Trakų Vokės koplyčia

Koplyčios remontas

1971–1978 m. restauruojant dvaro sodybos statinius, buvo remontuojamas ir koplyčios eksterjeras. 2004–2013 m. laikotarpyje koplyčioje jau buvo atlikta dalis būtiniausių darbų, o 2014–2016 m. projekte (aut. Aleksandras Lukšas) buvo numatyta sutvarkyti koplyčios stogą, įrengti kritulių nuvedimo sistemą, restauruoti fasadą, pažeistą sienų tapybą, vargonus, atstatyti 1951-ai­siais prarastą altorių, atlikti mauzoliejaus mikroklimato pritaikymo jame palaidotiems palaikams darbus.
Baigus remonto darbus, koplyčia tapo visiškai atnaujinta, restauruota nuo pamatų iki vidinių freskų. Išsaugotos originalios lauko skulptūros, interjero tapyba, grindys su mozaika, metaliniai sraigtiniai laiptai į vargonų chorą. Prieš šimtą metų koplyčioje būta daug aukso dirbinių. Išsaugoti tik Radvilaitės-Tiškevičienės rankomis auksu ir sidabru siuvinėti arnotai, kurie pateko į Bažnytinio paveldo muziejų. Visų darbų užbaigimą Trakų Vokės bendruomenė šventė 2016 m. sausį, unikalaus altoriaus šventinimas vyko tais pačiais metais birželio 18 d., dalyvaujant Vilniaus arkivyskupui Gintarui Linui Grušui. Tada Trakų Vokė sulaukė ir ypatingo svečio iš Kembridžo – atvyko Tiškevičių sūnus, 83-ečius metus einantis grafas Zigmundas (jo tėvas Jonas Mykolas palaidotas šalia koplyčios).
Trakų Vokės bendruomenės ir Vilniaus arkivyskupijos kurijos iniciatyva, buvo surinkta 80 tūkst. litų (23,2 tūkst. eurų), kurie buvo panaudoti kaip privalomas 10 proc. indėlis tvarkant koplyčią už Europos Sąjungos paramos pinigus. Koplyčia ilgai buvo apverktinos, net avarinės būklės, sovietmečiu joje buvo trąšų sandėlis. Pradėjus darbus paaiškėjo, jog pastato būklė dar blogesnė nei tikėtasi: yrantys pamatai, įdrėkusios sienos, nutrupėjusi sienų tapyba ir darbų eigoje iškylančios problemos.
Istoriniam objektui restauruoti buvo pasirinkta ilgametę patirtį turinti įmonė, dirbanti su istoriniu ir bažnytiniu paveldu. Be restauravimo darbų, atliktas detalus istorinių šaltinių analizės darbas. Atkurti autentiškoms koplyčios detalėms buvo naudotasi brėžiniais ir archyvų informacija, todėl restauruotas objektas atrodo taip pat kaip ir Tiškevičių laikais. Atkuriant šventovės detales, restauratoriams teko patiems gaminti dažus, į kurių sudėtį įėjo ir tokios medžiagos kaip bičių vaškas ir kiti natūralūs fermentai. Atkurtas presbiterijos kupolas, navos, langų glefai, autentiškas altorius. Koplyčios sienos buvo nuvalytos ir atkurtos tomis pačiomis spalvomis ir medžiagomis. Vyraujanti tamsiai raudona koplyčios sienų spalva – užuomina, kad grafai giminiavosi su Lenkijos ir Lietuvos karaliumi Poniatovskiu. Taip pat šiltintas stogas, keista skarda, lietvamzdžiai, izoliacija ir kanalizacija. Atrestauruotos visos statulos, polichromija.

Altorius

Puošnų, paauksuotą ąžuolinį italų meistrų pagamintą altorių, užėjus sovietams, Lentvario klebonas Kazimieras Kulakas (1896–1989) slapčia išvežė į Lentvarį, vėliau jis pateko į Druskininkų bažnyčią. Prieš daug metų bandyta jį susigrąžinti, bet negauta leidimo. XIX a. originalus altorius, anksčiau stovėjęs koplyčios kamerinėje aplinkoje, Druskininkuose patalpintas į kur kas didesnę erdvę, be to, suprastėjusios būklės. Todėl parapijiečiai nusprendė savo lėšomis atkurti ir altorių.
Al­to­riaus frag­men­tas, t. y. gar­sio­ji „Pas­ku­ti­nė va­ka­rie­nė“ 2016 m. gruodžio 13 d. atsidūrė sa­vo vie­to­je - koplyčios al­to­riaus an­te­pe­di­juje. Tai ąžuo­li­nis ba­rel­je­fas, kuriam išdrožti panaudota apie 30 me­tų džio­vin­ta na­tū­ra­lio­mis są­ly­go­mis mediena. 73 kg sve­rian­čiam ba­rel­je­fui pri­rei­kė 4,2 kub. m me­die­nos. Trakų Vokės „Pas­ku­ti­nė­ va­ka­rie­nė­“ nė­ra tiks­li ita­lų še­dev­ro ko­pi­ja. Jei Le­o­nar­do da Vinčio nu­ta­pyt­oje freskoje pavaizduoti su­si­rin­ku­sie­ji prie sta­lo sė­di vie­no­je ei­lė­je kaip sce­no­je, lyg no­rė­tų pa­si­ro­dy­ti, tai Vo­kės ba­rel­je­fe vi­si sė­di ap­link sta­lą tarsi šei­ma (primenant koplyčios šeiminę priklausomybę).

Architektūra

Koplyčia mūrinė, nutinkuotais fasadais. Tarpukaryje buvusių raudonų plytų sienų nedengė tinko sluoksnis. Ji pastatyta gotikinio stiliaus, su keturiomis skulptūromis ant frontono, įvairiaspalviais langais, ant kurių buvo biblijos citatos. Manoma, projektą paruošė architektas Leandras Markonis (Leandro Jan Marconi). Statinys stačiakampio plano, vieno aukšto, priekiniu fasadu orientuotas į parko pusę (šiaurės kryptimi). Po tvarkymo darbų neliko priekinę sieną gožiančių aukštų tujų. Pusapskritė apsidė ir priestatėlis su durimis į rūsį pastatyti pietų pusėje. Statinio pamatas įrengtas iš lauko akmenų su keraminių plytų mūro cokoliu.
Statinio stogo forma – dvišlaitė, apsidės – kūginė, įrengta skardos lakštų danga. Dominuojantys stogo elementai – plytų mūro bokštelis-dūmtraukis su smailiaarke angele ir dvišlaičiu skardintu stogeliu, ventiliacijos kaminėliai, du metaliniai ornamentuoti kryžiai.
Sienų angos ir nišos apskritos ar smailiaarkės. Įrengtos metalinės langų ir durų viršlangio grotos. Šiaurės fasado keraminių plytų mūro prieangis su paaukštinta portalo dalimi ir aštuonbriauniais stulpais-kolonomis kampuose. Prieangio nišoje įmontuotas akmeninis postamentas (kryžius pastatytas restauravus koplyčią). Keturios frontono skulptūros: „Šv. Jonas Krikštytojas“, „Šv. Petras“, „Šv. Juozapas“, „Šv. Paulius“. Pietų fasado įėjimo į rūsį keraminių plytų mūro prieangis yra su paaukštinta įėjimo dalimi ir aštuonbriauniais stulpais-kolonomis kampuose. Galinio fasado stulpus-kolonas vainikuoja dvi dekoratyvinės vazos.
Šventorius nuo Eduardo Andrė gatvės (šalia autobusų stotelės) lanku juosiamas geležinės ažūrinės tvoros su skaldytų ir lauko akmenų cokoliu ir mūriniais stulpais (u. k. 24991). Prie koplyčios vakarinės sienos pastatytas antkapis paskutiniam grafui Jonui Tiškevičiui (1896–1939). Šalia jo – antkapio postamentas koplyčios sargui Tadeušui Kunskiui, 1883 m. žuvusiam ant koplyčios laiptų, kai į ją brovėsi plėšikai. Pastarasis paminklas prieškaryje stovėjo kitoje koplyčios pusėje, per karą apgadintas, perkeltas saugoti į koplyčią.

Interjeras

Koplyčios įrengimas primena gotiškosios epochos paveldą, vertinga puošyba jungia daug simbolių ir reikšmių. Interjerą puošia tinkuoto plytų mūro cilindrinis, su nerviūromis skliautas, sumontuoti vitražai. Skliauto nerviūrų galuose įkomponuotos skulptūrinės angeliukų galvos su sparniukais. Presbiterijos skliautas tamsiai mėlynos spalvos, nusėtas aukso spalvos žvaigždėmis. Sienų tapyboje panaudota polichromija – dekoratyvūs daugiaspalviai dažai. Paskutinės renovacijos metu atidengti net trys spalvų sluoksniai, tarp kitų - iki tol nepastebėta žalia spalva. Šalia šešiakampių žvaigždučių (Dovydo žvaigždės simbolių), kartojasi įvairūs simboliai, tarp jų – graikiškos alfa ir omega („pradžia ir pabaiga“).
Dvi lieto metalo kolonos su medžio imitacijos polichromija palaiko balkono pavidalo chorą, į kurį veda metalinė baliustrada. Kolonų viršūnės ir apatinės dalys, balkono baliustrada papuošti augalinių motyvų ornamentais, kurie ypač charakteringi gotiškajam periodui. Balkone buvo nuolatinė vargonininko, dumplių pūtiko bei giedorių vieta. Vargonų choro turėklai lieto metalo, ornamentuoti. Balkonas pasiekiamas metaliniais sraigtiniais laiptais. Balkono medinis pagrindas su mediniais kesonais ir mediniu profiliuotu karnizu. Patalpose nišos smailiaarkės, arkinės, netaisyklingos formos. Grindų danga ornamentuota įvairaus dydžio ir formų spalvotomis keraminėmis plytelėmis. Centriniame take įkomponuota stačiakampė smulkių spalvotų elementų mozaika su užrašu HIC REQIESCANT IN PACE („Čia ilsisi ramybėje“) ir grafų Tiškevičių giminės „Lelijos“ herbu.