google/wiki40b huggingface dataset:
Povilas Bakšys

Biografija

Gimė 1901 m. spalio 21 d. Skominuose, Petro ir Julijos Sudeikytės šeimoje. Baigęs Ukmergės gimnaziją 1924-1930 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje. Į kunigus įšventintas 1930 metais. 1930-1931 m. dirbo Giedraičiuose, 1931-1934 m. Dubingiuose, 1934 m. Želvoje, 1934-1936 m. Kaišiadoryse, 1936-1938 m. Nemajūnuose, 1938-1950 m. Dauguose, 1950-1959 m. Kauno vyskupijos kurijos kancleris Kaišiadoryse, 1959-1962 m. Kaišiadorių vyskupijos kancleris Vievyje. 
Panevėžio vyskupijos vyskupu tapo 1962 metais. 1963-1965 m. dalyvavo II-ajame Vatikano susirinkime. 1965 m. popiežius Paulius VI jį pakėlė monsinjoru. Mirė 1973 m. liepos 2 d., palaidotas Vievio kapinėse.
Nord Stream

Istorija

Projektas pradėtas vystyti 1997 m., kai Gazprom ir Suomijos kompanija Neste (vėliau – Fortum) įkūrė jungtinę kompaniją, North Transgas Oy, kuri vystytų dujotiekio tarp Rusijos ir Vokietijos tiesimą Baltijos jūros dugnu.
2011 m. spalio 8 d. Nord Stream paleistas veikti.
FK Olympia Praha

Istorija

Įkurtas 2017 m.
1998 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

1998 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 65-asis Lietuvos vyrų ir 51-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.

Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas

65-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko 1998 m. gegužės 5–15 dienomis Vilniuje.

Vyrų čempionato dalyviai

Čempionate žaidė 12 dalyvių: devyni vilniečiai, du kauniečiai ir vienas iš Radviliškio. Dalyvavo visi 1997 m. Lietuvos čempionato prizininkai. Dalyvių tarpe – keturi tarptautiniai didmeistriai (DM) ir keturi tarptautiniai meistrai (TM). Tai buvo VIII FIDE kategorijos turnyras, jame buvo tiek tarptautinio didmeistrio (TD), tiek tarptautinio meistro balų normos. Iš 60 sužaistų partijų, 29 baigėsi rezultatyviai, o 31 – lygiosiomis.

Vyrų čempionato rezultatai

Čempionatui pasibaigus du dalyviai buvo surinkę po 7 taškus iš 10 galimų. Pagal papildomus rodiklius pirmąją vietą užėmė vilnietis TD Vidmantas Mališauskas, antrą – kaunietis TD Šarūnas Šulskis. Toliau sekė du dalyviai, surinkę po 6 taškus. Jų vietas irgi lėmė papildomi rodikliai: trečioji – atiteko TD Dariui Ruželei, o 4-oji – TD Aloyzui Kveiniui. V. Sakalauskas įvykdė TM balą. Tai buvo trečiasis jo balas po kurio suteikiamas TM titulas.

Lietuvos moterų šachmatų čempionatas

51-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko 1998 m. balandžio 11–19 dienomis Vilniuje.

Dalyvės

Čempionate šveicariškąja sistema (9 ratai) žaidė 18 šachmatininkių iš Vilniaus, Kauno, Šiaulių, Panevėžio, Plungės, Vilkaviškio ir Jonavos. Dvi iš jų – moterų FIDE meistrės (MFM). Iš praėjusių metų prizininkių nedalyvavo 1997 m. moterų čempionato nugalėtoja Dagnė Čiukšytė. Čempionatas vyko Vilniaus šachmatų mokykloje.

Rezultatai

Kiek netikėtai, bet pelnytai, nugalėjo, tarp dalyvių turėjusi tik septintą reitingą, Vilniaus universiteto psichologijos specialybės antrojo kurso studentė 19-metė Živilė Čiukšytė. Ji surinko 7, 5 taško iš 9 galimų ir padidino savo reitingą net 30 taškų. Ji vienintelė įveikė pustaškiu atsilikusią 14-metę MFM šiaulietę Viktoriją Čmilytę. Trečioje vietoje kita sostinės atstovė 20- metė MFM Lina Stasiūnaitė – 6 taškai. Ketvirta – Laima Domarkaitė (5,5 tšk.), o 5-oje – 12-metė Salomėja Zaksaitė (5 tšk.). Trys prizininkės ir moterų tarptautinė meistrė (MTM) Dagnė Čiukšytė pateko į šalies rinktinę, vyksiančią į pasaulio moterų šachmatų olimpiadą
Liudgardas Maculevičius

Liudgardas Maculevičius (1917 m. birželio 16 d. Feodosija – 2004 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos kino režisierius, scenaristas.

Biografija

1943 m. baigė Kinematografijos institutą Maskvoje, mokytojas režsierius Sergejus Eizenšteinas. Dirbo kino studijoje „Mosfilm“, Centrinėje dokumentinių filmų studijoje. Nuo 1944 m. Lietuvos kino studijos (iki 1956 m. veikė kitais pavadinimais) režisierius.

Kūryba

Sukūrė apie 1000 kino žurnalo „Tarybų Lietuva“ dalių (tarp jų – ir pirmąsias 1944 m.), pirmąjį spalvotą ilgametražį dokumentinį filmą „Tarybų Lietuva“ (1951 m., su rež. J. Poselskiu, Stalino premija, su kitais, 1952 m.).
Kiti dokumentiniai filmai: Petras Cvirka (1947 m., su rež. I. Krovčiunovskiu), „Klaipėda“ (1953 m.), „Daina lydi darbą“ (1955 m.), „Draugystės dienos“ (1957 m.), „Lietuviškos vestuvės“ (1958 m.), „Dainos jaunystė“ (1960 m.), „Raudonstogė kaimo rytdiena“ (1976, TSRS filmų apie architektūrą festivalio Maskvoje diplomas 1978 m.), „Keturių žirgų riteris“ (1984 m., apie V. Mikėną). Parašė kai kurių savo filmų scenarijus.
Agluonėnų pagrindinė mokykla

Istorija

Agluonėnų pirmoji mokykla buvo įkurdinta ilgame pastate iš molio, 1846 m. perstatyta iš rąstų. 1913 m. kilo gaisras ir mokykla sudegė. Po gaisro mokyklą įkurdino Kantvainiuose. Klasės buvo labai ankštos, reikėjo naujos mokyklos. Naujos mokyklos Agluonėnai susilaukė negreit. Statybai sutrukdė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas. 1920 m., iš apylinkės išsikrausčius pasienio muitinės tarnautojams, jų gyvenamasis namas Poškose buvo paskirtas mokyklai. Mokyklos reikalai išsisprendė 1923 m. Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos. 1925 m. spalio 15 d. iškilmingai įvyko naujos mokyklos atidarymas. 1980 m. vasarą pastatyta dabartinė mokykla.
Tamsusis debesis

Tamsusis debesis (kartais naudojamas terminas tamsusis ūkas) yra tarpžvaigždinis debesis, kuris yra toks tankus, jog užstoja šviesą iš emisinio arba atspindžio ūkų (pavyzdžiui, Arklio galvos ūkas), arba toks, kuris užstoja toliau esančias žvaigždes (pavyzdžiui, Angliamaišis).
Ūko neskaidrumą lemia šviesos sugertis dėl tarpžvaigždinių dulkių (ekstinkcija). Tamsiųjų debesų kompleksai dažniausiai būna susiję su molekuliniais debesimis. Maži, izoliuoti tamsieji debesys paprastai yra vadinami Boko globulėmis.
Tamsiųjų debesų forma yra labai nereguliari. Jų paviršiai yra nelygūs. Didžiausi tamsieji debesys matomi kaip tamsūs dryžiai šviesiame Paukščių Tako fone.
Vidinės tamsiųjų debesų sritys yra žvaigždėdaros ir mazerių šaltinių vietos.
Michio Kaku

Ankstyvasis gyvenimas ir išsilavinimas

Kaku gimė San Chosė, Kalifornijoje, japonų imigrantų (turinčių ir tibetietiškų šaknų) šeimoje. Jo tėvas gimė Kalifornijoje, bet išsilavinimą įgijo Japonijoje ir mažai kalbėjo angliškai. Po karo abu Kaku tėvai trumpam buvo apgyvendinti Tule Lake War Relocation Center, kur jie viens kitą sutiko. Ten pat gimė Kaku brolis.
Mokydamasis Kuberlėjaus vidurinėje mokykloje Palo Alto mieste, Kaku savo tėvų garaže sukonstravo dalelių greitintuvą, kuris buvo skirtas mokslo mugės projektui. Pasak pačio Kaku, jo tikslas buvo sugeneruoti tokio stiprumo gama spindulių pluoštą, kuris sukurtų antimedžiagą. Nacionalinės mokslo mugės Albukerkėje (Naujoji Meksika) metu Kaku patraukė fiziko Edvardo Telerio dėmesį. Šis apsiėmė globoti Kaku, padėjo jam gauti Herco inžinerijos stipendiją ir įstoti į Harvardo universitetą. Kaku 1968 m. baigė studijas Harvardo universitete su pagyrimu ir buvo pirmūnas savam fizikos kurse. Vėliau jis įstojo į Berklio radiacijos laboratoriją Kalifornijos universitete Berklyje ir 1972 m. gavo filosofijos daktaro laipsnį. Paskiau tais pačiais metais skaitė paskaitas Prinstono universitete.
Vietnamo karo metais Kaku baigė JAV armijos pagrindinio apmokymo kursus Fort Beninge, Džordžijoje, ir išplėstinę pėstininkų apmokymo programą Fort Luise, Vašingtono valstijoje. Tačiau karas pasibaigė dar prieš jo išsiuntimą į frontą.

Akademinė karjera

Mičijo Kaku buvo svečias ir narys (1973 ir 1990 m.) Pažangių studijų institute Prinstone ir Niujorko universitete. Šiuo metu jis eina Niujorko miesto koledžo Teorinės fizikos katedros vedėjo ir profesoriaus pareigas.
Tokiuose fizikos mokslo žurnaluose kaip „Physical Review“ išspausdinta per 70 Kaku straipsnių superstygų teorijos, supergravitacijos, supersimetrijos ir hadronų fizikos temomis. 1974 m. kartu su Osakos universiteto profesoriumi Keidži Kikava (Keiji Kikkawa) parašė pirmąjį mokslinį straipsnį stygų lauko teorijos tema.
Kaku yra keleto knygų apie stygų teoriją ir kvantinę lauko teoriją autorius.

Asmeninis gyvenimas

Kaku vedęs, žmona Šidzuė Kaku (Shizue). Turi dvi dukras.
Sarafanas

Sarafanas (rus. сарафан) – ilgas, paprastai berankovis drabužis, vilkimas ant palaidinės; rusų tautinio kostiumo dalis.
Žodis kildinamas iš persų sarāрā („garbės drabužis“), į rusų kalbą patekęs greičiausiai per tiurkus. Persijoje sarafanais vadinti ilgi, priekyje susegami chalatai, dėvimi nuotakų. Šio rūbo pirmtakas – plačiai senovės Eurazijoje tiek moterų, tiek vyrų vilkėti ilgi rūbai, pamušti kailiu.
Rusijoje pirmą kartą sarafanas paminėtas 1376 m. Nikono metraštyje. Pradžioje tai buvo turtingųjų vyrų rūbas – XIV a. sarafanais vilkėjo vaivados, Maskvos didieji kunigaikščiai. Nuo XVI a. tai ir per galvą užvelkamas ar per visą ilgį priekyje susagstomas moterų rūbas. Moterišku drabužiu galutinai tapo XVII amžiuje. Iki XVIII a. sarafanais vilkėjo kilmingos rusės, Petro I laikais – jau ir nekilmingos moterys, pirklių dukros, XIX a. – daugiausia Vidurio ir Šiaurės Rusijos, Pavolgio, Pauralės, Sibiro valstietės, kartais ir miestietės. Vėliau tapo rusių moterų tautinio kostiumo dalimi.
Seniausias buvo visiškai uždaras sarafanas, kai sulenktoje medžiagoje iškerpama skylė galvai, įdurai šonuose jungė priekį ir nugarą. Vėliau atsiranda susiaučiami sarafanai, priekyje iš 2 audinio gabalų, nugaroje iš 1. Šonuose sujungiami įdurais. Užsegimo juosta priekyje puošiama blizgančiais nėriniais, XIX a. viduryje juos pakeitė tamsiai geltonos spalvos juostelės. Tokie sarafanai puošti spalvotomis, pūstomis, kartais net kiaušinio dydžio sagomis. Stipriai platėjantis siluetas, ištisinės linijos pabrėžė moters figūrą. Vėlyvesnis „tiesaus“ arba „apvalaus“ silueto sarafanas. Juos siuvo iš kelių tiesių gabalų, viršuje stipriai suraukiant. Raukiniai prisiuvami prie juostelės ir prie jos pritaisomos petnešos. Apvalieji sarafanai galėjo būti siuvami iš dviejų vienodo ilgio audeklų arba iš dviejų ilgų priekyje ir trijų trumpų (iki liemens) nugaroje. Paprastai apvalieji sarafanai puošti prie apačios prisiuvant dvi tris nėrinių ar kaspinų juosteles. Sarafanai su juosmeniu, atėję į kaimą iš miesto. Iš esmės tai sijonas su pakeltu juosmeniu.
Iš sarafano buvo sprendžiama apie moterų visuomeninę padėtį. Šventiniai sarafanai buvo siuvami iš juodos alksnio ir ąžuolo žievėmis dažytos vilnonės medžiagos. Rūbo apačia būdavo apsiuvama dažniausiai raudonu vilnoniu namų darbo kaspinėliu, viršus – aksomo juostele. Kasdieniniai sarafanai – paprastesni; vėliau jie buvo siuvami iš lengvesnio medvilninio audinio (pvz., satino).
XVI–XVII a. sarafanus vilkėjo ir kilmingos LDK moterys. Jie būdavo siuvami iš brangiausių audinių, liemuo iš aksomo su perpetėmis ir aksominių juostų apvadais apačioje. Sarafanais taip pat vadinti ilgi berankoviai drabužiai, ~XII a. (po Kryžiaus žygių) paplitę Vakarų Europoje iš Rytų šalių.
Nuo XX a. pab. sarafanu vadinamas ilgas moteriškas – aukštas sijonas su petnešėlėmis.
Karelis (Gruzija)

Istorija

Karelis, kaip nedidelė gyvenvietė, rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1715 m. 1981 m. suteiktos miesto teisės. Išlikę keli istoriniai pastatai: kelios bažnyčios, vienuolynas ir tvirtovė.
Pela (Graikija)

Istorija

Vietovė gyvenama nuo gilios senovės. Pelos miestą pirmą kartą V a. pr. m. e. mini Herodotas. Iš Aigų sostinę į šią gyvenvietę 399 m. pr. m. e. perkėlė Makedonijos karalius Archelajas. Jis siekė Pelą paversti heleniškosios kultūros centru (Aigai liko religiniu centru). Į Pelą buvo pakviestas žymiausias to meto dailininkas Zeuksis, poetas Timotiejus Miletietis. Pasak Ksenofonto, nuo IV a. pr. m. e. Pela buvo didžiausias Makedonijos miestas. Labiausiai klestėjo valdant Kasandrui bei Antigonui II.
Po Trečiojo Makedonijos karo (168 m. pr. m. e.) miestas tapo vienos iš keturių Romos respublikai pavaldžių teritorijų, į kurias romėnai padalijo Makedoniją, centru. Apie 90 m. pr. m. e. Pela buvo sugriauta žemės drebėjimo. Vėliau gyvenvietė buvo atkurta, bet nebeteko savo reikšmės – ją nustelbė išaugę Salonikai. II a. pab. tai tebuvo mažas kaimas. Vėliau kurį laiką vadintas Diokletianopoliu (Διοκλητιανούπολις).
1914 m. pradėti archeologiniai tyrinėjimai. Rasti rūmų, pirčių, visuomeninių pastatų pamatai, mozaikos, archeologiniai dirbiniai, vertingas įrašas senovės makedonų kalba.
356 m. pr. m. e. čia gimė Aleksandras Makedonietis.
Petras Lelis

Petras Lelis (1908 m. vasario 18 d. Skaistgiriuose, Panevėžio apsk. – 1984 m. balandžio 15 d. Toronte, Kanada) – Lietuvos inžinierius statybininkas, architektas.

Biografija

Mokėsi Panevėžio gimnazijoje. 1924 m. baigęs Dotnuvos žemės ūkio technikumą, dirbo kultūrtechniku melioracijoje. Vėliau studijavo Prancūzijoje: 1930 m. Kano universitete įgijo inžinieriaus diplomą. Po aukštosios mokyklos baigimo dirbo apskrities inžinieriaus pareigose Mažeikiuose, Raseiniuose, Tauragėje, 1937–1944 m. – Panevėžyje. Projektavo ir tiesė kelius, tiltus, statė mokyklas ir kt. visuomeninius pastatus. Tarp iškilesnių darbų – Panevėžio apskrities savivaldybės rūmai (dab. Panevėžio rajono poliklinika A. Jakšto al.), Lietuvos banko rūmai Tauragėje ir kt.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį, 1948 m. emigravo į Kanadą. Dalyvavo išeivių iš Lietuvos gyvenime: bendradarbiavo spaudoje, buvo išrinktas į Kanados lietuvių fondo valdybą. 1973 m. išleido atsiminimų knygą „Lietuvos keliu. 1910–1973 metai“.
Grakštusis kazlėkas

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 72 psl.
Vokiečiai

Istorija

Pirmaisiais mūsų eros amžiais senosios vokiečių gentys susimaišė su keltais ir retais. Etninį vokiečių pagrindą sudarė susikūrusios frankų, saksų, tiuringų, bavarų, alemanų, langobardų, gotų, nemetų, švabų ir kitų genčių sąjungos. Į pradedančios susidaryti vokiečių tautybės sudėtį X-XIII a. įėjo vokiečių feodalų užkariautų didžioji dalis Polabės slavų, pamarėnų, sileziečių bei prūsų genčių. Taip pat dalis jotvingių, kuršių, mažesne dalimi žemaičių, lyvių, estų genčių. Taip pat dalis kitų tautų, kaip kad fryzų, danų ir net švedų. Vokiečių tautybės konsolidaciją stabdė ilgai trukęs feodalinis susiskaldymas ir šalies dalių ekonominis atskirumas. Galutinai vokiečių tautybė susidarė tik po 1871 m., kai buvo suvienyta Vokietija.

Pavadinimas

Vokiečiai ir Vokietija pasaulyje vadinami labai skirtingai. Iš dalies tai aiškinama tuo, kad Vokietija susivienijo tik XIX a., o dabartinėse Vokietijos žemėse buvo įvairiai vadinamų genčių, karalysčių, kunigaikštysčių ir kitokių politinių teritorinių darinių. Sakykime, kai kuriose germanų kalbose vokiečiai vadinami deutsche – duitsers – tyskar, slavų kalbose įprasti pavadinimai nijemci – němci – nijemci – niemcy – немцы – nemci – німці (slaviški pavadinimai reiškia 'nebyliai (nemokantys kalbos)'), romanų kalbose – allemands – alemães. Vokiškoji žodžio lytis deutch kildinama iš indoeuropiečių prokalbės žodžio *teutā, reiškiančio 'tauta'.
Rytų baltų pavadinimo vokietis (latv. vācis, vācietis) kilmė nėra visiškai aiški: šį žodį bandoma sieti su Žemutinės Saksonijos vietovardžiu Waake (žinomas nuo XI a.) arba su pietryčių Švedijos genties pavadinimu vagoth (žinomas nuo VI a.), kuris galbūt sudarytas iš *vāki(ā) + -goth. Tokiu atveju šis skandinavų genties pavadinimas buvo perkeltas vokiečių tautai. Indoeuropiečių prokalbėje žodžio šaknis *wekʷ- reiškė 'kalbėti' (plg. prūs. wackis [vakis] '(karo) šūkis').
Lionel Jospin

Profesinė veikla

Baigė Paryžiaus politinių studijų institutą ir Nacionalinę administravimo mokyklą. 1965–1970 m. Prancūzijos užsienio santykių ministerijos generalinis sekretorius. 1977–1993 m. Nacionalinio susirinkimo narys, 1977–1986 m. nuo Paryžiaus, 1986–1988 m. nuo Aukštutinės Garonos departamento. 1988–1992 m., mokslinių tyrimų ir technologijų, vėliau – sporto ir švietimo ministras, 1997–2002 m. ministras pirmininkas. Jo vyriausybė įvedė 35 val. darbo savaitę, pagerino sveikatos draudimą socialiai remtiniems, įteisino lyčių lygybę.

Politinė karjera

1960 m. dalyvavo trockistinės Komunistų internacionalistų organizacijos veikloje. Nuo 1971 m. PS narys, 1977–1981 m. PS nacionalinis sekretorius, 1981–1988 ir 1995–1997 m. PS pirmasis sekretorius. 1983–1989 m. SI pirmininko pavaduotojas, nuo 1989 m. SI Garbės pirmininkas.
1995 m. dalyvavo prezidento rinkimuose, pirmame ture gavo daugiausia – 23,3 % balsų, tačiau antrame, susivienijus dešiniesiems, pralaimėjo Žakui Širakui. 2002 m. rinkimuose dar kartą bandė tapti prezidentu, tačiau pirmajame rate pralaimėjęs Ž. M. Le Penui pasitraukė iš politinės veiklos iki 2005 m., kai buvo įsijungęs į Europos Konstitucijos kampaniją, kurią prancūzai balsų dauguma ją atmetė.
Gydano įlanka

Gydano įlanka (rus. Гыданский залив) arba Gydano užutėkis (Гыданская губа) – Karos jūros įlanka, įsiterpianti į šiaurinį Gydano pusiasalio šiaurinį krantą (tarp Javajaus ir Mamuto pusiasalių). Ilgis apie 200 km, plotis 62 km, gylis 5–8 m. Didžiąją metų dalį dengiama ledo. Potvynio–atoslūgio ciklas kartojasi kas pusė paros, aukštis iki 1 m. Įteka Juribėjaus, Gydos upės.
Libijus Severas

Iškilimas

461 m. rugpjūčio 7 d. Ricimeras nužudė imperatorių Majorianą. Dėl tuščio sosto pradėjo kovoti Rytų Romos imperatorius Leonas I Didysis, dar vadinamas Traku, vandalų karalius Geiserikas ir pats Ricimeras. Ricimerui reikėjo silpno imperatoriaus, kad galėtų jį kontroliuoti, nes barbariška kilmė trukdė jam užimti sostą. Geiserikas po Romos nusiaubimo turėjo imperatoriaus Valentiniano III žmoną ir dvi dukras. Viena dukra ištekėjo už jo sūnaus Huneriko, kita už Olibrijaus, kuris buvo Geiseriko kandidatas į sostą.
Mėgindamas paspausti imperiją Geiserikas surengė keletą išpuolių prieš Italijos ir Sicilijos krantus, teigdamas, kad taikos sutartis su Majorianu nebegalioja. Ricimero ambasadorius paprašė gerbti sutartį, o Leono – nutraukti išpuolius ir paleisti Valentiniano III našlę ir dukras. Ricimeras ignoravo Olibrijų ir imperatoriumi Ravenoje Romos senatas išrinko Libijų Severą 461 m. lapkričio 19 d.

Neramumai provincijose

Apie 460 m. Romos imperatorius net nominaliai nebevaldė keleto imperijos provincijų: Britanija buvo apleista, Afrika užimta vandalų, Ispaniją valdė vizigotai. Tačiau Libijus valdė dar mažesnę sritį, nes keleto provincijų valdytojai nepripažino jo imperatoriumi: Egidijus Galijoje ir Marcelinas Ilyrijoje rėmė Majorianą ir nepripažino Libijaus išrinkimo. Leonas nepripažino naujo imperatoriaus, o to meto Rytų Romos istorikai jį laikė uzurpatoriumi.
Libijus Severas bijojo, kad Marcelinas su didele armija atvyks į Italiją ir kreipėsį į Leoną. Šis pasiuntė Filarką, kad atkalbėtų Marceliną nuo tokio sumanymo. Šis epizodas yra vienas daugelio, kurių pasekmė buvo Ilyrijos patekimas į Bizantijos įtakos sferą.
Kad nugalėtų Egidijų Libijus paskyrė Agripiną magister militum per Gallias, padarydamas jį Egidijaus viršininku. Valdant Majorianui Egidijus apkaltino Agripiną išdavyste ir nuteistas mirties bausme, kurios išvengė tik įsikišus Ricimerui, kuris rėmė Agripiną kaip Egidijaus priešą. Agripinas su vizigotų pagalbą žygiavo prieš Egidijų ir jo sąjungininkus frankus, kuriems vadovavo Childerikas I. Už paramą 462 m. vizigotai gavo Narboną, tad Egidijus buvo atskirtas nuo imperijos. Libijus Severas valdė tik Italiją ir po Egidijaus mirties 465 m. Galija tik trumpam sugrįžo Romos imperijai.

Kitos problemos

Nors Libijus buvo imperatorius, viską valdė Ricimeras. Jo valdžia buvo akivaizdi, nes jam nugalėjus alanų karalių Bergorą, jis pats irgi vadinamas karaliumi.
Vandalai niokojo Italijos krantus viso Libijaus valdymo metu, nes Geiserikas vis dar tikėjosi pasiekti savo. Imperatorius nusiuntė pasiuntinius prašyti taikos, bet jie nieko nepešė.
Nors oficialiai Rytų Romos imperija nepripažino Libijaus, abi imperijos dažnai bendradarbiaudavo diplomatiniu lygiu.
Vytautas Rakauskas

Vytautas Rakauskas (g. 1929 m. kovo 12 d. Karališkiuose, Anykščių raj.) – Lietuvos poetas, prozininkas, tekstologas, vertėjas.

Biografija

Mokėsi Ukmergės gimnazijoje. 1946 m. suimtas, iki 1953 m. kalintas Archangelsko srities lageriuose. Grįžęs dirbo statybose Ukmergėje, 1961 m. baigė VU lietuvių kalbą ir literatūrą. Dirbo mokytoju Molėtų rajone. Nuo 1970 m. dirbo redaktoriumi „Vagos“ leidykloje. 1992–2001 m. dirbo Lietuvių literatūros ir tautosakos institute.
Tristão Vaz Teixeira

Tristanas Vašas Teišeira (Tristão Vaz Teixeira; g. ~1395 m. – m. 1480 m.) – portugalų keliautojas, 1419–1420 m. kartu su Žuanu Gonsalvešu Zarku ir Bartlomėjumi Perestrelu atradęs Madeiros salas.
Buvo Henriko Jūrininko skydininku, drauge kariavo mūšiuose dėl Seutos ir Tanžero, buvo įšventintas riteriu. Su Žuanu Zarku atrado Porto Santo salą ir buvo paskirtas jos valdytoju. 1425 m. persikėlė į Madeirą. 1440 m. tapo Mašiko kapitonijos valdytoju. Su savo karavelėmis organizavo įvairias keliones į Afriką.
Dėl įgaliojimų viršijimo buvo atleistas iš savo pareigų, bet 1452 m., gavęs atleidimą, grąžintas. Vedė Branką Teišeirą, su kurią susilaukė daug palikuonių. Ir dabar Teišeirų giminė tebegyvena Madeiroje. Mirė Silveše, sulaukęs garbaus amžiaus.
Lietuvos lengvosios atletikos uždarų patalpų čempionatas

Lietuvos lengvosios atletikos uždarų patalpų čempionatas – kasmetinis nacionalinis žiemos sezono lengvosios atletikos čempionatas, kuriame varžosi geriausi Lietuvos sportininkai įvykdę normatyvus. Pastaruoju metu varžybos vyksta Klaipėdos lengvosios atletikos manieže. Pirmasis Lietuvos uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas įvyko 1948 m. balandžio 10 - 11 dienomis Kauno sporto halėje.
Albinas Liaugminas

Biografija

1934 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, iki 1938 m. studijavo Sorbonoje, Žano Žako Ruso pedagoginių mokslų institute Ženevoje ir Ženevos universitete. 1938 m. filosofijos daktaras.
1938–1939 m. dėstė Klaipėdos pedagoginiame institute. 1941–1944 m. Vilniaus pedagoginio instituto direktorius, dėstė Vilniaus dailės akademijoje ir Vilniaus universitete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo vertėju, 1948 m. persikėlė į Kolumbiją. Bogotoje dėstė keliuose universitetuose. 1955 m. atvyko į JAV. 1955–1972 m. Lojolos universitete Čikagoje dėstė kalbas. 1973–1976 m. Alkoholikų gydymo centro psichologas. Vienas Pedagoginio lituanistikos instituto steigėjų, 1958–1963 m. pirmasis jo rektorius.
Daug straipsnių pedagogikos ir visuomenės klausimais paskelbė leidiniuose „Tautos mokykla“, „Akademikas“, „Vairas“, „Draugas“, „Laiškai lietuviams“, Kolumbijos mokslo žurnaluose. Lietuvių enciklopedijos bendradarbis.