Ikebana

Istorija

Ikebana pradėjo formuotis VII amžiuje Japonijoje. Didelę įtaką jos atsiradimui turėjo budistų vienuoliai, kurie šventyklose norėdami pagerbti Budą gėlėmis puošdavo altorių. Taip pat tuo metu svarbus buvo ir ir Shinto Yorishiro tikėjimas,kad aukojant gyvus augalus pavyks pritraukti kami. Kartu šios dvi praktikos padėjo pagrindus dabartinės Ikebanos atsiradimui. Seniausia ikebanos mokykla atsiradusi prieš penkis šimtus metų yra vadinama Ikenobō. Ji atsirado Rokkakudō šventykloje Kiote. Tuo metu kompozicijas kuriantys vienuoliai gyveno prie „Ikeno bō“ ežero, todėl vėliau juos ir imta vadinti šiuo pavadinimu. Pirmieji ikebanos mokiniai ir mokytojai buvo budistai vienuoliai bei kiti bendruomenės nariai. Bėgant laikui šios mokyklos modeliai ir stiliai vystėsi, tobulėjo ir iš jos atsirado daugybė kitų mokyklų su savitais, išskirtiniais stiliais. Kadangi šios meno rūšies svarba vis augo, nenuostabu, kad su laiku ikebana tapo vienu svarbiausių japonijos papročių.

Stiliai

Pačioje pradžioje Ikebana buvo labai paprasta, konstruota tik iš kelių gėlių, stiebų ar augalų šakų. Pirmoji ikebanos forma vadinama  kuge (供華). Su laiku išsivystė šimtai skirtingų ikebanos stilių, su atskiromis, giežtomis taisyklėmis. Patys žymiausi stiliai yra šie:
Tatebana (stovinčios gėlės) Atsirado ankstyvajame Muomachi periode. Tatebana yra stilius kuriame “shin” (centrinis augalas turintis savo išsišakojimų, šakelių ar spyglių, toks kaip pušis) yra pastatoma vertikaliai vazoje suformuojant centrą ir prijungiant kitus augalus vadinamus “shitakusa”, kurie yra išdėstomos aplink centrą. 
Nors ”yaku-eda” (pagrindiniai stiebai) yra nekeičiami, “shin” aukštis yra nustatomas 1,5 karto didesnis už vazos. Šis stilius išskirtinis ir tuo, kad kuriant naudojama didelė įvairovė gėlių, tai gana pompastiškas stilius. 
Rikka (pamerktos gėlės) tai vienas žinomiausių  stilių. Jis išsivystė iš Tatebanos ir atsirado Azuchi-Momoyama laikotarpiu. Tai trimatė kompozicija, kurią sudaro sentyni-devyni augalai. Šios kompozicijos pagrindą dažniausiai sudaro pušies arba slyvos šakelė, kurį yra pagrindinė, simbolizuojanti dangų. Aplink šakelę išdėliojami likusieji aštuoni elementai. Sudėjus visų devymių augalų kompoziciją tarsi suformuoja sfera. Tai pats sudėtingiausias pagal konstrukciją stilius, simbolizuojantis idealų pasaulio pavidalą. Šį stilių sukūrė budistų vienuoliai norėdami išreikšti gamtos grožį. Iš pradžių įmantriomis šio stiliaus kompozicijomis puošdavo budistines šventoves, o vėliau ir japonų aristokratų pilis.
Chabana (arbatos gėlės) atsirado tada, kai Japonijoje pradėjo populiarėti tradicinės arbatos ceremonijos. Chabana buvo kuriamos arbatos ceremonijos kambariuose. Šis stilius visiškai priešingas pompastiškai tatebanai, nes čia vyrauja kaimietiškas paprastumas. Dažniausiai gėlės renkamos pagal sezoną, jos dedamos į paprastą vazą arba krepšį. Kuriant kompoziciją pirmiausia yra išrenkamos gėlės ir tik tada joms tinkama vaza. Šiame stiliuje nėra jokios butaforijos, nes kompoziciją turi sukeltį natūralumo jausmą lyg žiūrėtum į sodą su žydinčiomis lauko gėlėmis. 
Yra gėlių, kurios yra laikomos nederančiomis chabanai. Jos vadinamos kinka, kas reiškia uždraustas gėles. Tai gėlės su nemaloniais pavadinimais, erzinančiais, stipriais kvapais, be aiškaus sezoniškumo bei žiedais kurie ilgai nevysta.
Nageire (gėlės įmestos į vandenį) stilių įkvėpė chabanos paprastumas. Nageire taip pat atsirado kaip vienas iš arbatos ceremonijos sudedamųjų dalių. Pagal šį stilių, gėlės turėtų būti dėstomos vazoje kuo natūraliau ir paprasčiau, be didelių įmantrybių. Šis stilius naudoja daugiausia butelio formos vazas. Atsirado ankstyvajame Edo periode.
Seika arba Shōka stilius atsirado iš Nageire. Jis atskleidžia natūralų augalo grožį ir paprastumą. Ši kompozicija yra kuriama tik iš trijų pagrindinių šakelių, kurių kiekviena simbolizuoja tam tikrą elementą: ten- dangų, chi-žemę ir jin-žmogų. Svarbu, jog šios trys šakelės sudarytų trikampį, nes taip sudaroma kompozicija, laikyta klasikine. 
Jiyūka yra laisvas kūrybai stilius. Kuriant kompozicijas galima naudoti net ir žydinčias gėles bei apskritai visas norimas medžiagas.

Dvasiniai aspektai

Norint įvaldyti šią meno rūšį neužtenka tik suprasti techniką kaip atlinkti kompoziciją, labai svarbu yra dvasingumas  bei harmonija su gamta. Žmonėms praktikuojantiems Ikebaną yra svarbi tyla ir susikaupimas. Tam, kad galėtum dirbti darnoje su gamta turi išmokti stebėti ją, vertinti ją, jos grožį ir formas. Kuriant kompoziją žmogus gali atgaivinti kūną, protą ir sielą. Teigiama, kad ikebana suteikia ramybę mintims, paverčia tave ramesniu, tolerantiškesniu bei padeda atsiskleisti geriausioms žmogaus savybėms. Dėl to Japonijoje Ikebanos mokytojai yra labia verinami ir gerbiami.
Menininko pagrindinis tikslas kiekvienoje kompozicijoje yra perteikti tam tikrą idėją. Ikebanoje viskas turi reikšmę, kiekvienas žiedas, kiekviena šakelė, netgi spalvos, kombinacijos ir formos kažką simbolizuoja. Todėl žiūrint į augalą galima suprasti ar jis kurtas šventei ar gedului ar dar kokiai ypatingai progai. Taip pat Ikebana gali būti kuriama ir kaip pačio kūrėjo vidinių jausmų ir išgyvenimų atspindys.

Kultūra

Nuo ikebanos atsiradimo pradžios jos svarba ir reikšme tik augo, o XVa. pabaigoje šis menas jau buvo paplitęs tiek, kad jį suprato ir vertino ne tik imperatoriai ir jų šeimos, bet ir paprasti žmonės. Šia tematika net radėtosi rašyti knygos, seniausia ir viena žinomiausių yra "Sedensho", apimanti 1443-1536 metus. Bėgant laikui Ikebana tapo viena pagrindinių japoniškų tradicinių švenčių dalimi, taip pat pradėtos rengti parodos šia tematika. Šiuo metu galima išvysti net laidų apie Ikebaną. Viena jų yra Seikei Bijin (dirbtinis grožis).  Ši laida yra apie natūralaus grožio svarbą.