google/wiki40b huggingface dataset:
Vladimiras Voroninas

Biografija

Nepaisant Vladimiro rusiško vardo, jo šaknys yra rumuniškos. 1961 m. politikas baigė Kišiniovo kooperacijos kolegiją, 1971 m. – maisto pramonės institutą, 1983 m. – socialinių mokslų akademiją, 1991 m. – Tarybų Sąjungos tarptautinių santykių akademiją.
1966–1971 m. vadovavo dvejoms duonos kepykloms.
1993 m. prisidėjo prie Moldovos komunistų partijos sukūrimo. Kitais metais jis buvo išrinktas šios partijos pirmuoju sekretoriumi. 1996 m. dalyvavo šalies prezidento rinkimuose. 1998 m. buvo išrinktas į šalies parlamentą. 1999 m. šalies prezidentas Petru Lucinschi paskyrė Voroniną šalies premjeru, tačiau toks sprendimas nesulaukė pritarimo parlamente ir nebuvo įgyvendintas. 2001 m. rinkimuose vėl tapo šalies parlamento nariu.
Komunistų partija 2001 m. rinkimuose surinko 50,07 % rinkėjų balsų ir gavo absoliučią daugumą parlamente. Tuo metu konstitucija skelbė, kad šalies prezidentą skiria parlamentas. Tad kovo mėnesį komunistų partija pasiūlė Voroniną į šalies prezidento postą. Balandžio 4 dieną oficialiai buvo paskelbtas šalies prezidentu. Konstitucinis teismas paskelbė, kad prezidentas gali tuo pačiu metu būti ir partijos lyderis, tad komunistų partija dar kartą Voroniną išrinko partijos prezidentu.
2005 m. parlamento rinkimuose komunistų partija surinko mažiau nei pusę rinkėjų balsų, tačiau dėka krikščionių demokratų, demokratų ir socialliberalų partijų pritarimo sugebėjo prezidento poste išlaikyti Voroniną. Prezidentui to pasiekti padėjo kalbos, kad jis sieks šalies Euro-Atlantinės integracijos. Parlamente vykusiuose prezidento rinkimuose gavo 75 balsus iš 78.
2009 m. parlamento rinkimuose komunistų partija gavo 49,48 % rinkėjų balsų, o to buvo per mažai, norint išlaikyti didesnę prezidento posto rinkimų įtaką. Nepaisant to, kad ir opozicinės partijos neturėjo daugumos, paskelbė, kad pasitraukia iš šalies prezidento posto, nes jo postas tapo „dviprasmiškas ir abejotinas“. Laikinai eiti šias pareigas paskirtas Mihai Ghimpu.
Kaniūkai I

Istorija

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 132 žmonės, iš kurių visi užsirašė lietuviais.
LTSR metais buvo „Tiesos“ kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė biblioteka.
2017 m. kaimas pervadintas Kaniūkus I.
Jadvygiškės

Istorija

2011 m. įkurta Trijų ežerų bendruomenė, kurioje savanoriškai susibūrusi Jadvygiškių, Kalino, Raudondvario ir aplinkinių kaimų gyventojų grupė, turinti bendrus tikslus ir poreikius.
Zenonas Bačelis

Zenonas Bačelis (1892 m. sausio 4 d., [kitais duomenimis, 1891 m. gruodžio 22 d.], Gustonys, Naujamiesčio valsčius – 1973 m. rugpjūčio 23 d. San Paulas) – inžinierius, Brazilijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija

1918 m. baigė Maskvos žemėtvarkos institutą. 1915–1922 m. dirbo Pavolgyje ir Turkestane, 1921–1922 m. Lietuvos atstovybės Rusijoje įgaliotinis lietuvių tremtiniams grąžinti. 1922–1940 m. dirbo Lietuvos žemės ūkio ministerijos Žemės tvarkymo departamente, nuo 1927 m. direktorius. 1924–1925 m. Lietuvos matininkų sąjungos pirmininkas.
Dalyvavo Vilniui vaduoti sąjungos, Ūkininkų partijos, vėliau Ūkininkų vienybės veikloje. Bendradarbiavo spaudoje.
Po Antrojo pasaulinio karo emigravo į Braziliją. Buvo San Paulo lietuvių savišalpos ir kultūros bendruomenės „Lituania“ (vėliau DP Savišalpos kasų) steigėjas ir pirmininkas. 1967 m. jo iniciatyva atkurta Brazilijos lietuvių bendruomenė, 1973 m. jos tarybos pirmininkas.
Po mirties, 1975 m. San Paule žmona Aleksandra išleido jo autobiografiją "Nerimo Siela".
Liudas Mikalauskas

Biografija

1992–2004 m. mokėsi Tauragės Jovarų vidurinėje mokykloje, 1993–2004 m. – Tauragės moksleivių kūrybos centre Romualdo Eičo dainavimo klasėje. 2009 m. baigė  Lietuvos muzikos ir teatro akademiją. 2011 m. įgijo du Vytauto Didžiojo Universiteto Muzikos akademijos Magistro diplomus: atlikėjo ir pedagogo. Nuo 2016 m. rugsėjo mėnesio Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro trupės narys.
Šiuo metu priklauso tarptautinei klasikinės muzikos atlikėjų agentūrai „Ascolta artists“, kurios dėka jau kūrė vaidmenis Švedijoje, dalyvavo perklausose Danijoje, Švedijoje, Vokietijoje.
2015–2018 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Marija Čirienė

Biografija

1993 m. AB „Sema“ ūkio skyriaus vedėja. Nuo 2001 m. Panevėžio apskrities viršininko administracijos Civilinės saugos departamento ūkio poskyrio vedėja.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio skyriaus narė, pirmininko pavaduotoja. LSDP tarybos narė
1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše) ir 2000–2003 m., 2003 m. ir nuo 2007 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė.
Sūnus Egidijus.
Baltaraiščiai

Baltaraiščiai (rus. белорукавники) – vokiečių kariuomenės Antrojo pasaulinio karo metais užimtose TSRS teritorijose veikę vietiniai savanoriai vermachto talkininkai, ant rankovių dėvėję baltus raiščius, dalyvavę nacių baudžiamosiose operacijose. Rusijos išvadavimo armijos kareiviai, kovoję vokiečių pusėje, turėjo baltus raiščius ant abiejų rankovių, kad juos būtų galima atskirti nuo vokiečių. Raudonieji partizanai juos vadino baltaraiščiais.

Lietuvoje

Lietuvių sukilėliai ir partizanai, kovotojai prieš komunistinę valdžią, Antrojo pasaulinio karo metais ant rankovių taip pat dėvėjo improvizuotą skiriamąjį ženklą – baltą raištį.
1941 m. sovietams pradėjus pirmuosius trėmimus, Lietuvos pogrindyje ėmė veikti daug prastokai ginkluotų partizanų būrių, kurie atkreipė sovietinio saugumo dėmesį. Baltus raiščius dėvėjo kaip skiriamuosius ženklus 1941 m. birželio sukilimo dalyviai, kovoję prieš komunistų valdžią.
Antisovietinio pasipriešinimo organizacija Lietuvių aktyvistų frontas buvo išleidusi atsišaukimą „Amžiams išvaduokime Lietuvą nuo žydijos jungo”, todėl žydai buvo laikomi pražūtingos komunizmo ideologijos skleidėjais, kaltinami, kad įsivyravo Lietuvos ekonomikoje, užplūdo miestus ir panašiai. Žydus saugojo vadinamieji partizanai, ėmę aktyviai veikti jau pirmomis nacių–sovietų karo dienomis, be to, jie įsitraukė ir į masinį žydų persekiojimą, žudynes. Jie liaudyje vadinti baltaraiščiais dėl dėvimų baltų raiščių. Iš pradžių terminas neturėjo jokios ideologinės reikšmės, bet vėliau įgavo neigiamą politinį atspalvį.
Marju Lauristin

Biografija

Filologė, mokėsi Talino 20-oje ir 7-oje vidurinėse mokyklose, 1966 m. baigė Tartu universitetą, 1976 m. filologijos kandidatė.
1957 m. radijo gamyklos „Punane Ret“ darbininkė, 1961 m. Estijos radijo diktorė, 1970 m. Tartu universiteto sociologijos laborantė, nuo 1972 m. dėstytoja. 1988 m. kovo „Rahvarinne" (Liaudies fronto) iniciatorė ir viena vadovų. 1989 m. Liaudies kongreso narė, 1990 m. Estijos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkė, 1992 m. socialinių reikalų ministrė. 1994 m. parlamento narė, 1994–1999 ir nuo 2003 m. Tartu universiteto Žiniasklaidos katedros profesorė, 1999–2003 m. vėl Parlamento narė.
1989 m. Estijos socialdemokratų partijos veiklos atkūrimo iniciatorė ir 1989–1992 m. pirmininkė.
Omano imperija

Nuosmukis ir skilimas

XIX a. pradžioje vis labiau reiškėsi imperijos atsilikimas technologijų srityje, ir vis sunkiau buvo konkuruoti su augančia Britų imperijos galia. Buvo sunku sukontroliuoti piratus, siautėjusius regione. 1820 m. britai privertė dalį imperijos, tuo metu vadinamą Piratų krantu, atskilti nuo Omano. 1853 m. ji tapo žinoma kaip Sutartinis Omanas (dabartiniai JAE). Dėl įvairių priežasčių šalies sostinė 1840 m. iš Maskato perkelta į Zanzibarą.
Mirus sultonui Sa'id ibn Sultan, du jo sūnūs ėmė kovoti dėl valdžios, kas galiausiai lėmė sultonato skilimą. Majid ibn Sa'id 1856 m. užvaldė pietines buvusios Omano imperijos teritorijas (Svahilių krantą) ir įkūrė Zanzibaro sultonatą, kuris kontroliavo visas rytinės Afrikos pakrantes, o kitam sūnui, Thuwaini bin Said liko imperijos teritorijos Azijoje. Jo valstybė toliau žinoma kaip Omanas ir Maskatas.
Komunizmo aušra (Kalvarija)

Komunizmo aušra – Kalvarijos rajono laikraštis, ėjęs nuo 1950 m. birželio 22 d. iki 1962 m. balandžio 25 d.

Istorija

LKP Kalvarijos rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus per savaitę. Spausdintas laikraščio spaustuvėje. Tiražas 1950 m. – 1250 egz., 1962 m. – 3100 egz. 
Laikraštis uždarytas Kalvarijos rajono teritoriją padalijus Kapsuko ir Vilkaviškio rajonams. Teritorijoje platintas Kapsuko rajono laikraštis „Naujasis kelias“ ir Vilkaviškio rajono „Pergalė“. Kalvarijos spaustuvė 1960 m. prijungta prie Kapsuko spaustuvės.
Juozas Pundzius

Prof. Juozo Pundziaus labiausiai vertinami gyvenime pasiekimai

Profesorius chirurgijos srityje padarė unikalias dar šalyje nedarytas chirurgines operacijas, tarp jų ir 2000 m. sėkmingai atliko pirmąją Lietuvoje kepenų transplantacijos operaciją. Vadovaujant chirurgijos klinikai išaugo daugybė šalyje ir pasaulyje pripažįstamų profesionalių chirurgų, tame tarpe net 11 profesorių. 18,5 metų prof. J. Pundzius vadovavo didžiausiai Lietuvos gydymo ir mokslo įstaigai – LSMUL Kauno klinikoms, suklestėjusioms per šį laikotarpį. Užtarnautas pripažinimas ir autoritetas sveikatos priežiūros srityje – tai iš dalies liudija išrinkimas keturias kadencijas iš eilės Nacionalinės sveikatos tarybos pirmininku. 1970 m. buvo Lietuvos moksleivių šachmatų čempionu. Užaugino ir į gyvenimą išleido 4 dukras, kurios įgijo aukštąjį išsilavinimą, tapo visuomeniškomis, sugebančiomis derinti praktinį ir mokslo darbą bei asmeninio gyvenimo siekius su šeimos vertybėmis.
Lietuvos ornitologų draugija

Lietuvos ornitologų draugija (LOD) – tai nevyriausybinė organizacija, kuri rūpinasi Lietuvoje aptinkamų paukščių ir jų gyvenamosios aplinkos apsauga. Draugija vienija žmones, besidominčius paukščiais, užsiima ekologiniu visuomenės švietimu. Atlieka mokslinius tyrimus – tiria paukščių populiacijas ir atlieka paukščių monitoringą. Taip pat visuomeniškai kontroliuoja aplinkos ir biologinės įvairovės apsaugą reglamentuojančių įstatymų leidimą ir vykdymą. Nuo 1994 m. yra tarptautinės paukščių apsaugos organizacijos „BirdLife International“ narė.

Istorija

Draugija įkurta 1984 metais kaip buvusios sąjunginės ornitologų draugijos padalinys Lietuvoje. Vėliau ši organizacija tapo nepriklausoma Lietuvos ornitologų draugija (LOD).
Pahtaçi Çärjew

Istorija

Klubas įkurtas 1950 m. 
1994 m. debiutavo elito divizione. Išformuotas 1996 m.
Dalia Labanauskienė

Biografija

Radviliškio savivaldybės vaikų dailės mokyklos direktorė.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Radviliškio rajono skyriaus, 2003 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narė.
2004 m. dėl užimamų pareigų atsisakė Radviliškio rajono savivaldybės tarybos nario mandato.
Duktė Ieva.
Fakelas (savaitraštis)

Fakelas – Mažeikių naftos perdirbimo gamyklos savaitraštis, leidžiamas nuo 1984 m. rugpjūčio 10 d.

Istorija

Pirmojo numerio spausdinimą sustabdė cenzūra, skaitytoją pasiekė tik antrasis numeris. Nuo 1995 m. akcinės bendrovės „Mažeikių nafta“, nuo 2009 m. AB „ORLEN Lietuva“ savaitraštis. Iki 1991 m. ėjo lietuvių ir rusų kalba. Tiražas 1984 m. – 2000 egz., 1997 m. – 1000 egz.
Kalvarijos evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Kalvarijos apylinkėje evangelikai gyvena nuo reformacijos laikų. Gyvendami katalikų tarpe, savos bažnyčios ilgą laiką neturėjo. Yra žinių, kad apie 1750 m. evangelikai, neturėdami savos bažnyčios Kalvarijoje, pamaldoms rinkdavosi pas privačius žmones evangelikus. Vėliau Kalvarijoje evangelikai įsteigė parapinę mokyklą ir maldos namus, kuriuose pamaldas atlaikydavo atvažiuojantis kunigas, o jo nesant, buvo laikomos naminės skaitytinės pamaldos. Metrikacija buvo vedama pas katalikų dvasininką pagal veikiančius įstatymus iki 1835 m.
1828 m. Kalvarijos evangelikai liuteronai išsirūpino iš rusų valdžios žemės sklypą prie trakto Peterburgas–Varšuva, be to, gavo piniginę pašalpą bažnyčios statybai. Kalvarijos evangelikų liuteronų maldos namai pastatyti 1838 m. pagal A. Majerskio projektą šalia arklių pašto pastatų (kitais duomenimis – 1859 m.). Dauguma evangelikų-liuteronų mieste buvo vokiečiai, tai šią bažnyčią dažniausiai vadindavo „Kirche“. Neilgą laikotarpį (1795-1807) Kalvarija su kairiakrante Nemuno dalimi priklausė Prūsijai, todėl čia buvo atsikėlę šios tikybos žmonių.
Evangelikų skaičiui didėjant, bažnyčią reikėjo padidinti, kas buvo padaryta 1890 m. Švenčiant šimtmečio jubiliejų, 1938 m. atliktas bažnyčios kapitalinis remontas. Pamaldos laikytos lietuviškai ir vokiškai. Pokaryje bažnyčia nebeveikė.
Skaitovas

Turinys

Filmo veiksmas prasideda 1995 m. Vokietijoje, kada teisininkas Michaelis Bergas važiuoja autostrada susitikti su dukra Julija. Prisiminimai nukelia jį į 1958 m., kai Michaeliui buvo 15. Vieną dieną pakeliui iš mokyklos jis staiga pasijuto blogai ir vienintelis žmogus, kuris priėjo jam padėti ir pareiti į namus buvo tramvajaus kontrolierė Hana. Po 3 mėnesių, pasveikęs nuo skarlatinos, Michaelis nuvyksta jai padėkoti. Pajutęs vyresnei moteriai trauką, jis aplanko ją ir sekančią dieną. Netrukus Michaelis ir 36 metų amžiaus Hana tampa meilužiais. Jie kartu leidžia ištisas dienas, o Hana dažnai prašo Michaelio jai garsiai skaityti įvairias knygas, pati tuo tarpu atsisakydama tai daryti. Judviejų romanas trunka keletą mėnesių, kol vieną dieną Michaelis randa Hanos butą tuščią.
1966-ieji metai. Michaelis studijuoja teisę universitete ir su grupe, vadovaujama profesoriaus Rolho, vyksta į kitą miestą stebėti teismo proceso. Teismo salėje sukrėstas Michaelis tarp kaltinamųjų atpažįsta ir Haną. Paaiškėja, kad karo metais ji buvo kalinių prižiūrėtoja Osvencimo koncentracijos stovykloje ir dabar kartu su dar 5 moterimis yra teisiama dėl 300 moterų, žuvusių bombardavimo sukelto gaisro metu, kuomet prižiūrėtojos jų neišleido iš uždarytos bažnyčios. Teisme šios moterys kaltę verčia Hanai, tvirtindamos, jog ši buvo vyriausioji ir būtent ji parašė įvykių raportą. Michaelis, prisiminęs nuolatinį Hanos prašymą jai skaityti, staiga supranta, jog ši yra neraštinga, taigi negalėjo parašyti raporto ir jos kaltė nėra didesnė nei kitų prižiūrėtojų, tačiau pati Hana nuslepia faktą, kad nemoka rašyti ir yra nuteisiama kalėti iki gyvos galvos, tuo tarpu kitos prižiūrėtojos gauna gerokai švelnesnes bausmes.
Hanai atsidūrus kalėjime, Michaelis ketina ją aplankyti, tačiau pakeliui persigalvoja.
Praėjus 10 metų, Michaelis, išsiskyręs su žmona, pradeda siųsti Hanai į kalėjimą audio kasetes su paties įskaitytomis knygomis. Supratusi, kas yra siuntėjas, Hana ima mokytis skaityti ir rašyti jam trumpus laiškus, nors Michaelis niekada jos neaplanko ir neatsako į laiškus.
Praėjus daugiau kaip 20 metų nuo teismo, Hanos bausmė sutrumpinama ir ją ketinama išleisti į laisvę. Kalėjimo administracija kreipiasi į Michaelį pagalbos Hanai adaptuojantis visuomenėje, nes jis vienintelis žmogus, palaikęs su ja ryšį. Po ilgų dvejonių Michaelis nuvyksta į kalėjimą ir jiedu susitinka po 28 metų pertraukos. Po pokalbio supratusi, kad laisvėje jos niekas nelaukia, Hana nusižudo, likus dienai iki paleidimo. Iš paskutinio laiško Michaelis sužino, kad Hana savo santaupas (7 tūkstančius markių) prašo jį perduoti vienintelei gaisre išgyvenusiai moteriai. Michaelis nuvyksta į Niujorką, tačiau ieškoma moteris jau mirusi, o jos duktė atsisako priimti pinigus. Jie kartu nusprendžia juos Hanos vardu paaukoti fondui, kovojančiam su neraštingumu.
Filmo pabaigoje Michaelis su savo dukterimi aplanko Hanos kapą ir pradeda jai pasakoti judviejų istoriją.
Cinandalis

Cinandalis (gruz. წინანდალი) – baltasis gruziniškas vynas. Daromas iš Rkaciteli ir Mcvane vynuogių Telavio ir Kvarelio miestų apylinkėse Kachetijoje (Rytų Gruzija). Gaminamas nuo 1892 m.
Blyškiai auksaspalvis, lengvo sodrumo. Medaus aromatas ir poskoniu. Stiprumas 10,5–12,5 % alkoholio.
Cinandalis fermentuojamas vėsiai, ažuolinėse statinėse. Subręsta per 2–3 metus. Laikomas dar penkeriais metais ilgiau cinandalis įgyja riešutišką prieskonį.
Geriamas valgant žuvies ir daržovių patiekalus, desertus, vaisius. Rekomenduojamas gerti +10–12 °C temperatūros.
Akmenių pilkapynas

Pilkapynas

Išliko 5 apardyti pilkapiai, apjuosti akmenų vainikais. Sampilai 12–13 m skersmens, 0,9–1,2 m aukščio. Keliolika II a. – IV a. dirbinių iš suardytų kapų 1934 m. pateko į Kauno miesto muziejų. 1967–1968 m. Akmenių pilkapyną tyrė Istorijos instituto archeologai (vadovas Mykolas Michelbertas).
Mirusieji laidoti nedeginti, iki 8 kapų sampile. Ištirta 21 II a. – VI a.ir 39 XV a. – XVIII a. kapai. Pirmuosiuose rasta geležinių kirvių, vedegų, ietigalių, peilių, žalvarinių, stiklinių ir emalio papuošalų, antruosiuose – monetų, žalvarinių segių, gintarinis žiedas su herbu. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Timoro jūra

Timoro jūra (indoneziečių k.: Laut Timor; portugalų k.: Mar Timor) – tarpsalinė Indijos vandenyno jūra, šiaurėje besiribojanti su Timoro sala (priklauso Rytų Timorui ir Indonezijai), pietuose – su Australija, rytuose – su Arafuros jūra. Ties Australijos krantais sudaro Joseph Bonaparte ir Van Diemen įlankas, be to sudaro daugybę užutėkių ir įlankėlių.
Jūros plotis apie 480 km, užima apie 610 000 km² plotą. Giliausia vieta (3300 m) yra šiaurinėje jūros dalyje, palei Timoro salą. Vidutinis Timoro jūros gylis – 200 m. Jūroje dažnai susidaro tropinės audros ir taifūnai.
Jūroje yra kelios didesnės salos: palei Australijos krantus, priešais Darvino miestą išsidėsčiusi Melvilio sala (5786 km²); vakariniame Timoro jūros pakraštyje yra Australijos administruojamos Ešmoro ir Kartjė salos. Jūros dugne rasti nemaži dujų ir naftos telkiniai, dėl kurių dabar vyksta ginčai tarp Australijos, Rytų Timoro ir Indonezijos.
Klaipėdos bažnyčios

Klaipėdoje stovi įvairūs religiniai pastatai. Kadangi mieste gyvena įvairius tikėjimus išpažįstančių žmonės, kurie religines apeigas atlieka tam tikruose pastatuose. Didžiausia tikinčiųjų gyventojų dalį sudaro katalikai 57,89 %, stačiatikiai 16,41 %, sentikiai 1,42 %, evangelikai liuteronai 1,21 % ir kiti 1,36 %.

Istorija

Senojoje Klaipėdoje, iki II pasaulinio karo veikė 15 bažnyčių (daugiausia – protestantiškų). Klaipėdos evangelikų baptistų bendruomenė įkurta 1841 m. Klaipėdoje gimęs Eduardas Grimas buvo pirmasis bendruomenės vadovas. Klaipėdos baptistų bendruomenę iš pradžių sudarė daugiausiai vokiečiai, nors jau po 10 metų į ją įsijungė ir vietos lietuviai. 1851 m., turėdama 234 narius, bendruomenė pasistatė pastatą pamaldoms, pastatą, kuris ir dabar priklauso baptistų bažnyčiai. Tai seniausias Europoje iki šiol veikiantis baptistų bažnyčios pastatas, nepaliestas ir didžiojo Klaipėdos gaisro metu. Taip pat tai seniausia iki šių dienų išlikusi Klaipėdos bažnyčia.
XX a. tarpukariu Klaipėdoje buvo nedidelė stačiatikių bendruomenė (30–40 tikinčiųjų). Ja rūpinosi šventikai iš Skuodo ir Viekšnių. Per II pasaulinį karą daugelis bažnyčių buvo sugriautos.
Po karo mieste buvo apie 1000 stačiatikių, kurie 1945–1947 m. teikė prašymus pastatyti mieste cerkvę. Ir nors valdžia priešinosi, tačiau 1947 m. gruodį buvusioje liuteronų šventykloje kapinėse pašventinta Klaipėdos visų Rusijos Šventųjų cerkvė (šiuo pastatu dalijosi stačiatikiai ir protestantai). Sovietinės okupacijos metais likusios bažnyčios buvo paverstos sandėliais ir dirbtuvėmis. 1945–1988 m. Klaipėdos Kristaus Karaliaus bažnyčia buvo vienintelė katalikų bažnyčia uostamiestyje. Todėl apie 1960 m., tikintieji ėmė rinkti lėšas ir pradėjo statyti Marijos Taikos Karalienės bažnyčią, tačiau ilgainiui komunistai ją atėmė iš tikinčiųjų ir bažnyčią pavertė filharmonija. 1988 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems. 1989 m. atstatytas bokštas, nulietas 3 tonų varpas. JAV lietuviai pranciškonai dovanojo vargonus.
XX a. paskutiniame dešimtmetyje imtos statyti Šv. Kazimiero bažnyčia ir Šv. Juozapo Darbininko bažnyčia, dėl savo didelių mastų ilgai nebuvo iki galo baigtos statyti (apdailos darbai nebaigti). Šiandien Šv. Juozapo Darbininko bažnyčia jau yra baigta statyti, sutvarkyta aplinka. Klaipėdos Šv. kankinių Veros, Nadeždos ir Liubovės bei jų motinos Sofijos šventykla įrengta 1995 m. Šv. Andrejaus Rubliovo mokykloje. 2011 m. pradėta statyti Šv. Brunono Kverfurtiečio bažnyčia. 2012 m. pastatyta Klaipėdos Šv. Pranciškaus Asyžiečio koplyčia, kurią prižiūri broliai pranciškonai.

Kiti maldos namai

Taip pat yra Klaipėdos evangelikų liuteronų bažnyčia, Klaipėdos evangelikų baptistų bažnyčia, Klaipėdos naujoji apaštalų bažnyčia, Klaipėdos evangelijos koplyčia, Klaipėdos Šv. Pranciškaus Asyžiečio koplyčia.
Plechai

Plèchai (ček. Plechý) yra aukščiausia Bohemijos Miško viršūnė Aukštutinėje Austrijoje ir Čekijoje, siekianti 1378 m. Viršūnė yra Šumavos nacionalinio parko centras.
Ispanijos futbolo supertaurė

Ispanijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio kasmet varžosi šalies čempionas ir taurės laimėtojas. Reguliariai vyksta nuo 1982 m., nors pavienės rungtynės vykdavo jau nuo 1940 m.
Bara da Tižuka

Bara da Tižuka (portug. Barra da Tijuca) – žymus rajonas Rio de Žaneire, Brazilijoje. Rajonas yra miesto pietvakariuose, prie Atlanto vandenyno. Šiame rajone, dažnai vadinamame tiesiog Barra, bus daugiausiai arenų 2016 m. olimpinėms žaidynėms, kurios pirmą kartą vyks Pietų Amerikoje. Barra garsus savo paplūdimiais ir daugybe ežerų bei upių.
Barra bendras plotas yra 165,59 km². Asmenys, gimę ar gyvenantys Barra, yra vadinami barristomis. 2012 m. duomenimis, Barra rajone gyveno 300 823 žmonės.
Genadijus Kulvietis

Genadijus Kulvietis (g. 1955 m. vasario 25 d. Vilniuje) – Lietuvos informacinių technologijų specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

Tėvas Povilas Kulvietis. 1976 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1976–1980 m. dirbo Kauno politechnikos instituto mokslinio tyrimo centre „Vibrotechnika“. Nuo 1981 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1993–1998 m. Inžinerinės informatikos, nuo 2002 m. Informacinių technologijų katedros vedėjas, nuo 1994 m. profesorius. 1986 ir 1994 m. stažavo Milano politechnikos institute (Italija), 1997 m. – Anglijos politechnikos universitete Chelmsforde. Nuo 2003 m. Informacinių technologijų techninio komiteto prie Standartizacijos departamento pirmininkas.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritis – programinės įrangos kūrimas ir tobulinimas, kompiuterinės algebros sistemos, taikomosios tinklinės programos, nuotolinis mokymas. 7 išradimų autorius.
Jean-Marie-Joseph Ingres

Žanas Marija Žozefas Engras (pranc. Jean-Marie-Joseph Ingres; 1754 m., Sen Sipriene (Tulūza) – 1814 m. kovo 14 d., Montobane) – prancūzų skulptorius, interjero dekoratorius, architektas ir tapytojas. XIX amžiaus neoklasicizmo tapytojo Jean Auguste Dominique Ingres tėvas.

Biografija

Žanas Marija Žozefas Engras gimė Sen Siprieno kaime, Tulūzos apylinkėse, Prancūzijoje, 1754 m. Dabar tai miesto dalis. Siuvėjo Pjero Žiuliemo Engro (Pierre-Guillaume Ingres) ir Marijos Anos Pradal (Marie-Anne Pradal) šeimoje. Sulaukęs vienuolikos pradėjo lankyti Tulūzos dailės akademiją (École académique de Toulouse), kur mokėsi skulptūros pas skulptorių François Lucas, o tapybos pas dailininką Antoine Rivalz. Be to studijavo architektūrą pas Labat de Savignac.
Montobane apsigyveno 1775 m., o 1777 m. rugpjūčio 12 d. vedė miesto perukų gamintojo dukterį Anne Moulet. Jis dirbo, kaip interjero dekoratorius garsiausiuose miesto namuose, viename iš jų dabar įsikūręs Musée Ingres (buvę l’hôtel Mila de Cabarieu, ((Carmes gatvėje nr. 24)).
Jis taip pat sukūrė keletą terakotinių skulptūrų skirtų papuošti aristokratų sodus. Dekoravo Šv. Žako bažnyčią Montobane. Nutapė „Nukryžiuotąjį“ Vilbriumjė parapijos bažnyčioje. Taip pat skaitė paskaitas įvairiose institucijose bei Montobano kolegijoje. Prieš Prancūzijos revoliuciją atidarė privačią dailės mokyklą, kurioje mokėsi ir jo sūnus.
Siaubingasis daktaras Orlovas

Turinys

Viename iš kabaretų mįslingai ėmė dingti merginos. Policijos inspektoriui Taneriui, kuris imasi bylos, sutinka padėti jo sužadėtinė, kuri kaip jaukas įsidarbina kabarete. Netrukus ji patraukia vieno keisto lankytojo, daktaro Orlovo, dėmesį. Pastarasis kartu su aklu padėjėju Morfu ir žudo moteris, vėliau nuimdamas nuo jų odą, kad galėtų ją persodinti savo subjaurotai seseriai Melisai. Tačiau operacijos su negyvais audiniais nepavyksta ir daktaras nusprendžia, kad jam būtina persodinti odą nuo dar gyvos aukos...