google/wiki40b huggingface dataset:
Kaminas

Kaminas (angl. chimney) – konstrukcija su vertikaliu kanalu (bet gali turėti ir horizontalių dalių), skirtas pašalinti dūmams ir kitiems degimo produktams iš krosnių, židinių, ugniaviečių, viryklių bei panašių įtaisų ir užtikrinti traukai (nuolatiniam savaiminiam oro patekimui į pakurą).
Kaminai gali būti statomi kaip atskiri statiniai šalia šiluminių elektrinių ir pan. įmonių, kur degimas yra technologiškai labai svarbus. Kaminus turi pastatai, laivai, garvežiai.
Kaminų aukštis yra svarbus dalykas, kadangi jis užtikrina degimui būtiną oro trauką ir degimo produktus išsklaido ore, dėl ko jie mažiau kenkia aplinkai.

Istorija

Tikri kaminai imti naudoti maždaug XII a. Šiaurės Europoje. Pramoninius kaminus imta statyti XVIII a. pabaigoje.

Kaminai tradiciškai būdavo plytiniai.
Šiuolaikiniuose pastatuose su centriniu šildymu krosnių ir malkomis kūrenamų viryklių nebūna, todėl kaminai dūmams nebereikalingi.

Konstrukcija

Plytiniai mažo spindžio kaminai prastai atlaiko šonines apkrovas, todėl pastatuose kaminus paprastai jungia grupėmis – kiekviena namo krosnis turi savo dūmtakius, kurie surenkami į vieną bendrą kaminą, turinį daug kanalų. Dideliame name tokių grupinių kaminų būna daug.
Kamino viršus dažnai pridengiamas tinklu, neleidžiančiu kaminuose perėti kuosoms (kituose kraštuose kaminuose gūžtas įsirengia voverės). Smulkus vielinis tinklas dedamas ir tam, kad sulaikyti pro kaminą galinčias lėkti kibirkštis ir degančius likučius, kuriuos iš pakuros gali ištraukti stipri trauka.
Kamino viršus gali turėti ir gaubtą, kuris neleidžia kamino vidun patekti lietaus vandeniui. Kartais įrengiami besisukiojantys vėjo gaubtai, kurie pučiant stipriam vėjui taip pasisuka, kad vėjas netrukdytų susidaryti gerai traukai.
Pastatuose su centriniu šildymu ir neturinčiuose malkomis kūrenamų viryklių, paprastai būna kaminų tipo konstrukcijos, užtikrinančios pasyvų patalpų vėdinimą. Tokiuose kaminuose irgi susidaro savaiminė trauka, užtikrinanti oro kaitą patalpose. Pastatai gali turėti mišrius kaminus, kurių kanalų dalis yra skirta dūmams, kita dalis – vėdinimui užtikrinti.
Pramoniniai kaminai dažniausiai statomi kaip atskiri statiniai, dūmtakiais sujungti su krosnimis, katilinėmis ir kt. Šiais laikais didieji pramoniniais kaminai paprastai statomi iš gelžbetonio. Plytos tokiuose kaminuose gali būti naudojamos kaip vidinis išklojimas, ypač jei dūmuose yra agresyvių medžiagų, ardančių betoną. Pramoniniai kaminai irgi gali turėti viduje kelis vertikalius dūmtakius.

Kaminų trūkumai

Tipiška kaminų problema – kaminų viduje iš dūmų nusėdančios apnašos, sudarytos iš suodžių ir dervingų medžiagų. Šio apnašos ne tik siaurina kamino dūmtakius, bet ir gali užsidegti. Toks kamino užsidegimas gali sukelti gaisrą. Todėl kaminus reikia reguliariai valyti, ypač jei naudojamos dervingos malkos. Kai kuriose šalyse įstatymai griežtai reguliuoja, kas kiek laiko kaminai turi būti tikrinami ir valomi. Anksčiau kaminų valytojus vadindavo kaminkrėčiais.
Plytiniai kaminai mažai atsparūs žemės drebėjimams. Todėl kraštuose, kur žemės drebėjimai dažni, rekomenduojama statyti specialios konstrukcijos sutvirtintus kaminus.
Puziniškio piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas pratakos tarp Linkmeno ir Asalnykščio ežero šiauriniame krante esančio kyšulio atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 18x14 m dydžio, 1 m iškiliu viduriu. Iš visų pusių ji apjuosta 2 m pločio, 0,2 m gylio grioviu, už kurio supiltas 0,3 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas, geriausiai išlikęs pietvakarių pusėje, kitur likusi tik 5 m pločio terasa. 4 m žemiau aikštelės visuose šlaituose piliakalnį juosia 5 m pločio terasa su kultūriniu sluoksniu. Šlaitai statūs, 10–20 m aukščio, viršuje dirbtinai pastatinti. Apaugęs mišriu retoku pušynu.

Aplinkiniai piliakalniai

Papiliakalnės piliakalnis 2,1 km
Ginučių piliakalnis 2 kmGarbšių piliakalnis 15 kmAžubalio piliakalnis 14 kmStaniuliškių piliakalnis 5 kmAžušilės piliakalnis 13 kmLinkmenų piliakalnis 3 kmPaduobės piliakalnis 25 kmPapravalės piliakalnis 10 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Tibetietiška virtuvė

Gėrimai

Tibetiečiai daug vartoja specifinės arbatos iš jako sviesto. Taip pat kartais geriama ir jazminų arbata.
Čita di Kastelas

Istorija

Miestą įkūrė umbrai, romėnai jį vadino Tifernum Tiberinum ("Tibro Tifernas") ar Civitas Tiberina. Netoliese Plinijus Jaunesnysis pasistatė villa in Tuscis, kurios griuvėsiai išliko Plinijo kalvoje (it. Colle Plinio). Miestas tikriausiai kariavo su etruskais.
550 m. Čita di Kastelas buvo sugriautas per Gotų karus Totilos įsakymu. Miestą aplink pilį atstatė vyskupas Floridas ir iš pradžių pavadino Castrum Felicitatis, o vėliau Civitas Castelli. Pagal frankų karaliaus Pipino Trumpojo dotacijas miestas 752 m. Kai miestas tapo laisvu miestu, jį valdė Viteli šeima, net kai Cezaris Bordžija padarė miestą pavaldesnį popiežiui.
Po to jį valdė įvairūs valdovai, tarp jų Pjeras Sakone Tarlati di Pjetramala, Areco vyskupo Gvido brolis, kuris pardavė miestą 1322 m. Gvidui Albertui de' Gvidi di Modiljanai. 1375 m. Čita di Kastelas su kitais miestais sukilo prieš popiežių. Kardinolas Robertas Ženevietis (vėliau antipopiežius Klemensas VII) bandė užimti miestą su bretonų samdiniais, bet nesėkmingai. Valdant popiežiui Martynui V 1420 m., miestą užėmė karo vadas Braccio da Montone. Vėliau Niccolò Vitelli, padedamas Florencijos ir Milano, tapo absoliučiu miesto valdovu. Antonijus da Sangalas Jaunesnysis sukūrė milžiniškus rūmus Viteli šeimai.
1474 m. popiežius Sikstas IV įsakė sūnėnui kardinolui Giuliano della Rovere (vėliau popiežius Julijus II) po nesėkmingų derybų apgulti miestą, bet Viteli šeima pasidavė tik sužinojusi, kad priešo armijos vadu tapo kunigaikštis Federico III da Montefeltro. Po to Viteli kelerius metus nesėkmingai bandė atgauti miestą.
XX a. pabaigoje miestas smarkiai išsiplėtė į San Džiustino pusę.
Barlė-Hertogas

Siena su Barlė-Nasau

Barlė-Hertogas ribojasi su Nyderlandų Barlė-Nasau, sudarytas viso iš 24 žemės sklypų. Valstybinė siena yra ganėtinai komplikuota, praeinanti per gyvenamuosius kvartalus ir net skirianti pastatus. Pagrindinė teritorija vadinama Zondereigen, išsidėsčiusi į šiaurę nuo Belgijos Merksplaso miesto.
Vienu metu, pagal Nyderlandų įstatymus, restoranai toje pusėje turėjo būti uždaromi anksčiau. Kai kuriuose pasienyje esančiuose restoranuose tai tiesiog reiškė, kad klientai turėjo persikelti prie staliukų Belgijos pusėje. Sienos sudėtingumą lėmė eilė sudėtingų viduramžių sutarčių, susitarimų, žemės mainų ir pardavimų tarp Bredos ir Brabanto kunigaikščių. Šie žemės valdų pokyčiai 1843 m. buvo užfiksuoti Mastrichto sutartimi.
Barlė-Hertoge yra daug fejerverkų parduotuvių, nes Belgijoje fejerverkų kontrolės įstatymai yra švelnesni nei Nyderlanduose. Metų pabaigoje daugelis olandų turistų atvyksta į Barlė-Hertogą pirkti fejerverkų Naujųjų metų šventėms.
Juan Carlos Arce (rašytojas)

Chuanas Karlos Arce (isp. Juan Carlos Arce, g. 1958 m. Albacete, Ispanijoje) – ispanų rašytojas romanistas ir dramaturgas.
Dirbo juristu Madrid. Apdovanotas „Fernando Lara“ (2002) premija už romaną „Los colores de la guerra“ („Karo spalvos“) ir universitetinę teatro premiją už pjesę „Para seguir quemando preguntas“ („Kankinti klausimais“).
SKK Daugis

Istorija

Dabartinis klubas įkurtas 1995 m. prie Daugų technologijos ir verslo mokyklos. Komanda žaidžia lauko ir salės futbolą, klubas kultivuoja įvairias sporto šakas.
Algirdas Juozapavičius

Biografija

1971 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. 1988 m. Baltarusijos valstybiniame universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema "Neodimiu legiruotų kristalų pikosekundiniai lazeriai ir jų panaudojimas žemaslenksčių parametrinių šviesos generatorių kaupinimui" (vadovas Algis Petras Piskarskas). Nuo 1995 m. – docentas.
Stažavosi Sofijos universitete (Bulgarija) ir San Francisko Amerikos vadybos asociacijos mokymo centre.

Mokslinė veikla

Pagrindinės mokslinės veiklos kryptys – kvantinė elektronika, netiesinė optika, lazerinė medicina, mokslinių prietaisų projektavimas ir gamyba. Daugiau kaip 30 mokslinių publikacijų bendraautoris.
Peplas

Peplas (gr. ὁ πέπλος) – viršutinis senovės Graikijos moterų drabužis, dėvėtas per ankstyvąjį archajinį, klasikinį ir helenistinį laikotarpius, vėliau jį pakeitė chitonas. Klasikiniu laikotarpiu tai buvo kaimo moterų ir vergių apdaras, laisvosios miestietės jo nedevėjo. Peplą sudarė ilga vilnonės ar lininės, vėliau medvilninės arba šilkinės medžiagos atraiža, nesusiūta, tik susegta per pečius. Per ankstyvuosius laikmečius buvo susegama diržu per liemenį po sulenkimu. Helenistiniu laikotarpiu sulenkimas būdavo užsegamas po krūtine.
Spartietės vilkėjo peplus dar daug vėliau negu kitų Graikijos kultūrų moterys. Kadangi viena peplo pusė būdavo atvira, kiti graikai jas vadino „blauzdas rodančiomis“ (gr. φαινομηρίδες, phainomērídes).
Peplas turėjo savo vaidmenį graikų Panatėnajų šventėje. Devynis mėnesius prieš šventę vykdavo rankdarbių festivalis, kur jaunos moterys ausdavo specialų peplą. Per procesiją drabužis būdavo uždedamas ant Atėnės statulos.
Varna (luomas)

Ištakos

Tikėtina, kad nuo paties jų atsiradimo praėjo apie tris su puse tūkstančio metų. Maždaug 1500 m. pr. m. e. Klajokliai arijai prasiveržė per kalnus į šiaurinę Indijos subkontinento periferiją. Šitaip prasidėjo ilgas karinis ir politinis valstiečių žemdirbių įsikūrusių Indijos upių slėniuose, pavergimas. Vietiniai žemdirbiai, žinomi dravidu vardu, buvo sukūrę pažangią civilizaciją, kurią arijai perėmė ir iš kurios gavo naudos jau tada, kai dar tik plėtė savo galią šiame krašte. Atvykusieji arijai buvo baltieji. Vietinių dravidų ir kitų tautų gyventojų oda buvo tamsiai rudos spalvos. Atsiradus mišrioms santuokoms, užkariautojai ėmė netekti savo spalvos, nes mišrių šeimų vaikai buvo visokių rudos spalvos atspalvių. Rasių grynumui išsaugoti buvo sukurtos tam tikros taisyklės, kuriomis santuoka tarp arijų ir dravidų buvo uždrausta. Praėjus penkiems šimtmečiams nuo arijų invazijos kastų sistema jau buvo gerai išplėtota. Kastos buvo vadinamos varnomis (spalva). Arijai užėmė aukštesnes kastas, dravidai – žemesniąsias. Susidarė keturios pagrindinės kastos, einančios tokia tvarka; 1. brahmanai, dvasininkų kasta; 2. kšatrijai, karių ir valdovų kasta; 3. vaišijai, pirklių ir ūkininkų kasta; 4. šudrai, tarnų kasta. Bekasčiai galėtų būti laikomi penktąją pagrindine kasta. Kastų sistema reiškė, jog kiekvienas žmogus turi savo vietą. Tačiau visi vaikai, gimę iš dviejų skirtingų kastų sąjungos, tapdavo atstumtaisiais kuriems šioje sistemoje nebuvo vietos.

Socialiniai papročiai kastose

Kastų sistemoje atsispindi socialinė santvarka yra antokratinė. Dievybė ir į kastas suskirstyta visuomenė sudaro vienovę. Tad kastos kritikuoti negalima – ji dieviška. Savosios kastos tyrumo išlaikymas Indijoje tapo manija. Aukštoji kasta, brahmanai, šiai sistemai paremti ir paaiškinti pasitelkė religiją ir filosofiją, išreikšta tikėjimu tokiais dalykais kaip karma ir reinkarnacija. Siekiant garantuoti kastų grynumą, susiformavo tam tikri socialiniai papročiai. Tėvai sužieduodavo savo vaikus, kol jie dar nesugalvojo susituokti su kuo nors iš kitos kastos. Mergaites buvo galima atiduoti į žmonas dar joms nesubrendus. Tėvai santuoką neretai laikydavo kontraktu vaikų labui, kuris juos apsaugo nuo pasibaisėtinos galimybės susituokti ne su savo kastos atstovu ir tokiu būdu tapti atstumtaisiais.
Nikolajus Ibianskis

Biografija

Gimė 1897 m. spalio 15 d. Solokuose prie Kauno. 1916 m. gegužę įstojo į Rusijos imperijos kariuomenę. Po I pasaulinio karo dirbo Carycino policijoje. 1918 m. spalį įstojo į Raudonąją armiją. Tarnavo Saratove ir Stavropolyje. Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare ir Lenkijos-sovietų kare. 1924 m. paskirtas vadovauti pėstininkų pulkui Riazanėje. 1939-1940 m. dalyvavo Žiemos kare. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui su savo pulku buvo dislokuotas Kaune. Vėliau dalyvavo mūšiuose prie Maskvos. 1942 m. liepos 21 d. suteiktas generolo–majoro laipsnis. 1943 m. dalyvavo Kursko mūšyje, vėliau įvairiuose mūšiuose Lietuvos ir Latvijos teritorijoje. 1947 m. baigė Vorošilovo aukštąją karininkų mokyklą. 1949 m. gegužės 11 d. suteiktas generolo–leitenanto laipsnis. 1950 m. paskirtas Donbaso regiono oro gynybos vado asistentu. Mirė 1953 m. gruodžio 6 d. Charkove. Apdovanotas penkiais Raudonosios Vėliavos ordinais ir Lenino ordinu. Mosalsko mieste jo vardu pavadinta viena iš gatvių.
Pasvalio rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Pasvalio rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Pasvalio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 13 d. Savivaldybės meru 20 balsų išrinktas Gintautas Gegužinskas.
Punsko etnografinis muziejus

Punsko etnografinis muziejus – Lenkijos kultūros švietimo įstaiga, kurioje surinktas, saugomas ir eksponuojamas pasienio lietuvių etninis materialinis ir dvasinis paveldas. Įsikūręs Punsko lietuvių kultūros namų kelete kambarių. Muziejaus steigėjas ir nepakeičiamas vadovas – mokytojas pensininkas Juozas Vaina.
Ekspoziciją sudaro keletas skyrių. Viename eksponuojami krašto žemdirbystės padargai, įrankiai, namų apyvokos reikmenys. Kitame skyriuje sukaupti kaimo moterų rankdarbiai, pačių siūti rūbai, audimo staklės. Gausi senovinių pinigų kolekcija, draudžiamų lietuviškų knygų lotyniškais rašmenimis rinkinys. Juozas Vaina kartu su Sigitu Birgeliu yra išleidę albumą apie sukauptą materialinės kultūros kolekciją. Atskira stendas skirtas lietuvių transatlantinių lakūnų S. Dariaus ir S. Girėno atminimui: laikraščių iškarpos su informacija apie didvyrius, medaliai, ženkliukai, gairelės. Yra „Lituanikos” lėktuvo maketas, 1936 m. Marijampolėje išdrožtas koplytstulpis.
Mokytojas Vaina užrašė keletą tūkstančių liaudies dainų, legendų ir kitokių tautosakos pavyzdžių, kurie taip pat saugomi muziejaus fonduose. Kruopščiai surušiuotas Punsko ir Seinų žemės folkloras buvo išleistas 1997 m. ir 1998 m. atskiromis knygomis. Iš pradžių Juozas Vaina surinktus daiktus sandėliavo savo bute, vėliau – Punsko mokykloje ir galiausiai atidarė muziejų Kultūros namuose, pats vesdavo ekskursijas po ekspoziciją. Iš viso fonduose yra sukaupti keletas tūkstančių eksponatų. Etnografinio muziejaus įkūrėjas Juozas Vaina 1999 m. apdovanuotas Jono Basanavičiaus premija.
Ofšorinis bankas

Ofšorinis bankas – bankas, įkurtas šalyje su mažesniais mokesčiais ir mažiau griežta kontrole, pavyzdžiui, Šveicarijoje ar Kanarų salose. Ofšorinės operacijos leidžia įmonėms pasiekti tarptautines kapitalo rinkas su minimaliais mokesčiais ir valstybinių įstaigų priežiūra. Žemiau išvardintos šalys suteikia pilną bankinių paslaugų spektrą su visišku anonimiškumu.
Jonas Dielkus

Biografija

1980 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. Telšių apskrities ligoninės gydytojas.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Telšių rajono skyriaus narys.
Nuo 2007 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Birutė, vaikai Eglė, Šarūnė
Pietro de Rossi

Pietras De Rosis (Pietro de Rossi, Pjetro de Rossi 1761 m. Romoje – 1831 m.) – architektas, atvykęs iš Italijos, brandaus klasicizmo atstovas.
Kampina Grandė

Istorija

Vietovė portugalų buvo jau apgyvendinta bent 1697 m. Gyvenvietė vadinta Vila Nova da Rainha. 1864 m. suteiktas miesto statusas ir Kampina Grandės pavadinimas. XIX a. pab. – XX a. pr. šis miestas buvo vienas svarbiausių medvilnės eksporto centrų pasaulyje.
Paparčių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Žiežmaros kairiajame krante esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė pailga rytų – vakarų kryptimi, 3 m ilgio centre, 7 m ilgio rytiniame krašte, 25 m pločio vakariniame gale, iki 2 m iškilusiu viduriu. Jos didžioji dalis rytiniame gale nuplauta Žiežmaros. Vakarinėje jos pusėje supiltas 24 m ilgio, 3,5 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 5,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 25 m pločio, 2 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 16-18 m aukščio.
Piliakalnis apardytas ariant, jo rytinė dalis nuplauta, jis dirvonuoja, rytiniame šlaite auga paskiri lapuočiai.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 21000 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Budelių piliakalnis 4 kmJanionių piliakalnis 6 kmLaužiškio piliakalnis 30 km
Sadūniškių piliakalnis 19 kmMančiūnų piliakalnis 9 kmBernotų piliakalnis 27 kmŽaslių piliakalnis 10 km
Kalninių Mijaugonių piliakalnis 14 kmPipiriškių piliakalnis 20 kmKernavės piliakalniai 7,5 km
Latvių piliakalnis 6 km
Višnicės Naujosios žydų kapinės

Višnicės Naujosios žydų kapinės (lenk. Nowy cmentarz żydowski w Wisznicach) – žydų kapinės Višnicės kaime, ul. Polnej gatvėje. Kapinės buvo įkurtos tarpukariu, kai buvo uždarytos Višnicės Senosios žydų kapinės. Per II pasaulinį karą ir pokaryje sunaikintos. Kapinių vietoje įkurtas parkas.
James Monroe

Biografija

Dž. Monro gimė škotų kilmės plantatoriaus šeimoje miškingoje Monroe Hall vietovėje šiaurės rytų Virdžinijoje. Baigęs vietos mokyklą, 1774 m. įstojo į Viljamsburgo kolegiją, tačiau kitų metų pavasarį metė kolegiją ir savanoriu prisijungė prie Kontinentinės armijos, kovojusios su Jungtinės Karalystės daliniais JAV nepriklausomybės kare. 1780–1783 m., valdant Tomui Džefersonui, Monro studijavo teisę. Po studijų jis dirbo Kontinentiniame kongrese. Būdamas antifederalistų delegatu Virdžinijos konvencijoje, kuri svarstė JAV Konstitucijos ratifikaciją, Monro prieštaravo ratifikavimui, teigdamas, kad konstitucija suteikė per daug galių centrinei valdžiai. Nepaisant to, Monro aktyviai prisidėjo prie naujos valdžios kūrimo ir 1790 m. buvo išrinktas į Senatą, kuriame dirbdamas jis prisijungė prie Džefersono Demokratų-respublikonų partijos. Vykdomosios valdžios patirties Monro įgijo dirbdamas Virdžinijos gubernatoriumi. Monro išpopuliarėjo, kai 1803 m., būdamas diplomatu Prancūzijoje derėjosi dėl Luizianos įsigijimo. Nuo 1803 m. trejus metus dirbo JAV ambasadoriumi Jungtinėje Karalystėje. 1812 metų karo metu, valdant prezidentui Džeimsui Medisonui jis užėmė svarbius JAV valstybės sekretoriaus ir karo sekretoriaus postus.
Gajūnai

Istorija

Anksčiau minimas Gajūnų dvaras.
Dreams Sports Club

Istorija

Klubas įkurtas 2011 m. Hong Kong Sapling pavadinimu, bet ši komanda iširo 2012 m.
Vėliau radosi rėmėjai ir pervadintas Biu Chun Glory Sky.
2017 m. pasikeitė rėmėjai ir klubas dar sykį pervadintas. Tapo Dreams Sports Club.
Maranai

Maranai (ispan. marranos kiaulės) – viduramžių Ispanijos ir Portugalijos žydai, priėmę krikščionybę, kad išvengtų religinių persekiojimų, bet toliau praktikavę judaizmą. Maranais juos pravardžiuodavo žydų bendruomenės nariai, kurie ir toliau praktikavo judaizmą, laikėsi jo draudimų, tarp jų kiaulienos nevalgymo.
Žydai masiškai krikštijosi 1391 m. ir 1492 m., bet bažnytinė valdžia ir vyriausybė jais nepasitikėjo, persekiojimai sustiprėjo. Galiausiai XVII a. pabaigoje dalis maranų paliko Ispaniją, likusieji įsiliejo į katalikišką krašto visuomenę.
Gerdvilai

Istorija

XX a. pr. buvo Gerdvilų palivarkas ir 2 sodybos Šėtos valsčiuje. Priklausė Šatinskiams ir Pšijagalauskiams.
Volisas

Volisas (pranc. Wallis) arba Uvea (ʻUvea) – sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje; viena iš dviejų pagrindinių salų, sudarančių Prancūzijos užjūrio valdą – Volisą ir Futūną. Plotas – 77,5 km².
Sala vulkaninės kilmės, kranto linija vingiuota (jos ilgis ~50 km). Volisą supa koralinis rifas ir lagūna bei ~15 smulkių salelių. Salos aukštis iškyla iki 131 m (Lulu Fakahegos k.). Pietinėje Voliso dalyje gausu nedidelių apskritų vulkaninės kilmės ežerėlių (Lalolalo, Lanutavakė ir kt.). Temperatūra svyruoja tarp 24–32 °C, iškrenta 2500–3000 mm kritulių. Drėgnasis laikotarpis trunka nuo lapkričio iki balandžio, jo metu oro drėgnumas pakyla iki 80 %.
2003 m. Volise gyveno 10 071 gyventojai (du trečdaliai Voliso ir Futūnos gyventojų). Administracinis centras – Mata Utu. Dauguma gyventojų yra polineziečiai, kalbantys volisiečių kalba (Fakaʻuvea). Beveik visi – katalikai. Yra Hihifo oro uostas (skrydžiai į Numėją, Futūną, Nadį), uostas.
XIII–XVI a. Volisas įėjo į Tongos jūrines valdas. Buvo pastatyta tongiečių tvirtovė Talietumu. Vėliau vietiniai Voliso klanai įgijo savivaldą. 1767 m. rugpjūčio 16 d. salą pasiekė britų jūrininkas Samuelis Volisas; jo garbei sala ir pavadinta. Nuo 1887 m. priklauso Prancūzijai.
CBS

Istorija

CBS nuo 1995 m. priklausė bendrovei „Westinghouse Electric Corporation“. „Westinghouse“ perėmė CBS 1997 m. ir 2000 m. kanalą nupirko tuomet viena didžiausių JAV radijo ir televizijos tinklų bendrovė „Viacom“, 2005 m. skilusi į pavadinimą išlaikiusią naująją „Viacom“ ir idealistinę įpėdinę „CBS Corporation“, kuriai dabar ir priklauso kanalas.
Kopernikas (Mėnulio krateris)

Kopernikas (lot. Copernicus, 9.7°N 20.1°W) – smūginis Mėnulio krateris, esantis Mėnulio matomosios pusės centrinėje dalyje, šiek tiek į šiaurę ir į vakarus. Pavadintas lenkų astronomo Mikalojaus Koperniko (1473−1543) garbei.
Koperniko krateris yra vienas žinomiausių Mėnulio kraterių. Skersmuo 93−107 km. Jis matomas iš Žemės be optinių priemonių pagalbos ir yra tarp Lietų ir Salų jūrų. Koperniko kraterį visomis kryptimis puošia didžiulė spindulių sistema. Spinduliai nusitęsia iki 800 km Mėnulio paviršiumi. Tai meteorito išmuštos iš kraterio medžiagos juostos, kurių storis gali siekti kelias dešimtis metrų. Savo spindulių sistema Kopernikas dominuoja Mėnulio matomosios pusės šiaurės pusrutulyje panašiai kaip Tichas pietiniame.
Manoma, kad Kopernikas yra jaunesnis nei 1 mlrd. metų krateris. Tikima, kad „Apollo 12“ misijos paimti Mėnulio grunto mėginiai yra iš kraterio išmušta medžiaga. Jos nustatytas amžius − apie 800 mln. metų. Koperniko forma apskritiminė, pakraščiai smailiomis viršūnėmis, kas tikriausiai iššaukta daugelio nuogriuvų. Vidinės kraterio sienos stambios su daugeliu besileidžiančių terasų. Koperniko dugnas yra 3760 m gylyje, dugno centre − grupė kalnų, kurie pasiekia 800−1200 m aukštį. 50 km atstumu nuo kraterio ribų koncentriškai išsidėsčiusios kalvos, pasiekiančios 900 m aukštį prie pakraščio, taip pat yra koncentrinių gūbrių ir kt. Pagal kraterio pavadinimą Mėnulio stratigrafijoje pavadintas jauniausias periodas.
Gelsvoji viksva

Augavietės

Auga šlapiose pievose, pamiškėse, pelkių pakraščiuose. Mėgsta saulėtas, atviras vietas ar dalinį šešėlį, seklų vandenį. Randama 0-2000 m aukštyje.

Biologija

Tai daugiametis, 10-75 cm aukščio tankiakeris žolinis augalas. Turi trumpą šakniastiebį be palaipų. Šaknys siekia iki 20 cm gylį. Stiebas status, su trimis aštriomis briaunomis. Lapai plokšti, 4-5 mm pločio, 5-30 cm ilgio, gelsvi.
Žiedynkotis iki 18,5 cm ilgio ir 2-4,5 mm pločio, ilgesnis už žiedyną. Žiedyno viršūninė varputė stati, 9-22 mm ilgio ir 1-3 mm pločio, kuokelinė, žydėjimo metu aptekusi dulkinėmis, vėliau su sausomis pažiedėmis. Po ja yra 2-5 rutuliškos, 8-22 mm ilgio ir iki 12 mm pločio piestelinės varputės, kurių žiedai turi po tris piesteles. Kuokeliniai žiedai turi po tris kuokelius, kurių dulkinės 1-2,1 mm ilgio.
Žydi gegužės-birželio mėnesiais. Piestelinėse varputėse peržydėjus augalui išauga gana dideli, gysloti, 5-7 mm ilgio, geltoni maišeliai su išlinkusiais, 1,3-2,7 mm ilgio snapeliais. Vaisius – iki 2 mm ilgio riešutėlis. Vaisius išnešioja vanduo, tačiau gali būti ir paukščiai ar žinduoliai. Kadangi šakniastiebis trumpas, gali būti, kad dauginasi tik sėklomis.
Augalo chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 60. Dažnai auga su kitų rūšių viksvomis ir sudaro hibridus.
Gelsvoji viksva panaši į dirvoninę viksvą (C. viridula), tačiau skiriasi platesniais lapais, didesniais maišeliais.