google/wiki40b huggingface dataset:
Šventųjų skelbimo kongregacija

Šventųjų skelbimo kongregacija (lot. Congregatio de Causis Sanctorum) – viena iš centrinių Romos kurijos dikasterijų. Tai kongregacija, kuri prižiūri sudėtingą šventųjų kanonizacijos procesą, apimantį „herojiškų dorybių“ deklaravimą ir beatifikacijos apeigas. Šventųjų skelbimo kongregacija byloms tirti įsteigia mokslines ir teologines komisijas. Stebuklus patvirtinantis balsavimas perduodamas generaliniam Kongregacijos kardinolų ir vyskupų susitikimui, kurių teigiamas įvertinimas pateikiamas popiežiui, kuris nusprendžia, ar tęsti beatifikaciją arba kanonizaciją. Popiežius patvirtina naujausius Šventųjų skelbimo kongregacijos dekretus. Vatikane paskelbiami būsimų palaimintųjų ir šventųjų vardai, pripažinti bažnyčios kankiniai,  bažnyčios mokytojai. Kongregacijos dekretuose patvirtintinami jų užtarimu įvykę stebuklai.

Istorija

Kongregacijos pirmtakė buvo Šventoji apeigų kongregacija, kurią popiežius Sikstas V įkūrė 1588 m. sausio 22 d. savo bule Immensa Aeterni Dei. Kongregacija nagrinėjo tiek dieviškojo garbinimo reguliavimą, tiek šventųjų skelbimo reikalus. 1969 m. gegužės 8 d. popiežius Paulius VI išleido apaštališkąją konstituciją Sacra Rituum Congregatio, padalindamas kongregaciją į dvi dalis: Dievo garbinimo kongregaciją ir Šventųjų skelbimo kongregaciją. Pastarajai buvo priskirtos trys įstaigos: teisinė, tikėjimo skleidimo ir istorinė-teisinė. Pagal 1983 m. popiežiaus Jono Pauliaus II įvestus kanonizacijos apeigų pakeitimus, buvo įtraukta pranešėjų kolegija, skirta parengti byloms tų, kurie buvo paskelbti Dievo tarnais. 
2014 m. sausio mėn. Kongregacijos prefektas paskelbė, kad pagal popiežiaus Pranciškaus nuostatas, vadovaujantys kanonizacijos procesui dvasininkai privalo laikytis tam tikrų finansinių gairių, nepriklausomai nuo turimų finansinių išteklių sprendžiant konkrečias bylas. Pasak „L'Osservatore Romano“, Pranciškus tikisi paskatinti dievo tarnų bylų pripažinimą iš mažiau žinomų, neturtingesnių regionų, susijusių su XX a. totalitarinių režimų persekiojimo aukomis.
2018 m. rugpjūčio 31 d. Kongregacijos prefektu paskirtas kardinolas Giovanni Angelo Becciu.
Um al Kuvainas

Turizmas

Žvejų mieste įkurtas ir garsus vandens atrakcionų parkas Dreamland. Čia su šeimomis savaitgaliais arabai suvažiuoja iš visų JAE. Be nuostabių paplūdimių miestas dar žinomas garsiais žirgynais. Emyratas išgarsėjo jojimo akademija. Arabai, kaip buvę klajokliai, nuo seno myli arklius ir jais didžiuojasi. Čia rengiamos viešos lenktynės arabų žirgais. Šią dabar visame pasaulyje žinomų sportinių žirgų veislę išvedė klajokliai beduinai dar I–VII a.
Dardanelai

Dardanelai (gr. Δαρδανέλλια, seniau – gr. Ἑλλήσποντος = Hellesponthes, turk. Çanakkale Boğazı) – karine ir komercine prasme strateginis sąsiauris tarp Europos (Galipolio pusiasalio) ir Mažosios Azijos, jungiąs Egėjo jūrą su Marmuro jūra, o per Bosforą ir su Juodąja jūra. Ilgis – 120,5 km, plotis – 1,3–27 km, gylis farvateryje – 29–153 m. Svarbiausi pakrančių uostai – Gelibolu ir Čanakalė (Turkija).

Istorija

Senovėje sąsiauris vadintas Helespontu. Dardanelų vardas kilęs iš Dardanos miesto, buvusio Trojos miesto apylinkėse. Dardanelai yra 65 km ilgio, 7–1,27 km pločio, 80 m gylio. Krantai neraižyti, vienodi, iš gelsvo smiltainio, apaugę krūmais ir vaismedžiais: vynuogynais, alyvmedžių, citrinų ir apelsinų medžiais. Įvairiais laikais ir įvairių tautų politiniame gyvenime Dardanelai vaidino didelį vaidmenį; geopolitinė reikšmė ypač didelė Turkijai, Rusijai, Rumunijai ir Bulgarijai, taip pat ir visai Vakarų Europai.
Pro Dardanelus prasiveržė Kserksas, žygiavo Aleksandras Makedonietis, o XIV a. Europos pakraščius pasiekė turkai, kurie iki šiol yra jų faktiniai šeimininkai. Pradedant Petru I-uoju Dardanelus visaip savo įtakon stengėsi perimti Rusija. XVIII a. rusai prasiveržia pro Dardanelus ir bando įsivyrauti Viduržemio jūroje, bet tam pasipriešina anglai. Kovos dėl įtakos Dardanelams tarp didžiųjų Europos valstybių tęsėsi visą XIX a., pradedant 1809 m. sutartimi tarp Portos (Turkijos) ir Anglijos, pagal kurią svetimi laivai negalėjo plaukti per Dardanelus ir baigiant 1878 m. Berlyno sutartimi. XIX a. viduryje anglai, o 1914–1918 m. pradžioje vokiečiai, padėjo turkams Dardanelų pakraščius gerai įtvirtinti, todėl anglų – prancūzų laivynų bandymai 1915 m. vasario – balandžio mėn. prasiveržti į Konstantinopolį, atskirti Turkiją nuo Vokietijos ir jūra susisiekti su Rusija, nepavyko. Turkai valdė Dardanelus iki karo pabaigos. Lozanos sutartimi 1923 m. Dardanelai buvo demilitarizuoti ir tik 1936 m. turkai vėl atgavo teisę juos užimti savąja kariuomene.
Rekonkista

Užkariavimas ir atkariavimas

Po Romos imperijos žlugimo pusiasalyje dominavo vestgotai.
Po musulmonų įsiveržimo 711 m. ir Gvadaletės mūšio beveik visas pusiasalis atiteko maurams. Rekonkista prasidėjo 718 m., kai vestgotų valdovas Pelayo sumušė musulmonus Kovadongos mūšyje. Krikščionių valdovų rankose išliko tik nedidelė šiaurinė pusiasalio dalis, atitinkanti Baskų šalį ir Astūriją.

Rekonkistos pradžia

Apie 718 m. Pelagijus iš Astūrijos, vizigotų kilmingasis, pradėjo maištą prieš Munuzą, vietinį musulmonų valdytoją. Tapęs maišto vadu jis sutelkė visą įmanomą pagalbą, o vienas iš svarbiausių jo sąjungininkų buvo kunigaikštis Pedras iš Kantabrijos.
Tuo metu šaly nebuvo didžiosios dalies maurų armijos: Al Andalūzijos emyro Al-Sam ibn Malik al-Kavlanio kariuomenė persikėlė per Pirėnus ir įsiveržė į pietinę Prancūziją. Tačiau šias pajėgas Akvitanijos kunigaikštis Odas Didysis sutriuškino Tulūzos mūšyje 721 m. Al-Samas buvo rimtai sužeistas ir netrukus mirė. Naujas emyras Anbasa ibn Suhaym Al-Kalbi drastiškai pakėlė mokesčius ir tai Al Andalūzijoje sukėlė maištus, kurių nesugebėjo numalšinti keletas vienas po kito valdžiusių emyrų. Apie 722 m. į šiaurę buvo pasiųsta karinė ekspedicija numalšinti Pelagijaus maišto, bet musulmonai buvo sutriuškinti Kovadongos mūšyje.
Tuo metu Odas ištekino dukrą už Utman ibn Naisos, berbero ir valio t. y. Septimanijos valdytojo, ir sukėlė naują maištą. Tačiau Abdul Raman Al Gafikvio, naujo Al Andalūzijos emyro, baudžiamoji ekspedicija nugalėjo ir nužudė Utman'ą. Vėliau Abdul Ramanas sugebėjo Odą Garonės upės mūšyje 732 m. Įvarytas į kampą Odas paprašė savo priešo Karolio Martelio pagalbos ir šis sutriuškino musulmonus 732 m. Turo mūšyje, kur žuvo Abdul Raman Al Gafikvis.
Tuo metu Pelagijus užpuolė Leoną, pagrindinį miestą šiaurės vakarinėje Iberijos pusiasalio dalyje. Jis buvo karūnuotas karaliumi ir sėkmingai įkūrė Astūrijos karalystę. Be to jis pradėjo karalių dinastiją, kai jo sūnus ir įpėdinis Favila vedė kunigaikščio Pedro dukrą.
Kula (antropologija)

Kula – resiproksinių mainų forma, žinoma iš Trobriando salų, esančių šalia Papua Naujosios Gvinėjos. Šią sąvoką išgarsino britų antropologas Bronislavas Malinovskis savo knygoje „Vakarinės Ramiojo vandenyno dalies argonautai“ (1922 m.), vėliau ją plėtojo prancūzas Marselis Mosas knygoje „Dovana“ (1924 m.). Šis žodis trobrianiečių kalba, reiškia apsikeitimą, dovanojant iš kriauklių pagamintus papuošalus.
Pasak antropologų, kula tai kompleksinis tarpgentinių resiproksinių mainų, apipintų mitais, maginėmis apeigomis ir institucionalizuotų
paprotinės teisės institucijomis, pavyzdys (panašus į Ramiojo vandenyno pakrantės indėnų potlačą). Kula tipo resiproksiniams apsikeitimams tarp gausybės kultūriškai labai skirtingų salų ir jose gyvenančių genčių (300–500 km plote) naudojami du kriauklių papuošalai: raudonų kriauklių karoliai soulava ir baltų kriauklių apyrankės mwali. Didžiuliai, tūkstantiniai tokių karolių ir apyrankių rinkiniai keliauja priešingomis kryptimis: soulava – pagal laikrodžio rodyklę, mwali – prieš. Gavęs dovanų, pvz., soulava, turi atidovanoti davėjui atitinkamos vertės mwali, o gautąjį papuošalą stengiamasi toliau perduoti, kad būtų palaikomas ryšys su kaimyninės salos gyventojais. Kol papuošalai apsuka visą ratą, praeina 4-5 metai. Toks dovanojimas neturi jokios tiesioginės utilitarinės reikšmės, bet palaiko socialinę tvarką tarp salyno gyventojų. Dalyvaujantieji viešuose kula mainuose savo gentainių atžvilgiu įgija didesnį prestižą. Kiti melaneziečių socialiniai institutai, pvz., politinė lyderystė, giminystė, rangų sistema, namų ūkiai, yra tiesiogiai susiję su kula.
Rupert Grint

Biografija

Rupert Alexander Grint gimė 1988 m. rugpjūčio 24 d., Watton-at-Stone, Hartfordšyre, Anglijos grafystėje. Jo pirmas filmas buvo „Haris Poteris ir Išminties akmuo“. Vaidmenį Rupertas gavo, nes buvo ir tebėra didelis Hario Poterio gerbėjas bei turi daug panašumų su Roniu Vizliu, pavyzdžiui, jo personažas rusvais plaukais, taip pat jis bijo vorų, kaip ir Ronis, ir auga didelėje šeimoje. Rupertas išgirdo apie atranką į filmą ir nuvyko į ją, bet praėjus keliems mėnesiams ir nesulaukus jokio atsakymo iš komisijos, vaikinukas nusprendė dar kartą pabandyti. Šis parašė repo dainą ir įrašė ją į video kasetę, kurioje pats nusifilmavo apsirengęs moteriškais drabužiais, kaip ir jo mokytoja. Dar pridėjo mažytę, Ronio vaidmens sceną, norėdamas parodyti, kaip nori vaidmens, ir viską nusiuntė komisijai. Rupertas neliko nepastebėtas. Jis gavo vaidmenį, prieš tai vaidinęs tik mokyklos spektaklyje. Dabar jam tarsi prilipusi Ronio Vizlio etiketė – jau niekas negali įsivaizduoti kito aktoriaus šio drovaus, rusvaplaukio vaidmeniui atlikti. Rupertas jau nusifilmavo šešiuose Hario Poterio filmuose ir dabar vaikinas jau ruošiasi septintajam. Po pirmosios Hario Poterio dalies Rupertas atliko vaidmenį filme „Thunderpants“ („Berniukas bezdaliukas“). Taip pat 2006 m. Rupert Grint nusifilmavo dar viename filme pavadinimu „Vairavimo pamokos“ („Driving lessons“). Rupert Grint yra pasiryžęs nusifilmuoti ir likusiuose Hario Poterio filmuose, jei tik kino kompanija Warner Bros suteiks tokią galimybę. Laisvalaikiu aktorius Rupert Grint žaidžia golfą ir modeliuoja lėktuvus. Jis prisipažįsta esantis labai tingus, taip baisiai, kad net neprisiverčia kirptis plaukų. Pamatęs, kad šie atrodo puikiai, nusprendė jų nebeliesti žirklėmis. Ir daugeliui fanų tai patinka.
Nei už, nei prieš, o visai atvirkščiai

Siužetas

Kati jau keletą metų dirba televizijos naujienų tarnyboje. Šiai maloniai dvidešimt šešerių metų moteriai netikėtai atsiveria galimybė akis į akį susidurti su plėšikų gauja: gangsteriams reikalingas žmogus, kuris nufilmuotų naujai rengiamą apiplėšimą.
Kati priima nusikaltėlių pasiūlymą ir visa galva pasineria į visiškai jai nepažįstamą pasaulį – pasaulį, kuris jai atrodo toks romantiškas, paslaptingas, o kartu ir paženklintas rizikos bei kovos už išlikimą randais.
Po sėkmingos nusikaltėlių „operacijos“ ji kartu su kitais gaujos nariais linksmai leidžia laiką, mėgaujasi visais pinigų teikiamais malonumais. Tačiau pinigai greitai senka, ir gauja pradeda planuoti naują apiplėšimą, kuriame ir Kati turės atlikti tam tikrą vaidmenį…
Ryto naujienos

Ryto naujienos – bulvarinis dienraštis, leistas 1934 m. rugpjūčio 23 – spalio 29 d. Kaune.

Istorija

Leistas vietoje sustojusio dienraščio „Dešimt centų“. Leido ir redagavo A. Narkevičius. Išėjo 57 numeriai.
Katyčių seniūnija

Žymūs žmonės

Kekersuose gimė Mažosios Lietuvos veikėjas Jurgis Strėkys, Laugaliuose – pedagogas, istorikas Martynas Emilis Naukuras.
Paštuva

Aplinkinės gyvenvietės

VILKIJA – 5 km 
 JaučakiaiBatniava – 1 km 
 BUBIAI – 2 km

Istorija

Paštuva minima nuo XIII–XIV amžiaus, 1364 m. Vygando Marburgiečio kronikoje minima Paštuvos žemė (lot. terra Pastowen). Žemė apėmė dabartines Vilkijos apylinkes, o jos centras tikriausiai buvo Paštuvos pilis dabartiniuose Jaučakiuose. XIV a. 2-ojoje pusėje Paštuvos seniūnu buvo Girdavas.
1575 m. minimas Paštuvos dvaras, kurį nuo 1738 m. valdė Karpiai (jų centras buvo Joniškėlyje).

Žymūs žmonės

Netoli bažnyčios yra pilkapio formos buvusio Paštuvos žemių savininko Ignoto Karpio, brolių Jono Vailokaičio (1886–1944) ir Juozo Vailokaičio (1880–1953) kapai. Pastarasis buvo kunigas, tarpukaryje lito išleidimo komisijos pirmininkas, Pirmojo, Antrojo ir Steigiamojo Seimų narys, po tremties dirbęs sielovados darbą Paštuvos bažnyčioje, perlaidotas Paštuvos kapinėse 1993 m. Jo brolis Jonas Vailokaitis – finansininkas ir ekonomistas, 1944 m. pasitraukęs Vokietijon, mirė. 2007 m. palaikai pargabenti į Lietuvą ir palaidoti greta brolio.
Palaidotas Vilniaus konferencijos dalyvis Pranas Bulotas (1871–1946).
Belshilis

Istorija

1654 m. minimas Belmilio kaimas, apie 1810 m. pradėtas vadinti Belshiliu. XIX a. viduryje nutiesus geležinkelį plėtojosi kaip angliakasių miestas. Yra geležinkelio stotis, Šv. Andriaus bažnyčia, statyta 1762 m.

Lietuviai

XIX a. antroje pusėje Belshilyje apsigyveno lietuvių. Ilgainiui čia susikūrė didžiausia Škotijos lietuvių kolonija. Lietuviai daugiausia dirbo anglių kasyklose ir geležies fabrikuose. XIX a. pabaigoje atsirado pirmosios lietuvių organizacijos. 1902 m. įkurta kooperatinė bendrovė Varpas, 1903 m. – socialdemokratų kuopa. 1905-1906 m. ėjo liberalinis savaitraštis „Laikas“, kurį leido „Varpo“ bendrovė. 1907 m. įsteigta Lietuvių socialdemokratų partija Didžiojoje Britanijoje (1909–1920 m. Lietuvių socialistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje). Ji 1907–1923 m. leido laikraštį „Rankpelnis“. 1914–1982 m. ėjo laikraštis „Išeivių draugas“.
1929 m. Belshilyje įkurta Lietuvių katalikų moterų draugija, čia veikia ir jos Belshilio skyrius. 1930 m. Lietuvių šviesos draugystė Škotijoje anglų ir lietuvių kalba leido žurnalą Naujas laikas – New Era. 1931–1962 m. Belshilyje veikė Škotijos lietuvių darbininkų draugija. 1950 m. įkurtas Šv. Cecilijos choras. 1951 m. čia gyveno apie 2000 lietuvių ir lietuvių kilmės britų. Belshilio ir jo apylinkių lietuviai 1953 m. Belshilyje nusipirko pastatą ir įkūrė Škotijos lietuvių institutą (draugiją). Jį sudarė katalikų darbininkų Šv. Juozapo sąjunga, Lietuvių katalikų moterų draugija, Šv. Cecilijos choras ir jaunimo draugija „Aušra“. Institute buvo rengiami koncertai, tautos ir valstybinių švenčių minėjimai. Veikė šeštadieninė lietuvių vaikų mokykla, jaunųjų choras. 1979 m. vietoj instituto įkurtas Škotijos lietuvių kultūros, poilsio ir socialinis klubas, jame 1999 m. buvo apie 600 narių. Įsteigtas Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos Škotijos skyriaus (1999 m. – 46 nariai).

Sportas

Belshilyje bazuojasi futbolo komanda Bellshill Athletic FC, kuriame savo karjerą pradėjo daugelis Škotijos futbolo lyderių.
Sezontijus Ponyčius

Biografija

Visagino Greitosios medicinos pagalbos stoties vyr. gydytojo pavaduotojas ūkio reikalams. Kaimo turizmo sodybos Zarasuose savininkas.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, nuo 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdžio Zarasų skyriaus narys, skyriaus sekretorius.
1997–2000 m. (LDDP sąraše) Visagino savivaldybės tarybos narys.
Žmona Liongina, vaikai Sveta, Darius, Nerijus.
Amūras (upė)

Tėkmė

Upės ištakos yra šiaurės rytų Mongolijoje: Ononas ir Ingoda sudaro Šilką, o Kerulenas po liūčių pasiekia Argūnę. Šilka ir Argūnė teka Rusijos Užbaikalės kraštu. Šios upės susilieja į pietryčius nuo Mogočios ir sudaro Amūrą. Ši upė toliau teka rytų, pietryčių kryptimi Rusijos-Kinijos valstybine siena, istoriniu Mandžiūrijos regionu. Aukštupio slėnis siauras, už Zėjos žiočių – išsiplečia. Kertant Mažojo Chingano kalnus slėnis vėl susiaurėja. Už Chabarovsko Amūras pasuka į šiaurės rytus ir teka per Rusiją, sudaro platų, pelkėtą slėnį, skaidosi į protakas. Įteka į Ochotsko jūrą, Amūro limaną (Totorių sąsiaurio šiaurinė dalis) priešais Sachalino salą, ties Nikolajevsku prie Amūro.
Amūro tikrasis ilgis yra 2824 km, skaičiuojant nuo Argūnės ištakų – 4444 km. Vandens sistema Kerulenas-Argūnė-Amūras yra 10 pagal ilgį pasaulyje.

Hidrologija

Upės vidutinis debitas – 10 900 m³/s, didžiausias (ties Chabarovsku) – 40 000 m³/s (vasaros poplūdžių metu), minimalus – 345 m³/s. Dėl nesniegingų žiemų pavasario potvyniai nedideli, bet smarkiai ištvinta vasaros liūčių metu. Per parą upė nuneša 41 tūkst. tonų nešmenų. Aukštupyje upė būna užšalusi nuo lapkričio pradžios iki gegužės pradžios, žemupyje – nuo lapkričio pabaigos iki balandžio pabaigos.

Reikšmė

Amūro baseinas nuo seno buvo gyvenamas tungūzų tautų, mongolų, nivchių, kurias kinai vadino „laukiniais džiurdženais“. XIII–XIV a. upės pakrantėje pradėti kurti kinų postai. XVII a. dėl regiono kontrolės ėmė varžytis Rusija ir Kinija, o XIX a. šių valstybių siena nuvesta Amūro upe.
Amūre vykdoma pramoninė žvejyba (ketos, gorbušos, plačiakakčiai, daūriniai eršketai ir kt.). Upė yra svarbi laivybinė arterija (laivuojama per visą savo ilgį). Prie Amūro įsikūrę miestai: Huma, Heihė, Tongdziangas, Dziajinas, Fujuanas (Kinija), Blagoveščenskas, Chabarovskas, Amurskas, Komsomolskas prie Amūro, Nikolajevskas prie Amūro.

Pavadinimai

Kinai upę seniau vadino kin. 黑河, pinyin: hēi hé „juodąja upe“, o vėliau – Hēilóng Jiāng „juodojo drakono upe“. Mongoliškas pavadinimas Амур Хара-Мурэн reiškia „juoda plati upė“, o mandžiūrų Sahalijan Ula – taip pat „juodoji upė“. Rusiškas pavadinimas Amūras pateko per tungusų-mandžiūrų kalbų žodžius амар, дамур, reiškiančius „didelė upė“.
Kadariškės (Lenkija)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVIII a. pradžioje minima Kadariškės seniūnija. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919-1954 m. kaimas priklausė Kadariškių valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Jūros sritis

Jūros sritis (dar vadinta Vakarų Lietuvos sritimi) – Lietuvos partizanų sritis.

Istorija

Sritis įkurta 1948 m. gegužės 5 d., Skaudvilės valsčiaus Legotės miške vykusio dviejų Žemaitijos partizanų apygardų – Kęstučio ir Žemaičių – vadovybių susitikimo metu. Pirmuoju srities vadu tapo Jonas Žemaitis-Vytautas. Po paskutinio vado Antano Bakšio-Klajūno žūties 1953 m. sausio 17 d. srities vadovybės veikla nebebuvo atkurta, sritis nustojo egzistuoti.
Kreivoji pilis

Istorija

1390 m. lapkričio 4 d. Vokiečių ordinas puolė Vilniaus pilis. Puolimui vadovavo ordino maršalas Engelhardas Rabė ir lietuvių kunigaikštis Vytautas, kurį Jogaila buvo nušalinęs nuo valdžios. Žygyje dar dalyvavo Livonijos ordino riteriai, 
karaliaus Henriko Lankasterio sūnus, Derbio (Anglija) grafas Henrikas su 300 riterių. Per šį puolimą buvo sudeginta medinė Kreivoji pilis (lot. curvum castrum), arba Aukščiausioji pilis (orbiste hus), bet Aukštutinė pilis ir Žemutinė pilis neužimtos. Su pilimi buvo sudeginta ir papilio gyvenvietė.

Tyrimai

Kreivasis kalnas (aukštis – 163,6 m) yra į rytus nuo Pilies kalno, Vilnios ir Neries santakoje. 1988-1989 m. ir 1991 m. archeologas Vytautas Daugudis prie Trijų Kryžių ištyrė 317 m² plotą, rado 3 laikotarpių medinių gynybinių sienų liekanas, brūkšniuotos ir žiestos keramikos. Ankstyviausia gynybinė siena, datuojama I tūkstantmečio pradžia, buvo 2 m pločio, sudaryta iš sukaltų 15–20 cm skersmens rąstų, tarpas tarp jų išklotas 10–15 cm skersmens rąsteliais ir užpildytas smulkiais akmenimis. Apie II tūkstantmečio pradžią aikštelės kraštas buvo užpiltas smėlinga žeme, o ant šios žemės paklotas skeltų rąstų klojinys; ant pastarojo iš molio suplūkus iki 3 m aukščio ir iki 12 m pločio pylimą, ant jo buvo pastatyta antroji Kreivojo kalno medinė gynybinė siena. Jai sudegus, gaisravietė užpilta smėlio sluoksniu, suplūktas naujas, iki 4 m aukščio ir 17 m pločio molio pylimas, o ant šio pylimo pastatyta medinė tinkuota siena, datuojama XIV a. pab. 
Į šiaurę nuo Kreivojo kalno, jo papėdėje buvusi senovinė gyvenvietė tirta 1933 m., 1939 m., 1956 m., 1989 m., 1995 m., 1997 m. Joje aptikta sudegusių XIV a. medinių rentininių pastatų liekanų, geležinių peilių, raktų ir kitų apyvokos reikmenų, strėlių antgalių, žiestos keramikos, gyvulių kaulų, šlako, grūdų. Manoma, čia gyventa XII a. - XIV a. Šio laikotarpio radinių rasta ir gretimuose Stalo bei Bekešo kalnuose. Po 1390 m. antpuolio Kreivoji pilis ir papėdės gyvenvietė nebeatstatyta.
Viktoria Folsas

Istorija

Viktoria Folsas įkurtas 1901 m., o sparčiai pradėjo augti nuo 1905 m., pastačius tiltą per Zambezę.
Arche

Arche (sen. gr. ἀρχή – 'pradžia, principas') – senovės Graikijos ikisokratinėje filosofijoje – pirminis substratas, elementas, iš kurio, kaip tikėta, susidarė pasaulis.
Arche idėja paskelbta Talio Miletiečio, kuris manė, kad viskas susikūrė iš vandens. Jo mokinys Anaksimandras išplėtojo Arche teoriją, tačiau prieštaravo savo mokytojui, nes, jo manymu, vanduo negalėjęs sukurti savo priešingybės – ugnies. Pasak Anaksimandro, nei viena iš keturių gamtos stichijų (ugnis, vanduo, oras, žemė), negalėjusi būti Arche. Jis pradžią įvardino kaip apeironą – neapibrėžtą beribę būtį.
Vėlesni filosofai siūlė įvairius Arche aiškinimus: dalis sutiko su Anaksimandro apeironu, kiti gi tapatino su gamtos stichijomis, Nusu, atomais.
Kasala (vilajetas)

Geografija

Teritorija turi sieną su Eritrėja. Paviršus daug kur kalnuotas (Takos kalnai). Teka Atbaros, Gašo upės.
Upolu

Upolu yra viena iš pagrindinių Samoa salų. Salą sudaro bazaltinis ugnikalnio skydas. Sala yra 75 km ilgio ir 1,125 km² ploto. Sala yra į rytus nuo kitos Samoa salos Savajo. Didžiausias salos miestas Apija yra šalies sostinė.
Pagal Polinezijos mitologiją, Upolu buvo pirmoji salos moteris – nuo jos vardo ir kildinamas salos pavadinimas.
2009 m. rugsėjo 29 d. salą sudrebino 8.0 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Didžiausius nuostolius patyrė rytinė ir pietinė salos pakrantės. Iš viso Samoa žuvo 115 žmonių.
Sofijos soboras (Trabzonas)

Sofijos soboras (gr. Αγία Σοφία − Hagia Sophia, turk. Ayasofya) − Bizantijos laikais Šv. Sofijos soboras, vėliau − mečetė, o dabar − muziejus Trabzone, Turkija. XIII a. Sofijos soboras yra 3 km į vakarus nuo Trabzono pilies liekanų, ant Juodosios jūros kranto.
Sofijos soboras buvo pastatytas Trapezundo imperijos imperatoriaus Manuilo I apie 1250 m. – 1260 m.
1461 m. spalio 26 d. Trabzoną užkariavus osmanų sultonui Mehmedui II, soboras buvo perdarytas į mečetę.
Pirmojo pasaulinio karo metu, Trabzoną užėmus rusų armijai, soboras buvo naudojamas kaip ligoninė ir sandėlis. Po karo vėl buvo naudojamas kaip mečetė. 1958 m. Edinburgo universiteto pastangomis, Sofijos soboras buvo restauruotas ir 1964 m. jame įrengtas muziejus.
Sofijos soboras – svarbus Bizantijos architektūros paminklas su charakteringu centriniu kupolu ir keturiomis kolonų arkomis, kurios laiko kupolą ir perdangą. Soboras buvo pastatytas pagal Konstantinopolio Sofijos soborą, tik mažesnis. Trabzono soboras yra kryžiaus formos: 22 m ilgio, 11,6 m pločio ir 11,6 m aukščio. Vidaus ir išorės sienas puošia XIII a. pabaigos freskos, kuriose pavaizduotos Naujojo Testamento scenos. Soboro grindis puošia įvairiaspalvė marmurinė mozaika.
24 m į vakarus nuo soboro yra 1427 m. pastatytas 40 m aukščio varpinės bokštas.
Kultūros paveldo centras

Kultūros paveldo centras, Lietuvos kultūros ministerijos Kultūros paveldo departamento Kultūros paveldo centras – biudžetinė kultūros įstaiga, veikianti Vilniuje, Ašmenos g. 10.

Istorija

Įsteigtas 1991 m. balandžio 2 d., 1991 m. kovo 27 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybė potvarkiu Nr. 180p panaikinus Mokslinę metodinę kultūros paminklų apsaugos tarybą ir Paminklotvarkos departamentui leidus įsteigti Lietuvos kultūros paveldo mokslinį centrą. 1995 m. įstaiga reorganizuota ir pavadinta Kultūros paveldo centru.

Veikla

Kultūros paveldo centras inventorizuoja kultūros paveldą bei kaupia, tikslina ir sistemina duomenis apie jį, rengia medžiagą nekilnojamosioms kultūros vertybėms atskleisti. Renka ir kaupia medžiagą apie materialųjį kultūros paveldą, kultūros vertybes ir kultūros paminklus, atlieka istorinius ir fizinius tyrimus, susijusius su kultūros paveldu, bei kaupia, tvarko ir rengia su tuo susijusius dokumentus ir informaciją, teikia sukauptus duomenis Kultūros paveldo departamentui.
1991–2005 m. Kultūros paveldo centras tvarkė Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų, iki 1995 m. – naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašus, atliko jų paiešką, 1995–2005 m. vykdė nekilnojamųjų ir kilnojamųjų kultūros vertybių paiešką ir apskaitą, tvarkė kultūros vertybių registrą, rengė apskaitos dokumentus, propagavo ir tyrė kultūros paveldą. 2005 m. kultūros vertybių registro tvarkymas perduotas Kultūros paveldo departamentui.
Kultūros paveldo centre yra paveldosaugos archyvas ir biblioteka. Iki 2006 m. centrui priklausė Architektūros muziejus, leidykla „Savastis“.