google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos išlaisvinimo taryba

Lietuvos išlaisvinimo taryba (LIT) – antisovietinio pasipriešinimo pogrindinė organizacija, įsteigta 1944 m. gruodžio mėn. Kaune. Steigėjai Liudas Dambrauskas, P. Sasnauskas, L. Tvarijonavičius, Mindaugas Bloznelis. Dalyvavo Juozas Keliuotis, Juozas Rainys, dr. Antanas Juška ir kt. LIT tikslas buvo suformuoti vadovaujantį Lietuvos pogrindžio politinį centrą, kuris vadovautų ir koordinuotų bendrus tautos ir karinius partizanų pasipriešinimo veiksmus. Leido slaptą spaudą: „Aušra“ (nuo 1944 m. gruodžio iki 1945 m. vasario mėn.), „Lietuvos žodis" (1945 m. kovo mėn.) su LIT nurodymais visuomenės orientacijai, gamino nelegalius dokumentus. Po pirmosios bangos areštų 1945 m. balandžio mėn. LIT veiklą tęsė studentai ateitininkai Stasys Šinkūnas, Bronius Barzdžiukas, Povilas Butkevičius, Juozas Lukša, L. Januševičius. LIT veikla nutrūko 1945 m. lapkričio mėn., suėmus paskutinį grupės lyderį Z. Stanelką. LIT vaidino svarbų vaidmenį pasipriešinimo centralizacijos procese. Jos nariai dalyvavo partizaniniame kare, inicijavo naujų pogrindžio grupių kūrimą.
TKB-408

Istorija

1946 m. buvo pateiktas oficialaus automatų Tarybinei Armijai konkurso bandymuose, tačiau jo nelaimėjo ir serijiniu būdu nebuvo gamintas. Bandymuose automatas pasirodė nepatenkinamai dėl prasto šaudymo glaustumo ir veiksnumo iškrito po pirmų 5000 šūvių.
Konkurso laimėtoju vėliau tapo M. Kalašnikovo AK-46, po modifikacijos pavadintas AK-47.
Kartais teigiama, kad TKB-408 buvo pirmas pasaulyje „bullpup“ tipo automatas. Tačiau iš tikrųjų tokios komponuotės eksperimentinių automatų buvo sukurta dar Antrojo pasaulinio karo metais, pvz., Sergejaus Korovino sukonstruotas Korovino automatas.
Dzinšanas

Geografija

Dzinšanas išsidėstęs tarp kaimyninių Šimeno (šiaurės vakaruose) ir Vanli (pietryčiuose) rajonų. Vakaruose Dzinšanas ribojasi su Sandži, pietvakariuose ir pietuose su Taipėjaus rajonais Šilinu ir Beitou. Šiaurės rytuose rajono krantus skalauja Rytų Kinijos jūra.
Severinas Juzefas Rževuskis

Biografija

Gimė apie 1691 metais Kristinopily. Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Stanislovo Mateušo Rževuskio vyresnysis sūnus.
1720 metais buvo Chelmo priešseiminio seimo maršalka. Buvo nuo Chelmo žemės Dzikovo konferderacijos maršalka.
1732 ir 1744 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į ATR seimą. Buvo pasiuntiniu į 1733 ir 1738 metų seimą nuo Podolės vaivadijos.
Po tėvo mirties (1729) buvo Oleskso pilies valdininkas. 1733 metais kartu su žmona pakvietė kapucines į Oleską. Netolis Oleskos pilies 1739 metais Severinas Juzefas Rževuskis pradėjo Švento Antonijaus kapucinių vienuolyno statybą.
Taip pat buvo Švento Juozapo vienuolyno statybos fundatorius, kriptoje kurio 1754 metų balandžio 21 d. buvo „nepaprastai puošniai“ palaidotas. Po vienuolyno uždarymo įkūrėjo ir jo žmonos kūnai buvo perlaidoti Šventos Trejybės bažnyčios koplyčioje, Oleske.

Apdovanojimai

1736 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nigerio geografija

Nigeris yra Vakarų Afrikos valstybė, neturinti išėjimo prie vandenyno. Šalies plotas – 1 267 000 kvadratinių kilometrų. Vanduo užima 300 kvadratinių kilometrų plotą. Pagal plotą Nigeris yra beveik 20 kartų didesnis už Lietuvą ir užima 22-ą vietą pasaulyje. Nigerio plotas panašus į Angolos.

Geografiniai regionai

Nigerio subtropinis klimatas šiltas ir sausas. Pietinė Nigerio siena driekiasi palei pietinę Saharos ribą, tačiau į jo teritoriją patenka ir dalis Sahelio pietuose. Sahara ir sahelis – du pagrindiniai Nigerio geografiniai regionai.
Nigerio Saharos viduryje yra didelis Ayro kalnų masyvas. Jame yra aukščiausia šalies viršukalnė – Monts Bagzane (aukštis 2 022 m). Kai kuriose vietose Ayre yra palankios sąlygos gyventi žmogui (pvz., Agadese). Į rytus nuo Ayro plyti atšiauriausia Sacharos sritis – Tenerė. Tai – smėlingoji dykuma (ergas). Nigerio šiaurėje Tenerę užbaigia Džado plokštikalnė. Į vakarus nuo Ayro yra Tamasna regionas, o į pietus – Azavagho regionas, kuriame jau susidaro sąlygos klajoklinei gyvulininkystei.
Nigerio sahelio ruožą galima suskirstyti į tris dalis. Vakarų Nigeryje jo gamtines sąlygas apsprendžia Nigerio upė. Tai – žemiausias Nigerio taškas (200 metrų virš jūros lygio) Čia vyrauja atogrąžų klimatas. Į rytus nuo jo yra Sokoto baseinas. Dar toliau į rytus Sahelis pereina į Čado ežero žemumas.
Vyno kelias

Tema

Režisierių Raimundo Banionio ir Alvydo Šlepiko kurtas serialas narplioja jausmingą meilės dramą su aštriais kriminaliniais prieskoniais. Jame vaidina ne tik visas būrys garsių Lietuvos aktorių, bet ir jų kolegos iš Gruzijos, tarp kurių – gru­zi­nų gra­žuo­lė So­fi­ja Niz­ha­ra­dzė, ku­ri 2010 m. gy­nė sa­vo ša­lies gar­bę dai­nų kon­kur­se „Eurovizija“.

Filmavimas

Ambicingą skirtingas kultūras jungiantį tarptautinį projektą kūrę lietuviai ir gruzinai televizijos serialui suteikė išskirtinį braižą. Filmavimo darbai vyko ne tik Lietuvoje, bet tuo pačiu metu ir Gruzijoje. Serialas „Vyno kelias“ buvo filmuojamas trimis kalbomis: lietuvių, gruzinų ir anglų. Tautiečiai tarpusavyje bendravo sava kalba, o vieni į kitus kreipėsi angliškai. Tokie dialogai vėliau buvo dubliuojami, tačiau įgarsinimas neužgožė originalių aktorių tekstų. Filmui scenarijų kūrė rašytojai Edvinas Kalėda ir keturių Gruzijos literatūros apdovanojimų SABA laureatas Aka Morčiladzė.

Siužetas

Tai sienas kertanti istorija, žiūrovus intriguojanti netikėtu kriminaliniu detektyvu, jaudinančiomis herojų gaudynėmis ir originaliais lietuvių ir gruzinų kultūros atspindžiais.
Daiva visiškai atsitiktinai tampa šiurpaus nusikaltimo liudininke. Ji priversta bėgti iš Lietuvos. Antraisiais jos namais tampa Gruzija. Užsimezga gruzino ir lietuvaitės meilė su jų laukiančiais pavojais. Jausmingoje istorijoje jaunų širdžių plakimas susilieja su ginklų žvangėjimu, meilė persipina su drama... 
Oligarchas Razujevas kas rytą prabunda vis turtingesnis ir turtingesnis. O kur turtai – ten ir gražios moterys.  Razujevas gali sau leisti įgyvendinti viską, ką sugalvoja. Jis tvarkosi taip, kaip jam šauna į galvą. Jis gali manevruoti didelėmis sumomis. Gyvena savo juodą gyvenimą, konkurentus naikina fiziškai, nepaleidžia ir liudininkų – juos gaudo...
Dabramisliai

Istorija

XIX a. vid. Dabramislių teritorijoje buvo Viežgų kaimo žemė, priklausiusi Lailūnų dvarui, vėliau – Viežgų palivarko savininkui Juozapui Kolyškai. Šio amžiaus 4-ame dešimtmetyje atkelti keli ūkiai iš Bagdonų. Pavadinimas minimas nuo 1867 m. 1861–1915 m. priklausė Zarasų apskrities Pandėlio valsčiui, 1919–1950 – Biržų apskrities Vabalninko valsčiui. Į vienkiemius išskirstytas 1932 m.
Spaudos draudimo laikais kaime buvo lietuviškų knygų slėptuvė. 1915 m. slenkant Pirmojo pasaulinio karo frontui didžioji dalis kaimo sudegė.
Pokariu priklausė „Gegužės pirmosios“, „Naujo gyvenimo“ ir Alizavos kolūkiams.

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad vardą davė kaimo savininkas J. Kolyška. 1932 m. pavadinimą siūlyta keisti į Lėveniškius, Pavieškelį ar Upeliškius. Gyventojai tam pritarė, tačiau nei vienas neprigijo.
Vokietijos Federacinės Respublikos ordinas „Už nuopelnus“

Vokietijos Federacinės Respublikos ordinas „Už nuopelnus“ (vok. Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland, šnek. Bundesverdienstkreuz) - Vokietijos Federacinės Respublikos apdovanojimas (ordinas), skiriamas už ypatingus nuopelnus ir pasiekimus politinėje, ūkinėje, kultūros, dvasinėje ar visuomeninėje srityje.
Edeirnionas

Edeirnionas (val. Edeirnion) – subkaralystė, vasalinė Gvinedo atžvilgiu. Susikūrė V amžiuje ir buvo likviduota V–VI amžių ribose.
Po Kunedos mirties vienas iš jo sūnų, Edeirnas, pietinėse teritorijose sukūrė savo valstybę, kuri buvo pavaldi Gvinedui. Edeirnionas įsikūrė piečiau Ruvoniogo. Rytuose buvo Dogveilingas, o vakaruose Dinodingas. VI amžiaus pradžioje Edeirnionas tapo Gvinedo dalimi.
Vaitiekūnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Šušvės dešiniajame krante, santakoje su Vendrės upeliu, dabar – tvenkinys. Šlaitai statūs, 11 m aukščio. Aikštelė trikampė, 36 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir 17 m pločio pietuose. Čia supiltas 4,5 m aukščio, 25 m pločio pylimas, kurio išorinis 7 m aukščio šlaitas leidžiasi į 40 m ilgio, 8 m pločio, 2,35 m gylio (nustatyta tyrimų metu) griovį.
Aikštelės rytinis kraštas nugriuvęs. Piliakalnis dirvonuoja.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1968 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a. 1977–1978 m. Algimantas Merkevičius ištyrė visą piliakalnio aikštelę, padarė gynybinio griovio pjūvį – iš viso 413 m². Aikštelėje aptiktas iki 2,4 m storio I tūkstantmečio pradžios – II tūkstantmečio pradžios kultūrinis sluoksnis, susidedantis iš dviejų horizontų. Apatiniame iki 25 cm storio I tūkstantmečio pradžios horizonte aptikta stulpaviečių, lygios keramikos, gyvulių kaulų. Viršutiniame horizonte aptiktos 6 medinių pastatų liekanos su geležiniais peiliais, ylomis, akmeniniais galąstuvais, žalvarinė pasaginė segė, kabutis, žiedas, kauliniu apkalas, molinis tiglis, grublėta, lygi ir žiesta keramika. Nustatyta, kad pylimas piltas mažiausiai per du kartus.

Aplinkiniai piliakalniai

Kudinų piliakalnis 21 kmRamulėnų piliakalnis 42 km
Velžių piliakalnis 30 kmPakalniškių piliakalnis (Radviliškis) 35 km
Diauderių piliakalnis 14 kmLyduvėnų piliakalnis 34 km
Šiaulelių piliakalnis 25 kmNaujaupio piliakalnis 10 km
Bakainių piliakalnis 18 kmZvėgių piliakalnis 15 km
Betygalos piliakalniai 24 kmPlinkaigalio piliakalnis 10 km
Ambraziūnų piliakalnis 13 kmVaidatonių piliakalnis 27 km
Kelias namo

Tema

Surinkta profesionalių aktorių komanda seriale rodo tradicinius konfliktus, kylančius vieniems norint saugoti gamtą, o kitiems į tai numojant lengva ranka. Serialo herojai kovoja su miškų teršėjais, brakonieriais ir neteisėtomis statybomis.

Siužetas

Serialo pavadinimas – daugiaprasmis. Tai ir sūnaus sugrįžimas į gimtinę, ir neištikimos žmonos kelias namo, ir kelias į gamtą, kuria visi privalo rūpintis. „Kelias namo” pasakoja istoriją apie kelias skirtingas šeimas, narplioja ne tik asmeninių santykių, meilės trikampių ir prieštaringų jausmų peripetijas, bet ir atkreipia dėmesį į ekologines problemas.
Pagrindinių įvykių sūkuryje atsiduria nacionalinio parko direktorius Bertulis, sąžiningai atsidavęs gamtai. Kai direktorių ant menčių paguldo liga, jo darbus perima jaunesnysis sūnus, prestižinius mokslus Anglijoje baigęs Gintas. Suaugusių vyrų gyvenimus tvarko mama – rūpestinga, iki įkyrumo gera moteriškė. Visai kitokia yra Kvedaro šeima. Jos nariai trokšta gauti Europos Sąjungos pinigų, atsiplėšti žemės iš nacionalinio parko. Niekur nedirbantis Kvedaro sūnus Paulius ruošiasi vestuvėms su parko direkcijoje svarbias pareigas užimančia Eglute. Nelaimei, šią jau senokai yra įsimylėjęs ir Bertulio sūnus.
Change.org

Peticijų veiksmingumas

Nors daugelį parašų surinkusios peticijos tampa žinomos, jų ne visada paisoma. Pavyzdžiui, 500 000 parašų surinko Rusijos peticija siekianti uždrausti iš Europos įvežtų maisto produktų (kuriems taikomos sankcijos) naikinimą, juos privalomai perduodant tiems, kam Rusijoje maisto trūksta. Produktų naikinimo tvarka nepasikeitė. Tačiau taip pat teigiama, jog maždaug kas valandą viena ar kita peticija pasiekia savo tikslą - vien toje pačioje Rusijoje tai įvyksta beveik kasdien.

Finansavimas

Svetainę remia Amnesty International, Humane Society, ONE, Oxfam kurios pateikia joje savo peticijas. Svetinė taip pat parduoda turimus E-pašto adresus norinties siuntinėti reklamą, tačiau tik jei adreso savininkas su tuo sutinka. 2012 metais Change.org turėjo apie 150 darbuotojų, ir jos metinė apyvarta siekė 15 milijonų dolerių.

Istorija

Svetainė įkurta 2007 m.  2012 metais tai buvo greičiausiai auganti svetainė, turinti 10 milijonų naudotojų bei sulaukianti apie 500 naujų peticijų per dieną. Prieš serverį buvo rengiamos DOS atakos iš Kinijos . Svetainę taip pat bandė drausti kai kurie Amerikos universitetai, dėl su mokesčiais už mokslą susijusių peticijų. Visa tai kylančio populiarumo nesustabdė. 2012 metais Change.org įkūrėjas Ben Rattray priskirtas 100 įtakingiausių pasaulio žmonių.

Peticijų pavyzdžiai

2012 m. Philip Matesanz, Vokietijos studentas, pareikalavo leisti YouTube naudotojams išsaugoti kompiuteryje norimus tinklalapio video įrašus, vėlesniam asmeniniam žiūrėjimui. Peticija surinko 4,3 milijono parašų.
2014 m. buvo paskelbta peticija, kuria siekta išgelbėti antį mirtinai užpuolusį šunį. Peticija surinko 540 000 parašų. Šuo buvo paliktas gyvas.
2016 m. rinkimų metu prieš Donald Trump nukreipta peticija surinko apie 4,9 milijono parašų. Tuo metu tai buvo daugiausia parašų surinkusi peticija.
2016 m. apie milijoną parašų surinko Prancūzijos peticija prieš dirbančiųjų teises sumažinančius darbo teisės įstatymų pakeitimus, žinomus kaip El Khomri įstatymas.
2017 m. Ruta Bloshtein šiame tinklalapyje surinko 39 000 parašų atsisakyti žydų kapinėse pastatytų Vilniaus sporto rūmų renovacijos.
Balta (miestas)

Istorija

Miestą įkūrė Juzefas Liubomirskis. Viena miesto dalis priklausė Lenkijai, kita – Turkijai. Baro konfederacijos metu, kai 1768 m. rusų kariuomenės persekiojamų konfederatų dalis pasislėpė Turkijos Baltoje, rusai peržengė sieną ir Baltą sudegino. Tai buvo viena iš priežasčių sukėlusių 1768-74 m. rusų – turkų karą. 1791 m. užimtas Rusijos. Postūmiu miesto augimui tapo 1866 m. nutiestas Odesos – Kijevo geležinkelis, kurio atšaka ėjo per Baltą.
Žarėnai

Šnekta

Žarėnų šnektą (šiaurės žemaičiai telšiškiai) 1970 m. išsamiai nagrinėjo ir aprašė S. Birkantienė.
Vanadis

Vanadis Žemės plutoje

Vanadis sudaro 2×10⁻² Žemės plutos masės. Vanadis randamas 65 įvairiuose mineraluose. Iš jų tik keli naudojami kaip rūda: vanadinitas, patronitas, karnotitas. Vanadžio junginių būna organinėse uolienose: akmens anglyje, naftoje ir kt., taip pat boksite

Pavadinimo kilmė

Elementas buvo aptiktas 1830 m. Švedijoje išlydžius geležies rūdą ir pavadintas šiaurės germanų deivės Frėjos garbei (Vanadė – vienas jos vardo sinonimų; vanų deivė).
Santa Marija (ugnikalnis)

1902 m. išsiveržimas

Pirmas šaltiniuose užfiksuotas Santa Marijos įsiveržimas įvyko 1902 m. Iki tol bent 500 m. (galbūt kelis tūkst. metų) jis buvo snaudžiantis. 1902 m. sausį prasidėjo seisminis aktyvumas, balandį įvyko smarkus žemės drebėjimas. Išsiveržimas prasidėjo spalio 24 d. Per kelias dienas Santa Marija išliejo 5,5 km³ magmos. Tai buvo vienas galingiausių XX a. ugnikalnių išsiveržimų ir galia nusileido tik 1991 m. Pinatubo išsiveržimui. Pemzos gabalai krito 273 000 km² plote, o vulkaninės dalelės pasiekė San Franciską (už 4000 km). Išsiveržimas paliko 1 km skersmens ir 300 m gylio kraterį.
Kadangi ugnikalnis tūkstantmečiais buvo neaktyvus, gyventojai nesuprato seisminio aktyvumo, kaip būsimo išsiveržimo ženklų. Pačio išsiveržimo metu žuvo bent 500 žmonių, dar daugiau mirė po dėl nelaimės kilusio maliarijos protrūkio.

Santjagitas

Po 1902 m. išsiveržimo ugnikalnis 20 metų snaudė. 1922 m. naujai susidariusiame krateryje prasidėjo vulkaninis aktyvumas, magma išmušė vulkaninį kupolą, vadintą Santjagitu (Santiaguito). Dabar Santjagito kūgis pasiekė 2500 m aukštį ir yra 1 km³ tūrio. Šis kūgis yra aktyvus. Nors dauguma Santjagito išsiveržimų buvo gan ramūs, tačiau 1929 m. išsiveržimo metu dalis kupolo sugriuvo ir sukėlė piroklastų srautą, dėl kurio žuvo ~5000 žmonių.
Lietinguoju metu nuo Santa Marijos šlaitų neretai leidžiasi smarkūs laharai. Jie jau du kartus sugriovė El Palmaro miestelį. Ugnikalnio lavoje gausu silicio, todėl ji slenka lėtai ir daug žalos nepadaro. Yra tikimybė, kad gali sugriūti pagrindinis Santa Marijos krateris ir sukelti milžinišką nuošliaužą.
Paliūniškis

Istorija

1595 m. minimas Paliūniškio dvaras.
Valentinas Stundys

Biografija

1982 m. baigė studijas Vilniaus pedagoginio instituto Lituanistikos fakultete.
1982–1990 m. Molėtų rajono Videniškių vidurinės mokyklos, 1990–2004 m. Molėtų gimnazijos lietuvių kalbos mokytojas.
1990–1997 m. Molėtų rajono valdytojo pavaduotojas, Kultūros ir švietimo skyriaus vedėjas, Lietuvos švietimo tarybos narys. Dalyvavo grupių, kurios parengė Lietuvos švietimo koncepciją, švietimo valdybos ir mokyklų vadovų atestacijos dokumentus, darbe.
1997–2008 m. Molėtų rajono savivaldybės meras.
1995–2008 m. ir 2019 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys.
2008–2016 m. Seimo narys. Nuo 2016 m. Lietuvos socialios rinkos plėtros instituto direktorius.
1989–1991 m. aktyvus rajono Sąjūdžio dalyvis. Nuo 1990 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, partijos tarybos narys bei Molėtų skyriaus pirmininkas, nuo 2002 m. partijos Lietuvos krikščionys demokratai narys, 2004–2008 m. partijos pirmininkas. Dalyvavo rengiant LKDP rinkimų programos „Tarnauti Lietuvai“ švietimo politikos skyrių.
Prezidento sudarytos darbo grupės švietimo strategijai parengti narys, lietuvių kalbos mokytojas ekspertas, švietimo vadybos ekspertas.
Sutuoktinė Stasė, vaikai Vaida, Vaiva.
Manuelio sala

Manuelio sala (malt. Il-Gżira Manwel, angl. Manoel Island) – netoli kranto esanti ir su Gziros miestu tiltu sujungta sala. Drauge su kitomis septyniomis salomis sudaro Maltos archipelagą ir Maltos Respubliką.

Istorija

Iš pradžių sala vadinosi l’Isola del Vescovo arba il-Gżira tal-Isqof – Vyskupo sala.
1726 m. vadovaujant Maltos ordino magistrui António Manoel de Vilhena buvo pastatytas Manuelio fortas. Sala gavo Manuelio vardą.
Pliksalė

Pliksalė – sala Platelių ežere Plungės raj., Platelių sen. Tai valstybės saugomas hidrografinis gamtos paveldo objektas  Žemaitijos nacionalinio parko teritorijoje. Sala 2007 m. liepos 25 d. įregistruota į Saugomų teritorijų valstybės kadastrą.
Kadaise ši sala išsiskyrė iš kitų ežero salų, nes ilgai buvo plika, neapaugusi medžiais, nuo to, manoma, ir kilo salos pavadinimas. Pasakojama, kad senovėje Pliksalėje būdavo plakami nusikaltę baudžiauninkai. Dabar čia prieglobstį randa įvairūs gyvūnai, daugiausia – paukščiai.

Geografija

Pliksalė skalaujama pietinėje Platelių ežero dalyje. Ji užima 1,962 ha plotą, yra ovalo formos, ištįsusi šiaurės-pietų kryptimi, su ryškiu ragu pietryčių dalyje. Salos kilmės istorija siekia paskutinį ledynmetį, formuojantis ežerui. Jos kraštovaizdžiui būdingi salos iškilumas su ošiančiais ąžuolais, eglėmis, liepomis.
Ičikava

Geografija

Ičikava ribojasi su Tokijo metropolio vakarine riba, yra Edo upės slėnyje, Tokijo įlankos šiauriniame krante. Didžioji miesto dalis driekiasi maždaug jūros lygio aukštyje.

Istorija

Ičikavos apylinkės buvo apgyvendintos nuo Japonijos paleolito laikotarpio. Archeologai yra radę akmens įrankių, kurių amžius datuojamas apie 30 000 metų. Daugelyje vietovių aplink Ičikavą rasta eilė kiaukutynų iš Džiomon laikotarpio, šimtai laidojimo vietų iš Kofun laikotarpio. Nara laikotarpiu Ičikava buvo provincijos sostine Šimosos žemėje ir yra paminėta japonų poezijos Man'yōshū antologijoje. Heian laikotarpiu šis rajonas buvo samurajaus Taira no Masakado vadovaujamo sukilimo centras. Sengoku laikotarpiu tai buvo didžiulių kovų (Kōnodai mūšis) vieta tarp Satomi ir vėlyvojo Hōjō klanų.
Naujausios istorijos laikais šiame rajone taip pat vyko keletas smulkių mūšių per Bošino karą Meidži restauracijos metais. Šią vietą prie Edogavos upės karo laivyno karininkas ir politikos veikėjas Katsu Kaishu buvo numatęs įkurdinti naujajam parlamentui Kokkai pagal Londono Vestminsterio rūmų prie Temzės pavyzdį.
Ičikavos miestas susikūrė 1889 m. 1934 m. lapkričio 3 d. jis buvo sujungtas su kaimyniniais Yawata, Nakayama miestais ir Kokubun kaimu. Miestas išsiplėtė, prijungus Okashiwa kaimą 1949 m. lapkričio 3 d., Gyotoku miestą 1955 m. kovo 31 d. ir Minami-Gyotoku miestą 1956 m. spalio 1 d.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – rožė, medis – japoninė pušis, paukštis – Horornis diphone.
Ivanas Šiškinas

Biografija

Ivanas Šiškinas gimė 1832 m. sausio 25 d. Jelabugoje (Tatarstanas) prekeivio šeimoje. Nuo 1852 iki 1856 m. studijavo Maskvos dailės, skulptūros ir architektūros mokykloje. Nuo 1856 iki 1860 m. studijavo Sankt Peterburgo Imperatoriškojoje dailės akademijoje, paskutiniais metais už savo darbus buvo įvertintas didžiuoju aukso medaliu. Gavo stipendiją tolimesnėm studijom Europoje, nuo 1861 iki 1866 m. studijavo Vokietijoje ir Šveicarijoje. Jam didelę įtaką padarė Diuseldorfo dailės mokyklos realistinio ir aiškios linijos vaizdavimo principai. 1865 m. I. Šiškinui suteiktas akademiko vardas už paveikslą „Vaizdas prie Diuseldorfo“. Vokietijoje dailininkas taip pat susipažino su oforto ir litografijos technikomis, tuo metu menkai žinotomis Rusijoje.
1871 m. I. Šiškinas buvo vienu iš Kilnojamosios dailės parodų draugijos steigėjų. Nuo 1873 m. I. Šiškinas užėmė dailės profesoriaus pareigas Sankt Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje. Garsiausiu dailininko kūriniu tapo 1878 m. paveikslas „Rugių laukas“. I. Šiškinas išvystė nuosavą tapybos stilių derindamas detalumą su epiniu gamtos vaizdavimu. Kritikai dailininkui prikiša emocijų nebūvimą ir plenerinės dailės privalumų atmetimą. 1893 m. I. Šiškinas tapo tikruoju Sankt Peterburgo dailės akademijos nariu. Jis mirė 1898 m. kovo 20 d. Sankt Peterburge. Ivanas Šiškinas buvo vienas geriausių rusų peizažistų. Dalyvavo trijose pasaulinėse parodose – Paryžiuje 1867 m. ir 1878 m., bei Vienoje 1873 m.
Marijampolės apskrities herbas

Marijampolės apskrities herbas - vienas iš Marijampolės apskrities heraldikos atributų. Herbo raudoname lauke sidabrinis sėjėjas su auksine skrybėle, sėtuve ir grūdais, byrančiais iš išskėstų rankų. Herbo skydą juosia mėlynas bordiūras su 10 dvigubų auksinių kryžių.

Istorija

Marijampolės apskritis apima dalį kadaise čia buvusių sūduvių žemių, kurios vėliau, jau Rusijos Imperijos laikais, gavo Suvalkijos vardą. Po ilgų XIII a. pabaigos - XIV a. kovų su Vokiečių ordinu, dauguma senųjų Sūduvos gyventojų buvo išnaikinta, o kraštas, kaip kartais sakoma, virto dykra. Iš naujo Sūduva ėmė atgyti XV a. pabaigoje, kai darbštūs atsikėlėliai iš įvairių Lietuvos vietų, Šiek tiek ir iš kaimyninių kraštų pradėjo kolonizuoti Užnemunę. Be to, artima kaimynystė su Lenkija, ypač Prūsija, naujiesiems gyventojams leido ganėtinai anksti pažinti naujas kitų kraštų ūkio technologijas, užmegzti su jais glaudžius prekybinius ryšius.
Marijampolės, kaip teritorinio administracinio darinio, pradžią galima laikyti 1795 m. Naujoji Prūsijos valdžia įkūrė Starapolės (Senapilės) apskritį, išlikusią ir Lenkijos valdymo laikotarpiu. Marijampolė apskrities statusą išsaugojo iki 1950 m., iš naujo atkurta 1994 m. Kelių šimtų metų istoriją menanti apskritis oficialiai patvirtinto herbo praeityje neturėjo. Ieškant motyvų naujam herbui, buvo pastebėta, kad šis kraštas suvaidino labai svarbų vaidmenį Lietuvos atgimimo, valstybės, mokslo, kultūros ir švietimo istorijoje. To priežastis - pasiturintis ūkininkų gyvenimas, darbštumas, sudarė sąlygas vaikams siekti aukštojo mokslo. Būtent čia išaugo Jonas Basanavičius, Vincas Kudirka, Jonas Jablonskis, Petras Rimša ir daugelis kitų garsių visuomenės, mokslo, kultūros ir švietimo darbuotojų. Turint galvoje senas marijampoliečių mokslo ir švietimo tradicijas, skatinusias viso krašto gerovę, žmonių darbštumų, apskrities herbe nutarta pavaizduoti sėjėjo figūrą. Ji turi keletą prasmių. Užtenka Jis gali būti suprastas ir tiesiogine (darbo), ir perkeltine (mokslo) prasme. Taip apskrities herbe pavaizduotas simbolinis sėjėjas rodo šio krašto žmonių pagrindinį verslą (žemdirbystę), kuris buvo ir yra svarbus jų materialinės gerovės ir kultūros šaltinis. Jis taip pat pabrėžia marijampoliečių senas žinių siekimo tradicijas ir jų nuopelnus tiek regiono, tiek viso krašto mokslui, kultūrai ir švietimui. Iš sėjėjo rankų byrantys auksiniai grūdai (auksinės mintys) - tai tarsi žinių srautas, besiveržiantis į jauną mokslo siekiančią sielą. Jų auksinė spalva rodo ir dvasiškai, ir materialiai turtingus žmones, pagrindinį valstybės gerovės šaltinį. Apskrities statusas pabrėžiamas mėlynu bordiūru su 10 dvigubų auksinių kryžių.
Marijampolės apskrities herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 23 patvirtino 2004 m. liepos 26 d. Herbo etalono autorius - dailininkas Arvydas Každailis.