Šturmo savaeigė

Šturmo savaeigė, šturmo pabūklas (vok. Sturmgeschütz; rus. штурмовое орудие; angl. assault gun) – gerai šarvuota savaeigė, ginkluota patranka ar haubica, skirta ugnimi paremti atakuojančius pėstininkus ir tiesiu taikymu apšaudyti priešo pėstininkų ar panašias įtvirtintas pozicijas. Sukurtos ir plačiai naudotos Antrojo pasaulinio karo metais.
Šturmo savaeigės paprastai visiškai šarvuotos ir gaminamos ant tankų važiuoklių, neturi šarvuoto bokštelio. Kadangi šturmo savaeigės neturi bokštelio, jos paprastesnės konstrukcijos, pigesnės, mažiau genda. Būdamos tos pačios masės gali turėti didesnio kalibro pabūklą (į bokštelį paprastai telpa mažesnio kalibro pabūklai) ir galingesnius priekinius šarvus. Dėl bebokštės konstrukcijos šturmo savaeigės paprastai būdavo žemesnės, todėl sunkiau artilerijos pažeidžiamos.

Panaudojimas

Šturmo savaeigės naudotos tiesiu taikymu naikinti ar slopinti kulkosvaidžių ir kitus ugnies taškus. Gynyboje šturmo savaeigėmis paremdavo pėstininkų kontratakas. Šturmo savaeiges paprastai naudojo kovai su nešarvuotais taikiniais, lauko ir ilgalaikiais įtvirtinimais, miestų mūšiuose. Savaeigės paprastai važiuodavo kartu su atakuojančiais pėstininkais ir tiesiu taikymu naikindavo atrandamus taikinius. Tam padėdavo didesnis, lyginant su tankais, pabūklų kalibras.
Kai kurie šturmo savaeigių modeliai su ilgavamzdžiais pabūklais buvo naudojami ir kaip prieštankiniai ginklai.
Po Antrojo pasaulinio karo sukūrus pagrindinius kovinius tankus, šturmo savaeigės tapo pasenusios ir nebenaudojamos.

Konstrukciniai ypatumai

Visos šturmo savaeigės pasižymėjo vienoda komponuote. Kovinis skyrius su patranka būdavo priekyje, variklio skyrius – gale.
Vokiškos ir itališkos šturmo savaeigės turėjo transmisiją priekyje, o tarybinės savaeigės – gale. Dėl tokios komponuotės vokiškų ir itališkų savaeigių priekyje, išsyk už priekinio šarvo, būdavo pavarų dėžė ir kiti transmisijos elementai, o tik toliau link mašinos centro buvo kovinis mašinos skyrius.

Italija

StuG II sėkmė patraukė tiek Vokietijos sąjungininkų, tiek priešininkų dėmesį. Italijos generolai, nepatenkinti savo pasenusiais tankais, pareikalavo jų bazėje sukurti StuG III analogišką savaeigę. Kompanijos FIAT ir Ansaldo sukūrė šturmo savaeigę Semovente 75/18, o vėliau dar galingesnes šturmo savaeiges, kurios tapo smogiamosiomis Italijos šarvuotomis kovos mašinomis, kurios Šiaurės Afrikoje, o vėliau Italijoje D. Britanijos ir JAV kariuomenėms pridarė didelių nuostolių.

TSRS

TSRS karinė vadovybė negalėjo nepripažinti StuG III kovinio efektyvumo ir pareikalavo sukurti savus analogus tankų T-34 ir KV-1 bazėje. Dėl tankų gamyklų evakuacijos šios užduoties įvykdymas užtruko, bet 1942 m. lapkričio-gruodžio mėn. buvo sukurtas vidutinė šturmo savaeigė SU-122 ir sunkioji SU-152. Abi šios savaeigės puikiai pasirodė mūšiuose, tačiau dėl didelio tankų naikintuvų poreikio ir riboto gamyklų pajėgumo vidutinių šturmo savaeigių gamyba buvo nutraukta. Tuo tarpu sunkiosios šturmo savaeigės pasirodė nepakeičiamos pralaužiant gerai įtvirtintas gynybos linijas bei atakuojant įtvirtintus miestus. Ėmus gaminti sunkųjį tanką IS jo bazėje išsyk buvo sukurta sunkioji šturmo savaeigė ISU-152. Pašalinus pradinius trūkumus ši technologiška, patikima, nereikli ir gerai šarvuota šturmo savaeigė tapo geriausia to meto sunkiąja šturmo savaeige pasaulyje.