotarpiu, kai kurios buvo sujungtos su kendžiucu mokyklomis, kitos tapo sudedamąja dalimi mokyklų, kurios praktikuoja kovos menus su įvairiais ginklais, o dar kitos buvo skirtos specialiai tik Iaido technikos mokymuisi.

Bibliografinis sąrašas :

1.HAZARD,Benjamin H. Kodansha encyclopedia of Japan :1983 ,Tokyo.
2.BUCKLEY,Sandra.Encyclopedia of contemporary japanese culture : 2002, Routledge.Psl. 182