google/wiki40b huggingface dataset:
Mykolas Naujokaitis

Mykolas Steponas Naujokaitis (1915 m. rugsėjo 2 d. Bartninkuose, Vilkaviškio apskr. – 2004 m. gegužės 17 d. San Diege, Kalifornijoje, JAV) – Lietuvos teisininkas, politinis veikėjas, Tautos Tarybos narys, antinacistinės ir antisovietinės rezistencijos dalyvis.

Biografija

Mykolas Naujokaitis gimė provizoriaus šeimoje. Baigęs mokyklą 1929 m. įstojo į Alytaus gimnazijos penktą klasę. 1933 m. šia gimnaziją baigė. Tais pačiais metais įstojo į VDU Teisės fakultetą. Būtinajai karo tarnybai atlikti 1936 m. įstojo į Karo mokyklą aspirantu, kurią baigęs 1937 m. jaunesniojo leitenanto laipsniu grįžo į VDU tęsti studijų. Studijų metais buvų skautų korporacijos „Vytis“ valdybos narys. 1939 m. Teisės fakultetas buvo perkeltas į Vilnių, į kurį baigti studijų persikėlė ir M. Naujokaitis.

Antrasis pasaulinis karas

Sovietams okupavus Lietuvą įsitraukė į Vilniaus LAF'o vadovaujančiąją grupę, jos pavedimu vyko į Berlyną pas pulkininką Kazį Škirpą. būsimiesiems sukilimo veiksmams koordinuoti, grįždamas sunkiai sužeistas įstengė perduoti informaciją LAF’o štabui ir, atsispyręs čekistų tardymams Kauno kalėjime, Birželio sukilėlių išvaduotas įsitraukė į LAF’o štabo veiklą.
Kazį Škirai davė susipažinti su griežtai slaptais "Lietuvai išlaisvinti nurodymais", kad juos galėtų perduoti žodžiu. Devyniolikos puslapių dokumentas išdėstė kaip rengtis ir siekti Lietuvos nepriklausomybės atstatymo ir ta proga išbaidyti  Lietuvos žydus, kad "jų Lietuvoje išvis nebūtų".  Šiem tikslam įgyvendinti buvo kuriamas Tautos darbo apsaugos batalionas.    
Įsikūrus  Lietuvių frontui, 1942 m. tapo LF vyriausiojo vadovaujančiojo organo –  Tautos Tarybos – nariu, dalyvavo aptariant ir priimant LF svarbiausius antinacinio pasipriešinimo strategijos ir taktikos sprendimus.

Išeivijoje

1944 m. su šeima pasitraukė į Austriją. Po Antrojo pasaulinio karo persikėlė į Vokietiją, apsistojo Bremerhafene (Šiaurės Vokietija). 1947 m. išvyko į JAV, įsikūrė Pomonoje (Kalifornija). Aktyviai dalyvavo Amerikos lietuvių visuomeninėje ir skautų veikloje.
1996 m. lankėsi Lietuvoje.
Mirė 2004 m. gegužės 17 d. San Diege, Kalifornijoje. Palaidotas Forest Lone, Glendeile.
Andrus Ansip

Veikla

1979 m. baigė Tartu universitetą, įgijo chemiko specialybę.
1985 m. pradėjo dirbti Estijos komunistų partijos Tartu rajono komiteto pramonės ir transporto skyriaus instruktoriumi, 1986–1989 m. buvo šio skyriaus vedėjas. Vėliau dirbo bankininkystės ir investicijų srityje: buvo Rahvapank valdybos narys, Livonia Privatisation IF bei Fondiinvesteeringu Maakler AS valdybų pirmininkas. Kurį laiko vadovavo Radio Tartu valdybai.
1998 m. A. Ansipas išrinktas Tartu miesto meru, juo dirbo iki 2004 m. rugsėjo mėn., kai buvo paskirtas ekonomikos ir komunikacijų ministru Juhano Partso vyriausybėje.
2004 m. lapkričio 21 d. išrinktas Estijos reformų partijos (ERP) pirmininku (vietoje EK pradėjusio dirbti partijos įkūrėjo S.Kalaso).
Po J.Partso vyriausybės atsistatydinimo, 2005 m. balandžio mėn. A.Ansipas kartu su Estijos centro partija bei Estijos liaudies sąjunga suformavo vyriausybę. Po 2007 m. kovo mėn. vykusių Riigikogu rinkimų buvo suformuota nauja koalicija kartu Estijos socialdemokratų partija bei Tėvynės ir Res Publica sąjunga.
Sėkmingi A.Ansipui buvo ir 2011 m. rinkimai, kai ERP kartu su Tėvynės ir Res Publica sąjunga iš 101 parlamente esančių vietų gavo 56.
2014 m. vasario mėn. A.Ansipas paskelbė apie savo atsistatydinimą. Savo sprendimą jis grindė siekiu padėti partijai laimėti 2015 m. parlamento rinkimuose, taip užtikrinant reformų tęstinumą.
2014 m. lapkričio 1. A.Ansipas buvo paskirtas EK vicepirmininku ir eurokomisaru, atsakingu už bendrąją skaitmeninę rinką.
Leonas Prūseika

Biografija

1907 m. baigė Liepojos gimnaziją. Nuo 1906 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, dirbo su Užnemunės jaunimu, „Šviesos“ draugijoje. Lietuvoje nuo 1905 m. rašė į leidinius „Lietuvių laikraštis“, „Vilniaus žinios“, „Naujoji Gadynė“, „Skardas“, „Žarija“ ir kt. 1907–1909 m. Peterburgo universitete studijavo teisę, LSDP kuopelės sekretorius.
Už draudžiamą veiklą 1909 m. rugsėjo mėn. suimtas, iki 1911 m. gegužės mėn. kalėjo Suvalkų Kalvarijos kalėjime, vėliau iki gyvos galvos ištremtas į Kanską Sibire. 1911 m. spalio mėn. pabėgo į Maskvą ir per Vilnių, Pilviškius, Eitkūnus, kur buvo motinos tėviškė, pasikeitęs pavardę į Prūseikos (motinos pavardė), emigravo į JAV.
1912–1917 m. laikraščio „Laisvė“ redaktorius. 1913 m. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos literatūros komiteto pirmininkas. 1915 m. jo iniciatyva įkurta Amerikos lietuvių darbininkų literatūros draugija, 1915–1917 m. ir 1924–1930 m. – jos pirmininkas. 
1917 m. išvykus į Rusiją Levui Trockiui ir Nikolajui Bucharinui, Nemanovo pavarde redagavo dienraštį „Novyj mir“. 1919 m. – JAV KP narys, perėmė ALSS lietuvių siuvėjų laikraštį „Darbas“ ir jį redagavo iki 1929 m. 1930–1931 m. ir 1936–1961 m. – „Vilnies“ redaktorius. Grįžęs į ALSS, 1931–1936 m. buvo „Naujos gadynės“ redaktorius. 1932 m. jo iniciatyva įkurta Lietuvių darbininkų draugija, 1932–1935 m. draugijos pirmininkas. Pasirašinėjo slapyvardžiais A. Žūt Būtis, Bostonietis, Don Alberto, daugiausia Dėdėlė ir kt.
Rakis (gėrimas)

Rakis (angl. raki, turk. raki) – paprastai anyžių skonio aperityvas, gaminamas dukart distiliuojant išspaudų vyną arba tokį vyną su primaišytu etanoliu bei anyžių sėklomis.
Rakis panašus į tokius Viduržemio jūros kraštų gėrimus kaip ouzo, sambuca. Manoma, kad visi šie gėrimai yra kilę iš arabų arako. Žodis raki kilęs iš arabų عرق [ʕaraq] (kiti raki variantai – araka, araki, ariki). Arabų žodis araq reiškia 'prakaitas'. Spėjama, kad tai gali būti pagrįsta asociacija su distiliuojamo alkoholio garų kondensacija lašais.
Rakis yra neoficialus turkų nacionalinis gėrimas, tradiciškai geriamas maišytas su vandeniu. Mišinys pabala, įgaudamas pieno baltumą, galbūt todėl jis neretai vadinamas aslan sütü arba arslan sütü 'liūtės pienas' arba 'pienas narsiems' (kadangi turkų kalboje liūtas yra ir narsaus žmogaus sinonimas).
Terminas „rakis“ taip pat naudojamas Graikijoje, ne anyžiniams brendžiams nusakyti.
Serovas

Ekonomika

Serovas yra svarbus sunkiosios pramonės centras – metalurgijos, ferolydinių, mechanikos gamyklos, miško ruoša ir medienos apdirbimas, statybinių medžiagų gamyba. Veikia šiluminė elektrinė ir mažoji vandens jėgainė. Geležinkeliai į Jekaterinburgą, Sosvą, Severouralską, Ivdelį. Plentai į Jekaterinburgą, Sosvą, Krasnoturjinską, Andrianovičius. Taip pat statomas kelias į Ivdelį, kuris bus dalis magistralės Permė-Serovas-Chanty Mansijskas.

Istorija

Gyvenvietė (Nadeždinsko pavadinimu) įkurta 1894 m. statant staklių gamyklą. 1926 m. šiai darbininkų gyvenvietei suteiktas miesto statusas. 1934 m. miestas pervadintas Kabakovu pagal komunistų partijos veikėją Ivaną Kabakovą. Nuo 1939 m. miestas vadinimas Serovu. Jis pavadintas netoliese gimusio tarybinio lakūno Anatolijaus Serovo garbei.
Afera pagal Antonį Zimerį

Santrauka

Antonis Zimeris – žinomas aferistas, kurio ieško ne tik policija, bet ir rusų mafija. Sklando gandai, kad po paskutinio nusikaltimo jis pasidarė plastinę operaciją ir niekas nežino, kaip jis dabar atrodo. Vienintelis kelias, galintis atvesti policiją iki Zimerio – jo draugė Kjara.
Traukinyje ji susipažįsta su vertėju Fransua. Šiam asmeninis gyvenimas ir santykiai su moterimis visai nesiseka, todėl kai žavi moteris ima rodyti jam dėmesį, Fransua pameta dėl jos galvą.
Jiedu kartu įsikuria viešbutyje Kanuose ir netrukus Fransua pradeda persekioti nusikaltėliai. Jis mėgina ieškoti pagalbos policijoje, tačiau ši taip pat nori jį suimti. Pamažu Fransua ima suvokti, kad jis yra laikomas visai kitu asmeniu.
Tai ir yra Zimerio bei Kjaros afera – nukreipti dėmesį į niekuo dėtą žmogų, kad patys galėtų saugiai pasislėpti.

Apdovanojimai

2006 metais filmas buvo nominuotas Cezario apdovanojimui kaip geriausias debiutinis metų filmas.

Perdirbinys

2010 m. JAV buvo sukurtas šio filmo pedirbinys Turistas su Angelina Jolie ir Johnny Depp.
Stanislovas Čerskis

Biografija

Mokėsi Polocko jėzuitų kolegijoje. Nuo 1794 m. vienuolis jėzuitas, nuo 1807 m. kunigas. Dėstė vokiečių kalbą Vitebsko, Mogiliovo, Polocko, Oršos jėzuitų kolegijose, Vilniaus gimnazijoje. Nuo 1814 m. Brastos kanauninkas. Mokslo studijų reikalais 1819–1821 m. Vilniaus universiteto pasiųstas į užsienį, lankėsi Paryžiuje, Vokietijoje, Anglijoje, Italijoje. Nuo 1821 m. Varnių kanauninkas, nuo 1825 m. Salantų klebonas, čia įsteigė medžio raižyklą knygų iliustracijoms, žemėlapiams daryti. 1822 m. pagal Georgo Brauno atlasą išraižė iš vario 1550 m. Vilniaus planą, dvi vinjetes Lotynų – lenkų kalbų žodynui. 1831 m. sukilimo dalyvis, buvo suimtas.
Rašė lenkiškai ir lotyniškai. Išvertė į lenkų kalbą Fedro pasakėčių (Bayki Fedra ksiąg pięc, 1810 m.), į lotynų kalbą G. Deržavino odę „Dievas“. Išleido Žemaičių vyskupijos istoriją (Opis Żmudzkiey dyecezyi, 1830 m.) su išraižytais Žemaičių vyskupijos, Salantų parapijos žemėlapiais, sudarė lotynų-lenkų kalbų žodyną, rašė leksikografijos klausimais.
Gigantiškasis elnias

Evoliucija

Manoma, kad šiai rūšiai padarė galą pasikeitusios klimato sąlygos bei Eurazijos naujas teritorijas užėmę medžiotojai. Paskutiniai šios rūšies elnio griaučiai rasti Sibire. Spėjama, jog paskutinis elnias galėjo nugaišti maždaug prieš 7 700 metų. Daugiausiai gerai išsilaikiusių fosilijų radimviečių aptinkama Airijos ežerų nuogrimzdose ir durpingose pelkėse. Jų griaučiai datuojami 11 750 m. pr m. e. Manoma, kad jie gyvavo nuo 400 000 iki 10 950 pr. m. e. laikotarpiu. Buvo išplitę Eurazijoje ledynmečio metu. Tyrimai atskleidžia, kad jie išsivystė iš M. giganteus antecedens rūšies elnio, kurie buvo panašūs, bet turėjo sunkesnius ir glaustesnius ragus.

Apibūdinimas

Šie gyvūnai pasižymėjo didžiuliu ūgiu, ties pečiais jų aukštis siekė 2,1 m. Gigantiškieji elniai turėjo didžiausius ragus iš visų elninių gyvūnų. Jų ilgis siekė iki 3,65 m ir svėrė iki 40 kg. Pagal kūno masę šie elniai prilygo iki šių dienų išlikusiems Aliaskos briedžiams, tačiau nusileido kitiems išnykusiems briedžiams (C. scotti, C.latifrons). Jie sverdavo 540–600 kg, o galingiausi patinai svėre apie 700 kg.
Trapezundo imperija

Imperijos klestėjimas

Komninai buvo kilę iš šių apylinkių, todėl turėjo vietos gyventojų palaikymą. Jaunesnysis Aleksijaus I brolis Dovydas I su armija žygiavo į vakarus ir užėmė Sinopą bei visą Paflagoniją. Paflagonijos gyventojams reikėjo gynėjo nuo turkų ir kryžiuočių, todėl jis buvo su džiaugsmu sutiktas. Visa Juodosios jūros pakrantė nuo Kaukazo iki Samsuno priklausiusi seldžiukams atiteko Komninams.
Atsiradus naujai kunigaikštystei labai susilpnėjo graikų jėgos Azijoje. Po Konstantinopolio žlugimo prasidėjo Komninų dinastijos ir Nikėjos kunigaikštystės įkūrėjo Teodoro I Laskario priešprieša. 1205 m. Dovydas I ruošėsi užimti Nikomediją, bet Laskaris sudarė sąjungą su seldžiukais ir Dovydas I prie Sangarius upės patyrė pralaimėjimą. Aleksijų I turkai sumušė prie apsupto Samsuno.
1212 m. Laskaris atsiėmė visas vakarines Dovydo I užkariautas žemes. Turkai taip pat norėjo įsitvirtinti Juodojoje jūroje ir 1214 m. užėmė naująją Dovydo I sostinę Sinopą. Pats Dovydas I žuvo mūšio lauke. Aleksijus I, pasitelkęs gruzinų samdinius, sėkmingai atmušinėjo seldžiukų antpuolius, bet buvo priverstas Rumo sultonatui mokėti duoklę, kad galėtų saugiai vykdyti sausumos prekybą.
Aleksijus I, priėmęs „Didžiojo Komnino“ titulą, buvo sumanus valdovas. Po jo mirties prasidėjo Komninų aristokratų ir vietinių magnatų tarpusavio kova dėl valdžios.
Sosto paveldėtojas, Aleksijaus I žentas, Andronikas I Gidas tęsė kovą su seldžiukais, bet Mažajai Azijai pradėjo grasinti naujas priešas – mongolai. Tai privertė buvusius priešus suvienyti savo jėgas, todėl Trapezundo kunigaikštystė valdant Manuilui I sudarė sąjungą su Rumo sultonatu. Sultono armija su sąjungininkų ir vasalų būriais buvo sutriuškinti mongolų 1244 m. Armėnijoje. Mongolai įsiveržė į Rumo žemes ir pasiekė Angorą. Sultonas taiką buvo priverstas nusipirkti. Šis turkų valstybės patirtas smūgis buvo naudingas mažai graikų valstybei, kuriai nuolat grasino seldžiukai.
Manuilas I tapęs priklausomu nuo mongolų galėjo jaustis laisviau, nei anksčiau. Jo maža kunigaikštystė nebuvo įdomi užkariautojams. 1258 m. mongolams užėmus Bagdadą, Tebrizas tapo prekybos centru iš kurio Vidurinės Azijos prekės keliavo Juodosios jūros link. Į Trapezundą vyko Sirijos, Rusijos, Kaukazo šalių pirklai ir miestas tapo prekybos tarp rytų ir vakarų sankryža. Valdant Manuilui I buvo pastatytas Sofijos soboras – pagrindinė kunigaikštystė šventovė.
Spalio 23

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Sanginas – Ramvydė – Odilija - Malvina
Oksidacijos laipsnis

Chemijos nomenklatūroje oksidacijos laipsniu yra vadinamas dydis, parodantis, kokį elektros krūvį įgytų atomas molekulėje, jei visos polinės jungtys virstų joninėmis. Atomo oksidacijos laipsnis molekulėje visada žymimas arabiškais skaitmenimis ir turi ženklą.
Reakcijos, kuriose atomo oksidacijos laipsnis didėja, vadinamos oksidacija, o reakcijos, kuriose oksidacijos laipsnis mažėja, yra vadinamos redukcija. Tokio tipo reakcijose vyksta elektronų pernaša iš vieno atomo į kitą. Kai elektronai cheminės reakcijos metu negali dingti iš reakcijos zonos (t. y. nevyksta jonizacija, oksidacija ir redukcija vyksta kartu, o tokios reakcijos vadinamos bendru oksidacijos-redukcijos reakcijų vardu.

Oksidacijos laipsnio nustatymas

Yra paplitę du būdai nustatyti atomo oksidacijos laipsniui. Pirmasis, struktūrinis, naudojamas daugiausiai organinėms molekulėms, kur tiksliai žinoma, kaip tarpusavyje jungiasi atomai, t. y. galima nubraižyti molekulės Liuiso diagramą, antrasis, algebrinis, naudojamas neorganiniams junginiams, pavyzdžiui, kompleksinėms ir paprastoms druskoms.

Struktūrinis metodas

Oksidacijos laipsnio sąvoka yra glaudžiai susijusi su elektroneigiamumu. Žinoma, kad polinėse jungtyse, kai jungiasi nevienodi cheminiai elementai, elektronų pora, sudaranti jungtį, pasislenka daugiau link to atomo, kurio elektroneigiamumas didesnis, ir tas atomas įgauna dalinį neigiamą krūvį. Kadangi joninė jungtis yra atskirasis polinės atvejis, kai elektronų pora praranda ryšį su vienu iš atomų H O-H
Vandenilis (EN 2,1) yra mažiau elektroneigiamas, nei anglis (EN 2,5), todėl H-C jungtyse elektronai pasislenka į anglies atomo pusę. Taigi, trys vandenilio atomai kairėje įgyja oksidacijos laipsnį +1, o kairysis anglies atomas – -3. Kadangi ryšys tarp anglies atomų yra nepolinis, dalinių krūvių neįgyja nė vienas iš atomų:

      H(+1)
        |
H(+1)-C(-3)-C=O
        |   |
      H(+1) O-H
Dešinėje diagramos pusėje deguonis (EN 3,5) kur kas stipriau traukia elektronus prie savęs tiek už anglį, tiek ir už vandenilį. Dėl šios priežasties abiejų deguonies atomų oksidacijos laipsniai yra -2. Vandenilis savo ruožtu įgyja +1 oksidacijos laipsnį. Kadangi anglį su deguonimi jungia trys jungtys, jos oksidacijos laipsnis tampa +3:

      H(+1)
Zakupai

Zakupai (rus. Закупы) – senosios Rusios gyventojai, kurie dėl įsiskolinimų patekdavo feodalų priklausomybėn. Jais tapdavo laisvieji gyventojai, iš feodalo paėmę paskolą (kupą). Gaudavo darbo įrankių ir turėjo dirbti feodalo žemę, nors turėdavo ir savo ūkį. Zakupai atidavę paskolą vėl galėdavo tapti laisvais nuo prievolės. Priešingai negu cholopus, zakupų feodalas negalėjo žudyti, o šie reikalui esant galėdavo savo poną paduoti į teismą. Už mėginimą pabėgti zakupą buvo galima paversti vergu.
Aksonema

Aksonema – žiuželio ar blakstienėlės centrinė dalis, sudaryta iš 2 centrinių tubulino mikrovamzdelių ir 9 juos ratu supančių tubulino mikrovamzdelių dubletų. Dubletus tarpusavyje sutvirtina baltymas neksinas. Prie išorinių dubletų tvirtinasi baltymas dineinas, kuris, skaidydamas ATP, slankioja mikrovamzdelius vienas kito atžvilgiu, taip sukeldamas aksonemos, o kartu ir žiuželio išlinkimą, bei sąlygodamas ląstelės judėjimą.

Literatūros šaltiniai

Linck RW. Cilia and Flagella. Encyclopedia of life sciences. 2001 Nature Publishing Group, www.els.net
KK171

Maršrutas

Kelias prasideda Bukiškyje, Sudervės gatvėje, kai atsišakoja nuo  A2  Vilnius–Panevėžys  magistralės. Eina Vilniaus rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Avižieniai, Pikutiškės, Sudervė, Vaigeliškės, Adomčiškės. Baigiasi Dūkštose, trišalėje sankryžoje su keliu  108  Vievis–Maišiagala–Nemenčinė . Prie kelio, Avižieniuose yra Avižienių piliakalnis.
Tailando vėliava

Tailando vėliava (taj. ธงไตรรงค์ (tar. Thong Trairong - trispalvė) – stačiakampė, suskirstyta į penkias horizontalias juostas: raudoną, baltą, mėlyną, baltą, raudoną. Visos juostos yra vienodo aukščio, tik vidurinė mėlyna yra dvigubai platesnė.

Istorija

Spėjama, kad pirmoji vėliava (tuomet Tailandas vadinosi Siamu) greičiausiai buvo raudonos spalvos, kurią naudojos Siamo karalius Narai (1656-1688 m.). Iš istorinių šaltinių žinoma, jog vėliau raudonoje vėliavoje buvo atsiradę papildomi elementai: balta čakra (budistinis ratas), vėliau baltas dramblys ir paskiausiai baltame diske saulės motyvas.
Oficiali pirmoji šalies vėliava įteisinta karaliaus Mongkut (Rama IV) 1855 m., kurioje buvo pavaizduotas karališkasis simbolis baltas dramblys raudoname fone.
Panaši į dabartinę vėliavą, tik raudona-balta, buvo įteisinta 1916 m. Pagal legendą, karalius Vajiravudh (Rama VI) pamatė pakabintą atvirkščiai vėliavą ir nusprendė sukurti tokią vėliavą, kad toks incidentas daugiau nebepasikartotų. 1917 m. vidurinioji vėliavos raudona spalva pakeista į mėlyną - penktadienio spalvą, dienos kada gimė karalius Vajiravudh. Pagal kitus šaltinius manoma, kad į mėlyną pakeista kaip solidarumo ženklas su Antantės šalimis, kurių vėliavų spalvos sudarytos iš raudonos, baltos ir mėlynos.
Dabartinė vėliava įteisinta 1917 m. rugsėjo 28 d.

Simbolika

Trys spalvos (raudona, balta ir mėlyna) simbolizuoja tautą, religiją ir karalių (neoficialus Tailando devizas).

Spalvos

        Pantone spalvų sistemoje: Raudona – Pantone 186; RGB spalvų sistemoje: Raudona – 206, 17, 28.
        Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.
        Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 293; RGB spalvų sistemoje: Mėlyna – 0, 28, 73.
Enrico Fermi

Biografija

1938 m. atsiėmęs Nobelio premiją Stokholme į Italiją nebegrįžo (buvo fašizmo kritikas, turėjo žmoną žydę ir du vaikus) ir nuvyko į JAV. 1942 m. gruodžio 2 d. jam vadovaujant pradėjo veikti pirmasis branduolinis reaktorius.
Kornelija Kalinauskaitė

Kornelija Kalinauskaitė-Fledžinskienė (g. 1925 m. gegužės 11 d. Kaune) – Lietuvos smuikininkė, pedagogė.

Biografija

Brolis Algimantas Kalinauskas, vyras Jurgis Fledžinskas. 1934–1939 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje, P. Matiuko smuiko ir S. Juodvalkienės fortepijono klasėje. 1942–1946 m. Vilniaus radijo ir Vilniaus filharmonijos simfoninių orkestrų smuikininkė, Lietuvos operos ir baleto teatro orkestro koncertmeisterė. Baigė Vilniaus konservatoriją: 1945 m. S. Špinalskio fortepijono, 1948 m. – J. Targonskio smuiko klasę. 1945–1947 m. Vilniaus konservatorijos koncertmeisterė. 1948–1952 m. dėstė Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1949–1994 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, vadovavo kamerinio ansamblio klasei, nuo 1975 m. profesorė.
1946–1980 m. griežė II smuiku Lietuvos kvartete. Su kvartetu koncertavo Europos šalyse, JAV, Kanadoje. Surengė solo koncertų. Pirmoji atliko ir redagavo lietuvių kompozitorių kūrinių smuikui. Mokiniai: Veronika Vitaitė, Rimantas Armonas, Birutė Vainiūnaitė, Povilas Jaraminas.
Vygrėnų Lesničuvka

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Paprastoji avietė

Paplitimas ir augavietės

Laukinės avietės auga visoje Europoje ir Azijos miškuose, drėgnose vietose, krūmynuose, pamiškėse. Jų sutinkama į šiaurę iki 66 laipsnių šiaurės platumos, pietų kraštuose auga rečiau, tiktai kalnuose. Plinta šaknų atžalomis, todėl sudaro tankius sąžalynus. Lietuvoje dažna rūšis. Avietės geriausiai dera užuovėjose, drėgnesnėse, puriose dirvose. Derlingumas siekia 10 t/ha.
Lietuvoje avietės auga lapuočių, spygliuočių ir mišriuose miškuose, taip pat pamiškėse, kirtimuose, krūmuose, drėgnose vietose. Tai dažnas augalas. Soduose auginamos įvairių veislių avietės, tačiau vaistinei žaliavai geriausiai tinka laukinės veislės.

Morfologija

Stiebas status, viršūnės truputį palinkusios. Lapai trilapiai ir plunksniški. Žiedai sukrauti kekėse, išaugusiose viršūnėse ar pažastyse. Žydi gegužės-birželio mėn. Prinokę vaisiai raudoni arba geltoni, sutelktiniai, sudaryti iš kaulavaisių. Vaisiai prinoksta liepos-rugpjūčio mėn.

Panaudojimas

Išvesta nemažai veislių, kurios auginamos kaip kultūriniai augalai. Vaisiuose yra apie 80-86 proc. vandens, 2,6-7,1 proc. cukrų, 15–30 mg proc. vitamino C ir kt. Naudojami maistui švieži ir uogienių pavidalu. Džiovinti vaisiai ir jauni lapai naudojami liaudies medicinoje kaip prakaitavimą sukelianti priemonė.

Kenkėjai ir ligos

Svarbiausi kenkėjai: paprastasis avietinukas, avietinis žiedgraužis, amarai, avetinė musė, avietinė blauktė. Ligos: antraknozė, rūdys, kekereinis puvinys, bakterinis vėžys, žievėplaiša. Avietėms taip pat kenkia brantas.

Istorija

Lietuvoje avietės prie namų auginamos nuo XVIII a.
Česlovas Meškauskas

Česlovas Meškauskas (g. 1932 m. gegužės 9 d. Diktariškiuose, Šiaulėnų valsčius) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

Baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1967 m. biologijos mokslų kandidatas.
1961–1979 m. dirbo Gyvulininkystės institute, 1972–1979 m. Gyvulių kraujo grupių laboratorijos vedėjas. 1963 m. stažavo Čekoslovakijos genetikos institute. 1979–1999 m. dirbo Paukštininkystės bandymų stotyje; 1979–1992 m. Imunologijos laboratorijos vedėjas, 1992–1999 direktorius.
Mokslinių tyrimų sritis – gyvulių ir paukščių genetika ir selekcija. Paskelbė apie 80 mokslinių straipsnių.
Marius Jonutis

Marius Jonutis (g. 1965 m. vasario 1 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, knygų iliustratorius.

Biografija

Žmona Lina Dūdaitė, vaikai: Naglis Jonutis (1988-1990), Titas Jonutis (g. 1998), Ula Marčėnaitė (g. 1999). 1991 m. baigė grafiką Vilniaus dailės akademijoje, studijavo Diuseldorfe pas Giunterį Iukerį.

Kūryba

Kuria skulptūras („Urna“, „Medis“, abi 2004 m.), dažytus medžio reljefus („Tu esi čia“ 2001, „Langas“ 2002 m.), tapybos („Šeima“ 2005 m.), grafikos (tarptautinio folkloro festivalio „Baltica–93“ plakatas) kūrinius, iliustruoja knygas (Vytautas V. Landsbergis. Rudnosiuko istorijos, 2004 m.).
Kūriniams būdingas dekoratyvumas, ryškios spalvos, temų ir išraiškos priemonių kartojimas. Nuo 1989 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietija, Prancūzija, kitur). Su antrąja žmona Nomeda Marčėnaite surengė daugiau kaip 40 individualių parodų (Hamburgas 1994 m., Kopenhaga 1999–2001 m. ir kt.).

Apdovanojimai

2004 m. Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY) Lietuvos skyriaus premija už meniškiausią knygą „Rudnosiuko istorijos“, Vilnius, Lietuva.
2009 m. Speciali IBBY Lietuvos skyriaus premija už knygą „Kirminas paukštis: tavo pirmoji knyga apie skraidymo meną”, Vilnius, Lietuva.
2012 m. dailininkas įtrauktas į IBBY garbės sąrašą už knygą „Kirminas paukštis: tavo pirmoji knyga apie skraidymo meną”.
2019 m. kasmetiniame Lietuvos knygos meno konkurse (2018) apdovanotas Lietuvos dailininkų sąjungos premija už knygos „Karalaitė ant stiklo kalno“ iliustracijas.