google/wiki40b huggingface dataset:
Pasaulio korespondencinių šachmatų taurė

Pasaulio korespondencinių šachmatų taurė  - tai ICCF, organizuojamos  pasaulio  šachmatų susirašinėjant taurės varžybos. Jos įprastai vyksta  trimis etapais: ketvirtfinalių, pusfinalių, finalo turnyruose. Finalo nugalėtojas iškovoja pasaulio korespondencinių šachmatų  taurę.
Dviejų pirmųjų taurių nugalėtojas patekdavo į Pasaulio korespondencinių šachmatų čempionato finalą,  vėliau į kandidatų turnyrus. Kiti finalų dalyviai, priklausomai nuo užimtos vietos, ar surinktų taškų, priimami į  pasaulio čempionato kandidatų, pusfinalių, ar ketvirtfinalių turnyrus.   
Korespondencinių šachmatų varžybų pasaulio taurei laimėti ketvirtfinalių ir pusfinalių nugalėtojai apdovanojami knygomis. Pasaulio taurės laimėtojas ir dalyviai, užėmę varžybų pasaulio taurei laimėti finale antrąsias ir trečiąsias vietas, apdovanojami atitinkamai aukso, sidabro ir bronzos medaliais bei piniginiais prizais.
ICCF organizuoja ir  pasaulio korespondencinių šachmatų taurės varžybas veteranams.

Istorija

ICCF pasaulio korespondencinių šachmatų  taurės varžybos laiškais tradiciniu paštu prasidėjo  1968 m.   Jose dalyvavo 1921 žaidėjas iš 42 šalių. Finalo turnyras (15 dalyvių) vyko 1973-1977 m.  Nugalėtoju tapo Karl Heinz Mederis –(Vakarų Vokietija) - 13 tšk. iš 14., antrą vietą užėmė Vilhelmas Rupas (Austrija) – 12 tšk., trečias – Valentin Molchanovas (SSRS) – 11 tšk.
Antrosios pasaulio taurės  varžybose dalyvavo 2103 žaidėjai. Jie 194 turnyruose (po 7-11 dalyvių)  varžėsi dėl kelialapių į pusfinalius. Iš 16-kos pusfinalių, kuriuose (1974-1977)  žaidė po 15-ka žaidėjų, nugalėtojai pateko į finalą, kuris vyko  1977-1983. Jame nugalėjo G.S. Nesis (SSRS) – 12,5 iš 16, o 2-4  vietas užėmė: V.M. Antonas (Rytų Vokietija), K.H. Mederis (Vakarų Vokietija) ir M. Lekrogas (Prancūzija) – po 11,5 tšk,
Atsiradus galimybei internetu žaisti šachmatų partijas, varžybų vykdymo būdas keitėsi. Pradžioje bandyta žaisti laiškais  elektroniniu paštu:  taip buvo žaidžiamas 12-tos taurės finalas, prasidėjęs 2005 m.  
Nuo 2004 m., žaidžiant 14 –osios taurės ketvirtfinalius,  pradėtas naudoti serveris, o 2008 m. jau naudotas žaidžiant 11-osios taurės finalą. 
Nuo 2008 m. ICCF organizuoja ir  veteranų pasaulio taurės varžybas.

Atranka

Žaidėjai gali registruotis į  varžybas per savo nacionalines federacijas, arba kai yra galimybės: per tiesioginio registravimosi sistemą.
Dalyviai skirstomi į ketvirtfinalius bei pusfinalius, prisilaikant kiek galima daugiau atsitiktinės tvarkos, bet atsižvelgiama ir į geografinį žaidėjų išsibarstymą, turimą kvalifikaciją bei  reitingą.

Lietuvos šachmatininkų pasiekimai

Iki 2019 m. geriausiai iš Lietuvos žaidėjų pasirodė Valentinas Normantas, kuris 6-osios pasaulio korespondencinių šachmatų taurės finale, surinkęs 11 tšk. iš 16-kos, užėmė 3-ią vietą. 
Finaluose, taip pat, žaidė:  Robertas Sutkus, kuris  penktosios Taurės varžybose buvo  6-as (6,5 tšk. iš 11)
, Visvaldas Šaltis užėmęs 7-ąją vietą (9 tšk.)ketvirtosios Taurės varžybose, Valentinas Partikas, likęs 16-as ( 4,5 tšk. iš 16) septintosios finale. 
Dar 8 šachmatininkai iš Lietuvos žaidė pusfinaliuose.
Gražina Kriaunevičienė

Biografija

1984-1985 m. dirbo  Alytaus medvilnės kombinate dailininke. Kūrė audinių raštus.
1985-1988 m. Vilniaus  „Lelijos“ siuvimo fabriko eksperimentiniame ceche dirbo dailininke-modeliuotoja.   
Nuo 1989 m.  Vilniaus automechanikos ir verslo mokykloje dėsto spec. piešimą ir kompoziciją. 
Nuo 2005 m. profesijos mokytoja-ekspertė.

Kūryba

Nuo 2002 m.  Lietuvos dailininkų sąjunga narė  , nuo 2008 m.  Vilniaus dailiųjų amatų asociacijos narė.  Jos užklotams, kilimėliams ir minkštiems žaislams suteiktas  Lietuvos tautinio paveldo sertifikatas. 
1982-1991 m. kas mėnesį rašė straipsnius apie madą jaunimo žurnalui „Jaunimo gretos“. Buvo žurnalo laureatė. 
1986 m. – pirmoji personalinė paroda Vilniuje. 
1991 m. įkūrė pirmąjį Lietuvoje  skiautinių klubą „Urtė“, kuris gyvuoja iki šiol. 
Veda  skiautinių kursus visoje Lietuvoje.
1997 m. personalinė paroda Vilniuje. Pristatė savo pirmąją knygą „Dėk skiautę prie skiautės“(1997). Tai pirmoji knyga apie  skiautinių techniką lietuvių kalba. Pakartotinai gausiai papildyta išleista 2009 m.
2004 m. siuvėjų rengimo vadovėlyje parašyti moduliai „Specialusis piešimas“ ir „Drabužių kompozicija“.
2009 m. – personalinė paroda „Skiautinių laikas“, kurioje eksponuota 30 autorinių skiautinių. Parodoje buvo pirmą kartą eksponuojami iš Lietuvos muziejų fondų surinkti senieji lietuviški skiautiniai. Seniausias – 1886 m.
2017 m. autorinė  akvarelės paroda Vilniuje. 
2018 m. autorinė skiautinių paroda „Laiko viražai“ 2-ojo lietuvių kultūros festivalio metu Vokietijoje, Liudvigshafene prie Reino. 
Kitos personalinės parodos vyko  Skuode,  Ignalinoje,  Šilalėje,  Alytuje,  Kaltinėnuose, gimtojoje  Laukuvoje. Dalyvauta daugelyje bendrų parodų Lietuvoje ir užsienyje. Daug skiautinių puošia privačius interjerus.
Chorezmo vilajetas

Geografija

Vilajeto klimatas yra ryškiai žemyninis. Vasaros ir žiemos temperatūrų skirtumas − 78 °C. Vilajeto teritorija apsupta smėlynų, tad vasarą oro temperatūra siekia +43−45°С. Žiemą šalčiai siekia -30−33°С. Būdinga didelis temperatūrų skirtumas naktį ir dieną. Oras sausas, mažai kritulių.
Chorezmo vilajeto žemės sudaro dvi dalys − didesnioji šiaurinė yra 100−110 m aukštyje virš jūros lygio, o kraštinė pietinė dalis yra 120–150 m aukštyje.

Ekonomika

Vilajete yra 27 stambios pramonės įmonės, iš jų trylika − lengvosios pramonės. Pramonė orientuota į medvilnės perdirbimą, medvilnės sėklų aliejaus spaudimą. Garsėja kilimų gamyba.
Vilajete vyrauja žemės ūkio gamybinis sektorius. Per metus gaunama 280–290 tūkstančių tonų medvilnės (7 % viso Uzbekijos derliaus). Paskutiniais metais imta daugiau auginti ryžių. Paplitusi sodininkystė, vynuogininkystė ir arbūzinių bei moliūginių kultūrų auginimas.
Leviškių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Pavėžio piliakalnis 7,5 kmPadievyčio piliakalnis 9 km
Rubaičių piliakalnis 4 kmGūvainių piliakalnis 8 kmKazokų piliakalnis 11 km
Vedrių piliakalnis 13 kmLileikėnų piliakalnis 9 km
Pakisio piliakalnis 10 kmRubinavo piliakalnis 4 kmBiržų Lauko piliakalnis 8 km
Vaičių piliakalnis 8 km
Ultralengvasis orlaivis

ULO istorija Lietuvoje

Lietuvoje ultralengvųjų skraidymo aparatų atsiradimas siejamas su skraidyklių be motoro atsiradimu, kurios ėmė plisti dar 1972 m. Lietuvoje pirmąją skraidyklę pasigamino 1969 m. vilniečiai – lakūnas R. Aleksiejus ir sklandytojai A. Miklaševičius bei V. Silevičius. Kaune 1973 m. K. Mikalauskas. Skraidyklėmis buvo skraidoma nuo šlaitų, daugiausia Netoniuose prie Kauno.
Noras įgauti savarankiškumą startuojant, nebūti pririštam prie konkrečios starto vietos, skatino skraidūnus galvoti apie motorizaciją. Pirmas Lietuvoje motorizuotą skraidyklę (motoras pakabintas ant sparno) 1981 m. sukonstravo kaunietis Kazys Mikalauskas. Toks skraidymo aparatas leido, startavus nuo šlaito, ilgiau išsilaikyti ore, nebūti taip priklausomam nuo vėjo krypties ir termikų.
Tolesnis žingsnis buvo žengtas sukūrus specialų motorizuotą triratį vežimėlį, kuris buvo kabinamas po skraidyklės sparnu. 1984 m. S. Juodėnas tokiu vežimėliu su sparnu atliko pirmus bandymus pakilti į orą, bet neužteko motoro galios. 1984 m. rugpjūčio 17 d. kaunietis K. Mikalauskas pirmasis pakilo į orą motorizuota skraidykle su vežimėliu tuo pradėdamas tokio tipo skraidymo aparatų vystymosi erą Lietuvoje. Prasidėjo aktyvus šių skraidymo aparatų kūrimas visoje Lietuvoje, savo prieinamumu ir pigumu pritraukęs daugybę skraidyti norinčių entuziastų. Atsiradus naujiems lengviems ir galingiems varikliams ir šiuolaikinėms medžiagoms, motorizuotos skraidyklės išsivystė į tobulas skraidymo priemones Lietuvoje ir visame pasaulyje.
Ultralengvųjų orlaivių gamyba vystėsi turėdama senesnes tradicijas ir daugiau sukaupto patyrimo. Buvo motorizuojami B. Oškinio sklandytuvai, bei kuriamos originalios konstrukcijos. Vilniuje, Tauragėje, Šakiuose, Prienuose, Kaune dirbo konstruktoriai mėgėjai. Lietuvos padangėje savo lėktuvais jau skraidė visas būrys ultralengvų lėktuvų – tai vilniečių K. Baltrėčio, J. Jakavičiaus, N. Babenkos ir R. Šiekštelės „Laumžirgis“, G. Končiaus „Antis“, birštoniškio A. Kučinsko „Kėkštas“, prieniškių Z. Kežio „Varna“, A. Lukoševičiaus „Machaonas“.
Ultralengvų orlaivių pilotus Lietuvoje vienija Ultralengvų orlaivių pilotų federacija (ULOPF).
Šiaurės vakarų provincija (Zambija)

Geografija

Provincijos teritoriją užima plokščiakalnis su šlapynių sritimis. Vakriniu pakraščiu teka Zambezė su intakais (Kapombu, Lungvebungu), pietiniu pakraščiu teka Kafuė su intaku Lunga. Provincijoje yra Vakarų Lungos nacionalinis parkas ir dalis Kafuė nacionalinio parko.
Svarbiausi miestai: Kasanašis, Mvinilunga, Kabompas, Zambezė, Solvezis.
Albano Lacialė

Istorija

Seniausi žmonių gyvenviečių įrodymai Albano Lacialės apylinkėse randami Tor Paluči, Kastel Saveli and Kole dei Kapučini vietovėse ir datuojami I tūkst. pr. m. e pradžioje. Tose vietose žmonės gyveno ir vėliau, o nuo Lacialės IIB laikotarpio (830 – 730 m. pr. m. e.) pradėjo sparčiai plisti. Manoma, kad tai susiję su legendinės lotynų sostinės Alba Longa įkūrimu, kuri tikriausiai buvo rytiniame Albano ežero krante, priešais Albano Lacialę.
Vėliau Albano Lacialė priklausė turtingam Aričijos miestui. Romos turtingieji čia statėsi vilas. Pompėjus šalia miesto irgi turėjo vilą Albanum Pompeii. Manoma, kad Senekos vilos griuvėsiai yra pietinėje Albano ežero pakrantėje. Domiciano laikais visos šios vilos buvo sujungtos į vieną priklausančią imperatoriui ir buvo vadinama Albanum Cesaris. Imperatorius Septimijus Severas apie 202 m. netoliese įkūrė karius. Taip atsirado Kastra Albana, milžiniška karių stovykla, kuri veikė iki III a. pabaigos. Išliko didelių Karakalos pirčių griuvėsiai.
Teigiama, kad 326 m. imperatorius Konstantinas I įsakė mieste pastatyti katedrą, skirtą Jonas Krikštytojui. Per Gotų karus VI a. Albano Lacialė susitraukė iki mažo įtvirtinto miestelio. Imperatorius Otonas I 964 m. atidavė miestą savo kapitonui Romoje Virginia Savelli. Popiežius Paskalis II 1118 m. slėpėsi Albano Lacialėje nuo neramumų Romoje ir panaikino miestui mokestį už malamus javus. Buvus schizmai popiežiaus Inocento II laikais, 1137 m. miestą trumpam buvo užėmęs antipopiežius Anakletas II. 1142 m. Albano Lacialę nusiaubė saracėnai. Po Monte Porcio mūšio 1168 m. Romos gyventojai norėjo atkeršyti Albanui, nes šis palaikė imperatoriaus Frydricho I Barbarosos pusę, tad miestas buvo nusiaubtas. Popiežius Eugenijus IV 1436 m. įsakė sugriauti miestą. 1697 m. Albano Lacialė tapo tiesiogiai pavaldi popiežiui.
Popiežius Pijus VI 1780 m. pradėjo pertvarkyti Via Appia, kad būtų galima greičiau nuvykti iš Romos į Teračiną, kur vyko pelkių nusausinimo darbai. Naujas kelias prisidėjo prie Albano ir kitų pakeliui buvusių miestų klestėjimo. Per Prancūzijos revoliuciją 1798 m. vasario 18 d. Albanas su Fraskačiu, Veletriu, o vėliau Marinu pasiskelbė „Seserine respublika“ kylančiai Romos respublikai. Vėliau miestas sukilo prieš prancūzus ir Joachim Murat kariai jį nusiaubė.
1816 m. liepos 6 d. popiežius Pijus VI vėl tapo Albano Lacialės valdytoju. 1870 m. miestas tapo Italijos karalystės dalimi.
Albano Lacialės senamiestis smarkiai nukentėjo per Antrojo pasaulinio karo bombardavimus.
Samylai

Aplinkinės gyvenvietės

ŠLIENAVA – 2 km
Dubravai – 2 km
Rondas campesinas

Rondas campesinas (iš isp. k. 'Valstiečių ratelis') - savarankiški Peru valstiečių savigynos būriai, provincijose kovoję prieš „Švytinčio kelio“ ir Tupak Amaru maoistinius judėjimus. Ypač aktyviai veikė XX a. devintajame dešimtmetyje, partizaninio karo metu.
Pradžioje būriai telkėsi kovoti prieš galvijų vagis. Prasidėjus „Švytinčio kelio“ terorizmui, valdžia pradžioje ignoravo šią veiklą, ir rondas campesinas tapo pagrindinis pasipriešinimas maoistams. 1982 m. Peru vyriausybė pradėjo teikti paramą ginklais. Savigynos būriai dalyvavo masinėse žudynėse ir dėl to kaltinami karo nusikaltimais. 1992 m. prezidentas Alberto Fujimori legalizavo rondas campesinas veiklą.
Mykolas Juozapas Sapiega

Biografija

XVII a. pabaigoje studijavo Varšuvos Jėzuitų kolegijoje. 1687–1688 m. buvo išvykęs mokytis į Prancūziją ir Italiją. 1690 m. buvo seimo narys. 1696 m. dalyvavo mūšyje prieš Grigalių Antaną Oginskį, kuris buvo vienas iš Valkininkų konfederacijos, nukreiptos prieš Sapiegų įsigalėjimą Abiejų Tautų Respublikoje, organizatorių.
Šiaurės karo metu buvo Švedijos karaliaus Karolio XII pusėje. 1705 m. rėmė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą tapti karaliumi. 1705 m. išrūpino Kalvarijos gyvenvietei miesto teises ir herbą. 1720 m. ir 1726 m. seimo narys. 1725 m. tapo Mielniko seniūnu. 1727 m. gavo Baltojo erelio ordiną.
Dėl prastos sveikatos ir sūnaus Frederiko savižudybės 1735 m. išvyko iš Abiejų Tautų Respublikos. 1738 m. kovo 6 d. mirė Jėzuitų vienuolyne Šampanės Šalono mieste, Prancūzijoje. Palaidotas Semiatičėje.
FK Sostinės policija

Istorija

Komanda 2004 m. debiutavo II lygoje.
Jonas Gelžinis

Biografija

Savo karjeros pradžioje 1998, 1999 ir 2000 m. J. Gelžinis tapo Lietuvos kartingų čempionu Raket klasėje. 2001, 2002 ir 2003 m. tapo prizininku ICA Junior klasėje.
2005 m. lietuvis pradėjo lenktyniauti ralyje. Šiais metais ralyje „Aplink Lietuvą“ A/R 2000 klasėje jis liko 4-tas, o 2006 m. ralyje „Kauno ruduo“ A/R 2000 klasėje finišavo antras.
2005 m. J. Gelžinis dalyvavo Horn Grand Prix 1003 km lenktynėse – bendroje įskaitoje jis liko 3, o savo klasėje tapo nugalėtoju. Kitais metais sportininkas nugalėjo šiose lenktynėse bendroje įskaitoje. Tą patį lietuvis pakartojo 2008 ir 2009 m.
2005 ir 2006 m. lenktynininkas dalyvavo VW Castrol Taurės čempionate – pirmais metais jis finišavo trečias viename etape, pasiekė du greičiausius ratus lenktynėse ir užėmė 8 vietą bendroje įskaitoje. Antrais metais tapo čempionato vicečempionu.
2007 ir 2008 m. sportininkas praleido Porsche Carrera Taurės čempionate. Pirmais metais jis pelnė 3 vietą, antrais – 4 vietą ir pasiekė greičiausią lenktynių ratą.
Pirmame sezone 2010 m. J. Gelžinis liko dešimtas bendroje įskaitoje. Vėliau rezultatai pastebimai gerėjo – po metų lietuvis liko šeštas (bei Pro-Am klasės nugalėtoju), 2012 m. – ketvirtas. 2013 m. sezone per visas pirmas šešias lenktynes J. Gelžinis finišavo ant podiumo. 2014 m. lietuvis pelnė 3 pergales, dar 10 kartų finišavo ant podiumo. Surinkęs 310 taškų jis nusileido tik čempionu tapusiam britui Michael Meadows.
Jamiroquai

Vardo kilmė ir sudėtis

Grupės vardas kilo iš dviejų žodžių – Jam session (improvizuotas grojimas) ir Irokėzų (angl. Iroquois) indėnų genties pavadinimo sudurtinio žodžio. Grupės sudėtis keitėsi keletą kartų, o ilgiausiai grupėje išbuvo dabar jau pagrindiniai jos nariai – vokalistas Jason Kay ir būgnininkas Derrick McKenzie.

Karjera

Pirmasis Jamiroquai singlas „When You Gonna Learn“ buvo išleistas 1992 metais ir lėmė tolesnį grupės populiarumą Jungtinėje Karalystėje bei kitur Vakarų Europoje. Vis dėlto jie buvo mažai žinomi JAV ir likusioje pasaulio dalyje. Tarptautinę šlovę grupė pelnė jau išleidusi trečią albumą „Travelling Without Moving“ 1996 m., kurio singlai „Virtual Insanity“ ir „Cosmic Girl“ tapo didžiuliais hitais visame pasaulyje. Grupė, iš viso išleidusi septynis albumus ir pradėjusi dirbti su aštuntuoju, išlieka populiarumo viršūnėje.
2009 m. rugpjūčio mėnesį Derrick McKenzie pranešė, kad naujam jų albumui yra įrašytos 40 naujų dainų. Grupė pranešė, kad naujam albume bus mažiau disko, o jame vyraus funky ir soul stiliai. 2010 m. vasario 4 dieną grupės lyderis Jay savo Facebook puslapyje dar kartą patikino, kad daug dirba ties 8-tu grupės albumu. Naujasis albumas, pavadintas „Rock Dust Light Star“, buvo išleistas 2010 m. lapkričio 1 d.
Kaškaišas

Istorija

Kaškaišas įkurtas 1364 m.
Per Yngve Ohlin

Asmenybė

Dead buvo keista ir intraversiška asmenybė. Hellhammer jį apibūdino kaip: „Labai keista asmenybė… Depresuota, melancholiška, tamsi…“. Euronymous kalbėjo labai panašiai: „Atvirai, aš manau, kad Pjeras yra psichiškai nesveikas. Kaip dar apibūdinti žmogų, kuris nevalgo, kad ant jo kūno atsirastų bado žaizdos? Arba kuris nešioja marškinėlius su laidotuvių skelbimais?“
O Pasak Bård „Faust“ Eithun iš Emperor:
Jis (Dead) nebuvo vyrukas, kurį galėtum gerai pažinoti. Esu įsitikinęs, jog net kiti Mayhem nariai nelabai gerai jį pažinojo. Su juo buvo sunku suartėti. Asmeniškai susipažinau likus dviem savaitėm iki jo mirties. Buvau susitikęs su juo gal 6-8 kartus. Jis turėjo begalę keistų idėjų. Prisimenu, Aarseth kalbėjo apie jį ir sakė, kad jis visiškai neturi jokio humoro jausmo. Iš tiesų, jis turėjo, bet jo humoro jausmas buvo labai neaiškus. Atvirai, aš nemanau, kad jis džiaugėsi gyvenimu šiame pasaulyje.
Jo moto yra ant Live in Leipzig albumo viršelio: „Jag är inte en människa. Det här är bara en dröm, och snart vaknar jag. Det var för kallt och blodet levrades hela tiden.“ (Aš nesu žmogus. Tai yra tik sapnas ir aš tuoj atsibusiu! Buvo per šalta ir mano kraujas buvo įšalęs visą laiką!)

Pasirodymai

Karjeros pradžioje jis dėvėjo corpse paint (liet. lavono dažus), t. y. padengdavo savo veidą baltu ir juodu grimu. Pasak Necrobutcher, jis tai darė ne todėl, kad atrodytų „kietai“, kaip tai darė Kiss ar Alice Cooper, bet todėl, kad atrodytų kaip lavonas. Kad užbaigtų savo lavono įvaizdį, jis užkasdavo savo drabužius po žeme, ir iškasdavo juos prieš pasirodymą. Pasak Hellhammer:
Prieš pasirodymus Dead užkasdavo savo drabužius po žeme, kad jie pradėtų pūti ir turėtų „kapo“ kvapą. Jis norėjo būti lavonu ant scenos. Vieną kartą jis prašė mūsų, kad užkastume jį po žeme – jis norėjo, kad jo oda taptų blyški
Viename ture su Mayhem jis rado negyvą varną, kurią įdėjo į plastikinį maišelį ir nešiojosi kartu su savimi. Jis pauostydavo paukštį prieš pasirodymus, kad dainuotų „su mirties smarve savo šnervėse“.

Savižudybė

1991 m. balandžio 8 d. Olinas nusižudė, palikdamas priešmirtinį raštelį, prasidedantį sakiniu „Atsiprašau dėl kraujo“. Vėliau Euronymous jį rado su prapjautu kaklu bei riešais ir šratinio šautuvo kulka galvoje.

Videografija

Pasirodymas Candlemass muzikiniame video klipe „Bewitched“
Auksė Lekandrienė

Biografija

1984 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, buhalterė – ekonomistė. Ekologinio ūkio savininkė.
Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, 2005 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narė.
Nuo 2007 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Aloyzas, vaikai Ieva, Šarūnas.
Žigulinis alus

Žigulinis alus (rus. Жигулёвское пиво) – rusiško alaus markė, gaminama ir Lietuvoje.

Istorija

Alfredas fon Vakanas (Alfred von Vakano) 1879 m. Samaroje (Rusija) 99 metams išsinuomavo žemės sklypą Volgos pakrantėje, kur pastatė alaus daryklą . 1881 m. kompanija „A. Vakano ir kompanijos Žigulių alaus daryklos draugija“ (Товарищество Жигулевского пивоваренного завода А. Вакано и Ко) ėmė virti alų, kuris buvo vadinamas „Vienos alus“ (Венское) ir „Vienos stalo alus“ (Венское столовое).
Jau TSRS laikais, 1934 m., Žigulių alaus daryklą aplankęs TSRS valstybės veikėjas A. Mikojanas paklausė, kodėl alus vadinamas „buržuaziniu pavadinimu“ – „Vienos alus“? Ir alus buvo pervadintas į „Žigulinį alų“. TSRS „Žigulinį“ alų darė dešimtys alaus daryklų. Subyrėjus TSRS jį kai kurios daryklos gamina ir toliau.
Abchazija

Geografija

Abchazija yra prie Juodosios jūros, tarp Psou ir Ingurio upių, plotas 8660 km², apie 74 % teritorijos užima kalnai ir priekalnės, pakrantė mažai vingiuota, daug paplūdimių.
Klimatas subtropinis šiltas ir drėgnas pajūryje, vidutinis ir šaltas kalnuose. Miškingumas apie 55 %. Pakrantėse vešlūs plačialapių miškai, kalnuose – bukai, kėniai, eglės. Upės sraunios ir vandeningos. Aukštikalnėse – alpinės pievos.
Aukščiausias kalnas – Dombai Ulgenas (4046 m).
2008 metais pasaulio speleologų naujienų svetainė „Worldwide caving news“ paskelbė atnaujintą giliausių pasaulio urvų sąrašą. Remiantis šiais duomenimis Abchazijoje, Kaukazo kalnuose, Arabikos masyve yra giliausias pasaulio urvas „Kruberio-Voronja“. Gylis 2170 metrai.

Ekonomika

Šalyje vyrauja žemės ūkis – auginamas tabakas, arbatmedžiai, citrusinės kultūros, vynmedžiai, veisiami galvijai, kiaulės, avys, ožkos. Kasamos akmens anglys (Tkvarčeli), yra geležies bei gyvsidabrio rūdos telkinių. Inguri hidroelektrinė tiekia elektros energiją Gruzijai (apie 40 % pagamintos energijos).

Demografija

Gyventojų – 254 200 (2001). 1993 metais buvo 516 600 gyventojų, bet karo metu apie 200 000 gruzinų pabėgo į Gruziją.
Miesto gyventojų 48 % (1998), gyventojų tankumas 29 žm./km². Iki karo gyveno 46 % gruzinų, 18 % abchazų, 16 % rusų ir ukrainiečių, 15 % armėnų. Po karo apie 45 % gyventojų – abchazai.
Prūdninkai

Padavimas

Kadaise keli kaimo gyventojai ėjo aukoti dievams ant Didžiojo Aukuro akmens, kadangi buvo užėjusi didžiulė sausra, nederlius ir badas. Jie pasiėmė didžiausią likusį aviną. Beeinant link akmens, kaimo senasis žynys Žeižys sustingo, akys išsprogo, lazda iškrito iš rankų ir jis parkrito. Žiloji Klimpa, pravardžiuojama ragana, ištarė: „Velnias“. Ir iš tikrųjų – ant akmens sėdėjo kažkoks velnias. Tad žmonės išsilakstė kas kur, kad tik velniui į akis nepakliūtų.
Nors ėjusieji ir įspėjo kitus kaimo gyventojus neiti link akmens, tačiau vargingai gyvenantis Bataitis vėlų gegužės vakarą eidamas pro akmenį sutiko tą velnią. Tasai jam pasiūlęs pažaisti kortomis, ir jeigu Bataitis laimės, tai pasiims iš velnio aukso turtus. Pirmoji partija baigėsi aiškia žmogaus persvara, antrojoje jau buvo apylygiai, bet paskesnės partijos buvo ryškiai velnio naudai. Lošdamas iki pirmųjų gaidžių, Bataitis, pralošė savo varganą trobelę, sodą, karvę, kuiną, o galiausiai – ir savo žemę, net skrandą, todėl sėdėjo pusnuogis, tik su baltiniais.
Pragydus gaidžiams velnias dingo. Bataitis susiėmė eiti namo, bet kad namų neturįs; žiūri jų pusėn, o toji jau dega. Trečion dienon kaimiečiai rado varguolį kabantį ant pušies.
Panašiai atsitiko ir Margalikui, kurio tėvai turėjo stambų ūkį, 15 arklių, samdė bernus ir mergas. Bet sūnus nuo 20 metų amžiaus įprato prie degtinės, ir gėrė vis labiau. Tėvai numirė, paliko dvarą, bet Margalikas juo nesirūpino – nei gyvuliais, nei pastatais. Dienų dienas praleisdavo Žaslių karčemoje, kurios šeimininkui pradėjo vesti vieną po kito savo gyvulius, nes neturėjo kaip susimokėti. Vieną vakarą grįždamas iš karčemos, Margalikas išvydo ant akmens velnią. Tasai jam pasiūlęs išgerti, bet tik už tai, kad žmogus atiduotų jam sielą. Ką darys vargšas girtuoklis – ėmė ir sutiko. Kitą dieną Margaliko lavoną žmonės pamatė plūduriuojantį tvenkinyje (prūde).
Taip velnias turbūt būtų prikrėtęs ir daugiau išdaigų, jeigu ne šviesios širdies mergina, darbšti ir skaisti kaimo valstiečių dukra Valdonių Regina. Sutikusi velnią ji išrėžė tiesiai jam į akis – „Kutvela, tu nelaimingas!“ Ir pakartojo kelis kartus. Regina atspėjo velnio vardą, ir tasai su trenksmu ir dundesiu prasmego – po velnio kojomis prasivėrė žemė ir jis cypdamas nėrė į prarają, kunkuliuojančią dervą, ugnies liežuvius. Nuo to laiko velnias žmonėms nesirodė ir žmonės akmenį pavadino Velnio sostu.