google/wiki40b huggingface dataset:
NK BSK Bijelo Brdo

Istorija

Klubo ištakos siekia 1935 m. Atkurtas 2002 m. ir tuo metu žaidė penktos pakopos pirmenybėse.
Šiuo metu žaidžia Antrame divizione.
Padvariai (Molėtai)

Istorija

1662 m. minimas Videniškių krikšto metrikų knygoje.
Liuda Šeškuvienė

Biografija

1993 m. baigė Marijampolės aukštesniąją pedagogikos mokyklą, mokytoja. 2007 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, socialinė darbuotoja.
2003–2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos sekretorė. 2007 m. Prienų rajono savivaldybės socialinių paslaugų centro socialinio darbo organizatorė, direktorės pavaduotoja socialiniams reikalams.
Liberalų demokratų partijos, nuo 2006 m. Liberalų ir centro sąjungos Prienų rajono skyriaus narė.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Audrius, vaikai Silvija, Kamilė ir Austėja.
Antanas Kungis

Antanas Kungis (1872 m. – m. po 1938 m.) – kunigas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija

Į kunigus įšventintas 1893 m. ir paskirtas vikaru į Vidžius (dabar – Breslaujos r., Gudija). Čia užmezgė ryšius su knygnešiu Augustinu Janutėnu, kuris jam atgabendavo lietuviškos spaudos.
1904 m. toms pat pareigoms perkeltas į Skaudvilę, 1905 m. į Girdiškę. Tais pačiais metais perkeltas į Joniškį, o 1909 m. į Pociūnėlius filialistu.
1917 m. paskirtas Vidžių klebonu, 1918 m. perkeltas į Tauragnus, 1922 m. į Truskavą (čia buvo ir 1938 m.)
Medilas

Istorija

Pirmą kartą Medilas minimas 1324 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino laiške Rygai ir Livonijos vyskupams. XIV a. priklausė Krėvos kunigaikštystei, vėliau – Vilniaus vaivadijos Ašmenos apskričiai. Kilus epidemijai buvo perkeltas į kitą vietą – Mėstro ežero pakraštį. Nuo XV a. gyvavo dvi gyvenvietės – Senasis ir Naujasis Medilas.

Senasis Medilas

Senasis Medilas XV amžiuje – Andriaus Sakaičio, vieno įtakingiausių Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero laikų didikų, tėvonija. Žinomas 1457 m. Medilo bažnyčios aprūpinimo aktas, išduotas Andriaus Sakaičio. 1484 m. Senasis Medilas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero patvirtintas Andriaus Sakaičio sūnui Bagdonui.
Po Bagdono Sakaičio mirties 1490 m. per jo dukterį Elžbietą, Mikalojaus Radvilos II žmoną, Senasis Medilas atiteko Radvilų giminei.
Per 1500–1503 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karą su Maskvos didžiąja kunigaikštyste 1500 m. Senasis Medilas buvo sugriautas.
1546 m. Radvilų giminės Medilo linijai pasibaigus, Senasis Medilas atiteko bajorų Franckevičių, 1621–1680 m. Raiskių, 1680–1687 m. Grabovskių, nuo 1687 m. Koščicų giminėms.
1754 m. pastatyta mūrinė bažnyčia ir vienuolynas. 1762 m. Senajam Medilui suteiktos Magdeburgo teisės. 1793 m. jį užėmė Rusijos imperija. 1885 m. Senajame Medile pastatyta cerkvė, nuo 1886 m. veikė parapinė mokykla.

Naujasis Medilas

Naujasis Medilas istorijos šaltiniuose minimas nuo 1463 m. kaip kunigaikščių Svirskių giminės valda. 1519 m., per 1512–1522 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karą su Maskvos didžiąja kunigaikštyste, Naujasis Medilas buvo sugriautas. 1557 ir 1569 m. jis minimas kaip karališkasis dvaras. Medinis tiltas jį jungė su mūrine pilimi, XVI a. antroje pusėje – XVII a. pradžioje pastatyta Mėstro ežero saloje; pilis sugriauta per 1700–1721 m. Šiaurės karą.
1588–1742 m. Naujasis Medilas priklausė didikų Sapiegų, 1742–1766 m. Bžostovskių ir kitoms giminėms. Nuo XVII a. pradžios iki 1775 m. Naujajame Medile rinkosi žemės teismas, nuo 1661 m. – Vilniaus vaivadijos, Lydos apskrities bajorų seimeliai. 1793 m. užimtas Rusijos.

Lietuviai

1857 m. Naujojo Medilo valsčiaus 8 kaimuose gyveno daugiau kaip 600 lietuviškai kalbančių žmonių. Neturėdami savo mokyklų, taip pat pamaldų bažnyčioje lietuvių kalba, Naujojo Medilo gyventojai ilgainiui nutautėjo.

Naujieji laikai

1904 m. Senasis ir Naujasis Medilai buvo sujungti. 1921–1939 m. Medilą valdė Lenkija. 1939 m. užėmė sovietai, priklauso Baltarusijai. Nuo 1959 m. miesto tipo gyvenvietė. Nuo 1998 m. miestas.

Kultūra

Medile yra bažnyčia (1754 m., vėlyvasis barokas), cerkvė (2006 m.), dvi vidurinės mokyklos, gimnazija.
Trakų Vokės dvaro sodybos ansamblis

Dvaro parkas

1898–1900 m. iš Prancūzijos pasikviestas garsus kraštovaizdžio architektas Eduardas Fransua Andrė su sūnumi Renė suprojektavo ir įkūrė parką. Dvaro sodyba išsiskiria kraštovaizdžio ir architektūros darna.
Parkas išsidėstęs banguoto reljefo 23 ha plote greta pagrindinio kelio iš Vilniaus į Trakus. Jame buvo žolynai, altanos, šiltnamis, pavėsinė, statulos, sudėtinga vandens sistema. Dešineje parko pusėje buvo du lapuočių medžių tuneliai, koplyčia ir pseudogotikinio stiliaus purpuriniai vartai. Koplyčia buvo gotikinio stiliaus su keturiomis skulptūromis ant frontono, įvairiaspalviais langais, ant kurių buvo biblijos citatos. Ši koplyčia buvo Tiškevičių mauzoliejus.
Pietvakarinės parko dalies aukštoje terasoje stovi puošnūs rūmai. Pagrindinio privažiavimo triguba alėja statmena rūmų ašiai. Į rytus nuo rūmų aukštoji terasa baigiasi pasagos formos iškyšuliu, kur šlaito pakraščiu eina pasivaikščiojimo alėja. Prie jos yra pusiau apskrita apžvalgos aikštelė. Žemoje rytinėje terasoje tyvuliuoja trys medynų apsupti aptakūs tvenkiniai.
Smarkiai banguoto reljefo dalį dengia medynai, tarp kurių vingiuoja takai. Parko alėjos sudarytos iš vietinių liepų, o medynuose vyrauja klevai ir uosiai su eglių, pušų, beržų bei ąžuolų priemaiša. Auga jame ir svyruokliniai baltieji gluosniai, švedlerio paprastasis klevas.
Politinis auklėjamasis darbas

Politinis auklėjamasis darbas - viena iš pagrindinių nuteistųjų pataisymo ir perauklėjimo priemonių. Reglamentavo LTSR PDK.

Organizavimas

PDK nustatė, kad sSu asmenimis, atliekančiais laisvės atėmimo bausmę, dirbamas politinis auklėjamasis darbas, kuriuo siekiama auklėti juos, kad jie sąžiningai dirbtų, tiksliai vykdytų įstatymus ir gerbtų socialistinio bendro gyvenimo taisykles, tausotų socialistinę nuosavybę, keltų nuteistųjų sąmoningumą ir kultūros lygį, ugdyti naudingą jų iniciatyvą.
Politinį auklėjamąjį darbą su atliekančiais laisvės atėmimo bausmę asmenimis organizuoja pataisos darbų įstaigų administracija.
Dirbant su atliekančiais laisvės atėmimo bausmę asmenimis politinį auklėjamąjį darbą, dalyvauja visuomeninių ir ūkinių organizacijų atstovai.
Nuteistųjų dalyvavimas politiniuose auklėjamuosiuose renginiuose skatinamas, ir į jį atsižvelgiama, nustatant jų pasitaisymo ir persiauklėjimo laipsnį.
Čiangmajus

Istorija

Miestą įkūrė karalius Mengrajus 1296 m. kaip Lanatajų karalystės sostinę. Mieste įrengtos apsauginės tvoros apsiginti nuo mjanmų antpuolių. Karalystei nusilpus miestas buvo užimtas mjanmų ir tajų iš Ajuthajos. Čiangmajus 1774 m. tapo Siamo dalimi kai karalius Taksinas atkariavo jį iš Mianmaro.
Čiangmajuje yra apie 300 budistų šventyklų (vatų). Kai kurios itin senos: Wat Phrathat Doi Suthep pastatyta 1383 m., Wat Chiang Man įkurta karaliaus Mengrajaus, Wat Phra Singh įkurta 1345 m. ir yra klasikinio tajų architektūros stiliaus pavyzdys ir kt. Čiangmajuje yra 5 universitetai ir daug technologinių mokyklų. Svarbus turistinis šalies centras.
Čiangmajaus priemiestyje nuo 1994 m. veikia daosių jogos centras "Tao Garden" įkurtas dao meistro Manteko Čijos.
Antanas Alseika

Antanas Alseika (g. 1946 m. vasario 12 d. Domėnuose, Mažeikių rajonas) – Lietuvos choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Baigęs Sedos vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1963–1967 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Stefa Rimkevičiūtė). 1967–1972 m. choro dirigavimą studijavo LSSR konservatorijoje (doc. Povilo Bekerio klasė). Stažavosi Kauno valstybiniame chore, Rygos ir Vilniaus valstybinėse konservatorijose.
Po tarnybos sovietinėje armijoje nuo 1974 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų Chorvedybos katedros dėstytojas, 1984–1995 m. vyr. dėstytojas. Buvo studentų mišriojo choro chormeisteris, parašė keletą probleminių straipsnių, dalyvavo redakcinėse komisijose, su Vytautu Blūšiumi parengė chorinių aranžuočių programą, vadovavo studentų kursiniams darbams, parengė kvalifikuotų chorvedžių. Nuo 1994 m. Gargždų vaikų muzikos mokyklos mokytojas.
Be pedagoginio darbo, vadovavo mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams. 1975 m. respublikinei dainų šventei parengė Klaipėdos pieno kombinato mišrųjį chorą. 1975–1985 m. vadovavo Ievos Simonaitytės viešosios bibliotekos moterų vokaliniam ansambliui, kuris daug koncertavo, apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų. Visą dešimtmetį vadovavo Klaipėdos 1-osios profesinės technikos mokyklos moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams. Kolektyvai prizinių vietų pelnė apžiūrose ir konkursuose, dalyvavo dainų šventėse. Taip pat vadovavo dainų ir šokių liaudies ansamblių vokalinėms grupėms, buvo Mokytojų namų choro chormeisteris.
1988–1995 m. Rietavo kultūros namų mišriojo choro vadovas. Kolektyvą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1991 m. Pasaulio lietuvių dainų šventei (kartu su Ona Strazdiene). Pedagogas dirigavo rajoninėms ir zoninėms dainų šventėms.
Schizma

Schizma (gr. σχισμα nuo σχιζω „atskilti“) – religinės bendruomenės (su)skilimas, atsirandant kuriai nors naujai tikėjimo doktrinai arba erezijai.

Istorija

Pagrindinė bažnyčios schizma įvyko 1054 m. Tada atsirado Vakarų krikščionių (Romos katalikų) bažnyčia ir Rytų krikščionių (stačiatikių) bažnyčia. Vėliau vykstant reformacijai ir radikaliajai reformacijai įvyko Vakarų bažnyčios skilimas. Nuo Vatikano atsiskyrė evangelikų liuteronų, reformatų bažnyčios, anabaptistai ir anglikonų bažnyčia.
Nagana

Nagana – stuburinių gyvūnų liga, kurią sukelia kelių rūšių tripanosomos (gentis Trypanosoma). Šie pirmuonys gyvena šeimininko kraujyje, sukelia karštinę, silpnumą ir letargiją. Krenta svoris, prasideda mažakraujystė. Dalis gyvūnų negydomi žūva. Tripanosomas perneša musės cėcė.
Naganai gana atsparios kai kurios galvijų veislės, ypač N'Dama - Vakarų Afrikos karvių (Bos taurus) veislė. Tuo tarpu Rytų Afrikos zebu galvijai (Bos indicus) yra jautrūs. Daugelis laukinių Afrikos gyvūnų yra naganai atsparūs.
Nagana yra žmonių tripanosomozės miegligės analogas.
Danny Collins (filmas)

Turinys

Buvusi 1970-ųjų muzikos žvaigždė Denis Kolinsas vis dar rengia pasirodymus, nors jau daug metų nesugeba parašyti nei vienos naujos dainos. Gimtadienio proga vadybininkas įteikia dovaną – prieš 40 metų Džono Lenono ir Yoko Ono jam parašytą laišką, kurio jis tuomet taip ir negavo. Sukrėstas to, ką perkaitė, Kolinsas akimirksniu nusprendžia, kad atėjo laikas pokyčiams: jis atšaukia visus pasirodymus ir leidžiasi ieškoti savo suaugusio sūnaus, kurio niekada nematė...
Pavelas Akselrodas

Biografija

Pinčas Boruchas gimė Baltarusijoje, Porteševe žydų pardavėjų šeimoje. Jaunystėje narodninkas, už dalyvavimą organizacijos veikloje buvo suimtas, 1874 m. pabėgo į Vokietiją, vėliau išvyko į Šveicariją, 1879 m. grįžo į Rusiją, bet policijos persekiojamas vėl buvo priverstas bėgti į Ciurichą. Nuo 1881 m. Šveicarijoje bendradarbiavo su G. Plechanovu.
1883 m. vienas iš „Darbo išvadavimo“ grupės kūrėjų, laikraščių „Iskra“ ir „Zaria“ redaktorius. 1893 m. ir 1896 m. Antrasis II Internacionalo kongresų delegatas.
Nuo 1898 m. RSDDP narys. 1900–1905 m. „Iskros“ redakcijos narys. Po RSDDP II suvažiavimo 1903 m. RSDDP (menševikų) pirmininkas. 1908–1911 m. „Golos socialdemokrata“ redaktorius.
1917 m. vasario mėn. grįžo į Rusiją, rėmė Laikinąją vyriausybę, buvo Petrapilio darbininkų ir kareivių deputatų tarybos narys. 1917 m. lapkričio pabaigoje emigravo į Lietuvą, nuo 1921 m. gyveno Berlyne, bendradarbiavo žurnale „Socialističeskij vestnik“.
Kelių šviesoforų įrengimo taisyklės

Trumpa apžvalga

Taisykles parengė Lietuvos automobilių kelių direkcija prie Susisiekimo ministerijos kartu su Transporto ir kelių tyrimo instituto specialistais. Taisyklės pakeitė iki tol galiojusį Lietuvos standartą LST 1405:1995 „Kelio ženklų ir šviesoforų naudojimas“ (toliau LST 1405). Taisyklės parengtos, remiantis Vakarų šalių eismo inžinerijos specialistų patirtimi ir ženkliai skiriasi nuo standarto LST 1405, kuris 1994 m. buvo parengtas pagal tuomet galiojusį atitinkamą Rusijos valstybinį standartą. Naujosios Taisyklės nustato ne tik šviesoforų statymo vietas, bet ir daug dėmesio skiria eismo saugumo priemonėms. Taisyklės galioja naujai įrengiamiems ir rekonstruojamiems šviesoforams.

Šviesoforų išdėstymas

Pagal Taisykles visi būtini šviesoforai įrengiami prieš sankryžą – dešinėje ir kairėje kelio pusėse bei virš važiuojamosios dalies. Šviesoforai virš važiuojamosios dalies yra lengviau pastebimi iš tolo, o tai ypač svarbu, kai atskiroms eismo juostoms skiriasi žalio signalo fazės ir vairuotojas gali lengviau orientuotis, kuris šviesoforas reguliuoja jo važiavimo kryptį. Kai šviesoforai išdėstomi tik prieš sankryžą, tai drausmina vairuotojus, nes jie turi sustoti prie „Stop“ linijos, kad matytų šviesoforų signalus. Taip išvengiama „Stop“ linijos ignoravimo, užvažiavimų ant pėsčiųjų perėjų ir priešlaikinių įvažiavimų į sankryžą. Be to, tokioje sankryžoje vairuotojas nemato skersine kryptimi judančių transporto priemonių šviesoforų signalų, kurie gali blaškyti dėmesį. Pagal standartą LST 1405 šviesoforus dubliuoti už sankryžos būdavo privaloma.

Posūkius reguliuojantys šviesoforai

Taisyklės nurodo, kad jei kairysis ar dešinysis posūkis reguliuojamas atskirai nuo važiavimo tiesiai, tam posūkiui reguliuoti turi būti statomas atskiras transporto šviesoforas su krypties rodyklėmis visuose jo signaluose. Kai yra atskiras posūkio šviesoforas su rodyklėmis, vairuotojui patogiau ir saugiau: dega žalia rodyklė – posūkis leidžiamas, dega raudonas signalas su juoda rodykle – posūkis draudžiamas. Standarte LST 1405 atskirai reguliuojamiems posūkiams būdavo numatytos papildomos šviesoforo sekcijos.

Atskira fazė – atskirai eismo juostai

Taisyklės numato, kad atskira eismo kryptis gali turėti atskirus šviesoforus tik tuomet, jeigu ji turi atskirą eismo juostą. Pavyzdžiui, jeigu iš tos pačios eismo juostos yra važiuojama tiesiai ir sukama į kairę, tai šiai eismo juostai negali būti skirta atskira fazė posūkiui į kairę. Pagal standartą LST 1405 būdavo įrengiamos sankryžos, kuriose iš vienos eismo juostos buvo galima važiuoti ir tiesiai, ir sukti, pvz.: į kairę, o posūkio į kairę laikas nesutapdavo su važiavimo tiesiai laiku. Todėl tokią eismo juostą užėmęs ir tiesiai norintis važiuoti vairuotojas turėdavo laukti, kol užsidegs žalias posūkio į kairę signalas, jei prieš jį stovėdavo vairuotojas, norintis sukti į kairę. Naujos Taisyklės draudžia įrengti atskirus šviesoforus tokioms eismo juostoms sankryžose.
Petrus Christus

Petrusas Christus (Kristus, ol. Petrus Christus, apie 1410-20 – 1475-76 m.) – flamandų ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkas.
Tik apie 30 darbų jam yra priskiriami, 9 iš jų pasirašyti. Tikriausiai garsiausias iš jų - „Jaunos merginos portretas“ (dešinėje).

Biografija

Beveik nieko tikro nežinoma apie Petruso gyvenimą. Jis gimė Baarle miestelyje netoli Antverpeno 1410-20 m. Apie jo jaunystės mokslus nežinoma nieko, spėjama, kad jis galėjo mokytis Jano van Eiko dirbtuvėse ar bent pas kurį nors Van Eiko pasekėją. 1444 m. Petrusas įsigijo Briugės miesto pilietybę ir pradėjo vadovauti Van Eiko dirbtuvėms (Van Eikas mirė 1441 m.). Manoma, kad jei Petrusas būtų buvęs Van Eiko mokinys, jis Briugės pilietybę būtų gavęs automatiškai.
Kaip ten bebūtų, iš visų reikšmingų to meto Nyderlandų tapytojų Petrusas Christus išsiskyrė kaip nuosekliausias Jano van Eiko pasekėjas, tačiau laikui bėgant įvairios įtakos jo kūryboje pradėjo persipinti. Vėlesniuose darbuose pasireiškė Rogiro van der Veideno, Robero Kampeno ir Dirko Bautso įtakos. 1457-63 m. Petrusas Christus greičiausiai lankėsi Italijoje, bent jau Milano mieste, ir yra kronikose minimas Pieras iš Briugės. Atitinkamai tuo metu Milane lankėsi Antonelas da Mesina (minimas kaip Sicilietis Antonelas). Gali būti, kad abu menininkai buvo susitikę. Šitaip italų renesanso įtaka persidavė Nyderlandų dailininkams. Petrusui Christui priklauso pirmasis Nyderlandų meno paveikslas „Madona su Kūdikiu soste“ (apie 1460), kuriame taisyklingai panaudoti linijinės perspektyvos dėsniai, tuo metu ištobulinti Italijoje. Taip pat Petrusas galėjo lankytis Genujoje ir Venecijoje. Atitinkamai Antonelas da Mesina ir Džovanis Belinis galėjo iš jo perimti aliejinės tapybos techniką.
1462 m. Petrusas su žmona Gaudicine įstojo į religinę labdaros ir paramos organizaciją Briugėje, kuriai greičiausiai skyrė paveikslą „Išdžiuvusiojo medžio Madona“ (iki 1473, nuo bendrijos pavadinimo). Petrusas Christus mirė apie 1475-76 m. Briugėje, palaidotas Šv. Marijos bažnyčioje. Jo paveikslams dažnai prikišama, kad žmonės juose atrodo tarsi lėlės.
Rekonstrukcija (JAV)

JAV rekonstrukcija – istorinis JAV laikotarpis, kuris vyko po pilietinio karo, 1863–1877 metais. Jos metu buvo patvirtinta vergijos panaikinimo reforma.

Istorija

1865 m. JAV Kongresas patvirtino 13-ąją JAV Konstitucijos pataisą dėl vergijos panaikinimo. Laisvais piliečiais tapo 4 mln. juodaodžių. Buvo pradėta vykdyti A. Linkolno numatyta Pietų rekonstrukcijos programa. Ši programa turėjo pertvarkyti pietines JAV valstijas ir vėl jas prijungti prie Sąjungos. Po JAV pilietinio karo į pietines valstijas buvo įvesta federacinė kariuomenė, o jas valdė prezidento paskirti gubernatoriai.
1867 m. Pietuose įvyko rinkimai į valstijų konventus, kurių rinkimuose dalyvavo ir juodaodžių grupės. Naujai išrinkti konventai panaikino pietinių valstijų atsiskyrimo nuo Sąjungos aktus.
1868 m. Kongresas patvirtino 14-ąją konstitucijos reformą, kuri suteikė juodaodžiams pilietines teises, o 1870 m. įtvirtino ir 15-ąją konstitucijos pataisą, juodaodžiai gavo rinkimų teises.
Prasidėjus rekonstrukcijai, į Pietus iš šiaurinių valstijų plūstelėjo daug lengvo pelno ieškotojų. Vieni supirkinėjo žemes ir turtėjo spekuliuodami, kiti siekė politinės karjeros. Prezidento Uliso Granto valdymo metais šalyje klestėjo korupcija ir piktnaudžiavimas valdžia, kuris ypač pasireiškė Pietuose. Daugelis rekonstrukcijos šalininkų nusivylė respublikonų politika. Baltaodžiai, pasinaudoję rasiniais prietarais, pradėjo stumti juodaodžius iš politinio gyvenimo. Baugino, gąsdino, trukdė balsuoti. Kadangi fermeriai bijojo juodaodžių konkurencijos, plantatoriai skirstė baltaodžius nuo juodaodžių. Taip demokratų partijos atstovai vėl įsitvirtino vietiniuose valdžios organuose.
1877 m., po ginčytinų prezidento rinkimų respublikonai, susitarę su demokratais, kad jų kandidatas būtų pripažintas prezidentu, pažadėjo tais pačiais metais iš Pietų išvesti federacinę kariuomenę. Ją išvedus rekonstrukcija baigėsi. Baltaodžiai priėmė segregacinius įstatymus, kurie juodaodžius atskyrė nuo baltaodžių visuomenės.
Juodaodžiams buvo draudžiama lankytis daugelyje viešų vietų. Jie negalėjo laisvai keliauti ir gyventi. Daliai iš jų buvo atimta teisė balsuoti. Po pilietinio karo juodaodžiai gavo laisvę, tačiau ne lygybę.
Kamora

Kamora (it. Camorra) yra į mafiją panašus nusikalstamas susivienijimas, veikiantis Italijos Kampanijos regione ir ypač Neapolyje.
Ypač stipri ir įtakinga kamora buvo XIX a. Neapoliui prisijungus prie vieningos Italijos 1861 m., kamora patyrė didelį spaudimą iš teisėsaugos struktūrų ir daug jos narių buvo priversti bėgti į JAV, kur prisijungė prie pradėjusios formuotis vietinės mafijos. Organizacija buvo beveik sunaikinta Musolinio režimo, kaip ir kitos Italijos nusikalstamos grupuotės, tačiau vėliau atsigavo.
Raffaele Cutolo bandė suvienyti visus Kamoros klanus Sicilijos mafijos pavyzdžiu, tačiau nesėkmingai.
Tarp kitų įprastų organizuoto nusikalstamumo verslų, kamora žymiai daugiau vertėsi piratavimu. Manoma, kad šiuo metu verčiasi žinomų Italijos gamintojų (tokių, kaip Armani, Paul and Shark) gaminių klastojimu ir platinimu besivystančiose šalyse. Apie šį nusikalstamą susivienijimą parašyta Roberto Saviano knyga "Gomora".
Marija Biržiškaitė

Biografija

Tėvas Mykolas Biržiška, motina Bronislava Biržiškienė. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetas Teisių fakultetą. Lankė A. Žmuidzinavičiaus (Vilniuje) ir M. Dobužinskio (Kaune) dailės studijas. Nuo 1940 m. Vilniaus universitete studijavo meno istoriją, dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje.
1944 m. pasitraukusi iš Lietuvos gyveno Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje, nuo 1960 m. JAV. 1946–1948 m. Freiburge dirbo V. K. Jonyno įkurtoje Dailės ir amatų mokykloje, joje lankė E. Marčiulionienės keramikos studiją. Rašė į Lietuviškąją Enciklopediją, redagavo jos 9-10 t. meno skyrių.
Sukūrė linoraižinių kaimo ir Vilniaus tematika, keramikos kompozicijų (Aušros Vartų koplyčios Švč. Mergelės Marijos bareljefas). Iliustravo G. Krivickienės, P. Orintaitės ir kt. knygų. Rūpinosi Mykolo ir Vaclovo Biržiškų raštų palikimu.
Danijos sąsiauris

Danijos sąsiauris (dan. Danmarksstrædet) arba Grenlandijos sąsiauris (isl. Grænlandssund) – sąsiauris, jungiantis Atlanto vandenyną su Grenlandijos jūra (Arkties vandenyno dalis), ir skiriantis Islandijos (pietryčiuose) ir Grenlandijos (šiaurės vakaruose) salas. Į sąsiaurį išsišauna Vestfirdiro pusiasalis. Ilgis 530 km, mažiausias plotis 287 km, mažiausias gylis farvateryje 120 m. Pro Danijos sąsiaurį pagal Grenlandijos krantus srūva šaltoji Rytų Grenlandijos srovė, o pagal Islandijos krantus – šiltoji Vakarų Islandijos srovė. Ištisus metus sąsiauryje plūduriuoja ledai.
Gintaras Deksnys

Biografija

1970–1974 m. mokėsi Vilniaus 27-ojoje vidurinėje mokykloje, o 1974–1981 m. – Vilniaus 41-ojoje vidurinėje mokykloje. 1986 m. baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos institutą – elektroninės technikos inžinierius. 1986–1988 m. Vilniaus Santariškių klinikų inžinierius. 1988 m. stažavosi Valstybinėje televizijoje ir radijuje Maskvoje, 1994, 1996 m. – Žurnalistikos institute Fredrikstade, Norvegijoje, 1999 m. – „Baltic Media Center“ Svanekėje, Danijoje.
1988–1993 m. Lietuvos radijo diktorius, 1991–2003 m. – LRT televizijos „Žinių“, „Panoramos“, „Savaitės“ vedėjas, nuo 2003 m. – LNK žinių redaktorius ir vedėjas. 2011-2016 m. Žurnalistikos instituto lektorius.
Tabariškių koplyčia

Istorija

Istoriniuose šaltiniuose minima, kad koplyčia yra medinė, su prancūziška spyna, 14 alkūnių ilgio ir 5 alkūnių pločio, altoriuje – Nukryžiuotojo paveikslas, pastatyta 1794 m. Antonijaus Važinskio, pašventinta Tabariškių klebono Marko Rostiko.
Šalčininkų rajono savivaldybės pastangomis 2014 m. koplyčia buvo restauruota ir spalio 10 d. pašventinta Tabariškių klebono Valdemaro Ulčukevičiaus, praėjus 220 metų po pirmosios konsekracijos.
Tabariškių kapinių koplyčios renovacija vyko pagal programą „Leader“. Objektas buvo įtrauktas į renovuojamų objektų sąrašą kultūrinio turizmo maršrute „Medinė architektūra Vilniaus ir Šalčininkų rajonuose” ir po teigiamo paraiškos įvertinimo gavo lėšų iš ES struktūrinių fondų.
Juodkalnijos futbolo taurė

Juodkalnijos futbolo taurė – pagrindinis atkrintamųjų varžybų futbolo turnyras Juodkalnijoje. Vyksta nuo 2006 metų.
Al-Rayyan SC

Istorija

Klubas įkurtas 1967 m. kai susijungė senasis rajaniečių klubas ir Nusoor Club.
Kiaukai

Istorija

1562 metų Karšuvos valsčiaus inventoriuje minimas sodžius Gardava, ją sudarė Kiaukai, Paakmenis ir Pajėrubynis. 1821 metais kaime gyveno 262 katalikai, kitų religijų žmones neskaičiuoti, 1923 m. čia gyveno 263 gyventojai. Kiaukų dvaro rezidencija buvo valdoma bajorų Jankovskių ir Vembutų giminių. 1845 m. dvaro šeimininku tapo Jozefas Vembutas.
Alfridas Vigelis

Biografija

1995 m. UAB „Gelgaudiškio melioracija“ direktorius, nuo 2001 m. Šakių rajono savivaldybės žemės ūkio skyriaus vedėjas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šakių rajono skyriaus narys, nuo 2003 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1980–1995 m. Šakių tarybos deputatas, 1995–2000, 2001–2002 m. (LDDP sąraše), 2004 m. balandžio mėn. (LSDP) Šakių rajono savivaldybės tarybos narys.
Medžiotojų ir žvejų draugijos valdybos pirmininkas.
Smolensko kunigaikštystė

Teritorija

Kunigaikštystės pradžioje (iki suirimo) valdytos teritorijos bendrai buvo vadinamos Smolensko žeme. Žemė buvo Rytų Europos lygumoje, Smolensko aukštumoje. Regione prasidėjo nemažai svarbių Rusios upių: Dniepras, Meža, Desna, Ugra, Tvercė, Sožas, Pronia ir kitos.
Smolensko žemė buvo pačiame Rusios viduryje, iš visų pusių apsupta kitų kunigaikštysčių. Dniepras ją skyrė nuo vakariau buvusios Polocko žemės. Ryčiau buvo Zalesė (Rostovo žemė), pietuose - Černigovo žemė, šiaurėje - Naugardo žemė.