google/wiki40b huggingface dataset:
Lėno Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

1919 m. Taujėnų dvaro savininkas kunigaikštis Konstantinas Radvila statomai Lėno bažnyčiai paskyrė miško medžiagos. 1921 m. pastatyta laikina medinė koplyčia. Netrukus pradėta statyti klebonija ir kiti parapijos ūkiniai trobesiai. Lėno gyventojams paaukojus 2 dešimtinių sklypą, kunigų Jurgio Kazakevičiaus ir Jono Laugalio iniciatyva 1923–1924 m. pastatyta akmenų mūro bažnyčia.
1925 m. kunigo J. Laugalio rūpesčiu bažnyčia nutinkuota iš lauko, 1927 m. įdėtos medinės lubos, 1928 m. atlikti kiti darbai. Laikinoji koplyčia pertvarkyta į prieglaudą. Panevėžio vyskupas Kazimieras Paltarokas dovanojo bažnyčiai monstranciją ir taurę, Apolonija Doračiūnienė paskyrė 1000 litų varpui pirkti. Daugiausia bažnyčią parėmė prezidentas Antanas Smetona, kilęs iš šios apylinkės. Jo lėšomis buvo įrengtas didysis altorius, kuriame įmontuotas dailininko Burbos pieštas Šv. Antano paveikslas. Kunigas Domininkas Tumėnas Lėno bažnyčiai paskyrė 35 ha žemės (16 km nuo Lėno).
1932 m. Juozas Kuliava dovanojo parapijai 8 ha. Sukeitus žemę arčiau bažnyčios ir 1934 m. Lėno kaimui skirstantis į vienkiemius, bažnyčiai liko 25 ha žemės. Lietuvos vyriausybei paskyrus pašalpą, 1935 m. prie bažnyčios pristatytas aukštas mūrinis bokštas. Prieš Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia buvo Vadoklių filija. 1944 m. gerokai sužalota. Vėliau suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia be aiškių stiliaus bruožų, stačiakampio plano (27 × 13 m), su žemesne apside, bokšteliu, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų ir plytų mūro bei metalinė.
Paul Pierre Lévy

Biografija

1906 m. baigė Politechnikos mokyklą, 1910 m. baigęs Kasybos mokyklą Paryžiuje dėstė joje, 1920–1959 m. – Paryžiaus Politechnikos mokykloje; nuo 1913 m. profesorius, nuo 1964 m. Paryžiaus mokslų akademijos narys.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: funkcinė analizė, tikimybių teorija, eilutės, diferencialinės lygtys, Laplaso transformacija.
Čerkasai

Sportas

FK Čerkaščina (buv. "Čerkasų Dnipro", "Slavutič") – futbolo klubas, kuris žaidžia Pirmoje lygoje. 
FK "Čerkasy" arba Čerkasų FK "Dnipro" – buvęs futbolo klubas, bankrutavęs, išformuotas 2009 m.
BC Cherkasy - krepšinio klubas.
Judrėnų–Lėgų miškai

Judrėnų–Lėgų miškai – miškai Rietavo savivaldybės, Šilalės ir Klaipėdos rajonų savivaldybių teritorijų sandūroje, abipus Jūros upės, 6 km į pietus nuo Rietavo.

Geografija

Judrėnų–Lėgų miškai priklauso Rietavo miškų urėdijos Žadvainių, Girėnų ir Judrėnų girininkijoms. Susideda iš Plungės, Spraudės, Judrėnų, Volungiškės, Gvaldų ir Lėgų miškų. Masyvas apie 10 km ištįsęs iš šiaurės rytų į pietvakarius. Plotas 5890 ha, mišku apaugę 4980 ha. Valstybinės reikšmės miškų 60%.
Paviršius banguotas, išraižytas Jūros ir jos intakų (dešinysis – Letausas ir jo intakai Žygis, Dauba, Plunkė, kairysis – Rindė ir jos intakai Nevelis, Deguva, Aitra) slėnių. Masyvo šiaurinė dalis nusausinta.

Medynai

Augavietės derlingos laikinai įmirkusios, vietomis įmirkusios ir pelkinės. 90% miškų yra IV grupės ūkiniai, 10% III grupės apsauginiai. Kultūrinės kilmės medynų 22%. Eglynų 50%, beržynų 26%, juodalksnynų 14%, pušynų 4%, baltalksnynų 3%, drebulynų 2%, uosynų 1%. Jaunuolynai sudaro 22%, pusamžiai medynai 45%, bręstantys 18%, brandūs 15%. Medynų vidutinis amžius 55 m., bonitetas 11,1, skalsumas 0,70, tūris 205 m³/ha.
Judrėnų miško 96 kvartale yra koplyčia. Masyvo pietvakarių pakraštyje yra Aitros hidrografinio draustinio dalis.

Istorija

1944–1953 m. Judrėnų–Lėgų miškuose veikė Lietuvos partizanai, kurie priklausė Žemaičių legionui, nuo 1946 m. pavasario – Žemaičių apygardos Šatrijos rinktinei.
Domas Klinga

Biografija

1907 m. atvyko į JAV, Bostone baigė aukštesniąją mokyklą. Dalyvavo JAV lietuvių bendruomenės veikloje. 1928-1933 m. laikraščio „Vienybė“ redaktorius.
Eizenštatas

Istorija

Miesto pavadinimas, pirmą kartą paminėtas 1118 m., sako, kad miestas buvo svarbus geležies gamybos ir prekybos centras regione. Miestas per jo gyvavimo laiką buvo daug kartų sugriaunamas ir atstatomas, buvo įvairių karų sūkuryje.
Klemensas Kazlauskas

Biografija

1973 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą, politologas. UAB „Kronikos laikraščio redakcija“, korespondentas, Kazlų Rūdos kultūros centro technikas, UAB „Baltijos garantas“ draudimo agentas, nuo 2000 m. Seimo nario Juozo Oleko sekretorius padėjėjas, 2003–2007 m. Savivaldybės tarybos sekretorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kazlų Rūdos skyriaus narys, pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys.
1995–1996 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys, Ūkio turto ir teisėsaugos komiteto narys.
Kaimo rašytojų sąjungos ir Tėviškės pažinimo draugijos narys, Marijampolės apskrities literatų konkurso „Sugrįžtu su alyvų žydėjimu“ laureatas. Sutuoktinė Vera, duktė Dalia.
Gucci

Istorija

Gucci mados namus įsteigė Guccio Gucci 1921 m. 1938 metais Gucci pradėjo plėstis ir atidarė drabužių ir reikmenų parduotuvę Romoje. 1947 metais Gucci sukūrė rankinuką su bambuko rankenomis, kuris iki šiol yra firminis kompanijos produktas.
G. Gucci žmona Aida Calvelli turėjo didelę šeimą: 6 vaikus, nors tiktai jo sūnūs - Vasco, Aldo, Ugo ir Rodolfo dalyvavo kompanijos valdyme. Po G. Gucci mirties 1953 metais jo sūnus Aldo Gucci pradėjo valdyti kompaniją ir atidarė pirmas firmines parduotuves Londone, Paryžiuje ir Niujorke. Gucci šeima visuomet garsėjo konfliktais. Nesutarimai dėl paveldėjimo ir parduotuvių valdymo dažnai šeimą skirdavo arba suvesdavo į sąjungą. Gucci plėtėsi užsienyje ir dažnai susirinkimai dėl bendrovės ateities baigdavosi rankinukų ir piniginių mėtymusi.
1960 metų pabaigoje Gucci taikinys buvo Tolimieji Rytai. Gucci atidarė parduotuves Honkonge, Korėjoje ir Tokijuje. Tuo metu bendrovė taip pat vystė savo firminį GG logotipą (Guccio Gucci inicialai).
Iki 1970 metų pabaigos Gucci išliko viena iš pirmų bendrovių pasaulyje, gaminančia prabangias prekes, kol serija katastrofiškų verslo sprendimų ir šeimos barnių vos neprivedė bendrovės iki bankroto. Tuo metu broliai Aldo ir Rodolfo valdė įmonę lygiomis dalimis. 1979 metais Aldo vystė aksesuarų kolekciją Gucci Accessories Collection (GAC) ketindamas palaikyti Gucci parfumerijos sektoriaus Gucci Parfums pardavimus, kuriuos kontroliavo jo sūnūs. GAC susidėjo iš smulkių aksesuarų, tokių kaip: kosmetiniai krepšiai, žiebtuvėliai ir parkeliai, kurie kainavo daug mažiau negu kiti bendrovės kataloginiai aksesuarai. Aldo perdavė parfumerijos kontrolę sūnui Roberto dėl susilpnėjusio valdymo iš Rodolfo pusės.
Aldo Gucci plėtė kompaniją, įsiliejant į naujas rinkas su „American Motors corparation“ (AMC). 1972 metų automobilis AMC Hornet tapo vienu iš pirmųjų amerikietiškų automobilių, turinčiu specialią prabangią komplektaciją, kurią sukūrė žymus madingas dizaineris. Gucci automobiliai iš vidaus apsiūti žalios, raudonos ir tamsiai geltonos spalvos dryžuotu apmušalu ir dizainerio emblemomis.
Nors Gucci Accessories Collection sulaukė didelio pasisekimo, tai buvo vienas iš faktų Gucci dinastijos subyrėjimo. Metams bėgant Gucci Parfums pardavimai žymiai padidėjo lyginant su Gucci Accessories Collection. Naujai atrasta didmeninė prekyba tapo vieninteliu prekės ženklu daugiau nei tūkstančiui parduotuvių GAC linijos.
Sochačevas

Istorija

Pirmą kartą paminėtas 1138 m. dokumente, kai Lenkijos kunigaikštis Boleslovas III Kreivaburnis mirė vietiniame benediktinų vienuolyne. Iki 1221 m. Sochačevas buvo svarbus administracinis centras. XIII a. pirmoje pusėje pradėtos statyti dvi bažnyčios. 1257 m. užbaigtos ir pašventintos Plocko vyskupo.
Iki 1368 m. turėjo miesto teises (tiksli miesto teisių suteikimo data nėra žinoma). 1476 m. vasario 4 d. aneksuotas Lenkijos karalystės. 1478 m. baigtos statyti dar dvi bažnyčios. 1487 m. pastatyta ligoninė. 1461, 1506, 1539, 1590, 1618 ir 1644 m. miestas buvo sudegintas.
1570 m. turėjo 3 000 gyventojų. Sochačeve buvo medinė gynybinė siena, medinis tiltas per Bzurą. 1590 m. liepos mėn. gaisro metu sudegė trečdalis miestelio. Po Švedų tvano, 1661 m., miestelyje liko 13 gyvenamų pastatų. 1793 m. buvo okupuotas Prūsijos karalystės.
Kirovohrado sritis

Geografija

Kirovohrado srityje, Dobrovelyčivkos miestelyje yra Ukrainos geografinis centras.

Plotas

Srities plotas 24588 km², kas sudaro 4,07 % Ukrainos teritorijos.

Vandens telkiniai

Kirovohrado srityje yra 438 upės kurių bendras ilgis – 5558 km, priklausančios Dniepro ir Pietinio Bugo upių baseinams. Ilgiausios upės: Dniepro baseino – Tjasmynas, Inhulecas, Cybulnykas; Pietinio Bugo baseino – Inhulas, Syniucha, Synycia. Per sritį teka Dniepras (Kremenčuko tvenkinys). Regione yra 85 vandens saugyklos ir 2185 kūdros.

Reljefas

Sritis išsidėsčiusi pietinėje Padnieprės aukštumos dalyje. Daug raguvų.

Klimatas

Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -5,5 °C, vasaros – 21 °C. Krituliai dažni rudenį, lietaus pavidalu.

Augalija ir gyvūnija

Miškai užima 179,1 tūkst. hektarų arba apie 7,2% visos srities teritorijos. Oleksandrijos ir Znamjankos rajonuose išsidėstęs vienas didžiausių Ukrainos miškastepių zonos miškų masyvas – „Juodasis miškas“.
Sutinkami tipiniai miškastepių gyvūnai: starai, kiškiai, lapės, vilkai, šernai.

Istorija

Dabartinės srities teritorija priklauso istoriniam-kultūriniam Nadniprianščynos regionui.
Sritis įkurta 1939 m. sausio 10 d. Ukrainos Tarybų Socialistinės Respublikos sudėtyje. 1941–1944 m. teritorija buvo okupuota Trečiojo Reicho kariuomenės.
1991-ųjų gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma, 93,08 %, pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš TSRS. Šiandien Kirovohrado sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.

Ekonomika

Kirovohrado sritis turi gerai išvystytą tiek žemės ūkio, tiek ir pramoninį potencialą. Didžiausią srities bendrojo vidaus produkto dalį sudaro: žemės ūkis – 32,1%, pramonė – 28,1%, transportas – 11,6%.
Labiausiai išvystytos pramonės šakos: mašinų gamybos, metalo apdirbimo, anglių kasimas (Dniepro anglių baseinas), statybinių medžiagų gamybos, popieriaus apdirbimo (Oleksandrijos diagraminių popierių fabrika), maisto (ypatingai cukraus gamyba – 11 gamyklų).
Žemės ūkio šakos pasiskirsto į augalininkystę (73%) ir gyvulininkystę (27%). Auginami kviečiai, miežiai, sojos, kukurūzai, grikiai, saulėgrąžos. Laikomos kiaulės, avys, paukščiai.

Švietimas ir kultūra

Kirovohrado srityje yra 4 valstybinės aukštosios mokyklos.
Taip pat veikia viena filarmonija, 4 teatrai.
Elizavethrade (dab. Kropivnyckis) gimė garsus Ukrainos revoliucijos vekėjas – Volodymyras Vynyčenka, jo vardu pavadintas pedagoginis universitetas Kirovohrade.
Valentinas Grefas Bakfarkas

Biografija

Valentinas Grefas Bakfarkas gimė 1506 m. arba 1507 m. tuometinėje Transilvanijoje Brašovo mieste. Ūgtelėjęs jaunuolis mokėsi muzikos būsimo Vengrijos karalystės karaliaus Jono Zapojajo dvare.
Vėliau Bakfarkas išvyko į Italiją, taip pat gyveno Prancūzijos karaliaus dvare. 
1549–1566 m. Bakfarkas buvo liutnistu Lenkijos karaliaus ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščio Žygimanto Augusto dvare Vilniuje. Bakfarko dėka į Lietuvą atėjo itališka ir Nyderlandų muzika. Šiuo laikotarpiu Bakfarkas daug keliavo po Europą, aplankė Dancingą, Augsburgą, Lioną, Romą, Veneciją, Karaliaučių.
1551 m. vasarą ar ankstyvą rudenį Vilniuje Bakfarkas vedė lietuvių bajoraitę Kotryną Narbutaitę, kilusią iš plačios vidutinių bajorų Narbutų giminės. Ji buvo Mikalojaus Maliko Narbuto ir Marinos Šimkaitės-Lisovnos dukra.
1559 m. Bakfarkas pirko namą Vilniuje. Viena iš versijų, jog 1560 m. Bakfarkas buvo apkaltintas šnipinėjimu, t. y., jog jis teikė informaciją Prūsijos karalystės hercogui Albrechtui Brandenburgiečiui. Dėl to Bakfarkas neteko karaliaus pasitikėjimo, jo namas Vilniuje 1566 m. buvo nugriautas, pats Bakfarkas pabėgo į Poznanę, po to į Vieną. Šiame mieste kažkiek laiko jis gyveno. 1568 m. jis buvo Vienos imperatoriaus dvaro muzikantu. Vėliau išvyko į Transilvaniją, kažkiek prabuvo šioje šalyje, tačiau likusią gyvenimo dalį praleido Venecijoje.
Valentinas Grefas Bakfarkas mirė 1576 m. rugpjūčio 15 arba 22 d. nuo maro kelionės metu į Padują.

Kūryba

Valentinas Grefas Bakfarkas žinomas kaip vienas savo laikmečio geriausių liutnistų. Jo kūryba buvo tokia profesionali, jog po jo mirties Lenkijos karalystėje paplito posakis, jog: “Po Bakfarko ne bet kas paims į rankas liutnią”. 
Bakfarkas sukūrė nemažai muzikinių kūrinių, skirtų liutniai. Kūryboje naudojo liaudies dainų motyvus, taip pat žinomi jo kūriniai šokiams. 
Valentino Bakfarko repertuarą sudarė Nyderlandų polifonistų kūriniai (dažniausiai Orlando Lasso), kuriuos jis pritaikydavo liutniai ir parašydavo tabulatūras. Grojant liutnia sunku tęsti ilgąsias natas, todėl Bakfarkas „užpildydavo” jas melizmais, tokiu būdu kūriniai įgaudavo savitą braižą. Be to rašė fantazijas liutniai 
Lietuvoje tada natų nespausdino, todėl Bakfarko kūriniai išleisti svetur. Dveji Bakfarko kūrinių rinkiniai buvo išleisti Lione („Intabulatura“, 1553) ir Krokuvoje („Harmoniarum Musicarum…“, 1565).
Behemotas

Behemotas (hebr. בהמות, behemot; arab. بهيموث bahīmūth, arba بهموت bahamūt) – būtybė, minima Senajame Testamente, Jobo knygoje 40:15-24. Pavadinimas reiškia „žvėris“ arba „didelis gyvūnas“. Dėl to, kad jis yra didelis gyvūnas, Behemotas panašus į hipopotamą arba krokodilą. Dažniausiai vartotas daugiskaitine forma, o kadangi hebrajai išreiškia didingumą daiktavardį naudodami daugiskaita, galima teigti, kad jis buvo laikomas pačiu galingiausiu gyvūnu. Metaforiškai būtybės pavadinimas vartojamas apibūdinti ypač didelę arba galingą būtybę. Rusų rašytojas Michailas Bulgakovas savo kūrinyje „Meistras ir Margarita'“ vaizduoja Behemotą kaip didelį, storą katiną.
Vėlesnėje krikščionių religijoje behemotas lyginamas su Šėtonu.
Benzoinė derva

Benzoinė derva arba stirako derva – greitai tvirtėjanti ore derva, gaunama iš pjūvių benzoinio stirako (Styrax benzoin) medžio kamiene ir šakose. Medis auga laukinėmis sąlygomis arba veisiamas Pietryčių Azijoje bei Malajų salyne. Maloniai kvepianti medžiaga dėl joje esančio vanilino, cinamono rūgšties ir (kai kuriose rūšyse) benzoinės rūgšties. Naudojama parfumerijoje, maistui gardinti, medicinoje (benzoinė tinktūra).

Naudojimas

Gryname pavidale naudojama Indijoje smilkymui religinėse apeigose. Taip pat populiarūs šios dervos turintys smilkalai arabų, kinų, japonų kultūrose. Europoje gaminamos šio komponento turinčios Armėniško popieriaus juostelės, derva įeina į daugiakomponenčių ladanų, naudojamų katalikų ir stačiatikių bažnyčiose, sudėtį.
Parfumerijoje vaidina fiksatorius vaidmenį, mažina eterinių aliejų ir kitų kvapiųjų medžiagų lakumą. Benzoinė derva yra užregistruotas maisto priedas E906.
Lukas (upė)

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos per upės pietinę dalį, nuo Grajevo miesto iki Osoveco Tverdzos kaimo ėjo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės siena.
Jonas Mačys (1938)

Biografija

Gimė daugiavaikėje ūkininko šeimoje. 1946–1954 m. mokėsi Igliškėlių septynmetėje mokykloje, 1954–1958 m. Kauno sodininkystės-daržininkystės technikume. 1958–1962 m. Kapsuko rajono „Dovinės“ ir „Naujo gyvenimo“ kolūkių vyr. agronomas. 1959–1964 m. neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultete, įgijo agronomo ekonomisto specialybę. 1964–1967 m. Aukštadvario žemės ūkio technikumo dėstytojas. 1967–1976 m. Šakių rajono „Aušros“ kolūkio vyr. agronomas. 1976–1978 m. Vilkaviškio rajono kolūkio „Į komunizmą“ pirmininko pavaduotojas gamybai. 1978–1990 m. Rumokų bandymų stoties vyr. mokslinis bendradarbis. 1980 m. apgynė žemės ūkio mokslų kandidato disertaciją. 
1988 m. įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, išrinktas Vilkaviškio rajono Sąjūdžio tarybos pirmininku. 1988–1990 m. deleguotas į Lietuvos žemdirbių sąjūdžio tarybą, buvo Vilkaviškio rajono žemdirbių sąjūdžio pirmininkas. 1990–1992 m. Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Agrarinės komisijos pirmininko pavaduotojas. Lietuvos Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.  1992–1995 m. vėl dirbo Rumokų bandymų stotyje. 2000–2004 m. Šiaulių banko atstovas Vilkaviškio rajone. 2006 m. pradėjo kaimo turizmo verslą Vilkaviškio rajone.
Nuo 1990 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys, 2003 m. LTS pirmininko pavaduotojas. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. ir 1997–2000 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės meras.  Palaidotas Antakalnio kapinėse. 
Žmona Roma, sūnus Dainius, dukterys Aušra ir Rasa.
Algimantas Jusionis

Algimantas Jusionis (1954 m. liepos 17 d. Kaunas – 2003 m. rugpjūčio 14 d. Klaipėda) – Lietuvos tapytojas.

Biografija

Tėvai Stasys Jusionis ir Aldona Ličkutė-Jusionienė, brolis Vidmantas Jusionis. 1979 m. baigė Lietuvos dailės instituto Architektūros ir dizaino fakulteto Vizualaus dizaino katedrą Klaipėdoje, 1993–2003 m. joje dėstė. Dirbo Klaipėdos „Dailės“ kombinate. 1996–2003 m. Lietuvos dailininkų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas.

Kūryba

Nutapė ekspresyvios stilistikos fovistinių peizažų, natiurmortų, portretų. Vyrauja ryškios spalvos, energingi potėpiai, šiurkšti faktūra, naudojamas raiškus juodas kontūras, pabrėžiantis dramatinę įtampą. Sukūrė spalvotų piešinių ciklą („Klajojančios sielos“ 1997 m.). Būdingas simboliškumas, apibendrintos formos. Surengė 20 individualių parodų (Klaipėda 1991 m., 1997 m., 2004 m., Vilnius 1996 m., 1999 m., 2002 m., Hamburgas 1999 m.), dalyvavo 40 grupinių parodų, rengė plenerus, tarptautinius simpoziumus, parodas.
Juozas Vercinkevičius

Biografija

1960 m. baigė Musninkų vidurinę mokyklą, 1977 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
Spaudoje bendradarbiauja nuo 1955 m. 1960–1961 m. Bagaslaviškio sviesto gamyklos Mantinionių pieno surinkimo punkto vedėjas,1961–1962 m. Kauno statybos valdybos Nr. 10 darbininkas, 1962–1969 m. Trakų r. komjaunimo darb., 1969–1973 m. dirbo Lietuvos radijuje, 1973–1977 m. – Trakų rajono laikraščio „Spartuolis“ redakcijoje, nuo 1977 m. iki 1985 m. laikraščio „Czerwony Sztandar“ spec. korespondentas. 1985–1986 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros laikraščio „Universiteto žurnalistas“ redaktorius, 1986–1990 m. Trakų rajono laikraščio „Galvė“ redaktorius. 1989 m. laikraščio „Voruta“ steigėjas ir redaktorius. 1991 m. Įsteigė personalinę leidyklą „Voruta“. Nuo 1993 m. jis taip pat laikraščio „Trakų žemė“ steigėjas, leidėjas ir 1995 m. – iki šiol – vyr. redaktorius ir leidėjas, internetinių svetainių www.traku-zeme.lt; www.voruta.lt; www.mazoji-lietuva.lt leidėjas. UAB „Trakų žemė“ direktorius – vyr. redaktorius nuo 2007 m. 2001–2005 m. laikraščio „Kernavė“ steigėjas, leidėjas, vyr. redaktorius. 1998 m. VšĮ „Vorutos“ fondas steigėjas ir vyr. redaktorius. Lietuvos žurnalistų draugijos narys. Vienas iš Trakų rajono sąjūdžio steigėjų, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo tarybos narys (1990–1991), Rytų Lietuvos reikalų tarybos narys (1990).  „Vorutos“ leidykla jau nuo 1992 metų leidžia įvairių autorių knygas: kun. Alfonso Šato, Sigito Birgelio, kun. Vaclovo Aliulio, kun. Alfonso Merkio, Antano Patacko, Vytauto Urbono, Viktoro Aleknos, kun. Prano Bieliausko, mons. Vytauto Pranciškaus Rūko, kardinolo Vincento Sladkevičiaus, kun. Jono Kaušylos, kun. Napoleono Norkūno, taip pat Birutės Dombraitės-Usonienės, Romualdo Tinfavičiaus, Algirdo Budreckio, Gintauto Lešmanto, Juozo Klimo, Raimundo Lopatos, Aleksandro Vitkaus, Viktoro Jenciaus-Butauto, Vytauto Valentino Česnulio, Gintauto Šapokos, Martyno Purvino ir kt.
Kotuno valsčius

Administracinis suskirstymas

Albinuvas, Bojmiai, Broškuvas, Chleviska, Cise Zagrudziai, Čarnovonžas, Grenzuvas, Jagodnė, Juzefinas, Kempa, Koševnica, Kotunas, Lončka, Lenkai, Marisinas, Mingosai, Nechnabžas, Nova Dombruvka, Oleksinas, Penkai, Perugas, Polakai, Rosošas, Ričica, Siona, Sosnovė, Tžemuška, Timianka, Vilčonekas, Ždžaras, Želišev Dužai, Želišev Podkošcelnai.
Andriulių valsčius

Andriulių valsčius buvo Mažojoje Lietuvoje. Centras – Andriuliai.
Gija Kančelis

KŪRYBA

Šis gruzinų kompozitorius nuo XX a. šeštojo dešimtmečio produktyviai darbuojasi simfoninės, operinės ir kino muzikos srityse. Savaime suprantama, kad Gija Kančeli kūryba išaugusi iš gruziniškosios tradicijos ir kad jis tiek tautiniu, tiek istoriniu požiūriu turėjo pirmtakų, padėjusių pagrindus jo muzikai.
Sukūrė operą „Da ars musica“ („Muzika gyviesiems“, 1984 m.), 7-nias simfonijas (Nr.1 1967 m.; Nr.2 „Sagalobleli“/„Giesmė“, 1970 m.; Nr.3 1973 m.; Nr.4 "In memoria di Michelangelo, 1974 m.; Nr.5 1977 m.; Nr.6 1980 m. ir Nr.7 Epilog, 1986), koncertą orkestrui (1962 m.), Largo ir Allegro styginiams, f-nui ir timpanams (1963 m.), liturgiją orkestrui ir altui „Karit datirebuli“ („Apraudotas vėjo“, 1989 m.), „Abei ne viderem“, f-nui ir styginiams (1992-95; pirmąkart atlikta 1999 m. Vilniaus festivalyje; dalyvavo ir Gija Kančelis), Flugellos orkestrui („Be sparnų“, 1993 m.), Rokwa orkestrui (1999 m.). Taip pat sukūrė kamerinių instrumentinių kūrinių, tarp jų "Magnum ignotum pučiamiesiems, kontrabosui ir magnetofono juostai (1994 m.), „Rag-Gidon-Time“ smuikui ir fortepinojui (1995 m.), „Satt eines Tangos“ („Vietoj Tango“) smuikui, bandonijai, kontrabosui ir fortepijonui (1996 m.); abu kūriniai dedikuoti Gidonui Kremeriui, In l’istesso tempo fortepijoniniam kvartetui (1997 m.). Tarp vokalinių kūrinių ryškesni „Exile“ balsui ir kameriniam ansambliui (1994 m.), „Styx“ altui, mišriam chorui ir orkestrui (1999 m.)kino filmų bei dramos spektaklių (daugumos režisierius R. Sturua).
Kūrinių sąrašas

ŠALTINIAI

Muzikos enciklopedija, II tomas, J-N, 108 psl., 2007 m.
http://www.musicsalesclassical.com/composer/short-bio/2423
Džubi kyšulys

Džubi kyšulys (arab. جوبي) – regionas, esantis Maroko pakrantės pietuose prie Vakarų Sacharos ir priešais Kanarų salas.

Istorija

1879 m. Anglija čia įsteigė prekybos postą Port Viktorija, bet 1895 m. teritoriją nuo 27°40' lygiagretės ir Dra upės pardavė Marokui.
1912 m. Marokui tapus Prancūzijos protektoratu, Ispanija vedė derybas dėl šios teritorijos koncesijos. 1916 m. liepos 29 d. Vakarų Sacharos kolonijos administratorius Francisko Bens (Francisco Bens Argandoña) užėmė šią teritoriją. Buvo pastatytas oro uostas, kaip tarpinis pašto lėktuvų kilimo ir tūpimo takas. Teritorija užėmė apie 20 000 km², kurioje gyveno 10 000 gyventojų (daugiausiai berberai). Pagrindinis miestas tapo Villa Bens' (dabar Tarfaja).
1956 m. Marokui atgavus nepriklausomybę, ši teritorija dar kurį laiką kontroliavo Ispanija, tik 1958 m. balandžio 2 d. galutinai atiduota Marokui.
Enzo Lefort

Biografija

2012 m. Europos čempionato sidabro medalio prizininkas komandinėje rungtyje. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse buvo eliminuotas antrame etape. 2014 m. Europos ir pasaulio čempionas komandinėje rapyros rungtyje. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pelnė sidabro medalį komandinėje rungtyje. Individualioje rungtyje pralaimėjo pirmąją kovą 13-15 prieš Vokietijos atstovą Peter Joppich ir galutinėje rikiuotėje buvo klasifikuotas 24-oje vietoje. 2017 m. Europos čempionato komandinės rapyros aukso medalininkas.  2019 m. pasaulio fechtavimo čempionate pirmą kartą tapo pasaulio čempionu individualioje rungtyje.
Čedaro tarpeklis

Čedaro tarpeklis (angl. Cheddar Gorge) – uolinis tarpeklis Mendipo kalvose, netoli Čedaro miestelio, Somersete, Anglijoje. Uolose yra stalaktitų ir stalagmitų, atsiradusių dėl požeminės upės veiklos. Tarpeklyje 1903-iaisiais metais buvo rastas seniausias Britanijoje pilnas žmogaus skeletas, pavadintas Čedaro žmogumi, kuriam gali būti apie 9 000 metų.
Čedaro tarpeklis, įskaitant uolas ir kitas pramogas, yra puiki turistų apsilankymo vieta. Jis pritraukia apie 500 000 lankytojų per metus. Tarpeklis 2005-aisiais buvo parodytas per TV programą Septyni gamtos stebuklai, Čedaro tarpeklis buvo pavadintas antru nuostabiausiu Britanijos stebuklu, jį pralenkė tik Dan yr Ogof uolos.
Juozas Justinas Račkauskas

Biografija

1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys.
Sūnus Saulius.