google/wiki40b huggingface dataset:
Augustas Didžgalvis

Biografija

1991–1999 m. mokėsi Šiaulių 5-ojoje vidurinėje mokykloje, 1999–2000 m. Kauno S. Nėries vidurinėje mokykloje, 2000–2002 m. Kauno mokykloje Anima. 2003–2007 m. gyveno Vokietijoje (Berlyne, Niurnberge), priklausė vietos lietuvių bendruomenėms. 2007 m. vasarą persikėlė gyventi į Vilnių, kuriame gyvena iki šiol.
Nuo 2006 m. darbus publikuoja portalas lrytas.lt, nuo 2008 m. portalas DELFI. 2011 m. dirbo portale alfa.lt, bendradarbiavo su žurnalu „Valstybė“. Nuo 2013 m. rašo recenzijas tinklalapiui Laukinės žąsys. Yra apkeliavęs ir fotografavo virš 15 valstybių, sukaupė didžiulį fotografijų archyvą įvairiomis temomis.
2009 m. įteikta KAM „Metų plunksna“. 
Nevedęs, vaikų neturi. Be gimtosios lietuvių, kalba dar keturiomis užsienio kalbomis (anglų, rusų, vokiečių, turkų). Domisi aviacija, informacinėmis technologijomis, karyba, politika, sportu.

Kūryba

Pagrindinės kryptys – reportažinė, taikomoji ir žiniasklaidos fotografija. Nuotraukoms būdingi konkretūs vaizdiniai motyvai, dinamika, ekspresija, efektyvios kompozicijos, sodrių spalvų koloritas, kontūrų ryškumas ir bendras informatyvumas, portretams – situacijos režisavimas improvizuojant, panaudojant aplinkos detales. Meninės išraiškos priemonės nesudėtingos ir iš lengvai suvokiamų elementarių struktūrų.
Estijos dailės akademija

Istorija

1914 m. Estų meno draugija įsteigė Pramoninės dailės mokyklą, bet prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas ir Estijos nepriklausomybės karas nutraukė jos veiklą. 1920-1938 m. veikė valstybinė pramoninio meno mokykla, kurioje buvo dėstoma skulptūra, grafika, keramika, meninė poligrafija, stiklo menas, metalo dailė. 1938 m. mokyklos bazėje įsteigta Aukštoji meno mokykla, veikusi iki 1941 m. 1951 m. sujungus 1944 m. įkurtus Talino taikomosios dailės institutą ir Tartu dailės institutą, įkurtas Estijos dailės institutas. 1989–1995 m. jis veikė kaip Talino dailės universitetas, nuo 1995 m. Estijos dailės akademija. Mokosi apie 1100 studentų, dirba apie 200 dėstytojų.

Lietuviai

Estijos dailės institute, Talino dailės institute lietuviai studijavo metalo meną, interjerą ir odos dailę :
Rūta Gudaitytė-Zaturskienė, Alfonsas Gudzevičius, Marytė Gurevičienė, Arvydas Gurevičius, Vytautas Karčiauskas.
Stanislovas Jančiukas, Eugenijus Kazimieras Jovaiša, Lolita Kreivaitienė, Zita Kreivytė, Vytautas Matulionis, Danutė Mertingaitė-Gajauskienė, Romualdas Inčirauskas, Augustinas Mikalauskas, Petras Malakauskas, Remigija Vaitkutė, Vytautas Mockaitis, Romas Tarvydas, Aurimas Anusas ir kiti dailininkai.
Apuolės festivalis

„Apuolė 854" – kasmet rengiamas Baltijos jūros regiono senovės genčių karybos ir amatų festivalis ant Apuolės piliakalnio (Skuodo rajonas).
Renginyje dalyvauja IX – XIII amžiaus amatus ir karybą rekonstruojantys istoriniai klubai ir amatininkai archeologai entuziastai.
Jazepas Urdzė

Jazepas Urdzė (latv. Jāzeps Urdze; 1909 m. rugsėjo 7 d. Kauno gubernijos Mažeikių apskr. Akmenės vlsč. Gaudžiočių kaime – 
1985 m. sausio 27 d. Bad Godesberge (dab. Bonos miesto dalis), VFR) – iš Lietuvos latvių kilęs  evangelikų liuteronų kunigas, Baltijos šalių studentų veikėjas.

Biografija

Gimė ir augo vidutinių ūkininkų šeimoje. Nuo 1932 m. studijavo evangelikų liuteronų teologiją Vytauto Didžiojo universitete Kaune, o 1936 m. – Latvijos universitete Rygoje. 1937 m. buvo ordinuotas kunigu. Dirbo sielovados darbą Skuodo ir Biržų evangelikų liuteronų parapijose. 1937 m. vedė vokiečių kilmės Vera Strauß. 1938 m. kaip Lietuvos Respublikos delegatas dalyvavo Pasauliniame krikščioniškų bažnyčių suvažiavime Amsterdame. 1941 m. su žmona ir dviem vaikais persikėlė gyventi į Vokietiją, gyveno Gross Spiegel kaimelyje Pomeranijoje. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje šeima apsigyveno vakarinėje Vokietijos dalyje.
Dar būdamas studentu 1938 m. Jazepas Urdzė įkūrė ekumeninę Lietuvos ir Latvijos krikščionių studentų organizaciją. 1947 m. Vokietijoje ją atkūrė, pritraukdamas ir estų studentus. Tais pačiais metais buvo išrinktas šios organizacijos – Baltijos šalių krikščionių studentų sąjungos – generaliniu sekretoriumi. Sąjunga organizavo  pabaltiečių studentų kultūrinę veiklą, leido metraštį „Baltisches Jahrbuch“ (o lietuvių sekcija dar ir informacinį laikraštuką „Annabergo lapelis“). Vakarų Vokietijos centre, ant Annabergo kalno prie Bonos už paimtą kreditą 1951 m. organizacija nusipirko karo metu sugriautą vilą. Studentų ir talkininkų pastangų dėka pastatas buvo atstatytas, įrengtos konferencijų patalpos ir bendrabutis. Anabergo centre buvo rengiamos bendros ir atskiros Estijos, Latvijos bei Lietuvos akademinio jaunimo šventės, įvairūs minėjimai. 
Šis Baltijos šalių studentų kultūros centras veikia iki šiol, po Jazepo Urdzės mirties, vadovavimą jam perėmė sūnus sociologas Andrejs.
Malavio herbas

Malavio herbas – Malavio valstybės simbolis, sukurtas pagal senesnį Njasalando herbą.
Chaim Yitzchak Bloch Hacohen

Biografija

Gimė 1865 m. rugsėjo 14 d. Plungėje. Būdamas 15 metų išvyko į Grobino ješivą. Jaunystėje daug laiko praleido studijuodamas Torą ir Talmudą. Būdamas 18 metų išvyko mokytis į Valažino ješivą, kur mokėsi pas rabiną Chaim Soloveitchik. Studijuodamas ješivoje rašė straipsnius į vietinius žydų laikraščius ir žurnalus. 1891 m. grįžo į Plungę ir čią įkūrė ješivą, kur ketverius metus dirbo talmudo mokytoju. Vienas iš žymiausių jo mokinių buvo Joselis Kaganeumanas. Baigęs darbus Plungėje buvo paskirtas dirbti į Palangą, kur jis lankė valstybinę mokyklą ir gavo išsilavinimą leidžiantį tapti valstybės pripažįstamu rabinu.
Po I pasaulinio karo baisumų rabinas nusprendė emigruoti į JAV 1922 metais. Atvykęs į JAV apsistojo Džersio Sičio mieste, kur iškart įsiliejo į vietos žydų visuomeninį gyvenimą. 1932 m. buvo išrinktas ortodoksų rabinų sąjungos prezidentu. II pasaulinio karo metu aktyviai dalyvavo įvairiuose judėjimuose siekusiuose išgelbėti Europos žydus nuo Holokausto. 1943 m. kartu su dar keliais šimtais JAV rabinų surengė protesto akciją Vašingtone siekdami atkreipti amerikos žmonių dėmesį į Europoje vykdomas žydų žudynes. Mirė 1948 m. vasario 17 d. Džersio Sityje.
Stančių II senovės gyvenvietė

Vieta

Įrengta aukštumoje. Teritorija netaisyklingos trapecijos plano, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 210 m ilgio ir 78 m pločio, dirbama. Anotacinio ženklo nėra.
Teritorijos plotas – 1,5 ha.

Tyrimai

2007 m. išaiškino ir tyrė Linas Tamulynas. Aptiktas iki 1 m storio III tūkst. pr. m. e. – I m. e. tūkst. kultūrinis sluoksnis su stulpaviečių, ūkinių duobių, židinių, neaiškios paskirties duobių liekanomis, lipdyta virveline, grublėta, lygiu paviršiumi keramika.
Enrikas Sapožnikovas

Enrikas Sapožnikovas (g. 1929 m. lapkričio 20 d. Alytuje) – Lietuvos energetikas, inžinierius elektrikas.

Biografija

1933 m. šeima persikėlė į Jiezną. 1936–1942 m. mokėsi Jiezno pradžios mokykloje, 1942–1945 m. Alytaus gimnazijoje, atsidarius Jiezno vidurinei mokyklai, perėjo į ją ir baigė 1949 m. 1954 m. baigė Kauno politechnikos instituto elektrotechnikos fakultetą. 1961 m. baigė dvimetę ekonomikos mokyklą prie Šiaulių miesto komiteto.
1954 m. rugpjūčio 2 d. Lietuvos energijos valdybos pirmininko pavaduotojo ir vyr. inžinieriaus A. Gruodžio siuntimu atvyko į Šiaulius. Rėkyvos – Bačiūnų elektrinės kadrų parengimo inžinierius, Turbinų cecho viršininko pavaduotojas, nuo 1957 m. rugsėjo 1 d. vyr. budintis inžinierius, nuo 1959 m. lapkričio 27 d. Šiluminio cecho viršininkas. 1964 m. balandžio 1 d. – 1968 m. rugpjūčio 9 d. Rėkyvos elektrinės direktorius,  1968–1985 m. Šiaulių elektros tinklų direktorius. 1961–1984 m. Šiaulių Darbo žmonių deputatų tarybos deputatas.
Kamariškiai (Zarasai)

Dvaras

Dvaro savininkas buvo vokietis Richteris, kuris, pasak atsiminimų, nebuvo godus žmogus. Jam priklausė 80 ha žemės, Kamariškių ežeras ir miškas. Dvaras buvo pavyzdingai tvarkomas, o jo papuošalas – ąžuolų alėja, deja, jau sunykusi. Be dvaro sodybos, buvo du sodai, net trys jau dabar bebaigiantys užaugti tvenkiniai, tvartai, daržinė, arklidės, kalvė.
Žiežmariai

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad miesto pavadinimas yra hidroniminės kilmės: į vakarus nuo miesto Strėvon įteka jos kairysis intakas – Žiežmara (arba Žiežmarė). Nors dabar miestas yra atokiau nuo upelio, tačiau ankstesnė gyvenvietė buvo būtent prie jo, tik neaišku, kodėl vėliau gyventojai išsikėlė kiek toliau.
Kėdainių senamiestis

Istorija

XVII a. valdant įtakingiems didikams Radviloms, miestas buvo planuojamas ir tvarkomas Europos miestų pavyzdžiu. Tai buvo kultūrinis ir religinis protestantizmo centras – veikė kelios bažnyčios, gimnazija, spaustuvė, aktyvūs intelektualai. Kėdainiai tapo ypatingu urbanistiniu-ekonominiu reiškiniu, kadangi jame susiformavo 6 prekybinės aikštės (atskiruose konfesiniuose kvartaluose). XVII ir XVIII a. veikė 10–16 amatininkų cechų.
Mieste vyravo tolerantiška politika kitataučių ir kitatikių atžvilgiu – 6 religinės bendruomenės turėjo įvairių laisvių, privilegijų ir nuolaidų. Čia buvo ne tik katalikai, protestantai ir stačiatikiai, bet sugyveno ir žydai, vokiečiai, net škotai (didžiausia bendruomenė Baltijos jūros regione).
Hotai

Hotai - svarbiausias iš septynių albanų klanų Malesijoje. Klano žmonės gyvena pietų centrinėje Juodkalnijoje, šiaurinėje Skadaro ežero pakrantėje ir rytų Kosove.

Istorija

Pirmą kartą minimi 1330 m., o 1474 m. jų gyvenamas regionas minimas lotyniškuose šaltiniuose - montanea ottanorum (hotų kalnas).
Šiuolaikiniai hotai vedą savo kilmę iš XV a. pabaigos, kai išlikę albanai migravo iš Hercegovinos į pietus, kad išvengtų osmanų įsiveržimo ir susimaišė su vietiniais kalniečiais.
Tarp 1356 ir 1362 m., valdant Balšai I, po Balšičių įsiveržimo į Škoderį, daug hotų paliko Malesiją ir persikėlė į Plavo ir Limajaus (prie Pečo Kosove) apylinkes. Po šios migracijos liko tik keletas šeimų hotų.
Prieš 1421 m. didžioji Malesijos regiono dalis buvo įjungta į Zetos kunigaikštystę, kurią valdė galinga Balšičių giminė. Balšičiai naudojo Juodkalnijos aukštikalnes kaip slėptuvę politinio prieglobsčio ieškantiems serbų kilmingiesiems ar kitiems Balkanų bėgliams, besislapsčiusiems nuo užkariautojų osmanų.
Po konfliktų su osmanais ir venecijiečiais 1421 m. Balšičių dinastija išnyko. Valdžią perėmė nauja dinastija, kurią įsteigė Stefanas Crnojevičius, įkūręs savo sostinę Žabliake, į šiaurės rytus nuo Skadaro ežero.
Antroje XV a. pusėje, kai osmanai užkariavo Balkanus, Bosnijos slavus osmanų armijos ėmė stumti į pietus, kol 1463 m. pasiekė Hercegoviną. Po Hervergovinos užkariavimo 1476 m., Albanijos užkariavimo 1478 m. ir Škoderio užėmimo 1479 m., pagal legendą, vyriškis Keq Preka ir penki jo sūnūs iš Hercegovinos aukštikalnių patraukė į pietus, kad pasitrauktų nuo masiškai migruojančių slavų. Jie ir daug kitų albaniškai kalbėjusių žmonių traukėsi iš Hercegovinos, kol rado vietą, kur gyventojai kalbėjo ta pačia kalba kaip ir jie.
Prasidedant šiaurės albanų pasipriešinimui osmanų valdžiai būtent hotų klanas sukėlė karą dėl Albanijos nepriklausomybės. Albanų partizaninio karo prieš turkų kariuomenę vadas buvo žmogus vardu Ded Gjo Luli, galbūt žinomiausias hotų didvyris. Laimėjus Dečičo mūšį Ded Gjo Luli iškėlė albanų vėliavą, kuri nebuvo naudojama nuo XV a. pabaigos, kai ši vėliava plevėsavo Skanderbego karinėse kamapanijose. Dėl šio vaidmens hotai paprastai laikomi svarbiausiu albanų klanu Malesijoje.

Legenda

Pagal albanų legendą kiekvienas Keq Preka sūnus įkūrė atskirą klaną - Lazar Keqi - Hotų klaną, Ban Keqi - Triešų klaną, Kras Keqi - Krasniqi klaną, Piper Keqi - Piperų klaną ir Vaso Keqi - Vasojevičių klaną. Netrukus po bažnyčios pastatymo 1528 m. Grudoje Lazar Keqi ir jo sūnus Gheg Lazari persikėlė į vietovę, kurią vietiniai gyventojai vadino Hoti (šis vardas žinomas bent nuo 1330 m.) ir tenai įsikūrė.
Netoliese gyvenantis Triešų klanas laikomas „jaunesniaisiais broliais“, nes klanai Keq Preka laiko bendru protėviu.

Religijos

Daugelis hotų yra katalikai, ypač garbinantys šv. Joną Krikštytoją (alb. Shën Gjoni, Shnjoni). Mažuma hotų yra musulmonai.
Bergamo provincija

Žemės ūkis

Provincijos žemumos tinka kukurūzams, javams, linams, vynuogėms ir ryžiams auginti. Medžioklė plačiai paplitusi. Taip pat paplitęs modernus vištų ir kiaulių auginimas bei tradicinė avininkystė.
Drinovcai

Istorija

Vietovė apgyvendinta dar IV a. pr. m. e.
Antblauzdis

Antblauzdis (angl. greave, rus. понож) – porinis kojos šarvas, saugantis blauzdą. Visada dengia priekinę blauzdos pusę, bet gali turėti ir dalį, uždengiančią užpakalinę blauzdos pusę.
Antblauzdžiai būdavo daromi iš įvairių medžiagų, pradedant nuo daugiasluoksnio audeklo iki plieno plokščių. Antblauzdžiai gali būti papildyti antšlauniais.
Antblauzdžiai būdavo būdingi sunkiesiems pėstininkams. Graikų hoplitai naudodavo bronzinius antblauzdžius.

Panašius antblauzdžius okrėjas naudodavo ir romėnų triarijai. Principai ir hastatai dažnai naudodavo tik kairįjį antblauzdį. Vėlyvosios Romos legionieriai antblauzdžių nebenaudojo, nors juos dar naudojo centurionai.
Viduramžiais pusiniai antblauzdžiai (saugoję tik blauzdos priekį, angl. half - greaves ar demi - greaves) buvo perdirbti į pilnus antblauzdžius (angl. full greaves), kurie gynė ir užpakalinę blauzdos dalį.
Maginė fantastika

Maginė fantastika (angl. fantasy) – viena iš fantastikos (t. y. literatūros, kino, žaidimų, muzikos, dailės ir kt.) atmainų. Magine fantastika siekiama sukurti savitą kūrinio erdvę, vidinę sistemą, kurioje vyksta veiksmas, – neretai itin detalų „pasaulį“. Tam dažnai naudojami įvairių mitologijų elementai, iš jų lipdoma atskira mitologija. Būdingas žanro bruožas – magijos, antgamtinių reiškinių vaizdavimas, priešingai nei mokslinėje fantastikoje – modernių technologijų nebuvimas. Veiksmas paprastai vyksta pasauliuose, artimuose viduramžiams, kur technologijos vietą užima magija ar panašūs elementai.
Maginė fantastika – tarsi šiais laikais kuriamos pasakos, tik daugeliu atvejų skirtos ne vaikams.
Žymiausi kūriniai –  Džordžo R. R. Martino „Ledo ir ugnies giesmė“, Džono Ronaldo Ruelo Tolkieno „Žiedų valdovas“, „Hobitas“, Ursulos K. Le Guin „Žemjūrės burtininkas“, Rodžerio Želazny „Ambero kronikų“ ciklas, Andžejaus Sapkovskio „Raganiaus“ ciklas, Roberto Hovardo „Konano barbaro“ ciklas.

Maginė fantastika Lietuvoje

Lietuvių autoriai kol kas daugiausia rašė mažų formų maginę fantastiką. Nemažai šio žanro apsakymų ir apysakų galima rasti apsakymų antologijose „Geriausia Lietuvos fantastika“, šio žanro kūrinių autoriai ne kartą tapo šio konkurso laureatais (pvz., 1997 m. – Diana Butkienė, 1998 m. – Lina Darbutaitė, Nigelis, Gediminas Kulikauskas, 2001 m. – Rūta Marija Klovaste, 2002 m. – Herta Matulionytė, Edas Gruzdas).
2003 m. pasirodė pirmasis lietuvių maginės fantastikos romanas – Gintauto K. Ivanicko „Laumės mėnuo“ (leidykla „Eridanas“), 2004 m. – Daivos Vaitkevičiūtės „Marius Pietaris ir burtų knyga“ (leidykla „Rosma“), 2006 m. – Romualdo Drakšo „Raganiaus karas“ (leidykla „Eugrimas“), Justinos Stravinskytės „Paslapties įpėdinis“ (Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla), Justino Žilinsko „Gugis – girių kaukas ir žmonių draugas“ (leidykla „Tyto alba“).
Paul Dirmeikis

Biografija

Tėvas Lietuvos žurnalistas, redaktorius, teisininkas Tomas Bronius Dirmeikis, motina Paule Le Digol. Mirus tėvui 1963 m. su motina išvyko į jos gimtinę Bretanėje, vėliau apsigyveno pietų Prancūzijoje, netoli Tulono. 1970 m. įstojo į Draginjano mokytojų seminariją (École Normale d’instituteurs), nuo 1975 m. dirbo mokytoju, tačiau 1976 m. Paryžiuje sutiko vokiečių kompozitorių Karlheincą Štockhauseną (Karlheinz Stockhausen), kuris 1977 m. jį pakvietė į savo muzikinį projektą. Įsteigė gyvosios poezijos ansamblį „l’Eveilleur“, pradėjo kurti dainas, dainavo klasikinę poeziją, daugiausia – bretonų kompozitorių dainas. 1980–1986 m. dalyvavo daugelyje vietinių ir regioninių projektų, festivalių, bendradarbiavo su įžymiais Prancūzijos dainų rašytojais ir dainininkais Jacques Bertin, Gilles Elbaz, Jean Vasca. Nuo 2002 m., po kelerių metų tylos, kuria elektroninę ir avangardinę mikrotonalinę muziką kompiuteriu kameriniams ansambliams.
Nuo 2003 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys.
Mindaugas Mykolas Tamošiūnas

Biografija

1970 m. baigė Kauno A. Sniečkaus politechnikos institutą , inžinierius.
UAB „Nomartas“ direktorius.
Partijos Tvarka ir teisingumas Ukmergės rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Stefanija, vaikai Aivaras, Edgaras, Jolita.
FK Xajr

Istorija

Klubas įkurtas 2009 m. Žaidė aukščiausioje šalies futbolo lygoje.
Algirdas Macys

Biografija

1974 m. baigė Vabalninko Tarybinį ūkį – technikumą, technikas – mechanikas.
1995–2003 m. Kučgalio specialiosios internatinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas administracijai ir ūkio daliai.
1997–2000 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
1994 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys.
Sutuoktinė Rima, vaikai Brigita, Genovaitė.
Antanas Suchodolskis

Biografija

Lietuvos bajorų Suchodolskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Suchodolskių giminė nuo seno gyveno Valkavisko paviete. Valkavisko raikytojo Kazimiero Suchodolskio ir Antoninos Pukštos sūnus.

Šeima

Buvo vedęs Terezę Bychovec, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus ir dukterį Prancišką.
Tytuvėnų tyrelis

Tytuvėnų tyrelis – pelkė Lietuvoje, Kelmės rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Šiluvos, 4 km į rytus nuo Tytuvėnų, Tytuvėnų regioniniame parke. Užima 26,11 km². Pelke prateka Šušvė.
Nusitęsęs šiaurės–pietų kryptimi 10 km, įsiterpęs pakraštinių morenų tarpgūbryje. Pakraščiai vingiuoti, gausu pusiasalių, salų (jų būta 10, plotas 30 ha). Tipas – žemapelkė. Durpių sluoksnio storis vidutiniškai 2,5 m (didžiausias – 5,2 m). Būdingos plyninės viksvinės ir viksvinės žalsamaninės durpės. Jų vidutinis drėgnumas 89 %, peleningumas 7,4 %, susiskaidymas 25 %. Po durpėmis plyti smėlis, priesmsėlis, pietvakariuose yra 1 m sapropelio sluoksnis.
Tytuvėnų tyrelis yra durpynas, didžioji dalis durpių iškasta.
XIV amžiaus 5-as dešimtmetis

XIV amžiaus penktasis dešimtmetis prasidėjo 1341 m. ir baigėsi 1350 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XIII amžius – XIV amžius – XV amžius
Dešimtmečiai:
10-as1-as2-as3-as4-as
- 5-as -
6-as7-as8-as9-as10-as
Metai:  1341 1342 1343 1344 1345 1346 1347 1348 1349 1350
Čatamo salos

Čatamo salos (angl. Chatham Islands, maor. Wharekauri, mor. Rekohu) – salų grupė Ramiojo vandenyno pietuose, 800 km į rytus nuo Naujosios Zelandijos Pietų salos. Priklauso Naujajai Zelandijai. Plotas 966 km².
Čatamo salos yra senovinio, nūnai beveik nugrimzdusio Zelandijos žemyno pietrytinė dalis. Salų grupę sudaro 10 salų, iš kurių didžiausios – Čatamas ir Pitas. Kitos – smulkios salelės ir uolos. Salos vulkaninės kilmės, kalvotos. Aukščiausia vieta – Maungaterės k. (294 m) yra Čatamo salos pietuose. Čatamo saloje gausu smulkių ežerėlių, taip pat įsiterpusi didelė Vangos lagūna (150 km²). Yra miškų, šlapynių, pievų, pasižyminčių endeminės augalijos ir gyvūnijos gausa. Didesnė dalis kraštovaizdžių sukultūrinta. Klimatas jūrinis, vidutinių platumų. Sausį temperatūra vidutiniškai įšyla iki 15 °C, liepą nukrenta iki 8 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 910 mm kritulių.
2013 m. Čatamo salose gyveno ~600 gyventojų. Gyvenamos tik Čatamo ir Pito salos. Pagrindinė gyvenvietė – Vaitangis (~300 gyv.). Veisiamos avys, žvejojamos menkės, omarai. Vystomas turizmas. Išvežama vilna, šaldytos žuvys. Čatamo saloje yra oro uostas, salas aplanko krovininiai laivai. Veikia vėjo jėgainės.

Istorija

Čatamo salas XVI a. apgyvendino polineziečiai (maoriai). Dėl atskirties vystėsi atskirai nuo maorių ir yra žinomi kaip morioriai. Jie vertėsi žvejyba, medžiokle, rankiojimu. 1791 m. salas pasiekė anglų jūrininkas Viljamas Brautonas ir paskelbė Britanijos valda. Jis salas pavadino britų karininko 2-ojo Čatamo erlo, Džono Pito garbei. Salose apsistodavo britų banginių medžiotojai, jūrininkai, todėl dėl atneštų ligų didelė dalis moriorių mirė.
1835 m. į Čatamo salas įsiveržė ~900 maorių būrys ir išžudė bei pavergė daugumą moriorių. Vėliau į karą įsivėlė abi iš atkeliavusių maorių genčių. 1843 m. salose įsikūrė vokiečių liuteronai. 1865 m. į Čatamą atkeldinta maorių sukilėlių iš Naujosios Zelandijos.
Germanas Ranga

Biografija

Kilęs iš vokiečių evangelikų liuteronų šeimos. Kaizerinės okupacijos metais 1915 m. dirbo Kretingos apskrities viršininku. 1920 m. paskirtas pirmuoju Kretingos girnininkijos girininku, 1920 m. lapkričio 1 d. – pirmuoju Kretingos miškų urėdijos urėdu. Jam teko perimti valstybės žinion Kretingos apskrityje buvusius privačius grafų Tiškevičių, Pliaterių, Šuazelių, Volmerių, kunigaikščių Oginskių, baronų Renė, Rucenų, dvarininkų Parčevskių, kanauninko Konstantino Olšausko ir kitų didikų miškus, sukurti jų administravimo, apsaugos ir priežiūros sistemą. Jiems administruoti jis sudarė 12 girininkijų: Darbėnų, Endriejavo, Gargždų, Kartenos, Kretingos, Kulių, Mižuikių, Palangos, Reiskių, Salantų, Skuodo ir Veiviržėnų, o urėdijos administraciją įkūrė Kretingoje. Jausdamas miškininko administracinio darbo įgūdžių trūkumą, 1921 m. pabaigoje atsisakė miškų urėdo pareigų.
Laumalėse jis turėjo plytinę ir pavyzdingai tvarkomą ūkį. Ilgametis Lietuvos medžiotojų draugijos Kretingos skyriaus pirmininkas, vėliau – Garbės pirmininkas, savo ūkyje auginęs kiškius ir kitus žvėrelius.
1922 m. lapkričio 22 d. kartu su kitais visuomenės veikėjais Kretingoje suruošė pirmąjį tarpukariu kultūrinį renginį, kurio metu buvo parodytas spektaklis ,,Ekspropriatorius” ir renkamos lėšos universiteto steigimui.
Palaidotas Kretingos evangelikų liuteronų kapinėse.
Apsėstieji

Turinys

Veiksmas vyksta privačioje berniukų mokykloje, kurios šeimininkė ir mokytoja Mija Baran – uždara ir bejėgė moteris, visiškai valdoma savo despoto vyro ir mokyklos direktoriaus Gajaus. Neapsikentusi žmona kartu su jo meiluže bei savo kolege Nikole nutaria atsikratyti Gajumi: nuviliojusios į namus kitame mieste jį nugirdo ir paskandina vonioje, tada kūną pargabena atgal ir įmeta į apleistą baseiną mokyklos kieme.
Po keleto dienų, radusios pretekstą, jos liepia išleisti iš baseino vandenį, tačiau kūno jame neberanda. Moterys puola į paniką ir tuo sukelia buvusios policininkės, dabar dirbančios privačia detektyve, Širlės Vogel įtarimą, kuri ima aiškintis dingusio mokyklos direktoriaus atvejį.
Stare Viknas

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 33 namai ir 159 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 44 namai ir 246 gyventojai.
Titnagas

Panaudojimas

Titnagas – nuo seno naudojama uoliena. Dar paleolito laikais pirmykščiai žmonės iš jo darydavo įvairius įrankius (gremžtukus, strėlių antgalius, ietigalius, kirvukus, kirstukus, skeltukus ugniai įskelti ir kt.). Ypač titnago įrankių gamyba suklestėjo neolito laikotarpyje. Kai kuriuose pasaulio vietose iš titnago statydavo mūrines sienas.

Titnagas Lietuvoje

Titnagas šiuo metu labiausiai paplitęs pietinėje Lietuvos dalyje, kurioje yra kreidos periodo atodangų, taip pat ledyninėje medžiagoje, kurioje daug ledynų nuardytų kreidos periodo uolienų. Didžiausia titnago dalis aptinkama kreidos periodo kreidoje ir mergelyje, kurie ledynų buvo intensyviai ardomi, smulkinami ir atsidūrę morenoje kartu su titnagais išnešioti po didelę teritorĳą. Natūraliai slūgsančios kreidos sistemos sluoksniuotojo titnago (silicifikuotos opokos) yra ir Vakarų Lietuvoje, kur ledynai šias nuogulas per kelis kartus iškėlė į Žemės paviršių ir jos tapo prieinamos naudojimui. Visų akmens amžiaus laikotarpių – paleolito, mezolito (epipaleolito), neolito laikotarpio titnaginių įnagių randama Lietuvos pirmųjų gyventojų stovyklavietėse. Jų itin gausu Ūlos aukštupyje
Nuo 2015 m. titnagas yra laikomas Lietuvos nacionaliniu akmeniu, jo rinkimuose minimalia balsų persvara nurungęs gintarą. Nacionalinį Lietuvos akmenį rinko: Lietuvos geologų sąjungos XXV suvažiavimo, vykusio 2014 m. lapkričio 28 d. dalyviai, 2015 m. Geologų dienos šventės dalyviai ir Lietuvos geologų sąjungos svetainės www.lgeos.lt lankytojai.