google/wiki40b huggingface dataset:
Valiai (Molėtai)

Istorija

1916 m. minimas juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje.
KuPS Kuopio

Istorija

Klubo ištakos siekia 1923 m. Yra tapę šalies čempionais ir iškovoję futbolo taurę.
Albertas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos, tėvas Mikalojus Radvila Juodasis, motina Elžbieta Šidlavietė. Broliai Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, Jurgis Radvila, Stanislovas Radvila II, seserys Elžbieta, Sofija, Ona, Kristina Radvilaitės.

Šeima

Žmona Ona Ketler Radvilienė (Anna Radziwiłłowa) (1567–1617), Kuršo valdytojo Gotardo Ketlerio duktė. Sūnus Jonas Albertas Radvila (1591–1626 m.) Dukterys Ona ir Kotryna mirė vaikystėje, Barbora Radvilaitė ištekėjo už Mykolo Kiškos.
Nuo 1580 m. Olykos valdytojas, Nesvyžiaus valdytojas. Nuo 1586 m. pirmasis Klecko valdytojas.

Karjera

Išauklėtas kalvinizmo dvasia, kaip ir dauguma Olykos-Nesvyžiaus šakos atstovų, perėjo į katalikybę.
Nuo 1579 m. Lietuvos dvaro maršalka, nuo 1586 m. Lietuvos didysis maršalka. Be to, Kovalevo ir Rumborsko seniūnas.
Agua Asulio krioklys

Agua Asulio krioklys (isp. Cascadas de Agua Azul „mėlynojo vandens krioklys“) – krioklys Meksikoje, Čiapaso valstijoje, 64 km į pietus nuo Palenkės, prie kelio. Susidaro Tulichos, Otuluno ir Šumulichos upių santakoje (Grichalvos baseinas). Sudaro eilė slenksčių ir kaskadų. Didžiausios kaskados aukštis 6 m.
Tutmozis I

Valdymas ir nuopelnai

Antraisiais valdymo metais Tutmozis I užkariavo Nubiją iki Nilo trečio slenksčio. Vėliau surengė žygius šiaurėje, Sirijoje, iki Eufrato upės. Karinėje kampanijoje prieš Nubiją, vienas prieš vieną įveikė Nubijos karalių. Pastatė Karnako šventyklos ketvirtąjį ir penktąjį pilonus, hipostilinę stalę, pastatė bent du obeliskus ir kiemą bei sieną. Rėmė Amenchotepo I koplyčios pabaigimą šventyklos šiaurinėje pusėje.
Tutmozis I valdė devynis metus ir, pasak įrašų, mirė penkiasdešimties. Jo laidojimo šventykla pastatyta Deir al Bahri. Tikėtina, kad jis praplėtė Deir el Medinos kapų kalėjų kaimelį. Tutmozis I – pirmasis faraonas, palaidotas Karalių slėnyje. Tikėtina, kad jis buvo palaidotas KV38 kape, kur rastas sarkofagas su jo vardu, tačiau rastas kitas sarkofagas ir inskripcijos Hatšepsutos kape KV20 nurodo dar vieną tikėtiną palaidojimo vietą. Buvo manoma, kad Tutmozio I mumija rasta karališkųjų mumijų slėptuvėje prie Deir al Bachri, tačiau vėlėsni tyrimai parodė, kad mumija buvo betgi 18 metų jaunuolio ir nebeidentifikuojama su Tutmoziu I. Vienas iš Tutmozio I sarkofagų buvo skirtas Hatšepsutai ir pritaikytas jam (dabar Bostono dailės muziejuje).
Kazimieras Senkus

Biografija

Kazimieras Senkus gimė Onos ir Justino Senkų šeimoje. Šeimoje augo septyni vaikai: Justinas, Juozas, Anelė, Ona, Vincas, Anastazija ir Kazimieras. Kazimiero Senkaus brolis Juozas Senkus buvo Lietuvos kalbininkas, redaktorius, Jono Jablonskio sekretorius. Senkų šeima yra nukentėjusi dėl tremties į Sibirą. 
Kazimieras Senkus 1928–1934 m. mokėsi Vilkaviškio gimnazijoje, o 1935–1940 Vilkaviškio kunigų seminarijoje. 
Teologijos mokslus baigė Miunsterio universitete Vokietijoje. 1942 m. gegužės 30 d. Miunsteryje įšventintas į kunigus. Iki 1943 m. vikaras Rokselyje prie Miunsterio. 1942–1944 m. lietuvių kapelionas Saksonijoje. 
1945–1946 m. lankė Rėgensburgo bažnytinės muzikos mokyklą. 1947–1950 m. Popiežiškajame bažnytinės muzikos institute (Pontifici Instituto di Musica Sacra) Romoje studijavo grigališkąjį choralą, kompoziciją, fortepijoną, vargonus, dirigavimą (dėst. Higino Angles, P. Toma ir kiti pedagogai). Už diplominį darbą „Canto populäre religioso nella Lituania catolica“ gavo magistro laipsnį. 
1950–1954 m. buvo Šv. Kazimiero kolegijos Romoje giedojimo mokytojas, vargonininkas ir chorvedys. Jo vadovaujamas vyrų choras giedojo kolegijos pamaldose sekmadieniais ir įvairių švenčių metu, dalyvavo Vatikano radijo lietuviškose laidose. 1954 m. iš Baltų instituto Vokietijoje (Bonoje) gavo lietuvių liaudies dainų studijų stipendiją ir 1956 m. parašė studiją „Die Formen der litauischen Volkslieder“ („Lietuvių liaudies dainų struktūra“). 1955–1960 m. klebonas Hechingene, parengė giesmyną „Garbė Dievui" (1960), surinko lietuviškų liaudies giesmių melodijų, sukūrė nemažai giesmių. 1960–1962 m. Tiubingene (konvikte Vilhelmstifte) mokė giedoti klierikus. Iki 1996 m. Rotenburgo – Štutgarto vyskupijos lietuvių kapelionas, Lietuvių misijos vedėjas. Gyvendamas Vokietijoje, daug padėjo Lietuvos žmonėms. Kas iš lietuvių pabuvojo Štutgarte, patyrė jo globą ir paramą. Du kartus lankėsi JAV, buvo Šiaurės Amerikos Lietuvių muzikų sąjungos narys.
K. Senkus religinės muzikos ir giedojimo klausimais nemažai rašė spaudoje, rinko lietuvių liaudies dainas ir jas harmonizavo, sukūrė giesmių ir mišias „Missa Verbum Caro“, išleido tris plokšteles: „Kur bėga Šešupė“, „Skambėkit giesmės“, „Ričardas Daunoras“ (1982–1983), parengė „Liturginį giesmyną" (1993). 
1996 m. kunigas grįžo į Lietuvą ir apsigyveno  Palaimintojo Jurgio Matulaičio vienuolyne, Kaune. 2008 metų vasario 5 dieną monsinjoras Kazimieras Senkus, bažnytinės muzikos puoselėtojas, buvęs ilgametis Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas, humanitarinės labdaros ir paramos organizatorius, Lietuvos Respublikos Prezidento buvo apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžiumi. Iki pat mirties buvo ištikimas savo įsitikinimams, nepaprastai mylėjo žmones ir iš visos širdies siekė jiems padėti. Gyvenimo šūkis - Kad Giedotų visa Lietuva. 
Mirė 2018 vasario 15 dieną, Kaune. Palaidotas Kauno Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčios šventoriuje.
Juodoji Emanuelė

Turinys

Pagrindinė filmo herojė – žurnalistė/fotografė Maja Džordan, savo straipsnius pasirašanti „Emanuelės“ vardu. Ji su užduotimi atvyksta į Afriką (juosta buvo nufilmuota Kenijoje), kur apsistoja Danielių šeimoje. pastarųjų santuoka išgyvena ne pačius geriausius laikus, prie ko prisideda ir Emanuelė, užmezgusi intymius santykius ir su Džaniu, ir su Ana Danieliais...
Kigalis

Istorija

Kigalis įkurtas vokiečių kolonistų 1907 m. Tačiau sostine tapo tik 1962 m. Tradicinė karaliaus sostinė buvo Njanzoje, o kolonijinė administracija buvo įsikūrusi Butarėje. Ruandai tapus nepriklausoma šalimi, Kigalis pasirinktas sostine, nes buvo šalies centre. Miestas netrukus pradėjo sparčiai augti ir greitai tapo Ruandos kutūriniu ir ekonominiu centru. 1994 m. balandžio 7 d. Kigalyje įvyko kruvinos Ruandos genocido žudynės.

Ekonomika ir susisiekimas

Netoli miesto išgaunamas ir apdirbamas kasiteritas. Odos apdirbimas, avalynės, tekstilės, maisto pramonė. Apylinkėse vystomas žemės ūkis. Šalia miesto yra tarptautinis Kigalio oro uostas, iš kurio vyksta reisai į Nairobį, Adis Abebą, Briuselį, Bužumbūrą ir Johanesburgą. Tačiau tėra tik vienas vietinis reisas į Kjangugu. Iš Kigalio keliai veda į didžiausius šalies ir aplinkinių valstybių miestus. Yra universitetas, keli institutai.

Turizmas

Kigalis – svarbiausias Ruandos turizmo centras. Yra 3 tarptautinės klasės viešbučiai. Vykdomos ekskursijos į nacionalinius parkus. Svarbiausi miesto pastatai – bažnyčia, turgus, prancūzų kultūros centras. Yra keletas restoranų, kino teatras.
Iljušin Il-18

Il-18 (rus. Ил-18, pagal NATO kodifikaciją Coot) – tarybinis vidutinių nuotolių keturmotoris keleivinis lėktuvas, turbosraigtinis monoplanas su vieno kylio uodega. Il-18 buvo vienas iš daugiausiai pasaulyje naudotų lėktuvų, tarnavęs daugiau nei 50 metų. Dėl patikimos konstrukcijos lėktuvai skraidydavo virš 45 000 valandų. Savo konstrukcija panašus į amerikiečių Lockheed L-188 Electra bei britų Bristol Britannia.

Lėktuvo kūrimas ir eksploatacija

Lėktuvas pradėtas projektuoti 1954 m. Tendencijos rodė, kad lėktuvai stūmokliniais varikliais negali patenkinti greitai augantį pervežamų keleivių skaičių. Tuomet atsirado poreikis kurti greitesnius ir talpesnius lėktuvus, turinčius dujų turbininius variklius. Tupolev konstruktoriai bombonešio Tu-16 bazėje sukūrė keleivinį reaktyvinį Tu-104, o Iljušin biuras nuėjo kitu keliu – suprojektavo turbosraigtinį keleivinį lėktuvą.
Pirmam skrydžiui Il-18 pakilo 1957 m. liepos 4 d. Lėktuvas pradėtas eksploatuoti 1959 m. – spalio 20 d. Aeroflot pradėjo skraidinti maršrutu Maskva(Vnukovo)-Alma Ata bei Maskva-Adleris. Netrukus apie trečdalį Aeroflot keleivių skraidindavo Il-18.
Iki 1965 m. buvo sukurti įvairių modifikacijų, komforto lygio ir keleivių skaičiaus Il-18, taip pat kitos paskirties lėktuvai: tarnybiniai, krovininiai, meteorologiniai, patruliniai; taip pat kovos lėktuvas Il-38, radioelektroninės kovos lėktuvas Il-20, oro komandinis punktas Il-22, ledo žvalgybos lėktuvas Il-24 ir kiti.
Geras Il-18 komforto, ekonomiškumo bei skrydžių saugumo santykis buvo patrauklus ir pasaulinėje rinkoje, todėl Il-18 pirmasis iš tarybinių lėktuvų buvo parduotas 17-kai tarptautinių aviakompanijų (virš 100 vnt.).
Serijiniu būdu gamintas 1959–1978 m. Pastatyta 719 tokių lėktuvų (t. t. 564 keleiviniai). Šiuo metu 2 tokius lėktuvus eksploatuoja vyriausybinė aviakompanija „Rossija“, keletą naudoja Rusijos, Afganistano ir kelių Afrikos valstybių karinės oro pajėgos.
Šeimena

Etimologija

Upėvardis laikomas labai archajiškų, ką parodo priesaga -(m)en-. Jis sietinas su pavadinimu Kaimena (ide. kalbose pastebimas š-k tarpusavio kitimas). Tada upėvardis būtų kildintinas iš žodžių kaimas, kiemas (t. y. semantika suprastina kaip „kaimo, kiemo upė“).
Vytelinis eukaliptas

Paplitimo arealas

Šie medžiai savaime auga Australijos žemyno pietryčiuose – Tasmanijoje, vidurio ir pietų Viktorijoje, Naujojo Pietų Velso rytuose, bei Pietų Australijos valstijos pietryčiuose.
Introdukuotas Naujojoje Zelandijoje ir šiltesnio klimato pietų ir pietvakarių Europos šalyse.

Vytelinio eukalipto matmenys

Dažniausiai pasitaiko apie 25-50 m aukščio. Aukščiausias žinomas pavadinimu kaip „White Knight“ yra 91,3 m aukščio, jo kamieno skersmuo 3,30 m, kamieno apimtis 10,8 m, tūris 180 m³. Augimo vieta – Evercreech Forest rezervatas esantis š.r.Tasmanijoje (Australija). Išmatuotas 2013 metais.

Morfologija ir porūšiai

Kamienas tiesus. Žievė lupasi vertikaliom juostelėmis ar atraižom. Subrendę lapai siauri ir ilgi, 10–20 cm ilgio. Jauni lapeliai taip pat siauri ir ryškiai žali.
Vytelinis eukaliptas gali maišytis (hibridizuotis) mažiausiai su 38 kitų eukaliptų rūšimis. Pavyzdžiui, su Eucalyptus ovata, Eucalyptus aromaphloia, Eucalyptus camaldulensis. Labai plačiai hibridizuojasi su Eucalyptus goniocalyx rūšimi.

Mediena

Mediena nuo blankiai rausvos iki rausvai rudos, dažnai su savitais šviesiai pilkais dryželiais.

Panaudojimas

Vytelinio eukalipto lapeliais minta koalos. Mediena gausiai naudojama baldų pramonėje.

Pavadinimas

Nuo 1806 metų rūšiai suteiktas (Eucalyptus viminalis Labill.) pavadinimas. Rūšies pavadinimo autorius Jacques Julien Houtou de Labillardière gyvenęs 1755–1834 metais. Anglų kalboje apybūdinant jo skirtingiems porūšiams vadinamas net keletų pavadinimų, kaip kad – Manna Gum, Rough-barked Manna Gum, Coast Manna Gum, Ribbon Gum, White Gum.
Alina Valentinavičienė-Aleksandravičiūtė

Alina Valentinavičienė-Aleksandravičiūtė (1952 m. balandžio 7 d. Molėtuose) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija

Baigusi Gaižiūnų aštuonmetę mokyklą, 1968–1972 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. V. Ūsevičius). 1974–1979 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. R. Gudelio klasė). 1979–1983 choro dirigavimo žinias dar gilino Lietuvos valstybinėje konservatorijoje Vilniuje (prof. P. Bekerio, dėst. T. Šumsko ir dėst. B. Jankausko klasės).
Nuo 1972 Vilkaviškio rajoninių kultūros namų meno vadovė, atgaivino rajkoopsąjungos mišrųjį chorą, vėliau tapusį kultūros namų kolektyvu – jį parengė 1975 respublikinei dainų šventei. Mišrųjį chorą suorganizavo ir konservų fabrike, vadovavo miesto vokaliniams ansambliams. Su chorais ir vokaliniais ansambliais rengė koncertus, meno mėgėjų apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų.
1977 apsigyvenusi Vilniuje, muziką ir dainavimą dėstė 45-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo vaikų chorui (70 dalyvių), kurį parengė 1987 respublikinei moksleivių dainų šventei ir konkurse su juo laimėjo laureato vardą.
Nuo 1987 Vilniaus moksleivių rūmų (Lietuvos vaikų ir jaunimo centro) mergaičių choro studijos „Versmė“ vadovė. Mergaitės koncertavo Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Prancūzijoje, Šveicarijoje, Suomijoje, tarptautiniuose konkursuose pelnė prizinių vietų. Choras dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje bei 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje – chorų konkurse pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą. „Versmė“ yra parengusi ir stambių kūrinių: A. Vivaldi „Gloria“, G. Tartini „Stabat Mater“, įvairių autorių ciklą „Ave Maria" ir kt.; 1996 išleido audiokasetę.
Nuo 1987 chorvedė – ir Vilniaus radijo komponentų gamyklos (gamybinio susivienijimo „Vilniaus vingis“) mišriojo choro „Vilnis" meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms, taip pat 1997 Baltijos ir Šiaurės šalių dainų šventei Gotlande (Švedija). Choras koncertavo Lietu voje, Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Bulgarijoje, Vengrijoje, Čekijoje.
A. Valentinavičienė – Vilkaviškio rajono ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dirigentė. Yra Lietuvos chorų sąjungos narė. 1987 dirigentė apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Ajova

Geografija

Ajovą supa dvi upės: Misisipė iš rytų, bei Misūris iš vakarų. Valstiją iš vakarų supa Didieji Sijūksų kalnai, iš šiaurės Ajova ribojasi su Minesota, iš pietų su Misūriu. Ajovos valstijos kraštovaizdis yra kalvotas, su lygumomis, persipinančiomis su daugeliu upių. Vietovės nežymiai eina žemyn, išskyrus kalvas valstijos šiaurės rytuose. Daug miško buvo išnaikinta kertant ir ruošiant dirvą XIX a.
Ajovos klimatas yra žemyninis. Šiaurės vakarų vėjai atšaldo orą iki -18 °C žiemą, vasarą šilto oro srovės atneša nepakeliamą karštį. Potvyniai periodiškai padaro daug žalos turtui. Vidutinis metinių kritulių kiekis yra 78,7 cm, bet dažniausiai krituliai iškrenta vasarą, dažnai dirvožemis yra išplaunamas.

Ekonomika

Ajovos ekonomika remiasi daugiausia žemės ūkiu. Pagrindiniai verslai valstijoje yra maisto produktų apdirbimas, bei su žemės ūkiu susijusius gaminius, pvz., žemės ūkio mašinas. Auginamos kiaulės, galvijai.
Cementas yra vienas iš svarbiausių mineralinių gaminių. Mažais kiekiais kasamas gipsas, smėlis, žvyras.
Stautas

Stautas (angl. stout), kitaip dar stiprusis porteris – tamsiojo elio rūšis, gaminama iš skrudinto salyklo ir skrudintų miežių. Stautas išsivystė iš angliško porterio. Esama įvairių stauto porūšių, tarp kurių – saldusis stautas, sausasis stautas bei imperijos stautas.

Istorija

Tamsusis viršutinės fermentacijos alus, pavadintas porteriu, Anglijoje plito nuo XVIII a. pradžios ir sparčiai išpopuliarėjo visoje Didžiojoje Britanijoje ir Airijoje. Stipresnysis porterio porūšis buvo įvardijamas kaip stout porter ('stiprusis porteris'), vėliau šis pavadinimas sutrumpintas tiesiog iki stout. Iš pradžių stautu galėjo būti vadinamas bet kuris stiprus alus, vėliau šis pavadinimas susietas tik su stipriuoju porteriu. XIX a. pabaigoje stautas buvo laikomas sveiku, stiprinančiu gėrimu, rekomenduojamas gydytojų kaip stiprinantis vaistas bei vartojamas sportininkų. Airijoje iki šiol kraujo donorams duodama gerti stauto dėl jame esančio didelio geležies kiekio).
XX a. pirmoje pusėje porteris kaip alaus rūšis nustojo būti gaminamas, stauto gamyba taip pat mažėjo, plintant šviesiesiems eliams. Šiuo metu stautas labiausiai mėgstamas Airijoje, čia gaminamos žinomiausios stauto rūšys.
Badeno-Viurtembergo notarų rūmai

Badeno-Viurtembergo notarų rūmai (vok. Notarkammer Baden-Württemberg) – notarų rūmai, vienijantys notarus Vokietijoje, Badeno-Viurtembergo žemėje. Joje yra 66 notarų vietos (2011 m.). Dirba 181 notaras. Iš jų 45 yta „tik“ notarai, 75 - advokatai notarai (vok. Anwaltsnotar). 61 notaras yra federalinės žemės valstybės tarnautojas.
Adresas: Königstraße 21, 70173, Štutgartas (Vokietija).
Grizonai

Išvaizda

Grizonai išsiskiria savo išvaizdos spalvų kontrastais. Jų nosis, krūtinė, papilvė ir letenos yra juodos spalvos, o nugara ir šonai, įskaitant ir trumpą uodegą, yra pilki (didžiojo grizono) arba gelsvai pilki (mažojo grizono). Tarp šių sričių nutįsusi balta juostelė nuo kaktos iki pečių. Kaip ir daugumai kiauninių, grizonams būdingi pailgas kūnas ir trumpos galūnės, be to, mažasis grizonas atrodo labiau kresnas. Diysis grizonas būna nuo 48 iki 55 cm ilgio ir nuo 1,4 iki 3,3 kg svorio, mažasis – nuo 28 iki 51 cm ilgio ir nuo 1,0 iki 2,5 kg svorio. Abiejų rūšių uodegos ilgis siekia 15 cm.

Gyvenimo būdas

Grizonai nėra reiklūs, rinkdamiesi gyvenamąją aplinką. Jie sutinkami tropikų ir kituose miškuose, atvirose prerijose. Mažieji grizonai dar gyvena ir kalnų vietovėse. Aktyvūs ir dieną, ir naktį, nors dažniausiai medžioja temstant. Poilsiui renkasi plyšius tarp uolų, po medžių šaknimis, kelmų ertmėse, įsikuria kitų gyvūnų paliktose buveinėse, pvz. viskašų. Tikėtina, jog grizonai įsirengia ir savus būstus. Gyvūnų judesiai greiti, jie gerai jaučiasi ir ant žemės, ir medžiuose, sugeba gerai laipioti ir plaukioti. Bendrai paėmus, jų gyvenimo būdas panašus į šeškų. Dažniausiai eina medžioti pavieniui, tačiau juos galima sutikti ir poroje ar nedidelėje šeimos grupėje.
Grizonai visaėdžiai. Daugiausia maitinasi smulkiais žinduoliais. Pagrindinis jų grobis – agučiai, pelės, šinšilos ir viskašos. Neatsisako paukščių ir jų kiaušinių, roplių, bestuburių ir vaisių.
Apie grizonų dauginimąsi nėra daug žinoma. Patelių nėštumas trunka apie 40 parų, atsiveda nuo dviejų iki keturių jauniklių.
Kai kur Pietų Amerikoje šie gyvūnai žmonių prijaukinami kovoti su graužikais.
Manus

Manus (skr. मनु = Manu – „žmogus“) – hinduizmo mitologijoje žmonių pirmapradis.
Žemaičių apygarda

Žemaičių apygarda – Lietuvos rezistencinio pasipriešinimo Telšių, Kretingos, Mažeikių apskrityse bei dalyje Tauragės apskrities dalyvius vienijusi partizanų apygarda. Leido laikraščius „Laisvės balsas“, „Kovojantis lietuvis“, „Malda girioje“.

Istorija

Įkurta 1945 m. kovo mėn.
Apygardos štabas sunaikintas 1953 m. rugpjūčio 29 d.
1965 m. liepos 6 d. žuvo paskutinis apygardos partizanas Pranas Končius-Adomas.

Partizanai

Kazimieras Jašinskas (slap. Krivaitis, 1926 m., Jokūbavo k., Kretingos valsčius, Kretingos apskr. – 1948 m. spalio 19 d. Jokūbavo k., Kretingos valsčius, Kretingos apskr.) apie 1946 m. įstojo į Gargždų valsčiuje veikusį Kardo rinktinės Vidmanto kuopos Kaributo partizanų būrį. 1948 m. spalio 19 d. rytą kartu su būrio vadu Vytautu Jablonskiu-Vanagu ir partizanu Petru Benečiu-Algiu prie partizanų rėmėjo ir ryšininko Jono Jokšo sodybos Jokūbave pateko į Kretingos stribų ir enkavedistų surengtą pasalą. Susišaudymo metu buvo sunkiai sužeistas į koją ir nenorėdamas pasiduoti nusišovė.
Vardas įamžintas 1992 m. Kardo rinktinės partizanų atminimui skirtame paminkle Kretingos senosiose kapinėse (architektas Edmundas Giedrimas) ir 2004 m. Jokūbavo bažnyčios šventoriuje pastatytame atminimo kryžiuje (skulptorius Virgilijus Vaičiūnas).
Vilniaus balsas (laikraštis)

Vilniaus balsas – kultūros ir politikos laikraštis, leistas 1989–1990 m. Vilniuje.

Istorija

Iki 1990 m. Nr. 16 ėjo kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Vilniaus tarybos, vėliau – redakcijos tarybos leidinys. Tiražas 20 000 egz. Išleista 40 numerių.
Redakcijoje dirbo Andrius Vaišnys, redagavo Aldona Žemaitytė-Petrauskienė.
Bendrieji talonai

Bendrieji pinigai, bendrieji talonai (šnek. kalba – dažniausiai vagnorkės, retai žvėriukai) – Lietuvos laikinieji pinigai, Lietuvoje naudoti pirmais jos atgautos nepriklausomybės metais ir pakeitę SSRS rublius 1991 m. (įvesti rugpjūčio 5 dieną).
Neoficialus pavadinimas vagnorkės kilo iš tuometinio premjero Gedimino Vagnoriaus (1991 m. sausio 13 d. – 1992 m. liepos 21 d.) pavardės.
Jie buvo įvesti 1991 m. rugpjūčio 5 dieną. Tada ką nors perkant ir mokant SSRS rubliais reikėjo sumokėti tiek pat ir talonų, o nuo 1992 m. spalio 1 d. paskelbti vienintele teisėta mokėjimo priemone Lietuvoje. Tokiu būdu Lietuva išėjo iš rublio zonos. Laikinųjų pinigų – bendrųjų talonų – kūrime dalyvavo dailininkų grupė, kuriai vadovavo Raimondas Miknevičius.
Michailas Lazarevas

Biografija

Gimė dvarininkų šeimoje Vladimire. 1800 m. pradėjo mokslus jūros kadetų korpuse, 1803 m. gavo gardemarino laipsnį. Tada Michailas Lazarevas buvo išsiųstas į Angliją, ten penkerius metus anglų laivais plaukiojo po Atlanto vandenyną. Grįžęs 1808 m. iš Anglijos gavo mičmano laipsnį, paskirtas į Baltijos laivyną. Dalyvavo karuose prieš švedus ir prancūzus.
1813–1816 m. Michailas Lazarevas leidosi į savo pirmąją didelę ekspediciją. Jis vadovavo fregatai „Suvorovas“, kuri apiplaukė pasaulį. Ekspedicijos tikslas buvo jūros keliu pasiekti Rusų Ameriką. Iš Kronštato 1813 m. spalio 9 d. išplaukęs laivas pro Baltijos jūrą ir skersai Atlanto vandenyną 1814 m. balandžio 21 d. pasiekė Rio de Žaneirą. Iš ten „Suvorovas“ pasuko į rytus ir rugpjūčio 14 d. prisišvartavo prie Australijos krantų. Tada ekspedicija iš pietų į šiaurę kirto Ramųjį vandenyną, pakeliui atradę iki tol nežinomą salą (ją Lazarevas pavadino Suvorovo atolu), kol lapkritį pasiekė Aliaską. Ten laivas peržiemojo, pasikrovė naujų krovinių ir 1815 m. liepą patraukė pagal vakarinius Amerikos krantus. Vėliau „Suvorovas“ ilgai stovėjo Kaljao uoste, kur Michailas Lazarevas vedė prekybinius ir diplomatinius pokalbius. Tada pro Dreiko sąsiaurį ekspedicija aplenkė pietinę Amerikos dalį ir skersai Atlanto vandenyno (sustojant tik Fernando de Noronijos salose) patraukė link Europos ir sėkmingai grįžo į Kronštatą.
1819–1921 m. Michailas Lazarevas ir Fadėjus Belingshauzenas vadovavo dvejoms fregatoms „Mirnyj“ ir „Vostok“, kurios, kirtusios iš šiaurės į pietus Atlanto vandenyną, įplaukė į subantarktinius vandenis, o galiausiai 1820 m. sausio 28 d. pasiekė ir Antarktidos žemyną (ankstesnės ekspedicijos dėl ledkalnių prasibrauti iki pat žemyno nesugebėdavo).
1822–1825 m. Michailas Lazarevas vėl paskirtas vadovauti ekspedicijai į Rusijos Ameriką. Jam pavesta regata „Kreiser“, o jo broliui Andriejui – šliupas „Ladoga“. Ekspedicija panašiu maršrutu sėkmingai pasiekė Aliaską, įvykdė krovinių mainus ir grįžo atgal į Kronštatą.
Už nuopelnus Navarino mūšyje (1827 m.) Michailas Lazarevas pakeltas į kontradmirolus. Nuo 1833 m. – viceadmirolas, vyriausiasis Juodosios jūros laivyno ir uostų vadas. Nuo 1843 m. – admirolas.

Bibliografija

Po Michailo Lazarevo mirties išleisti jo „Dokumentai“ (Документы, 3 t. 1952–1961 m.).