google/wiki40b huggingface dataset:
Povilas Kopustinskas

Povilas Kopustinskas (1902 m. balandžio 14 d. Panemunyje – 1966 m. balandžio 20 d. Kaune) – Lietuvos finansininkas, pedagogas.

Biografija

1924 m. baigė Panevėžio gimnaziją, 1929 m. – Lietuvos universitetą.
1929–1935 m. dirbo Lietuvos banko skyriuose Rokiškyje, Šiauliuose ir Kaune. 1935–1940 m. Lietuvos banko Kretingos skyriaus direktorius. 1940–1941 m. šio banko valdybos narys ir Kauno skyriaus direktorius. 1941 m. Lietuvos banko valdybos pirmininkas, 1941–1943 m. Statistikos skyriaus vedėjas.
1944–1946 m. dėstė Kauno universitete, Politinės ekonomijos katedros vedėjas. 1952–1956 m. dirbo mokytoju. 1956–1962 m. dėstė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete.
Vyda Ragulskienė

Biografija

Vydos tėvų Leono Kęsgailos-Kenstavičiaus (1895–1979) ir Stefanijos Stanevičiūtės-Kęsgailienės (1899–1984) gimtosios sodybos buvo kaimynystėje, Dapšių kaime, Židikų valsčiuje, Mažeikių apskrityje. Vydos tėvas buvo Nepriklausomybės kovų dalyvis, Lietuvos kariuomenės gydytojas, medicinos tarnybos pulkininkas leitenantas.
Jo dukra Vyda Kęsgailaitė, nors buvo perspektyvi pianistė, tačiau negalėjo tęsti mokslo Vilniaus konservatorijoje, nes buvo kalinio tremtinio duktė. Ją ėmė globoti ir sudarė sąlygas mokytis KPI šios aukštosios mokyklos profesorius Vytautas Mošinskis. 
1942 m. baigė Kauno V. Kudirkos pradžios mokyklą, 1949 m. aukso medaliu baigė Kauno III mergaičių gimnaziją. 1955 m. su pagyrimu baigė KPI, kartu 1954 m. baigė J. Gruodžio aukštesniąją muzikos mokyklą (dabar konservatoriją). Po 1955 m. dirbo pramonėje, politechnikume, nuo 1958 m. LMA Energetikos institute, ENIMS institute, 1967–1993 m. KPI. 1965 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją, 1973 m. mokslų daktaro disertaciją. 1977 m. suteiktas profesorės vardas. 
Palaidota Ukrinų kapinėse (Mažeikių rajonas).

Mokslinė veikla

6 mokslinių monografijų, per 250 mokslinių straipsnių, daugiau kaip 80 išradimų autorė ir bendraautorė. Už mokslinės veiklos rezultatus apdovanota 1983 m. Valstybine premija, parodų diplomais ir medaliais.  Ji buvo per pusšimčio apgintų disertacijų vadovė bei konsultantė. Remiantis tyrimų rezultatais su bendraautoriais sukūrė eilę originalių vibrosmūginio tipo sistemų, pripažintų išradimais.
Nemaža laiko skyrė Lietuvos kariuomenės karininkų, nukentėjusių nuo okupacinio režimo, atminimo įamžinimui, taip pat ruošiant daugiatomę enciklopediją „Lietuvos kariuomenės karininkai 1918–1953 m.“ V. Ragulskienė buvo Lietuvos kariuomenės karininkų, nukentėjusių nuo okupacinio režimo, artimųjų sąjungos Kauno miesto skyriaus vadovė.
Geneviene Angerame Green

Geneviene Angerame Green (g. Akvilė, 1999 m. gegužės 8 d. Lietuvoje) – lietuvių šuolininkė į vandenį.
Petras Algimantas Lazauskas

Biografija

1957 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1957–1959 m. Obelių tarybinio ūkio vyriausiasis agronomas. Nuo 1962 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (dab. Aleksandro Stulginskio universitetas) dėstytojas, nuo 1984 m. profesorius. 1982 m. žemės ūkio mokslų daktaras.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos sritis – bendroji ir ekologinė žemdirbystė, herbologija. 1983 m. nustatė pasėlių produktyvumo dėsnį. 1990 m. su kitais įkūrė Lietuvos ekologinės žemdirbystės bendriją „Gaja“; 1990–1996 m. jos pirmininkas. Stažavo 1992 m. JAV, 1998 m. Vokietijoje. Paskelbė apie 70 mokslinių straipsnių.
Rimutis Juozapas Jasilionis

Rimutis Juozapas Jasilionis (1939 m. gegužės 18 d. Krinčinas – 1995 m. lapkričio 27 d. Vilnius) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.
Nuo 1961 m. Vilniaus universiteto, 1969–1987 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, 1969–1974 m. Matematikos katedros vedėjas; 1972 m. docentas. 1987–1990 m. dėstė Kauno politechnikos instituto Vilniaus fakultete, 1988–1990 m. Bendrojo paruošimo katedros vedėjas. Nuo 1991 m. dėstė Vilniaus technikos universitete.
Tyrimų svarbiausios sritys: vektorinės optimizacijos teorija, gelžbetonio konstrukcijų patikimumas. Parašė kelias mokomąsias knygas.
Kastelvetranas

Turistiniai objektai

Miesto centrą sudaro trys sujungtos aikštės, kur daug paminklų. Svarbiausia aikštė yra Piazza Garibaldi, šalia kurios yra Motinos bažnyčia (it. Chiesa Madre), kuri stovi nuo XVI a. Šios bažnyčios vidų tinkavo Ferraro ir Giacomo Serpotta.
Šalia yra rotušė, o netoli Chiesa del Purgatorio, pastatyta 1624–64 m., kurios fasadą puošia skulptūros.
Jaroslavas Okulič-Kazarinas

Biografija

1955 m. su pagyrimu baigė Kauno politechnikos institutą, kur gavo inžinieriaus radiotechniko diplomą. 1956–1958 m. dirbo inžinieriumi Kauno radijo gamykloje, 1958–1965 – Radijo matavimų technikos institute. 1965 m. pradėjo dirbti Kauno politechnikos institute, kur 1970–1993 m. buvo Elektronikos katedros vyr. dėstytojas.
1964–1967 m. buvo Kauno alpinizmo sekcijos pirmininkas, 1967–1971 m. – Lietuvos alpinizmo federacijos pirmininkas. Keturis kartus Lietuvos alpinizmo čempionas (1964, 1865, 1967, 1971 m.), du kartus Pabaltijo alpinizmo čempionas (1964, 1967 m.).
J. Okulič-Kazarino senelis Rapolas Okulič-Kazarinas (1857–1919) – Lietuvos nepriklausomybės kovų savanoris, vienas iš Lietuvos karo aviacijos pradininkų, tėvas Anatolijus Okulič-Kazarinas (1903–1991) – Lietuvos nepriklausomybės kovų savanoris, tarpukario Lietuvos karininkas. Žmona – dailininkė Giedrė Gučaitė.
Geltongalvė kielė

Paplitimas

Arealas suskaidytas. Paplitusi Eurazijoje nuo rytinės Baltijos jūros pakrantės iki Viliujo aukštupio. Šiaurėje arealas siekia arktines platumas, Obės, Jenisėjaus žemupį. Pietinė arealo riba eina Pečioros aukštupiu, Obės, Jenisėjaus vidurupiu. Kita arealo dalis yra tarp Maskvos srities ir Didžiojo Chingano kalnų. Šis arealas pietuose eina iki Tian Šanio, Pamyro, Altajaus, Hindukušo, Himalajų, Volgos vidurupio.
Žiemoja arealo pietinėje dalyje, taip pat Indijoje, Šiaurės Afrikoje.
Lietuvoje reta, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Kartais užskrenda, yra pastebėtų perinčių geltongalvių kielių (Žuvinte). Čia lankosi porūšis Motacilla citreola werae.

Išvaizda

Geltongalvė kielė didesnė už geltonąją kielę ir nuo jos skiriasi pilka nugara. Patino galva ir kaklas ryškiai geltoni, nugara pilka, antuodegis juosvas. Plunksnų kraštai balsvi. Patelės galva gelsvai žalsva, o pagurklyje nėra dėmių. Sveria 14-24 g.

Elgsena

Gyvena pelkėtose vietovėse, nendrėmis apaugusiose aukštapelkėse, užpelkėjusiose viksvinėse pievose. Per migraciją laikosi apaugusiose ežerų ir upių pakrantėse. Skraido grupėmis, mėgsta tupėti ant aukštesnių žolių, krūmų.
Lizdą suka ant žemės arba kupstuose iš žolės stiebų, gerai užmaskuoja. Kiaušinius deda gegužę. Dėtį sudaro nuo 4 iki 7 šviesūs, rudai pilki su tamsiomis dėmėmis kiaušiniai. Peri 13-14 dienų. Veda vieną vadą.

Mityba

Geltongalvė kielė minta daugiausia vabzdžiais, jauniklius maitina lervomis, drugiais, vabalais.
Renault R35

Renault R35 – lengvasis pėstininkų tankas, gamintas Prancūzijoje. Sukurtas XX a. ketvirtajame dešimtmetyje buvo naudojamas Antrajame pasauliniame kare tiek Prancūzijos, tiek Lenkijos kariuomenės. Kaip Vokietijos trofėjinis tankas buvo naudotas Afrikoje, taip pat nemažai R35 perduota Vokietijos sąjungininkams.
Jonas Kazlauskas (1930)

Biografija

Mokėsi Dzingeliškių pradinėje ir Nemajūnų septynmetėje mokykloje. 1942 m. įstojo į Prienų gimnazijos 2 klasę. Gimnaziją baigė aukso medaliu. 1949–1954 m. Vilniaus universitete (VU) studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1958–1970 m. VU dėstytojas, nuo 1962 m. docentas. 1968 m. filologijos mokslų daktaras. 1968–1970 m. VU Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas, nuo 1969 m. profesorius. 
1965 m. jo pastangomis įsteigtas baltų kalbotyros žurnalas „Baltistica“ (1965–1970 m. atsakingasis redaktorius) netrukus pelnė tarptautinį pripažinimą. Jo iniciatyva Vilniuje 1964 m. ir 1970 m. surengtos vėliau tradicinėmis tapusios tarptautinės baltistų konferencijos, kurios nuo 1980 m. pakaitomis vyksta Vilniuje ir Rygoje.
1970 m. buvo pakviestas į JAV Pensilvanijos universitetą skaityti baltų kalbotyros kurso. Deja, spalio 8 d. profesorius dingo. Jo kūnas buvo surastas lapkričio 17 d. Neryje. Profesoriaus mirtį iki šiol gaubia paslaptis – visi dokumentai iš KGB archyvų dingę.
Palaidotas 1970 m. lapkričio 20 d. Saulės kapinėse Vilniuje.

Mokslinė veikla

Faktinis visos baltistų veiklos vadovas. Daugiausia tyrinėjo baltų kalbų istorijos problemas. Paskelbė seriją straipsnių apie lietuvių kalbos daiktavardžių linksniavimo raidą, jų kamienų mišimą, galūnių kilmę. Svarbūs baltų fonologijos ir akcentologijos tyrinėjimai. Ypač reikšmingas straipsnis „Lietuvių literatūrinės kalbos fonemų diferencinių elementų sistema“, išsp. 1966 m. Daugumą tyrinėjimų apibendrino veikale „Lietuvių kalbos istorinė gramatika“. Tai nėra išsami istorinė gramatika, daugiau nagrinėjamas kirčiavimas, daiktavardis ir veiksmažodis, yra ir sunkiai įrodomų hipotezių. Svarbiausia reikšmė – pirmą kartą lietuvių kalbotyroje panaudota nauja tyrinėjimo metodika – nuo kalbų lyginimo pereinama prie vidinės rekonstrukcijos, nuo atskirų faktų istorijos – prie fonologinių ir gramatinių sistemų raidos. Vertingiausias daiktavardžio istorijos skyrius. Domėjosi ir dabartinės lietuvių kalbos problemomis.
Atgimimas (JAV)

Atgimimas – Amerikos lietuvių tautinės bažnyčios mėnesinis laikraštis, ėjęs 1917–1918 m. Lorense. Redaktorius Konstantinas Norkus.
Belgijos vėliava

Belgijos vėliava – stačiakampis audeklas, sudalintas į tris vienodo pločio vertikalias juostas: juodą, geltoną ir raudoną.

Istorija

Vertikali kompozicija buvo pasiskolinta iš Prancūzijos vėliavos, o spalvos – iš Brabanto hercogijos spalvų. Kai Belgijoje kilo revoliucija prieš olandų priespaudą, buvo įkurta civilinė sargyba, nešiojusi Brabanto spalvas. Panašumas su Vokietijos trispalve (juoda - raudona - auksinė) yra tik atsitiktinis.
Nėra žinoma, iš kur kilo neįprastos vėliavos proporcijos (13:15). Gali būti, kad jos atsirado iš vieno užsienio reikalų ministerijos įsakymo XIX amžiuje, kuriame buvo skelbiami oficialūs vėliavos išmatavimai 2,60 m ir 3,00 m. Ant kai kurių vyriausybės pastatų iškeliamas šių išmatavimų vėliavos, tačiau dauguma oficialių Belgijos įstaigų, taip pat privatūs asmenys naudoja vėliavą, kurios proporcijos 2:3.
Vėliava buvo patvirtinta 1831 m. sausio 23 d., netrukus po to, kai 1830 m. Belgija atgavo nepriklausomybę nuo Nyderlandų. Pasipriešinimo metu vėliava vaidino svarbų vaidmenį, kadangi vėliavos spalvos priminė ankstesnę vėliavą su horizontaliomis juostomis, naudotą ankstesnio, 1789 m. vykusio pasipriešinimo metu tuomet Austrijos valdytuose Nyderlanduose. Originalios vėliavos juostos buvo horizontalios, tačiau jas pakeitė, kad neprimintų Nyderlandų vėliavos.
Benaičių akmuo (Kulių Bobelė)

Akmuo

Akmuo gamtinis, masyvus, 5,2 m ilgio, 3,6 m pločio ir 1,6 m aukščio, iš priekio primenantis stačiakampį, o iš šonų – trikampį.
350 km į rytus yra alkakalnis, vadinamas Balkos kalnu. 420 km į vakarus buvo akmuo, vadinamas Ponios lova.

Istorija

Iki melioracijos aplinkui akmenį buvusi užliejama pieva, vadinama Leikna, todėl kartais akmuo vadinamas Leiknos kūliu.
Pasakojama, kad seniau akmens vietoje stovėjusi trobelė. Joje gyvenusi pikta ragana, kuri visus atklydusius nakvoti praeivius paversdavo akmenimis. Sykį vienas jaunuolis sužinojo burtų paslaptį: jam pabučiavus raganą užkeiktieji atgijo, o raganos trobelė pavirto dideliu akmeniu, vadinamu Kūliu babale (t. y. Akmeniu senute).
Kiti padavimai byloja, kad prie akmens vaidenasi. Vienam praeiviui naktį pasirodė, kad jį užpuolė plėšikai ir tik rytmetį pragydus gaidžiui jis suprato, kad mušasi su akmeniu. Kitą naktį prapuolė prie akmens sukrautas šieno kūgis. Kartą vidurdienį prie akmens pakilusi audra, kai aplinkui buvo ramu 
1972 m. akmuo paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu AR521,, 1999 m. - įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
1964 m. paskelbtas geologiniu gamtos paminklu.
Veragvaso provincija

Geografija

Veragvaso provincija yra vienintelė šalyje, besiribojanti su abiem vandenynais. Pietryčiuose provincija apima vakarinę Asuero pusiasalio dalį su toliausiai į pietus nutolusiu Šiaurės Amerikos tašku – Mariato kyšuliu. Taip pat Veragvasui priklauso keletas salų – didžiausia Panamoje Koibos sala, mažesnės Sebako, Chikarono, Leoneso salos Ramiajame vandenyne. Taip pat pietuose giliai į žemyną įsiterpia Monticho įlanka.
Veragvaso centrine dalimi driekiasi Centrinė Kordiljera, ten yra aukščiausia provincijos vieta – 1964 m. Kitos svarbesnės viršūnės: Negras (1518 m), Čiku (1764 m), taip pat atskirame masyve, esančiame Asuero pusiasalyje stūksantis Hojos kalnas (1559 m). Svarbiausios upės, priklausančios Karibų baseinui yra Kalovebora, Guasaras, Konsepsjonas, Veragvasas ir Belenas, Ramiojo vandenyno baseinui – San Pablas, Santa Marija, San Pedras, Katė, Ponuga, Suajus, Kebras, Mariatas ir kt.
Provincijos gamtai apsaugoti įsteigta keletas nacionalinių parkų: Koibos (pasaulio paveldo objektas), Sero Hojos ir Santa Fė.
San Diegas

Ekonomika

San Diegas yra svarbus JAV karinio jūrų laivyno uostas, taip pat dėl šilto klimato yra patraukli vieta turizmo sektoriui. Miesto ekonomika sparčiai auga investicijų į aukštąsias technologijas, mokslinę tiriamąją ir vystomąją veiklą. Svarbiausios naujosios ekonomikos šakos: biotechnologijos, komunikacijos ir programinės įrangos vystymas. Išvystyta aviacijos, kosmoso, radioelektronikos, laivybos pramonė, taip pat chemijos ir maisto pramonė.
Milken Institute duomenimis, 2004 m. San Diegas buvo reitinguotas svarbiausiu biotechnologijų centru.
Barzdai

Pavadinimo kilmė

Miestelio vardas tikriausiai kilęs nuo asmenvardžio, kadangi tarp pirmųjų šios vietovės gyventojų minimas Barzdaitis (plg., Šakiai pavadinti nuo Šakaičių).

Aplinkinės gyvenvietės

GRIŠKABŪDIS – 11 km
Bliuviškiai – 7 kmJanukiškiai – 7 km
Slabadai – 15 kmBuktiškiai – 3 kmBaltrušiai – 4 km
PILVIŠKIAI – 7 km
Ignacas Lojola

Ignacas Lojola (Injigo Lopess de Onjass i Lojola, isp. Íñigo López de Oñaz y Loyola, 1491 m. Lojoloje, Ispanija – 1556 m. liepos 31 d. Romoje) – Romos Katalikų Bažnyčios Jėzuitų ordino įkūrėjas.

Biografija

Pagal kilmę baskas. Tarnavo kariuomenėje, buvo Pamplonos pilies komendantas. Ginant tvirtovę buvo sunkiai sužeistas, bet pasveiko. Po šio įvykio jis pradėjo skaityti religinio turinio knygas – Jėzaus ir šventųjų gyvenimai. Jų paveiktas nusprendė pasišvęsti Viešpaties Dievo tarnystei.
Apie 1525 m. Barselonoje baigė lotynišką mokyklą, o 1534 m. gavo Paryžiaus Sorbonos universiteto daktaro laipsnį. Paryžiuje su bendraminčiais sukūrė naują draugiją, kurios nariai laisva valia davė neturto, skaistybės ir paklusnumo įžadus ir pasiryžo vykdyti viską, ką palieps Šventasis Tėvas (popiežius).
1540 m. patvirtinti „Jėzaus Draugijos“ – Jėzuitų – įstatai, o pirmuoju generolu paskirtas Lojola, vienuolystėje žinomas tėvo Ignaco (Ignato) vardu. 1622 m. kovo 12 d. Katalikų Bažnyčios paskelbtas šventuoju.
Lietuvoje šio šventojo vardu pavadinta katalikiška aukštoji mokykla –Šv. Ignaco Lojolos kolegija.
Bronius Untulis

Bronius Untulis (1883 m. spalio 4 d. Rumšaičiuose, Skuodo rajonas – 1977 m. sausio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, kultūros veikėjas ir istorikas.

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje, brolis Matas Untulis užaugo ir taip pat tapo iškilia asmenybe, politiniu ir visuomenės veikėju. Br. Untulis mokėsi Liepojos gimnazijoje, už draudžiamos lietuviškos literatūros platinimą moksleivių tarpe buvo kalintas šio miesto kalėjime. Po gimnazijos baigimo 1903 m. studijavo istoriją, ekonomiką ir filologiją Krokuvoje, Berne ir Berlyne. 1910 m. Renavo, Sedos ir Šačių apylinkėse rinko žemaičių tautosaką. 1912 m. baigęs Kijevo universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą, mokytojavo Vilniaus, Telšių, Vitebsko ir Voronežo gimnazijose. 1918–1940 m. – Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijos mokytojas, 1940–1941 m. – jos direktorius. 1937–1939 m.; 1940–1941 m. ir 1944–1950 m. dėstė Vilniaus universitete. Paskutinė darbovietė – Vilniaus pedagoginis institutas.
Lietuvių mokslo draugijos narys, jos leidinio „Lietuvių tauta“ bendradarbis. Rašė ir į dienraštį „Vilniaus balsas“. Bronius Untulis buvo Švietimo draugijos „Kultūra“ vienas iš steigėjų ir pirmasis jos pirmininkas (1927 m.), taip pat 1935 m. išrinktas Vilniaus lietuvių sporto klubo pirmuoju vadovu. Rėmė pogrindyje dirbusius komunistus, kartu su broliu Matu padėjo politiniams kaliniams.
Palaidotas Vilniaus Rokantiškių kapinėse.
Bresto arena

Istorija

2014 m. arena oficialiai atidaryta.
2017 m. arenoje vyko dalis 2017 m. pasaulio rankinio čempionato varžybų. 2018 m. arenoje vyko 2018 m. Europos moterų rankinio čempionatas.
Tintino nuotykiai. Vienaragio paslaptis

Siužetas

Tintinas sendaikčių turguje nusiperką senovinio laivo Vienaragio modelį, tačiau jo trokšta ir piktas Sakcharinas. Jis priverčia Tintiną ir jo šunelį Sniegių kartu su jo gauja plaukti į Maroką. Sakcharinas paperka laivą įgulą, ji sukyla prieš laivo kapitoną, girtą Kapitoną Hadoką, bet Tintinas, Sniegius ir Hadokas pabėga, atvyksta į Maroką, kur karališkuose rūmuose šeichas irgi turi Vienaragį. Hadokas papasakoja Tintinui, kad prieš 300 metų, jo protėvis Seras Frencis Hadokas buvo priverstas sprukti su originaliu Vienaragiu nuo pirato Sakharino, bet jis sugebėjo išsaugoti savo lobį ir palikti užuominas, kaip jį rasti. Užuominos buvo trys, paslėptos trijuose Vienaragio modeliuose. Tintinas ir Sakharinas turi po vieną, o kitą planuoja pavogti pats Sakharinas operos metu. Tintinas, Sniegius, Kapitonas Hadokas, bei neapsukrūs Tomsonų dvyniai privalo sustabdyti Sakhariną, kad paskutinis Hadokas rastų protėvio lobį.
Liaudies sargyboje

Liaudies sargyboje – viešosios tvarkos apsaugos darbuotojų laikraštis, ėjęs 1946 m., 1948–1970 m. ir 1990–1993 m. Vilniuje.

Istorija

1948–1970 m. ėjo lietuvių ir rusų kalba. Iki 1965 m. vadinosi „Milicijos darbuotojas“. 1948–1955 m. buvo leidžiamas kas savaitę, 1956–1964 m. – kas 10 dienų. 1965–1970 m. ėjo kaip savaitraštis. Leido LTSR viešosios tvarkos apsaugos ministerija. Tiražas 1970 m. – 360 500 egz., vienas plačiausiai skaitomų laikraščių Lietuvos istorijoje.
1990–1993 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos savaitraštis, leistas kaip atkurtas nuo 1946 m. ėjęs leidinys. Tiražas 1990 m. – 20 000 egz. 1993 m. savaitraštį „Liaudies sargyboje“ pakeitė savaitraštis, nuo 1998 m. Lietuvos policijos mokymo centro laikraštis „Sargyba“, ėjusi iki 2004 m. balandžio 23 d. Tiražas 1993 m. – 17 700 egz., 1997 m. – 8800 egz. Vietoje „Sargybos“ išleistas žurnalas „Policija“.
Airijos sala

Airija (air. Éire) yra trečia pagal dydį Europos sala, priklausanti Britų salų salynui. Sala politiškai padalinta į Airijos Respubliką, užimančią 5/6 salos ploto (pietinė, rytinė, vakarinė ir šiaurės vakarų dalis) ir Šiaurės Airiją, priklausančią Jungtinei Karalystei salos šiaurės rytuose.
Saloje gyvena apie 5,7 mln. žmonių, 4 milijonai Airijos Respublikoje ir 1,7 mln. Šiaurės Airijoje.
Antanas Barkauskas

Biografija

1940–1941 m. dirbo Kauno miesto II-ojo Milicijos poskyrio (NKVD) politiniu vadovu, 1941–1942 m. Gorkyje. 1942–1944 m. tarnavo Raudonosios armijos 16-ojoje lietuviškojoje divizijoje. 
1944–1946 m. Kauno apskrities vykdomojo komiteto sekretorius ir pirmininko pavaduotojas. 1946–1947 m. LKP(b) Kauno apskrities komiteto skyriaus vedėjas, komiteto sekretorius. 1950 m. Maskvoje baigė aukštąją partinę mokyklą. 1950–1953 m. LKP Vilniaus ir Kauno srities komitetų sekretorius. 1953–1955 m. Kauno politechnikos instituto politinės ekonomijos katedros vedėjas. 1959 m. baigė Visuomenės mokslų akademiją prie SSKP CK. Apgynė disertaciją „Ekonominis technikos efektyvumas socialistiniame žemės ūkyje“, ekonomikos mokslų kandidatas. 
1959–1960 m. LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas. 1961–1975 m. LKP CK ideologijos sekretorius. 1986–1989 m. „Žinijos“ draugijos valdybos pirmininkas.
1942–1989 m. SSKP narys. 1952–1954 m. kandidatas į LKP CK narius, 1960–1989 m. LKP CK narys. 1961–1986 m. LKP CK biuro narys. 1962–1990 m. LSSR AT, 1974–1987 m. SSRS AT deputatas; 1963–1975 m. LSSR AT pirmininkas. 1975–1985 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininkas, 1976–1985 m. SSRS AT Prezidiumo pirmininko pavaduotojas. 1981–1986 m. kandidatas į SSKP CK narius. 1989–1990 m. savarankiškos LKP narys. 1990–2008 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. Parašė knygų, paremtų sovietine ideologija.
Miškų teisė

Miškų teisė - aplinkos teisės pošakis; visuma teisės normų, reguliuojančių visuomeninius miškų (t. y. miško naudojimo ir jo apsaugos, miško išteklių) santykius. Kai kuriose valstybėse miškų teisė yra kodifikuota (žr. 1997 m. Rusijos Federacijos miškų kodeksas).
Vytautas Šapranauskas

Biografija

1976–1980 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją. Kurso vadovai – Algė Savickaitė ir Vitalijus Lanskojus.
Iki 1990 m. dirbo Rusų dramos teatre, kuriame 1977 m. suvaidino savo pirmajame spektaklyje (V. Lanskojaus režisuotame „Skutarevskyje”). Nuo 1990 m. vaidino Vilniaus mažajame teatre. Vėliau Šapranauskas vaidino „Domino“ teatre. Pasižymėjo aštriu liežuviu, puikiu humoro jausmu, mėgo juodą humorą. Su „Juodojo humoro klubu“ keliavo po Lietuvą.
Garsino ir animacinius filmus „Op“, „Garfildas“, „La troškinys“, „Zebriukas Dryžius“, „Ledynmetis 3“. Buvo verslo klasės vyriškų drabužių prekės ženklo „Pierre Cardin“ veidu Lietuvoje.
V. Šapranauskas iš gyvenimo pasitraukė prieš pat savo 55-ąjį gimtadienį. Aktoriaus aplinkos žmonių teigimu, jis yra bandęs nusižudyti ir anksčiau, paskutinį sykį – prieš kelias savaites iki mirties. Aktorius prieš mirtį telefonu išsiuntė kelias trumpąsias žinutes apie tai, jog gyvenimo kelią jis jautėsi jau įveikęs.
Šapranauskas interviu yra sakęs, kad visuomet dėvįs kaukę ir niekuomet iki galo neatsiveriąs net artimiausiems žmonėms. Pasak Arūno Sakalausko, Šapranauskas buvo vienišas; kentėjo dėl savo populiarumo ir savo TV laidų kokybės: „talentingasis Vytautas Šapranauskas buvo „Ferrari“, tačiau televizijoje jam reikėjo važinėti vaikišku dviratuku ir vaidinti zuikį“.
Buvo pašarvotas Vilniaus mažajame teatre. Palaidotas Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.

Asmeninis gyvenimas

Šapranauskas buvo vedęs du kartus ; antroji žmona – Daiva Šapranauskienė, su kuria susilaukė sūnaus ir dukters. Su ja oficialiai išsiskyrė 2012 m. rugsėjo mėn. Sūnus Gytis Šapranauskas Vilniuje vadovauja klubui „Tas Pabas“, LNK seriale „Kriminalistai“ suvaidino jauną turčių, debiutavo TV6 humoro laidoje „TV šeškas“, dirbo reklamos srityje, buvo padavėjas. Dukra Judrė Šefildo universitete (D. Britanija) studijuoja archeologiją.
Aštuonerius metus gyveno su aktore Rimante Valiukaite.
Nuo 2008 m. palaikė santykius ir ne vienerius metus gyveno kartu su giminaite (Šapranausko senelės sesers proanūke) pop grupės „ŠarkA“ nare Ieva Stasiulevičiūte (g. 1989 m.), buvusia grupės „YVA“ nare, Šapranausko asistente TV3 laidoje „Puikusis šou“.
Laisvalaikiu mėgo žvejoti.

Televizija

Paskutiniais gyvenimo metais buvo žinomas kaip populiarių TV laidų vedėjas televizijos kanalo TV3 laidose: „Šapro šou“, „Puikusis šou“ (kartu su Asta Baukute), „Šok su manimi“, „Chorų karai“, „Auksiniai svogūnai“, jo dukterinio kanalo TV6 laidoje „TV šeškas“ ir kt.
Dalyvavo TV talentų šou „Lietuvos talentai“, „X Faktorius“ laidose kaip žiuri narys.
Vaidino TV seriale „Moterys meluoja geriau“, atliko advokato Pauliaus vaidmenį.