google/wiki40b huggingface dataset:
Aveso sala

Aveso sala (isp. Isla de Aves 'paukščių sala') – nedidelė koralinė sala Karibų jūroje, Pavėjinių Antilų salų grupėje, 185 km į pietvakarius nuo Montserato, 225 km į vakarus nuo Dominikos, 550 km į šiaurę nuo Venesuelos krantų. Sala faktiškai priklauso Venesuelai (Federalinės valdos), tačiau į ją pretenzijas yra pareiškusi Dominika, Nyderlandai.

Geografija

Aveso sala yra 375 m ilgio, ~50 m pločio ir iki 4 m aukščio. Pagal JTO jūrų įstatymą Aveso sala yra laikoma uola ir suteikia teisę į 19 km pločio ekonominę zoną, tuo tarpu Venesuela teigia, kad tai yra sala ir jos ekonominė zona siekia 320 km. Salą supa rifai, augalija skurdi. Paplūdimiuose ilsisi ir kiaušinius deda jūriniai paukščiai bei žalieji vėžliai. Salos plotas nuolat mažėja dėl erozijos, kurią sukelia dažni uraganai.

Istorija

Manoma, kad salą 1584 m. pirmasis pasiekė keliautojas Avaro Sanzze. Vėliau į ją pretenzijas pareiškė Ispanija, Jungtinė Karalystė, Nyderlandai ir Portugalija. XVII-XIX a. Sint Estatijaus ir Sabos gyventojai lankė salą, čia rinko paukščių ir vėžlių kiaušinius. 1854 m. amerikiečiai Aveso saloje pradėjo guano gavybą, bet tam pasipriešino Nyderlandai ir Venesuela. 1865 m. Ispanijos karalienės nutarimu sala paskirta Venesuelai, bet Nyderlandų Antilų gyventojams leista žvejoti prie jos krantų. Nepaisant to, JAV iki pat 1912 m. saloje kasė guaną.
1895 m. Venesuela oficialiai įtraukė Aveso salą į savo sudėtį. 1978 m. saloje buvo įkurta mokslinė karinė bazė Simón Bolívar su nuolatiniu kariniu personalu. 1980 m. Venesuelos pretenzijas į jūrines valdas aplink Aveso salą pripažino JAV ir Prancūzija. 2006 m. Dominika pareiškė pripažįstanti salą Venesuelai, bet savo jūrinių valdų pretenzijų neatšaukė.
Halina Šurepova

Biografija

Gimė 1939 m. gegužės 5 d. Vilkaviškyje, Aleksandro ir Aleksandros Šurepovų šeimoje. Tėvas buvo TSRS užsienio žvalgybininkas Lietuvoje. Prasidėjus II pasauliniam karui tėvas buvo sužeistas ir išvežtas į TSRS gilumą. Šeima liko Lietuvoje, kur atėjus vokiečiams buvo suimta gestapo. Kartu su seserimi Nataša buvo išvežtos į vaikų namus, kur joms buvo suteikti nauji vardai - Helena ir Aldona. Mama dirbo valytoja pas vietinius lietuvių ūkininkus, o mergaitės išvežtos į Vokietiją, kaip kraujo donorės. Po karo 1948 m. kartu su seserimi grįžo į Vilnių, kur gyveno su Šubertaičių pavarde. Kartu su seserimi buvo pamiršusios rusų kalba ir kalbėjo tik vokiškai.
Pasibaigus karui Halinos, jos sesers ir motinos pradėjo ieškoti jų tėvas. Iš pradžių surado savo žmoną. 1949 m. būdamas su oficialiu vizitu Vilniuje tėvas Aleksandras apsilankė vienoje iš našlaičių prieglaudų, kur aptiko dvi mergaites su Šubertaičių pavarde, tačiau su tomis pačiomis gimimo datomis, kaip ir jo dukterys. Taip mergaitės buvo surastos ir išvyko gyventi į Gardiną, kur po karo apsigyveno jų tėvas.
Halina baigė Leningrado kūno kultūros institutą. 1960 m. filmavosi dokumentiniame filme Jūros pasakojimai (Рассказы моря), 1961 m. filmavosi filme Žmogus amfibija (Человек-амфибия). 1961 m. tapo TSRS povandeninio nardymo sporto meistre. Po studijų baigimo trejus metus dirbo Sachaline. Vėliau persikraustė į Leningradą, kur dirbo nardymo trenere. Baigusi darbą Leningrade išvyko į Sevastopolį, kur dirbo kariniams tikslams pritaikytų delfinų dresuotoja.
Skiltuvas

Skiltuvas – titnaginis arba geležinis įrankis ugniai įdegti. Nuo skiltuvo skėlimo į akmenį kyla žiežirbos, ir taip užkuriama ugnis. Skeliant skiltuvu į titnagą išgaunamos kibirkštys, jomis nesudėtinga uždegti tokias degias medžiagas kaip medžių žievių plaušą, pakulas, sausą žolę ar anglinę medvilnę (suanglėjęs medvilninis audinys).
Geležinis skiltuvas su gabalėliu titnago viduramžiais atstodavo žiebtuvėlį ar degtukus. Tradicinis ugnies skiltuvas su titnagu ir lengvai degia medžiaga nešiojamas natūralios odos maišelyje.

Istorija

Senovėje skiltuvai buvo reikalingi užkurti laužams. Iki plieno išradimo buvo naudojami geležis arba titnagas, kurių pagalba galima sukelti aukštos temperatūros kibirkštį ir nuo jos įsiplieskiančią ugnį. Geležies amžiuje iki degtuko išradimo buvo įprasta užkurti ugnį plienu su titnagu. Ugnies įdegimas skėlimu Europoje buvo naudojamas senaisiais, viduramžių, vikingų laikais. Nustatyta, kad „ledo žmogus“ Ecis ugniai įdegti naudojo pirito mineralą.
Geležinis skiltuvas Europoje paplito I tūkstm. pr. m.e. pabaigoje, o pirmaisiais mūsų eros amžiais plačiai paplito ir Rytų bei Šiaurės Europoje. Pirmieji geležiniai skiltuvai buvo lazdelės formos, o apie V a. pradėti naudoti lanko ar kitokios formos skiltuvai.
Plienas su titnagu buvo laikomi metalinėje dėžutėje su lengvai užsidegančia medžiaga.

Medžiagos skiltuvų gamybai

Be plieno ir titnago, skiltuvams gaminti buvo naudojami įvairūs kiti neporėti aštriabriauniai akmenys, tokie kaip žėrutis, jaspis arba agatas. Japonijoje ugnies skėlimo būdas buvo vykdomas dažniausiai naudojant agatą arba kvarcą.
Elfriede Jelinek

Biografija

Ji gimė Miurcušlage, Štirijoje. Ją Vienoje užaugino Rumunijos vokietė mama ir Čekijos žydas tėvas (jo pavardė Jelinek čekiškai reiškia „mažasis elnias“). Jos tėvas chemikas išvengė persekiojimo per Antrąjį pasaulinį karą, nes dirbo strategiškai svarbioje gamykloje. Tačiau daugelis jo šeimos narių tapo holokausto aukomis. Jos motina, su kuria Elfriede Jelinek gyveno net suaugusi ir turėjo sudėtingus santykius, buvo kilusi iš klestinčios Vienos šeimos. Vėliau ji skundėsi, kad vaikystėje kentėjo nuo perdėto Vienos katalikiško vienuolyno mokyklos griežtumo. Motina tikėjosi, kad Elfriede pasieks muzikos vunderkindės karjerą. Elfriede mokėsi groti pianinu, vargonais, smuiku, violančele, gitara nuo vaikystės. Ji baigė Vienos koncervatoriją ir gavo vargonininkės diplomą. Ji taip pat studijavo meno istoriją ir dramą Vienos universitete, tačiau turėjo nutraukti studijas dėl nerimo sutrikimo.
Jelinek nuo jaunystės rašė poeziją. Jos debiutas buvo rinkinys Lisas Schatten 1967 m.
Ji ištekėjo už Gottfried Hüngsberg 1974 m. birželio 12 d. Ji neturi vaikų.
Elfriede Jelinek feminizmas ir narystė komunistų partijoje (1974–1991 m.) labai įtakoja jos kūrybą.
Ji aktyviai dalyvavo politikoje, dešiniosios vyriausybės buvo viešai kaltinama išdavyste. Ji aktyviai rėmė Johann Unterweger, kalėjusio dėl prostitutės nužudymo, paleidimą, po kurio jis nužudė 11 moterų ir pagautas pasikorė.
Latežeris (kaimas)

Architektūra

Latežeris yra architektūros paminklas, gatvinis kaimas, savaimingai susiklostęs XIX a. viduryje. Būdingos dvipusės, netaisyklingo plano sodybos su 4–7 pastatais. Palei šiek tiek vingiuotą pagrindinę gatvę šonu į ją stovi viengalės arba dvigalės pirkios, netoli jų – svirnai, prie gatvės arba sklypų gilumoje – tvartai ir kluonai. Išliko vertingų XIX a. viduryje- XX a. pirmosios pusės apvalių arba tašytų rąstų pastatų (dvigalių ir viengalių pirkių, svirnų, kluonų, tvartų). XIX a. pab. – XX a. pr. pirkios iš tašytų rąstų, apkaltų lentomis, svirnai su keturstulpiais galiniais priesvirniais arba užlomis, pastatyti ant kertinių akmenų arba stulpelių. Kluonai nedideli, dvišlaičiais gegninės konstrukcijos stogais, su šoninėmis durimis.
Šėtoninis baravykas

Papilitimas

Bendras paplitimas: Europa, Amerika, Azija (Japonija).

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 55 psl.
Ilas (mitologija)

Dardano sūnus

Dardano sūnus, kuris mirė nesulaukęs palikuonių, jam mirus sosto įpėdiniu tapo jo brolis Erichtonijus.

Troso sūnus

Dardanijos karaliaus Troso sūnus ir samotrako Dardano provaikis, kurio vardu pavadinta Troja (Ilionas, lot. Ilium). Vėliau šis miestas tapo trojėnų pagrindiniu miestu ir imtas vadinti Troja. Ilas vedė Euridikę (Adrasto duktė) ir buvo Temistės (var. Temidės), Teleklėjos ir Loamedono iš Trojos, kuris tapo jo įpėdiniu, tėvas.
Pasak legendos Ilas dalyvavo varžybose kaimyninėje Frygijos karalystėje. Čia jis nugalėjo visus priešininkus ir už pergalę rungtyje gavo 50 jaunuolių ir mergelių. Pasitaręs su orakulu, karalius padavanojo Ilui karvę ir paparašė įkurti miestą ten, kur ji priguls. Ilas tai ir padarė.
Ilas meldėsi Dzeusui prašydamas ženklo ir pamatė iš dangaus krentantį Paladiumą (Atėnės statuūla), kuris nukrito prie jo palapinės, tačiau kai pažvelgė į atvaizdą buvo apakintas už nepagarbą dievams. Ilas atgavo regėjimą paaukojęs Atėnei.
Įkūręs Ilioną, pastarajam teikė pirmenybę vietoje Dardanijos (ir jame buvo visą laiką), todėl tėvas Dardanijos sostą paliko jo broliui Asarakui, o trojėnai pasidalijo į dvi karalystes.

Mermero sūnus

Mermero sūnus, Jasono ir Medėjos anūkas. Ilas gyveno Efiroje, tarp Elio ir Olimpijos. Odisėjoje jis priėmė Odisėją, tačiau kai Odisėjas paparašė nuodų savo strėlėms, Ilas atsisakė duoti, kadangi bijojo dievų keršto.
Avia Solutions Group

Įkūrimas

Grupės istorija prasidėjo 2005 m. privatizavus Lietuvos avialinijas. LAL investicijų valdymas už 7,53 mln. eurų įsigijo 100% avialinijų akcijų. Avialinijos buvo pervadintos į FlyLAL ir nuo jų atskirtos kelios įmonės - Baltic Ground Services (antžeminis aptarnavimas), FL Technics (orlaivių techninė priežiūra ir remontas) ir Bilietų Pardavimo Centras (kelionių agentūra).
„Avia Solutions Group“ įkurta 2010 metais.

Kita veikla

Nuo 2014 rugsėjo „Avia Solutions Group“ yra vienas pagrindinių Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) partnerių.

Valdyba

Šiuo metu valdybą sudaro penki nariai. Gediminas Žiemelis, valdybos pirmininkas, ir keturi nariai – Aurimas Sanikovas, „Avia Solutions Group“ vyriausiasis finansų direktorius, Žilvinas Lapinskas, „FL Technics“ generalinis direktorius, Linas Dovydėnas, „Avia Solutions Group“ valdybos narys, ir Ričardas Laukaitis, „Avia Solutions Group“ generalinio direktoriaus pavaduotojas.
Mongu

Istorija

Mongu yra lozių tautybės žmonių gyvenamo regiono Barotselando sostinė. Ikikolonijiniais bei kolonijiniais laikais mieste reizidavo lozių karaliai (litunga). Zambijai atgavus nepriklausomybę, krašto autonomija panaikinta ir pertvarkyta į Vakarų provinciją. Mieste tebevyksta tradicinė ceremonija Kuomboka, žyminti Zambezės potvynio pradžią. Seniau jos metu karalius išsikraustydavo į rezidenciją Limulungoje.
Vanaginiai paukščiai

Apibūdinimas

Vanaginių paukščių (Accipitriformes) būriui priskiriami įvairaus didžio plėšrūs paukščiai, turintys stiprų kablio formos snapą ir stiprias stveriamąsias kojas su aštriais nagais. Pastaibis trumpas. Snapo pamatinėje dalyje apie šnerves yra geltonos minkštos odos plotas – vaškinė. Plunksnos prigulusios prie kūno, neryškių spalvų. Sparnai ilgi, su 10 didžiųjų plasnojamųjų ir su 12-14 vairuojamųjų plunksnų. Turi gerai išvystytą gūžį, kuris labai išsitempia. Paukščiai – monogamai. Patelės būna stambesnės už patinus (lytinis dimorfizmas). Lizdą krauna aukštai medžiuose, kai kurios rūšys ant žemės. Deda 1-2 kiaušinius. Minta tik gyvūniniu maistu.

Pasaulio vanaginiai paukščiai (Accipitriformes)

Būryje yra didžiausia vanaginių (Accipitridae) šeima, joje priskaičiuojamos 248 rūšys. Sekretorininių paukščių (Sagittariidae) ir Žuvininkinių (Pandionidae) šeimose po vieną rūšį. Viso jų būryje yra apie 250 rūšių, priklausančių šioms 3 šeimoms. Dėl žmonių ūkinės veiklos, medžioklės daug rūšių nyksta, todėl nemažai rūšių yra saugomos.

Lietuvos vanaginiai paukščiai (Accipitriformes)

Lietuvoje aptinkamų 22 rūšių vanaginių paukščių būrio sąrašas pagal klasifikaciją:

Vanaginių (Accipitridae) šeima

Lietuvoje 21 rūšis:
2008 m. Marriott viešbučio sprogimai

Ataka

Viešbučio savininkas, šiitas Sadruddin Hashwani pasakojo, kad sunkvežimį su sprogmenimis, ketinantį patekti į viešbučio teritoriją, bandė sustabdyti viešbučio apsaugos darbuotojai. „Buvo paleisti keli šūviai. Vienas iš mūsų apsauginių atidengdamas atsakomają ugnį pataikė į sunkvežimį, sukeldamas sprogimą. Visi šie pareigūnai žuvo.“, teigė S. Hashwani.
Policijos teigimu, dėl sprogimo buvo pažeisto gamtinių dujų kanalo, viešbučio paskutiniame aukšte kilo didelis gaisras. Gaisro metu buvo smarkiai apgadinti apie du trečdaliai viso pastato, o pirmame aukšte esantis priėmimo holas - visiškai sunaikintas.
Po išpuolio, laikinai krovininiams automobiliams buvo draudžiama įvažiuoti į Islamabado teritoriją.
Daug valdžios lyderių buvo vos keletą šimtų metrų nuo įvykio vietos, pietaudami premjero namuose. Tiek Prezidentas Zardari, tiek premjeras Yousaf Raza Gilani pasmerkė ataką ir užtikrino nusiteikimą kovoti su terorizmu.
Per nelaimę liepsnose žuvo Čekijos ambasadorius Pakistane Ivo Žďárek. Ligoninės ir saugumo pareigūnai pranešė jog tarp nukentėjusiųjų yra 6 vokiečiai, 4 britai ir 1 danų diplomatas. Filipinų pilietis, dirbęs viešbučio priimamajame, atsipirko sužeidimais.
Tamimas ibn Muansaras

Tamimas ibn Muansaras (m. 1070 m.) – septintasis ir paskutinis Magravų dinastijos Maroko sultonas, valdęs nuo 1068 m. iki mirties 1070 m.
Tamimas ibn Muansaras buvo Muansaro ibn Hamado sūnus.

Istorija

1068 m. žuvus sultonui Muansarui ibn Hamadui, Feso gyventojai šalies valdovu paskyrė jo sūnų Tamimą. Po dvejų valdymo metų Almoravidų armija, vadovaujama Jusufo ibn Tašmino (Youssef Ibn Tachfin), užėmė Fesą, o Taminas su savo giminaičiais žuvo mūšyje. Magravų dinastija baigė savo egzistavimą, į Maroko žemes atėjo Almoravidų dinastijos valdymo era.
Vincas Lapinskas (1949)

Biografija

Tėvas Vincas Lapinskas (1920-2013).
1967 m. sidabro medaliu baigė Vilniaus A. Vienuolio vidurinę mokyklą. 1973 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą. 1981 m. apgynė disertaciją „Naujų vietiniai anestezuojančių junginių paieškos benzo-1,4-dioksano darinių ir kai kurių jų naftalino, benzolo ir benzo-1,3-dioksolo analogų tarpe“, medicinos mokslų daktaras.
Nuo 1973 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Stažavo Prahos Karolio, Bratislavos J. A. Komenskio universitetuose. Nuo 1998 m. dirba bendrovėje „Berlin-Chemie Menarini Baltic“. Lietuvos ir Slovakijos draugijos (dab. Slovakijos draugija) vienas įkūrėjų, 2002–2005 m. jos pirmininkas, taip pat Lietuvos ir Čekijos draugijos pirmininkas (2012–2013 m.).

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – naujų biologiškai aktyvių medžiagų paieška, medicinos istorija. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių. 15 išradimų autorius.
Teramas

Istorija

Teramas apgyvendintas nuo seniausių laikų. Miesto pavadinimas yra graikiškos kilmės (Interamnia) ir reiškia dviejų srovių santaką. Sekstas Julijus Frontinas teigia, kad Teramas buvo pretučių, kurių žemes 290 m. pr. m. e. užėmė konsulas Manijus Kurijus Dentatas, sostinė. Romėnai miestą vadino Interamnia Preatuttorium.
Miestas prarado municipiją, nes padėjo Sulai Sąjungininkų kare, bet Julijus Cezaris Teramui ją grąžino. Tuo metu mieste atsirado pirtys, amfiteatras ir teatrai. Romėnų istorikai teigia, kad Teramas labiausiai klestėjo valdant imperatoriui Adrianui, kai buvo pastatytos Marso ir Apolono šventyklos.
Pirmąkart miestą sugriovė 410 m. Alariko I vadovaujami vizigotai. Po Gotų karų VI a. Teramas atiteko Bizantijai. Jis priklausė Firmanos markai.
1129 m. lombardai užima Abrucus, o Teramas tampa Rodžerio II Siciliečio nuosavybe 1140 m. Roberto di Loretilo vadovaujama normanų armija sugriovė miestą, tik Piazza Sant’Anna bokštas liko nepaliestas. Nuo to laiko miestas vadinamas Torre Bruciata.
Anžu dinastijos laikais miestas vėl klestėjo, nes vyskupai Rainaldo Acquaviva, Niccolò degli Arcioni (1317 m.), Stefano da Teramo (1335 m.) ir Pietro di Valle (1366 m.) pradėjo gražių pilių, rūmų ir bažnyčių statybą. Miestas gavo daug privilegijų.
XV a. dėl miesto valdymo kovojo dvi žymiausios šeimos De Valle ir Melatino. Iki šių laikų atsimenamas 13 Melatino šeimos rėmėjų viešas pakorimas akmeniniu skydu miesto centre. Pirmais šimtmečio metais nužudomas tironas Antonello de Valle, o jo graži pilis sugriaunama. Nepaisant vidinių rietenų miesto kultūrinis gyvenimas klestėjo.
Kai ispanai įsiviešpatauja visoje Pietų Italijoje, Teramas parduodamas Atrio kunigaikščiui už 40 tūkst. dukatų. Teramo gyventojai sukilo. Teigiama, kad 1521 m. lapkričio 17 d. naktį į 18 d. kunigaikščio karius išgasdino Šventosios Mergelės vizija, kai Šv. Berardas, vėliau tapęs šventuoju miesto globėju, gynė miestą.
1626 m. miestą sudrebino žemės drebėjimas, o po to 1630 m. maras iš Milano nusiaubė Teramą. 1798 m. į miestą įsiveržė prancūzai. Nors gyventojai juos išvijo, šie grįžo ir sugriovė miestą. 1806 m. kovo 15 d. Napoleonas prijungia miestą prie Prancūzijos, bet 1815 m. jis grįžo Neapolio karalystei.
1943 m. birželio 25 d. naciai užėmė miestą ir netoliese kovojo su italų partizanais. 1985 m. birželio 30 d. mieste su oficialiu vizitu lankėsi popiežius Jonas Paulius II. 1993 m. įkuriamas Teramo universitetas.
Verbyliškiai

Istorija

1686 metais priklausė Dubingių kunigaikštystei. Tada viensėdyje gyveno Vaitiekus Rūtėnas (Woyciech Rutowicz). Viensėdis tada vadinosi Verbylos.
Alfonsas Bakšys

Biografija

1974 m. baigė Panevėžio hidromelioracijos technikumą, mechanikas.
Panevėžio rajono savivaldybės administracijos Velžio seniūnijos seniūnas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Panevėžio rajono skyriaus narys. 2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė. 
Žmona Virginija, sūnus Donatas.
Aš myliu Andrėją

Turinys

Dado išsiskyrė su žmona ir dabar jis bando atgauti gyvenimo džiaugsmą. Vieną vakarą į jo stovintį automobilį atsitrenkia motorolerį vairuojanti apsvaigusi mergina Frančeska. Dado nori nuvežti ją į ligoninę, tačiau ši atsisako. Jiedu užsuka į barą, o vėliau atsiduria jo bute. Ryte Dado mergino neberanda, tik užrašą ant veidrodžio, kad jis „įstojo į ŽIV platintojų klubą“.
Kitą dieną jam pasiūlo susitikti Andrėja, kuri prisistato esanti Frančeskos draugė. Susitikus ši išrėžia jau 3 metus esanti Frančeskos meilužė ir kad jis šioje istorijoje yra pašalinis. Dado bando pasiteisinti, tačiau ši nesiklauso.
Po kurio laiko Frančeska vėl pasirodo prie Dado namų. Pastarasis, jau įsitikinęs, kad neserga ŽIV, o mergina prisipažįsta, kad pajuokavo, kad Dado jai labai patinka, bet didžiausia kliūtis yra Andrėja. Jiedu vėl praleidžia naktį, kurią nutraukia gatvėje pasirodžiusi Andrėja. Ji suniokoja Dado mašiną ir palieka gatvėje Frančeskos drabužius, o ši išsigandusi nuskuba su ja taikytis. Dado mėgina kovoti dėl Frančeskos, tačiau jam sunkiai sekasi. Galiausiai Frančeska kuriam laikui išvyksta, o Dado ir Andrėja netyčia susitinka miesto čiuožykloje. Palaipsniui jie pradeda bendrauti ir Dado supranta, kad jaučia jai kur kas didesnę trauką nei Frančeskai...
Emanuelis I Avisas

Valdymas

Sosto paveldėjimo teisę gavo sesers vyro Jono II valia po jo vienintelio sūnaus mirties (1491 m.). Ispanijos veikiamas 1496 m. išvarė iš šalies žydus ir maurus. Valdant Emanueliui I Avisui Vaskas da Gama apiplaukė Afriką ir atrado prekybos kelią su rytais, P. A. Kabralis atrado Braziliją. A. de Albukerkės atradimai vėliau sudarė Portugalijos imperijos pagrindą Indijos vandenyno kraštuose, A. Vespučis įtvirtino portugalų valdžią P. Amerikos rytinėje pakrantėje. Lisabona tapo svarbiausiu Europos uostu. Emanuelis I Avisas išleido įstatymų kodeksą, padidino teismų skaičių, supaprastino mokesčių sistemą, panaikino išlikusias diduomenės privilegijas, suvienodino miestų teises.
Sovijus

Sovijus – Jono Malalos kronikos „Chronografija“ slaviškoje redakcijoje (1261 m.) aptiktoje legendoje minimas baltų religijos personažas.

Etimologija

Kalbininkų manymu, vardas Sovijus etimologiškai aiškintinas, kaip 'šovėjas' (pašauti į krosnį). Yra ir kitokių nuomonių (nuo žodžių savas, Saulė, latvių sava – drevė), tačiau nė viena jų nėra visiškai patikima. Mitą plačiai nagrinėjo Algirdas Julius Greimas, Bronys Savukynas, Gintaras Beresnevičius.

Legendos reikšmė

Dar šumerų laikais aptinkamas Sovijaus mitas – be galo svarbus senosios lietuvių bei baltų religijos suvokimui. Sovijaus mitas byloja apie nepaprastai svarbų religijų istorijų įvykį – mirusiųjų deginimo papročio atsiradimą. Mirusiųjų deginimas į baltų kraštus atėjo iš Vidurio Europos 1300–1200 m. pr. m. e.
Sovijaus laidojimas žemėje pirmąją ir antrąją naktį bei kėlimas į medį trečiąją, atspindi senųjų laidojimo būdų kaitą dar iki degintinio laidojimo atsiradimo. Sovijus paneigia abu laidojimo būdus, drauge paneigdamas ir dvi ištisas religijos epochas.

Sovijaus religinė reforma ir Sovijaus mitas

Religijotyrininkas G. Beresnevičius, remdamasis Malalos kronikoje aprašytu Sovijaus mitu ir archeologiniais duomenimis, teigia, kad Sovijaus mitas yra vienas svarbiausių pasaulio religijų istorijoje, bei paliudytas XIII a. istorinių šaltinių. Sovijaus religinę reformą datuoja XIII–XII a. pr. m. e., tačiau neatmeta Sovijaus mito funkcionavimo galimybės iki jos ir po jos. Baltų kraštuose tai vidurio Europos įtakos epocha, pirmiausiai paliečianti vakarų baltus. Baigiasi taikios koegzistencijos tarp Senosios Europos kultūros ir atėjūnų indoeuropiečių laikmetis, siekiama įtvirtinti dangišką indoeuropietišką kultą, nutraukti ryšius su autochtoniniu Deivės Motinos kultu, išplinta mirusiųjų deginimo paprotys. Laikui bėgant ši religija išblėsta, mirusieji vėl pradedami laidoti žemėje, nors ilgą laiką vyrauja biritualizmas. Deivės Motinos kultas sugrįžta ir įsitvirtina erų sankirtoje (Tacitas pamini aisčių Dievų Motiną). Sovijaus religijos nuosmukis – Deivės religijos renesansas.
Sovijaus mitas, nužemindamas deives, iškelia vyriškus dievus, jame minimas Perkūnas rodo indoeuropietiško Griausmavaldžio ir jo priešininko kovos įtvirtinimą, kur priešininkas Velinas, išreiškiantis žemiškas Deivės Motinos religijos vertybes, traktuojamas neigiamai.
Afrikinis kiaulių maras

Afrikinis kiaulių maras – užkrečiama virusinė infekcija. Serga bet kokio amžiaus gyvuliai, bet kokiu metų laiku. Žmonių sveikatai ir gyvybei grėsmės nėra.

Ligos sukėlėjo klasifikacija

DNR virusas yra klasifikuojamas kaip Asfarviridae.

Šeimininkai

Kiaulės, Afrikos tapyrai, krūmynų kiaulės, Europos šernai, Amerikos laukinės kiaulės. Rūšys jautrios šiai ligai: Afrikos laukinės kiaulės (Afrikos tapyrai ir Bušo kiaulės) paprastai neparodo simptomų.

Perdavimas

Tiesioginis perdavimas: kontaktai tarp sergančių ir sveikų gyvūnų.
Netiesioginiai perdavimas: šeriant pašarais ar šalutiniais gyvūniniais produktais, kurių sudėtyje yra užkrėsta mėsa. Biologiniai vektoriai: erkių gentis – Ornithodoros. Infekcijos atveju per patalpas, transporto priemones, drabužius.

Viruso šaltiniai

Kraujas, audiniai, sekretai bei išskyros iš sergančių ir nugaišusių gyvūnų.
Afrikinės laukinės kiaulės bei naminės kiaulės.
Erkių gentis – Ornithodorus.

Pasireiškimas

Afrikinis kiaulių maras yra enzootinė liga. Europoje ji buvo pasireiškusi apie Pirėnų pusiasalį ir Sardiniją. Liga buvo pasireiškusi Pietų Amerikos ir Karibų baseino šalyse, tačiau ji buvo išnaikinta. 2013 m. aptikta Baltarusijoje netoli sienos su Lietuva.
Išsamesnę informaciją apie įvykius, galima rasti Pasaulio gyvūnų sveikatos ir TEB internetinėse svetainėse.
Ringaudas

Ringaudas (arba Rimgaudas) – mitinis lietuvių kunigaikštis, pasak Palemono legendos – Mindaugo tėvas. Apie Mindaugo tėvus iš istorinių šaltinių nėra nieko žinoma, todėl istorija apie Ringaudą laikoma mitologine, kaip ir visa legenda apie Palemoną.
Ringaudas pirmąsyk minimas 1515 m. Lietuvos antrajame metraštyje (kaip Рингольд). Ten rašoma, kad jo tėvu buvęs Algimantas (taip pat istoriškai nepatvirtintas). Teigiama, kad po pergalės prieš mongolus Nemuno pakrantėje ties Mohilna, Ringaudas grįžęs į Naugarduką. Jis turėjęs tris sūnus – vienam iš jų, Vaišelgai, palikęs valdyti Naugarduką. Tiesa, istoriškai Vaišelga buvo Mindaugo sūnus, todėl Bychovco kronikoje šis netikslumas pataisytas. Pasakojimą apie Ringaudą išgarsino Motiejus Strijkovskis.
Ramučiai

Istorija

Ankstesnis Ramučių pavadinimas – Davalgonys (Davalgoniai). Šiuo pavadinimu gyvenvietė žinoma nuo XVI a., kuomet dar 1567 m. 
Lietuvos Metrikoje buvo paminėti šlėktos Davalgos (Dawalgowicze), kilę iš Taulvilavos, esančios Karmėlavos parapijoje. Šių garsių bajorų vardu pavadinta gyvenvietė įgavo Davalgonių pavadinimą.
Gyvenvietė ėmė kurtis 3-ojo dešimtmečio pradžioje, pradėjus vykdyti žemės reformą. Tuomet buvusio Davalgonių dvaro žemė buvo padalinta kariams savanoriams bei dvaro darbininkams. Ramučiais pavadinta gyvenvietė plėtėsi į vakarus nuo buvusio dvaro.
1927 m. Davalgonių dvarą gavo Lietuvos kariuomenės vadas generolas Silvestras Žukauskas. Jis dvare apsigyveno išėjęs į atsargą, o 1937 m. čia mirė. 
Sovietmečiu Davalgonių dvaro pastatą užėmė S. Nėries kolūkio kontora. Tuomet pastatas neatpažįstamai pakeistas. Ramučiai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.