google/wiki40b huggingface dataset:
Flora (Ticianas)

Apie paveikslą

Paveikslas pirmą kartą paminėtas 1641 m. parduotas ispano Alfonso Lopez (Paryžiuje ar Amsterdame). Tolimesnė paveikslo istorija nežinoma iki XVIII a., kai jis buvo paminėtas imperatoriškojoje kolekcijoje Vienoje. Buvo manoma, kad jis ten pateko su erchercogo Leopoldo Vilhelmo kolekcija iš Amsterdamo, bet tai mažai tikėtina. Šis paveikslas neminimas erchercogo kolekcijos surašyme ir jo nėra 1660 m. paveiksle su kitais erchercogo garsiais turėtais kūriniais, kurį nutapė Davidas Tenirsas Jaunesnysis. 1781 m. paveikslas kataloguotas ir klaidingai priskirtas Palmos Vyresniojo rankai su versija, kad jame vaizduojama Palmos duktė Violantė. 1793 m. paveikslas pateko į Uficių galeriją Florencijoje kūrinių apsikeitimo su imperatoriškosiomis kolekcijomis Vienoje metu.
Nėra tikra, kas vaizduojama paveiksle. Pasak Uficių galerijos gido, tai vedybinis portretas, kuriame vaizduojama jauna nuotaka. XX a. pradžioje daugelis tyrinėtojų manė, kad tai Venecijos kurtizanės erotizuotas ir idealizuotas vaizdinys. Pavadinimas „Flora“ buvo priskirtas vėliau. Graikų deivės Floros simboliais galėtų būti moters rankoje laikomos gėlės, tarp kurių atpažįstamos: rožė, jazminas ir našlaitė, kurias moteris tarsi siūlo nematomam paveikslo veikėjui. Gali būti, kad Ticianas portrete pavaizdavo savo tuomet meilužę ir vėliau žmoną Čečiliją. Tai nebūtų neįprasta, pavyzdžiui, vėliau Rembrantas bent tris kartus deivės Floros įvaizdyje pavaizdavo savo žmoną Saskiją. Antra vertus, kitų deivės Floros atributų − gėlių plaukuose ir gėlėtos suknelės − Ticiano paveiksle nėra. 
Paveikslas datuojamas sukurtas apie 1520 m. Jo stilius ženkliai brandesnis už 1514 m. Ticiano sukurtą paveikslą „Dangiškoji ir žemiškoji meilė“. Paveikslas bendrai gali būti laikomas tobulo moteriško grožio ir erotiškumo vaizdiniu, kurio tradiciją Venecijos dailėje pradėjo Džordžonė su portretu „Laura“. Kitas tikėtinas įkvėpimo šaltinis yra antikinės Veneros statulos tipas Venus Genetrix. Abiejuose šiuose kūriniuose moteris vaizduojama nuoga viena krūtimi. Pažymėtina, kad „Floros“ paveikslo moters kairės rankos pirštai sudaro V raidę, kas galėtų nurodyti lotyniškus žodžius Virtus (dorybė) arba Venus (Venera).
Partijos istorijos institutas prie LKP CK

Partijos istorijos institutas prie LKP CK – valstybinė mokslo įstaiga, 1946–1990 m. veikusi Vilniuje.

Istorija

Įkurtas 1946 m. kaip Marksizmo-leninizmo instituto prie TSKP CK filialas. Rengė spaudai marksizmo-leninizmo teoretikų veikalus lietuvių kalba, tyrė, telkė ir publikavo medžiagą apie komunistinį judėjimą Lietuvoje, LKP ir LKJS veiklą. 1963–1990 m. prie instituto veikė Respublikinė TSKP istorijos ir partinės statybos mokslinių tyrimų koordinavimo taryba. 1990 m. prijungtas prie Istorijos instituto.

Leidyba

Institutas kartu su Lietuvos aukštosiomis mokyklomis leido tęstinį mokslo leidinį „LKP istorijos klausimai“.
Vėžys (žvaigždynas)

Zodiako ženklas

4-asis Zodiako ženklas.
Kolpinas

Istorija

Įkurtas 1722 m., 1912 m. gavo miesto teises, 1936 m. priskirtas prie Leningrado kaip atskiras miestas.
Lieporiai

Geografija

Ribojasi šiaurės vakaruose su Dainais, šiaurėje su buvusiu Aukštabalio kaimu ir Besarabijos dalimi, vadinama Taškentu (urbanistinis projekto kodas Lieporiai-1, todėl administraciniai priskiriamas Lieporiams), rytuose su Verduliais ir Verduliukais, pietvakariuose su Gegužiais, pietuose su Beržyne, vakaruose su Gytariais. Dalis buvusios senosios gyvenvietės – Lieporių kaimas yra Šiaulių rajono administracinėse ribose. 1998 m. buvusios kolūkinės gyvenvietės dalis įjungta į miesto ribas.

Istorija

Rajono teritorijoje žmonių gyventa jau IV a.-IX a. Tai rodo atsitiktiniai radiniai, rasti statybų metu. 1983 m. į vakarus nuo kaimo aptiktas Lieporių kapinynas, kurį, plečiant gretimo Gytarių mikrorajono statybas, Šiaulių Aušros muziejus pradėjo tyrinėti 1987 m. (Ilona Vaškevičiūtė), ir senovinės Lieporių gyvenvietės, kurias 1990–2006 m. tyrė Birutė Salatkienė. Į rytus nuo kaimo yra Lieporių senkapis. Lieporių rajono teritorijoje yra Pirmojo pasaulinio karo vokiečių karių kapai.
1945-1963 m. kaimo laukuose veikė karinis–civilinis aerodromas, uždarytas pastačius televizijos bokštą. Senasis Lieporių kaimas nugriautas 1970–1977 m. ir 1980–1984 m. statant daugiabučių gyvenamųjų namų mikrorajonus. Vienas jų (urbanistinis projekto kodas Lieporiai-2) dėl tolumo nuo miesto gyventojų buvo pramintas Sachalinu, kitas (Lieporiai-3) – Kamčiatka.
Miestas pagal pokario metais rengtą slaptą generalinį planą, sudarytą jaunos Leningrado architektės Šarapovos, turėjo plėstis Kairių kryptimi, Talšos ežeras turėjo atsidurti miesto viduryje. Vilniaus projektuotojai (vadovas architektas Kazimieras Bučas), šiauliečiams net nežinant, planavo didelį gyvenamąjį rajoną aplink Salduvę. Bet vis intensyvėjantis pokario metais „šaltasis karas“ miestui „padovanojo“ rekonstruotą Zoknių karinį aerodromą. Aerodromo vadovybė, ypač pulkininkas Loginovas ir partijos miesto komiteto pirmais sekretorius Algirdas Ferensas greitai suprato, kad gyvenimas sugriovė genplaną – aerodromo iškelti jau nebegalima ir problemą reikia spręsti Vilniuje ar net Maskvoje. Miesto architektai ir valdžia sutarė, kad miestą, kaip ir buvo galvota prieškario metais, reikia plėsti į Bubių poilsio zoną. Iš TSRS kariuomenės generalinio štabo buvo gautas raštas, kad dėl ypatingų motyvų aerodromo aplinkoje namų statyti negalima. Ši pirmojo genplano superklaida būtų paaiškėjusi vėliau pati savaime, bet net tada, baigiant statyti Namų statybos kombinatą, jau buvo sugaišta daug laiko. Todėl ir teko pirmuosius kombinato pagamintus stambiaplokščius namus statyti miesto centre, nes kitur nebuvo net išplanavimo projektų. 
Lieporiai urbanizuoti pagal 1966 m. projektą (architektas A. Kuosa).
Pietinėje rajono dalyje 1989–1990 m. suprojektuotas Šventupio gyvenamasis rajonas, tačiau projektas, nutrūkus daugiabučių gyvenamųjų namų statybai, nebebuvo vykdomas, o 1993–1994 m. jam numatytas žemės sklypas buvo išdalytas po 2-3 ha buvusiems kolūkiečiams. Mažaaukštė gyvenamoji statyba, kol neparuoštas naujas rajono specialusis planas, vykdoma tik prie esamų gatvių.
Mikailiškės

Istorija

Mikailiškės minimos nuo XV a. pabaigos. Priklausė Astikams, Kęsgailoms, Radviloms ir kitiems didikams. Nuo 1604 m. Bžostovskių valda. Juozapas Bžostovskis ir jo sūnus Kiprijonas Povilas Bžostovskis 1622 m. čia įkūrė augustinų vienuolyną, 1653 m. pastatyta Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčia. 1689 m. gavo miesto teises. Nuo 1699 m. Mikailiškėse buvo rengiami 4 metiniai prekymečiai. Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijai. 1897 m. čia veikė bažnyčia, sinagoga, paštas, plytinė, kalvė, alaus darykla, 30 krautuvių, 5 smuklės. 1921–1939 m. buvo okupuotos Lenkijos (valsčiaus centras), nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai.
Bendra bazė

Bendra bazė – tranzistorinio signalo stiprintuvo tipas. Pavadinimas kilęs iš to, jog šioje schemoje tranzistoriaus bazės išvadas dažnai įžeminamas ar sujungiamas su metalinėmis masėmis. Ši schema turi mažą įėjimo ir didelę išėjimo varžą. Ji nesustiprina srovės, tačiau gali daug kartų sustiprinti įtampą, taigi ir galingumą.
Įėjimo signalas paduodamas į emiterio išvadą, išėjimo signalas nuimamas nuo kolektoriaus išvado. Dėl tranzistoriaus ypatybių kolektoriaus srovė (per RC) tokioje schemoje beveik lygi (nežymiai mažesnė) nei emiterio srovė (srovės bendros bazės schema nestiprina). Tačiau jei apkrovos varža (RC) pakankamai didelė, ja tokia pati srovė teka tik esant daug didesnei įtampai, nei įėjimo signalo įtampai. Taip schema sustiprina įtampą.
Bendros bazės schema neretai laikoma lengviausiai suprantama ir todėl dažnai būna pirmoji (arba ir vienintelė) pateikiama fizikos vadovėliose. Praktikoje bendros bazės stiprintuvas naudojamas kaip pirmoji kaskada tais atvejais, kai signalo šaltinį būtina apkrauti maža įėjimo varža (pavyzdžiui, kai kurie mikrofonų tipai). Be to, taip įjungtas tranzistorius geriau dirba aukštų dažnių diapazone, todėl bendros bazės schemas galima rasti, pavyzdžiui, ultratrumpųjų bangų imtuvuose. Aukšto dažnio įrangoje neretai svarbu jog ši schema turi labai mažą talpą tarp įėjimo ir išėjimo, nes tarp emiterio ir kolektoriaus atsiduria įžeminta tranzistoriaus puslaidininkio kristalo bazės sritis.
Stanislovas Vincentas Jablonovskis

Biografija

Lenkijos magnatų Jablonovskių giminės atstovas, herbo „Prus“ savininkas. Rusios ir Voluinės vaivados Jono Stanislovo Jablonovskio (1669–1731) ir Žanos Marijos de Betiun (m. 1744) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Jonas Kajetonas ir Dimitrijus Aleksandras.
Jį krikštijo Lenkijos karalius Jonas Sobieskis. 1733 metais Stanislovas Vincentas Jablonovskis palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą, o 1734 metų lapkritį prisijungė prie Dzikovo konfederacijos. 1735 metais gavo Ravos vaivados pareigybę.
1744 m. balandžio 16 d. Stanislovas Vincentas Jablonovskis gavo nuo Vokietijos imperatoriaus Karolio VII Vitelsbacho Šventosios Romos kunigaikščio titulą. Nevaidino svarbaus vaidmens ATR politiniame gyvenime.
Lietuvos futbolo klubų asociacija A Lyga

Lietuvos futbolo klubų asociacija A Lyga (LFKA A Lyga) – organizacija, organizuoja Lietuvos futbolo klubų aukščiausiojo lygmens - A lygos - čempionatą. LFKA A Lyga buvo įkurta 2015 m. gruodžio 7 d.

Veikla ir tikslai

Asociacijos veiklos pagrindiniai tikslai ir uždaviniai yra sutarties su LFF pagrindu organizuoti bei vykdyti A lygos futbolo čempionatus bei skatinti, vystyti bei populiarinti futbolo žaidimą bei kelti profesionalaus futbolo lygį Lietuvoje.
Vienas iš pirmųjų užsibrėžimų - atstatyti skaidrumą ir visuomenės pasitikejimą po manipuliavimo rungtynių rezultatais skandalo 2015 m A Lygos cempionate, po kurio subyrėjo FK Kruoja Pakruojis ir FK Klaipėdos Granitas klubai.
LFKA A Lygos prezidento pareigas užėmė karjerą baigęs futbolininkas Deividas Šemberas. 2018 m. kovo mėn. prezidentu buvo išrinktas Rytis Davidovičius, po Šembero atsistatydinimo 2017 m. balandžio mėnesį.
Karalgirio akmuo

Karalgirio akmuo – masyvus riedulys, geologinis gamtos paveldo objektas. Riedulys guli Kauno rajone, Babtų seniūnijoje, Karalgirio kaime, prie kelio  1925  Čekiškė–Liučiūnai–Cinkiškiai , 2,3 km į vakarus nuo Cinkiškių kryžkelės.

Akmuo

Riedulys turi suapvalintą daugiasienę formą su viena nulyginta sienele. Riedulio matmenys (virš žemės paviršiaus esančios jo dalies): aukštis – 1,88 m; ilgis – 3,45 m; plotis – 3,1 m; didžiausia horizontali apimtis – 10,1 m. Riedulį sudaranti uoliena – granitas pegmatitas su biotitu, rausvas, leukokratiškas, su pegmatitinės (rašmeninės) struktūros požymiais. Tiriant šlifą, kurį sudaro gigantiškas (kelių cm skersmens) mikroklino grūdas su kvarco įaugimais, sudarančiais pegmatitinę (rašmeninę) struktūrą, nustatyti dar kiti mineralai: biotitas, plagioklazas, chloritas, sericitas.

Istorija

Riedulys buvo atkastas melioruojamame lauke ir atvilktas į pakelę, kur guli lygioje vietoje. 1975 m. akmuo paskelbtas geologijos paminklu, 1985 m. tapo respublikinės reikšmės paminklu.
Vidas Baublys

Biografija

1969 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius elektrikas. 1995 m. Varėnos rajono pašto viršininkas. 2001 m. UAB „Varėnos komunalinis ūkis“ direktorius. 2003 m. VĮ „Dzūkijos šilas“ direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, rajono tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP Varėnos rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys, Varėnos rajono skyriaus pirmininkas. 1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše), 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. (LSDP sąraše) Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Renė, vaikai Šarūnas, Skirmantas.
Zepps

Zepps – viena pirmųjų Vilniaus ultimeito komandų. „Zepps“ komanda yra daugkartiniai Lietuvos ultimeito čempionai, atvirojoje (open) ir merginų grupėse.

Komandos istorija

2002 metais buvo įkurtas klubas, pavadinimu „Snaiperis“. 2004 m. klubo žaidėjai sugalvojo komandos pavadinimą „Zeppelins“ – ilgainiui virtusį trumpiniu „Zepps“.
Alogeninė kamieninių kraujo ląstelių transplantacija

Alogeninė kaulų čiulpų transplantacija – tokia kaulų čiulpų transplantacijos rūšis, kai perpilamos ne paties ligonio, bet kito donoro kamieninės kraujo ląstelės.
Atliekant alogeninę kaulų čiulpų transplantaciją, donoro kamieninės ląstelės turi būti genetiškai labai artimos ligoniui. Norint tai nustatyti, atliekami specialūs kraujo tyrimai, vadinami HLA tipavimu. Jei donoro ir ligonio genetinė informacija neatitinka, didesnė tikimybė, kad persodintos donoro ląstelės reaguos į ligonio organizmą kaip į svetimą, kurį reikią sunaikinti, prasideda transplantato prieš šeimininką reakcija. Gali prasidėti ir atvirkščias procesas – transplantato atmetimas, kai ligonio imuninė sistema pradeda naikinti persodintas ląsteles. Yra 25 % tikimybė, kad brolio ar sesers kamieninės ląstelės bus genetiškai identiškos.
Jei randamas donoras tarp seserų, brolių ar tėvų, tai giminingo donoro transplantacija, jei giminingas donoras nerandamas, tai donorų ieškoma kaulų čiulpų donorų registre arba persodinamos ne visiškai atitinkančios kamieninės ląstelės (negiminingo donoro transplantacija).
Muammar al-Gaddafi

Biografija

Gimė beduinų šeimoje. 1961–1969 m. mokėsi Bengazio karo akademijoje. Vadovavo karininkų organizacijai, kuri 1969 m. nuvertė karalių Idrisą I. 1970–1972 m. Libijos ministras pirmininkas. 1972–1977 m. Arabų Respublikų Federacijos vadovas. 1977–1979 m. – Libijos liaudies komiteto generalinis sekretorius. 1969–2011 m. titulavosi „Rugsėjo 1 d. revoliucijos“ vadovu ir lyderiu, vadovavo šalies ginkluotosioms pajėgoms.
Zigfridas Herbertas Pilvinis

Biografija

1990 m. baigė Vilniaus inžinerinis statybos institutą, inžinierius statybininkas.
Tarpkolūkinėje statybos organizacijoje darbų vykdytojas, nuo 1986 m. Žemės ūkio valdybos kapitalinės statybos skyriaus specialistas. Nuo 1990 m. Akmenės rajono valdytojo pavaduotojas, nuo 1995 m. rajono administratorius, Akmenės rajono savivaldybės administratorius, 2000–2007 m. savivaldybės administracijos direktorius.
1991 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 2010–2011 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys. 
2010 m. Akmenės miesto seniūnaitis. Žmona Nina, vaikai Inga, Anželika, Zigfridas.
Potenzos provincija

Istorija

272 m. pr. m. e. graikai užėmė regioną ir Bazilikatą pervadino Lukiana. XI a. regionas priklausė Apulijos kunigaikštystei, o XIII a. - Neapolio karalystei. Tačiau iš tiesų Bazilikatą valdė vietiniai karo vadai. 1861 m. provincija buvo prijungta prie Italijos karalystės.
Regionas dažnai patiria žemės drebėjimus. Sostinė Potenca, aukščiausiai virš jūros esanti provincijos sostinė, pastatyta tarp dviejų slėnių. Miestas buvo perstatytas po 1857 m. Bazilikatos žemės drebėjimo. Dėl žemės drebėjimų ir Antrojo pasaulinio karo Potencoje neliko istorinių pastatų. Išliko tik viena graži San Frančesko bažnyčia netoli pagrindinės Piazza Pagano aikštės. Viena iš bažnyčios brangenybių yra bizantiška Madonna del Terremoto ikona.
Virtutė

Virtutė (lot. Virtus) romėnų mitologijoje - karinio šaunumo ir dorybių personifikacija, laikyta karo dievo Marso palydove. Graikų mitologijoje identifikuojama su Arete. Ji garbinta kartu su Honoru (Honos), kuris buvo pelnytos šlovės už dorybes personifikacija. Deivė buvo vaizduojama karinga kaip amazonė. Virtutės ir Honoro šventyklos stovėjo greta.
Ramelsbergo kasyklos

Istorija

Praeityje pagrindinis iškasamas metalas buvo sidabras, po to – varis, o vėliau – švinas. Ramelsbergo kasyklos buvo išnaudotos 1980-aisiais ir galiausiai uždarytos 1988 m. Rūdos sudėtis buvo maždaug tokia: 14% cinko, 6% švino, 2% vario, 1 g/t aukso ir 140 g/t sidabro. Kasyklos darbas buvo toks pelningas, kad jau XI a. pradžioje Romos imperatorius Henrikas II pastatė šalia esančiame Goslare eilinius imperatoriaus rūmus – kaizerpfalcą.
Nors pirmieji dokumentiniai įrodymai apie Ramelsberge esančių kasyklų egzistavimą yra susiję su kronikų įrašais 968 m., tačiau naujausi archeologiniai radiniai byloja, kad čia kasyba buvo vykdoma dar IV–III a. pr. m. e.
Ramelsberge išlikę įvairių epochų pramoniniai objektai: X a. rūdos sąvartynas, viena seniausių šachtų Vokietijoje, datuojama XII a., seniausia požeminė galerija Europoje iš XIII a., XV a. kasyklos bokštas Maltermeisterturm, XVIII-XIX a. kasykla su dviem vandens ratais, sukusiais požeminius įrenginius, XX a. pradžios antžeminiai statiniai. 
1992 m. Ramelsbergo kasyklos buvo paskelbtos UNESCO pasaulio paveldo objektų sąraše.
Ilgas bučinys nakčiai (filmas)

Siužetas

Mokytoja Samanta Kein prieš aštuonerius metus prarado atmintį. Dabar ji gyvena laimingą šeimyninį gyvenimą su aštuonmete dukra Keitlin ir net neįtaria turėjusi kruviną praeitį. Pasirodo, kadaise ši graži moteris buvo agentė Čarli Baltimor, vykdžiusi slaptas CŽV užduotis. Šokiruota staiga sugrįžusiais profesionalaus samdomo žudiko įgūdžiais, Samanta bando išsiaiškinti savo praeitį. Samdomas detektyvas Mitčas Henesis, pradėjęs tirti paprastos mokytojos praeitį, kartu su Samanta įtraukiamas į slaptą CŽV operaciją…
Mažutiškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Peleniškiai (Parovėja) – 1,5 km
Tamošiūnai II – 3,4 km
Medeikiai – 2,4 km
BIRŽAI – 12 km
Parovėja – 4,3 km
Spalviškiai (Parovėja) – 4 km 
Karališkiai (Biržai) – 5,7 km
Vaišnoriai (Šiauliai)

Istorija

1950–1983 m. kaimas priklausė Pranės Jankutės kolūkiui. Kaimas nugriautas vykdant melioracijos darbus.

Aplinkinės gyvenvietės

KURŠĖNAI – 11 km
KUŽIAI – 4,5 km
Kasčiukai – 1 km
Švendrė – 4,8 km
Šobliškiai – 2 km
ŠIAULIAI – 13 km
Džiuikiai – 1 km
Tyrelkai – 1 km
Fidžio transportas

Keliai

2002 m. šalyje buvo 3440 km kelių, iš kurių 1692 km buvo grįsti.

Geležinkelių transportas

Privati geležinkelio linija tęsiasi 597 km, daugiausia į cukranendrių plantacijas, ir jų apdirbimo vietas.

Jūrų transportas

Pagrindiniai jūrų uostai salose yra Suva, Lautoka ir Levuka.
UNAN Managua

Istorija

Klubas buvo įkurtas šalies sostinėje Managvoje. Atstovauja Nikaragvos nacionaliniam autonominiam universitetui. 
Nuo 2013/14 sezono žaidė Nikaragvos Premjer divizione.

Moterų komanda

Klubo moterų futbolo komanda žaidžia Nikaragvos Premjer divizione ir dvylika kartų tapo šalies čempionėmis bei viena svarbiausių moterų futbolo komandų šalyje.
Pirmoji Haličo dinastija

Pirmoji Haličo dinastija (rus. первая галицкая династия), arba Rostislavičiai (rus. Ростисла́вичи) – Riurikaičių dinastinė linija, kildinama iš Rostislavo. Ši atšaka valdė Voluinės, Tmutarakano, Trebovlės, Peremyšlio, Zvenigorodo ir Haličo kunigaikštystes.
Valdas Armonas

Biografija

1991 m. baigė Pagėgių vidurinę mokyklą. Pagėgių savivaldybės kultūros centro meno vadovas.
Partijos Tvarka ir teisingumas narys. Nuo 2011 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys. 
Natkiškių kaimo bendruomenės pirmininkas. Žmona Rasa, vaikai Austėja, Andželika.
Benas Šimkus

Biografija

1948 m. pradėjo mokytis Mosėdžio vidurinėje mokykloje, kartu dirbo kolūkio lauko brigados darbininku, mechanizatoriumi, elektriku, vairuotoju.
1963 m. Lietuvos SSR vidaus reikalų ministerijos Skuodo rajono Vidaus reikalų skyriaus milicininkas. 1964 m. įstojo į Kauno specialiąją vidurinę milicijos mokyklą, baigęs dirbo Skuodo rajono Vidaus reikalų skyriuje.
1969–2000 m. Klaipėdos miesto Vidaus reikalų skyriuje vadovavo įvairiems padalinimas, patrulių tarnybos būriui, vėliau ėjo vyriausiojo komisaro pavaduotojo pareigas, paskutinės pareigos – Migracijos departamento prie VRM Klaipėdos apskrities Migracijos skyriaus viršininkas. 1982 m. baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos instituto Klaipėdos fakultetą, inžinierius mechanikas. 1992 m. suteiktas vidaus tarnybos pulkininko laipsnis. Nuo 2000 m. pensininkas.
Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Klaipėdos miesto skyriaus narys. Nuo 2009 m. partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) Klaipėdos miesto skyriaus pirmininkas.
Nuo 2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. Nuo 2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės mero pavaduotojas.
1991 m. vaikų sporto klubo „Beisbolas“ steigėjas, prezidentas, tarybos narys.
Jean-Charles Valladont

Biografija

2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Valladont atrankoje surinko 656 taškus ir su 35-u numeriu žengė į atkrentamąsias varžybas. Jau pirmame rate prancūzas rezultatu 106-108 pralaimėjo Australijos atstovui Michael Naray ir iš tolimesnės kovos pasitraukė. 2013 m. pasaulio čempionate kartu su Prancūzijos nacionaline komanda pelnė bronzos medalius. 2015 m. Europos žaidynėse asmeninėje rungtyje pralaimėjo jau pirmąją kovą rusui Beligto Tsynguev ir iš tolimesnės kovos pasitraukė. Komandinėje rungtyje Valladont kartu su Prancūzijos komanda pateko į mažąjį finalą, kuriame pralaimėjo Nyderlandams ir liko 4-oje vietoje.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse prancūzas asmeninės rungties kvalifikacijoje su 680 taškų liko 8-as. Atkrentamosiose varžybose Valladont nugalėjo atstovus iš Dramblio Kaulo Kranto, Ukrainos, Tailando ir Italijos bei pateko į pusfinalį. Rezultatu 7-3 prancūzas laimėjo pusfinalį prieš Nyderlandų atstovą Sjef van den Berg ir pateko į finalą, kuriame nusileido korėjiečiui Ku Bon-chan ir pelnė sidabro medalį.
Menševikai

Menševikai (меньшевики, žodis kilęs iš rusiško žodžio меньшинство, reiškiančio „mažuma“) - tai Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos (RSDDP) nuosaikesniojo sparno nariai. RSDDP partiją sudarė nuosaikieji menševikai ir maištingieji bolševikai, kurie siekė įtvirtinti proletariato diktatūrą. Menševikams vadovavo Julijus Martovas kurio tikroji pavardė Julijus Osipovičius Cederbaumas.

Menševikų atsiradimas

Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos (RSDDP) skilimas į menševikus ir bolševikus įvyko 1903 m. per antrąjį partijos suvažiavimą Londone kai vyko balsavimas dėl 1-ojo partijos statuto paragrafo. Šiuo paragrafu Leninas siekė įtvirtinti, kad RSDDP bus disciplinuota, aiškiai organizuota, karinė proletarinė partija siekianti savo tikslų revoliuciniu keliu, o J. Martovas norėjo partiją įtvirtinti kaip laisvesnę asociaciją ir savo tikslų siekti reformomis. Balsavimo metu Lenino pasiūlymas gavo daugumą ir jį palaikantys partijos nariai pradėjo vadintis bolševikais, o J. Martovas su jį palaikančia mažuma gavo pavadinimą menševikai. Vėliau menševikų ir bolševikų grupės dar jungėsi ir skyrėsi, bet kaip išaiškėjo, skilimas buvo galutinis.
Skirtingai nuo bolševikų terminas menševikai visada buvo labiau neformalus ir oficialiu partijos pavadinimu nebuvo naudojamas. Partija visada buvo vadinama socialdemokratine.

Menševikų likimas po 1917 metų

Po 1917 m. Spalio revoliucijos menševikai dažnai prieštaraudavo bolševikams, todėl jų veiklą tai uždrausdavo tai vėl leisdavo, bet galutinai menševikų partinė veikla buvo uždrausta. Dauguma menševikų patyrė represijas Rusijos pilietinio karo metu, kiti emigravo, dalis buvo represuoti susidorojant su taip vadinamu "Menševikų centro komiteto sąjunginiu biuru" ("Союзное бюро ЦК меньшевиков"). Galutinis sunaikinimas įvyko 1936-1938 m. „didžiojo teroro“ metu.
Nepaisant visko, daliai menševikų, kurie oficialiai pakeitė savo įsitikinimus, pavyko ne tik išgyventi, bet ir pasiekti reikšmingų postų. Pavyzdžiui, Andrejus Vyšinskis (Андрей Януарьевич Вышинский), tapo Generaliniu prokuroru, o vėliau užsienio reikalų ministru ir kandidatu į TSKP CK Prezidiumą (Politbiuras). Diplomatinę karjerą pasiekė ir buvę menševikai Ivanas Maiskis (Иван Михайлович Майский) (tikroji pavardė Janas Liachoveckis (Ян Ляховецкий)) ir Aleksandras Trojanovskis (Александр Антонович Трояновский).

Menševikai Gruzijoje

Didesnių pasiekimų menševikai pasiekė Gruzijoje. 1918 gegužės 26 jie paskelbė Gruziją nepriklausoma respublika. Vyriausybės vadovu tapo Nojus Žordanija (Ной Николаевич Жордания), aktyviai pasirodė ir Nikolajus Čcheidzė (Николай Семёнович Чхеидзе) ir Iraklijus Ceretelis (Ираклий Георгиевич Церетели). Tačiau šis menševikų vadovavimas truko tik iki 1921 m. kai Raudonoji armija užėmė Gruziją ir įvedė ten Tarybinę valdžią.
Rimas Jarmala

Biografija

1983 m. baigė Marijampolės technikumą, 2007 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomas. Alytaus rajono savivaldybės Krokialaukio seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, Alytaus rajono skyriaus valdybos narys, Alytaus rajono skyriaus Krokialaukio grupės seniūnas. 1997–2000 m., 2000 m. ir 2003 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Krokialaukio bendruomenės valdybos narys. Žmona Daiva (išsiskyręs), vaikas Irmantas.