google/wiki40b huggingface dataset:
La Brea degutduobės

La Brea degutduobės yra JAV, Kalifornijoje. La Brėjoje pusiau sukietėjęs asfaltas sunkiasi iš Žemės gilumos ir suformuoja "degutduobes". La Brea duburiai vilioja žolėdžius ir mėsėdžius gyvūnus - čia patekę, pakliuna į duburius ir nebeištrūksta. Iki šių dienų šiose degutduobėse randama suakmenėjusių seniai inykusių gyvūnų. Dėl specifinių gamtinių sąlygų, La Brea duburiuose išliko 100000 suakmenėjusių paukščių.
Kaljubas

Istorija

Kaljubas šaltiniuose minimas nuo 641 m., arabams užkariaujant Egiptą. Miesto statybai panaudotos Heliopolio liekanos. Ajubidų valdymo laikais Kaljube pastatyta Didžioji mečetė (1182 m., perstatyta 1735–1736 m.). 1804–1805 m. miestas nuniokotas mameliukų. Iki XIX a. vid. Kaljubas buvo muchafazos centras (vėliau perkeltas į Banhą). 2006 m. Kaljube įvyko didelė geležinkelio avarija, kurios metu žuvo 58 žmonės.
Smerdai

Smerdai (rus. смерды) – XI - XIV a. Kijevo Rusijos ir kitų rusų kunigaikštysčių gyventojų sluoksnis, valstiečiai, nepriklausę bendruomenėms ir priklausę tiesiogiai nuo kunigaikščio. Novgorodo respublikoje smerdai priklausė nuo valstybės. Vėliau smerdais vadino visus valstiečius, žemiausią socialinį sluoksnį.
Smerdai turėjo nuosavos žemės, kurioje ir ūkininkavo. Jie turėjo mokėti kunigaikščiui mokesčius ir atidirbti natūrines prievoles. Kunigaikštis galėjo dovanoti smerdus bažnyčiai, perkeldinti juos. Smerdų gyvenvietės vadinosi selo (село), o ne ves (весь), kaip vadinosi bendruomeninių valstiečių kaimai.

Smerdams buvo privaloma ir karinė prievolė. Pagal įvairius šaltinius - dalyvavimas karo veiksmuose pėstininku, arklių tiekimas raiteliams, o kartais ir dalyvavimas raitu kariu.
Teisiškai smerdai neturėjo visų teisių. Už smerdo nužudymą bausdavo tokia pačia bauda kaip ir už cholopo nužudymą. Nužudytojo turtą paveldėdavo kunigaikštis. Teisynas Rusų tiesa (Русская правда) draudė kankinti smerdus teismo tardymų metu be kunigaikščio sutikimo.
Žodis susmerdinti (осмердить) reiškė 'užgrobtus kaimyninių kunigaikšysčių gyventojus paversti smerdais'.

XV a. smerdai tapo valstiečiais. XVI-XVII a. žodis smerdas ėmė reikšti 'tarnaujantis žmogus', jį oficialiuose raštuose naudojo carui rašantys, jį caras naudojo kreipdamasis į gyventojus. Dar vėliau smerdas tapo paniekinamu valstiečio baudžiauninko pavadinimu (kurį naudodavo dvarininkai, valdžios atstovai), reiškė 'prasčiokas, netituluotas žmogus'.
Arika

Ekonomika

Miestas įsikūręs pakrantės lygumoje, tačiau mieste yra 139 m aukščio Arikos uola. Netoliese yra Asapos slėnis, kur auginamos daržovės ir alyvuogės. Per Arikos jūrų uostą eksportuojamas varis, sidabras, alavas, vaisiai. Maisto, chemijos, mašinų gamybos pramonė, žvejyba. Per miestą eina Panamerikos plentas, geležinkeliai į Takną, La Pasą. Veikia tarptautinis oro uostas.

Turizmas

Arika – svarbus turistinis šalies centras. Miestas žymus savo paplūdimiais. Iš žymesnių miesto objektų yra 1876 m. atidaryta Šv. Morkaus Arikos katedra, kultūros namai, San Migelio de Asapos muziejus, Carlos Dittborn stadionas. Iš Arikos rengiamos ekspedicijos prie Andų ugnikalnių (Laukos nacionalinis parkas), Kasiri Mačo aukštikalnių ežero.

Istorija

Arikos apylinkės gyvenamos daugiau nei 10 000 metų. Regionas buvo veikiamas Peru kultūrų. Viena svarbiausių regiono kultūrų buvo činčiorai, praktikavę mumifikavimą. Teritoriją ispanai užėmė 1536 m. ir įkūrė Arikos miestą. Jis priklausė Peru vicekaralystei. Miestas suklestėjo Potosi radus sidabro – per Ariką vykdytas jo eksportas. Pietų Amerikos šalims atgavus nepriklausomybę, Arika tapo pavaldi Peru, buvo svarbus šalies uostas ir pramonės centras. XIX a. pab. kilo Ramiojo vandenyno karas, kurio metu Čilė užėmė miestą. 1962 m. Arikoje vyko dalis pasaulio futbolo čempionato varžybų.

Sportas

Mieste 1962 m. vyko VII pasaulio futbolo čempionatas.
Vesprėmas

Istorija

Vesprėmas pradėjo kurtis XI a. 1009 m. tapo pirmuoju vykupijos centru Vengrijoje.
Atžalynas

Ūkinė reikšmė

Atžalų auginimas yra vienas iš tradicinių atsinaujinančio miško tvarkymo būdų, siekiant gauti reikalingą miško produkciją. Jauni, smulkesni atžalynai pritaikomi tradicinių krepšių, tvorų pynimui (karklai, lazdynai), stambesni naudojami gauti energetinei medienai, malkoms. Taip pat jie gali būti išauginami iki polinių rąstų apimties medžių (ąžuolai, uosiai). Pastarieji iš atžalų išsivysto ilgesni ir tiesesni, bešakiai, palyginus su natūraliai išaugusiais medžiais. Atžalyno pjaustymu išgaunamos dekoratyvinės medžių formos. Atžalynas visada išlieka jaunas, nesusensta, nes reguliariai nukertamas. Kai kurie atželiantys kelmai pasiekia įspūdingą amžių, kuris gali būti nustatomas pagal jų diametrą, kartais siekiantį daugiau kaip 5 m, taigi, mediena iš jų buvo gaunama šimtmečiais. 
Paprastai kertamas tam tikrų rūšių medžių atžalynas nuo kelmo ar šaknų. Atžėlusių jaunų medžių stiebai pakartotinai nupjaunami beveik nuo žemės paviršiaus lygio. Pradeda augti naujas atžalynas, kuris po kelerių metų vėl kertamas. Gavus medieną ciklas prasideda iš naujo. Panašūs atžalynai formuojami ir ant kai kurių rūšių medžių kamienų viršaus – nupjaunant šakas.
Paprastai miškas atželdinamas ir nukertamas sulaukęs tinkamos brandos ir tam tikruose plotuose rotacijos būdu. Taip visame tokio tipo miške kasmet galima nuimti derlių. Skirtingo amžiaus medynų ugdymas gretimuose plotuose suteikia buveines daugeliui įvairių rūšių, pasitarnauja biologinei įvairovei. Ciklo trukmė priklauso nuo medžių ar krūmų rūšies, vietinių papročių ir užaugintos medienos panaudojimo srities.
Papildomas darbas

Papildomas darbas - darbas greta pagrindinio (t. y. antraeilėse pareigose).

Lietuva

Darbuotojas gali susitarti, jeigu to nedraudžia įstatymai, kad jis toje pačioje darbovietėje eis tam tikras papildomas pareigas arba dirbs tam tikrą papildomą (sutartyje nesulygtą) darbą (LR darbo kodeksas, 114 str.). Darbuotojas gali eiti antraeiles pareigas arba dirbti darbus kitoje darbovietėje, jeigu to nedraudžia įstatymai ar kiti norminiai teisės aktai. Darbo sutarties dėl antraeilių pareigų (darbo) ypatumus nustato LR Vyriausybė ir kolektyvinės sutartys.

Antraeilės pareigos

Antraeilės pareigos (darbas) – darbuotojo laisvu nuo darbo pagrindinėje darbovietėje laiku einamos pareigos ar atliekamas darbas. Darbo sutartyje dėl antraeilių pareigų (darbo), be kitų sutarties sąlygų, turi būti nurodyta, kad darbuotojas priimtas į antraeiles pareigas dirbti sulygtą darbą. Pagal antraeilių pareigų (darbo) sutartis darbuotojas gali dirbti keliose darbovietėse. Darbuotojams, kuriems nustatytas sutrumpintas darbo laikas (LR darbo kodekso 145 str. 1 d. 1 p.), eiti antraeilių pareigų (dirbti darbo) neleidžiama.
Darbuotojas, norintis eiti antraeiles pareigas (dirbti darbą), iki darbo sutarties sudarymo turi pateikti darbdaviui, kuris darbuotoją priima į antraeiles pareigas (darbą), iš pagrindinės darbovietės gautą pažymą, kurioje turi būti nurodytas jo kasdienio darbo toje darbovietėje pradžios ir pabaigos laikas. Darbuotojas, dirbantis keliose darbovietėse, būsimajam darbdaviui turi pateikti pažymas apie darbo laiko kitose darbovietėse pradžią ir pabaigą. Šios pažymos galioja 1-erius darbo metus ir yra saugomos kartu su darbo sutartimi.
Pasikeitus darbo ir poilsio laikui pagrindinėje darbovietėje, darbuotojas turi apie tai pranešti priėmusiam jį į antraeiles pareigas (darbą) darbdaviui ir pateikti pažymą. Darbdavys, gavęs pažymą apie darbo ir poilsio laiką, turi užtikrinti, kad asmuo, dirbantis pagal 2 ar daugiau darbo sutarčių, nedirbtų ilgiau kaip 12 valandų per dieną.
Velašas

Istorija

Velašas įkurtas apie 1460 metus, o savivaldybės statusą gavo 1500 metais.
Libano falanga

Libano falanga (arab. الكتائب اللبنانية, Al-Kata’ib al-Lubnanijja) – Libano konservatyvios ir nacionalistinės orientacijos politinė partija. Tikslas – ginti krikščionių, pirmiausia maronitų, interesus ir stiprinti jų įtaką.

Istorija

Įkurta 1936 m. Pjero Žmajelio ir kitų iniciatyva pagal Europos fašistinių partijų modelį, perėmė jų organizacinę struktūrą. Kovojo dėl šalies nepriklausomybės. Libano falangos nariai laiko save finikiečiais (viena seniausių Libano tautų). Nepritaria palestiniečių buvimui Libane, nes tai kelia grėsmę krašto nacionalinei ir religinei sudėčiai, t. p. arabų kraštų sąjungai. Per Libano pilietinį karą (1975–1990 m.) tapo svarbiausia krikščionių karine jėga; vadovavo krikščioniškų partijų susivienijimui „Libano frontas“.
1982 m. birželio mėn. Izraeliui okupavus Pietų Libaną Bachiras Žmajelis (P. Žmajelio sūnus), jo remiamas, 1982 m. rugpjūčio mėn. buvo išrinktas Libano prezidentu. 1982 m. rugsėjo 14 d. jį nužudžius, prezidentu tapo jo brolis Aminas Žmajelis. 1982 m. naktį iš rugsėjo 16 į 17 d. Libano falangos daliniai, ieškodami teroristų, įsiveržė į Sabros ir Šatilos pabėgėlių stovyklas ir išžudė nuo 700 iki 3500 žmonių, daugiausia palestiniečių.
Devinto dešimtmečio antroje pusėje dėl vidaus nesutarimų ir Sirijos veiksmų Libano falanga pradėjo silpnėti; suskilo į keletą frakcijų. 2006 m. lapkričio mėn., manoma, Sirijos agentų, nužudytas vienas įtakingiausių Libano falangos veikėjų Pjeras Aminas Žmajelis, Libano pramonės ministras, A. Žmajelio sūnus.
Pirmininkas K. Pakraduni (nuo 2001 m.). Apie 100 000 narių (2001 m.).
Bokšiai

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmąkart Bokšiai paminėti 1639 metais girios dvaro inventorinėje knygoje. Tąkart kaimo žemės apėmė septynis valakus, jame gyveno aštuoni naujakuriai, kurie turėjo saugoti miškus nuo tolimesnės kolonizacijos. Už šią veiklą gavo du valakus žemės ir turėjo mokėti du lietuviškus grašius kasmetinių mokesčių. Tik vėliau kaimas skilo į Senuosius Bokšius ir (Naujosius) Bokšius, į pastaruosius vėliau įjungti ir du kaimeliai: Astropiai ir Bukovizna.  Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Totoriai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

Peikšteniai – 4,3 km
Lukiškis (Biržai) – 1,2 km
Jukniškiai (Pačeriaukštė) – 5,7 km
Mikalava (Biržai) – 2,8 km
Padegesiai – 3,4 km
Jonava (Biržai) – 1,2 km
BIRŽAI – 9 km
Bubilas

Šaltiniai

XVI a. Bubilą (Bublos, Bubbulis, Bubilos) mini Motiejus Strijkovskis ir Jonas Lasickis. Pastarasis Bubilą lygina su neva slavų bičių dievu Zosim (iš tiesų – stačiatikių šventuoju ir bitininkystės globėju Šv. Zosimu).
Pasak Strijkovskio, žmonės Bubilą garbino, sėdėdami prie krosnies. Žynys laikydavo rankoje naują indą, pilną medaus, maldas pabaigęs, garsiai sušukdavo, tą indą trenkdavo į krosnį, kad subyrėtų į šukes ir prašydavo Bubilą, kad bitės gausiai spiestų.

Interpretacijos

Vėlesniuose šaltiniuose Bubilas įvardijamas bitininkystės ir aludarystės globėju, aprašomas kaip smagus apvalus jaunuolis su rageliais ir medaus statinaite, tapatinamas su Ragučiu.
Vilhelmas Manhartas, nors ir neabejojo Bubilo (Bubilos) autentiškumu, pats vardas jam atrodo visai nesuprantamas. Valteris Jaskevičius bičių dievo vardą Bubilos kildino iš šaknies bub- (plg. bubenti „dundenti, murmė­ti, bambenti"), o Babilos – iš šaknies bab- (plg. babaliuoti „bumbuliuoti, bambėti, veblėti", babaras „plepys, barškalius") – abu juos laikė onomatopėjinės kilmės.
Algirdas Julius Greimas lygino Bubilą su tranu, teigė, kad Bubilas sudarė opozicinę porą su tariama bičių deive Austėja. Jis Bubilą siejo su žodžiais bubinas, būgnas („storulis, didelis žmogus"). Greimas ir Marija Gimbutienė įžvelgė Bubile demonišką smaguriautojo, vilioklio, ištvirkautojo įvaizdį.
Bubilui galimai tapatus Bičbirbis. Įsigalėjus krikščionybei, su bitininkyste susiję maginiai religiniai
veiksmai skiriami krikščioniškajam Dievui.
Ŗ

Ŗ ir ŗ – latvių abėcėlės raidė; „R“ raidės pagrindo rašmuo su diakritiniu ženklu sedile. Ŗ yra modifikuota raidė R. Į latvių abėcėlę oficialiai įtraukta 1946 m.
Reiškia garsą: [rʲ]. Jis tariamas kaip minkšta raidė r.
Europos teisė

Europos teisė (europinė teisė) – Europos regiono teisė. Įvairiomis prasmėmis tai gali būti viršvalstybinė, tarptautinė, tarptautinių Europos regiono organizacijų arba nacionalinė (Europos) regiono) valstybių teisė (tokia samprata naudojama, pvz., Lyginamojoje teisėtyroje).

Tarptautinė Europos regiono teisė

Kaip tarptautinės teisės dalis (viršnacionalinių, tarptautinių Europos regiono organizacijų teisė) Europos teise gali būti laikoma ES teisė, Europos Tarybos teisė (pvz., EŽTT teisė), Europos Ekonominės Plėtros Organizacijos (OECD), Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos, Vakarų Europos Sąjungos teisė ir pan.
Vokietijoje veikia šios srities mokymo įstaiga - Europos teisės akademija (ERA).
Dofinas

Dofinas (pranc. Dauphin), Prancūzijos dofinas, Vieno dofinas (pranc. Dauphin de Viennois) – Prancūzijos sosto įpėdinio titulas 1350–1791 ir 1824–1830 m.
Vieno grafo Guigues VIII herbe buvo pavaizduotas delfinas (pranc. dauphin), todėl grafas turėjo pravardę Le Dauphin. Iš šio pravardės atsirado titulas Vieno dofinai, kurį paveldėdavo Vieno grafai. Jų valdytą sritį irgi ėmė vadinti Dofine (Dauphiné). 1349 m. Vieno dofinas Humbertas II pardavė titulą Prancūzijos karaliui Pilypui VI su sąlyga, kad titulą turės sosto įpėdinis. Įpėdinio žmona būdavo vadinama dofina (pranc. la Dauphine).
Pirmuoju Prancūzijos dofinu tapo būsimasis Prancūzijos karalius Karolis V. Vėliau šį titulą turėdavo tiesioginis valdančio karaliaus įpėdinis, kuris buvo jo palikuonis (sūnus, anūkas, proanūkis). Jei įpėdiniu buvo brolis, sūnėnas ar kitoks karaliaus giminaitis, jis dofino titulo neturėdavo. 1791 m., įvedus konstitucinę monarchiją (išgyvavusią iki 1792 m.), dofino titulas buvo pakeistas karališkojo princo titulu. Titulą atkūrė 1814 m., bet tuo metu jis niekam nepriklausė, nes tuometinis karalius Liudvikas XVIII buvo bevaikis. 1824 m. šis karalius mirė, ir Prancūzijos dofinu tapo Karolio X sūnus Angulemo hercogas Luji-Antuanas, kuris šį titulą turėjo iki 1830 m., kai šis titulas buvo galutinai panaikintas.
Pradžioje Prancūzijos dofinas asmeniškai valdydavo ir Dofinės sritį, kuri legaliai buvo Šventosios Romos Imperijos provincija. Imperatoriai leisdavo Prancūzijos įpėdiniams valdyti provinciją su sąlyga, kad provincija niekada nebus Prancūzijos dalis. Dėl to XIV–XV a. Dofinės provincija neretai būdavo prastai valdoma, kadangi Prancūzijos dofinai dažnai būdavo mažamečiai ar užsiėmę kitais dalykais. Provinciją prie Prancūzijos prijungė Liudvikas XI.
Irena Nekrašienė

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, gydytoja.
2000 m. Plungės Pirminės sveikatos priežiūros centro vyr. gydytoja, 2004 m. UAB „Plungės sveikatos centras“ steigėja ir direktorė, UAB „Žemaitijos medicinos centras“ direktorė.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Plungės rajono skyriaus narė, nuo 2005 m. Lietuvos socialdemokratų sąjungos Plungės skyriaus narė.
2004–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narė.  2007–2011 m. Sveikatos ir socialinės apsaugos komiteto pirmininkė.
Vyras Visvaldas Nekrašas, dukterys Vaiva ir Eglė, sūnus Julius.
Palenkės Komaruvkos dekanatas

Palenkės Komaruvkos dekanatas (lenk. Dekanat Komarówka Podlaska) - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Komaruvkos kaime.
Pasaulio regbis

Pasaulio regbio rinktinių klasifikacija 

Pasaulio regbis kiekvieną pirmadienį skelbia pasaulio regbio rinktinių klasifikaciją.
Mamertas Gedgaudas

Biografija

Iki sukilimo buvo Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. 1863 m. kovo mėn. įstojo į T. Kušleikos būrį. Su A. Bite pasiųstas į Šiaulių apskritį rinkti ginklų ir savanorių. Vėliau būrio vadas. Veikė daugiausia Šiaulių apskrityje. 1863 m. gegužės 13 d. jo apie 200 žmonių būrys kovėsi Legečių miške (Legečių valsčius). Po pralaimėtų kautynių prisidėjo prie L. Leskauskio ir Antano Mackevičiaus rinktinės Krakių miške. Birželio 18 d. pateko į nelaisvę, nuteistas ištremti į Sibirą. Pabėgęs grįžo į T. Kušleikos būrį. 1863 m. rudenį T. Kušleikai emigravus jis slapstėsi. Sugautas ir pakartas.
Euro zona

Istorija

Euro zona egzistuoja nuo 1999 m. sausio mėn., kuomet 11 ES valstybių narių nacionalinių centrinių bankų atsakomybė už pinigų politiką buvo perduota ECB. Graikija prie euro zonos prisijungė 2001 m., 2007 m. prisijungė Slovėnija, 2008 m. – Kipras ir Malta, 2009 m. – Slovakija, 2011 m. – Estija, 2014 m. – Latvija, o 2015 m. – Lietuva. Euro zonos sukūrimas ir viršvalstybinės institucijos – ECB – įsteigimas buvo labai svarbūs įvykiai ilgame ir sudėtingame Europos integracijos procese.

Eurogrupė

Eurogrupė – neformalus organas, sudarytas iš euro zonos šalių finansų ministrų. Ministrai susitinka tam, kad galėtų užtikrinti geresnį ekonomikos politikos koordinavimą, stebėti euro zonos šalių biudžeto ir finansų politiką ir atstovauti eurui tarptautiniuose pinigų forumuose.
Gerionas

Heraklio žygis

Heraklio dešimtas darbas buvo parvaryti Geriono karves. Keliaudamas jis perėjo Libijos dykumą (Libijos vardu graikai tuomet vadino Afriką), jis buvo taip nualintas karščio, kad iššovė strėlę į Heliją, saulės dievą. Helijas maldavo Heraklio baigti, tada Heraklis pareikalavo auksinės valties, kuria Helijas kiekvieną naktį plaukdavo per jūrą. Heraklis pasinaudojo valtimi, kad pasiektų Eritėją.
Heraklis mėgindamas pavogti bandą, užmušė Ortrą, vėliau Euritioną. Gerionas atvyko, pagal kai kurias versijas, sužinojęs apie Heraklio veiksmus iš Menoetijo, Hado piemens. Galiausiai Heraklis užmušė ir Gerioną, sukapojęs jo kūną į tris dalis. Pasak kitos versijos, Heraklis Gerioną nušovė Hidros krauju suvilgyta nuodinga strėle.
Pabėgimas iš Šoušenko

Siužetas

Endis Diufrenas (akt. Tim Robbins) – nekalbus, tačiau ambicingas vyras, sėkmingai kopiantis bankininko karjeros laiptais. Tačiau santykiai su žmona jam klostosi ne taip sėkmingai – ji siekia skyrybų ir jau užmezgė romaną su kitu vyru. Po to, kai žmona kartu meilužiu buvo nušauti, Endžiui pareiškiami įtarimai dėl žmogžudystės. Negalėdamas įrodyti nekaltumo, jis yra nuteisiamas. Endžiui skiriamos dvi bausmės kalėti iki gyvos galvos Šoušenke,  viename iš prasčiausią reputaciją turinčių JAV kalėjimų. Šoušenko Endis nuo pat pradžių susiduria su gausybe problemų, be to, patiria „seserų“ gaujos smurtą. Endis taip pat susipažįsta su kaliniu, visų vadinamu Redu (akt. Morgan Freeman), abu greitai tampa gerais draugais.
Pasisiūlydamas tvarkyti kalėjimo direktoriaus finansinius reikalus, Endis užsitikrina jo paramą. Pasinaudodamas parama, Endis padeda senyvo amžiaus kaliniui Bruksui (akt. James Whitmore) suremontuoti biblioteką. Po kurio laiko Endis stoja į pagalbą kalėjimo direktoriui Nortonui (akt. Bob Gunton) vykdant finansines aferas, tačiau kartu ir susikuria naują tapatybę, kuria galėtų prisidengti pabėgęs iš kalėjimo.
Vėliau pasirodo naujas kalinys Tomis Viljamsas (akt. Gil Bellows), greitai susidraugaujantis su Endžiu ir Redu. Iš Tomio Endis išgirsta apie kalinį iš kito kalėjimo, prisipažinusį, kad jis įvykdė tą žmogžudystę, už kurią Endis buvo nuteistas. Šią žinią Endis perduoda Nortonui, kuris sureaguoja neigiamai ir skiria jam kalėti du mėnesius vienutėje. Paskui Nortonas įsako nužudyti Tomį ir viską sufabrikuoti taip, kad atrodytų, jog Tomis bandė pabėgti iš kalėjimo.
Endis papasakoja Redui apie planus nuvykti į Zihuatenecho kaimą Meksikoje, jei jam kada nors pavyktų ištrūkti iš kalėjimo. Redas tuo abejoja, tačiau pažada Endžiui nukakti prie ypatingojo medžio ir rasti laišką, paslėptą Endžio, jei tik išeitų į laisvę.
Filmo pabaigoje Endžiui pavyksta pabėgti iš kalėjimo tuneliu, kurį jis per 18 metų įsirengė sienoje. Jis pasinaudoja savo naująja tapatybe, susikurta kalėjime, ir papasakoja policijai apie pinigų plovimo aferas, vykdomas Šoušenke. Policijai atvykus suimti kalėjimo direktoriaus, šis nusižudo, siekdamas išvengti bausmės.
Galiausiai Redas paleidžiamas į laisvę ir suranda Endžio paslėptą laišką. Po to jis nuvyksta į Meksiką pas Endį, kur jiedu džiaugsmingai susitinka.
Nove Grodzkiai

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 22 namai ir 119 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 26 namai ir 166 gyventojai, iš kurių 4 žydai.
Naftos chemija

Naftos chemija, petrochemija (lot. petros 'uola') – fizikiniai, cheminiai procesai, kuriais nafta, jos produktai ir degiosios gamtinės dujos perdirbamos į sintetines medžiagas ir jų dirbinius. Degiųjų gamtinių dujų perdirbimas pagrįstas absorbcija, adsorbcija, žematemperatūre rektifikacija (tais procesais dujos suskaidomos į komponentus – sočiuosius angliavandenilius) ir dujų konversija. Rektifikacija nafta suskirstoma į frakcijas, krekingu iš naftos gaunami nesotieji ir aromatiniai angliavandeniliai. Naftos chemijos produktus gamina naftos chemijos pramonė.
Dujiniai sotieji angliavandeniliai išskiriami iš degiųjų gamtinių dujų, skysti ir kieti (C6 – C40) – iš naftos perdirbimo produktų: benzino, žibalo, alyvų. Metanas vartojamas kaip žaliava amoniakui, acetilenui, alkilų halogenidams (metilo chloridui, chloroformui, anglies tetrachloridui) gauti. Konversinės dujos (vandenilio ir anglies monoksido mišinys) yra metilo alkoholio, vandenilis – amoniako sintezės žaliava.
Oksidacija, nitrinimu, hologeninimu iš sočiųjų angliavandenilių gaunama aukštesniosios riebiosios rūgštys, aukštesnieji alkoholiai, nitroparafinai ir kiti produktai. Nesotieji angliavandeniliai išskiriami iš naftos krekingo dujų arba gaunami iš sočiųjų angliavandenilių, juos termiškai skaidant, oksiduojant. Nesočiųjų angliavandenilių dariniai yra plastikų, sintetinio kaučiuko, ploviklių, tirpiklių žaliava; iš etileno ir propileno oksidų gaunami glikoliai, etanolio aminai. Halogeninant nesočiuosius angliavandenilius, gaunami alkilų halogenidai. Aromatiniai angliavandeniliai gaunami katalizinio riformingo būdu iš benzino ir ligroino. Iš aromatinių angliavandenilių gaunami alkilarenai (pvz., benzolą alkilinant etilenu, gaunamas etilbenzolas, propilenu – izopropilbenzolas), kurie dehidrinami virsta stirolu ir α metilstirolu; izopropilbenzolas yra žaliava fenoliui ir acetonui gauti. Oksiduojant aromatinius angliavandenilius, gaunama tereftalio rūgštys, vartojamos cheminio pluošto gamyboje.
Memeler Dampfboot

Memeler Dampfboot (vok. Klaipėdos garlaivis) – Klaipėdos krašto vokiečių laikraštis, ėjęs 1849 m. liepos 3 d. – 1944 m. spalio 8 d. Klaipėdoje, 1944 m. spalio mėn. – 1945 m. vasario 8 d. Heilingbeilyje (dab. Mamonovas, Kaliningrado sritis), nuo 1948 m. einantis Oldenburge (Vokietija).

Istorija

Iš pradžių buvo leidžiamas kas savaitę, nuo 1850 m. – 3 kartus per savaitę, nuo 1872 m. – dienraštis, nuo 1948 m. – mėnesinis laikraštis. Spausdino Zyberto spaustuvė.
Nuo 1871 m. vis labiau gynė Vokietijos valdžios interesus. Iki Pirmojo pasaulinio karo paskelbė lituanistinių publikacijų – grožinės literatūros ir kraštotyros darbų. XX a. ketvirtame dešimtmetyje buvo Vokietijos valdžios finansuojamas. Nuo 1948 m. – Klaipėdiečių žemietijos Vokietijoje organas.
Kubilas

Kubilas – cilindro formos talpa, žema plati statinė – indas skysčiams ar bėralams laikyti, uždengiamas užspaudžiamu dangčiu. Paprastai senieji kubilai pagaminti iš lentinių šulelių, aplenktų keliais medžio ar metalo lankais. Kubilo skirtumas nuo statinės – jis laikomas stačias, o statinė su uždaru dugnu ir viršumi, užsandarinta kamščiu, gali būti paguldoma, ridenama.

Aprašymas

Kubilus gamindavę amatininkai – kubiliai. Jie rakandus dirbdavo iš pušies, eglės, drebulės, ąžuolo. Indams buvo panaudojama ir beržo, liepos žievė. Gaminiai iš ąžuolo medienos buvo sunkesni ir patvaresni. Kubilai buvo nupinami ir iš šiaudų. Naudoti įvairių dydžių, kaip tara grūdams, miltams laikyti, kitiems maisto produktams saugoti, kraičiui sudėti, prekėms gabenti. Dideliame mediniame kubile skalbdavo, prausdavo vaikus, raugindavo kopūstus, įrengdavo medsukį (sudėtiems koriams sukti).
Šiais laikais kubilams gaminti be medžio pritaikomos ir kitos medžiagos – metalas, plastikas. Naudojamas ir kaip lauko pirtis – didžiulis kubilas su pašildytu vandeniu, talpinantis ne vieną žmogų.