google/wiki40b huggingface dataset:
Alois Alzheimer

Mokslinė veikla

A. Alzhaimeris pradėjo savo medicinos mokslus Berlyne ir mokėsi Viurcburgo ir Tiubingeno universitetuose. Nislas ir Alzheimeris kartu atliko išsamų nervų sistemos patologijos tyrimą, ypač domėjosi smegenų žievės anatomija. 1902 m. Emilis Krepelinas pakvietė A. Alchaimerį dirbti su juo Haidelbergo universitetinės psichiatrijos klinikoje. 1903 m. abu persikėlė dirbti į universiteto psichiatrijos kliniką Miunchene. Būtent tais metais A. Alzhaimeris apibūdino Alchaimerio ligą. Jis taip pat aprašė aterosklerozės smegenų pokyčius, nervų ląstelių praradimą korpuso juostoje sergant Hantingtono liga ir smegenų pokyčius sergant epilepsija.
1906 m. A. Alchaimeris pateikė preliminarią savo histologinių tyrimų išvadą Tiubingene apie 51 metų amžiaus moterį, kuri sirgo ankstyvosios demencijos forma ir mirė per ketverius metus nuo ligos atsiradimo.
Jis paskelbė savo išvadas 1907 m., pranešdamas apie smegenų pažeidimus. Vėlesniais savo karjeros metais A. Alchaimeris sutelkė dėmesį į glialinių ląstelių pokyčius. Jo žinomiausi darbai buvo apie „Westphal-Strümpell“ smegenų pseudosklerozę, dabar žinoma kaip Vilsono liga. A. Alchaimeris mirė sulaukęs 51 metų nuo širdies nepakankamumo po endokardito.
Romualdas Juška

Romualdas Juška (g. 1942 m. sausio 2 d. Kvėdarnoje) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas, futbolo teisėjas, nuo 1983 m. FIFA teisėjas.

Biografija

1972–1976 m. Vilniaus futbolo mokyklos treneris. 1977–1986 m. sporto draugijos „Nemunas“, 1986–1992 m. sporto draugijos „Žalgiris“ instruktorius. 1972 m. TSRS sąjunginės kategorijos teisėjas. Nuo 1995 m. Lietuvos futbolo teisėjų kolegijos pirmininkas.
Mūsų kraštas (žurnalas)

„Mūsų kraštas“ – Lietuvos kraštotyros draugijos žurnalas, ėjęs 1992–2004 m. Vilniuje.

Žurnalas

Leistas kaip 1934–1943 m. Šiauliuose ėjusio žurnalo „Gimtasai kraštas“ tęsinys kartą, 1992–1995 m. – du kartus per metus. Leido leidykla „Diemedis“. Tiražas 1992 m. – 10 000, 2004 m. – 1000 egzempliorių.
Skelbė straipsnius apie kraštotyros draugijos veiklą, kraštotyrininkų surinktą istorijos, etnografijos, tautosakos, paminklotyros medžiagą.
Redaktorė Irena Seliukaitė – nuo 1992 m.
Magūnų pagrindinė mokykla

Istorija

Pirmąją mokyklą Magūnų kaime 1916 m. įkūrė Juzef Ingelevič. 1916–1944 m. buvo mokoma lenkų kalba, 1944–1951 m. rusų kalba. Mokykloje nuolat daugėjo mokinių. Nuo 1951 m. tai vienintelė mokykla kaime, Švenčionių rajone, kurioje mokoma lenkiškai. 1961 m. mokyklai pastatytas atskiras pastatas. Veikė bendrabutis iš toliau atvykusiems vaikams.
1991 m. lapkričio mėn. Magūnuose pastatyta nauja dviejų aukštų plytinė mokykla. Čia yra valgykla, sporto bei aktų salės, biblioteka, kompiuterių klasė, dirbtuvės, fizikos ir chemijos laboratorijos. Tame pačiame pastate įkurtas vaikų lopšelis-darželis, kaimo biblioteka, medicinos punktas. Mokyklą lanko ne tik Magūnų, bet ir Prienų, Čerėnų, Noselėnų, Šeškynės, Punžionių vaikai. 2012 m. rugsėjo 1 d. Magūnų pagrindinė mokykla prijungta prie Pabradės „Žeimenos“ gimnazijos.
Motinos diena

Motinos diena Lietuvoje švenčiama pirmąjį gegužės sekmadienį (oficialiai nuo 1928 metų). Ši šventė lietuviams žinoma dar nuo senų senovės. Šią dieną motinas sveikina vaikai ir vyrai, tądien jie stengiasi už jas atlikti visus namų ruošos darbus. Motinos diena ne šiaip sau švenčiama pavasarį. Motina tapatinama su žeme. Kaip ji išaugina vaikus, taip žemė išaugina derlių.
Motinos sąvoka ir funkcijos nuo senų laikų iki dabar labai pakito. Iš liaudies dainų žinome, kad visi rūpesčiai anksčiau krisdavo ant motinų pečių. Jos valdydavo visą ūkį, prižiūrėdavo samdinius, dirbdavo visus namų ruošos darbus, augindavo vaikus. Jos išgyvendavo sunkų išsiskyrimą su dukromis, išleisdamos jas už nemylimų vyrų, sunkų išsiskyrimą su sūnumis, išleidžiamais į karą, skaudžią jų žūtį. Patarlėse apie motiną sakoma: „Minkštos motinos rankos, bet sunkios jos ašaros“. Šiuolaikinės motinos jau nebėra vien namų šeimininkės, šeimos židinio sergėtojos. Nemaža jų dalis yra savarankiškos moterys, ne tik auginančios vaikus, bet ir dirbančios darbą, kuris, pagal ankstesnę sampratą, būtų laikomas vyrišku. Anksčiau motinos užaugindavo ne tik tris, bet septynis ar net dešimt vaikų. Dabartinė motina išaugina po vieną, du vaikus, retai daugiau keturių vaikų.
Ramoniškiai

Istorija

Tarybiniais metais – „Gegužės pirmosios“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
Simono malūnai

Simono malūnai - apsakymų ir apysakų rinkinys žemaičių tarme, išleistas 2001 metais. Autorius - Edvardas Rudys, redagavo Danutė Mukienė, viršelio dailininkė - Deimantė Ribakovkienė, išleido Žemaičių kultūros draugijos redakcija, Vilniuje. Puslapių skaičius - 272, ISBN 9955-441-03-8.
Minėtai tarmei išreikšti, leidžiant grožinę prozos knygą, pirmą kartą atsisakyta nosinių lietuviškų raidžių ir naudotos ilgosios žemaitiškos balsės: ā, ē, ī, ō. Tai antroji po karo išleista žemaitiška knyga. Joje vaizduojamas 1930–2000 metų Lietuvos kaimo samdinių gyvenimas, jų siekimas tapti savarankiškais ūkininkais. Vaizduojami įvykiai baigiasi Lietuvos nepriklausomybės atkūrimu.
Gvaruža

Istorija

Miesto pavadinimas kilo nuo tupių kalbos žodžio agûarausá (toks krabas). 1502 m. Santo Amaro salos pakrantėse buvo išsilaipinęs Amerigas Vespučis. Ilgą laiką pelkėta ir miškinga sala nebuvo gausiau apgyvenama. Gvaruža ėmė kurtis XX a. pr., kai amerikiečiai saloje pradėjo plėtoti turizmą. 1926 m. sudaryta atskira nuo Santoso Gvaružos savivaldybė. Ypač sparčiai miestas ėmė plėstis XX a. antroje pusėje.
Mariangela Melato

Biografija

Melato gimė Milane policininko ir siuvėjos šeimoje. Ji mokėsi dailės Breros akademijoje ir vėliau vertėsi piešdama atvirukus bei dirbdama modeliu viename prekybos centrų, o gautus pinigus leido aktorinėms pamokoms pas aktorę Esperia Sperani.
1960 m. Melato ėmė vaidinti teatre ir dirbo su tokiais režisieriais kaip Dario Fo, Luchino Visconti ir Luca Ronconi. Kine ji debiutavo 1969 m. filme „Thomas e gli indemoniati“. Netrukus ji sulaukė ir daugiau pasiūlymų, ir sekantis dešimtmetis padėjo Melato įsitvirtinti tarp populiariausių šalies aktorių. Žymiausi to laikotarpio filmai buvo „Per grazia ricevuta“ (1971, režisierius Nino Manfredi), „La classe operaia va in paradiso“ (1971 m., rež. Elio Petri) ir „Lo chiameremo Andre“ (1972 m. rež. Vittorio De Sica) bei 3 vaidmenys su kolega Giancarlo Giannini „Metalurgas Mimi“ (1972 m.), „Film d'amore e d'anarchia, ovvero: stamattina alle 10, in via dei Fiori, nella nota casa di tolleranza...“ (1973 m.) ir „Travolti da un insolito destino nell'azzurro mare d'agosto“ (1974 m.).
Išaugęs populiarumas padėjo Melato debiutuoti ir Holivude, kuri ji sukūrė du vaidmenis: „Flash Gordon“ (1980 m.) ir „So Fine“ (1981 m.). Vis dėlto karjera nesiklostė sėkmingai ir ji grįžo į gimtinę, kur toliau sėkmingai filmavosi įvairiose komedijose ir dramose.
1983 m. ir 1989 m. Melato buvo atitinkamai Kanų kino festivalio ir Venecijos kino festivalio žiuri nare.
Po 1990-ųjų ji daugiau dėmesio ėmė skirti teatrui ir televizijai.
Aktorė mirė nuo kasos vėžio 2013 m. sausio 11 d.
Jos sesuo Anna Melato taip pat aktorė bei dainininkė.
Vincas Žilėnas

Biografija

1930–1936 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete. 1935–1939 m. „Vilniaus žodžio“ vyriausiasis redaktorius, 1938–1939 m. „Lietuvos žinių“ oficialus korespondentas Lenkijoje, 1939–1940 m. „Lietuvos žinių“ generalinis atstovas Vilniuje. 1940–1946 m. dirbo administracinį darbą. 1947–1952 m. Etnografijos muziejaus, 1952–1973 m. Istorijos ir etnografijos muziejaus direktorius. 1973–1982 m. Mokslo muziejaus Vilniuje direktorius. 
Paskelbė straipsnių iš Lietuvos istorijos, mokslotyros, muziejininkystės. 1965 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Edmundas Laucevičius

Biografija

1929 m. baigė Lietuvos universiteto Teisės fakulteto Ekonomikos skyrių bei 1950 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.
1925–1935 m. Finansų ministerijos Prekybos departamento sekretorius, 1935–1938 m. užsienio reikalų ministerijos sekretorius, 1938–1940 m. Lietuvos pasiuntinybės Londone pirmasis sekretorius. Grįžęs į Lietuvą iki 1963 m. dėstė anglų kalbą Vilniaus mokyklose.

Mokslinė veikla

Tyrė Lietuvos auksakalystės, numizmatikos, popieriaus ir kitų senienų istoriją. Dalį rinkinių saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, Vilniaus dailės muziejus ir kiti.
Edvardas Paulavičius (1837)

Biografija

Kilęs iš Žemaitijoje žinomos Paulavičių giminės. Tėvas Juozas Paulavičius buvo apsišvietęs bajoras, Zubovų dvarų valdytojas. Dar iki 1861 m. reformos pažįstamiems dvarininkams jis siuntinėdavo laiškus, įtikinėdamas baudžiavos panaikinimo būtinybe. J.Paulavičiaus šeimoje augo sūnus Edvardas, dukterys Stefanija ir Emilija.
E.Paulavičius 1856 m. baigė Šiaulių gimnaziją (jos statyba rūpinosi tėvas) ir toliau pradėjo studijuoti mediciną Maskvos universitete. Vėliau mokslus tęsė Dorpato universiteto Fizikos–Matematikos fakultete, aukštosios mokyklos baigimo diplomą įgijo 1861 m.
Po vienerių metų pradėjo dirbti valstybinėje Kališo berniukų gimnazijoje: dėstė gamtos pažinimą ir geografiją, vėliau taip pat matematiką ir fiziką. Nuo 1866 m. kartu mokytojavo ir Kališo mergaičių gimnazijoje. Netrukus iš valstybinio darbo pasitraukė ir mieste įkūrė keturmetę progimnaziją, po dviejų metų peraugusią į šešiametę. Būdamas jos vadovu sugebėjo pasiekti aukštą mokymo lygį, progimnazija ėmė garsėti visoje Lenkijos Kongreso karalystėje. Buvo aktyvus visuomenininkas, prikausė įvairiom muzikinėm ir labdaros draugijom Varšuvoje bei Kališe. Vedė miesto archyvaro dukterį, šeima susilaukė devynių vaikų (duktė Jadvyga, užaugusi ir ištekėjusi už Reinoldo Daugirdo, tapo istorikės ir pedagogės Vanda Daugirdaitės-Sruogienės motina; duktė Anelė susirašinėjo su Povilu Višinskiu ir svajojo ištekėti už turtingo žmogaus, kad galima būtų išleisti lietuvių kalbos žodyną).
1883 m. Edvardas Paulavičius grįžo į Žemaitiją, kur paveldėjo Pavirvytės dvarą. Pavirvytėje tęsė tėvo tradiciją šviesti ir mokyti dvaro darbininkus. Tarp tokių auklėtinių buvo ir būsima rašytoja Marija Ivanauskaitė (dirbo kaip namų siuvėja) bei Ona Bagnickaitė, vėliau pelniusi pirmosios Lietuvos menininkės–tekstilininkės vardą. Buvo mokoma lenkų bei prancūzų kalbų ir literatūrų, skambinti fortepijonu, piešti, taip pat kt. disciplinų. Tam tikslui pasitarnavo ir dvaro biblioteką, kurią kaip dovaną E.Paulavičius parsigabeno iš Kališo progimnazijos. Knygos taip pat buvo skolinamos  pažįstamiems, tuo naudojosi ir būsimieji profesoriai Mykolas, Vaclovas bei Viktoras Biržiškos, gyvenę netolimuose Viekšniuose.
Mis Visata

Mis Visata (angl. Miss Universe) – kasmet nuo 1952 m. vykstantys gražiausios pasaulio merginos rinkimai.
1952 m. JAV, Kalifornijos drabužių kompanija Pacific Mills pirmą kartą surengė konkurso ceremoniją. Pirmąja konkurso nugalėtoja tapo Armi Kuusela iš Suomijos.
Šalutinis efektas

Turinys

Niujorke gyvenantis rašytoją Edį Morą jau kurį laiką kamuoja problemos: jis prasiskolinęs, niekaip nesugeba pradėti rašyti naujos knygos ir jį paliko mergina Lindė. Kartą gatvėje jis sutinka buvusį draugą Vernoną Gantą, kažkada prekiavusį narkotikais. Šis pasiūlo Edžiui išmėginti naujus vaistus, vadinamus NZT, kurios suaktyvina smegenų veiklą. Edis susigundo ir netrukus pastebi neįtikėtiną poveikį.
Susižavėjęs jis po kelių dienų aplanko Vernoną, tačiau grįžęs po kelių valandų randa šį negyvą. Kol atvyksta policija, Edis kruopščiai apžiūri namus ir randa slėptuvę su NZT. Dabar jis pradeda kasdien vartoti preparatą ir greitai pasiekia viską, ko užsigeidžia: per kelias dienas parašo romaną, išmoksta užsienio kalbas ir tampa sėkmingu biržos makleriu, o mergina vėl sugrįžta pas jį. Susipažinęs su finansiniu magnatu Karlu Van Lunu, jis pradeda šiam dirbti, tačiau netrukus pastebi, kad NZT turi ir šalutinį poveikį: prastėja savijauta, o atmintyje vis dažniau atsiranda spragų. Turėdamas Vernono užrašų knygelę, Edis joje randa kitų žmonių, vartojusių NZT, vardus ir, pradėjęs jų ieškoti, sužino, kad šie visi mirė...
Kara Kojunlu

Kara Kojunlu Armėnijoje

Kara Kojunlu užėmė Armėniją 1410 m. To meto armėnų istorikas Tovma Metsopetsi teigia, kad Kara Kojunlu apdėjo armėnus dideliais mokesčiais, bet jų valdymo pradžia buvo taiki ir buvo atstatomi miestai. Taika baigėsi iškilus Kara Iskandrui, kuris Armėnija pavertė „dykuma“, o jos gyventojus plėšė, žudė ir pavergė. Iskandro karai su timūridais ir pralaimėjimas jiems atnešė naujų nelaimių Armėnijai, nes daug jų atsidūrė vergovėje ar turėjo bėgti į kitas šalis. Iskandras bandė taikytis su armėnais, padaręs armėną Rustumą iš kilmingos šeimos savo patarėju.
Per galutinį Timūridų įsiveržimą į regioną jie įtikino Iskandro brolį Jihanšachą sukilti. Jis persekiojo armėnus Siunike, jo armija nusiaubė Tatevo vienuolyną. Bet netgi Jihanšachas bandė gerintis armėnams, dalino žemes jų kilmingiesiems, atstatė bažnyčias, leido persikelti armėnų vyskupui (katolikui) į Ečmiadziną 1441 m. Vis gi armėnų miestai labai kentėjo nuo Jihanšacho, kol galiausiai jį nugalėjo Ak Kojunlu.
Višonki Nagurkai

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 12 namų ir 67 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 17 namų ir 90 gyventojų, iš kurių 3 stačiatikiai.
Darius Valys

Darius Valys (g. 1972 m. rugsėjo 23 d. Naujojoje Akmenėje) – teisininkas, prokuroras, 2010–2015 m. buvęs LR generalinis prokuroras.

Biografija

Baigęs Naujosios Akmenės Sauletekio vidurinę mokyklą, studijavo KPI, elektronikos inžinierius. Vėliau studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, 1999 m. įgijo teisininko kvalifikaciją.
1996–1999 m. Akmenės rajono policijos komisariato tardytojas, 1999–2001 m. Akmenės rajono apylinkės prokuratūros prokuroras. Nuo 2001 m. jai vadovavo.
2010 m. gegužės mėn. gavo LR Prezidentės Dalios Grybauskaitės pasiūlymą tapti LR generaliniu prokuroru, o Seimo patvirtintas 2010 m. birželio 3 d. Pareigas eina po priesaikos LR Prezidentūroje 2010 m. birželio 15 d. Prezidentė D. Grybauskaitė jam suteikė vyriausiojo valstybinio justicijos patarėjo kvalifikaciją.
2015 m. birželio 11 d. Seimas atleido D. Valį iš generalinio prokuroro pareigų pasibaigus įgaliojimų laikui. Toliau jis dirbo Generalinėje prokuratūroje prokuroru Organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimo departamente.
Moka anglų ir rusų kalbas.
Vedęs. Turi dukrą ir sūnų.
Daukšių piliakalnis

Piliakalnis

Įrengtas Erlos kairiajame krante esančios aukštumos krašte. Aikštelė pusiau ovali, ištęsta šiaurės – pietų kryptimi, 60×55 m dydžio. Ją iš pietų, vakarų ir šiaurės juosia 170 m ilgio, 16 m pločio pasagos pavidalo pylimas, kurio aukštis 0,2–0,5 m (1948 m. jis buvo 1 m aukščio). Už pylimo buvo griovys, kurio išlikusi pietinė dalis yra apie 3 m pločio ir 0,2 m gylio. Šlaitas į upę status, 6 m aukščio.
Piliakalnis labai suardytas ariant: pylimas paskleistas, beveik sulygintas su aplinkiniais laukais, griovys užpiltas ir užlygintas.
Datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.

Tyrimai

1948 ir 1964 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas, 1987 m. – Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius ir Gintautas Zabiela (Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba).
1978 m. Ignas Jablonskis vakarinėje dalyje padarė pylimo pjūvį - 25,5 m². Nustatyta, kad pylimas krautas iš akmenų, jame rasta lipdytos keramikos.

Istorija

Piliakalnyje lokalizuojama 1253 m. minimos kuršių Šakalžemės vietovės pilis.
Vietos gyventojai piliakalnį vadina Pile, Papilale. Pasakojama, kad senovėje čia stovėjo dvaras. Jo ponas žiauriai elgėsi su pavaldiniais, nuvykęs į Mosėdį, jodinėjo po bažnyčią. Vieną Kalėdų dieną perkūnas poną nutrenkė, o jo dvaras pranyko. Ilgai jo vietoje žiojėjo gyli duobė, kurią aplinkiniai gyventojai užpylė ir užlygino ardami laukus.
Kitas padavimas mena, kad piliakalnį supylė švedai, o jų pilies griuvėsiai stūksojo iki pat XX a.
1988 m. piliakalnis įrašytas į respublikinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą (AR1720), 1993 m. registruotas kultūros vertybių registre, 1997 m. – kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A477), 1998 m. paskelbtas Lietuvos Respublikos kultūros paminklu (A477P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.
Alfredas Girdziušas

Biografija

Tėvas partizanas Liudvikas Girdziušas-Pipiras (g. 1909) žuvo 1949 m. pavasarį, jį nušovė NKVD aktyvistai. Šeimoje augo 7 vaikai.
Baigė Mėčionių pradinę mokyklą (mokytoja Monika Kuodienė). 1960 m. su savo dvyniu broliu Osvaldu Girdziušu išvyko mokytis į Molėtų mokyklą-internatą. 1964 m. baigė 8 klases ir atvyko mokytis į Vilnių – įgijo buitinių prietaisų remontininko specialybę. Dirbdamas mokėsi vakarinėje mokykloje Kėdainiuose. 1968 m. grįžo į Vilnių, baigė Vilniaus vakarinę vidurinę mokyklą. Studijuodamas Vilniaus universiteto (VU) Gamtos fakultete geologijos-hidrogeologijos specialybę 1974 m. atliko praktiką Vakarų Sibiro Kemerovo srityje (Rusija). 1987 m. su pagyrimu baigė Vilniaus technologijos technikumą, įgijo fototechniko specialybę. 1988 m. pirmasis iš Lietuvos organizavo ekspediciją į Pamyro kalnus (Petro I-ojo kalnagūbris, Komarob tarpeklis) sniego žmogaus paieškai. 1988–1990 m. VU Žurnalistikos institute studijavo žurnalistiką.
Nuo 1980 m. dirbo žurnalistinį darbą kaip fotokorespondentas: Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos leidžiamame leidinyje „Mūsų žodis“, laikraščiuose „Tiesa“ (vėliau – „Diena“), „Lietuvos aidas“, „Respublika“, Trakų rajono leidžiamame laikraštyje „Trakiečių rūpesčiai“, „Galvė“. Žurnalo „Mano miestas“ („My City“) redakcinės kolegijos narys, žurnalistas fotomenininkas. Nuo 1989 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.

Kūrybinė veikla

Pirmąsias viešas fotoparodas pradėjo eksponuoti nuo 1982 m., tai buvo gerai žinomi Lietuvoje bei užsienio šalyse autoriniai fotolakštai „Apšvietimo etiudai, aktai“. Nuo 1988 m. kaip fotokorespondentas ir žurnalistas pradėjo aktyviai dalyvauti Lietuvos Atgimimo akcijose. Alfredo Girdziušo fotoparodos apie 1991 m. sausio mėnesio įvykius „1991 metų sausio mėnesio įvykiai Lietuvoje" turėjo didelį pasisekimą ne tik Lietuvoje, bet ir Lenkijoje.
A. Girdziušas iš savo asmeninio fotoarchyvo leido LR Seimo archyvams pasidaryti 17 985 kadrų elektroninių (skaitmeninių) kopijų iš užfiksuotų 1988–1994 m. politinių įvykių, vykusių Lietuvoje. Apie 14 480 kadrų dar kopijuojama (pradėta 2014 m. vasario mėn.). Iš šių fondų LR Seimas kasmet panaudoja dalį fotografijų parodoms bei leidiniams, skirtiems atminti 1988–1991 m. politinius įvykius Lietuvoje. Parodos eksponuojamos Lietuvoje bei užsienio šalyse. Daug archyvinių nuotraukų iš 1991 m. sausio mėnesio įvykių Lietuvoje A. Girdziušas davė atspausdinti Juozo Girdvainio dokumentinėje knygoje „Dainuojanti revoliucija Vilniaus barikadose“ (išleista 2011 m.).
2003–2011 m. vedė meno (fotografijos) raiškos pamokas Vilniaus licėjuje 11-12 klasių mokiniams. Kasmet suorganizuodavo apie 8 savo mokinių fotografijos ir apie 5 personalinių darbų parodas. Lietuvą bei užsienio šalis apkeliavo autorinės A. Girdziušo fotografijų parodos-fotonovelės „Ūla" (Lietuva, Lenkija, Rusija) bei „Atmintis" (Lietuva, Lenkija), fotoparodos „Apšvietimo etiudai, aktai" (Lietuva, Estija, Rusija, JAV, Prancūzija, Japonija), „1991 metų sausio mėnesio įvykiai Lietuvoje" (Lietuva, Lenkija). 2007 m. subūrė fotografų klubą „Fotogurmanai“, kuris Lietuvoje rengia kamerinio pobūdžio fotoparodas.
Lietuvos Respublikos trišalė taryba

Lietuvos Respublikos trišalė taryba (LR trišalė taryba) - socialinių partnerių susitarimu iš vienodo skaičiaus lygiateisių narių - centrinių (respublikinių) profesinių sąjungų, darbdavių organizacijų ir LR Vyriausybės atstovų - sudaryta institucija (LR DK 45 str. 1 d.).

Veikla

Trišalė taryba gali sudaryti trišalius susitarimus dėl darbo santykių ir su jais susijusių socialinių bei ekonominių sąlygų ir susitarimo šalių tarpusavio santykių reglamentavimo. Trišalės tarybos susitarimai LR Ministro Pirmininko potvarkiais skelbiami „Valstybės žiniose“ ir įsigalioja Vyriausybės nutarimams nustatyta tvarka. Profesinių sąjungų bei darbdavių organizacijų ir Vyriausybės atstovai turi suteikti Trišalei tarybai būtiną informaciją svarstomais klausimais.
Trišalės tarybos funkcijas, teises, sudarymo, darbo organizavimo tvarką nustato Trišalės tarybos nuostatai. Juos tvirtina šalys. Trišalės tarybos nuostatai keičiami bei papildomi tokia pačia tvarka. Trišalės tarybos nuostatai, jų papildymai bei pakeitimai įsigalioja juose nustatyta tvarka. Trišalės tarybos nuostatai, jų papildymai ir pakeitimai skelbiami „Valstybės žiniose“.
Knišino valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Chobotkai, Čechovizna, Grondai, Guzai, Jaskra, Kalinuvka Košcelna, Knišinas, Knišino Cisuvka, Knišino Zamekas, Levoniai, Novinų Kasjerskiai, Novinų Zdrojė, Ogrodnikai, Poniklica, Stočekas, Vodziluvka, Voituvcė ir Zofiuvka.
Lietuvos prokuratūros pastatas

Istorija

1999 m. Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra nusprendė statyti naują pastatą, o 2000 m. Vilniaus miesto savivaldybė statiniui skyrė sklypą tarp Šeimyniškių ir Rinktinės gatvių.
Dėl įvairių priežasčių naujo pastato statybos pradėtos tik 2006 m. ir pradžių į statinį ketinta perkelti Lietuvos Respublikos generalinę, Vilniaus apygardos, Vilniaus miesto ir Vilniaus rajono prokuratūras. Statyba vyko 2006–2008 m. Po statybų į pastatą perkeltos tik Lietuvos Respublikos generalinė ir Vilniaus apygardos prokuratūros.
Bijskas

Istorija

Įkurtas 1732 m. kaip Бийская tvirtovė, nuo 1782 m. miestas.
Juozapas Tiškevičius IV

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos Kretingos atšakos. Tėvas Juozapas Tiškevičius II. Motina Sofija Horvataitė. Broliai Aleksandras, Antanas, Vladislovas ir Feliksas Tiškevičiai.

Valdos

Iš tėvo paveldėjo Užutrakio dvarą, kuriame įkūrė majoratą ir tapo pirmuoju ordinatu. Gražiausioje vietoje, pusiasalyje tarp Galvės ir Skaisčio ežerų, 1896 m. pastatė neoklasicistinio stiliaus rūmus, kuriuos projektavo architektas Jozefas Husas. Rūmus apsupo prancūzų parkų architekto-dendrologo Eduardo Fransua Andrė suprojektuotas mišrus parkas.
Viktimologija

Viktimologija (lot. victima 'auka') – kriminologijos šaka, tirianti nusikaltimų aukas. Tyrimų objektas – (viktimizacija), aukų ir nusikaltėlių ryšiai, santykiai, aukos asmenybė.

Viktimologija Lietuvoje

MRU Teisės fakultete yra dėstomas kursas „Viktimologija“. Pagrindinės viktimologijos (kaip ir kriminologijos) mokslo įstaigos ir struktūros Lietuvoje yra MRU Teisės fakulteto Kriminologijos katedra, VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedra, Teisės instituto Kriminologinių tyrimų skyrius bei Kriminologinių studijų centras (veikiantis prie VU ir TI).
Lietuvos viktimologai – profesoriai Genovaitė Babachinaitė, Viktoras Justickis, docentai Ilona Michailovič, Rokas Uscila ir kiti.
Aisajus

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – riešutinis lotosas, medis – Podocarpaceae.