google/wiki40b huggingface dataset:
Petras Razbadauskas

Biografija

1976 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius-hidrotechnikas. Akcinės bendrovės „Dusetų melioracija“ direktorius. 2003 m. Zarasų rajono žemėtvarkos skyriaus vedėjas.
Nuo 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, nuo 1999 m. Naujosios sąjungos Zarasų rajono skyriaus narys. 1990–1995 m. Zarasų rajono tarybos deputatas, 2000–2003 m. ir 2007–2009 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Danutė, vaikai Renaldas, Mindaugas.
RS Ginnastica Torino

Futbolas

Klubas labiausiai garsėjo savo futbolo komanda apie 1900 metus (įkurta 1897 m.).
Balys Vosylius

Biografija

1933 m. baigė Marijampolės mokytojų seminariją, 1933-1939 m. studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Vytauto Didžiojo universitete.
1936-1938 m. žurnalo „Karys“ specialiųjų skyrių redaktorius, 1938-1940 m. – žurnalo „Trimitas“ redaktoriaus pavaduotojas. 1938 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą. 1940-1944 m. mokytojavo Kaune.
Pasitraukęs į Vokietiją, 1945-1948 m. Ingolštato lietuvių stovykloje redagavo žurnalą „Laiko žodis“ ir biuletenį „Naujos žinios“. Gyvendamas JAV, 1951 m. redagavo žurnalą „Nemunas“ ir „Filadelfijos lietuvių bendruomenės biuletenį“. Spaudoje paskelbė publicistinių straipsnių, novelių.
Fnatic

Fnatic – profesionali elektroninio sporto organizacija, pradėjusi veiklą 2004 m. birželio 23 d. „Fnatic“ yra laikoma geriausia elektroninio sporto komanda pasaulyje, kuri žaidžia žaidimus Dota 2, League of Legends ir Counter-Strike: Global Offensive. Fnatic būstinė yra įkurta Londone, Jungtinėje Karalystėje. Socialiniuose tinkluose komanda yra įkūrusi grupę, kurią seka 1,2 milijono žmonių.
Dokumento rekvizitas

Dokumento rekvizitas – dokumento sudedamoji dalis ar su dokumentu susijusių procedūrų įforminimo elementas. Tai tokios dokumento dalys, kurios yra būtinos, kitaip dokumentas laikomas negaliojančiu.
Wexford Youths (moterys)

Wexford Youths WFC

Moterų komanda nuolatos kovoja dėl aukščiausių vietų ir trofėjų Airijoje. 2018 m. tapo čempionėmis. (Ketvirtą kartą komandos istorijoje).

UEFA moterų čempionų lyga

2015–16 m. UEFA moterų čempionų lygos kvalifikacinėse rungtynėse FC Gintra netikėtai pralaimėjo varžovėms 0–1.
Kitais metais FC Gintra nugalėjo varžoves 2–1. 
2019 m. rugpjūčio 10 d. klubas žaidė su FC Gintra. Tai buvo 2019–20 m. UEFA moterų čempionų lygos kvalifikacinės rungtynės, kuriose nugalėjo Airijos komanda rezultatu 2:1, nors FC Gintra pirmavo 1:0.

Sudėtis

Atnaujinta: 2018 m. rugpjūčio 13 d. 
<...>
Klaipėdos Andrejaus Rubliovo pagrindinė mokykla

Istorija

Sovietmečiu vadinta Klaipėdos 17-ąja vidurine mokykla. Nuo 2002 m. tapo pagrindine. 
1995 m. mokyklos teritorijoje įsteigta cerkvė. 2012 m. pradėtas tyrimas dėl cerkvės teisėtumo, kadangi ši užėmė 100 kvadratinių metrų plotą mokyklos viduje. Klaipėdos mero Vytauto Grubliausko teigimu, toks atvejis, kai mokykloje įkurti maldos namai - vienintelis Lietuvoje. Nustačius pažeidimus, 2013 m. paskelbtas viešasis konkursas dėl religinėms apeigoms pritaikytų patalpų nuomos, kurį laimėjo minima cerkvė. Nuo to laiko nuoma apmokestinta.
2014 m. balandžio 30 d. sprendimu nr. T2-92 mokykla prijungta prie Klaipėdos Santarvės pagrindinės mokyklos.
Christian Horner

Christian Horner (g. 1973 m. lapkričio 16 d.) – buvęs autosporto lenktynininkas, šiuo metu vadovaujantis Red Bull Racing Formulės 1 ekipai. Prieš tai jis vadovavo vienai GP2 čempionato ekipai.
Horner yra vedęs buvusią Spice Girls narę Geri Halliwell.
Horst Köhler

Jaunystės metai

Baigė makroekonomikos (VWL) studijas, jaunystėje aktyviai įsitraukė į studentų judėjimus ir organizacijas, neretai dalyvaudavo demonstracijose, pasisakė už globalizacijos plėtrą, remiant Trečiojo pasaulio šalis (aktyviai dalyvavo studentiškų įmonių veikloje, skatinusių pirkti produkciją iš vargingiausių šalių ir padėjusių ją eksportuoti į Europą).

Veikla

Baigęs studijas Horstas Keleris įsidarbino moksliniu bendradarbiu keliuose ekonomikos institutuose, dirbo mokslo tiriamąjį darbą.
Iki 2004 m. kovo 4 d. jis vadovavo Tarptautiniam Valiutos Fondui (IWF).
Horstas Keleris priklauso evangelikų konfesijai.
Vedęs; žmona Eva Köhler; kartu augina du vaikus.
2010 m. gegužės 31 d. atsistatydino iš Vokietijos Federalinio Prezidento pareigų.
Abrikosas

Augalų morfologija

Vidutinio dydžio medis su plačia ir tankia lapija. Lapai maždaug 8 cm pločio, širdelės formos. Žiedai balti. Vaisius – minkštas, sultingas rausvai geltonas kaulavaisis.

Mityba

Maistui vartojami vaisiai, sėklos, kurios yra panašios į migdolo sėklas.
Petras Ločeris

Petras Ločeris (1892 m. rugsėjo 12 d. Jasiškiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1973 m. lapkričio 24 d. Vilnius, palaidotas Biržuose) – Lietuvos fotografas, fotomedžiagų gamybos pradininkas Lietuvoje.

Biografija

1910 m. Rygoje privačiai mokėsi fotografijos, 1913 m. baigė amatų mokyklą. 1913 m. Nemunėlio Radviliškyje atidarė fotoateljė. Nuo 1914 m. dirbo fotoateljė Penzoje, atliko pirmuosius bandymus su šviesai jautriomis medžiagomis. 1920 m. atidarė fotoateljė Biržuose. Nuo 1928 m. tyrė šviesai jautrių medžiagų chemijos ir technologines savybes. Pirmasis Lietuvoje gamino fotografines medžiagas pramoniniu būdu. 1933 m. dalyvavo kilnojamoje fotografijos parodoje Šiauliuose. 1933–1936 m. gamino įvairaus jautrumo šviesai ir spalvoms trijų formatų fotografines plokšteles „Aušra“, išrado spalvotą emulsiją.
Fotografavo Biržų gamtos vaizdus, žmones, svarbiausius įvykius. Jo nuotraukos paženklintos trijų eilučių, stačiakampio formos rėminančia linija apibrėžtu spaudu: viršuje užrašyta „FOTOGRAFIJA“, viduryje didžiosiomis raidėmis retintu stambiu šriftu – „P. LOČERIO“, apačioje smulkiu šriftu – „Biržai, Pasvalio g. 41 Nr. Tel. 181“.
Nuo 1948 m. gyveno Vilniuje. Lietuvos kino studijoje dirbo vyr. laborantu, Lietuvos dailės institute – fotografu laborantu; kurį laiką dėstė fotografiją Gyventojų buitinio aptarnavimo mokykloje.
Sūnūs Vytautas Ločeris, Algirdas Ločeris, Laimutis Ločeris, duktė Alma Ločerytė.
San Marino futbolo varžybos 2000–2001 m.

2000–2001 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 16–asis San Marino futbolo čempionatas.
Kretingos kapinynas

Vieta

Įrengtas kyšulyje, įsiterpiančiame į Akmenos ir bevardžio jos kairiojo intako santaką. Vakarinėje dalyje stovi akmenų mūro Kretingos dvaro ūkinis pastatas, pietrytiniu, pietiniu ir pietvakariniu pakraščiu praeina Salantų gatvė. Likusi dalis dirvonuoja.
Pietryčių-pietų pusėje palei gatvę (kelią Kretinga–Salantai) išmūryta akmeninė sienelė, kurios pietinėje dalyje pritvirtintas seno pavyzdžio archeologijos paminklo anotacinis ženklas. Pietvakariniu pakraščiu gatve eina takas į Kretingos (Padvarių) kapines (senasis Darbėnų kelias).

Istorija

Smarkiai apnaikintas XVIII–XX a. statant Kretingos dvaro ir Kretingos tarybinio ūkio-technikumo pagalbinius ūkinius, gamybinius ir gyvenamuosius pastatus, plečiant kelią Kretinga–Salantai, tiesiant vandentiekio tinklus.
1972–1988 m. buvo respublikinės reikšmės archeologijos paminklas, 1993 m. įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą (šifras IP2462A), 2004 m. – į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (registro kodas A1822), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1909, 1912 m. tyrė Vladas Nagevičius, 1983 m. – Ignas Jablonskis. 1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1988 m. – Julius Kanarskas ir Donatas Butkus, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 2008 m. – Donatas Butkus (Kretingos muziejus).
Iš viso ištirtas apie 664 m² plotas, aptikta 53 (51 sudeginto ir 2 nedegintų) mirusiųjų kapai ir 14 sunaikintų kapų vietos. Mirusieji laidoti su įkapėmis: rasta įmovinių ir įtveriamųjų žeberklinių ietigalių, dviašmenis kalavijas, peilių, dalgelių, skiltuvų, žąslų, svarstyklių svorelių, papuošalų – vytinių antkaklių, pasaginių segių, apyrankių, žiedų.
Datuojamas X–XIII a.
Kapinyno vakarinėje dalyje aptikti I tūkstantmečio pr. m. e. pab. – I tūkstantmečio m. e. pr. senovės gyvenvietės kultūrinio sluoksnio žymių su kauliniais dirbiniais, lipdytu miniatiūriniu puodeliu bei lipdytos keramikos šukių grublėtu ir spurgeliais puoštu paviršiumi.
Radinius saugo Valstybinis Ermitažas (Rusija), Vytauto Didžiojo karo muziejus ir Kretingos muziejus.
Ateitis (Bostonas)

Istorija

Leido „Ateities“ bendrovė. 1918 m. gegužės 3 d. savaitraštį „Ateitis“ pakeitė laikraštis „Sandara“, o vietoj jo kurį laiką ėjo laikraštis „Jaunoji Lietuva“.
Artua

Istorija

Pradžioje Artua grafystė buvo atskiras kraštas, bet vėliau aneksuota Flandrijos. Nuo XV a. Artua valdė Burgundijos hercogai. 1659 m. tapo Prancūzijos provincija.
Vytautas Mizaras

Vytautas Mizaras (g. 1974 m. rugpjūčio 20 d. Babruose, Lazdijų rajonas) – teisininkas, advokatas, Vilniaus universiteto (VU) profesorius, VU TF Privatinės teisės katedros vedėjas.

Biografija

Baigė Avižienių pradžios mokyklą, 1992 m. – Veisiejų vidurinę mokyklą (pastarąją aukso medaliu). Nuo 1992 m. iki 1997 m. studijavo VU Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją. Gavęs stipendiją, Nuo 1997 m. iki 1998 m. studijavo Frankfurto universitete (Heseno žemėje, Vokietija), labai gerai (lot. magna cum laude) baigė podiplomines teisės studijas, teisės magistras (LL. M.).
Nuo 1998 m. iki 2002 m. studijavo VU Teisės fakulteto doktorantūroje, 2002 m. gegužės 23 d. apgynė disertaciją tema “Civiliniai autorių teisių gynimo būdai” (vėliau išleido to paties pavadinimo monografiją), socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras. 2009 m. gegužės 5 d. atliko habilitacijos procedūrą (tyrimo tema „Autorių teisių apsaugos ir kitų intelektinės nuosavybės teisių gynimo teoriniai ir praktiniai aspektai“). Gavęs stipendijas (skirtas jauniesiems mokslininkams), stažavosi Pavijos universitete (tyrimų apsikeitimų ES Phare programa, Italija, 1999), J. V. Gėtės universitete (Vokietija, 2003 m., 2006 m. sausio mėn.), Miuncheno Makso Planko intelektinės nuosavybės, konkurencijos ir mokesčių teisės institute (Vokietija, 2001 m. birželio-gruodžio mėn., 2006 m. liepos-rugsėjo mėn., 2007 m. rugpjūčio-lapkričio mėn., 2008 m. liepos-gruodžio mėn., 2010 m. liepos-gruodžio mėn.).
Nuo 1997 m. rugsėjo 1 d. VU Teisės fakulteto asistentas, nuo 2002 m. balandžio 1 d. lektorius, nuo 2003 m. iki 2015 m. rugpjūčio 31 d. VU Teisės fakulteto Civilinės teisės ir civilinio proceso katedros (nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. – VU TF Privatinės teisės katedros) vedėjas , nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki 2001 m. liepos mėn. LR teisingumo ministro patarėjas civilinės teisės ir civilinio proceso klausimais (koordinavo LR civilinio kodekso projekto ir LR civilinio proceso kodekso projekto rengimą ir priėmimą), Pretendentų į teisėjus egzamino komisijos narys (2002–2005 m.); nuo 2002 m. spalio 17 d. praktikuojantis advokatas, advokatų profesinės bendrijos „Jurevičius, Bartkus ir partneriai“ vadybininkas (iki 2006 m.), patarėjas (sritis – verslo teisė). VU Teisės fakultete dėsto teisės specialybės kursus (intelektinės nuosavybės teisė, prievolių teisė, deliktų teisė). Dalyvauja tarptautiniuose mokslo projektuose.
LR civilinio kodekso komentarų, įvairių knygų bendraautoris. Skelbia straipsnius intelektinės nuosavybės teisės, atskirų sutarčių rūšių temomis Lietuvos ir užsienio teisės mokslo leidiniuose.
Moka vokiečių, rusų, anglų kalbas, turi prancūzų kalbos pagrindus.
Nedoros moterys

Turinys

Po brutalios kontrabandininkų poros nužudymo gyva liko tik jų draugė Margarita, tačiau dėl patirto sukrėtimo ji prarado kalbos dovaną. Mergina patenka į ligoninę, kur netradiciniais, daugiausia seksualiniais metodais mėginama priversti ją kalbėti, nes visi galvoja, jog ši žino apie paslėptus deimantus. Galiausiai po vieno eksperimento prabilusi, Margarita papasakoja apie savo pažintį su nužudyta pora, o vienas iš gydytojų pasirodo esąs tikrasis žudikas...
Juozeliškiai II

Aplinkinės gyvenvietės

Medeikiai – 4,9 km
Briedžiai (Biržai) – 0,8 km
Smaltiškiai (Biržai) – 1,8 km
Tamošiūnai II – 3 km
Kuokaviečiai – 2,5 km
Spalviškiai (Parovėja) – 8 km 
BIRŽAI – 17 km
Nunzio Gallo

Biografija

Atlikėjas gimė Neapolyje. 1957 metais jis atstovavo savo gimtajai šaliai 1957 m. Eurovizijos konkurse, kur su daina „Corde della mia chitarra“ (liet. Mano gitaros stygos) užėmė 6 vietą. „Corde della mia chitarra“ garsėja kaip ilgiausia daina, grojusi Eurovizijoje, trukusi 5 min. ir 9 s. Vėliau konkurse buvo įvesta taisyklė, ribojanti dainos ilgį iki trijų su puse minutės.
1958-aisiais su daina „Vurria“ laimėjo Neapolio festivalį.
Nunzio taip pat žinomas kaip aktorius, nusifilmavęs daugiau kaip 20-yje filmų. 2007 m. rugsėjį patyrė sunkią galvos smegenų traumą, iš kurios jis nebeatsigavo. Atlikėjas mirė 2008 m. vasario 22 d. Telese Terme, Benevento provincijoje.
Chasidai

Chasidai – vienos iš neorganizuotų judaizmo krypčių atstovai, kurie atspindėjo idėjinę judaizmo ideologiją priešingą helenistams - sugraikėjusiems žydams. Chasidams buvo būdingas pasipriešinimas graikų-romėnų įtakos skverbimuisi į žydų gyvenimą bei kultūrą. Chasidai buvo vadinami pamaldžiaisiais.
Chasidai buvo senų pažiūrų judėjai, kurie atspindėjo viso labo tik bendrą žydų tautos nepasitenkinimą helenizmo įtaka žydų kultūriniam - religiniam pamatui.
Chasidai nesudarė išskirtinės ar uždaros sektos, kaip esėjai ar fariziejai, tačiau II a. pr. m. e. jie aktyviai dalyvavo kartu su makabiejais ginkluotuose pasipriešinimuose prieš graikų valdovus.
Dalis chasidų buvo pacifistai, todėl nepastebimai susiliejo su esėjais, fariziejais ir zelotais, palikdami žydų tautoje atminimą kaip epitetą, tinkantį kiekvienam dievobaimingam judėjui - pamaldus kaip chasidas.
Rabinistinis judaizmas

Rabinistinis judaizmas arba Rabinizmas (heb. „Jahadut Rabanit“ – יהדות רבנית) – judaizmo atšaka, susiformavusi II-VI a.
Fariziejų judaizmas pradėtas praktikuoti po Antrosios šventyklos sugriovimo 70 metais, tačiau galiausiai susiformavęs II-VI a. Rabinistinis judaizmas daugiau dėmesio skyrė Toros įstatymams, kuriuos Mozė perdavė ant Sinajaus kalno, bei mažiau dėmesio skyrė Talmudo interpretacijų nagrinėjimams.
Keralos istorija

Tamilakamo dalis

Savarankiška Keralos istorija, lyginant su kitų Pietų Azijos subregionų istorijomis, yra palyginti nesena. Iki VIII a. ji buvo Tamilakamo istorijos dalis, ir buvo valdomas kaip Čeros valstybės (kurios centras buvo Tamilnade) provincija. Nuo III a. čia įsigalėjo kalabharai.

Antroji Čera

IX a. pradžioje Keralos teritorijose susikūrė Antroji Čera, kurios valdovai kildino save iš senosios Čeros dinastijos. Valdant Kulasecharų dinastijai, Čera valdė visą Keralos pajūrį iš sostinės Kodungaluro. Atrodo, tuo metu ji valdė ir pajūrio Karnataką (Kanaros regioną). Čera aktyviai kovojo su galingomis to meto tamilų imperijomis Pandija ir Čola.
Antrosios Čeros valstybėje ėmė formuotis malajalių tautybė, kuri atsiskyrė nuo kitų tamilų. Kristalizavosi atskiras malajalių identitetas, kultūra. Susiformavo savarankiška kalba, raštas, netgi kalendorius. Vėliau Čera imta tarti kaip Kera, kas dar vėliau išsivystė į žodį Kerala.
Tuo metu Valstybė kontroliavo didelę dalį Indijos vandenyno prekybos, čia apsistojo daug arabų pirklių.

Svarupamai

Nuo Čolos antpuolių valstybė silpo ir apie XI a. suskilo į daugybę smulkių feodalinių valdų, vadinamų svarupamais (സ്വരൂപം), valdomų iš sostinių kovilakamų. Juos valdė valdovai, kurie tarpusavyje kariavo. Iškilo karių nairų sluoksnis. Stipriausi svarupamai buvo Kolathunadas, Kožikodė, Kočis ir Venadas.

Kolonijinis laikotarpis

Nuo XV a. pabaigos čia įtaką įgijo portugalai, vėliau olandai, britai.
Nuo XVIII a. vidurio vyko konsolidacija, kuomet pietiniuose svarupamuose įsigalėjo Travankoro ir Kočio karalystės. Šiaurinė Kerala buvo nukariauta tamilų Maisoro karalystės.
Britų Indijos laikais buvo išlaikyta karalysčių savivalda.
Enmerkaras

Enmerkaras (šum. 𒂗𒈨𒅕𒃸 = EN.me.er.kar) – šumerų epų didvyris, pusiau legendinis Uruko valdovas (~XXVIII a. pr. m. e.), I-osios Uruko dinastijos įkūrėjo Meskingašaros sūnus. Pasak Šumero karalių sąrašo, Enmerkaras valdyti pradėjo tada, kai Utu sūnus Meskingašara pasitraukė jūron. Enmerkaras, pasak sąrašo, valdęs 420 metų.
Išlikę du pasakojimai apie Uruko karaliaus Enmerkaros karo žygius prieš Aratos miestą. Enmerkaros sūnumi laikomas (epuose taip pat minimas) Lugalbanda.
Baltas drabužis Marialei

Turinys

Vaikystėje tapusi tėvo keršto žmonai ir jos meilužiui liudininke, užaugusi Marialė gyvena atsiskyrusi su vyru Paolo senovinėje pilyje. Vieną dieną čia pasirodo būrys jos buvusių draugų ir pažįstamų, gavusių kvietimą atvykti. Paolo demonstruoja, kad nenori matyti svečių, Marialė laido užuominas, kad čia yra laikoma per prievartą. Svečiai ekskursijos po pilį metu aptinka seną rūsų, o jame – įvairiausius senovinius drabužius ir nusprendžia surengti karnavalą. Marialė išsirenka baltą suknelę su dviem raudonomis skylėmis – tą pačią, kurią per mirtį vilkėjo jos motina. Karnavalas baigiasi tarpusavio pykčiais, o tuomet viena po kitos prasideda žmogžudystės…
Al-Safa' SC

Istorija

Klubas įkurtas 1939 m. 
Futbolo komanda 3 k. tapo šalies čempionais. (2011–12, 2012–13, 2015-2016 m.)
Aleksandras Metrikis

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomas. Ūkininkas.
Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. Nuo 2007 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Rūta, vaikai Audrius, Darius, Rimvydas.
Aušrinė (žurnalas)

Istorija

Pirmasis numeris išėjo 1910 m. sausio 30 d. Vilniuje kaip laikraščio „Lietuvos žinios“ priedas. Iniciatorius Stasys Šilingas. Nuo 1910 m. Nr. 2 iki 1914 m. Nr. 3 (31) – „Lietuvos žinių“ literatūros ir mokslo neapmokamas priedas. Leidinio iniciatoriai Maskvos studentai siekė sutelkti pažangiąją moksleiviją, kad susiformuotų lietuvių inteligentiją, kuri pajėgtų spręsti svarbiausias tautos ateities problemas. Pirmuose numeriuose pasisakė įvairių pažiūrų autoriai. Vėliau prasidėjusi polemika tarp skirtingų ideologijų atstovų suskaldė ir moksleiviją. „Aušrinė“ skatino lavintis, rūpinosi gimtosios kalbos, istorijos, kultūros, doros klausimais, demokratiniu, iš dalies socialistiniu požiūriu svarstė moksleivių gyvenimo problemas, lietuvių literatūros ir spaudos klausimus, diskutavo su katalikiškąja spauda, spausdino lietuvių kūrėjų ir moksleivių raštus. 1910–1914 m. leidėja buvo Felicija Bortkevičienė, redagavo Steponė Mošinskaitė. Leido priedus „Farmaceutų reikalai“ (1911–1912 m.) ir „Vasaros darbai“ (1910–1912 m.) 1915 m. Petrograde vietoj „Aušrinės“ buvo išleistas almanachas „Aušrinės keliais“.
Nuo 1917 m. – savarankiškas pažangiosios moksleivijos mėnesinis laikraštis (žurnalas). Leido „Aušrininkų“ organizacija Maskvoje, o Nr. 4-6 spausdino Aušrininkų C. V. K spaustuvė Voroneže. Redagavo redakcinė kolegija: Petras Čerkeliūnas, Valerija Čiurlionytė, Balys Sruoga, Juozas Žiugžda, Mečys Markauskas. Šiame žurnale savo pirmuosius kūrinius skelbė Kazys Binkis, Kazys Boruta, Julius Janonis, Butkų Juzė, Kazys Jakubėnas, Adomas Lastas, Vytautas Montvila, Antanas Vienuolis-Žukauskas ir kiti vėliau garsūs rašytojai. Be to, jame buvo daug metodinių straipsnių moksleivių lavinimo, laisvalaikio ir kitais klausimais.
1919–1926 m. socialistinės moksleivijos laikraštis (žurnalas). Leido Aušrininkų centro komitetas Marijampolėje, redagavo Kazys Bubnys, spausdino „Dirvos“ spaustuvė. Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybinio perversmo leidinys buvo uždarytas.
1931–1933 m. (nuo 1932 m. Nr. 4) – laisvos socialistinės minties žurnalas. Leido Studentų socialistų aušrininkų draugija. Redagavo Jonas Kruopas, vėliau – Juozas Klimavičius, faktinis redaktorius – Kazys Boruta, Motiejus Strimaitis, L. Gruodis. Spausdino „Raidės“, M. Jolko spaustuvės Kaune. Bendradarbiavo Mykolas Biržiška, Ramūnas Bytautas, Kazys Boruta, Butkų Juzė, Petras Cvirka, Valerija Čiurlionytė, Zigmas Gėlė, Martynas Yčas, Kazys Jakubėnas, Vytautas Montvila, Balys Sruoga, Vytautas Steponaitis. 1931–1933 m. išėjo 8 numeriai (1931 m. – 3, 1932 m. – 1, 1933 m. – 4). Paskutinis „Aušrinės“ numeris buvo išleistas 1933 m. balandžio mėn. 
Tiražas 1914 m. – 3250 egz., 1931 m. – apie 3000 egz.
Jan de Bray

Janas de Brajus (ol. Jan de Bray, apie 1627 m., Harlemas – 1697 m. balandžio 4 d., palaidotas, ten pat) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, piešėjas, architektas.

Biografija

Janas de Brajus gimė apie 1627 m. menininkų šeimoje Harleme. Jo tėvas Salomon de Bray (1597–1664) buvo architektas ir tapytojas, motina Anna Westerbaen (apie 1605–1663) buvo poeto ir gydytojo Jacob Westerbaen (apie 1600–1670) ir portretų tapytojo Jan Westerbaen (apie 1600–po 1677) sesuo. Janas de Brajus tikriausiai buvo apmokintas tėvo ir Jan Westerbaen. Jano broliai Dirkas ir Josefas tapo tapytojais. Tapytojas karjerą pradėjo apie 1650 m. Didesnioji Jano de Brajaus šeimos dalis, įskaitant tėvą ir motiną, mirė 1663-64 m. maro metu. J. de Brajus šeimą pavaizdavo paveiksle „Antonijus ir Kleopatra“ su tėvais centre, broliu Dirku už jų ir autoportretu kairėje. Janas de Brajus buvo vedęs tris kartus: 1668 m. – Maria van Hees, 1672 m. – Margaretha de Meyer ir 1678 m. – Victoria Stalpert van der Wielen. Visos jo žmonos mirė iškart po vedybų praėjus metams, dviem. Trečioji mirė gimdymo metu. Gali būti, kad nuolatiniai po to kilę ginčai dėl paveldėjimo lėmė, kad 1689 m. J. de Brajus paskelbė bankrotą. 1686 m. J. de Brajus persikėlė į Amsterdamą, kur 1692 m. įgijo piliečio teises. J. de Brajus mirė 1697 m. Amsterdame, jo palaikai palaidoti balandžio 4 d. Harleme. J. de Brajaus kūrybos branduolį sudaro portretai ir istoriniai paveikslai, atlikti klasikinės tapybos tradicijoje. Jis taip pat dirbo architektu.
Kalikstas II

Biografija

Kilęs iš aristokratų šeimos, ketvirtasis Burgundijos kunigaikštystės valdovo Viljamo I sūnus. Pirmą kartą paminėtas metraščiuose, kai tapo Vienes arkivyskupu (Prancūzijoje). Palaikė popiežių jo nesutarimuose su Šventosios Romos imperatoriumi dėl dvasininkų skyrimo teisės. Būdamas arkivyskupu paskirtas popiežiaus Paskalio II legatu Prancūzijoje. 1111 metais popiežius pasidavė Imperatoriaus Henriko V spaudimui, paskelbdamas Privilegium, kuriuo atsisakė daugelio popiežiaus prerogatyvų, įtvirtintu Grigaliaus VII reforma. Guy de Vienne vadovavo popiežiaus šalininkų grupei Laterano sinode. 1112 metais grįžęs į Prancūziją, jis iš karto sušaukė Prancūzijos ir Burgundijos vyskupų susirinkimą, kuriame imperatoriaus norą skirti dvasininkus paskelbė erezija, o Henriką V ekskomunikavo teigdamas jog imperatorius išgavo Privilegium grasindamas jėga. Šie dekretai buvo nusiųsti popiežiui patvirtinti, ką jis ir padarė 1112 metų spalio 20 dieną. Guy de Vienne buvo įšventintas kardinolu popiežiaus Paskalio II.

Popiežystė

Kilus kruviniems nesutarimams tarp Henriko V ir Paskalio II įpėdinio Gelasijaus II jis turėjo bėgti iš Romos, kur mirė 1119 m. sausio 29 d. Kliuni abatijoje, Prancūzijoje. Per keturias dienas buvo išrinktas naujasis popiežius. Įšventintas Vienes mieste, pasirinko Kaliksto II vardą.
Pradžioje atrodė, kad popiežius nori taikos su Henriku V, pas kurį pasiuntė atstovus ir susitarė, kad imperatorius neberems savo paskirto antipopiežiaus Romoje. Buvo susitarta, kad popiežius ir imperatorius susitiks asmeniškai netoli Reimso. Norėdamas užsitikrinti paramą, spalio mėnesį surengė susirinkimą Reimse, kuriame dalyvavo Prancūzijos karalius Liudvikas VI, daug Prancūzijos didikų ir daugiau nei 400 vyskupų ir abatų. Henrikas V į susitikimą atvyko lydymas trisdešimt tūkstančių žmonių armijos. Kalikstas II bijodamas, kad gali būti panaudota jėga, norint išgauti papildomų lengvatų, pasiliko Reimse. Tuo pat metu nesėkmingai stengėsi sutaikyti Anglijos karalių Henriką I ir Normandijos kunigaikštį Robertą II. Kadangi nebuvo pasiektas joks kompromisas su Henriku V, jis pakartotinai ekskomunikuotas 1119 m. spalio 30 dieną.
Grįžęs į Italiją, Kalikstas II sugebėjo išvyti antipopiežių Grigalijų VIII ir užsitikrinti miestiečių paramą.