Limfinė sistema

Limfinės sistemos vystymasis žmogaus embrione

Žmogaus embrione limfinė sistema vystose iš mezenchimos. ~6 vystymosi savaitę joje atsiranda plyšiai, pripildyti skysčio. Ląstelės, apsupančios šiuos plyšius virsta endotelio ląstelėmis. Plyšiai tarpusavyje jungiasi. Susijungdami ir didėdami pirminiai limfiniai kapiliarai sudaro 6 limfinius maišus. Po to vietoj maišų susiformuoja limfagyslių rezginiai. O 3 mėnesį susiformuoja ir pagrindinės limfmazgių grupės. Kiti limfmazgiai išsivysto iš periferinių limfagyslių.

Limfa

Limfa, lympha – skaidrus, gelsvas, lipnus skystis, kurio sudėtis labai panaši į kraujo plazmos, tik turi mažiau baltymų (34 – 51g/l). Jame yra forminių elementų: limfocitų (99%), monocitų, plazmocitų, granuliocitų bei pavienių eritrocitų, taip pat specifinių baltymų – antikūnų. 

Įvairių kūno audinių limfos sudėtis nevienoda, pvz., žarnyne daug riebalų, todėl ten limfa baltos spalvos. Periferinėje limfoje forminių elementų negausu, o pratekėjusi pro limfinius mazgus, limfa jų turi gerokai daugiau.
Žmogus turi 1-2 l limfos, t. y. 1-3% kūno svorio. Suaugusio žmogaus organizme į veninę sistemą kasdien suteka apie 1,5-2l limfos.
Limfos tekėjimą veikia audinių skysčio spaudimas, limfinių kapiliarų pompa, limfagyslių vožtuvai, limfagyslių sienelių raumenų susitraukimai, skeleto raumenų veikla, gretimų arterijų pulsacija, kvėpavimo pompa.

Limfiniai kapiliarai

Limfiniai kapiliarai, vasa lymphocapillaria – galiniai limfagyslių išsišakojimai audiniuose. Tai ploni, aklai prasidedantys su maišelių pavidalo atšakomis vamzdeliai. Jų siena sudaryta tik iš endotelio. Būtent jais ir prasideda limfinė sistema. Gausiausiai kapiliarai išsidėstę kūno paviršiuje ir ertmėse, pvz., tikrojoje odoje ir virškinimo bei kvėpavimo takų gleivinėje ir pogleivyje. Nedaug limfinių kapiliarų yra raumenyse ir liaukose. Jų visai nėra CNS, akies ragenos epitelyje, odenoje, lęšyje, kremzlėse, epiteliuose, placentoje. Specializuoti kapiliarai yra žarnyno gaureliuose, jie vadinami pieno kapiliarais, nes juose esančioje limfoje gausu iš žarnyno rezorbuotų riebalų lašelių – chilomikronų (chylus – pieno sultys).

Migdolai (tonzilės), limfoidinio audinio sankaupos

Įvairūs antigenai į organizmą dažniausiai patenka pro kvėpavimo takus, virškinimo traktą, urogenitalinę sistemą. Todėl šių organų poepiteliniame jungiamajame audinyje gausu difuziškai pasklidusių limfocitų, pavienių ar grupinių limfoidinių audinio mazgelių. 
Migdolai, tonsillae – tai limfoidinio audinio sankaupos, glaudžiai susijusios su jas dengiančiu epiteliu. Kriptos – epitelio įlinkimai į poepitelinį jungiamąjį audinį būna infiltruotos limfocitais. Migdolai išsidėsto aplink ryklės angas ir suformuoja limfoepitelinį ryklės žiedą: gomuriniai, liežuvio, ryklės ir trimito migdolai. Čia prasideda virškinimo ir kvėpavimo sistemos ir įvairūs sukėlėjai patenka lengviausiai. 

Pagrindinis skirtumas nuo limfmazgio – nėra aferentinių limfagyslių. Eferentinės limfagyslės nuneša į limfą daug aktyvuotų limfocitų. Migdoluose yra ir plazmocitų, kurie sintetina Ig A ir Ig G. Nors migdolų funkcija apsauginė, dėl dažnų infekcijų jie gali tapti infekcijos židiniu. Intensyviausiai migdolai veikia iki lytinio brendimo, kuomet prasideda jų involiucija. 

Limfoidinio audinio sankaupos be kapsulės išsidėsto visoje virškinimo ir kvėpavimo traktų gleivinėje. Jos gali būti pavienės – mazgeliai arba sudaryti sankaupas (klubinėje žarnoje – Pejerio plokštelės). Į šiuos mazgelius iš kaulų čiulpų atkeliauja B limfocitai. Po kontakto su Ag, jie virsta plazminėmis ląstelėmis, gamina IgA.