google/wiki40b huggingface dataset:
Guažara Mirinas

Istorija

Miesto pavadinimas tupių-gvaranių kalbomis reiškia „nedidelis krioklys“. Ilgą laiką gyvenvietė buvo ginčytinoje teritorijoje tarp Bolivijos ir Brazilijos. Įgijo didelę svarbą kaučiuko bumo metu. 1912 m. Guažara Mirinas tapo galiniu geležinkelio Madeira-Mamorė tašku.

Lietuviai

Guažara Mirine dirbo lietuvių misionierius Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis. Jis čia ir palaidotas.
AGK katalogas

AGK katalogas (vok. Astronomische Gesellschaft Katalog) – tai vienas iš žvaigždžių katalogų serijos, išleistas Vokietijos astronomų. Kataloguose duodamos tikslios šiaurės dangaus pusrutulio žvaigždžių iki 9–10 ryškio koordinatės ir savieji judėjimai. Darbus su pirmuoju katalogu pradėjo Fridrichas Argelanderis. Yra žinomi trys katalogai: AGK1 (1912 m.), AGK2 (1951 m.– 1958 m.), AGK3 (1975 m.).
Trečioji AGK versija turi 183145 šiaurinio dangaus pusrutulio žvaigždžių su deklinacija >–2,5°, su vidutinėmis paklaidomis ±0.13″ ir vidutinėmis savųjų judesių paklaidomis ±0.009″/metus.
1992 m. Bucciarelli ir kiti išleido naują katalogo versiją AGK3U, kurioje duotos patikslintos padėtys ir savieji judesiai 170464 žvaigždžių. Savųjų judesių tikslumas yra ±0.0082″/metus.
Visi matavimai pateikiami atžvilgiu 21499 atraminių žvaigždžių, kurių sąrašas yra pateikiamas 1990 m. AGK3R Smith kataloge.
New Road Team

Istorija

Klubo ištakos siekia 1954 m.
Linkmenų Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Linkmenyse parapija įsteigta Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero I Jogailaičio valdymo laikais (1440-1492 m.). Aleksandras Jogailaitis Linkmenų bažnyčios patronato teises 1501 m. perleido Vilniaus vyskupui Albertui I Taborui (1492-1507), griežtai prisakydamas, kad pamaldas joje kunigai laikytų lietuvių kalba. 1510 m. paminėtas Linkmenų klebonas, Vilniaus vyskupijos kunigas Albertas. Istoriniuose šaltiniuose minima 1517 m. Žygimanto Senojo donacija parapijai.
1554 m. minima sumenkusi bažnyčia. 1645 m. pastatyta nauja. Grafas Tiškevičius 1720 m. pastatė naują medinę bažnyčią. 1842 m. bažnyčia trečdaliu padidinta pačios parapijos lėšomis. XVIII a. veikė parapinė mokykla. Linkmenų bažnyčiai 1820 m. priklausė jurisdika miestelyje ir šie kaimai: Cijonai, Grikiapelė, Kiškiai, Rukiškė, Tumėniškė.
1849 m. vizitacijos akte minima, jog bažnyčia turėjo tris medinius altorius: pagrindinį Švč. Trejybės, Švč. Rožinio Mergelės Marijos - kairėje ir Šv. Juozapo - dešinėje. Vidinėje koplyčioje stovėjo ketvirtasis altorius, su Antakalnio Kristaus medine skulptūra. Šalia bažnyčios minima prieglauda (špitolė), kurioje glaudžiasi ir iš parapijiečių aukų išlaikomi 6 vargšai.
1882 m. patvirtintas karo inžinieriaus Čerkasovo naujos mūrinės bažnyčios projektas. Numatoma statyti bažnyčia nebuvo didesnė už senąją, todėl generalgubernatorius 1884 m. leido statyti. Pastatyta 1887 m.
XX a. pradžioje parapijiečių skaičius siekė 4500. 1920 m. rudenį Linkmenis ir dalį parapijos okupavo Lenkija. Okupacinė valdžia 1925 m. iškėlė bylą Linkmenų klebonui Juozui Breivai už lietuvių kultūrinę veiklą. Jis pabėgo į Kirdeikius.
Linkmenų parapijos teritorija oficialiai ženkliai sumažėjo, kai 1926 m. popiežius Pijus XI bule „Lituanorum gente“ įkūrė Lietuvos bažnytinę provinciją: Lietuvoje likusi parapijos dalis sudarė naujai įsteigtą Kirdeikių parapiją.
1933–1936 m. veikė „Ryto“ draugijos skaitykla.
Haivoronas

Istorija

Haivoronas XVIII a. įkurtas kaip kazokų žiemavietė. 1897 m. pastatytos geležinkelio dirbtuvės. Miestas nuo 1949 m.
Ponasai

Aplinkinės gyvenvietės

Rimšiškės – 1 kmSUŽIONYS – 3 km
Pauliukonys – 1 kmGriciūnai – 2 kmStakinės – 2,5 km
Jan Czeraszkiewicz

Biografija

Gimė 1867 m. sausio 27 d. Jurbarke, Alfonso Čeraškevičiaus ir Marcelinos Vengžeckos šeimoje, tėvas buvo amatininkas kilęs iš Daugpilio. Vaikystę praleido Čenstakavoje, kur ir baigė mokyklą. 1896 m. baigė teisės mokslus Varšuvos universitete. Baigęs mokslus praktikavosi įvairiose privačiose advokatų kontorose. 1902 m. atidarė savo advokatų kontorą Zgežo mieste, kur tuo pačiu dirbo ir mokytoju prekybos mokykloje. 1906 m. tapo mokyklos direktoriumi, aktyviai siekė, kad pamokos vyktų lenkų kalba ir per metus tai pasiekė. 1906 m. įstojo į Lenkijos kraštotyrininkų asociaciją, skatino studentus ir kitus žmones keliauti ir pažinti Lenkijos gražiausius objektus menančius Abiejų Tautų Respublikos laikus. 1912 m. tapo Lodzės gimnazijos direktoriumi. Pirmojo pasaulinio karo metu dalyvavo pogrindinėje pasipriešinimo Vokiečių okupacinei valdžiai veikloje. Lenkijai paskelbus nepriklausomybę dalyvavo bei finansiškai rėmė įvairių akademinių ir patriotinių organizacijų kūrimąsi. Mirė 1924 m. birželio 7 d., palaidotas Lodzėje.
Barabos žemuma

Barabos žemuma (rus. Барабинская низменность), Barabos stepė arba Baraba (Бараба) – žemuma Rusijoje, Vakarų Sibiro pietuose, Novosibirsko ir Omsko srityse. Driekiasi Irtyšiaus ir Obės tarpupyje, pietuose pereina į Kulundos lygumą.
Paviršius – banguota 100–150 m aukščio lyguma su lygiagrečiais aukštais kalvagūbriais (grivomis). Šiaurėje esantys beržynai pietuose pereina į kiminines pelkes ir pievines stepes. Įdubose telkšo virš 2000 druskingų ir gėlų ežerų (didžiausi – Čanai, Tandovas, Sartlanas).
Barabos stepė yra viena svarbiausių žemės ūkio ir pieninės gyvulininkystės sričių Vakarų Sibire.
Sukinių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šventosios kairiojo kranto aukštutinės terasos kampe, Žuvintės dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 37x30 m dydžio. Joje rasta žiestos keramikos, akmenų grindinių. Aikštelės rytiniame krašte supiltas 3 m aukščio, 17 m pločio pylimas (supiltas per 2 kartus), kurio išorinis 5,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 17 m pločio, 1 m gylio griovį. Vakariniame šlaite, 8 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio trikampė terasa. Šlaitai statūs, 30 m aukščio, viršutinėje 8 m aukščio dalyje statinti.
Piliakalnis apardytas arimų, pylimas iškasinėtas duobėmis, jos užpiltos 1999 m. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais.
Šiaurinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Aplinkiniai piliakalniai

Piliakalnių piliakalnis (Jonava) 12 kmSaliečių piliakalnis 14 kmVaitkuškio piliakalnis 11 kmPaberžės piliakalnis 20 kmParijos piliakalnis 14 kmSližių piliakalnis 6 kmMančiušėnų piliakalnis 9 kmTotoriškio piliakalnis 7 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Vakarų vėtra

Vakarų vėtra – antihitlerinės orientacijos lietuviškos minties laikraštis, ėjęs 1934–1938 m. Kaune.

Istorija

Leido J. Macelis, V. Venclovas. Ėjo dukart per mėnesį. Spausdino L. Gurevičiaus, S. Joselevičiaus, Kuznickio ir Beilio spaustuvės Kaune. Nuo 1938 m. spalio 29 d. vietoje laikraščio „Vakarų vėtra“ pradėta leisti „Vėliava“.
Rašė vidaus ir užsienio politikos klausimais, aiškino nacionalsocializmo ideologijos tikslus ir politinius siekius, svarstė Klaipėdos krašto situaciją.
Bendradarbiavo Petras Kupčiūnas, Juozas Purickis ir kt.
Redagavo Jurgis Macelis, Pranas Mainelis, Pranas Virakas.
Antonio Amati

Antonio Amati (apie 1540–1608 m.) buvo vyresnysis Andrea Amati sūnus, išradęs modernų smuiką.
Nuo maždaug 1555 m. iki tėvo mirties 1577 m. Antonio dirbo tėvo dirbtuvėse. Tikėtina, jog dauguma instrumentų, turinčių Andrea Amati etiketę, žyminčią 1560–1570 metus, yra daugiausia Antonio Amati darbas. Prasidedant 1570 m. prie Andrea ir Antonio prisijungė Antonio jaunesnysis brolis Girolamo, vėliau perėmęs šeimos tradicijas.
1588 m. iki tol kartu dirbę broliai Antonio ir Girolamo išsiskyrė. Nėra tiksliai žinoma kodėl, tačiau dokumentai, apibūdinantys, kaip turėjo būti dalinamas pelnas, teigia, jog dalybos nebuvo labai draugiškos.
Yra išlikę keletas instrumentų po 1588 m., turinčių Brolių Amačių etiketę, kuri rodo Antonio ranką. Taigi, turbūt jis tęsė instrumentų kūrimą, arba tikriausiai tai yra instrumentai, kuriuos jis padirbo dar prieš 1588 metus, bet dėl vienos ar kitos priežasties buvo datuoti vėliau. Vis dėlto didžioji dauguma instrumentų, datuotų po 1588 m. ir turinčių Brolių Amačių etiketę, yra iš tikrųjų Girolamo darbas.
Nėra tiksliai žinoma kada ir kaip Antonio mirė, tačiau manoma, jog tai nutiko apie 1608 m.
Nevis

Geografija

Salos plotas – 93 km². Paviršius kalnuotas, aukščiausias taškas yra užgesusi Nevio viršukalnė (985 m). Veikia fumarolės, karštosios versmės. Iš šiaurės ir rytų Nevį supa koraliniai rifai. Paviršių dengia krūmynai, antriniai miškai, kalnuose išlikusios džiunglės. Yra trumpų vandeningų upokšnių.

Gyventojai

2006 m. Nevyje gyveno 12 106 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Čarlstaunas (salos vakaruose). Verčiamasi daugiausia turizmu, lengvatinio apmokestinimo (offshore) ekonomika. Sala turi plačią autonomiją nuo Sent Kitso – turi savo ministrą pirmininką, vyriausybę, mokesčių. Yra Vance W. Amory tarptautinis oro uostas.

Istorija

Sala nuo seno buvo gyvenama karibų ir vadinta Oualie. 1498 m. ją pasiekė Kristupas Kolumbas ir pavadino San Martin, bet vėliau dėl kartografinių netikslumų šis pavadinimas teko Sen Marteno salai. Vėliau ispanai salą vadino Nuestra Señora de las Nieves, nuo ko kilo ir dabartinis pavadinimas Nevis. Saloje neretai apsistodavo britų laivai, 1620 m. Anglija paskelbė Nevį savo valda, o pirma britų kolonija įkurta 1628 m. Po 1670 m. Madrido sutarties ispanai pripažino britų pretenzijas į salą, čia įsikūrė jūrinis teismas. Nevis tapo svarbiu vergų prekybos bei cukraus gamybos pramonės centru. XVIII a. Nevyje buvo pagaminama 20 % visos Britų imperijos cukraus produkcijos. XVII–XVIII a. vyko nuolatiniai karai tarp britų Nevyje ir prancūzų Sent Kitse. Kolonistus taip pat puldinėjo vietiniai karibai ir su jais sumišę pabėgę vergai (marūnai).
1882 m. Nevis, Angilija ir Sent Kitsas sudarė bendrą britų koloniją, 1967 m. jos sudarė asocijuotą valstybę, o 1971 m. Angilija atsiskyrė. 1983 m. Sent Kitsas ir Nevis tapo nepriklausoma valstybe. 1998 m. referendume dauguma Nevio gyventojų balsavo už nepriklausomybę nuo Sent Kitso, tačiau reikiamo 2/3 balsavusiųjų palaikymo nesulaukta.
Dublikatas

Dublikatas (lot. duplicatus – „padvigubintas“) – kopija, antras arba sekantis dokumento, daikto egzempliorius. Gamybos tikslas - pakeisti originalą. Be to, tam tikrais atvejais reikalaujama ne vieno, o kelių identiškų daikto (pvz., raktų) egzempliorių.
Paprastai negaminamas serijiniu būdu. Išduoda atsakingi asmenys, institucijos, pvz., praradus originalą. Dokumento dublikatas išduodamas remiantis archyve saugomais dokumentais.
Kartais naudojamas baudžiamojoje veikoje (pvz., siekiant neteisėtai kur nors patekti, įsibrauti ir t. t.).

Reikšmė

Teisinė dublikato reikšmė - dublikatas sukelia lygiai tokias pačias pasekmes kaip ir originalas.
EBSW

East-Baltic States-West (EBSW, taip pat Koncernas EBSW, EBSW grupė) – skandalingai pagarsėjusi kompanija, susikūrusi greitai po nepriklausomybės atkūrimo ir per privatizaciją supirkinėjusi tarybinėmis sąlygomis gerai dirbusias kompanijas, bei žadėjusi didelį pelną investuojantiems į jas. Dauguma tų kompanijų vėliau bankrutavo, o EBSW vadovas Gintaras Petrikas nuo teisinio persekiojimo pabėgo į užsienį.
2004 metais Petrikas buvo sulaikytas JAV, o 2007 m. rugsėjo mėnesį po ilgai trukusios ekstradicijos procedūros grąžintas į Lietuvą.
Cirozė

Cirozė (gr. κιρρός 'citrininis, geltonas') – progresuojantis organo pažeidimas, kai veikiant virusams, nuodingoms medžiagoms, trūkstant maiste baltymų, žūva organo (pvz., kepenų, plaučių) specialiosios (parenchiminės) ląstelės, o jų vietoje veša jungiamasis audinys.
Sobiburas

Istorija

Apie 1851 m. įkurtos Sobiburo stačiatikių kapinės. 1867-1933 m. kaimas buvo Sobiburo valsčiaus centras. 1942-1943 m. apie 4 km į vakarus nuo kaimo, šalia Sobiburo geležinkelio stoties veikė nacių įkurta naikinimo stovykla, kuri pavadinta Sobiboro naikinimo stovykla. Stovykloje iš viso buvo nužudyta apie 250,000 žmonių.
Virbališkė

Istorija

Prie Palangos prijungta sovietmečiu.
Lietuvos bibliografijos institutas

Lietuvos bibliografijos institutas – Lietuvos nacionalinė bibliografijos, spaudos tyrimo ir statistikos įstaiga, veikusi 1924–1944 m. prie Vytauto Didžiojo universiteto (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) bibliotekos.

Veikla

Lietuvos bibliografijos institutas kaupė Lietuvoje leidžiamų spaudinių privalomuosius egzempliorius, susirašinėjo su užsienio bibliotekomis, bibliografais, įvairių sričių mokslininkais, sudarinėdavo ir siųsdavo užsienio bibliotekoms literatūros sąrašus, keisdavosi einamosios bibliografijos leidiniais. 1928–1943 m. rengė ir leido valstybinę bibliografijos rodyklę – žurnalą „Bibliografijos žinios“. Lietuvos bibliografijos instituto surinktais duomenimis rėmėsi „Lietuvos statistikos metraštyje“, ėjusiame 1927–1940 m. skelbiama spaudos statistika.
Direktorius – Vaclovas Biržiška.
Locha

Istorija

Gyvenvietę 1548 m. įkūrė Alonso de Mercadillo ir pavadino gimtojo miesto Ispanijoje vardu. Lochą kelis kartus nuniokojo žemės drebėjimai, todėl ji buvo perkelta 35 km toliau. XIX a. Locha tapo pirmuoju Ekvadoro miestu, kuriame buvo įvesta elektra (iš gretimos hidroelektrinės).
Audronė Kaušpėdienė

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1976-1980 m. Pramonės statybos projektavimo instituto, 1980-1993 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto Kauno filialų, nuo 1994 m. architektūros bendrovės „Jungtinės pajėgos“ Kaune architektė, nuo 2000 m. projektų vadovė. Projektuoja daugiausia interjerus, nuo 1994 m. dažniausiai su architekte V. Rimkiene, dailininku G. Kažemėku.
Luokstenės piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Lielkalnio piliakalnis 21 kmBulandų piliakalnis 23 kmPliavinių piliakalnis 4 kmAvuotinių piliakalnis 9 km
Vyno kalno piliakalnis 1,1 mUolinkalnio piliakalnis 1,6 km
Sėlpilio piliakalnis 2 kmPormalių piliakalnis 7 kmBabranų piliakalnis 2,1 km
Mikropatrologija

Mikropatrologija (gr. micro 'mažas' + lot. patria 'tėvynė') - tyrimų sritis, tirianti mažas šalis ir valstybes, mikrovalstybes. Jos interesų sritis apima valstybes, mažesnes negu Liuksemburgas. Mikropatrologija tyrinėja realiai egzistuojančias ar siekiančias realiai įsikurti šalis, o ne fantastines ar literatūrines utopijas, virtualias ar įsivaizduojamas šalis.
Formaliai ši sritis egzistuoja nuo 1880 m. Tuo metu tai buvo daugiau hobio sritis, nagrinėjama d'Astraudo darbuose. Terminą 1973 m. sukūrė Frederick W. Lehmann, Tarptautinės Mikropatrologijos draugijos (International Micropatrological Society) prezidentas.
Veksiliumas

Veksiliumas (lot. vexillum, dgs. vexilla) – štandarto tipo vėliava, naudota klasikinių laikų Romos imperijoje. Veksiliumus kaip simbolius naudojo Romos kariuomenės daliniai.
Žodis lot. vexillum yra mažybinė žodžio lot. velum 'burė' forma. Tai rodo, kad veksiliumas savo sandara primindavo mažą stačiakampę burę. Tokie veksiliumai parodyti išlikusiose skulptūrose ir monetose. Veksiliumų audeklinis stačiakampis būdavo pritvirtintas prie skersinio, savo ruožtu pritvirtinto prie ieties tipo koto. Tuo tarpu mums įprastinių vėliavų audeklas tvirtinamas prie vertikalaus vėliavos koto.
Veksiliumus naudojo specialūs kareiviai veksiliarijai. Veksiliumas buvo vėlesnių laikų pulkų kovinės vėliavos analogas – veksiliumas buvo pagrindinis dalinio simbolis, ir veksilimo praradimas būdavo nenuplaunama gėda, todėl veksiliumus įnirtingai gindavo.
Beveik visoje dabartinėje Italijoje naudoja veksiliumus. Daugelis vėliavų naudojamų katalikų eitynėse yra veksiliumų tipo štandartai. Tokių vėliavų pavadinimas yra labarumas. Pavadinimas perimtas iš pirmojo krikščionio Romos imperatoriaus Konstantino I štandarto.
Ignas Čižiauskas

Ignas Čižiauskas (1873 m. balandžio 24 d. Šipultiškių kaime, dab. Alytaus rajonas – 1926 m. liepos 22 d. Šakiuose, palaidotas Miroslave, dab. Alytaus rajonas) – knygnešys, Romos katalikų kunigas, publicistas.

Biografija

Baigė Seinų kunigų seminariją. Vikaravo Igliaukoje ir Suvalkuose. 1903–1906 m. buvo išvykęs į Italiją, kur studijavo Romoje, vėliau – Šveicarijos Fribūro universitete. Nuo 1907 m. kunigavo Krokialaukyje, Vygriuose, Rutkuose, Zavaduose, Lomžoje, Šakiuose.
Igliaukoje platino lietuvišką spaudą, įsteigė „Žiburio“ skaityklą ir knygyną. Kaimuose rengdavo lietuviškus vakarus, kuriems pats rašydavo vaidinimus, eilėraščius. „Amerikos žvaigždės“, „Tėvynės sargo“, „Šaltinio“ ir „Laisvės“ bendradarbis.
Romas Ubartas

Dopingo skandalai

1993 m. pasaulio čempionato metu Štutgarte paimtas atleto dopingo mėginys buvo teigiamas. Nustatyta draudžiama medžiaga − anabolinis steroidas boldenonas. R. Ubartas diskvalifikuotas 4 metams.
2002 m. balandį R. Ubartas vėl buvo apkaltintas boldenono vartojimu, esą jo dopingo testas buvo teigiamas, tačiau IAAF birželį atšaukė šiuos kaltinimus nepaaiškinusi priežasties.
Žrudliska

Žrudliska, Šaltinėlis (lenk. Źródliska) – tarptautinis tautinių šokių festivalis, kurį rengia Suvalkų kultūros namai. Festivalis vyko 2000, 2002, 2003, 2006, 2009 metais. Kartu su Dauspudoje rengiamu Keltų kultūros festivaliu tai yra vieninteliai tokio pobūdžio festivaliai šiaurės rytų Lenkijoje. Festivalyje dalyvauja nemažai ansamblių iš užsienio šalių, kurie pristato savo šokių, dainų, maisto ir kitokius tradicinius kiekvienai tautai būdingus atributus. Festivalio dalyviai apsigyvena Suvalkų mieste esančiose mokyklose.
Juozas Raistenskis

Biografija

1972 m. baigė Vidžių vidurinę mokyklą, 1976 m. Kauno medicinos institutą, Gydomosios medicinos fakultetą, gydytojas, 1977 m. Vilniaus vaikų respublikinės ligoninės pediatrijos internas. 1982 m. baigė Valstybinės eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto reumatologijos aspirantūrą, medicinos daktaras.
1977–1979 m. Švenčionių centrinės ligoninės gydytojas pediatras, 1982–1994 m. Vilniaus universitetinės Raudonojo kryžiaus ligoninės vyr. gydytojas, Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto docentas. 1995–1997 m. Vilniaus universitetinės Raudonojo kryžiaus ligoninės Netradicinės medicinos ir vertebroneurologijos centro vadovas.
1997–2000 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys (Lietuvos piliečių aljanso ir rusų sąjungos koalicija), Vilniaus miesto mero pavaduotojas. 2000–2004 m. Seimo narys, išrinktas Justiniškių apygardoje. 2004–2007 m. Vilniaus teritorinės ligonių kasos direktorius. Nuo 2007 m. Vilniaus universiteto vaikų ligoninės direktorius.
2000–2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys. Nuo 2002 m. LSDP Vilniaus skyriaus narys.
1997 m. buvo Lietuvos žmonių su negalia sporto federacijos prezidentas. Žmona Vilhelmina, sūnūs Ervinas ir Evaldas.
Viktoras Gailius

Biografija

Gimė lietuvninko ūkininko Martyno Gailiaus ir Gretos Faltinaitės šeimoje, broliai Albinas (vėliau Lietuvos kariuomenės karininkas) ir Valentinas (vėliau Verdainės kunigas) taip pat dirbo lietuvybės puoselėjimo darbą. Mokėsi Plaškių pradžios liaudies mokykloje, 1914 m. baigė Tilžės gimnaziją. Studijavo teisę Karaliaučiaus, Heidelbergo universitetuose, 1918 m. baigė Berlyno universitetą.
Viktoro tėvas, tautiškai atjaučiąs ir susipratęs Prūsų lietuvis, stengėsi ir savo vaikams įkvėpti tokią pat dvasią. Viktoras, rinkimų į Prūsų seimą metu, iš tėvo gavęs medžiagos ir arklį, jodinėdavo po Tilžės apskritį rinkdamas balsus ir parašus už lietuvių atstovą. Anksti prisidėjo prie Mažosios Lietuvos jaunųjų draugijų (Rūkų „Ąžuolas“, Katyčių „Vainikas“, Tilžės „Klubas“ ir „Tižės giedotojų draugija“) veiklos. Gimnazistu būdamas pasidarbavo ir „Prūsų Lietuvos savaitraščio“ redakcijoje. Slaptos gimnazistų draugijos „Kardas“, kurios tikslas buvo atlietuvinti sugermanizuotus Prūsų lietuvius gimnazistus, steigėjas. 
Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1915 m. sunkiai sužeistas ir iš karinės tarnybos Vokietijos imperijos kariuomenėje paleistas.
1918–1924 m. Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, jos vykdomojo komiteto narys. 1918 m. lapkričio 30 d. Tilžės Akto signataras.
Nuo 1918 m. gruodžio mėn. dirbo Lietuvos Respublikos pasiuntinybėje Berlyne. 1920 m. gegužės 19 d. – 1922 gegužės 31 d. Lietuvos pasiuntinys Vokietijoje, 1922 m. liepos mėn. – 1923 m. vasario mėn. Lietuvos atstovas Estijoje. 1923 m. vasario 15 d. – 1925 vasario 4 d. Klaipėdos krašto direktorijos pirmininkas. 1923 m. išleido įsaką dėl lietuvių ir vokiečių kalbų lygiateisiškumo, lietuvių kalbos vartojimo mokyklose ir įstaigose. Jo vadovaujama Klaipėdos krašto Direktorija padarė reikšmingų administracinių, ūkinių, kultūrinių reformų. Nuo 1923 m. kovo mėn. Lietuvos delegacijos Ambasadorių konferencijoje narys.
Jo ir kitų rūpesčiu 1923 m. spalio mėn. Klaipėdos krašto Evangelikų liuteronų bažnyčia atskirta nuo Karaliaučiaus konsistorijos ir įkurta Klaipėdos krašto konsistorija. Nuo 1923 m. priklausė draugijai „Aukuras“. Vienas Klaipėdos krašto politinės organizacijos „Visuomenės sąjunga“ vadovų.
1927–1928 m. Ryto akcinės bendrovės tarybos pirmininkas, direktorius. 1936–1938 m. redagavo lietuviškos krypties leidinį vokiečių kalba „Baltischer Beobachter“. 1938 m. gruodžio 12 d. – 1939 m. kovo 23 d. paskutinysis Klaipėdos krašto gubernatorius.
M-87 Orkan

Kovos mašina

Kovos mašina turi centralizuotą padangų oro slėgio valdymo sistemą, valdomą iš vairuotojo kabinos. Marše mašina nesunkiai užmaskuojama kaip paprastas sunkvežimis.
Ant kabinos stogo – 12,7 mm kalibro zenitinis kulkosvaidis.
Įgula – 5 kariai, kurie važiuoja kondicionuotoje kabinoje. Mašina gali būti eksploatuojama oro temperatūrai svyruojant nuo -30°С iki +54°С.
Kovos mašinų užtaisymo sistema buvo pusiau automatinė, užtaisymas ir pasiruošimas šaudyti užtrunka apie 2 min. Šaudo serijomis arba po vieną raketą. Šaudymo signalas galėjo būti siunčiamas per kabelį iš 20-50 m nuotolio.
Konstantinas Glinskis

Biografija

1907 m. baigė Kauno gimnaziją, vėliau dirbo ir mokėsi Jurbarke, Peterburge.
1920 m. gegužės 16 d. Kaune įsikūrė vaidilų bendrovė „Anga“, kuri sujungė Juozo Vaičkaus ir Konstantino Glinskio trupes.
1921 m. balandžio 29 d. paskirtas dramos ir operos vaidyklų administratoriumi. Nuo 1922 m. – Valstybės teatro režisierius ir aktorius. 1924–1934 m. dirbo pedagoginį darbą Valstybės teatro vaidybos mokykloje. Jo mokiniai – garsūs teatro žmonės: Stasys Čaikauskas, Valerijonas Derkintis, Gražina Jakavičiūtė, Stepas Jukna, Juozas Miltinis ir kt.
K. Glinskis režisavo dvi pirmąsias Kaune pastatytas operas: Džiuzepės Verdi „Traviatą“ ir Miko Petrausko „Birutę“. Dramos vaidykloje ir Valstybės teatre pastatė 31 spektaklį (visuose ir vaidino). Iš geriausiai pavykusių pastatymų pažymėtini Bernardo Šo „Atskalūnas“ (1923 m.) bei Aleksandro Ostrovskio „Miškas“ (1925 m.). Sukurti vaidmenys: Krūšna (Vinco Mykolaičio-Putino „Valdovo sūnus“), Poza (Frydricho Šilerio „Don Karlas“), daktaras Stokmanas (Henriko Ibseno „Visuomenės priešas“) ir kt.
Sceninio darbo 30-mečio proga, 1937 m. įsteigė savo vardo stipendijų fondą, skirtą paskatinti gabius žmones studijuoti scenos meną. Tam paaukojo didelę pinigų sumą, kuri jam mirus liko nepanaudota.
1931 m. už nuopelnus Lietuvai K. Glinskis apdovanotas DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu. Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje yra režisieriaus daiktų ekspozicija, kurią sudaro daugiau negu 300 eksponatų.
K. Glinskio palaikai sudeginti ir palaidoti Petrašiūnų kapinėse (antkapinio paminklo projekto autorius Mstislavas Dobužinskis).
Chan Ulas

Chan Ulas (mong. Хаан Уул 'Karaliaus kalnas') – vienas iš 9 Mongolijos sostinės – Ulan Batoro rajonų. Padalintas į 14 choroo (mong. хороо).
Chan Ulas yra miesto pietuose, Bogd Chan Ulo (vieno iš keturių Ulan Batoro kalnų) papėdėje.
LCARS

Star Trek pramanyta visata, LCARS (akronimas Kompiuterių Bibliotekos Prieigos/Paieškos Sistemos), yra pramanyta kompiuterio operacinė sistema, pavaizduota Star Trek seriale ir kino filmuose. LCARS Star Trek pirmą kartą paminėta Star Trek:The Next Generation ir kitose serijose. "LCARS" yra dažnai naudojamas apibūdinant į LCARS panašių kompiuterų monitorių dizainą, dažniausiai panašių į The Next Generation. Toks dizainas yra populiarus tarp Star Trek fanų puslapių.

Produkcija

LCARS grafinė vartotojų sąsaja buvo suprojektuota scenografo ir techninio konsultanto Michael Okuda. Dizainą nemažai įtakojo Gene Roddenberry prašymas pagyvinti valdymo pultus. MInimalistinis dizainas turėjo parodyti, kad technologijos yra toliau pažengę, negu originaliame Star Trek. Pradžioje valdymo pultai buvo padaryti iš dažyto organinio stiklo su apšvietimu iš apačios, kadangi tai leido pagaminti sudėtingai atrodančius pultus pigiai. Vėliau, buvo pradėta naudoti animacija, kuri buvo rodoma ant įmontuotos vaizdo įrangos.
Star Trek:The Next Generation dauguma mygtukų buvo pažymėti kūrybinės grupės inicialais.