google/wiki40b huggingface dataset:
Alžyro istorija

Alžyras Antikos laikais ir Viduramžiais

Priešistoriniais laikais Alžyro teritorijoje gyveno berberų gentys. III a. pr. m. e. rytuose susidarė Numidijos karalystė ir Mauritanijos karalystė, kurios valdė šiaurinį Maroką ir vakarų Alžyrą. Po Romos imperijos žlugimo berberų gentys atgavo nepriklausomybę, tačiau VII a. buvo užkariautos arabų.
Arabams užkariavus Magrebą, berberai geitai perėjo į islamą. VIII a. įkurtas Rustamidų emyratas. Vėliau Alžyro teritoriją valdė Fatimidai (908-972), Ciridai (972-1015) ir Chamadidai (1015-1152). XII a. viduryje visą Magrebą apjungė Almohadai. Po jų valstybės iširimo Alžyre susidarė Abdalvadidų valstybė su centru Tlemcen (1236-1554).

Alžyras Osmanų valdžioje

Kai XVI a. Ispanija užkariavo Alžyro pakrantės miestus, valdžią paėmė korsarai Arudj ir Cheir ed-Din Barbarossa. 1529 m. jie pripažino Osmanų viršenybę ir su jų pagalba po ilgų kovų ispanus išstūmė.
Osmanai į Alžyrą paskyrė pašas. Tačiau greitai Osmanai prarado faktinę Alžyro kontrolę. Krikščionių prekybos laivų plėšimai pamažu prarado savo reikšmę, ypač po to, kai Europos jūrinės valstybės Anglija, Nyderlandai ir Prancūzija pradėjo sėkmingai gintis nuo korsarų, pvz., 1661, 1665, 1682, 1683, 1688 metais Alžyrą apšaudė Prancūzijos laivynas.

Alžyras Prancūzijos valdžioje

1830 m. prancūzų kariuomenė užėmė Alžyrą, Oraną ir Bonė ir pradėjo krašto užkariavimą. Jiems pasipriešino Abdelkaderas (valdė 1832–1847 m.), kuris sėkmingai kovojo su prancūzais vakarų Alžyre. Tafnos sutartimi (1837) Prancūzija pripažino Abdelkaderą Alžyro emyru. Tačiau Abdelkaderas nesugebėjo bendradarbiauti su Ahmadu Bėjumi iš Konstantinos, kuris su prancūzais kovojo rytų Alžyre. Po to, kai prancūzų kariuomenė užėmė Konstantiną, jie įsiveržė į vakarų Alžyrą ir privertė Abdelkaderą bėgti į Maroką. Tik 1847 m. Abdelkaderas nutraukė pasipriešinimą.
Nuo tada prasidėjo Alžyro pertvarkymas į Prancūzijos provinciją. Į šalį buvo kviečiami prancūzų kolonistai, kuriems žemės buvo atimamos iš vietinių arabų ir berberų. Dėl žemės nusavinimų kilęs al-Muqrani sukilimas rytų Alžyre (1870–1871) buvo nuslopintas 80 000 prancūzų kariuomenės. Dėl sukilimo Alžyras prarado 25 % savo gyventojų ir papildomai apie 70 % žemių, kurios buvo perduotos prancūzų kolonistams. Iki 1906 m. prancūzai užkariavo ir Alžyro Sacharą.

Nepriklausomybės kovos

Nepriklausomybės judėjimui postūmį davė 1945 m. po neramumų Setif ir Guelma prancūzų armijos surengtos dešimtūkstantinės alžyriečių žudynės. 1954 m. lapkritį prasidėjo nepriklausomybės karas (Alžyro karas) prieš Prancūziją, vadovaujamas FLN (Front de Libération Nationale). 1962 m. po aštuonerių metų kruvino karo, pareikalavusio daugelio aukų iš abiejų pusių Evian'e sudaryta sutartimi Alžyras iškovojo nepriklausomybę.
Paveldėjimas (programavimas)

Pavyzdys

Jei turime klasę „Paukštis“ ir klasę „Pingvinas“, paveldinčią iš „Paukščio“, kiekvienas „Pingvinų“ klasės objektas turės ir Paukščio metodus (lesti(), perėti()) ir Pingvino metodus (plaukti()). Jei turėtume klasę medžiotojas su metodu daryti iškamšą su vienu parametru (parametro tipas – klasė „Paukštis“), šis metodas veiks paduodant parametrą, kurio tipas yra „Pingvinas“.
Monomeras

Monomeras (nuo gr. mono 'vienas' + meros 'dalis') – palyginus maža molekulė, kuri gali jungtis su kitomis tokiomis pat ar kitokiomis molekulėmis ir sudaryti makromolekulę – polimerą.
Pavyzdžiui, aminorūgštys yra monomerai, sudarantys polimerą baltymą. Nesotiesiems ir cikliniams monomerams būdingos polimerizacijos ir kopolimerizacijos reakcijos, o monomerams, turintiems funkcinių grupių – polikondensacijos reakcijos. Svarbiausieji chemijos pramonėje naudojami monomerai – etenas, stirenas, fenolis.
Rimantas Indrišionis

Biografija

1977 m. baigė Vaškų vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, dirbo mokytoju Pasvalio Petro Vileišio vidurinėje mokykloje, 2000–2012 m. buvo Valakėlių pagrindinės mokyklos, 2012–2013 m. Pasvalio specialiosios internatinės mokyklos direktorius.
R. Indrišionis buvo vedęs, žmona – pedagogė Vitalija Indrišionienė. Mirė pakeliui į darbą, staiga sustojus širdžiai. Palaidotas Pasvalio miesto kapinėse (Stoties g.).

Sporto pasiekimai

Pradėjo modeliuoti 1978 m. Vilniuje (vad. A. Pranskėtis). 1980 m. įgijo SSRS sporto meistro vardą.
F1A klasės sklandytuvų modelių daugkartinis Lietuvos (1980–1982, 1987–1988, 1990, 1995–1997, 2002 m.) ir SSRS (1988 m.) čempionas, prizininkas (1984 m. – 2 vieta, 1986 m. – 3 vieta). 1986 m. SSRS tautų spartakiadoje ir 1989 m. SSRS taurės varžybose – 3 vietą.
1999 m. tapo Baltijos šalių čempionu, 2001 m. laimėjo Baltijos šalių taurę. 5 kartus laimėjo (2001–2002, 2004–2006 m.) Lietuvos taurę bendrojoje įskaitoje, 2004 m. Estonian Cup (Pasaulio taurės etapo) varžybose užėmė 1 vietą, 2004 m. Europos čempionate – 3 vietą komandinėje įskaitoje (asmeninėje – 9 vietą).
Šaukoto herbas

Aprašas

Herbo skydo žaliame lauke sidabrinė pempė tarp raudonų uogų papėdėje.

Istorija

2004 m. kovo 10 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 394. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Sitonija

Sitonija (gr. Σιθωνία, angl. Sithonia) - pusiasalis Chalkidikės nomo (Graikija) pietuose, vienas iš trijų Chalkidikės „pirštų“. Pusiasalyje yra Sitonijos demas, kuriame 2001 m. gyveno 8891 gyventojai.
Į vakarus nuo Sitonijos yra Toronės įlanka (kitaip dar Kasandros įlanka) ir Kasandros pusiasalis, į rytus - Sigitiko įlanka ir Atono kalno pusiasalis.
Pusiasalio centre yra Itamo (Itamos) kalnas (kitaip - Dragountelis). Pusiasalyje yra Porto Koufas - didžiausias saugus giliavandenis uostas Graikijoje, kurį minėjo dar Tukididas. Pietinėje pusiasalio dalyje yra garsūs uolų apsupti paplūdimiai Azapiko, Tristinika, Korakas, Marathias, Kalamitsi, Kriaritsi.
Sitonijos pusiasalis, palyginus su gretimu Kasandros pusiasaliu, retai apgyvendintas, turi mažiau viešbučių ir pramogų centrų, tačiau garsėja puikia gamta, kraštovaizdžiais - pušimis apaugusiais kalnais, viržynais, raižyta jūros pakrante.
Ajurveda

Gydymo metodologija

Ajurvedos gydytojai ligas ar kitus sutrikimus diagnozuoja pasitelkę pulso nustatymo diagnostiką, patikrinę ligonio kūno temperatūrą, akis, liežuvį, nagus, plaukus, odą, šlapimą. Ajurveda remiasi trijų došų principu – taikant individualią mitybą ir gydymą, atsižvelgiama į žmogaus prigimtį, pomėgius, charakterį, kūno sudėjimą. Ajurvedoje yra trijų tipų gydymas: naudojant nesudėtingas operacijas, paprastas ir psichologinis. Antrasis gydymo tipas (paprastas) – kasdienė higiena, fitoterapija ajurvediniais gydomaisiais augalais, subalansuota mityba, pančakarma, pratimais. Trečiasis tipas – gydymas naudojant atsipalaidavimą, muziką, šviesą, spalvas, dainavimą ir taip pat meditaciją.

Ajurvediniai mišiniai

Ajurvedoje iš žolelių, vaisių ir prieskonių yra daromi įvairūs milteliniai preparatai, arbatos, tabletės, pastos, kremai. Vienas (iš) populiarių ajurvedinių mišinių yra trifala.

Pančakarma

Pančakarma – (penki veiksmai) plačiai ajurvedoje naudojama organizmo valymo procedūra, susidedanti iš penkių procedūrų, kurias parenka ajurvedos gydytojas. Dažniausiai pančakarma atliekama keičiantis metų laikams – vėlų rudenį bei pavasarį. Pančakarmą sudaro penkios procedūros, tai dažniausiai būna nosies valymas aliejais (nasya), lydyto sviesto (ghi) gėrimas (snehana), masažas, vaistažolių pirtys ar vonios ir virškinimo sistemos valymas vėmimu arba vidurių laisvinimu, taip pat kraujo nuleidimas dėlių pagalba. Populiaresnė supaprastinta pančakarma, kuri susideda iš nosies valymo, masažo, vaistažolių pirties ar vonios, kosmetologinės procedūros ir lydyto sviesto (ghi) vartojimo.

Došos

Ajurvedos pagrindą sudaro žinios apie 3 došas, organizmo energijas, kurios reguliuoja darnią organizmo veiklą. Kiekvienas iš mūsų esame savitas ir nepakartojamas, nes došų pusiausvyra kiekviename žmoguje yra kitokia. Vata, Pita ir Kapha – trys organizmo došos – nulemia unikalius asmenybės fizinius ir charakterio bruožus. Vienos došos tipo žmogus pasitaiko retai. Mumyse paprastai vyrauja ir kitų dviejų došų teikiama energija, tad kiekvienas iš mūsų turime skirtingas visų trijų došų proporcijas su labiau dominuojančiomis viena ar dviem došomis.
Gumbinis uliukas

Biologinės savybės

Gumbinio uliuko stiebai sukulentiniai, lapai širdiški, žiedai smulkūs, neišvaizdūs.
Gumbai panašūs į smulkius bulvių gumbus, kai kurių ilgis gali siekti 8 cm. Uliuko formos skiriasi gumbų spalva: dažniausi uliukai su šviesiai avietiniais gumbais, paplitusios formos geltonais gumbais (vienaspalvės ar su avietinėmis dėmėmis). Yra formų, kurių gumbai pailgi ir išlenkti. Dėl ryškių spalvų ir gumbų paviršiaus vaškiško blizgesio turguose jie atrodo kaip plastikiniai žaisliukai. Gumbų odelė plona, prieš valgant lupti nereikia.

Auginimas ir panaudojimas

Gumbinis uliukas yra labiausiai atsparus šalčiui, auga aukščiausiai kalnuose ir duoda didelį gumbų derlių vienam augalui. Gumbų derlingumas – 5-9 t/ha. Andų aukštikalnėse plačiai auginamas (1983 m. Peru uliukas užėmė 15 000 hektarų, 1989 m. per metus nukasdavo apie 60 000 tonų uliuko gumbų), kai kuriose srityse tai pagrindinis maistinis gumbinis augalas.
Iš uliuko gumbų daro čiunją. Valgo panašiai kaip bulves, virtų skonis irgi panašus į bulvių. Minkštimas nuo baltos iki citrininės spalvos, riešutiško prieskonio. Kai kurių formų gumbai kiek klijiški, bet verdant ši savybė dingsta.
Stiebagumbiai turi ~14 % angliavandenių, 1-2 % baltymų, beveik visai neturi riebalų ir celiuliozės. Gana daug turi askorbo rūgšties (23 mg šimte gramų gumbų). Vėsiai laikomi gumbai išsilaiko metus.
Lapus naudoja kaip lapinę daržovę (pvz., špinatus).
Turi daug baltymų, kalcio ir karotino.
Hagos tarptautinės teisės akademija

Hagos tarptautinės teisės akademija - tarptautinės teisės tyrimų ir švietimo įstaiga Nyderlanduose. Įkurta 1914 m. parėmus Carnegie Endowment for International Peace. Dėl I Pasaulinio karo veiklą pradėjo tik 1923 m. Šūkis -„Taika per teisę“ (sukūrė Hagos taikos konferencijos 1899-1907 m.). 1992 m. apdovanota Félix Houphouët Boigny taikos premija.

Veikla

3 savaičių trukmės kursai (tarptautinė teisė arba tarptautinė privatinė teisė) Hagoje. Nuo 1969 m. rengia taip pat 2 savaičių kursus kaip „išorines” programas įvairiose šalyse. Reikalavimai dalyviams – baigtos aukštasis teisinis išsilavinimas bent 4 metų trukmės su tarptautinės teisės specializacija arba atitinkamos podiplominės studijos.
Kursai dėstomi (verčiami) anglų ir prancūzų kalba.
Kurka

Kurka – prūsų derlingumo, vaisingumo dievybė.

Istoriografija

Pirmą kartą paminėta 1249 m. Vokiečių ordino ir prūsų taikos (Christburgo taika) sutartyje, čia ji apibūdinama kaip stabas iš paskutinių tais metais javų varpų. Simonas Grunau ir Lukas Davidas mini Kurką kaip vieną iš šešių aukščiausių prūsų panteono dievų. S. Grunau vadina Kurką maisto ir gėrimo dievu, kurio stabas stovėjęs Šventapilėje, vietovėje, kur augęs ąžuolas. Šalia kūrenta ugnis, joje deginę iškultus javus arba miltus, medų.
Vladimiras Toporovas šias Kurkai skirtas apeigas lygina su latvių javų dievybės Jumio varymo iš lauko papročiu, teigia, kad Kurka yra derlingumo dvasia, kuri gali pakenkti grūdams, o žmogui su ja tinkamai bendraujant – pagausinti derlių. Kiti šaltiniai nurodo, kad Kurka buvo garbinama ten, kur prie vandens stovėjo akmuo. Ten būdavęs aukuras, prie jo – Kurkos stabas. Prūsai aukodavo pirmuosius pavasario vaisius, pirmą pagautą žuvį. Matas Pretorijus Kurką vadina Curcho ir kildina iš žodžio gerklė. Kazimieras Būga vardą Kurka siejo su lietuvišku žodžiu krūmas. Jis mėgino Kurką kildinti iš slavų kъrčь, rusų корч, lenkų karcz „krūmas, kelmas“. Aleksandras Briukneris su prūsų Kurku sieja M. Strijkovskio paminėtąją Krūminę Pradžių varpų ir latvių „laukų ir javų“ dievą Ceruoklį. Jo primenama, kad paminėtieji lietuvių ir latvių dievavardžiai yra susiję su krūmu: „ceroklis – krūminis dantis, kruminas – taip pat“. Šiam semantiniam laukui turbūt skirtina ir keras, keroti, latvių cers „krūmas, keras“, cerot „keroti“, cerains „kerotas, išsikerojęs, kuplus“.
Su žemaičiais ribojęsi skalviai šiam dievui taip aukodavę: ant išskobtos lentos sudėdavo grūdus ar žuvis ir ant jų atlikdavo midaus, pieno ar alaus libacijas, o paskui viską sudegindavo savo dievams.
Hegzametras

Hegzametras (gr. hexametron < hex 'šeši' + metron 'matas') – antikinės eilėdaros šešių daktilinių pėdų eilutė.
Jos paskutinė pėda dviskiemenė. Eilutes suskaido cezūros. Eilutės gali būti išdėstytos astrofiškai arba jungiamos į dvieiles strofas.

Kūriniai

Hegzametru parašyti graikų (Homero) epai „Iliada“ ir „Odisėja“, bukolinė poezija, Vergilijaus „Eneida“, „Georgikos“, romėnų satyros, himnai, elegijos ir epigramos, Kristijono Donelaičio poema „Metai“.
Mockavos dvaras

Mockavos dvaras (arba Mockų dvaras, Sangrūdos dvaras) buvo pietvakarių Lietuvoje, dabartinėje Mockavoje. Išlikę XIX a. 2-osios pusės dvaro rūmai, kumetynas, tvartas, sodas, rūsys, kluonas,  ledainė.

Istorija

1738 m. minimas kaip karališkasis dvaras. 1824 m. jį valdė generolas Aleksandras Suvorovas (garsiojo karvedžio anūkas), 1842 m. jis atiteko K. Svidai, XIX a. buvo Mockų, Sangrūdos palivarkai. 1922–1925 m. dvaras išparceliuotas valdant Svidai, kuris čia turėjo biblioteką.
Bečejus

Istorija

Minimas nuo 1091 m.
Adobe Systems

Istorija

„Adobe“ 1982 m. gruodį įkūrė John Warnock ir Charles Geschke, palikę „Xerox PARC“ bendrovę tam, kad galėtų parduoti InterPress teksto ir grafikos programavimo kalbą. Kadangi „Xerox“ neketino paleisti šio produkto į prekybą, „Adobe“ jį kiek patobulino ir išleido PostScript pavadinimu. Antrasis bendrovės produktas buvo skaitmeniniai šriftai, išleisti Type 1 formatu.
XX a. 9-ojo dešimtmečio vid. „Adobe“ namų vartotojams pristatė Adobe Illustrator, vektorinės grafikos piešimo programą, skirtą Apple Macintosh kompiuteriams. Kitaip nei MacDraw, standartinė Macintosh piešimo programa, Illustrator atvaizduodavo formas labiau lanksčiomis Bezjė kreivėmis, suteikiančiomis beprecedentį tikslumą. 1989 m. „Adobe“ išleido populiariausią savo produktą, grafikos redagavimo programą – Photoshop. 1993 m. „Adobe“ pristatė PDF formatą ir jo peržiūros programas Adobe Acrobat bei Reader. Šiuo metu PDF yra tarptautinis standartas: ISO 32000-1:2008. Technologija tapo plačiausiai naudojama terpe elektroninių dokumentų peržiūrai.
2005 m. gruodžio 12 d. „Adobe“ įsigijo savo pagrindinę konkurentę „Macromedia“ ir jos produktų liniją už apytiksliai $3,4 mlrd. JAV dolerių.
Cassini-Huygens

Techniniai parametrai

„Cassini-Huygens“ masė yra apie 5600 kg. Pagrindinė dalis – orbitinis modulis, sumontuotas cilindro formos korpuse su viename gale įrengta kryptine parabolinė antena, kitame – raketiniais varikliais. Elektros energiją tiekia radioizotopiniai termoelektriniai generatoriai.
Prie orbitinio modulio šono pritvirtintas disko formos Huygens zondas Saturno palydovui Titanui tirti. Orbitiniame modulyje įrengti prietaisai tarpplanetinei terpei, Saturno žiedams, Saturno ir jo palydovų atmosferų cheminei sudėčiai ir fizikinėms savybėms, Saturno matgnetiniam laukui tyrinėti, bei nuotraukoms daryti.

Misijos tikslai ir eiga

Erdvėlaivio dalis – zondas „Huygens“ 2004 m. gruodžio 25 buvo paleistas į Saturno palydovą Titaną, ant kurio paviršiaus nusileido 2005 m. sausio 14 d. ir į Žemę atsiuntė šio palydovo paviršiaus nuotraukų ir atmosferos stebėjimo rezultatus.
Saturno palydove Encelade dar 2005 m. liepą „Cassini“ užfiksavo didžiulius ledo dalelių ir garų debesis, kylančius iš po palydovo paviršiaus. Tai leidžia daryti prielaidą, jog po Encelado paviršiumi slypi skystas vandenynas.
Pagal duomenis, gautus iš „Cassini“ automatinio erdvėlaivio, mokslininkai šiuo metu tikina, kad skysto vandens ištekliai yra vos kelių dešimčių metrų gylyje, mažo (vos 500 km skersmens), bet aktyvaus, Saturno palydovo Encelado paviršiuje.
Dabartinis (2008 m. 11 mėn.) mokslininkų sumanymas – pasiųsti zondą skrieti pro šiuos debesis bei aplink patį palydovą (Enceladą), siekiant surasti papildomų gyvybės egzistavimo požymių. Vienas patikimiausių tokių požymių būtų sudėtingesnių anglies pagrindu sudarytų organinių molekulių egzistavimas. Dabartinė mokslininkų nuomonė yra ta, kad tokiame vandenyne gyvenančios gyvybės formos turėtų išskirti metaną arba jam analogiškas dujas – būtent jas turėtų sugebėti aptikti „Cassini“.
2016 m. lapkričio 26 d. erdvėlaivis praskriejo Titaną ir taip prasidėjo paskutinė misijos fazė, pasibaigusi „Cassini" susidūrimu su planeta. 2017 m. rugsėjo 15 d. erdvėlaivis įskriejo į Saturno atmosferą. Manoma, jog „Cassini" visiškai sudegė per 45 sekundes.
Raudų knyga

Raudų knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei. Knygą sudaro penki eilėraščiai, kurių autoriumi tradiciškai laikomas pranašas Jeremijas.
Pirmieji keturi eilėraščiai yra akrostichai, kurių kiekviena eilutė prasideda vis kita iš eilės hebrajų abėcėlės raide.
Eilėraščiai yra raudos. Jose reiškiamas Izraelio tautos sielvartas dėl babiloniečių sugriautos Jeruzalės. Izraelio tautai be galo skaudu, kad kenčia Jeruzalė ir jos žmonės, tačiau dar skaudžiau tai, jog Dievas apleido savo tautą ir už jos nuodėmes pasmerkė kentėti. Vis dėlto autorius išreiškia savo tikėjimą begaliniu Dievo gailestingumu.
Persiko geltona

Šviesi persiko geltona

Ši spalva buvo išgauta ir pavadinta 1958 m. kreidelių gamintojo „Crayola“. Kodas – #FDD5B1
Panas (mitologija)

Panas ir Apolonas

Panas pateko į Olimpą visus dievus sužavėdamas ir džiugindamas savo muzika ir natūralumu. Vieną kartą netgi buvo iškvietęs į muzikos dvikovą Apoloną, lyros dievą, norėdamas išmėginti, kuris geresnis muzikantas. Kalno dievas Tmolas buvo pasirinktas teisėju. Pūtė Panas fleitą, savo paprasta, nuoširdžia melodija keldamas didelį pasitenkinimą sau ir savo gerbėjui Midui, kuris kaip tik tuo metu buvo šalia. Apolonas užgrojo savo lyra, ir Tmolas iškarto nusprendė, kad Apolonas laimėjo. Visi su tuo sutiko, išskyrus Midą, kuris ėmė garsiai abejoti sprendimo teisingumu. Nepakentęs tokio Mido įžūlumo, Apolonas pavertė jo ausis į asilo.

Panas ir Siringė

Vienas žymiausių mitų yra apie tai, kaip Panas sukūrė savo švilpynę. Siringė (Syrinx) buvo graži nimfa, kurią mylėjo satyrai ir kiti miško gyventojai, nors ji juos visus atstumdavusi. Kartą Panas ją susitiko grįžtančią iš medžioklės. Ji ėmė bėgti, net nestabtelėjusi išklausyti jo komplimentų. Panas vijosi ją tol, kol pavijo prie upės kranto, kai jai nebebuvo kur dingti. Jai likusi tik akimirka pasikviesti sau į pagalbą vandens nimfas.

Panas ir Echo

Echo buvo nimfa, nuostabi dainininkė ir šokėja, kuri atstumdavo visų vyrų meilę. Tai supykdė Paną, ištvirkimo dievą, ir jis paliepė savo gerbėjams užmušti ją. Echo buvo suplėšyta į gabalus, o jos kūno dalys išnešiotos po visą žemę. Gaja, žemės deivė, gavo dalelę Echo, kurios balsas vis atkartodavo paskutinius kitų žodžius. Kai kuriose versijose Echo ir Panas turėjo vieną vaiką Jambę.

Kitose kultūrose

Romėnų mitologijoje jo atitikmuo yra Faunas.
Krikščioniškojoje literatūroje Panas prilyginamas Šėtonui dėl savo išvaizdos (ragai, ožio apačia ir pan.). Jis demonizuojamas, vaizduojamas perdėtai seksualus (kaip demonas). Taip pat yra nuomonė, jog Šėtono atvaizdas buvo pasirinktas pagal Pano, pagoniškosios graikų dievybės, atvaizdą.
Urna

Urna –  apvalus ar kitokios formos, dažniausiai pailgas indas su uždara ertme viršuje, panašus į vazą. Tradicinės urnos gaminamos iš įvairių medžiagų (keramikos, medžio, akmens, metalo), dekoruojamos. 
Urnos dažniausiai naudojamos mirusio žmogaus laidojimo apeigose. Laidojimo apeigų urna – tai talpykla kremuoto lavono pelenams laikyti. Palaidojimui žemėje urnos gaminamos iš biologiškai skaidžių ir ekologiškų medžiagų. Saugoma namuose ar statoma į kolumbariumą urna – ilgaamžis, puošnus indas. Specialiai gaminamos urnos su galimybe išberti pelenus, taip pat naminių gyvūnėlių pelenams sudėti.

Istorija

Urnos pradėtos naudoti dar senovės civilizacijų. 32 keraminės urnos su kremuotais palaikais, datuojamos maždaug 7000 m. pr. m. e., buvo rastos neolitinėje Dziahu gyvenvietėje, kitos – Šaansi provincijoje Kinijoje. Senovės Graikijoje laidotuvių apeigų aliejui laikyti naudoti lekitai – dekoruoti tapybos ornamentais indai. Romėnai urnas  talpindavo kolektyvinių kapaviečių nišose kolumbariumuose. Bavarijoje buvo priimta į urną patalpinti mirusio karaliaus širdį. Kremavimo urnos taip pat naudotos Anglijoje anglosaksų amžiais, daugelyje ikikolumbinių civilizacijų.
Šiuolaikiniame pasaulyje kremavimo urnos yra neatsiejamos nuo laidojimo paslaugų verslo. Jos yra įvairaus dydžio ir formų, skirtingos kokybės.

Lietuvoje

Atsižvelgiant į velionio religinius įsitikinimus ar išreikštą valią, urna laidojama dalyvaujant išpažįstamos religijos dvasininkui. Lietuvoje katalikų dvasininkai vadovaujasi 2004 m. lietuvių kalba išleistu „Laidotuvių apeigynu“, kuriame nurodyta, kokios apeigos atliekamos, kai mirusiojo palaikai buvo kremuoti. Urna su pelenais gali būti laikoma namuose ar kitoje patalpoje „laikinam saugojimui“, t. y. ne ilgiau kaip 3 mėnesius, o po to laidojama kapinėse arba statoma į kolumbariumą. Išberti pelenus ant žemės ar vandens paviršiaus neleidžiama, remiantis galiojančiu Žmonių palaikų laidojimo įstatymu.
Žinių radijas

Istorija

2000 m. radijo stotis pradėta transliuoti iš Vilniaus Spaudos rūmų. 2000–2002 m. radijo stotis veikė kaip UAB „Baltijos televizija“ padalinys, ji savo programą transliavo nuo 6 val. ryto iki 19 val. vakaro, o nuo 19 val. vakaro iki 6 val. ryto transliuodavo Baltijos televizijos laidų garso įrašus, Laisvosios Europos radijo ir Laisvės radijo programas rusų kalba.
2002 m. įkurta UAB „Žinių radijas“, kurios akcininku buvo bendrovė „American Equitable Finance Corporation“. Muziką pradėjo transliuoti 2002 m. liepos 13 d. Iki 2014 m. kovo 31 d. darbo dienomis žinios transliuojamos kas 20 min. Po to žinios imtos transliuoti kas 30 min.
Žinių radijo akcininkai – UAB "Litvalda", UAB „SSPC“, „American Equitable Finance Corporation“.

Programa

Žinias transliuoja darbo dienomis kas 30 minučių nuo 06.00 iki 17.05 val., 18.00 val. retransliuoja Info TV žinias. 
Kasdien nuo 22.00 iki 06.00 val. (savaitgaliais – nuo 22.00 iki 07.00 val.) Žinių radijo programoje retransliuojamos „Laisvės radijo“ laidos rusų kalba. 
Laidas rengia ir veda žurnalistai Asta Lataitytė, Aurimas Perednis, Raigardas Musnickas, Ridas Jasiulionis, Darius Matas, Beata Tiškevič, Algis Ramanauskas, Žilvinas Šilėnas, Agnė Grigaliūnienė, Rasa Jusionytė, Vlada Musvydaitė, Marija Palaikytė, Rima Aukštuolytė ir kiti.
Teleormano apskritis

Geografija

Visa teritorija yra Valakijos žemumoje, kuri pietuose palaipsniui leidžiasi į Dunojaus slėnį. Be Dunojaus, svarbiausios apskrities upės yra Oltas, Vedeja ir jos intakas Teleormanas.
Grafitinė bomba

Grafitinė bomba – ginklas, skirtas kovoti su priešo energetikos sistemomis.

Naudojimas

Virš objekto suformuojamas chemiškai apdoroto anglies pluošto gijų debesis. Šios gijos yra geras elektros laidininkas, todėl, palietusios neizoliuotus elektrą perduodančius laidus, sukelia trumpą jungimą, dėl kurio sutrinka elektros perdavimas.
Tokias bombas naudojo JAV ir NATO karinės oro pajėgos Persų įlankos ir Jugoslavijos karuose. Tokią bombą kuria Taivanas. Ji bus montuojama į sparnuotasias raketas Hsiungfeng 2E.
Rimas Stanislovas Jonaitis

Biografija

1971 m. KPI (KTU) Radioelektronikos fakultete įgijo inžinieriaus specialybę. 1995 m. baigė anglų kalbos kursus (JK), 1997 m. – Gynybos išteklių valdymo kursus (Kanada), 1999 m. GIVK – Norvegijoje.
1971-1974 m. Radiomatavimų įrangos gamybos įmonės inžinierius, 1974-1980 m. Skaičiavimo mašinų konstravimo biuro vykdantysis inžinierius, 1980-1992 m. Melioracijos ministerijos Duomenų apdorojimo centro skyriaus vadovas, 1992–1996 m. LR krašto apsaugos ministerijos Ryšių ir informacinių sistemų tarnybos skyriaus vadovas 1996-1997 m. LR KAM Resursų analizės skyriaus poskyrio vadovas, 1997–1998 LR KAM Resursų ir programų departamento skyriaus vadovas, 2001-2002 m. LR KAM Resursų ir programų departamento direktorius (l. e. pareigas), 2002 m. LR KAM Resursų ir programų departamento direktorius, nuo 2009 m. LR krašto apsaugos viceministras.
Vedęs. Sūnus Marius. Dukra Agnė. Anūkė Rusnė.