google/wiki40b huggingface dataset:
Sofija Kanopkaitė

Biografija

1952 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968 m. biologijos mokslų daktarė. 1976 m. Lietuvos mokslų akademijos narė korespondentė. Nuo 2000 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos akademikė.
1957–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1959–1967 m. – Botanikos institute, 1963–1967 m. Mikroorganizmų biochemijos sektoriaus vadovė, 1967–1990 m. – Biochemijos institute, 1967–1980 m. Mikroorganizmų biochemijos sektoriaus, 1980–1986 m. to paties pavadinimo laboratorijos vadovė, 1990–1993 m. – Imunologijos institute, nuo 1974 m. profesorė. 1972–1992 m. ir 1994–2000 m. Lietuvos biochemikų draugijos pirmininkė.

Mokslinė veikla

Pirmoji molekulinės vitaminologijos specialistė Lietuvoje. Svarbiausi darbai – vitaminų kofermentų biosintezė ir cheminė sintezė, funkcijos, veikimo mechanizmas, jų santykis ir svarba nukleorūgštims, baltymams ir biopolimerų metilinimui ląstelėse. Paskelbė apie 300 mokslinių darbų, 3 išradimų autorė, su kitais.
Adulis

Istorija

Anksčiausias miesto paminėjimas randamas I a. Plinijaus Vyresniojo knygoje, kur miestas minimas kaip pagrindinė prekybos vieta tarp „etiopų“ ir „trogloditų“. Vėlesnis Eritrėjos jūros periplas aprašo miestą kaip vieną svarbiausių Raudonosios jūros uostų, kuriame parduodamos egzotiškos Afrikos prekės, kaip kad dramblio kaulas ir vergai.
Miestas tapo svarbiausiu Aksumo imperijos uostu ir pagrindiniu langu į pasaulį. Kuomet Aksumas vykdė ekspansiją, VI a. jis tapo pagrindine vieta, iš kur išvykdavo Aksumo kariai į Jemeną. Imperatorius Kelebas iš čia vykdė invaziją į Himjaro karalystę, kurią sunaikino. 720 m. dar minimas Aksumo antpuolis Džidoje.
Nuo VII a. aplinkinėse šalyse įsigalint islamui, Aksumas liko izoliuotas nuo kitų krikščioniškų valstybių, sumažėjo prekyba, imperija patyrė vidaus krizę. Po to Adulis minimas vis mažiau, kol visiškai išnyksta iš istorinių šaltinių.
Europiečių kasinėjimai Adulyje prasidėjo labai anksti. Jau 1840 m. prancūzai atliko pirminę apžvalgą. 1868 m. buvo atkastos kelios bizantinio tipo šventyklos. 1906 m. šią archeologinę vietovę, tuo metu priklausiusią Italijos Eritrėjai, kasinėjo vokiečių archeologas S. Sundström. Jis atkasė didelį pastatą, vadinamą Adulio rūmais. 1961 and 1962 čia kasinėjo Etiopijos finansuojama ekspedicija. Šiuo metu dauguma Adulyje rastų archeologinių radinių yra Etiopijoje. Eritrėja prašo juos perduoti jai, tačiau tai kol kas nebuvo padaryta.
Vidmantas Jurgis Krapavickas

Biografija

1963 m. baigė Kupiškio Vlado Rekašiaus vidurinę mokyklą. 1974 m. stažavosi Maskvos dailės teatre. 1983 m. stažavosi Maskvos mažajame teatre. Dalyvavo statant 95 spektaklius. Lietuvos teatro sąjungos narys.
1967 – 1971 m. Panevėžio operetės liaudies teatro pastatymo dalies vedėju. 1971 – 1973 m. Kupiškio rajoninių kultūros namų direktorium. 1973 – 1984 m. Panevėžio dramos teatro pastatymo dalies vedėju. 1984 – 2002 m. Kauno valstybinio akademinio dramos teatro pastatymo dalies vedėju. 1998 – 2001 m. Scenos darbuotojų profesinės sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas (visuomeniniais pagrindais). 1999 – 2002 m. Lietuvos respublikos scenos darbuotojų profesines sąjungos pirmininko pavaduotojas (visuomeniniais pagrindais). 2009 m. išvertė Nikolajaus Barsukovo knygą "Jekaterinos II-sios sekretoriaus Aleksandro Vasiljevičiaus Chrapovickio dienoraštis".
Paskutinė vakarienė (1995 filmas)

Turinys

Penketas buvusių universiteto absolventų – Džudė, Pytas, Paulė, Markas ir Lukas – gyvena kartu viename name Ajovoje. Kartą jiems besiruošiant vakarieniauti, sugenda Pyto automobilis ir jį iki namų paveža Persijos įlankos karo veteranas Zakas. Prisėdus kartu prie stalo, paaiškėja, kad šis esąs rasistas (Lukas juodaodis), neigiantis holokaustą (Markas žydas) ir aukštinantis A. Hitlerį. Vakarienė virsta įžeidinėjimų lavina, galiausiai Zakas vos nesulaužo Pytui rankos, o peilį pagriebęs Markas nužudo buvusį kareivį. Pasvarsčiusi, grupė nusprendžia nepranešti policijai: Zako kūną užkasa galiniame kieme, o jo automobilį nuskandina.
Praėjus keletui dienų, studentai vis dar nėra įtariamieji, o žuvusiojo apskritai niekas neieško. Tai matydamas, grupės lyderis Lukas pasiūlo planą: kvieti į svečius asmenis, kurių nuomonė, pozicija ir veiksmai prieštarauja padoraus gyvenimo normoms, ir juos nužudyti bei tokiu būdu „padaryti pasaulį geresniu“.
Aukomis tampa homofobiškas dvasininkas, neonacis, cenzūrai atstovaujantis advokatas, gėjų teisių oponentas ir kiti. Aukos nužudomos joms duodant užnuodyto vyno, o kūnai užkasami kieme, virš kapo sodinant pomidorus.
Kuomet aukų skaičius pasiekia 10, grupė nusprendžia sustoti, tačiau tuo metų vietos šerifė, ieškanti dingusios mergaitės, vis labiau domisi studentais ir jų kiemu...
Naujasis kursas

Naujasis kursas (angl. 'New Deal') JAV prezidento Franklino Ruzvelto 1933-1939 metais įvesta ekonominė-visuomeninė reformų programa. Šių reformų tikslas buvo Didžiosios depresijos metu spręsti iškilusias ūkines problemas, kurios milijonus amerikiečių paliko be darbo, o ūkis buvo degraduojantis. Buvo nuspręsta, kad nesikišant reikės ilgai laukti ir vyriausybės intervencijos, todėl naujasis kursas yra būtinas norint stabilizuoti ir vadovauti ekonomikai.
'Naujasis kursas' rėmėsi vyriausybės intervencija. Buvo įvestos bedarbių pašalpos, viešieji darbai, iš federalinio biudžeto finansuojamas verslas. Buvo teisiškai reguliuojamas verslas, žemės ūkis ir bankų veikla. Be to, buvo įvedami mechanizmai stimuliuojantys naujų darbo vietų kūrimąsi. Dėl Naujojo kurso politikos Ruzveltas tapo populiarus tarp JAV gyventojų, dėl to jis laimėjo JAV prezidento rinkimus keturis kartus iš eilės (1932 m., 1936 m., 1940 m. ir 1944 m.), tai rekordas tarp JAV prezidentų.
1935 m. įvestas Social Security Act, pagal kurį buvo galima gauti pensiją ir visuomeninę pagalbą.

Intervencijos šalininkų argumentai

Asmenys nepasitikintis laisvąja rinka argumentuoja, kad Naujasis kursas nebuvo geras žingsnis, nes žlugimas buvo toks gilus, kad net didelė intervencija negalėjo padėti pataisyti blogybių, kurios atsirado dėl ūkio nestabilumo.

Laisvosios rinkos šalininkų argumentai

Laisvosios rinkos šalininkai sako, kad krizė atsirado ir pagilėjo dėl valstybės kišimosi. Pagrindinis Naujojo kurso politikos šalininkų argumentas, tai įmonių išlaikymo išlaidų padidėjimas. Dėl to investavimas ir naujų darbuotojų įdarbinimas buvo labai apsunkintas. Naujojo kurso politika parodė, kad savaime ekonomika atsistatytų per ilgesnį laikotarpį.
Visagino technologijos ir verslo profesinio mokymo centras

Istorija

Visagino TVPMC yra įsteigtas 1989 m. kaip Sniečkaus profesinė technikos mokykla, skirta rengti kvalifikuotus specialistus. 1991 m. mokyklos pavadinimas pakeistas į Visagino politechnikos mokyklą, 2003 m. – į Visagino technologijos ir verslo profesinio mokymo centrą. 2004 m. centre akredituota vidurinio ugdymo programa.
Nuo 2008 m. Ignalinos Č. Kudabos pagrindinės mokyklos patalpose veikia Visagino technologijos ir verslo profesinio mokymo centro Ignalinos skyrius (Mokyklos g. 2, Ignalina).
2013 m. centre įdiegta kokybės vadybos sistema, atitinkanti ISO 9001 standarto reikalavimus. Nuo 2014 m. centre pradėjo veikti Energetikos sektorinio praktinio mokymo centras, pradėti ruošti specialistai ne tik pagal pirminio, bet ir pagal tęstinio profesinio mokymo, neformalaus švietimo, perkvalifikavimo ir kvalifikacijos kėlimo programas. Pagal šias programas mokėsi 667 mokiniai: gimnazijos skyriaus 1–4 klasėse ir trečiame kurse – 399, turinčių bazinį vidurinį išsilavinimą – 268. Iš jų 497 atvykę iš Visagino miesto mokyklų ir 170 iš regiono. Lietuvių kalba mokėsi 564, rusų kalba – 103 mokiniai.
Profesinio mokymo centre 2016-2017 m. mokėsi 598 mokiniai, dirbo 99 darbuotojai (iš jų 43 mokytojai).
Atšvaitai (laikraštis)

Atšvaitai – Kauno trikotažo susivienijimo „Auda“ dvisavaitis laikraštis, leistas 1977–1990 m.

Istorija

Iki 1989 m. Nr. 9/10 vadinosi „Kolektyvinis darbas“ ir iki 1990 m. Nr. 5 ėjo kaip A. Šiaučiūnaitės trikotažo gamybinio susivienijimo savaitraštis bei dvisavaitis laikraštis. Tiražas 1977 m. – 1500 egz., 1990 m. – 1400 egz.
Lietuvos geležinkelininkas

Lietuvos geležinkelininkas – Lietuvos geležinkelio valdybos ir Geležinkelio transporto darbininkų profsąjungos komiteto laikraštis, ėjęs 1945–1953 m. ir 1956–1962 m. Vilniuje.

Istorija

Leistas lietuvių ir rusų kalba. 1945–1946 m. vadinosi „Lietuvos geležinkelietis“. Buvo leidžiamas tris kartus per savaitę. Tiražas 2500 egz. lietuvių kalba ir 1500 egz. rusų kalba (1962 m.) 1953–1956 m. Rygoje buvo leidžiamas „Baltijos geležinkelininkas“.
Rietavo savivaldybės taryba

Rietavo savivaldybės taryba – Rietavo savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 21 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Medienos pjaustyklė

Medienos pjaustyklė, taip pat skersapjūklis, skersinio pjovimo staklės, skersavimo ir suleidimo pjūklas – elektrinis medienos apdirbimo įrankis, diskinis pjūklas su nuleidžiamu bei vartomu pjovimo disku. Skirtas tiksliam ruošinių pjaustymui įvairiausiais kampais vertikalioje ir horizontalioje plokštumoje. Tai kompaktiškas ir lengvas pjūklas, tinkantis mobiliam naudojimui.

Apibūdinimas

Paprasčiausia pjaustyklė, veikianti švytuoklės principu, yra įtaisyta ant horizontalaus pagrindo su pasukamuoju ratu. Šio rato galinėje dalyje (priešingoje pusėje nuo įrankį valdančio operatoriaus) prie šarnyro su spyruokle įtaisytas posūkio mechanizmas („švytuoklė“), ant kurio tvirtinamas diskinis pjūklas. Ruošinys pjovimui stumiamas įrėmus jį į kreipiančiąją, pritvirtintą prie pjaustyklės pagrindo, o pjovimo kampas jos atžvilgiu parenkamas sukiojant pasukamąjį ratą aplink vertikalią ašį. Fiksuojamos pasukamo disko padėtys leidžia pjaustyti norimais kampais. Atlikdamas pjūvį operatorius nuspaudžia rankeną su pjūklu žemyn į prispaustą ruošinį. Pjovimo diskas nekliudomai nuleidžiamas į pasukamojo rato plyšį. Pjūklas juda tik aukštyn ir žemyn.
Kombinuotoje pjaustyklėje kampiniai pjūviai atliekami dviejose plokštumose, todėl joje yra įrengtas papildomas šarnyras, leidžiantis sukioti pjūklą ir horizontalios ašies atžvilgiu. Paprastai toks posūkis galimas į vieną pusę, nes priešingoje pusėje įrengtas elektros variklis trukdo atlikti tokį veiksmą. Naudojami 190–355 mm skersmens pjovimo diskai. Toks įrankis riboja pjaunamo gaminio plotį, todėl sudėtingesniuose modeliuose pjūklas ne tik nuspaudžiamas žemyn, paverčiamas, bet dar ir paslenkamas horizontalioje plokštumoje išilgai kreipiančiųjų.
Šiuolaikiniai pjūklai turi lazerinius žymeklius, leidžiančius tiksliai pjauti nuosklembas, juose įrengtas dulkių nusiurbimas.
Kairiškiai

Mokykla

1936 m. įkurta pradžios mokykla, nuo 1950 m. septynmetė, nuo 1961 m. vidurinė, nuo 1993 m. Kairiškių pagrindinė mokykla, nuo 2008 m. Akmenės rajono Papilės Simono Daukanto vidurinės mokyklos Kairiškių skyrius.
Andy Warhol

Biografija

Endis Varholas gimė 1928 m. Pitsburge, Pensilvanijoje, slovakų emigrantų šeimoje. 1945–1949 m. studijavo apipavidalinimo dizainą Carnegie technologijos institute Pitsburge. Po studijų baigimo 1949 m. jis persikėlė į Niujorką, kur pradėjo sėkmingą karjerą kurdamas iliustracijas ir skelbimus žurnalui.
1960 m. pradėjo kurti šilkografijos kūrinius, juose vaizduodamas populiarius amerikietiškus masinio naudojimo produktus, tokius kaip Coca-Cola ar sriubos skardinėse. 1963 m. Niujorke jis įkūrė savo studiją, kuri užsidarė 1967 m. Čia Endis Varholas kūrė savo šilkografinius darbus. Ši studija greitai tapo žymių žmonių susibūrimo vieta (Mick Jagger, Lou Reed, David Bowie ir Truman Capote). 1965 m. Endis Varholas tapo Lou Reed grupės The Velvet Underground vadybininku. Keletas Lou Reed dainų yra susijusios su žmonėmis, kurie lankydavosi Endžio Varholo studijoje. 1970 ir 1980 m. Endis Varholas kūrė žymių žmonių portretus (Marilyn Monroe ir Elvis Presley). Ikoninės figūros ir žymūs žmonės yra pagrindinė Endžio Varholo darbų tema.
Endis Varholas mirė 1987 m. vasario 22 d. Niujorke, tulžies operacijos metu. Jis palaidotas Šv. Jono Krikštytojo katalikiškose kapinėse Pitsburge. Praėjus keleriems metams po žymiojo menininko mirties, gimtajame Pitsburge atidarytas Andy Warhol muziejus – didžiausias JAV muziejus, skirtas vienam menininkui.

Filmai

Nepaisant to, kad Endis Varholas buvo įtakingas dailininkas, jis dar buvo patyręs filmų kūrėjas. Tarp 1963 ir 1968 m. jis sukūrė daugiau nei 60 filmų. Žymiausi iš jų yra Sleep (1963), kuriame vaizduojamas John Giorno, manoma, turėjęs santykių su Endžiu Varholu ir Blow Job (1963), kuriame parodomas tikrasis David Perlman veidas.

Pasikėsinimas

1968 m. liepos 3 d. Valerie Solanas, nuolatinė Andy Warhol studijos klientė, įėjo į jo studiją ir paleido 3 šūvius į Endį Varholą, beveik nužudydama jį. Nors pirmosios dvi kulkos jo nepalietė, trečioji perėjo per Endžio Varholo kairįjį plautį, blužnį, skrandį, inkstus, stemplę ir dešinįjį plautį. Tada Valerie Solanas nukreipė ginklą į Endžio Varholo kompanioną Mario Amaya, peršaudama jo šlaunį. Nežiūrint to, kad Endis Varholas liko gyvas, po šių sužeidimų jis niekada pilnai neatsigavo. Vėliau Valerie Solanas aiškino, kad Endis Varholas „per daug kontroliavo jos gyvenimą“.
1996 m. Valerie Solanas istorija buvo perteikta filme I Shot Andy Warhol (Aš nušoviau Endį Varholą).
Almerija

Pavadinimo kilmė

Miesto vardas yra arabiškos kilmės, nuo al Mariyat – „Jūros veidrodis“.
Rimantas Pleikys

Biografija

Baigė Druskininkų vidurinę mokyklą. 1981 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.
1976 m. Druskininkų radijo ir televizijos retransliavimo stoties ryšių operatorius. 1981–1985 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros dėstytojas, 1985–1989 m. – Lietuvos radijo laidų užsieniui redakcijos bendradarbis ir gamybinio susivienijimo „Vingis“ vietinių radijo laidų redaktorius. 1989 m. įkūrė pirmąją nepriklausomą radijo stotį „M-1“, 1989–1990 m. radijo stoties „M-1“ vyriausiasis redaktorius. 1990 m. įkūrė radijo stotį „Radiocentras“, 1990–1995 m. – „Radiocentro“ vyriausiasis redaktorius. 1995–1996 m. televizijos „Kaunas plius TV“ Vilniaus redakcijos vadovas. 1996 m. LNK laidos „Pragiedruliai“ vedėjas.
1996–2000 m. Seimo narys. 1996–1998 m. Aštuntosios vyriausybės Ryšių ir informatikos ministras. 2003 m. „Baltijos bangų radijo“ vadovas. JAV žurnalo „World Broadcast News“ neetatinis korespondentas Lietuvoje, tarptautinio radijo ir televizijos žinyno World Radio TV Handbook atstovas Lietuvoje.
1996–2000 m. Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, pirmininko pavaduotojas, centrinio rinkimų štabo vadovas. 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių partijos narys.
Nuo 1994 m. buvo Lietuvos žurnalistų draugijos valdybos narys.
Radijo mėgėjas, SSRS ir kitų šalių vykdyto užsienio radijo transliacijų trukdymo žinovas. Parašė knygą apie radijo trukdymų istoriją „Jamming“ (1998, anglų k.), scenarijų dok. filmui „Empire of Noise“ (2008, anglų k., rež. D. Vildžiūnas).
Žmona Gracija, sūnus Justinas, duktė Dalia-Marija.
Chuano Fernandeso salos

Chuano Fernandeso salos (isp. Archipiélago Juan Fernández) – salynas Ramiajame vandenyne, 667 km į vakarus nuo Pietų Amerikos krantų. Priklauso Čilei, Valparaiso regionui.

Istorija

Salyną 1574 m. lapkričio 22 d. atrado ispanų keliautojas Chuanas Fernandesas, iškrypęs iš kurso plaukdamas tarp Peru ir Valparaiso. Jis salas įvardino Más Afuera, Más a Tierra ir Islote de Santa Clara. XVII-XVIII a. Chuano Fernandeso salose slapstydavosi piratai, 1704–1709 m. čia buvo išsodintas ir vienas gyveno piratas Aleksandras Selkirkas. Manoma, kad jo istorija įkvėpė Danielį Defo parašyti „Robinzoną Kruzą“. XIX a. salose darbavosi ruonių medžiotojai. 1966 m. Čilė, siekdama pritraukti į sala turistų, dvi pagrindines salas pavadino A. Selkirko ir Robinzono Kruzo vardais. 2010 m. salos nukentėjo nuo Čilės žemės drebėjimo sukelto cunamio, čia nusinešusio 8 gyvybes.
Alfonsas Petrulis

Biografija

Iki 1893 m. rugpjūčio 4 d. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1894 m. baigė Panevėžio gimnaziją ir tais pačiais metais įstojo į Žemaičių kunigų seminariją Kaune. Per ketverius metus išėjo visą seminarijos kursą, bet dėl per jauno amžiaus nebuvo įšventintas kunigu.
1895 m. išvyko į Austrijos-Vengrijos imperiją ir 1895–1897 m. studijavo Lvovo veterinarijos institute, bet jo nebaigė. Grįžo į Lietuvą ir mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje (1897–1898 m.). Kaip gabus klierikas pasiunčiamas studijuoti į Petrapilio dvasinę akademiją. Tačiau jam netiko drėgnas Petrapilio klimatas, ir jis grįžo į Vilnių. Įšventinamas kunigu ir 1899 m. birželio 26 d. paskiriamas Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios vikaru.
1908 m. įstojo į Lietuvos mokslų draugiją (LMD) ir dalyvavo jos pirmajame suvažiavime, 1911 m. kartu su kun. V. Mironu ir kunigu J. Navicku įkūrė „Aušros“ bendriją katalikiškam laikraščiui leisti (pirmasis „Aušros“ numeris išėjo 1911 m. spalio 19 d.), 1917 m. rugsėjo 18 d. – rugsėjo 22 d. dalyvavo Vilniaus konferencijoje ir buvo išrinktas Lietuvos Tarybos nariu. Joje, be A. Petruli, buvo dar trys kunigai – Vladas Mironas, Justinas Staugaitis, Kazimieras Steponas Šaulys.
1918 m. vasario 16-ąją kartu su kitais Lietuvos Tarybos nariais pasirašė Lietuvos Neprikausomybės aktą. Už lietuvybės puoselėjimą 1919 m. du kartus lenkų kareivių buvo suimtas, kurį laiką kalėjo Vilniaus kalėjime. Rašė katalikiškajai spaudai.
Dvasiškio kelias vedė per Bagdonavos filiją, Joniškį, Maišiagalą, Nalibokus, Marcinkonis. 1909–1927 m. gegužės 30 d. – Pivašiūnų parapijos klebonas. 1927 m. gegužės 30 d. – 1928 m. kovo 7 d. uoliai klebonavo Paparčiuose (Kaišiadorių raj.).
Nusilpus sveikatai, savo ganytojišką kelią baigė Musninkuose (Širvintų raj.), ten ir palaidotas Švč. Trejybės bažnyčios šventoriuje.
Saltiljas

Istorija

1577 m. Saltilją įkūrė konkistadoras Albertas del Kantas. Miestas suklestėjo kaip sidabro kasybos centras. 1824 m. Saltiljas tapo Koahuilos ir Teksaso valstijos sostine.
Alytaus mokytojų seminarija

Istorija

Švietimo įstaigos įkūrėjas ir pirmasis direktorius buvo Juozas Mičiulis, mokytojų rengimo patirties įgijęs Panevėžio, Tauragės, Marijampolės ir Trakų mokytojų seminarijose. Jis redagavo leidinį „Ateitis”, publikavo straipsnius „Lietuvos mokykloje”, parašė vadovėlį seminaristams „Pedagogika ir didaktika” (1927). Jį pakeitė kiti žinomi švietėjai - Kazys Klimavičius ir Stasys Totorius. Direktorių pavaduotojais dirbo Konstantinas Bajerčius, Juozas Vidūnas, Ona Plikynaitė bei kiti.
Seminarija per savo gyvavimo laiką neturėjo nuosavo pastato, buvo įsikūrusi keliose vietose. Pirmiausia – pastate netoli Šv. Angelų Sargų bažnyčios. Statant Dainavos gastronomą šį pastatą nugriovė. Kai mokinių padaugėjo, seminarijai buvo skirta dalis pradžios mokyklos patalpų (dab. Senamiesčio pradinė mokykla, Birutės g. 26). Vėliau įsikūrė dab. Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijoje, Birutės g. 2.
1941 m. spalio 16 d. įvyko pirmasis pedagogų tarybos posėdis, kuriame buvo nutarta mokslo metus pradėti spalio 21 d. Pirmuosius mokslo metus pradėjo 154 mokiniai (57 berniukai, 97 mergaitės). Daugiausia buvo iš Alytaus gimnazijos, atvyko iš Trakų seminarijos (ji buvo uždaryta) ir aplinkinių kaimų. 1943 m. pavasarį buvo uždaryta Marijampolės mokytojų seminarija. Iš jos į Alytų atvyko 22 moksleiviai (5 vaikinai ir 17 merginų). 1943 m. Alytaus mokytojų seminariją baigė 53 būsimieji pedagogai. Moksleivių vis daugėjo iki 1949 m. – tais metais buvo 9 kursai, kuriuose mokėsi 362 moksleiviai (107 berniukai ir 255 mergaitės). Berniukų labai sumažėjo, nes daugelis įsitraukė į partizaninę kovą arba, vengdami kariuomenės, įsidarbino, nebaigę seminarijos. Paskutiniaisiais šios švietimo įstaigos metais mokėsi 71 moksleivis (12 berniukų ir 59 mergaitės). Iš viso seminariją baigė penkiolika laidų – 837 pedagogai.
Filomena Linčiūtė-Vaitiekūnienė

Filomena Linčiūtė-Vaitiekūnienė (g. 1942 m. balandžio 17 d. Mažeikiuose) – Lietuvos scenografė, tapytoja.

Biografija

1965 m. baigusi Lietuvos dailės institutą, pradėjo dirbti teatre, kino ir televizije. Intensyviai dirbo, kurdama scenografiją ir kostiumus. Taip atsirado pirmasis lietuviškas miuziklas „Velnio nuotaka“, visą jaunųjų vilniečių kartą išauginęs „Piteris Penas“, „Liudvikas XIV“, „Raudonkepuraitė“ Akademiniame dramos teatre, „Karalius Motiejukas I“ ir „Juodoji komedija“ Kauno dramos teatre, operetės „Rozmari“ ir „Silva“, baletas „Aušrinė“ Kauno muzikiniame teatre, „Virto ąžuolai“, „Kelionė į rojų“ kine, „Barbora Radvilaitė“, „Heda Gabler“ televizijoje ir daugelis kitų.
Brolis Augustinas Linčius (g. 1934 m.). 1965 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1965–1968 m. dirbo Lietuvos RTV komitete, 1968–1986 m. Lietuvos kino studijoje, 1986–1999 m. Lietuvos TV.

Kūryba

Sukūrė scenovaizdžių ir kostiumų – 40 spektaklių Kauno dramos teatre (Janušas Korčakas. Karalius Motiejukas Pirmasis 1969 m., Piteris Šaferis. Juodoji komedija 1971 m.), Kauno muzikiniame teatre (Benjaminas Gorbulskis. Trys vakarai 1966 m., Imrė Kalmanas. Silva 1978 m.), Lietuvos akademiniame dramos teatre (Algimantas Baltakis. Tiltas 1970 m., Janas Ekholmas. Liudvikas Keturioliktasis 1981 m., Gerhartas Hauptmanas. Žiurkės 1988 m.), Lietuvos televizijoje (Žanas Kokto. Abejingas gražuolis 1976 m., Juozas Grušas. Barbora Radvilaitė 1982 m.). 12 kino filmų (Virto ąžuolai, 1976 m., rež. Gytis Lukšas, Kelionė į rojų, 1980 m., rež. Arūnas Žebriūnas ir kt.), proginių renginių (Al memoria, Šv. Jonų bažnyčia, Vilniuje, 1991–1996 m.), koncertų (Banchetto Musicale 1991 m., Baltica 1993 m.) dailininkė statytoja.
Kuria aliejinių pastelių ciklus: „Indijos atšvaitai“ (1997 m.), „Paukštė“, „Kvedlinburge“ (2002 m.), „Medžiai ir bokštai“ (2006–2007 m.). Kūrinių turi Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Žemaičių dailės muziejus, Mažeikių muziejus.
Barenės piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Aknystės piliakalnis 10 km
Pakšanų piliakalnis 0,9 kmBiržų piliakalnis 25 kmJersikos piliakalnis 29 km
Dignajos piliakalnis 27 kmBryzgių piliakalnis 18 kmBuivišų piliakalnis 31 km
Kaldabrūnos piliakalnis 14 kmLukštų piliakalnis 11 kmKurmiškių piliakalnis 3,2 km
Stasiūnų piliakalnis 16 kmProdės piliakalnis 11 km
Gintaras Gesevičius

Gintaras Gesevičius (g. 1952 m. spalio 25 d. Kaune) – Lietuvos grafikas, tapytojas.

Biografija

1976 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1986–1992 m. dirbo leidykloje „Vyturys“ Vilniuje.

Kūryba

Kūrybai įtakos turėjo Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, jo tapyba ir grafika. Sukūrė ekslibrisų, estampų (ciklas „Tebūnie“ 1984 m.), plakatų („Lietuvos dokumentinis kinas“, V. Žalakevičiaus filmui „Savaitgalis pragare“, abu 1988 m., Ž. Ofenbacho operetei „Gražioji Elena“ 1989 m.), iliustravo knygų (Sigitas Geda. Karalaitė ant svarstyklių 1989 m., Močiutės dainos 1991 m., Selemonas Paltanavičius. Tai mes, pelės! 2004 m.).
Nuo 1991 m. tapo. Kūryba simbolistinė, yra siurrealizmo bruožų, gausu Rytų ir Vakarų kultūrų įvaizdžių (piramidė, bokštas, kolona ir kt.), vyrauja poetinė nuotaika, filosofijos idėjos. Nuo 1976 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; pelnė apdovanojimų, tarp jų – Baltijos plakatų parodos Vilniuje Didysis prizas, 1992 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.