google/wiki40b huggingface dataset:
Irena Šliaužienė

Biografija

Nemajūnų pagrindinės mokyklos direktorė. Viešosios įstaigos „Vilties tiltas“ Nemajūnų skyriaus vadovė.
Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narė.
2000–2003 m. Birštono savivaldybės tarybos narė.
Edvardas Bužinskis

Edvardas Bužinskis (g. 1957 m. spalio 8 d.) – vienas geriausių šaškininkų per visą Lietuvos istoriją, šaškių treneris, knygų apie šaškes autorius. Pasauliniame šimtalangių šaškių reitinge užima 61-ąją vietą.
Katekizmas

Katekizmas - glaustas krikščionybės pagrindų išdėstymas klausimų ir atsakymų forma. Jame pateikiamos tikėjimo tiesos, sakramentai, Credo, Dešimt Dievo įsakymų ir malda Tėve mūsų. Katekizmo turinys priklauso nuo išleidimo laikotarpio ir adresato (vaikų, suaugusiųjų, pasauliečių, kunigų, valstybių) poreikio.

Istorija

Krikščionių doktrinos santraukų atsirado jau pirmaisiais krikščionybės amžiais. I a. katekizmu vadinti žodiniai pamokymai katechumenams, vėliau šiuos pamokymus imta užrašyti. Nuo II a. iki V a. katekizmus rengė Jonas Auksaburnis, Kirilas Jeruzalietis, šv. Augustinas. Jie daugiausia buvo skirti suaugusiems Krikšto sakramentui rengti. Dauguma vėlesnių katekizmų buvo skirti katechetams ir kunigams. Katekizmų rengimas ypač suaktyvėjo Reformacijos metu. Autokefalinės stačiatikių bažnyčios naudoja savuosius katekizmus, leidžiamus nacionalinėmis kalbomis. Katekizmai dažnai tapdavo pirmosiomis knygomis, parašytomis krikščionių dvasininkų vietine kalba. XVI a. viduryje evangelikai liuteronai parengė ir išspausdino katekizmus estų (1535 m.), suomių (1543 m.), lenkų (1544 m.), prūsų (1545 m.), latvių (1585 m.) kalbomis. Lietuvių kalba taip pat pirmoji sukurta knyga buvo Martyno Mažvydo katekizmas, išleistas 1547 m. 1595 m. išspausdintas lietuviškas M. Daukšos iš lenkų kalbos išverstas J. Ledesmos Katekizmas. Pirmasis Katalikų bažnyčios oficialus Romos katekizmas buvo sudarytas 1566 m. Tridento susirinkimo nutarimu. Naujausiais laikais pagarsėjo prancūzų ir olandų teologų leisti katekizmai, kuriuose bandyta naujoviškai, nedogmiškai aiškinti tikėjimo tiesas. 1992 m. buvo sudarytas ir popiežiaus Jono Pauliaus II patvirtintas pirmasis po Romos katekizmo visuotinis Katalikų bažnyčios katekizmas, pagal jį leidžiami ir vietiniai katekizmai.
Vacys Vaivada

Vacys Vaivada (g. 1958 m. lapkričio 29 d. Telšiuose) – istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija

1977 m. baigęs Telšių Žemaitės vidurinę mokyklą, tarnavo kariuomenėje, kariniame orkestre Vilniuje. 1980–1985 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, nuo 1985 m. dirbo moksliniu bendradarbiu Žemaičių muziejuje „Alka“, tvarkė ten sukauptą XVI–XIX a. rankraštinę medžiagą. 1993 m. atvyko dirbti į Klaipėdos universitete įsteigtą Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centrą: 1993–1995 m. kabineto vedėjas, nuo 1995 m. – mokslinis bendradarbis; 1999–2001 m. buvo šio centro direktorius. Vykdo ilgalaikį Žemaitijos ir Prūsijos istorijos šaltinių skaitmeninio tiriamojo archyvo kūrimo projektą. 1995 m. stažavosi Koblenco, Liuneburgo, Bonos archyvuose. Nuo 1995 m. dėsto Klaipėdos universiteto Istorijos katedroje. 2003 m. reorganizavus Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centrą į Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutą, tapo jo mokslo darbuotoju, vėliau – vyresniuoju mokslo darbuotoju. Nuo 1999 m. skaito paskaitas Telšių vyskupo Vincento Borisevičiaus kunigų seminarijoje. Nuo 1988 m. – Žemaičių kultūros draugijos narys, vienas iš 1994 m. įsteigtos Žemaičių akademijos narių, nuo 2002 m. – Žemaitijos regioninės etninės kultūros globos tarybos pirmininko pavaduotojas, nuo 2006 m. gruodžio – šios tarybos pirmininkas. 2003–2004 m. buvo Visuomeninės regioninės politikos tarybos prie Lietuvos Respublikos Prezidento narys. Visuomeninės kultūros paveldo komisijos prie Kultūros paveldo departamento Klaipėdos teritorinio padalinio narys. Nuo 2008 m. organizuoja Klaipėdos visuomenei skirtą istorijos paskaitų ciklą „Vakarai su senąja Klaipėda“.
1995 m. sausio 9 d. Vilniuje apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Reformacija Žemaitijoje XVI a. II pusėje“ (vadovas – Alfredas Bumblauskas).
Mokslinių tyrimų kryptys: Žemaitijos istorija XVI–XVIII a., reformacija, Katalikų bažnyčia ir konfesionalizacija Žemaitijoje, Klaipėdos miesto ir krašto istorija.
Jaunoji Bosnija

Jaunoji Bosnija (serb. Mlada Bosna) buvo revoliucinis judėjimas, buvęs aktyvus prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Didžioji dalis narių buvo mokyklinio amžiaus. Šiai grupei daugiausiai priklausė serbai, bet tam tikrą dalį sudarė bosniai bei kroatai. Jaunuoliai buvo judėjimo nariais dėl įvairių priežasčių. Buvo tokių, kurie rėmė Jugoslavijos valstybės sukūrimo idėją. Kiti buvo grupės nariais, nes palaikė Serbijos nacionalistų idėjas. Jaunoji Bosnija buvo įkvėpta įvairių idėjų, judėjimų, žmonių ir įvykių; įkvėpimo šaltiniais tapo: vokiškasis romantizmas, anarchizmas, revoliucinis Rusijos socializmas, Fiodoras Dostojevskis, Frydrichas Nyčė ir Kosovo mūšis.
Jaunosios Bosnijos ideologijos kūrėjas buvo Vladimiras Gačinovičius. Viename revoliucionieriaus iš Hercegovinos laiške (Božidar Zečević) minima, kad Jaunosios Bosnijos pavadinimas pirmą kartą buvo paminėtas Petaro Kočičiaus žurnale „Tėvynė“ (serb. Отаџбина) 1907 m. Gačinovičius 1911 m. išspausdino straipsnį pavadinimu „Jaunoji Bosnija“ laikraštyje „Almanac“ (serb. Алманах).
Edita Užaitė

Edita Užaitė (g. 1981 m. liepos 22 d. Šiauliuose) – teatro, kino ir televizijos aktorė, TV laidų vedėja.

Biografija

1999–2003 m. Lietuvos muzikos akademijoje baigė aktorinio meistriškumo bakalauro, 2003–2005 m. LMTA Teatro ir kino fakultete – magistro studijas (vadovas prof. Jonas Vaitkus), įgijo dramos aktorės specialybę.
Teatro scenoje ir kine sukūrė per 20 vaidmenų, dirbo su žinomais Lietuvos teatro režisieriais, vaidino keturiuose lietuviškuose kino filmuose. Du kartus buvo nominuota „Auksinio scenos kryžiaus“ apdovanojimui (2005 ir 2006).
2014 m. gegužės mėn. bėgimo renginio „Nike We Run Vilnius/DNB pusmaratonis“ (21,098 km) dalyvė.

Šeima

Gyvenimo draugas (nuo 2010 metų) Linas Ryškus (g. 1970 m.), televizijos ir kino režisierius bei prodiuseris. Pora turi dukrą (g. 2011 m.).
Panslavizmas

Panslavizmas – XIX a. vidurio judėjimas, kėlęs slavų vienybės šūkį. Pirmasis panslavistinis konventas įvyko Prahoje 1848 m., buvo nukreiptas prieš Austrijos bei Otomanų imperijos dominavimą Balkanuose, taip pat prieš Rusijos vykdytą politiką. Dar XVII a. viduryje Jurijus Križaničius kėlė panslavistines idėjas, kurios formavosi kaip atsakas į pan-germanizmą, o vėliau ir į Bonaparto vykdytą politiką.
Panslavizmas daugiausiai apėmė intelektualius sluoksnius, besidominčius istorija, filologija bei folkloru.

Paplitimas

Palaipsniui panslavizmas įsigalėjo ir Rusijoje, kur slavų vienybės idėja buvo netgi transformuota iki Rusijos dominavimo slavų pasaulyje, kuris turėjo priimti „tikrųjų slavų“ – rusų kalbą, ortodoksų religiją ir kirilicą. Tokiomis nuostatomis buvo vykdoma ir prievartinė rusifikacija Rusijos okupuotose valstybėse. Lenkijoje panslavizmas niekada neprigijo, nors po II pasaulinio karo būta pastangų šiomis idėjomis stiprinti slavų vienybę.
Pagrindinis panslavizmo židinys buvo Balkanuose, kur slavus valdė Otomanų imperija bei Austrija. Šį judėjimą kaip politinį įrankį naudojo carinė Rusija bei TSRS. Žymiais panslavistais laikomi Centrinės Azijos užkariautojas, „Ruskij mir“ redaktorius, generolas Michailas Černiajevas, judėjimo ideologas Nikolajus Danilevskis ir eseistas, propagavęs Rusijos ekspansiją į Indiją, Kiniją, Tibetą Konstantinas Leontjevas. Pan – slavizmas yra susijęs su slavofilija (slavianofilija). Panslavizmas laikomas žlugusiu. Panslavizmas naudojo šūkį Hey, slavai. Panslavizmo spalvos – raudona, balta ir mėlyna – naudojamos šių dienų slaviškų valstybių vėliavose.
Danijos Estija

Istorija

Iki kunigaikštystės įkūrimo jos teritorijose egzistavo senovės estų žemės Revala, Viruma ir Harja. Kunigaikštystės įkūrimas buvo dalis kryžiaus žygių į Pabaltijį proceso, kuomet Romos popiežius suteikė Danijos karaliui Valdemarui II visišką laisvę kolonizuoti pagonių estų žemes. Po sutarties su Rygos vyskupu, karalius 1219 išsilaipino šiaurinėje Estijoje, ten, kur dabar yra Talinas. Ten danų pajėgos susirėmė su vietinių pagonių pajėgomis. Pasak legendos, būtent šio mūšio metu iš dangaus pasirodė Danijos vėliava, tapusi visų Skandinavijos vėliavų propotipu.
Kadangi tuo pat metu Livonijos ordinas kolonizavo estų teritorijas iš pietų, susikirto Danijos ir Livonijos interesai. Pirminė siena tarp Livonijos ir Danijos buvo nustatyta 1220 m., kuomet Danija, be dviejų šiaurinių žemių, gavo ir Harjos bei Jervos žemes. Tačiau 1227 m. Livonija išvijo danus iš Estijos. Po dešimties metų, 1238 m., Livonijai nusilpus po nesėkmingo Saulės mūšio, ordinas sudarė naują sutartį su Danija, pagal kurią Danija atgavo senąsias Revalos, Virumos ir Harjos žemes. Sugrįžę danai pradėjo karą su Naugardo respublika, per kurį nukariavo dalį vodų žemių.
Svarbiausi kunigaikštystės centrai buvo Revalis, Rakverė ir Narva.
1332 m. mirus Danijos karaliui Kristofui II, karalystėje prasidėjo neramumai, kurie reiškėsi ir Estijoje, kur kovojo kelios politinės jėgos. Tuo pat metu krašto gilumoje sukilo estai (Estų sukilimas (1343)), ir tuo pasinaudojęs Livonijos ordinas užėmė teritorijas. 1346 m. Danija pardavė ordinui Estiją už 19 tūkst. Kelno markių. Oficialiai valdžios perdavimas įvyko lapkričio 1 d.
Šelifas

Istorija

Romėnų laikais miestas vadinosi Tingitanum. Vėliau arabai jį pervadino al Asnam (arabiškai „skulptūros“). 1843 m. prancūzai čia įkūrė Orleanvilį (pranc. Orléansville). 1954 m. beveik visiškai nuniokotas žemės drebėjimo. 1962 m. pervadintas arabišku Asnamu, 1980 m. miestą vėl ištiko žemės drebėjimas, todėl vėliau miestui suteiktas dabartinis pavadinimas (pagerbiant ilgiausią šalies upę), siekiant išvengti miesto asociacijų su gamtos katastrofomis.
Jonas Tobijas Dyderšteinas

Jonas Tobijas Dyderšteinas (ol. Jan Tobias Dydersteen, Dydreysten, lenk. Dydreyszten, Didrysteen, mirė 1769 m.) – flamandų skulptorius, baroko architektas ir dekoratorius.

Biografija

Brolis Jonas Valentas Dyderšteinas. Nuo 1748 m. abu su broliu dirbo Vilniuje, kituose Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestuose. Priklausė Vilniaus evangelikų reformatų bendruomenei.
Liaoningas

Geografija

Vakarams būdingos aukštumos, kraštovaizdyje dominuoja Nulu’erhu kalnai ir žemos kalvos. Centrinė provincijos dalis yra Liao, Daliao upių bei jų intakų baseine. Regionas yra žemumose. Liaoningo rytuose kyla Čangbaišano (Changbai) ir Čianšano (Qian) kalnai, užimantys ir Liaodongo pusiasalį. Aukščiausias provincijos taškas – Huabodzi (Huabozi) viršukalnė (1336 m).
Klimatas kontinentinis musoninis. Vidutinis metinis kritulių kiekis 440–1130 mm. Vasaros lietingos, kiti metų laikai – sausi.

Demografija, kultūra, turizmas

Liaoninge daugiausiai gyvena kinai chaniai, taip pat yra mandžiūrų, mongolų, hui, korėjiečių ir sibe.
Provincijoje yra Mukdeno rūmai – Čing dinastijos centras prieš jiems užkariaujant Kiniją ir persikeliant į Pekiną. Šie rūmai įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą drauge su Pekino imperatoriaus rūmais. Liaoninge taip pat yra trys Čing imperatoriškieji kapai.
Anšane yra didžiausia iš jaspio padaryta Budos statula.
Dalianas – klestintis uostas Liaodongo pusiasalyje, pasižymintis rusiško, japoniško stiliaus architektūra, turistus traukiantis savo paplūdimiais, apsipirkimo centrais.
Domas Andrulis

Domas Andrulis (1896 m. balandžio 28 d. Juodlaukių k., Kelmės valsč., Raseinių apskr. – 1973 m. spalio 31 d. Šiauliuose) – chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

Biografija

Mokydamasis Kelmės mokykloje, nuo 11 metų pradėjo giedoti bažnyčios chore. Keletą metų privačiai pasimokęs muzikos, nuo 1915 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Vaiguvoje, mokytojavo ir vadovavo chorams Kurtuvėnų ir Šakynos pradžios mokyklose. 1918 m. Šiauliuose eksternu išlaikė keturių gimnazijos klasių baigimo egzaminus ir pradėjo mokytojauti Žagarės pradžios mokykloje, dėstė muziką Žagarės mokytojų kursuose, vadovavo Šaulių būrio chorui. Lankė mokytojų kursus Šiauliuose ir 1924 m. gavo pradžios mokyklos mokytojo diplomą. 1924–1929 m. Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje mokėsi muzikos teorijos ir kompozicijos (dėst. S. Šimkus), chorvedybos (dėst. J. Žilevičius) ir fortepijono (dėst. I. Prielgauskas). 1926 m. apsigyveno Palangoje ir važinėjo į Klaipėdą, tęsdamas muzikos studijas, dirbo muzikos mokyklos raštinėje, vadovavo styginių orkestrui, talkino muzikos žurnalų leidybai, rašė „Muzikos mene“, „Muzikoje“ ir „Muzikos baruose", mokytojavo ir vadovavo chorui Palangoje. 1929–1930 m. Plungės gimnazijos, nuo 1930 m. Telšių gimnazijos muzikos mokytojas ir choro vadovas. Moksleivių ir suaugusiųjų jėgomis statė savo ir kitų autorių muzikinius veikalus, organizavo dainų šventes. Persikėlęs į Vilnių, kartu su K. Kavecku ir J. Bendorium 1945 m. įkūrė dešimtmetę muzikos mokyklą ir buvo jos direktorius.
Nuo 1947 m. J. TallatKelpšos muzikos mokykloje dėstė teorines disciplinas, 1948–1950 m. vadovavo Mokytojų namų mišriajam chorui, surengė koncertų ir išvykų. 1951–1953 m. Panevėžio muzikos mokyklos, o 1953–1973 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos teorinių disciplinų dėstytojas, mėgėjų chorų vadovas. D. Andrulis įvairiais muzikos klausimais parašė nemaža straipsnių, surinko ir užrašė apie 2000 lietuvių liaudies dainų, kurių dalį harmonizavo, sukūrė solo ir choro dainų, instrumentinių pjesių ir muzikinių scenos veikalų. Tai opera „Pasaka“ (1930), baletukas „Pirmosios pavasario gėlės“ (1932) ir kt. Su J. Žilevičium parašė dainynėlį „Jaunas dainininkas“ (1927), išleido dainų rinkinį „Dainos mažiesiems dainininkams“ (1932), dainų ciklą „Gimtinės garsai“ ir „Dainos skautams“ (1936), chorinių dainų rinkinį „Yra šalis“ (1938), „Dainynėlį" (1938) ir kt.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Babuškinas

Istorija

XVIII a. antroje pusėje kūrėsi vienuolyno gyvenvietė, vadinta Mysovsku (Мысовск). 1941 m. jai suteiktas miesto statusas bei pavadinta čia mirusio revoliucionieriaus Ivano Babuškino garbei.
Beortvulfas

Beortvulfas (angl. Beorhtwulf, m. 852 m.) – Mersijos karalius (839/840–852 m.), Viglafo brolis.

Biografija

Beortvulfas buvo Vigstano krikštatėvis. Jis užsinorėjo savo sūnų sutuokt su karaliene-motina. Karalius pasipriešino tam ir buvo Beortvulfo užmuštas, po to užgrobė Mersijos sostą. Beortvulfo įgaliojimai buvo patvirtinti Mersijos vitenagemotų (senolių taryba). Jis tapo pirmuoju Mersijos renkamu karaliumi.
Per jo valdymą Mersija ne kartą buvo puldinėjama vikingų.
Povilas Karoblis

Povilas Petras Karoblis (1932 m. sausio 1 d. Miegonyse, Biržų raj. – 2018 m. rugsėjo 12 d.) – pedagogas, profesorius, treneris, Lietuvos sporto veikėjas.

Biografija

1950 m. baigė Papilio vidurinę mokyklą, 1955 m. – Lietuvos kūno kultūros institutą. 1973 m. suteiktas docento vardas, 1976 m. Tartu universitete apgynė pedagogikos mokslų kandidato disertaciją, 1989 m. Maskvos centriniame kūno kultūros institute – socialinių mokslų daktaro disertaciją, habilituotas mokslų daktaras, 1990 m. profesorius.
1955–1960 m. Vilniaus pedagoginio instituto Fizinio auklėjimo katedros dėstytojas, 1960–1968 m. Vilniaus pedagoginio instituto Gamtos mokslų fakulteto prodekanas, 1968–1973 m. ir 1989–2002 m. Sporto metodikos katedros vedėjas.

Kūryba

Dirbdamas Vilniaus pedagoginiame institute parašė 34 knygas, skirtas Lietuvos moksleiviams, studentams, treneriams. Paskelbė 210 mokslinių straipsnių žurnaluose, mokslinių-metodinių konferencijų rinkiniuose. Mokslinių tyrimų straipsniai išspausdinti JAV, Šveicarijoje, Vokietijoje, Suomijoje, kitose šalyse. Skaitė mokslinius pranešimus Konkordo universitete (Kanada), Etiopijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Vokietijoje, JAV, Rusijoje, Estijoje.
Stropeliai

Stropelių pradinė mokykla

1930 Vytauto Didžiojo metais į seniūnijos centrą Stropelius iš Prystovų kaimo buvo perkelta pradžios mokykla.
Pirmąja Stropelių pradžios mokyklos vedėja tapo Marija Vinčienė, kurią spalio 1 d. pakeitė Eleonora Končiūtė, baigusi Telšių mokytojų seminariją. 1933–1940 mokyklai vadovavo Stasys Vilkys. Mokyklą lankė Stropelių, Papievių, Sėlenių, Kūlsodžio, Sauserių ir Grabšyčių kaimų vaikai. Mokyklai buvo pastatytas pastatas, kurio viename gale buvo įrengta klasė, o kitame – mokytojo butas. Mokykla buvo 4 skyrių, o mokinius mokė 2 mokytojai. Visi 4 skyriai vienoje klasėje netilpo. Todėl vienas mokytojas su 2 skyriais dirbo mokyklos pastate, o kitas su kitais 2 skyriais – išsinuomotame kambaryje J. Narvilo namuose. Čia mokyklos klasė veikė kelerius metus, o vėliau išsinuomavo naują Igno Kripo namą, kurio viename gale buvo įrengta erdvi klasė, o kitame – kambarys mokytojui.
1939 m. mokyklą lankė 109 vaikai. Juos 1939-1940 m. mokė kretingiškis mokytojas Julius Navogrodskis, kuris karo pradžioje pasitraukė į Vakarus, gyveno Ispanijoje. 1940-1941 m. baigusiems pradinę mokyklą buvo organizuojami rusų kalbos kursai. Nuo 1942 m. mokykla buvo 5 skyrių. Jos vedėju 1942–1945 m. dirbo Stasys Vilkys, kuris 5-to skyriaus mokinius mokė vokiečių kalbos.
1944 m. pabaigoje mokykloje mokytojavo Stasys Plaušinis, 1944-1945 m. – Jurgis Šauklys. 1945 m. gegužės 15 d.– rugsėjo 15 d. mokytoju ir vedėju dirbo buvęs mokyklos mokinys Stasys Jonauskas iš Prystovų k., kuris įsijungė į antisovietinį pogrindį, vėliau tapo partizanu, vadovavo LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinei. 1945–1948 m. mokykloje dirbo mokytojos Stefa Jogminienė, Valė Vaičekauskaitė, 1952 m. – Jadvyga Suokaitė, 1956–1978 m. – Janina Endriuškaitė, Janina Zauerienė, Sofija Vaicikauskienė, Angelė Pilibaitienė, Juozas Mikulskas ir paskutinioji mokyklos mokytoja ir vedėja Jadvyga Sabeckytė-Kripienė. 1963 m. mokėsi 41 vaikas. 1971 m. tebeveikė visos 4 klasės, mokėsi 45 mokiniai (iš jų – 17 mergaičių ir 1 antrametis), bibliotekoje buvo saugomos 363 knygos, žurnalai ir brošiūros, bendras mokyklos patalpų plotas apėmė 105 m², iš kurių 87 m² plotą užėmė 2 klasių kambariai.
1978 m. mokykla uždaryta. Jos pastato savininkas, paskutiniosios mokytojos J. Kripienės vyras Ignas Kripas sodybą nugriovė.

Kultūros paveldas

Šiauriniame kaimo pakraštyje, prie Sėlenių kaimo ribos, stūkso Stropelių kalva, vad. Kalva, o prie Mišupės upelio – senosios kaimo kapinės.
Anykščių rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Leonas Alesionka.
Bahir Daras

Istorija

Miestas ėmė kurtis XVI–XVII a. Bahir Dare stovėjo vieni iš imperatoriaus Hailės Selasio rūmų. 1961 m. mieste TSRS pagalba atidarytas politechnikos institutas.
Simonas Žmuidzinas

Simonas Vytautas Žmuidzinas (g. 1960 m. rugsėjo 16 d. Ročesteryje, JAV) – stomatologas ortodontas.
Teodora Staugaitienė

Teodora Staugaitienė (g. 1945 m. birželio 15 d. Smalinėje, Vilniaus rajonas) – teisininkė, teisėja, buvusi LR Konstitucinio Teismo, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Civilinių bylų skyriaus teisėja, Vilniaus rajono liaudies teismo pirmininkė.

Biografija

1968 m. baigė teisę Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete.
1962–1964 m. Vilniaus rajono Valkarabiškių aštuonmetės mokyklos mokytoja, 1968–1970 m. VU „Žinijos“ draugijos atsakingoji sekretorė. 1970–1979 m. Vilniaus rajono liaudies teismo teisėja, teismo pirmininkė, 1982–1993 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus, 1993–2002 m. Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo, 2002–2007 m. rugsėjo 24 d. LAT Civilinių bylų skyriaus teisėja, LAT Senato narė.
2003–2005 m. Teisėjų atrankos komisijos pirmininkė.
Moka vokiečių, rusų, lenkų kalbas.
Ištekėjusi.
Klaipėdos miesto savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Klaipėdos miesto savivaldybės taryba – Klaipėdos miesto savivaldybės taryba (atstovaujamoji institucija), išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Rimantas Taraškevičius. Už jį balsavo 17, A. Šulco kandidatūrą palaikė 14 iš 31 tarybos nario. Mero pavaduotojais išrinkti liberalcentristė Judita Simonavičiūtė ir liberalų demokratų partijos narys Benas Šimkus. Klaipėdos miesto savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas socialdemokratas Aloyzas Každailevičius.
Čekoniškių pagrindinė mokykla

Istorija

Įkurta 1923 metais Mazūriškių kaime (1 km nuo Čekoniškių kaimo). Iš pradžių tai buvo pradinė mokykla, turėjusi tik keturias klases. Patalpos buvo mažos, visų klasių mokiniai mokėsi kartu. Mokykla buvo šildoma krosnimi. Mokykloje mokiniai mokėsi lenkų kalba. Po Antrojo pasaulinio karo mokykla persikėlė į kitą pastatą – dvarą.
1951 m. vietoj pradinės atsirado septynmetė mokykla, kurioje buvo mokoma lenkų kalba. Mokinių buvo daug, 25-30 kiekvienoje klasėje, nes atėjo mokiniai iš kitų kaimyninių mokyklų. Septynmetėje mokykloje mokslai nebuvo privalomi, mokėsi tik tie, kurie turėjo gabumų ir noro.
1961 m. Švietimo ministerijos įsakymu septynmetė Mazūriškių mokykla pervadinta į devynmetę Mazūriškių mokyklą, o 1965 m. gautas leidimas priestatui Čekoniškėse, todėl vyresnės klasės persikelia į Čekoniškes.
Kai 1965-1985 metais mokyklai vadovavo Jan Jastremski, jo dėka mokykla pradėjo augti, t. y., buvo bandoma įkurti vidurinę mokyklą (kasmet po 1 klasę: 1969 m. – 8 klasę, 1970 m. - 9 klasę, 1971 m. - 10 klasę, 1972 m. – 11 klasę). 1972 m. buvo išleista pirmoji vidurinės mokyklos abiturientų laida.
Šarūnas Laužadis

Biografija

1970 m. baigė Švenčionių Zigmo Žemaičio vidurinę mokyklą, 1975 m. Vilniaus inžinerinį statybos institutą (dabar Vilniaus Gedimino technikos universitetas), kėlė kvalifikaciją Vokietijoje (1999), Izraelyje (2002).
1975–1992 m. dirbo Kolūkių statybos projektavimo institute, 1992–1993 m. Miškų ūkio ministro atstovas spaudai, 1993–1997 m. Lietuvos banke, 1997–1998 m. Žemės ir miškų ūkio ministero atstovas spaudai, 1998–2010 m. Žemės ūkio ministerijoje, 2010–2015 m. VĮ Nemenčinės miškų urėdijoje, 2013-2014 LR Seimo kanceliarijoje, 2015-2017 m. VšĮ Vilniaus informacijos centras, dėstė Vilniaus inžineriniame statybos ir Mokytojų kvalifikacijos kėlimo institutuose.

Veikla

Dalyvavo Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio veikloje, klubo „Švenčionija“ (1991 m.) ir ąžuolų globėjų bendrijos „Ąžuolynas“ (1992 m.) įkūrimo iniciatorius, 1993–2012 m. laikraščio „Ąžuolas“ , 1995–1998 m. laikraščio „Tautininkų žinios“ redaktorius, 1993–1995 m. paruošė programą naujam dėstomam dalykui mokyklose „Lietuvos miškai“, bendradarbiavo regioninėje spaudoje, leidiniuose „Atgimimas“, „Lietuvos aidas“, „Respublika“, „Ūkininko patarėjas“, „Valstiečių laikraštis“, „Ekonomika ir visuomenė“, „Katalikų pasaulis“, „Mūsų girios“ ir kt. Paskelbė per 400 straipsnių aplinkosaugos, etninės kultūros, regionų plėtros ir kt. temomis, rengė pirmuosius nacionalinius teisės aktus agrarinės aplinkosaugos srityje. 
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys, portalo DELFI bendradarbis.
Muzikos barai (Kaunas)

Muzikos barai – Lietuvos mėnesinis iliustruotas muzikos žurnalas su natų priedu, ėjęs 1931–1939 m. Kaune ir 1940 m. Vilniuje.

Žurnalas

1931–1933 m. leido Motiejus Budriūnas, 1932–1933 m. ir Lietuvos muzikų ir chorvedžių draugija), 1938–1939 m. Kaune ir 1940 m. Vilniuje leido Lietuvių muzikų draugija. 1932–1933 m. spausdino Movšovičiaus ir Kagano spaustuvė Kėdainiuose, 1938–1940 m. AB „Žaibas“ Kaune, 1940 m. spaustuvė „Patria“ Vilniuje. Išėjo 49 numeriai. Redagavo Motiejus Budriūnas.
Žurnalas skelbė muzikos istorijos, muzikos teorijos, muzikos pedagogikos, etnomuzikologijos straipsnius, muzikos apybraižas, muzikos leidinių recenzijas, Lietuvos ir lietuvių išeivijos, užsienio muzikos gyvenimo apybraižas, kroniką.
Bendradarbiavo Juozas Banaitis, Antanas Budriūnas, Teodoras Brazys, Klemensas Griauzdė, Vladas Jakubėnas, Jeronimas Kačinskas, Juozas Karosas, Konradas Kaveckas, Apolinaras Likerauskas, Nikodemas Martinonis, Jonas Motiekaitis, Vladas Paulauskas, Ignas Prielgauskas, Zenonas Slaviūnas, Justinas Strimaitis, Juozas Strolia, Jonas Švedas, Juozas Tallat Kelpša, Antanas Vaičiūnas, Viktoras Žadeika, J. Aavikas (Estija), E, Geistas (Vokietija), A. Haba ir M. Očadlikas (Čekoslovakija), N. Kazimas (Turkija), K. Speras (Švedija).