google/wiki40b huggingface dataset:
Supraslio stačiatikių vienuolynas

Istorija

Vienuolyno statybos prasidėjo XVI a. amžiuje, statybų idėjos autoriai buvo Lietuvos Didysis Kunigaikštis Aleksandras Chodkevičius ir stačiatikių vyskupas Josifas Soltanas. Vienuolyno įkurimo aktą apie 1500 m. pasirašė karalius Aleksandras Jogailaitis. 1501 m. šioje vietovėje pastatyta pirmoji medinė cerkvė. Po dvejų metų buvo pastatyta mūrinė cerkvė. 1516 m. cerkvė buvo pašventinta ir vėliau išplėsta. Vienuolynas tapo religijos ir kultūros centru, 1557 m. vienuolyno bibliotekoje buvo apie 200 knygų. Vienuolynas bendradarbiavo su Kijevo Pečersko Lavra vienuolynu ir Atono stačiatikių vienuolynu. 1598 m. naujuoju vienuolyno vadovu tapo Adomas Ipatijus Pociejus. 1609 m. vienuolynas buvo vienas iš pirmųjų, kuris priemė Bresto uniją ir po kelerius metus trukusių ginčų dėl religinės priklausomybės 1614 m. galutinai atiteko unitams. XVII a. pabaigoje vienuolyne pradėtos spausdinti knygos rusėnų, lenkų ir lotynų kalbomis. 1797–1809 m. vienuolynas buvo Supraslio stačiatikių vyskupijos centru. 1824 m. vienuolyną perėmė Rusijos stačiatikių bažnyčia. I pasaulinio karo metu visi vienuoliai pasitraukė į Rusijos imperiją kartu su savimi išsivežė ir Supraslio Dievo Motinos ikoną. Tarpukariu vienuolyne įsikūrė vienuoliai sileziečiai. 1939–1941 m. sovietai nusiaubė vienuolyną. 1944 m. besitraukianti vokiečių kariuomenė susprogdino Dievo Gimimo cerkvę. Nuo 1945 m. iki 1980 m. vienuolyne veikė žemės ūkio mokykla. Apie 1980 m. vienuolynas buvo gražintas stačiatikių bendruomenei. Nuo 1985 m. pradėta atstatinėti Dievo Gimimo cerkvė. 2004 m. rugsėjo 16 d. buvo įkurta Supraslio stačiatikių akademija.
Afarų regionas

Administracinis skirstymas

Afarų regionas padalintas į 5 administracines zonas ir vieną Argobos specialiąją voredą. Regione yra 29 voredos.
Kalkuonės geležinkelio stotis

Kalkuonės geležinkelio stotis – geležinkelio stotis tarp Kalkuonės ir Gryvos kaimų ties Daugpiliu, buvusioje Kuršo gubernijoje ant Dauguvos upės kranto. Pastatyta Peterburgo-Varšuvos geležinkelio ir Liepojos-Romnų geležinkelio susikirtimo vietoje 1874 m., kai buvo atvesta atšaka iš Radviliškio.
Pavadinta šalia esančio Kalkuonės kaimo vardu, nors jo teritorijoje ir nebuvo. 1921 m. atiteko miesto teises gavusiai Gryvai. 1924 m. pavadinta Gryvos geležinkelio stotimi. 1956 m. Gryva kartu su geležinkelio stotimi buvo prijungta prie Daugpilio miesto. 1963 m. prie Daugpilio pastatytas automobilių ir geležinkelio tiltas per Dauguvą leidžia nukreipti transportą iš kairiakrantės Dauguvos pusės (taip pat ir nuo buvusios Kalkuonės geležinkelio stoties) į dešinį krantą aplenkiant miesto centrą.
Apylinkėse gyveno nemažai lietuvių, kurie XX a. pirmojoje pusėje smarkiai nutautėjo.
Lituanica (beisbolo klubas)

Klubo istorija

Klubas savo istoriją skaičiuoja nuo 1988 m., kai buvo įkurtas beisbolo klubas „Auda“. Dabartinio Kauno apskrities beisbolo klubo komanda įvairiuose turnyruose dalyvavo skirtingais pavadinimais: „Auda“, „Silva“, (nuo 1993 m.), „FBK Kaunas“ (nuo 1994 m.) ir „Lituanica“ (nuo 2000 m.). Nors komandos pavadinimai keitėsi, bet administracija, treneriai ir žaidėjai visada buvo iš tos pačios firmos ar klubo. Kaune beisbolą klubo komandoms teko žaisti įvairiuose futbolo stadionuose. Nuo 1994 m. Lietuvos čempionatų „namų“ rungtynes visų amžiaus grupių klubo komandos žaidžia „Gintaro“ stadione, kur klubas su tarptautinių beisbolo organizacijų parama nuo 2001 m. šalia futbolo stadiono pradėjo beisbolo aikštės įrengimą.
Pirmieji klubo prezidentai: AB „Silva“ direktorius Vydas Damalakas, (1988–1991, po 1994 m.), AB „Silva“ technikos direktorius Algimantas Neverdauskas, (1991–1994 m.), UAB „Strateksas“ direktorius ir Lietuvos beisbolo asociacijos viceprezidentas Raimundas Stulpinas, (nuo 2000 m.). Pirmieji treneriai: Linas Viltrakis, Vidas Šaparnis, Gintaras Palaima.
Žikaronių akmuo

Žikaronių akmuo – stambus riedulys, saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Žikaronių kaime, (Kietaviškių sen.) Elektrėnų savivaldybėje. Akmuo slūgso atviroje vietoje, kaimo šalikelėje prie dviejų medžių, šalia pastatytas medinis ženklas su jo pavadinimu.
Akmuo yra saugomas remiantis Kaišiadorių rajono savivaldybės Tarybos 1995 m. lapkričio 9 d. sprendimu Nr. 73.
Balinė pelėda

Požymiai

Didelė galva, kaklas trumpas. Viršugalvyje turi trumpas auseles 18-20 mm ilgio, kurios dažniausiai nepastebimos, o matomos tik kada susikoncentruoja gynybos pozai. Skruostai tamsūs, apie akis beveik juodi. Kojos ir pirštai apaugę baltomis plunksnomis. Snapas, trumpas, lenktas, galingas ir juodas. Nagai taip pat juodi. Kūno šonuose plunksnos su išilginėmis dėmelėmis.

Amžius ir kiti duomenys

Lytiškai subresta vienerių metų. Tai monogaminė rūšis - poras sudaro visam gyvenimui. Išgyvena iki 10-15 metų, nors Vokietijoje žinoma pelėda esanti beveik 21 metų.

Paplitimas

Paplitusi beveik visuose planetos žemynuose, išsskyrus Antarktidą ir Australiją. Nors paplitimo arealuose visur nėra gausi, o jų gausumas priklauso nuo graužikų kiekio. Lietuvoje aptinkama balandžio – lapkričio mėn., dažnesnė yra traukimo metu. Manoma kad Lietuvoje gali perėti apie 50-200 porų. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Buveinė

Pasirenka atvirą kraštovaizdį - pelkėtose vietose, didesnėse pievose, ganyklose ypač netoli vandens telkinių. Šiauriniame Žemės pusrutulyje lizdus sukti pradeda (suka patelė) kovo mėnesį (atšiauresniuose kraštuose vėliau - balandžio-birželio mėn.) ant žemės žolėje arba tiesiog ant smėlio. Lizdo skersmuo 20-50 cm, ir maždaug 1-3 cm gylio duobutė. Kas vieną arba dvi dienas deda po vieną kiaušinį, viso dėtyje būna 4-8 balti kiaušiniai, o jeigu tais metais gausu pelėnų kuriais daugiausiai minta, dėtyje gali buti net iki 12-14 kiaušinių. Peri tik patelė vidutiniškai 24-30 dienas, o per tą laiką patinėlis laikosi netoli saugodamas buveinę, taip pat patelę aprūpindamas maistu. Jaunikliai lizdą palieka po 3-4 savaičių, o penktą savaitę pradeda skraidyti.

Mityba

Medžioja naktimis. Medžioddama grobį skrenda lėtai, žemai arba tykodama grobio tupi ant stulpo. Minta dažniausiai tik smulkiais graužikais (ypač pelėnais), nors į jų mitybos racioną retkarčiais patenka maži kiti žinduoliai, smulkūs paukšteliai, ropliai bei didesni vabzdžiai. Paukščiai, įskaitant žuvėdras, smulkesnius kirus
Sintautų pagrindinė mokykla

Istorija

Marijampolės apskrities elementarinių mokyklų sąraše minima, kad 1819 m. Sintautuose jau veikė parapijinė mokykla. Mokytojavo kunigas Pranciškus Butkevičius, mokėsi 48 mokiniai. 1839 m. Sintautuose įsteigta valdinė mokykla, bet mokinių mokėsi nedaug, nuo 12 iki 33. Mokykla suklestėjo, kai į Sintautus atvyko kunigas Antanas Tatarė, kurio šviečiamasis darbas netrukus davė vaisius, mokinių padaugėjo iki 85. XIX a. pabaigoje Sintautų mokykla buvo laikoma viena geriausių apskrityje.
1915 m. Lietuvą okupavus vokiečiams, Sintautuose lietuviška mokykla nebeveikė. Vokiečių valdžia atidarė mokyklą savo tautybės vaikams, nes aplinkiniuose kaimuose gyveno daug vokiečių šeimų. Po dvejų metų buvo leista atidaryti mokyklą ir lietuvių vaikams. Nuo 1931 m. Sintautų mokykla jau turėjo keturis komplektus, o 1938 m. buvo atidaryti penktas ir šeštas skyriai.
1945 m. šešių skyrių pradinė mokykla reorganizuota į progimnaziją: keturi pradinės mokyklos skyriai ir keturios progimnazijos klasės. 1947 m. išleista pirmoji progimnazijos laida. 1949/1950 mokslo metais progimnazija perorganizuota į septynmetę mokyklą, o 1952 m. atidaryta aštuntoji klasė. 1954 m. leista Sintautų mokykloje atidaryti devintąją klasę ir suteiktas vidurinės mokyklos statusas. 1958 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1967 m. pastatytas mokyklos priestatas, kuriame mokykla veikia ir šiandien.
2001 m. išleista paskutinioji 43-ioji abiturientų laida, mokykla reorganizuota į pagrindinę. 2004 m. prijungtas Keturnaujienos pradinio ugdymo skyrius.
Kosta Rikos himnas

Istorija

Himno muziką 1852 m. sukūrė kompozitorius Manuelis Marija Gutieresas Floresas, partitūrą dedikavęs prancūzų jūrininkui ir diplomatui Gabrieliui Pjerui Lafonui. Muzika buvo skirta tais metais atvykusių Jungtinės Karalystės ir JAV diplomatų priėmimui. Pradžioje himnas turėjo įvairias eiles, bet 1903 m. Asensjonas Eksivelis Ibara surengė konkursą oficialioms eilėms sukurti. Konkurso nugalėtoju tapo rašytojas, poetas Chosė Marija Seledonas Brenesas. 1949 m., valdant Chosė Figeresui Fererui, himnas įteisintas oficialiai.
Švėtė (kaimas)

Istorija

Kaimas kūrėsi apie Didįjį Švėtės (Groß-Swehthof) dvarą. Tarybiniais metais buvo Švėtės kolūkio centrinė gyvenvietė, buvusiuose dvaro rūmuose buvo dislokuotas karinis dalinys.
Savate

Įžymūs praktikai

Gioacchino Rossini, Dumas, Lord Byron, Richard Sylla, Andrè Panza, Alexandre Walnier, Kamel Chouaref, Bertrand Soncourt, Amri Madani, Farid Khider, Christophe Landais, Enoch Effah, Arnaud de Pape, Johnny Catherine, Jacques Dobaria, Kader Kessaghli, François Pennacchio, Derenik Sargsyan, Fathi Mira, Jérôme Huon, Tony Ancelin, Ismaila Sarr, Djibrine Fall-Télémaque Cyrielle Girodias, Paolo Biotti, Julie Burton, Slimane Sissoko, Max Greco, Julie Lazard, Mike et Sullivan Lambret, Richard et Romain Carbone.
Zestafonis

Žymūs žmonės

Čia gimė rašytojas Borisas Akuninas.
Andrius Linkus

Andrius Linkus – Lietuvos verslininkas, „Algos grupės“ koncerno steigėjas ir prezidentas.

Biografija

Baigė aukštąją radioelektronikos priešlėktuvinės gynybos karininkų mokyklą. 1968 m. kariavo Vietname, tarnavo Baikonuro kosmodrome; buvo išleistas į atsargą dėl piktnaudžiavimo alkoholiu, tuo metu jam buvo suteiktas kapitono laipsnis.
A. Linkus laikomas turtingiausiu Marijampolės žmogumi; remiantis žurnalo „Veidas“ 2009 m. surinktais duomenimis, verslininkas pateko į turtingiausių Lietuvos žmonių 30-uką ir užėmė 26 vietą. 
2014 m. apdovanotas Šv. Jurgio Marijampolės globėjo ordinu.
Imbarės kapinynas

Kapinynas

Įrengtas pakilioje aukštumoje ir žemesniame jos vakariniame pakraštyje. Teritorija dirvonuoja. Anotacinio ženklo ir riboženklių nėra.
Teritorijos plotas – 5,8 ha.
Į šiaurę ir šiaurės vakarus prasideda Imbarės piliakalnio papėdės gyvenvietė.

Istorija

Kapinynas datuojamas X–XIII a. Vėliau jo teritorijos rytiniame pakraštyje veikė ankstyvos Imbarės kapinės, kuriose XV–XVIII a. laidoti kaimo ir dvaro gyventojai.
XIX a. dirbant žemę buvo randama senienų, apie kurias 1884 m. pranešta Lietuvos praeities tyrinėtojui Tadui Daugirdui. 1898 m. kapinynas pažymėtas Fiodoro Pokrovskio išleistame Kauno gubernijos archeologijos žemėlapyje, o 1928 m. Petro Tarasenkos parengtame leidinyje apie Lietuvos archeologą.
Kapinynas smarkiai apnaikintas XIX a. pabaigoje jį tyrinėjant, vėliau – intensyviai ariant, o XX a. 8 dešimtmetyje – melioruojant laukus. Melioracijos metu suartos ir pakraštyje buvusios kapinės.
1972 m. registruotas vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąraše (AV497), tačiau nepavykus jo lokalizuoti, 1977 m. iš kultūros paminklų sąrašo išbrauktas. 1993 m. įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, o 2005 m. jam suteiktas registrinio kultūros paveldo objekto statusas.

Tyrimai

Tyrinėjo: 1885–1886 m. – Tadas Daugirdas, 1898 m. – Juozapas Žiogas.
Žvalgė: 1984–1985 m. – Vytautas Daugudis (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas), 1987 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Bronius Dakanis), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
1885–1886 m. rasti 2 nedegintų ir 3 sudegintų mirusiųjų kapai su X–XI a. įkapėmis. 1898 m. ištirti 33 X–XIII a. sudegintų mirusiųjų kapai.
Daugumoje kapų rasta įkapių: papuošalų (žalvarinių apyrankių, pasaginių segių, gintaro ir žalvario karolių), buities reikmenų (diržų apkalų, skirstiklių), ginklų ir darbo įrankių (geležinių kirvių, ietigalių, peilių).
J. Žiogo kolekcija pateko į Šiaulių „Aušros” muziejų, kitų radinių saugojimo vieta nenustatyta.
Kapinynas priskiriamas kuršiams.
La Gvachiros dykuma

La Gvachiros dykuma (isp. Desierto de la Guajira) yra Kolumbijos šiaurėje ir dalis teritorijos Venesuelos šiaurėje, La Guachiros pusiasalyje; 610 km į šiaurę nuo Bogotos.
Dykumoje gyvena didelė indėnų gentis Vajuu. Taip pat čia yra faunos ir floros įvairovė. Dykumoje yra didžiuliai akmens anglies atsargų klodai, dar vadinami El Cerrejon.
1977 m. La Gvachiroje įkurtas Makuiros nacionalinis parkas.
Sen Malo

Istorija

Sen Malo padėjo kurtis ankstyvaisiais viduramžiais įtvirtinus salą Ranso upės estuarijoje, pavadintas Šv. Malo garbei. VI a. čia įkurtas vienuolynas, o miestas atsirado XII a. 1590–1594 m. Sen Malo buvo paskelbęs nepriklausomybę nuo Prancūzijos. Vėliau Sen Malo tapo visos Prancūzijos piratų, korsarų ir kaperių „sostine“, čia gimė žymus prancūzų keliautojas Žakas Kartjė.
1967 m. Sen Malo atidaryta jūros potvynių elektrinė.
Moniliozė

Moniliozė – augalų liga, kurią sukelia monilijiečių (Moniales) eilės grybai. Augalai maitintojai: obelys, kriaušės, svarainiai, slyvos, vyšnios, abrikosai. Grybo užpulti vaisiai sode ir sandėliuose pradeda pūti.
Iš pradžių puvimo dėmė nedidelė, apskrita, tačiau, greitai plisdama, apima ne tik vaisiaus paviršių, bet ir vidinę dalį. Pūvančio vaisiaus paviršiuje susidaro pilkšvai gelsvos, dulkingos, koncentriškais ratais išsidėsčiusios karputės – stromos. Ant stromų susiformuoja bespalvės arba citrinos spalvos grandinėlėmis sukibusios sporos – konidijos, kuriomis užkratas ir plinta. Supuvę vaisiai virsta mumijomis. Todėl profilaktiškai reikia tokias likusias mumijas nudaužyti nuo medžių, surinkti ir užkasti arba sudeginti.
Moniliozė labai pavojinga liga, todėl nesiimant profilaktinių ir gydymo priemonių, sandėliuose ir soduose supūva labai daug vaisių.
Granas

Granas (lot. granum – grūdas) – colinės sistemos (ne SI sistemos) masės matavimo vienetas, lygus 1/7000 svaro.
Žymimas gr (dažnai ir gn).
1 gr = 64,79891x10⁻³ g (gramo).
Anksčiau naudotas brangiųjų metalų ir brangakmenių masei matuoti. Šiais laikais granais dažniausiai matuojami kulkų svoriai bei parako kiekis.

Medicinoje

Iki metrinės vienetų sistemos įvedimo granas buvo ir vaistinės masės vienetas. 1 gr = 62,209x10⁻³ g.
Zalman Levinberg

Biografija

Gimė 1909 m. balandžio 22 d. Telšiuose, rabino Jošuos Levinbergo ir Miriam Hofman šeimoje. Baigė universitetą Rygoje. Aktyviai dalyvavo sionistinėje veikloje, priklausė Rygoje veikusiai organizacijai Beitar, dirbo laikraštyje Morgenpost. 1939 m. emigravo į Izraelį. II pasaulinio karo metu savanoriškai tarnavo Jungtinės Karaystės kariuomenėje. 1948 m. Izraeliui tapus nepriklausomu dirbo redaktoriumi laikraštyje Maariv. Mirė 1983 m. Tel Avive.
Klaipėdos apygardos prokuratūra

Klaipėdos apygardos prokuratūra - apygardos prokuratūra Lietuvoje, valstybės institucija. Pavaldžios apylinkės prokuratūros (atitinkamai pagal Klaipėdos apygardos teismo veiklos teritoriją).
Adresas: Vilties g.12, Klaipėda.
Archeologiniai atradimai

Archeologiniai atradimai (rus. Археологические открытия) – 1965–1986 m. TSRS mokslų akademijos ir nuo 1993 m. Rusijos mokslų akademijos Archeologijos instituto informacinis iliustruotas leidinys, leidžiamas Maskvoje.

Leidinys

Skelbia kasmetinių archeologinių tyrimų duomenis, trumpų informacinių straipsnių autoriai daugiausia yra archeologinių ekspedicijų vadovai. 1966–1988 m. spausdino informacijų ir apie Lietuvos archeologinių paminklų tyrimus. Iki 1999 m. išėjo 28 tomai.
Atsakingasis redaktorius Nikolajus Lopatinas.
Filipsburgas

Istorija

Filipsburgą atrado Kristupas Kolumbas 1493 m. lapkričio 11 d. Iki tol tai buvo aravakų gyvenvietė. Filipsburgo miestą įkūrė 1763 m. Nyderlandų laivyno kapitonas John Philipsas. Filipsburgas tapo svarbiu tarptautinės prekybos centru. Du istoriniai fortai liudija Filipsburgo strateginę svarbą Sint Marteno istorijoje: Amsterdamo fortas ir Vilemo fortas.
Pagrindinis miesto prekybos rajonas – centre esanti Front Street ('Priekinė gatvė'). Filipsburgas turi uostą, kuriame švartuojasi daugelis kruizinių laivų, tokių kaip Carnival Valor.

Princesės Julianos tarptautinis oro uostas

Dėl trumpo (2180 metrų ilgio) vietos Princesės Julianos tarptautinio oro uosto kilimo ir tūpimo tako, lėktuvai turi leistis neįprastai žemame aukštyje, praskrisdami vos 10–20 metrų virš šalia esančio Maho paplūdimio. Besileidžiantys lėktuvai, jų sukeliamos dirbtinės bangos tapo populiaria atrakcija tarp turistų ir burlentininkų, net paskatino turizmą Sint Martene.
Šilutės apskritis

Geografija

Apskritis apėmė Mažosios Lietuvos šiaurinę dalį Nemuno žemupio dešiniajam krante, į pietryčius nuo Klaipėdos. Ribojosi su Kuršių mariomis, Klaipėdos, Tauragės, Pagėgių apskritimis. Apskrityje buvo Šilokarčiamos miestas, 17 valsčių, 9 miesteliai, 6 valstybiniai dvarai ir 126 kaimai, iš kurių 32, buvę kairiajame Nemuno krante, 1918–1939 m. buvo likę Rytų Prūsijoje. Apskrityje buvo 5 evangelikų liuteronų parapijos: Kintai, Paleičiai, Rusnė, Šakūnai ir Verdainė. 1931 m. apskrities plotas buvo 815 km², buvo 37 661 gyventojas (17 732 vyrai ir 19 929 moterys).
Visa apskritis išsidėsčiusi žemoje lygumoje, beveik nėra ežerų, miškų. 1937 m. buvo tik 3873 ha valstybinių ir 1649 ha privačių miškų – 6 % teritorijos.

Lietuviai

1890 m. rinkimų komisijos duomenimis, visoje apskrityje iš 42 143 gyventojų lietuviais užsirašė 14 000, apie 33,2 % žmonių, nors 1905 m. gimtąją lietuvių kalbą vartojo 59,2 % gyventojų.
Miknaičiai (Joniškis)

Istorija

Miknaičiai priklausė Pailių, Juodeikių apylinkėms. Kaimas panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku 1986 m. spalio 20 d. Nr. XI-1160.
Socialinių mokslų kolegija

Istorija

1994 m. įsteigta N. Skučienės kalbų ir verslo vadybos aukštesnioji mokykla (steigėja – Nijolė Skučienė).
1996 m. išleista pirmoji mokyklos absolventų laida.
1999 m. įkurti filialai Vilniuje ir Telšiuose.
2001 m. rugsėjo 1 d. įgytas aukštosios neuniversitetinės mokyklos statusas ir teisė išduoti aukštojo mokslo diplomus, nuo tada mokyklos pavadinimas – Klaipėdos socialinių mokslų kolegija.
2018 m. įkurtas filialas Kaune.
Senais laiptais

Turinys

Filmo veiksmas vyksta ketvirtajame praėjusio amžiaus dešimtmetyje. Profesoriaus Bonakorsio vadovaujama psichiatrinė ligoninė – tarsi atskiras pasaulis, turinti mažai sąsajų su tuo, kas dedasi už ligoninės sienų. Profesorius, svajojantis rasti vaistus nuo psichinių ligų, vienu metu susijęs su trimis moterimis: žmona nimfomane Karla, ligoninės vadybininko žmona Frančeska ir medicinos seserimi Bjanka. Vis dėlto įprastas profesoriaus pasaulis pradeda griūti, kai ligoninėje pasirodo Ana – gydytoja stažuotoja, kuri ne tik jį atstumia, bet ir sukritikuoja teoriją apie psichinių ligų sukėlimo priežastis...
Librusec

Pagrindinė informacija

Pavadinimas Librusec kilo iš domeno pavadinimo lib.rus.ec, kuris sudarytas prie I. Larino Ekvadoro rusakalbių svetainės adreso rus.ec pridėjus priedėlį lib.. Larinas nurodo, kad pavadinimą Librusec reikia kirčiuoti antrame skiemenyje.
Knygos svetainėje saugomos įvairiais formatais (PDF, DjVu, HTML, .txt ir kt.), bet pagrindiniu laikomas formatas FictionBook (FB2). Galima on-line būdu skaityti formatus .txt, .rtf, .doc.
Svetainė valdoma viki principu. Bet kuris registruotas vartotojas, praėjus 2 dienoms nuo registracijos, gali pridėti knygų, redaguoti informaciją apie knygas ir pan. Dalis svetainės vartotojų yra privilegijuoti, tai vadinamieji bibliotekininkai (rus. библиотекари), kurie kovoja su šiukšlėmis ir vandalizmu.
Erkinio encefalito vakcina

Erkinio encefalito vakcina – tai skiepas, skirtas apsaugoti nuo susirgimo erkiniu encefalitu. Ši liga daugiausia paplitusi Vidurio ir Rytų Europoje bei Šiaurės Azijoje. Daugiau nei 87 % paskiepytųjų įgyja imunitetą. Šia vakcina po užsikrėtusios erkės įkandimo neskiepijama. Vakcina leidžiama į raumenis.

Rekomendacijos

Pasaulio sveikatos organizacija (PSO) rekomenduoja šia vakcina skiepyti visus žmones srityse, kuriose liga pasitaiko dažnai, kitose vietose skiepyti rekomenduojama tik priklausančius didelės rizikos grupei. Pradinį imunizavimą rekomenduojama atlikti trimis dozėmis, o paskui revakcinuoti kas trejus–penkerius metus. Atsižvelgiant į vakcinos formą, skiepyti galima vyresnius nei vienų arba trejų metų amžiaus vaikus.

Saugumas

Šalutinis poveikis labai nedažnas. Simptomai būna lengvi, tai gali būti karščiavimas ir injekcijos vietos skausmas bei paraudimas. Ankstesni preparatai buvo susiję su dažnesniu šalutiniu poveikiu. Manoma, kad vakciną saugu naudoti nėščiosioms.

Istorija, visuomenė ir kultūra

Pirmojo erkinio encefalito vakcina sukurta 1937 m. Ši vakcina įtraukta į Pasaulio sveikatos organizacijos būtinųjų vaistų sąrašą, kurį sudaro rekomenduojami pagrindinės sveikatos priežiūros vaistai. Vakcina kainuoja 50–70 JK svarų. Ši vakcina JAV neplatinama.
Vizija po pamokslo

Apie paveikslą

Paveikslą P. Gogenas sukūrė 1888 m. Pont Avene Bretanėje. Jis laikomas pirmu reikšmingu iš P. Gogeno ankstyvųjų kūrinių. Paveiksle vaizduojama bretonių moterų vizija išklausius pamokslą pagal Biblijos Pradžios knygos (32:24-30) epizodą, kuriame pasakojama, kad Jokūbas, perėjęs su šeima Jaboko upę, po to visą naktį grūmėsi su mistiniu angelu. Laiške Van Gogui P. Gogenas rašė „Man peizažas ir kova egzistuoja tik žmonių, besimeldžiančių po pamokslo, vaizduotėje“. Paveiksle vaizduojamos bretonių moterys su tradicine apranga: juodais drabužiais ir sekmadieniniais baltais kykais. Pačioje dešinėje prie jų besimeldžiančiu pavaizduotas vienuolis, tikriausiai P. Gogeno alter ego. 1925 m. paveikslą įsigijo Škotijos nacionalinė galerija.
Alina Gailiūnienė

Biografija

1958 m. baigė Minsko valstybinį medicinos institutą. 1990 m. medicinos mokslų daktarė.
1965-1968 m. dirbo Baltarusijos mokslų akademijos Branduolinių tyrimų instituto Endokrinologijos skyriuje. 1968-1992 m. ir nuo 1996 m. Lietuvos kūno kultūros instituto (nuo 1999 m. Lietuvos kūno kultūros akademija), 1991-1992 m. ir 1996-2001 m. Fiziologijos ir biochemijos katedros vedėja. Nuo 1992 m. profesorė.
1976-1980 m. TSRS moterų rankinio rinktinės gydytoja, 1980-1989 m. – Lietuvos sunkiosios atletikos, irklavimo, baidarių ir kanojų irklavimo, sportinių žaidimų rinktinėse.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo sritis: amžiaus tarpsnių fiziologija, medžiagų apykaita, stresas ir adaptacija, nuovargio ir persitreniravimo sindromai.
Tintino nuotykiai

Tintino nuotykiai (pranc. Les Aventures de Tintin) – komiksų serija sukurta Belgijos menininko Georges Rémi (1907–1983), kuris ją rašė naudodamasis slapyvardžiu Hergé.
Komiksas pirmą kartą pasirodė Prancūzijoje 1929 m. Tintino nuotykiai patyrė didžiulę sėkmę: sukurti 24 komiksų albumai, kurie plačiai paplito žurnaluose, buvo adaptuoti filmuose, radijuje, televizijoje ir teatre. Ši komiksų serija yra viena iš populiariausių Europoje XX a. Tintino nuotykiai buvo išversti į daugiau nei 80 kalbų ir parduota daugiau kaip 350 milijonų kopijų.
Tintino nuotykiai vyksta XX amžiuje, šių nuotykių herojus yra Tintinas, jaunas Belgijos reporteris. Jis patiria daugybę nuotykių kartu su savo ištikimuoju foksterjeru Sniegiumi. Vėlesni leidimai pristatė naujus herojus: kapitonas Hadokas, profesorius Kalkulas ir detektyvai Tomsonas ir Tompsonas.

Kinas

2011 m. Stevenas Spielbergas režisavo 3-D filmą Tintino nuotykiai: Vienaragio paslaptis (angl. The Adventures of Tintin: The Secret of the Unicorn), pagal 5-ajame dešimtmetyje išleistas istorijas: The Crab with the Golden Claws (1941 m.), The Secret of the Unicorn (1943 m.) ir Red Rackham’s Treasure (1944 m.). Šio filmo kūrime dalyvavo ir Piteris Džeksonas.
Džeksonas ir Spielbergas taip pat kartu dirbs ir kurdami antrąjį trilogijos filmą, pagal The Seven Crystal Balls (1948 m.) ir Prisoners of the Sun (1949 m.) istorijas.

Televizija ir radijas

Du animaciniai televizijos serialai buvo sukurti, tačiau abu yra labiau piešinių serijų, o originalių istorijų adaptacijos. Lietuvoje apie 1998 m. – 1999 m. buvo rodomas Tintino nuotykių (angl. The Adventures of Tintin) serialas.

Video žaidimai

2011 m. spalio mėn. Ubisoft kompanija išleido veiksmo ir nuotykių žaidimą „The Adventures of Tintin: The Secret of the Unicorn“, kuris yra paremtas 2011 m. filmu Tintino nuotykiai: Vienaragio paslaptis.