google/wiki40b huggingface dataset:
Šistosomozė

Priežastis

Liga plinta per parazitais užkrėstą vandenį. Parazitus į vandenį išleidžia užsikrėtę tarpiniai šeimininkai - gėlavandenės sraigės. Galutiniai parazito šeimininkai - įvairūs žinduoliai ir žmonės. Ši liga ypač paplitusi tarp besivystančių šalių vaikų, nes jie dažniau žaidžia užkrėstame vandenyje. Didelės rizikos grupei taip pat priklauso ūkininkai, žvejai ir žmonės, naudojantys užkrėstą vandenį savo kasdienėms reikmėms. Liga priskiriama kirmėlinėms ligoms. Diagnozė nustatoma užsikrėtusiojo šlapime arba išmatose radus parazito kiaušinėlių. Infekciją galima patvirtinti ir kraujyje radus antikūnų prieš sukėlėją.

Profilaktika ir gydymas

Ligos profilaktikos priemonės yra švaraus vandens tiekimo pagerinimas ir sraigių skaičiaus mažinimas. Srityse, kur liga pasitaiko dažnai, galima žmonių grupes profilaktiškai gydyti kasmet skiriant vaisto prazikvantelio. Taip sumažinamas užsikrėtusiųjų skaičius ir taip pat stabdomas ligos plitimas. Asmenis, kuriems patvirtinta infekcija, prazikvanteliu taip pat rekomenduoja gydyti Pasaulio sveikatos organizacija.

Epidemiologija

Šistosomoze serga maždaug 210 milijonų žmonių pasaulyje. Manoma, kad per metus nuo šios ligos miršta nuo 12 000 iki 200 000 užsikrėtusiųjų. Liga dažniausiai pasitaiko Afrikoje ir Azijoje bei Pietų Amerikoje. Sritis, kur liga pasitaiko dažnai, apima 70 šalių ir joje gyvena apie 700 milijonų žmonių. Šistosomozė – antroji pagal ekonominį poveikį liga po maliarijos. Nuo antikos laikų iki 20-ojo amžiaus pradžios šistosomozės simptomas – kraujas šlapime – buvo laikomas tam tikra menstruacijų forma, būdinga vyrams, todėl Egipte buvo traktuojama kaip berniukų perėjimo ritualas. Ši liga priskiriama prie apleistų atogrąžų ligų.
Ričardas Zdančius

Biografija

Pirmasis treneris M. Terentjevas. Nuo 1985 m. žaidė „Žalgirio“ dublerių dublerių sudėtyje). XVII sąjunginės moksleivių spartakiados antrosios vietos laimėtojas. 1985 m. „Perkėlos“ turnyro trečiosios vietos laimėtojas. 1985 m. LTSR aukščiausiosios lygos čempionato čempionas su „Ekranu“.
1988–1994 m. su pertraukomis žaidė Vilniaus „Žalgirio“ komandoje. 1990 m. antroje pusėje žaidė Gruzijoje Odisi Zugdidi klube, po 1991 m. sezono kelis mėnesius žaidė Čikagos „Lituanikos“ komandoje. Vėliau žaidė Talino „Flora“ (1994–1996) klubo komandoje, Šveicarijos, Vokietijos klubuose.
Baigęs profesionalo karjerą žaidė „Prelegentų“ komandoje, vėliau tapo jos treneriu.
2017 m. pradžioje 50 metų jubiliejaus proga apdovanotas LFF III laipsnio ordinu.
Vilko šaltinis

Vilko šaltinis – hidrogeologinis gamtos paminklas Paliepio girininkijoje, Norkūnų miške (Lazdijų rajonas). 2000 m. kovo 20 d. paskelbtas tarp vertingiausių saugomų kraštovaizdžio objektų.
Aalborg BK

Istorija

Klubas pirmus kelerius gyvavimo metus vadinosi Aalborg Cricketklub ir koncentravosi į kriketą, 1899 m. klubas pervadintas į Aalborg Boldklub, 1902 m. įkurtas futbolo skyrius. Nuo 1906 metų klubas vadinasi Aalborg Boldspilklub. Tarptautiniu mastu labiausiai žinomas futbolo klubas.

Futbolo komanda

1995-1996 m. UEFA čempionų lygos sezone klubo futbolo komanda pirmą kartą pateko į grupių etapą, tačiau grupėje su 4 taškais liko paskutiniai.
2008-2009 m. UEFA čempionų lygos sezone antrajame atrankos etape įveikė Bosnijos ir Hercegovinos čempionus, o trečiajame etape susitiko su Lietuvos čempionais Kauno FBK komanda, kurią abejose rungtynėse įveikė rezultatu 2:0 ir antrą kartą klubo istorijoje pateko į čempionų lygos grupių etapą.
Šilgalių valsčius

Istorija

Valsčius buvo įkurtas XIX a. amžiuje. Nuo 1867 m. iki 1914 m. priklausė Lenkijos Kongreso karalystės, Suvalkų gubernijos, Naumiesčio apskričiai. 1880 m. valčiuje gyveno 6,466 žmonės.
Senjorato provincija

Istorija

Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m., pagal jo paliktą testamentą Lenkija buvo padalinta į penkias kunigaikštystes keturiems sūnums. Taip suformuota Senjorato provincija, kuri atiteko vyriausiajam sūnui Vladislovui II. Ji apėmė centrinę Lenkijos teritoriją ir ilga juosta tęsėsi iš pietų į šiaurę iki pat Baltijos jūros. Be Mažosios Lenkijos jai priklausė Seradzo žemė, Kujavija, rytinė Didžioji Lenkija (Kališo ir Gniezno žemės) ir Pomerelija. Ji ribojosi su visomis tuometinėmis Lenkijos kunigaikštystėmis: vakaruose – su Silezija ir Didžiaja Lenkija, rytuose – su Sandomiežu, Lenčica ir Mazovija.
Pagal Boleslovo nurodymus Senjorato provincijai turėjo galioti savitas paveldimumo principas, pagal kurį joje valdyti turėjo tuo metu vyriausias Piastų dinastijos atstovas. Tai nulėmė, kad Senjorato provincijoje nesusiformavo atskira Piastų atšaka, o dėl jos sosto nuolat kovojo stipriausi Lenkijos kunigaikščiai, siekdami paveržti sostą. 1173 m. pagal paveldimumo principą provincija atiteko Didžiosios Lenkijos kunigaikščiui Mieško III Senajam, tačiau netrukus jis susidūrė su sukilimu, kuriam vadovavo jo jaunesnysis brolis Kazimieras II Teisusis iš Sandomiežo. Tai pradėjo karą tarp Mieško ir Kazimiero, kuris tęsėsi ir Kazimiero įpėdinio Lešeko Baltojo laikais. Vėliau Krokuvos soste keitėsi Mazovijos, Silezijos, Didžiosios Lenkijos, o galiausiai Kujavijos Piastų linijos.
Kadangi šie kunigaikščiai pirmiausia rūpinosi savo kunigaikštysčių interesais, nuo Senjorato provincijos nuolat buvo atplėšiamos teritorijos, dėl ko ši mažėjo. Jau pirmaisiais dešimtmečiais atsiskyrė Pomerelija, kur susiformavo nepriklausoma Pomerelijos kunigaikštystė, 1181 m. Mieško prijungė prie Didžiosios Lenkijos Gniezną, Kališą ir Kujaviją. 1231 m. Konradas I Mazovietis perėmė Lenčicą ir Seradzą. Galiausiai Senjorato provincija tebevaldė tik dalį Mažosios Lenkijos, ir pradėta vadinti tiesiog Krokuvos kunigaikštyste.
1290 m. mirus Krokuvos kunigaikščiui Henrikui IV (Silezijos linija), dėl Krokuvos sosto karą pradėjo Pšemislas II (Didžiosios Lenkijos linija) ir Vladislovas Lokietka (Kujavijos linija). Pšemislas, kovoje sudaręs sąjungą su Bohemijos karalystės Pšemislų dinastija, į Krokuvos sostą atvedė Vaclovą II, siekusį įsigalėti Lenkijoje. Tik 1306 m. Pšemislų pretendentus pavyko išvyti, ir į Krokuvos sostą sėdo Vladislovas Lokietka. 1320 m. jis buvo karūnuotas Krokuvoje kaip Lenkijos karalius. Tuo Krokuvos kunigaikštystė buvo panaikinta ir tapo Lenkijos karalystės dalimi. Jos teritorijoje suformuota Krokuvos vaivadija.
Viena sąskaita

Saugumas

„Viena sąskaita” yra registruota asmens duomenų valdytoja ir tvarko paslauga besinaudojančiųjų asmenų duomenis bei užtikrina tų duomenų saugumą vadovaujantis LR Asmens duomenų teisinės apsaugos įstatymo reikalavimais.
Lietuvos banko valdyba „Vienai sąskaitai“ išdavė mokėjimo įstaigos licenciją, kuri patvirtina, kad bendrovė gali rinkti gyventojų įmokas už kitų bendrovių suteiktas paslaugas. Licencijos reikalavimas užtikrina nuolatinę Lietuvos banko priežiūrą ir garantuoja, kad gyventojų lėšos yra surenkamos į specialios paskirties banko sąskaitą. Iš jos per 24 val. įmokos pervedamos bendrovėms, kurių paslaugomis naudojasi vartotojai.
Lietuvos bankas, suteikdamas mokėjimo įstaigos licenciją, nustato mokėjimo įstaigos veiklos riziką ribojančius normatyvus, jų dydžius, skaičiavimo metodiką ir kitus reikalavimus dėl veiklos rizikos ribojimo. Bendrovei „Viena sąskaita“ suteikta mokėjimo įstaigos licencija leidžia veikti ir Europos Sąjungos šalyse.

Indeksas

„Vienos sąskaitos“ indeksas sudaromas naudojantis per kelerius metus sukaupta įmonės duomenų baze. „Viena sąskaita“ kone vieninteliai šalyje turi galimybę matyti, kiek namų ūkiai skiria lėšų komunaliniams mokesčiams. Šie susisteminti duomenys gali padėti įvairiais aspektais palyginti savo komunalines išlaidas su šalies, apylinkės vidurkiais. Komunalinių išlaidų indekso statistika sudaroma skaičiuojant mokesčius už šildymą, elektrą, vandenį, dujas, internetą, mobilųjį ryšį, mokamą televiziją, namo administravimą ir šiukšlių išvežimą. Indeksas leidžiamas už kiekvieną sezoną ir platinamas žiniasklaidos priemonėse.

Išmaniems įrenginiams

2013 metų pabaigoje įmonė pristatė programėlę, skirtą „Android“ operacinę sistemą turintiems išmaniesiems įrenginiams. Programėlę atsisiųsti galima čia.
Taip pat įmonė kartu su UAB „Edukacinės sistemos“ pristatė žaidimą vaikams „Pažink pinigus“. Žaidimą galima parsisiųsti ir žaisti išmaniaisiais įrenginiais bei kompiuteryje.
Krozė salos

Krozė salos (pranc. Îles Crozet) – kelių smulkių salelių salynas subantarktiniuose Indijos vandenyno vandenyse. Priklauso Prancūzijai, sudaro vieną iš Prancūzijos Pietų Sričių rajonų.
Salyną sudaro 5 salos, kurių bendras plotas – 352 km²: Posesiono (Possesion, 150 km²), Rytų (Île de L’Est, 130 km²), Kiaulių (Île aux Cochons, 67 km²), Pingvinų (Île de Pingouins, 3 km²), Apaštalų (Île des Apôtres, 2 km²). Salos vulkaninės kilmės, kalnuotos, uolingos, sudarytos iš tufo ir bazalto, iškyla iki 1090 m (Mariono Dufreno kalnas Rytų saloje).
Klimatas drėgnas, vėsus. Temperatūra ištisus metus laikosi ~5 °C. Per metus iškrenta virš 2000 mm kritulių, bemaž 300 dienų metuose yra lietingos. Būdingi smarkūs, gūsingi vėjai, viršijantys 100 km/h greitį. Vyrauja subantarktinė tundra – samanos, kerpės, žolės. Peri jūriniai paukščiai – 4 pingvinų rūšys, petreliai, albatrosai, makščiasnapiai ir kt. Salose ir aplink jas gyvena jūrų lokiai, pietiniai jūrų drambliai, orkos. 1938 m. Krozė salos paskelbtos nacionaliniu parku.
Krozė salose (Posesiono saloje) nuo 1963 m. veikia Alfredo Foro (Alfred Faure) mokslinių tyrimų bazė su nuolatiniais darbuotojais (žiemą – 25, vasarą – 45). Stotyje atliekami meteorologiniai ir geofiziniai stebėjimai.
Salas 1772 m. sausio 24 d. atrado prancūzų jūrininkas Markas Žozefas Marionas Dufrenas (Marc-Joseph Marion du Fresne). Jo ekspedicijos antrasis kapitonas Žiulis Krozė išsilaipino į Posesiono salą ir paskelbė ją Prancūzijos valda. Nors dauguma ekspedicijos vėliau pražuvo Naujojoje Zelandijoje, Krozė sėkmingai grįžo į Pietų Afriką, kur kelionės duomenis perdavė britų kapitonui Džeimsui Kukui. Šis savo trečiosios kelionės metu pasiekė salas ir jų atskirus spiečius pavadino Mariono ir Krozė vardais. Vėliau visam salynui prigijo Krozė vardas, o Mariono vardu pavadinta viena iš Princo Edvardo salų. XIX a. Krozė salose lankydavosi ruonių ir banginių medžiotojai, daug jų laivų prie šių salų suduždavo. 1924–1955 m. prancūzai salas administravo kaip Madagaskaro kolonijos dalį, vėliau pradėtos valdyti kaip viena iš Prancūzijos Pietų Sričių.
Zarasų rajono Degučių pagrindinė mokykla

Istorija

Įsteigta 1934 m. rugsėjo 1 d.
1920 m. Degučiuose atidaryta pradinė mokykla. 1948–1949 m. veikė progimnazija, 1949–1968 m. septynmetė mokykla dėstomąja rusų kalba, 1968–1992 m. aštuonmetė, devynmetė, nuo 1992 m. pagrindinė mokykla. 2012 m. rugsėjo 1 d. Degučių pagrindinė mokykla prijungta prie Zarasų rajono Salako pagrindinės mokyklos.
Vytautas Strolia (1960)

Vytautas Strolia (g. 1960 m. gegužės 26 d. Anykščių rajone, Skapiškių kaime) – Lietuvos pasienio policijos karininkas, vidaus tarnybos pulkininkas, Medininkų pasieniečių mokyklos viršininkas, praeityje vienas geriausių šalies biatlonininkų.

Biografija

1978 m. baigęs Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą, studijavo Kauno kūno kultūros institute, kur 1983 m. įgijo biatlono trenerio-dėstytojo kvalifikaciją. Neakivaizdiniu būdu baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras.
Jaunystėje buvo aktyvus biatlonininkas, 1982 m. tapo Lietuvos spartakiados čempionu, 1983 m. nugalėjo SSRS Sporto draugijos „Trud“ pirmenybėse (20 km distancija). 1983–1985 m. dirbo „Žalgirio“ sporto draugijos mokykloje biatlono treneriu, 1985–1990 m. buvo šios sporto draugijos pirmininku.
Besikuriančios Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1990 m. tarnavo Ignalinos pasienio užkardos vadu, o 1997–1999 m. – Visagino pasienio policijos štabo viršininku. 1999–2007 m. buvo Visagino pasieniečių mokyklos viršininkas, o 2007 m. perkėlus ją į Medininkus, paskirtas vadovauti jai.
Buvo vedęs žinomą Lietuvos slidininkę ir trenerę Kazimierą Strolienę, vėliau su ja išsiskyrė. Jų sūnūs Tautvydas (g. 1995 m.) ir Mantas (g. 1986 m.) taip pat kultivuoja slidinėjimą; Mantas yra šalies rinktinės narys, olimpietis.
Sekso terapija (TV serialas)

Serialo turinys

Tai britų komedinė drama apie paauglių gyvenimą, santykius su artimaisiais, mokyklą ir pirmas seksualines patirtis. Pagrindinio serialo veikėjo mama dirba seksologe, o nedaug žinantis apie lytinį gyvenimą šešiolikmetis Otis Milburn, siekdamas užmegzti artimesnį ryšį su savo mokyklos simpatija Maeve Wiley ir ją sužavėti, tampa savo mokyklos mokinių seksologu ir konsultuoja paauglius jiems iškilusiais klausimais ir padeda išvengti problemų.
Seriale paliečiama ir Otis Milburn vaikystės trauma, dėl kurios jis vengia mylėtis, bet nori tai išbandyti. Serialo seksualinis turinys yra platus: žiūrovai mato ir vyrų, ir moterų nuogumą, įskaitant ir lytinius organus, veikėjai lytiškai santykiauja ir atvirai kalba apie orgazmus, kūno skysčius, seksualines praktikas ir patirtis, pozicijas, kūno dalis ir t. t. Serialas apima ir tolerancijos temą. Jame aiškiai pavaizduojami orientacijų skirtumai, taip pat ir aseksualumas. Parodomas skirtumas tarp suaugusio žmogaus suvokimo – 50-metį pasiekusios motinos požiūrio bei paauglio drovėjimosi vis dar apie tai kalbėti ir tai pažinti. Seriale vaizduojamos kartais ir absurdiškos situacijos (pavyzdžiui paauglio bandymas naudoti viagrą), tačiau serialo kūrėjai mano, jog tokios situacijos yra realios ir labai dažnai pasitaikančios tarp bręsti pradedančių paauglių, kurie dar tik pradeda pažinti save, savo ir kito žmogaus kūną.

Filmavimas

Serialas filmuotas britiškoje mokykloje, britiškoje aplinkoje su britų paauglių komanda, tačiau vis tiek, žiūrint serialą jaučiasi amerikietiška atmosfera. Kultūriniu požiūriu, atmosfera yra nespecifinė, su daugeliu elementų iš JAV patirties: „Letterman“ stiliaus striukės ir uniformų nebuvimas, amerikietiškos plaukimo komandos, simboliniai amerikietiški mokyklos šokiai, filmo „Pusryčių klubas“ stiliaus mokyklos spintelės, mokiniai, žaidžiantys amerikietišką futbolą ir kt. Todėl, tikėtina, kad šis britų ir amerikiečių mišinys yra bent iš dalies sukurtas tam, kad serialas taptų labiau tarptautinis. 
Serialas filmuotas Jungtinėje Karalystėje Wye Valley miestelyje, Velse. O Moordaleo vidurinės mokyklos scenos filmuotos Pietų Velso universitete.
Zigmantas Sierakauskas

Biografija

Zigmanto Sierakausko senelis buvo Kosciuškos sukilimo dalyvis, tėvas Ignotas Sierakauskas žuvo 1831 m. sukilime, kai Zigmantui buvo vos penkeri metai.
Baigęs Žytomyro gimnaziją, Zigmantas 1845 m. įstojo į Sankt Peterburgo universitetą, kur studijavo matematiką, o vėliau istoriją, geografiją, statistiką, teisę. 
Universitete suartėjo su radikalių pažiūrų studentais, prisijungė prie Aleksandro ir Pranciškaus Dalevskių organizacijos Lietuvos jaunimo sąjunga.
1848 m. po bandymo susisiekti su Galicijoje nacionalinę gvardiją buriančiu lenkų emigrantu generolu Juzefu Bemu Zigmantas Sierakauskas pašalintas iš universiteto, išsiųstas tarnauti į Orenburgą carinėje armijoje eiliniu.
1856 m. Zigmanto Sierakausko tarnyba baigėsi, jam suteiktas karininko laipsnis, jis grįžo į Sankt Peterburgą, kur 1857 m. įstojo į Generalinio štabo akademiją (rus. Николаевская академия Генерального штаба), kurią po poros metų baigė ir gavo štabo kapitono laipsnį.
Gerų manierų, kalbantis prancūziškai, buvo priimtas aukščiausiuose elito draugijose, caro rūmuose. Kadangi rusų inteligentija tuomet buvo liberali, tai jis nesivaržydamas propagavo luomų ir baudžiavos panaikinimą, humanistines idėjas. Antrąkart išsiųstas tarnybos reikalais užsienin, lankėsi pas A. Herceną, Dž. Garibaldį, pas Napoleoną III prašė paramos sukilimui, bet gavo miglotus pažadus.

Dabartis

2017 m. liepos 26 d. pranešta, kad Gedimino kalne turbūt rasti Zigmanto Sierakausko palaikai Prie vieno iš vyrų, kuris palaidotas atskirai nuo kitų, ant dešinės rankos rastas auksinis žiedas su įrašu vidinėje pusėje: „Zygmund Apolonija 11 Sierpnia / 30 Lipca 1862 r.“

Šeima

Zigmanto Sierakausko žmona buvo Apolonija Dalevska, Tito, Pranciškaus ir Konstantino sesuo, Dominyko ir Dominykos Narkevičiūtės Dalevskių duktė. Zigmantas ir Apolonija susituokė 1862 m. liepos 11 d. Vilniuje,  Vilniaus šv. Jonų bažnyčioje.
XIII Europos futbolo čempionato komandų sudėtys

XIII Europos futbolo čempionato vykstančio Šveicarijoje ir Austrijoje, komandų sudėtis. Kiekvienai komandai atstovaja po 23 žaidėjus.
Kiaulidė

Kiaulidė – tvartas, kuriame laikomos kiaulės. Tai gali būti tiek nedidelis, paprastos struktūros statinys keliomis kiaulėms laikyti, tiek didelė pramoninė ferma. Mažesniuose ūkiuose paprastai skirtingo amžiaus ir lyties gyvuliai laikomi vienoje kiaulidėje, bet atskiriami gardais, o dideliuose – atskiri pastatai kiekvienai kiaulių grupei. Tada būna atskira kiaulidė besiparšiuojančioms kiaulėms, kurioje gyvena žindančios kiaulės ir paršeliai (iki 2–4 mėn., kol nujunkomi). Ten taip pat laikomos nujunkytos, sukergtos ir tikrinamos paršavedės. Atskirose patalpose arba garduose laikomas pakaitinis prieauglis, kuiliai (kuilidėje), penimos kiaulės (penimiai). Neparšingos ir paršingos kiaulės dažniausiai laikomos grupiniuose garduose, apsiparšiavusios – atskiruose, nujunkyti paršeliai, penimiai – grupiniuose garduose. Tarp eilių būna takai.
Kiaulidėse įrengiama ventiliacijos sistema, didesniuose ūkiuose šėrimas ir mėšlo mėžimas būna mechanizuotas.
Mercosur

Mercosur arba Mercosul (isp. Mercado Común del Sur, portug. Mercado Comum do Sul, gvar. Ñemby Ñemuha; „Pietų Bendroji Rinka“) – tarptautinė muitų sąjunga tarp Pietų Amerikos šalių: Argentinos, Brazilijos, Urugvajaus, Paragvajaus ir Venesuelos. Įkurta 1991 m. pagal Asunsjono sutartį, patikslintą 1994 m. Oro Preto sutartimi. Sąjunga įtvirtina laisvą prekių, žmonių ir valiutos judėjimą sutarties šalyse. Asocijuotų narių statusą turi Peru, Bolivija, Čilė, Ekvadoras ir Kolumbija, o Meksika turi stebėtojo statusą.
Organizacijos oficialiosios kalbos: ispanų, portugalų ir gvaranių. 
Organizacijos būstinė įsikūrusi Montevidėjuje.
Lost Dogs

Albumo detalės

Kai kurios dainos buvo perrašytos iš naujo speacialiai šiam albumui (tokios kaip „Alone“, „U“, „Wash“ ir „Dirty Frank“). Taip pat albume yra slapta daina „4/20/02“, kurią Eddie Vedder sukūrė ir įrašė tą pačią dieną, kai sužinojo apie grupės „Alice in Chains“ vokalisto Layne Staley mirtį.
Albume nėra keleto retų grupės dainų, tokių kaip „Angel“ (iš 1993 m. Kalėdinio grupės fanklubo singlo). Ši daina turėjo pasirodyti antrame diske, tačiau prieš pat išleidimą buvo išimta. Taip pat albume nėra daugybės kitų dainų iš Kalėdinių singlų, dainų „I Got Id“ ir „Long Road“ (iš „Merkin Ball“ EP), „Leatherman“ (iš „Given to Fly“ singlo).
Spindulys (Bruklinas)

Spindulys – JAV lietuvių savaitraštis, leistas 1904–1907 m. Brukline.

Istorija

Leidėjai Vincas Karalius, K. Jankus. Redaktorius Vincas Karalius.
Aldona Ona Kalitytė

Biografija

1958 baigė Lietuvos dailės institutą. Dirbo dekoratore Lietuvos operos ir baleto teatre, restauratore Lietuvos dailės muziejuje. Stažavo Maskvoje, Leningrade, Kijeve, Lenkijoje, įgijo monumentaliosios tapybos restauratorės specialybę, nuo 1970 m. aukščiausios kvalifikacijos restauratorė. Dirbo Varšuvos, Krokuvos, Torunės, Gdansko meno akademijose, dailės paminklų restauravimo dirbtuvėse.
Dalyvavo restauravimo darbuose Lenkijoje ir Lietuvoje (Vilniaus universiteto, Pažaislio bažnyčios ir vienuolyno ansambliai, Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia, Kauno rotušė, Verkių rūmai Vilniuje, Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia). Vienas svarbiausių restauruotų darbų – Šv. Stanislovo Kostkos koplyčios kupolo ir sienų tapyba Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje. Nutapė paveikslų, daugiausia portretų.
Salupių miškas

Salupių miškas – miškas prie Salupių kaimo Dumsių seniūnija, Jonavos rajonas). Kvartalai Nr. 18-20. Neries paslėniai. Natūralios miško bendrijos, vaizdingas kraštovaizdis. Spygliuočių miškų įvairovė. Vyrauja saliavinio pušyno asociacijos bendrijos. Ąžuoliniai pušynai auga derlingesnėse vietose. Mažesniuose plotuose – paprastieji ir striepsniniai eglynai. Gyvena varliagyviai, ropliai, paukščiai ir žinduoliai.
Leonardas Pobedonoscevas

Leonardas Pobedonoscevas (g. 1979 m. lapkričio 15 d. Vilniuje) – Lietuvos jaunosios kartos teatro, kino ir televizijos aktorius.
Sučitepekeso departamentas

Geografija

Beveik visą departamentą užima pakrantės lyguma, tik šiaurinį pakraštį – Čiapaso Siera Madrės pašlaitės. Svarbiausios upės – Nauhualatė, Samala, Kojolatė ir Madre Vjecha. Būdingi sausieji subtropikų krūmynai, tačiau beveik visi kraštovaizdžiai sukultūrinti.
Galiašoras

Galiašoras (rus. Галяшор) – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė apie 50 km į šiaurės rytus nuo Kudymkaro, Kudymkaro rajonas, (buv. Belojevo), Permės kraštas, iki 2005 m. – Permės Komių autonominė apygarda, Rusija.

Lietuviai

1945 m. liepos ir rugpjūčio mėn. į Galiašorą iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta apie 60, kitais duomenimis, apie 80 lietuvių ir lenkų šeimų. Tremtiniai iš Lietuvos sudarė daugumą Galiašoro gyventojų. Jie kirto mišką, gabeno rąstus prie Velvos (Invos kairysis intakas), pavasarį juos plukdė, šienavo. Gyveno miške pastatytuose barakuose. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti dirbdami miške. Nuo 1957 m. daugelis lietuvių grįžo į Lietuvą, lenkai jau anksčiau išvyko į Lenkiją. Tremtiniams išvykus – 1970 m. vietiniai gyventojai persikėlė į Velva Bazę, 3 km nuo Galiašoro ir gyvenvietė sunyko. Galiašore palaidota apie 25 lietuvius tremtinius. Mirusiųjų artimieji 1989 m. kapinėse pastatė metalinį kryžių. 1988–1991 m. daugelio mirusiųjų palaikai parvežti į Lietuvą.
Viktoras Vasnecovas

Viktoras Vasnecovas (rus. Ви́ктор Миха́йлович Васнецо́в, 1848–1926 m.) – Rusijos tapytojas, pagarsėjęs rusų pasakų ir istoriniais paveikslais. Taip pat teatro dailininkas, architektas, grafikas.

Biografija

Viktoras Vasnecovas gimė 1848 m. gegužės 15 d. Rusijos imperijos Lopjalo kaimelyje Viatkos gubernijoje. Buvo antras iš šešių šeimos vaikų. Jo tėvas Michailas priklausė dvasininkijai, domėjosi gamtos mokslais, astronomija. Senelis buvo ikonų tapytojas, brolis Apolinaras Vasnecovas vėliau tapo žymiu dailininku. Viktoras Vasnecovas mokėsi seminarijoje Viatkoje, dirbo ikonų parduotuvėlėje ir padėjo ištremtam iš Lietuvos dailininkui M. E. Andrioliui dekoruoti Viatkos Aleksandro Neviškio soborą. 1867 m. V. Vasnecovas aukcione pardavė du savo paveikslus, kad surinktų pinigų kelionei į Sankt Peterburgą. Iš pradžių Sankt Peterburge jis mokėsi piešimo mokykloje, 1868−1875 m. − Imperatoriškojoje dailės akademijoje. 1870 m. buvo įsteigta Kilnojamųjų dailės parodų draugija („peredvižnikai“). V. Vasnecovas tapo draugijos vadovo I. Kramskojaus draugu, suartėjo su I. Repinu. Po 1870 m. V. Vasnecovas užsiėmė grafika, 1874 m. už jos darbus buvo apdovanotas medaliu pasaulinėje parodoje Londone. Pradėjo tapyti aliejinius paveikslus. 1876 m. I. Repino kvietimu lankėsi Paryžiuje, sukūrė paveikslą „Akrobatai“, eksponavo savo kūrinių Paryžiaus salone.
1877 m. grįžęs į Maskvą, V. Vasnecovas nusisuko nuo peredvižnikų pamėgtų buities ir kaimo vaizdų ir pradėjo tapyti paveikslus rusų pasakų ir bylinų motyvais. Šie kūriniai buvo nesuprasti tuo metu, menininkų rėmėjas Pavelas Tretjakovas atsisakė juos pirkti. 1881 m. paveikslas „Alionuška“ vėliau tapo vienu populiariausių Rusijoje. 1884−1889 m. dailininkas dirbo ties freskomis Kijevo Šv. Vladimiro katedroje, susipažino su jaunesniu M. Vrubeliu, kuris tuo metu irgi joje dirbo. Šiuo laikotarpiu V. Vasnecovas nutapė paveikslą „Caraitis ant pilko vilko“ ir pradėjo žymiausią savo kūrinį „Bogatyriai“. 1885 m. dailininkas keliavo į Italiją ir kūrė meninį apipavidalinimą N. Rimskio-Korsakovo operai „Snieguolė“. 1897 m. bendradarbiavo su broliu Apolinaru ties kita N. Rimskio-Korsakovo opera „Sadko“. Kūrė architektūrinius projektus: 1882 m. − bažnyčios Abramceve (su Vasilijumi Polenovu), 1894 m. − savo namo Maskvoje, 1898 m. − Rusijos paviljono Paryžiaus pasaulinėje parodoje, 1904 m. − Tretjakovo galerijos fasado. 1906−1911 m. V. Vasnecovas kūrė Varšuvos Aleksandro Neviškio katedros mozaikas, prisidėjo prie A. Neviškio soboro dizaino Maskvoje. 1912 m. caras Nikolajus II suteikė jam bajorystę. Po 1917 m. Spalio revoliucijos V. Vasnecovas kūrė dizainus Raudonosios armijos kareivių uniformoms („budionovka“), rūpinosi Maskvos valstybiniu istorijos muziejumi. Viktoras Vasnecovas mirė 1926 m. liepos 23 d. Maskvoje. 1953 m. jo name Maskvoje atidarytas Viktoro Vasnecovo muziejus.