google/wiki40b huggingface dataset:
Imigracija į Kanadą

Imigracija į Kanadą – gyventojų migracijos procesas, kurio metu į Kanadą nuolatiniam gyvenimui persikelia žmonės iš kitų šalių. Daugelis, nors ir ne visi, tampa šalies piliečiais.
Kanada – imigrantų šalis. Pasaulinė Kanados, kaip išsivysčiusios, taikios, etninių konfliktų nekamuojamos šalies, kurioje galima ramioje aplinkoje auginti vaikus, reputacija be abejonės prisideda prie imigracijos į šalį augimo.
2006 m. Kanada priėmė 236 756 imigrantus. Į pirmąjį šalių, iš kurių atvyko imigrantai, dešimtuką patenka Kinija(28 896), Indija (28 520), Filipinai (19 718), Pakistanas (9808), JAV (8750), Jungtinė Karalystė (7324), Iranas (7195), Pietų Korėja (5909), Kolumbija (5382) ir Šri Lanka (4068) . Po jų eina Prancūzija, Marokas (4025), Rumunija, Rusija ir Alžyras, iš kurių imigravo po 3500 žmonių.
1976 m. Kanadoje buvo priimtas imigracijos įstatymas, o 2002 m. Emigracijos ir pabėgėlių gynimo įstatymas.
2010 m. pradžioje Kanados gyventojų skaičius siekė 34 mln. Pagal 2006 m. gyventojų surašymą užfiksuotas 5,4 % gyventojų skaičiaus augimas lyginant su 2001 m. Daugiausia gyventojų skaičiaus augimą lemia imigracija. Nors didžiausią ekonominę naudą duoda nepriklausomi kvalifikuoti imigrantai, pusę atvykstančiųjų į šalį yra imigrantų šeimų nariai (sutuoktiniai, nepilnamečiai vaikai arba naujųjų kanadiečių tėvai).
Etniškai Kanada yra labai įvairi. Pagal 2001 m. gyventojų surašymą Kanadoje gyvena 34 etninių grupių, turinčių daugiau nei 100 tūkst. narių, atstovai. Didžiausia etninė grupė vadina save "kanadiečiais" (39,4 %), nes dauguma kanadiečių, kurių protėviai atvyko kolonizacijos laikais save laiko kanadiečių etnine grupe. Po jų didžiausios grupės yra laikančių save anglais (34,4 %), prancūzais (25,7 %), vokiečiais (3,6 %), italais (2,8 %), ukrainiečiais (1,7 %), aborigenais (indėnais ir eskimais 1,5 %), kinais (1,4 %), olandais (1,4 %), lenkais (0,9 %), rusais (1,6 %).

Istorija

Po pirminės anglų ir prancūzų kolonizacijos periodo, per beveik du šimtus metų išskiriamos keturios pagrindinės imigracijos bangos. Penktoji banga yra šiais laikais.
Lazaris Gutmanas

Lazaris Gutmanas (1875 m. rugsėjo 11 d. Palanga – 1957 m. vasario 4 d. Kaunas) – Lietuvos gydytojas neurologas, psichiatras, medicinos daktaras.

Biografija

1902 m. baigė Maskvos universitetą. 1910 m. medicinos daktaras.
1924–1941 m. dirbo gydytoju Kaune, kartu nuo 1933 m. dar Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1945–1953 m. Kauno medicinos instituto (1946–1950 m. Kauno universitetas) Nervų ir psichikos ligų katedros vedėjas. Nuo 1948 m. profesorius. 1924–1940 m. bendradarbiavo žurnale „Medicina“.
Adolfas Girdžiūna

Adolfas Girdžiūna (g. 1966 m. Mosėdis, Skuodo raj.) – Lietuvos pedagogas, Ukmergės visuomenės veikėjas.

Biografija

1985 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą, baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, matematikas informatikas. 1992 m. Balelių pagrindinės mokyklos fizikos ir matematikos mokytojas, 1996 m. šios mokyklos direktorius. Nuo 2000 m. Ukmergės Antano Smetonos gimnazijos direktoriaus pavaduotojas ugdymui, nuo 2007 m. lapkričio mėn. laikinai einantis pareigas, nuo 2008 m. sausio 31 d. mokyklos direktorius.
Žmona Ilona, Taujėnų vidurinės mokyklos anglų kalbos mokytoja. Vaikai Martynas, Ema ir Nojus.
Graužių lobiai

Graužių lobiai – Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, netoli Graužių kaimo (Josvainių seniūnija), Nevėžio dešiniajame krante esančiame kapinyne ir pačiame kaime rasti lobiai.
Johannes Liechtenauer

Johanesas Liechtenaueris (kartais Johanesas Lichtenaueris, vok. Johannes Liechtenauer, Johannes Lichtenauer) – XIV a. Vokietijos fechtavimo meistras. Manoma, kad gimė XIV a. pradžioje ar viduryje, galbūt Lichtenau mieste (Bavarija).
Apie J. Liechtenauerį ir jo sistemą išlikę mažai žinių, daugiausia iš jo mokinių traktatų. Pagal Nürnberger Handschrift GNM 3227a autorių Liechtenaueris buvo didelis neistras, kuris po daugelį šalių studijuodamas fechtavimo meną. Vėlesniuose XV a. traktatuose minima Liechtenauerio draugija (Gesellschaft Liechtenauers), kurią sudarė grupė fechtavimo meistrų, laikiusių save Liechtenauerio mokiniais ir pasekėjais, skleidžiančiais jo mokymą. Liechtenauerio draugijos pavadinimą minėjo Paulus Kal po 1460 m., kuris galbūt nustotas naudoti XV a. pabaigoje, kai iškilo šv. Marko brolija.
Liechtenauerio mokymas iš dalies išliko rimuotuose kupletuose, kurie, spėjama, buvo specialiai padaryti neaiškiais, kad nepašvęstieji nesugebėtų iš jų mokytis, ir kartu buvo mnemoninės priemonės, padedančios suprantantiesiems išmokti aprašytus veiksmus. Liechtenauerio sistema tapo taip vadinamos Vokiškosios fechtavimo kalavijais mokyklos pradžia. Ją XV a. tobulino ir papildė (ir aprašė fechtavimo vadovuose) meistrai Hanko Döbringer, Sigmund Ringeck, Peter von Danzig ir kt., XVI a. – Paulus Hector Mair ir Joachim Meyer. Tuo metu kiekvienas save gerbiantis fechtavimo meistras prisistatydavo kaip Liechtenauerio tradicijos pasekėjas, nors kartais ryšys su Liechtenaueriu būdavo itin menkas ar jų stilius aiškiai prieštaravo Liechtenauerio mokymo principams.
Jau Liechtenauerio laikais mokydavo fechtuotis ne vienu, o keletu ginklų (dvirankiu kalaviju, kalaviju ir kumštiniu skydu, durklu, kovos peiliu) ir be ginklo, su šarvais ir be jų. Kartais mokydavo ir kautis raitus.
Ilja Lagutenko

Biografija

Ilja Lagutenko gimė Maskvoje, buvusioje Sovietų Sąjungoje. Netrukus po gimimo mirė jo tėvas ir šeima persikėlė į Vladivostoką. Dainavo vaikų chore, su juo apkeliavo pusę šalies. Tarnavo Rusijos oro laivyne. Ilja dirbo Kinijoje ir Didžiojoje Britanijoje su komercinėmis konsultacinėmis firmomis. 1983 metais jis įkūrė roko grupę „Mumij Troll“.
Ruseinėliai

Aplinkinės gyvenvietės

Šmotiškiai - 3 km
Pilsupiai - 3 km
Ruseiniai - 1 km
Damanas ir Diu

Geografija

Teritoriją sudaro du rajonai: Damanas ir Diu, kurie yra skirtingose Gudžarato vietose. Damanas yra į šiaurę nuo Mumbajaus, prie Daman Gangos estuarijos, tuo tarpu Diu yra Kathiavaro pusiasalyje, į pietus nuo Radžkoto.

Istorija

Damanas ir Diu nuo XVI a. buvo valdomi portugalų, buvo Portugalijos Indijos dalimi. 1961 m. teritorija buvo užkariauta Indijos ir iki 1987 m. sudarė Goa, Damano ir Diu teritoriją. Vėliau Goa gavo valstijos statusą, o Damanas ir Diu išliko sąjungine teritorija.
Vabalninko valsčius

Vabalninko valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Vabalninkas.
Osvaldas Aleksa

Biografija

1954 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultetą. 1954–1958 m. dirbo LSSR valstybinio radijo ir televizijos komitete, 1958–1975 m. ir 1986–1989 m. žurnalo „Švyturys“ redakcijoje. 1975–1985 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ redaktorius. 1985–1986 m. žurnalo „Kultūros barai“ vyr. redaktorius. 1990–1992 m. savaitraščio „Ekspresas Rytai-Vakarai“ redaktorius. Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ šeštadienio priedo „Rytai-Vakarai“ redaktorius.
Dažniausiai rengė interviu su užsieniečiais įvairiomis temomis. Iš anglų, vokiečių, lenkų ir rusų kalbų išvertė per 20 knygų.
Rimantas Juknevičius

Biografija

Baigęs Marijampolės 6-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno 23-ąją technikos mokyklą, nes iš jos neimdavo į armiją. Bet tais metais visus mokinius pašaukė. Grįžęs iš armijos įstojo į Kauno politechnikos instituto Radiotechnikos fakultetą.
1991 m. sausio 13 d. nuo sovietinių desantininkų saugojo Televizijos bokštą, Nukautas per TSRS kariuomenės puolimą, gindamas Lietuvos nepriklausomybę.
1991 m. sausio 15 d. už pasižymėjimą didvyrišku narsumu ir ištverme ginant Lietuvos Respublikos laisvę ir nepriklausomybę po mirties apdovanotas I-ojo laipsnio Vyčio Kryžiaus ordinu. 
Palaidotas Marijampolėje.
Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykla

Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykla (angl. London School of Economics and Political Science, LSE) – vienas žymiausių pasaulio universitetų ekonomikos, socialinių mokslų srityse. Vieta - Londonas. Britų universitetų G-5 grupės, Russell grupės, Association of Commonwealth Universities, European University Association, Community of European Management Schools, Association of Professional Schools of International Affairs bei Universities UK narys. Šūkis – “Atpažinti dalykų priežastis (lot. Rerum cognoscere causas). Įkurtas 1895 m.
8 700 studentų (full-time, 2009); 2/3 - ne Jungtinės Karalystės piliečiai, pusę – atvykėliai iš ne ES valstybių. 1 460 darbuotojų (vad. full-time, 2009 m.). Per 90 000 alumnų.

Draugijos

Per 150 draugijų. Baltijos šalių draugija vienija 21 studentą (1/2 narių – lietuviai, 1/3 – latviai, likusieji – estai). Baltijos šalių draugijos prezidente išrinkta ekonomikos pirmakursė Laura Narbutaitė. Sekretorė estė, o finansininkas latvis.
Joniškio herbas

Aprašas

Raudoname lauke sidabrinis sparnus demonstruojantis šarvuotas arkangelas šv. Mykolas, stovintis ant žalio slibino, galva atsisukusio heraldinėn kairėn. Dešinė ranka su sidabriniu kalaviju auksiniu efesu pakelta, kairėje rankoje – apvalus sidabrinis skydas. Arkangelo veidas kūno spalvos, ilgi plaukai juodi.

Istorija

Istorinis herbas – Šv. Mykolas Arkangelas, nugalintis slibiną – Joniškiui buvo suteiktas 1616 m. liepos 4 d. Šis herbas buvo naudojamas iki XVIII a. pabaigos.
1970 metais buvo sukurtas naujas herbas. Jame vaizduojamas ištiesintas sidabrinis dalgis (valstietiškas kovos dalgis), nukreiptas į viršutinį užpakalinį kampą, ir dvi auksinės aštuonkampės žvaigždės.
Dabartinis herbas patvirtintas 1991 m. balandžio 17 d.
Kiniochas

Kiniochas (škot. gėl. Cínaed mac Luchtren) – piktų karalius 617–631/633 metais.

Biografija

„Piktų kronikoje“ pasakojama apie tai, kad Kiniochas valdė keturiolika arba šešiolika metų.
Kiniochas mirė 631 arba 633 metais. Jo įpėdiniu tapo Gartnartas III.
Žilvitinis šakagraužis

Biologija

Tai vienas smulkiausių iš ūsuočių vabalų. Jo kūno ilgis yra 4-6 mm, lervos dydis siekia 6 mm, lėliukės – 3,7-7 mm. Vabalas yra nuo šviesiai rudos iki tamsiai rudos matinės spalvos, pasidengęs švelniais pilkais plaukeliais. Lervos vystosi po medžių žieve, kur išgraužia vingiuotas landas. Auganti lerva įsigręžia į ją maitinančią medieną, kur įsirengia lizdą tolesniam virsmui į lėliukę. Medienoje gimę vabalai išsigraužia skyles ir išskrenda.

Mityba

Žilvitinio šakagraužio lervos gali pažeisti vyno statinių šulus, gaminius iš nenužievintų gluosnio (Salix) šakelių. Šakagraužiai gali įsiveisti malkose, ypač jei jos saugomos drėgnos, sandėliuojamos neventiliuojamose vietose.Natūralioje aplinkoje minta spygliuočių ir lapuočių medžiuose ir krūmuose. Dažniausiai tai paprastasis lazdynas (Corylus avellana), skiautėtalapis fikusas (Ficus carica), alepinė pušis (Pinus halepensis) ir dygioji slyva (Prunus spinosa). Taip pat šakagraužiui maisto šaltiniu gali tarnauti ąžuolas (Quercus), beržas (Betula), gudobelė (Crataegus), erškėtis (Rosa) ir gluosnis (Salix), įskaitant žilvitinį karklą (Salix viminalis), paprastąjį erškėtį (Rosa canina) ir dygiąją šunobelę (Rhamnus alaternus).
Džiuginėnų dvaras

Istorija

Vietovė žinoma jau nuo XVI a., kai ją valdė Montrimavičiai, Kryževičiai ir Nagurskiai.
1791 m. Džiuginėnus įsigijo Žemaitijos kunigaikštystės rotmistras Liudvikas Baltramiejus Gorskis (1749–1815 m.). Po jo dvarą paveldėjo sūnus Aleksandras Gorskis (1798–1855 m.), vėliau – šio sūnus Zigmantas Kazimieras Gorskis (1827–1868 m.).
Dvare 1864–1865 m. gyveno būsimoji rašytoja Julija Beniuševičiūtė–Žymantienė (Žemaitė) (1845–1921 m.).
Zigmanto Kazimiero dukrai Vandai Teresei (1864–1914 m.) ištekėjus už Varšuvos gydytojo Severino Fabijono Perkovskio, dvaras perėjo bajorų Perkovskių giminei. Jie užaugino tris vaikus: dukrą Jadvygą Elžbietą (1893–1974 m.) ir dvynius Juozapą (1896–1940 m.) bei Tadą (1896–1942 m.).
Iki 1939 m. dvaras buvo vienas iš geriausiai prižiūrimų aristokratų rezidencijų Žemaitijoje.
XX a. II dešimtmetyje Marijos Gorskienės iniciatyva buvo įkurta pradinė mokykla ir skirtos lėšos mokytojai.
1940 m. dvaras nacionalizuotas.
Žmona ir vyras

Turinys

Andrėja ir Sofija susituokę 11 metų, turi 2 vaikus, tačiau jų santuoką ištiko krizė. Gydytojas Andrėja darbe eksperimentuoja su nauju kompiuteriu, kurio tikslas – skaityti kito žmogaus mintis. Vieną vakarą jis parsineša kompiuterį namo ir pasiūlo išmėginti žmonai. Bandymo metu įvyksta trumpas jungimas ir susikeičia sutuoktinių asmenybės. Atsidūrę vienas kito kūne, jie priversti ne tik gyventi svetimus gyvenimus, eiti į darbus ir būti svetimoje aplinkoje, tačiau taip pat susiduria ir su paslaptimis, kurias turėjo kitas sutuoktinis...
Malgobekas

Istorija

1934 m. Voznesenskojės kaimo vietoje sudaryta Malgobeko miesto tipo gyvenvietė, kuri 1939 m. tapo miestu. Malgobekas augo kaip naftos gavybos centras. 1944 m. prijungtas prie Šiaurės Osetijos, bet 1957 m. grąžintas Čečėnijai-Ingušijai.
Gonzo žurnalistika

Gonzo žurnalistika – istorijų pasakojimo pobūdis, faktus supinantis su fantazijos realybe. Subjektyvaus stiliaus pasakojimuose reporteris dažnai tampa nuotykio dalimi, taip pat fragmentai paryškinami idant sureikšminti perduodamą žinią.
Terminas gonzo pirmą kartą panaudotas 1970 m. Hunter S. Thompson parašytos istorijos stiliaus apibūdinimui. Pats Thompson’as viename interviu sakė: „Objektyvi žurnalistika yra viena pagrindinių priežasčių, dėl ko JAV politikams taip ilgai leidžiama būti korumpuotiems. Neįmanoma būti objektyviu rašant apie R. Nixon'ą.“
Gonzo žurnalistika teikia pirmumą stilistikai, o ne tikslumui; dažnai pateikiamos asmeninės patirtys ir emocijos nuotykio arba temos kontekstui aprašyti. Atsisakoma „nudailinto“, atidžiai redaguoto rašytinio produkto, spaudos industrijos reikalaujamo standarto ir siekiama „cinkelio“. Būdingi sarkazmas, citatų naudojimas, humoras, perdėtas paryškinimas ir netgi necenzūrinė kalba. Gonzo žurnalistika laikosi minties, jog žurnalistika nebūtinai turi būti pedantiškai objektyvi tam, kad išsakytų tiesą.
Kiti rašytojai rašę gonzo nuotaikoje yra Jordan Kobos, Tom Luffman, Matt Taibbi ir Alan Cabal.
Janina Degutytė

Biografija

Gimė Žemuosiuose Šančiuose. Keletą metų su tėvais gyveno Kėdainiuose, Telšiuose. Nuo jaunystės turėjo sveikatos problemų. Motiną pasiglemžė alkoholizmas.
Mokėsi Kauno VII gimnazijoje. Šančiuose, būdama vos dešimties metų, ėmė rašyti eilėraščius. 1948 m. baigė gimnaziją ir išvažiavo į Vilnių studijuoti literatūros. 1955 m. baigė Vilniaus universitetą kaip lietuvių kalbos ir literatūros specialistė. Dirbo Tauragės vaikų bibliotekoje, vakarinėje mokykloje dėstė rusų kalbą. Vėliau, pablogėjus sveikatai, dirbo sanatoriniuose vaikų namuose. Draugų padedama apsigyveno Vilniuje, dirbo redaktore grožinės literatūros leidykloje. Dėl širdies problemų gydėsi Maskvoje, Jaltoje.
Pirmieji eilėraščiai išspausdinti „Jaunimo gretose“. 1958 m. priimta į Rašytojų sąjungą, dar nepasirodžius pirmajam rinkiniui. Pirmieji eilėraščių rinkiniai, R. M. Rilkės, M. Cvetajevos kūrinių vertimai, išleisti 1959–1960 m. Ilgą laiką gyveno Antakalnyje, Antakalnio kapinėse ir palaidota.
2005 m. prie poetės gyvenamojo namo Šančiuose atidengta paminklinė lenta, žyminti, kad čia gyveno poetė Janina Degutytė (arch. Algimantas Šlapikas).
Vabolės

Pavadinimo kilmė

Yra dvi versijos. Pirmoji – pavadinimas kilo nuo žodžio vabolė, reiškiančio juodvabalį. Antroji asmenvardinė kilmė, mat XV a. minima pavardė Vabolis.
Dirvoniškės (Joniškis)

Istorija

1686 metais priklausė Dubingių kunigaikštystės  Baranavos valsčiui.
Botafumeiro

Botafumeiro – vienas didžiausių pasaulyje smilkytuvas, naudojamas kulto apeigose Kompostelos Santjago katedroje Galisijoje Ispanijoje. Botafumeiro galisų kalba reiškia „leidžiantis dūmus“.

Duomenys

Smilkytuvas kabo ant lyno, pritvirtinto prie katedros lubų, yra 160 cm aukščio, sveria virš 80 kg, užpildomas kastuvais sužeriant 40 kg medžio anglies ir smilkalų. Smilkytuvas yra įsiūbuojamas katedros transepte aštuonių patarnautojų (tiraboleiros), apsivilkusių raudonomis mantijomis. Jis pakyla į viršų iki 21 m., paskleisdamas besiveržiančius dūmų kamuolius. Švytuoklė įgauna virš 60 km per val. greitį. Virvių tarnavimo laikas siekia apie 20 metų.

Istorija

Švytuoklinė smilkalinė Kompostelos Santjago katedroje pradėta naudoti XI a. Manoma, jog tokio neįprasto prietaiso panaudojimas pradžioje buvo susijęs su tuo, jog padėjo nustelbti nemalonius kvapus, tvyrančius tūkstantinėje nesipraususių piligrimų minioje, taip pat buvo tikima smilkalų gydomąja galia visuotinių epidemijų metais. Be to, smilkalai ir dūmai buvo netsiejama apeigų liturgijos dalis.
XV a. smilkytuvui pagaminti lėšas skyrė Prancūzijos karalius Liudvikas XI (1423–1483). Naujasis Botafumeiro pirmą kartą apeigose buvo panaudotas 1554 m. Jis buvo iš sidabro ir stebino maldininkus ypatingu puošnumu. Dabartinė skriemulių sistema, prie kurios pritvirtintos virvės ir jų pagalba įsiūbuojamas smilkytuvas, įrengtas katedros skliaute 1604 m. Ispanijos Nepriklausomybės karo metu 1809 m. jį pagrobė ir išlydė Napoleono kareiviai. Šiuolaikinis auksinio žvilgesio Botafumeiro buvo meistrų atkurtas 1851 m. iš žalvario ir bronzos lydinio, padengto plonu sidabro sluoksniu. Po 155 metų tarnavimo 2006 m. buvo restauruotas.

Incidentai

Princesės Kotrynos Aragonietės lankymosi Santjago de Komposteloje metu 1499 m. ir jai būnant netoli katedros, religinių apeigų metu įsiūbuotas smilkalų indas išlėkė pro viršutinį langą į lauką, bet, laimei, nieko nesužeidė.
Lynai bei kitos smilkytuvą laikančios dalys taip pat buvo sugedę. 1622 m. gegužės 23 m., vėliausiai 1925 m. bei 1937 m. liepą jis krito siūbavusiems patarnautojams po kojomis, išbarstydamas karštas anglis.
Ljoro

Istorija

Miesto pavadinimas dažnai siejamas su ispanišku žodžiu llorar („verkti“) kaip aliuzija į nuolatinį lietų. Tačiau greičiausiai pavadinimas kilo nuo kasiko vardu Gioró. Ankstyvuosiuose šaltiniuose gyvenvietė paminėta kaip Nuestra Señora de la Pura y Limpia Concepción de Gioró. Įkurta 1674 m. Paskalio Roviros.
Petras Šydloveckis

Biografija

Buvo Stanislovo Šydloveckio sūnus taip pat Mikalojaus ir Kristupo brolis. Būdamas Krokuvos pakamaris vedė Barborą Krupą.
Nuo 1496 metų Karūnos dvaro vėliavininkas, Krokuvos burgrafas nuo 1498 metų, o nuo 1501 metų pakamaris, taip pat Gostynino ir Inovroclavo seniūnas.
Vosgėliai (Anykščiai)

Istorija

Vosgėliai rašytiniuose šaltiniuose yra minimi 1729 m. 1923 m. kaime buvo 20 sodybų ir 99 gyventojai.
Marijos žemės kryžiaus ordinas

Marijos žemės kryžiaus ordinas (est. Maarjamaa Risti teenetemärk) – Estijos valstybės apdovanojimas. Įsteigtas 1995 metais pagerbti Estijos nepriklausomybę.
Tarp apdovanotųjų – Valdas Adamkus, Algirdas Brazauskas, Vytautas Landsbergis ,Dalia Grybauskaitė.
Šuminai

Aplinkinės gyvenvietės

TAURAGNAI – 18 km 
 Strazdai – 1 km
Vaišniūnai – 4 km 
 IGNALINA – 13 km

Architektūra

Visos 7 kaimo sodybos paminklinės, gausiai apželdintos, jose stovi 30 paminklinių XIX a.–XX a. pradžios pastatų. Kaimo centre – netaisyklinga aikštelė, aplink ją – pirkios ir tvartai, svirnai, atokiau, ežero link – dideli kluonai, ežero pakrantėje – pirtys.

Pavadinimo kilmė

1554 m. kaimas minimas kaip Pabaluošė. Vėliau kaimas vadinosi Smaldiškės, Smalgiškės, Užubaluošė. XX a. pradžioje kaimui prigijo Šuminų vardas (pagal čia dar ir dabar tebegyvenančių giminę Šuminas). Spėjama, kad kaimo vardas parinktas pagal eigulio Antano Šumino (atsikėlęs iš Laukstenių) sodybą. Ši šeima kaime apsigyveno 1732–1784 m., be Antano čia apsigyveno ir jo broliai Benediktas ir Andrius. Šuminų sodybos vietoje dabar stovi XIX a. statyta pirkia.
Termezas

Paveldas

Termezas turi turtingą architektūrinį paveldą: I−III a. budistų šventykla oloje, XI−XV a. sufijaus Chakimo at Termizio mauzoliejus, XI−XVII a. Sultono Saodato mauzoliejų kompleksas, IX−X a. Kyrkyzo rūmai, XVI a. Kokildoro mauzoliejaus chanaka ir kt. 20 km į vakarus nuo miesto Amudarjoje yra Aral Paigambaro salos draustinis. Už 60 km nuo Termezo yra turtinga architektūra pasižymintis Šerabado miestas.

Istorija

Kada įkurtas Termezas (senasis miestas buvo keli km į rytus nuo dabartinio) nėra žinoma. Dabartinis pavadinimas atėjo iš sogdų kalbos pavadinimo Tarmiδ, šis savo ruožtu iš senovės iranėnų tara-maiθa-, kuris reiškia „perėjimo vieta“, mat ties Termezu buvo svarbi persikėlimo per Amudarją vieta.
Jau VI a. pr. m. e. Achemenidai jį laikė senu miestu. 327 m. pr. m. e. miestą užkariavo Aleksandras Makedonietis ir pavadino Aleksandrija. Graikų-baktrų karalystės laikais buvo vadinamas Demetriu, o Kušano imperijos laikais − Talimiu arba Tamiu. Tuo metu čia plito budizmas. V−VI a. miestą valdė Heftalitai, vėliau Sasanidai. VII a. susikūrė vietinė Termezšachų dinastija. 705 m. Termezą užėmė arabai. IX−XII a. Termezas buvo svarbiu prekybos, amatų, mokslo, kultūros centru, miestą supo 10 km ilgio siena su 9 vartais. Miesto klestėjimas baigėsi 1220 m. kai jį sugriovė mongolų ordos.
Miestas atstatytas XIII a. pab. dešiniajame Surchandarjos krante, tačiau palaipsniui buvo apleistas. XVIII a. aplink senojo miesto griuvėsius tebuvo keletas kišlakų. 1893 m. teritorija atiteko Rusijos imperijai ir ši ėmėsi statyti uostą ir karinę bazę. 1928 m. Patagisaro kišlakui suteiktas senovinio Termezo miesto vardas, o 1929 m. − miesto statusas. Tarybiniais metais išvystyta pramonė. TSRS-Afganistano karo metu Termezas buvo strateginis karinis postas armijos perkėlimui į Afganistaną.
Larvai

Romėnų mitologijoje lemūrai arba larvai – pikti vaiduokliai, neramios dvasios. Buvo manoma, kad jie tinkamai nepalaidotų, klastingai nužudytų, piktadarių ir panašių mirusiųjų dvasios. Lemūrai klaidžioja naktimis ir aptemdo žmonėms protą. Jiems skirta gegužės 9 d. šventė – Lemūrijos. Šventę įsteigė Romulas po to, kai kai Faustului ir Akai Larencijai pasirodė Remo šmėkla.
Ocelotinė katė

Ocelotinė katė (angl. Ocicat) – trumpaplaukių kačių veislė. Pavadinimą gavo nuo Pietų Amerikos laukinės katės oceloto, kurios dėmėtas kailis panašus į šios veislės kačių.

Istorija

Veislė atsirado 1964 m., atsitiktinai susiporavus Siamo katinui su šokolado spalvos žymėmis ir katytei, kurios protėviai buvo Siamo ir Abisinijos katės. Vieno kačiuko kailis buvo dailiai dėmėtas.
Kačiuko savininkė veislę išvedė padedama kitų kačių augintojų. 1987 m. šią veislę pripažino daugelis Amerikos kačių augintojų draugijų.

Charakteris

Tai judrios, žaismingos ir protingos katės. Labai mėgsta draugiją, dėmesį, negali pakęsti ilgalaikės vienatvės. Gerai sutaria su kitomis katėmis. Jei iš mažens neturi nemalonių atsitikimų su šunimis, draugauja ir jais.

Fizinės savybės

Ocelotinė katė yra raumeninga, didelė, grakšti. Suaugusi sveria 5–7 kilogramus. Kojos ilgos, letenos ovalios. Uodega ilga ir smaili.
Galva pusiau pleištiška. Akys migdolo pavidalo, toli viena nuo kitos, dažniausiai žalios arba gintarinės. Ausys plačios prie pagrindo. Kailis glotnus, švelnus, su dėmelėmis.
Būna įvairių spalvų: juodos, šokolado, cinamono, melsvos, alyvų ir stirnos kailio su dėmėmis. Gali turėti sidabraspalvį poplaukį.
Kailio dėmės nesusiliejusios, pakankamai ryškios.
Vileitos

Istorija

Adutiškio parapijoje kunigavusio Julijono Steponavičiaus 1948 m. duomenimis apie 90 % vileitiškių tuo metu tvirtindavo esą lietuviai. 1961 m. veikė pradinė mokykla, kaimas priklausė Kalinino kolūkiui. 1965 m. buvo 26 sodybos su 68 gyventojais, o 2009 m. teliko trys gyv.
2011 m. kaimo apylinkėse nukrito baltarusių pasieniečių malūnsparnis Ecureuil АS 355 NP, du ekipažo nariai ir kartu skridę trys žurnalistai žuvo. Po metų jiems atidengtas paminklas.