google/wiki40b huggingface dataset:
Medinė patranka

Medinė patranka – patranka, kurios vamzdis medinis, kartais sustiprintas metaliniais žiedais arba virviniais ar panašiais raiščiais.
Medinių patrankų gamybą galima paaiškinti metalo stygiumi ar nemokėjimu gaminti metalines patrankas. Medinės patrankos žymiai silpnesnės už metalines ir paprastai gali iššauti tik kelius šūvius, o kartais – vienintelį šūvį, o po to jos vamzdis plyšta. Medinių patrankų rutuliški sviediniai būdavo mediniai, akmeniniai, keraminiai, o kartais ir plieniniai.
Medines patrankas naudojo įvairiais istoriniais laikotarpiais. Aurangzebas (gyvenęs 1618–1707 m.) Dekano plokščiakalnyje tokias patrankas gynyboje naudojo todėl, kad normalių patrankų neturėjo, bet pakako medienos.
Rumunai iš Apusenų kalnų Transilvanijoje daug tokių patrankų prisigamino 18481849 m., kad panaudotų prieš vengrų kariuomenę. Medinės patrankos buvo įvairių kalibrų, iki 120–150 mm. Jas gamino iš eglių, vyšnių ir bukų medienos. Vamzdžius išgręždavo rankomis sukamais gręžtuvais. Didelio kalibro patrankas naudojo kaip stacionarius pabūklus, o mažesnio kalibro medines patrankas gabendavo nešuliniai arkliai, veždavo vežimais ar net nešdavo kareiviai.
Vamzdį iš vidaus kartais padengdavo alavu, o išorę sutvirtindavo 8-10 geležinių žiedų. Skėlimo mechanizmas buvo toks pat, kaip titnaginių šautuvų.
Medinės patrankos šaudydavo įvairiais sviediniais, nuo rutuliškų sviedinių iš geležies, medžio ar akmens iki kartečės (smulkių akmenų užtaiso, kuris skirtas kovai su tankiomis pėstininkų rikiuotėmis). Jas naudojo ir kaip psichologinės kovos ginklą – šaudydavo be sviedinių, vien dėl šūvių garso, nes ir tušti patrankų šūviai kėlė paniką priešo gretose, nes šie patikėdavo, kad į juos šaudo įprastinė artilerija. Psichologinis efektas būdavo dar stipresnis kalnuose, kur patrankų šūvių garsą sustiprindavo aidas. .
1862 m. Kochinchinos kampanijoje medines patrankas vietnamiečiai naudojo kovai su prancūzais. Kai kurių japonų pajėgos naudojo medines patrankas Bošino kare. Pietų Amerikos indėnai XVII–XVIII a. medines patrankas naudojo kovose su ispanais ir portugalais. Medines patrankas prieš įtvirtinimus naudojo ir Šiaurės Amerikos indėnai.
Medinės patrankos buvo naudojamos ir Europoje. Pvz., Rusijos caras Petras I vaikystėje buvo pramogai pasigaminęs kelias tokias patrankas. 1876 m. Balandžio sukilime bulgarai naudojo 52 vyšnines patrankas. Prieš 1903 m. Ilindeno sukilimą makedonai irgi buvo pasigaminę vyšnios medžio patrankų.
Jonas Jonynas

Jonas Jonynas (1905 m. rugsėjo 27 d. Dargužiuose – 1995 m. liepos 31 d.) – Lietuvos agronomas, žurnalistas.

Biografija

Mokslus pradėjo pas kaimo daraktorių. 1920 m. įstojo į tuometinį Vilniaus lietuvių, o vėliau Vytauto Didžiojo gimnazijos antrą klasę. 1927 m. ją baigė ir tais pačiais metais įstojo Vilniaus, po metų – į Krokuvos universiteto Agronomijos fakultetą. 1932 m., baigęs universitetą, dirbo Vilniaus lietuvių ūkio draugijoje, nuo 1935 m. – biologijos mokytoju Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1938 m. tapo Vilniaus krašto lietuvių mokytojų sąjungos pirmininku. 1932–1939 m. aktyviai bendradarbiavo Vilniaus lietuvių spaudoje. Pats daug rašė įvairia tematika.
1939 m. paskirtas Vilniaus sodininkystės mokyklos direktoriumi. Jai vadovavo iki 1944 m. liepos mėn. pradžios. Prasidėjus sovietinei okupacijai, dirbo „Valstiečių laikraščio“ redakcijos skyriaus vedėju. 1958 m. perėjo dirbti į Radijo komitetą žemės ūkio valandėlių redaktoriumi, 1962 m. – į „Mūsų sodų“ redakciją skyriaus vedėju. Nuo 1963 m. iki išėjimo į pensiją dirbo „Žemės ūkio“ žurnalo vyr. redaktoriaus pavaduotoju.
Antimonitas

Antimonitas, arba stibnitas – sulfidų klasės mineralas; jo cheminė formulė – Sb₂S₃. Šį mineralą sudaro 71,38 % Sb ir 28,62 % S (masės procentais), taip pat yra arseno, bismuto, švino, geležies, vario, aukso ir sidabro priemaišų. Antimonitas yra pagrindinis mineralas, iš kurio išgaunamas stibis.

Savybės

Antimonitas kristalizuojasi būdamas rombinės singonijos. Kristalai būna prizmės arba adatos formos su vertikaliais grioveliais palei kraštus. Spalva – švino pilka, turi tvirtą metalinį blizgesį. Kietumas yra 2-2,5 pagal Moso skalę, tankis – 4,5-4,6 g/cm³.
Brėkliai

Istorija

Sovietmečiu buvo kolūkio centras.
Narevo sinagoga

Istorija

Sinagoga buvo pastatyta XX a. pradžioje, kai sudegė Narevo Senoji sinagoga. Per II pasaulinį karą sinagogos vidus buvo suniokotas, bet pats pastatas ilšliko geros būklės. Po karo pastate veikė biblioteka ir kino teatras. 1973 m. sinagoga sudegė ir kitais metais buvo visiškai nugriauta. Sinagoga buvo pastatyta ant stačiakampio plano formos. Rytinėje sinagogos dalyje buvo maldų salė.
Kentšynas

Istorija

Iki 1945 m. priklausė Rytų Prūsijai, buvo Rastenburgo apskrities centras.
Naujininkų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Spraudaičių piliakalnis 11 kmKreivių piliakalnis 6 km
Indijos piliakalnis 9 kmPagramančio piliakalnis 1 kmVilkų Lauko piliakalnis 11 kmBatakių piliakalnis 19 kmMatiškių piliakalnis 4 km
Reksčių piliakalnis 6 km
Dapkiškių piliakalnis 9 kmKiukiškių piliakalnis - 24 km
Vincas Grajauskas

Biografija

Kilęs iš valstiečių šeimos. Ilgą laiką gyveno ir dirbo tėvų ūkyje. Pradinį išsilavinimą gavo namuose. Tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1918 m. dirbo Alvito valsčiaus savivaldybėje ir Vilkaviškio apskrities taryboje.
Steigiamojo Seimo rinkimuose kandidatavo Lietuvos ūkininkų sąjungos (LŪS) sąraše, tačiau išrinktas nebuvo. 1922 m. kovo 17 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Pasibaigus Steigiamojo Seimo kadencijai grįžo į gimtinę ir ūkininkavo.  Turėjo seklyčios, klojimo teatrus, statė spektaklius apie šventųjų gyvenimus.
Viktorijos žemė

Viktorijos žemė (angl. Victoria Land) – kraštas rytų Antarktidoje, tarp 142 ir 170° r. il. Vakaruose žemę skalauja Roso jūra, šiaurėje – Somovo jūra, iš žemyno pusės driekiasi Transantarktiniai kalnai, iškylantys iki 4025 m aukščio (Listerio k.). Rytuose prie kalnų glaudžiasi ledyninė plynaukštė. Ledo dangos storis centrinėje dalyje viršija 2500 m.
Viktorijos žemėje veikė tyrimų stotis Leningradskaja (TSRS, nuolat veikė 1971–1991 m.). Kraštas patenka į Australijos ir Naujosios Zelandijos antarktinių pretenzijų erdvę.
Viktorijos žemę 1841 m. atrado britų jūrininkas Džeimsas Rosas ir pavadino Anglijos karalienės Viktorijos garbei.
Žydroji zylė

Išvaizda

Žydroji zylė yra mažesnė už naminį žvirblį. Nuo mėlynosios zylės skiriasi baltu viršugalviu ir balta kūno apatine dalimi. Patino ir patelės viršugalvis, dvi juostos pečių srityje ir uodegos šonai – balti. Nugara melsvai pilka. Sparnai, uodega ir juostelė nuo snapo link akių mėlyni. Apatinė kūno pusė balta, ant krūtinės trumpa juoda juostelė. Snapas rudai juodas. Kojos pilkai rudos. Rainelė ruda. Jauniklių apdare vietoj baltos vyrauja pilkšva spalva.

Paplitimas

Eurazijoje paplitusi nuo Rytų Europos iki Japonų jūros. Šiaurėje arealas siekia Volgos aukštupį, Obės vidurupį, Baikalą, Amūro baseiną, pietuose tęsiasi iki šiaurės rytų Kinijos, Tarimo slėnio, Tian Šanio, šiaurinio Kazachstano, Uralo vidurupio, Volgos vidurupio. Žiemoja paplitimo areale.

Paplitimas Lietuvoje

Lietuvoje labai reta.

Biologija

Aktyvi šviesiu paros metu. Skraido ir landžioja po krūmus bei smulkias medžių šakutes, kartais pakimba galva žemyn. Žiemą laikosi būreliais. Veisiasi lapuočių ir mišriuosiuose miškuose, upių ir ežerų medžiais apaugusiuose slėniuose. Monogamas. Lytiškai subręsta vienerių metų. Lizdus krauna uoksuose. Juos iškloja žvėrių ir gyvulių plaukais bei švelnia žole. Dėtyje paprastai būna 3–11 kiaušinių, sveriančių maždaug po 1,5 gramo. Išveda dvi arba tris vadas. 
Minta vabzdžiais, augalų sėklomis.
Vaidringas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1147 m. kaip Waitheringen.

Herbas

Vaidringo herbas – trys raudonos spalvos į apačią siaurėjantys laipteliai juodame fone. Herbas kilęs nuo Oto fon Valcheno (Otto von Walchen), kuriam priklausė Vaidringo kaimas, antspaudo. 1297 m. kaimą iš Oto fon Valcheno dukters ir jos vyro fon Froindsbergo (von Freundsberg) nupirko Zalcburgo arkivyskupas Konradas (Konrad IV. von Fohnsdorf). Oto fon Valcheno antspaudai išlikę ant dviejų dokumentų iš 1272 m. liepos 12 d. ir 1273 m. rugsėjo 29 d., kurie saugomi Austrijos valstybiniame archyve.
Potis

Istorija

VII–VI a. pr. m. e. sandūroje Rionio žiotyse įsikūrė graikų kolonija Fasis. Trečiojo Mitridato karo metu miestą užėmė Romos kariuomenė. XIV a. Genujiečiai įkūrė neilgai gyvavusią prekybos faktoriją. 1578 m. miestą užėmė Osmanų imperija, įtvirtino jį ir pavertė savo forpostu Kaukaze. Miestas tapo dideliu vergų turgum. 1640 m. susivieniję vakarų Gruzijos kunigaikščiai atkovojo miestą. 1723 m. jis vėl atiteko Osmanų imperijai. 1770 ir 1771 m. jungtinės Rusijos ir Gruzijos pajėgos nesėkmingai bandė užimti miestą. 1806-1812 Rusijos-Turkijos karo metu, 1809 m., Rusija užėmė miestą, tačiau Bukarešto sutartimi turėjo jį gražinti. Po sekančio Rusijos-Turkijos karo Potis atiteko Rusijai.
Miestas priklausė Kutaisio gubernijai. 1858 m. gavo uosto statusą. Nuo 1863 m. iki 1905 m. buvo įrengtas modernus uostas. 1872 m. geležinkelis sujungė Potį su Tbilisiu. Miestas smarkiai išaugo valdant merui Niko Nikoladzei, nuo 1894 m. iki 1912 m. Jam vadovaujant pastatytas teatras, katedra, dvi gimnazijos, elektrinė, naftos perdirbimo gamykla, sparčiai vystomas uostas ir kita. XX a. pradžioje Potis jau buvo svarbus Juodosios jūros uostas, per kurį buvo eksportuojama dauguma Grusijos mangano ir anglies.
1905-1907 m. Rusijos revoliucijos metu, 1905 m. gruodį, Potyje vyko streikai ir barikadų mūšiai. Rusijos pilietinio karo metu per Potį atvyko Vokietijos ir Britanijos karinės ekspedicijos. 1918 m. gegužės 28 d. Potyje pasirašyta preliminari sutartis dėl Gruzijos-Vokietijos sąjungos. 1921 m. kovo 14 d. miestą okupavo Tarybinė armija.
Tarybiniais metais miestas toliau vystėsi kaip pramoninis ir karinis uostas. Nukentėjo 2008 m. vykusio Gruzijos ir Rusijos karo metu.
Neatsigręžk

Turinys

Žana, populiari rašytoja ir dviejų vaikų motina, ima pastebėti, kad su ja vyksta keisti dalykai: kartais moteris jaučiasi tarsi ne sava, o su jos kūnu vyksta keistos transformacijos. Dar keisčiau, kad šiuo pokyčius pastebi tik ji pati, tuo tarpu aplinkiniams atrodo, kad ji tiesiog pervargo ir patiria per daug streso.
Kartą savo motinos namuose ji aptinka nuotrauką, kurioje matyti nepažįstama moteris, kurią motina pavadina atsitiktine pažįstama. Žana, įsitikinusi, kad ši gali padėti jai suprasti kas vyksta, nusprendžia keliauti į Italiją jos ieškoti...
Bronislovas Stasiulis

Biografija

1974 m. baigė Rietavo tarybinį ūkį technikumą, mechanikas, 1980 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierius.
UAB „Skuodo vandenys“ direktorius, 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Skuodo rajono savivaldybės administracijos direktorius.
1999 m. Naujosios sąjungos Skuodo rajono skyriaus narys.
2003–2004 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Janina, vaikai Lina, Gedas.
Rugovos kanjonas

Rugovos kanjonas (alb. Gryka e Rugovës, serb. Руговска клисура) – 25 km ilgio kanjonas Kosove, esantis Prokletijės kalnuose, šalia sienos su Juodkalnija. Ties įėjimu į kanjoną yra Pečo miestas. Rugovos kanjonas yra viena iš lankomiausių turistų vietų Kosove.

Geografija

Kanjonas pradeda siaurėti apie 3 km nuo Pečo miesto ir toliau siaurėja apie 6 km, sukurdamas statų slėnį per kurį teka Pečo Bistricos upė. Po to kanjonas siaurėja dar kartą palei vakarinį kelią, kuris jungia Kosovą su Juodkalnija. Slėnio vidutinis gylis yra 650-1000 m.
Kanjone keletas krioklių ir daug vandens šaltinių, pvz., Uji i Zi (Juodas vanduo) ir Kroi i km-5 (5-ojo km šaltinis). Šeštajame kanjono kilometre yra 25 metrų aukščio krioklys, kuris krenta iš pietinės kanjono dalies į upę. Regione yra šimtai urvų, kurių daugelis - netyrinėti. Žinomesni urvai: Gryka e Madhe (Didžioji kanjono urvo sistema, yra ištirti 11 km), Shpella e Karamakazit (Juodųjų žirklių urvas) ir Shpella e Kallabes (Kallaba urvas, kuriame buvo rastos archeologinės žmonių liekanos).
Elena Dauguvietytė-Kudabienė

Elena Dauguvietytė-Kudabienė (1922 m. lapkričio 5 d. Dauguviečiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 2003 m. rugsėjo? d. Hamiltonas) – Lietuvos ir Kanados teatro aktorė, režisierė.

Biografija

Tėvas Borisas Dauguvietis, sesuo Ksana Dauguvietytė-Šniukštienė. 1941–1944 m. lankė Kauno jaunojo žiūrovo teatro studiją, šiame teatre vaidino. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. vaidino Augsburgo, Vinipego lietuvių dramos teatruose. 1949–1999 m. Hamiltono (Kanada) lietuvių dramos teatro „Aukuras“ režisierė ir aktorė. 1981–1997 m. dirbo Kanados TV bendrovėje CBC.
Didysis Ferganos kanalas

Didysis Ferganos kanalas (rus. Большой Ферганский канал), anksčiau Didysis Stalino vardo Ferganos kanalas (rus. Большой Ферганский канал имени Сталина) − irigacijos kanalas Uzbekijoje (283 km) ir Tadžikijoje (62 km), vienas stambiausių irigacijos objektų buvusioje TSRS.
Kanalas iškastas 1939−1940 m., jį statė 160 tūkst. uzbekų ir tadžikų darbininkų.
Kanalas prasideda ties Učkurgano miestu iš pagrindinio Syrdarjos intako Naryno upės, baigiasi netoli Syrdarjos ties Chudžandu (buvęs Leninabadas).
Kanalas perskirsto Naryno ir Karadarjos vandenis, tiekia vandenį dirbamų žemių drėkinimui. TSRS laikais kanalas buvo naudojamas apie 257 tūkst. ha dirbamos žemės drėkinti (apie 100 tūkst. hektarų būdavo drėkinami vien kanalo vandeniu, likęs plotas − kanalų ir upių vandeniu). 1941−1941 m. buvo iškasti ir Pietų Ferganos ir Šiaurės Ferganos kanalai. Visi šie kanalai turėjo padidinti medvilnės derlių.
Bronius Maigys

Bronius Maigys (g. 1937 m.) – lietuvis, 1985 m. Sankt Peterburgo Ermitaže apgadinęs Rembranto paveikslą „Danaja“.

Biografija

Maigys baigė keturias mokyklos klases. Septynis metus prieš išpuolį Ermitaže niekur nedirbo, dvejus metus gyveno neturėdamas registracijos, ko reikalavo tarybiniai įstatymai.

Išpuolis

1985 m. birželio 15 d. rytą Maigys atvyko į Ermitažo muziejų su savimi turėdamas peilį, stiklainį sieros rūgšties, prie kojų po drabužiais prisitvirtinęs savadarbių sprogmenų. Rembranto darbų ekspozicijų salėje jis niekieno nepastebėtas perpjovė „Danają“ saugojusį aptvarą (pagal kitą šaltinį – peržengė), dešine ranka du kartus peiliu perrėžė paveikslą, kaire iš stiklainio apipylė jį sieros rūgštimi. Užpuoliką sulaikė tuo metu salėje budėjęs milicininkas I. Žosanas. Po išpuolio paaiškėjo, kad Maigys kišenėje turėjo dar ir elektros bateriją.

Pasekmės

Po išpuolio Maigys buvo pripažintas psichikos ligoniu. Šešerius metus praleido Černiachovsko (Kaliningrado sritis) psichiatrijos ligoninėje. Po Nepriklausomybės atkūrimo buvo perkeltas į Lietuvą, Vilniaus respublikinę psichiatrijos ligoninę, vėliau atsidūrė Utenos pensione. 2006 m. Maigys rusų kalba parašė 300 puslapių knygą, kurioje išdėstė savą įvykių versiją. Pagal knygos rankraštį skaičiusius rusų žurnalistus, autorius siekia už Lietuvos laisvę kovojusio kankinio įvaizdžio, nesigaili savo poelgio ir be sąžinės graužaties lygiai taip pat vėl pasielgtų.

Populiarioje kultūroje

Maigio istoriją kaip politinį protestą-meninį aktą greta Antano Kraujelio ir Romo Kalantos savo instaliacijoje „Muziejus“ pateikė Lietuvos menininkas Dainius Liškevičius. 2015 m. ši instaliacija buvo pristatyta nacionaliniame Lietuvos paviljone 56-tojoje Venecijos bienalėje.
Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo bazilika

Istorija

Prienų seniūnas Pašešupyje (taip vadinosi vienas Marijampolės vietoje buvusių kaimų) apie 1717 m. pastatė koplyčią. Ją kelis kartus per metus aptarnavo Kauno pranciškonai. Nuo 1732 m. pradėtos rašyti metrikų knygos.
1750 m. pakviesti marijonai. Prienų seniūno žmona Pranciška Ščiukaitė-Butlerienė 1758 m. marijonams pastatė medinį vienuolyną ir bažnyčią, iš Kvietiškio dvaro davė žemės miestui kurti. Gautą žemę marijonai suskirstė sklypais ir pardavė. Taip pradėjo kurtis Marijampolės miestas.
Nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. 1780 m. marijonų vienuolyne veikė filosofijos studijos. 1783 m. įkurta parapija, kuri aptarnauti atiduota vienuoliams marijonams.
1809 m. rugsėjo mėn. sudegė bažnyčia, vienuolyno stogas. Pamaldos laikytos iš lentų sukaltoje stoginėje. Ją 1818 m. nugriovė audra. Naujos mūrinės bažnyčios statyba rūpinosi marijonas Mykolas Pietaris MIC (1763–1850). 1819 m. išmūrytos sienos, uždengtas stogas. 1824 m. įdėtos lubos, grindys. Tų pačių metų rugsėjo 5 d. bažnyčią konsekravo pavyskupis Augustinas Polikarpas Marcejevskis. Iki 1863 m. bažnyčia pailginta, 1882 m. pristatytas frontonas ir 2 bokštai, iki 1914 m. pristatytos 2 koplyčios. Bažnyčiai suteiktas šv. arkangelo Mykolo titulas.
Marijampolėje buvo įsikūrusi 1906–1940 m. Užnemunėje veikusios Lietuvių krikščionių draugijos „Žiburio“ centro valdyba. „Žiburio" Marijampolės skyrius 1906 m. mieste įsteigė pradžios mokyklą, 1909 m. – mokyklą Kvietiškyje, 1907 m. – suaugusiųjų vakarinius mokymo kursus, biblioteką – skaityklą ir mergaičių progimnaziją.
1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės ir Lietuvių katalikių moterų draugijų skyriai, 1909–1914 m. – Marijampolės darbininkų krikščionių draugija, 1918 m. įsikūrė Vargdienių seserų vienuolynas. Vienuolės turėjo spaustuvę, išlaikė pradžios mokyklą, mergaičių bendrabutį. Jos dirbo senelių, vaikų prieglaudose, vaikų darželiuose. Vienuolės, pasivadinusios Lietuvaičių seserų brolija (vėliau – draugija) 1923 m. pasistatė mūrinius 3 aukštų namus, iki 1938 m. įsteigė mergaičių amatų mokyklą.
1920 m. įsteigta marijonų gimnazija, 1923 m. pastatyti jos rūmai. 1927 m. įrengta marijonų spaustuvė, įkurta biblioteka, kurią sudarė arti 50 000 knygų. 1987 m. įrengta palaimintojo Jurgio Matulaičio koplyčia, kurioje ir yra palaimintojo palaikai. Bažnyčiai 1989 m. suteiktas prokatedros, 1992 m. – mažosios bazilikos titulas.

Architektūra

Bažnyčia turi neobaroko stiliaus bruožų, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su apside. Vidus 3 navų, skliautuotas, yra 6 altoriai. Šventorius apmūrytas.
Formosa (Bisau Gvinėja)

Formosa (portug. Formosa, Formoza) – sala Atlanto vandenyne, Bižagošo salyno, priklausančio Bisau Gvinėjai, šiaurinėje dalyje. Užima 140,3 km² ir yra didžiausia salyno sala. Ilgis – 19,9 km, plotis – 10,4 km. Tuoj į šiaurę nuo Formozos yra Pontos ir Majo salos, į pietvakarius – Enu ir Edana, į vakarus – Karašė.
Sala daugiausia apaugusi miškais ir mangrovių sąžalynais, yra smėlio paplūdimių.
Pagrindinė gyvenvietė – Abu (rytinėje pakrantėje).
Romintos girios kraštovaizdžio parkas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artimos baltų tautos – jotvingiai ir prūsai. Nuo XV a. iki 1945 m. šios vietovės priklausė Vokietijai. Romintos giria buvo nuo seno saugoma teritorija, nes čia būdavo valdovų medžioklės plotai. Šiuose miškuose yra medžiojęs ir Vilhelmas II, kuris po sėkmingos medžioklės miške ant akmens paliko įrašą. 1892 m. dailininkas Julijanas Falatas nutapė Vilhelmo II paveikslą šiuose miškuose. 1937 m. čia buvo įkurtas Vokietijos medžioklės draustinis. Parke ir jo apylinkėse yra daug išlikusių kultūros paminklų: bažnyčių, senovinių dvarų, senovinių parkų ir senovinių gyvenviečių. Vienas iš labiausiai turistus traukiančių objektų yra 36 metrų aukščio į Romėnišką akveduką panašus geležinkelio tiltas.

Parko vietovė

Parko reljefas yra labai įvairus, kurį suformavo paskutinis ledynmetis. Labai miškingas parkas yra aukštumose kurios svyruoja nuo 140 m iki 280 m virš jūros lygio. Parke yra daugybė pelkių, upelių ir įdubų. Parko viduryje yra vaizdinga ir geomorfologiškai reikšminga Blindės žemuma, kurioje yra nemažai slėnių ir aukštų šlaitų siekiančių iki 60° kampą. Parkas priklauso Priegliaus upės baseinui, o didžiausia Romintos girios upė yra Blindė. Parko pakraščiuose yra keli dideli ežerai įsikūrę giliuose latakuose, tai: didžiausias ir valstybių sieną kertantis (234 ha) Geldapės ežeras ir parko apsaugos plote esantys Juodasis (173 ha), Prieraslio (71 ha) ir Pablindžių (55 ha) ežerai.
Borisas Borjeras

Biografija

Piešimo mokėsi dailininko Vorobjovo studijoje, lankė Kauno meno mokyklą, J. Vienožinskio tapybos ir M. Dobužinskio taikomosios grafikos studijas.
Nuo 1939 m. spausdino karikatūras ir šaržus leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Kuntaplis“, „Diena“, „Sekmadienis“. Buvo Dailininkų ir Žurnalistų sąjungų narys.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, politinių karikatūrų paskelbė karo pabėgėlių spaudoje. 1949 m. persikėlė į Australiją, Adelaidėje dirbo geležinkelio bendrovėje „SA Railway“ ir dekoratyvinio bei komercinio meno srityje.
Kando įvykis

Cando įvykis – paslaptingas sprogimas, 1994 metų sausio 18 d. įvykęs ties Cando kaimu Ispanijoje. Jis daug kuo primena mažesnio masto Tunguskos meteorito sprogimo variantą. Sprogimas išvartė medžius maždaug šimto metrų spinduliu. Smarkiai įdubo sprogimo vietoje buvusio kalno šlaitas (kažkur dingo apie 200  m³ žemių). Žmonės sprogimo metu nenukentėjo.
Stebėtojai matė ryškų maždaug Mėnulio dydžio liepsnos kamuolį aukštai danguje. Šis kamuolys egzistavo beveik visą minutę. Manoma, jog sprogimą sukėlė iš žemės išsiveržusios metano dujos. Metano debesis pakilo aukštai ir ten sprogo uždegtas elektros kibirkščių, kurios susidarė dėl oro – metano ribos įsielektrinimo debesiui greitai kylant. Nors ši hipotezė šiuo metu labiau populiari, esama su ja nesutinkančių ir siūlančių kitokius reiškinio paaiškinimus (tarp jų ir mažesnio, į Tunguskos panašaus meteorito).
Iluka

Ilukos dvaras

Ilukos dvaras pastatytas 1657 m. 1888 m. perstatytas. Architektas Friedrich Modi. XX a. 10 deš. ir 2013–2015 m. renovuotas.
Zingaros

„Zingaros“ – muzikos grupė iš Argentinos, susikūrusi 2004 m.

Muzikos stilius

„Zingaros“ atliekama muzika apima du stilius: aistros ir euforijos kupiną čigonišką muziką bei melancholiškai nostalgišką argentinietišką tango.
Klaipėdos Smeltės progimnazija

Istorija

1979 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė Klaipėdos 24-oji vidurinė mokykla. 1983 m. mokykloje įvestas sustiprintas istorijos mokymas. Nuo 1989 m. pradedamas sustiprintas muzikos mokymas. 1993 m. mokykla pavadinta „Smeltės“ vardu. 2007 m. išleista paskutinė 16-oji abiturientų laida. 2007 m., vykdant mokyklų tinklo pertvarką, mokykla reorganizuota į pagrindinę. 2011 m. spalio mėn. mokykla reorganizuota iš pagrindinės į progimnaziją.
Tuniso konstitucinė demokratinė asamblėja

Istorija

Įkurta 1905 m. kaip Tuniso nacionalinio išsivadavimo judėjimas, 1916 m. tapo Nepriklausomybės ir permainų partija. 1934 m. Habibas Burgiba vietoje jos įkūrė Naujojo Dustūro partiją, kuri 1964 m. pasivadino Socialistine dustūro partija (PSD).
1938 m. prancūzų kolonijinė valdžia visas kairiąsias partijas uždraudė. Tačiau 1946 m. profsąjungų vardu buvo įkurta Visuotinė Tuniso darbo sąjunga, kuri 1952 m. subūrė Tuniso išsivadavimo armiją.
1954 m. liepos 31 d. Tunisas gavo autonomiją, 1956 m. kovo 20 d. nepriklausomybę. Vyriausybės vadovu, o 1957 m. liepos 25 d. panaikinus monarchiją, prezidentu tapo H. Burgiba, valdęs šalį iki 1987 m. Buvo likviduotos prancūzų karinės bazės, kuriamas valstybinis pramonės sektorius ir kooperatyvai žemės ūkyje, atliktos ūkio reformos Vakarų Europos pavyzdžiu.
1969 m. partijos pozicija pakrypo dešinėn nuo marksizmo. RCD 25 metus buvo vienintele legalia Tuniso partija. 1987 m. lapkričio 7 d. naujojo šalies prezidento Zino El Abidino Ben Ali iniciatyva buvo įkurta Konstitucinė demokratinė asamblėja, pradėjusi naują šalies demokratizavimo erą. 1994 m. per prezidento ir parlamento rinkimus opozicija pirmą kartą pateko į Deputatų rūmus, gavusi 2,3 % balsų, o 1995 m. gavo 19 jau vietų iš 182.
Sušlubavus H. Burgibos sveikatai, 1998 m. liepos 30 d. – rugpjūčio 2 d. vykusiame III kongrese RCD lyderiu buvo išrinktas šalies prezidentas Ben Ali. 1999 m. jis trečią, o 2004 m. ketvirtą kartą buvo išrinktas Tuniso prezidentu.
Parlamento rinkimuose 1999 m. rinkimuose RCD laimėjo 91,6 % balsų ir 148 iš 182 parlamento vietų. Moterų parlamentarių skaičius padidėjo nuo 11 iki 21 d. Tuniso premjeru buvo paskirtas Mohamedas Ghanučis. 2000 m. savivaldybių rinkimuose RCD gavo 3885 vietas iš 4128. 2004 m. RCD gavo 152 iš 189 parlamento vietų, nes 37 vietos buvo garantuotos kitoms partijoms.
Socialistų Internacionalo narė nuo 1999 m.
2000 m. balandžio 6 d., sulaukęs 97 metų, mirė partijos lyderis H. Burgiba.
2011 m. kovo 18 d. partija buvo panaikinta.