google/wiki40b huggingface dataset:
Klaipėdos miesto taryba 1990–1995 m.

Klaipėdos miesto taryba – Klaipėdos miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – Klaipėdos miesto Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Klaipėdos miesto taryba, nuo 1994 m. liepos mėn. Klaipėdos miesto savivaldybės taryba.
Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Klaipėdai priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 100 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Rinkimai įvyko 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d., tačiau kai kuriose rinkimų apygardose rinkimai neįvyko, kitose daputatas nebuvo išrinktas arba buvo paskirtas miesto valdybos nariu. Pakartotiniai rinkimai į neužimtas deputatų vietas vyko gegužės 19 d. ir lapkričio 24 d.
Aukštutinės Kolymos ulusas

Geografija

Uluso teritorijos centrinę dalį užima Kolymos žemuma, pietvakariuose iškilęs Arga Taso kalnagūbris ir Osalino kalvagūbris, rytuose – Jukagirų plokščiakalnis. Svarbiausia upė – Kolyma (su intakais – Jasačnaja, Zyrianka, Ožogina ir kt.).
KK192

Maršrutas

Kelias prasideda Skapiškyje, trišalėje sankryžoje su  122  Daugpilis–Kupiškis–Panevėžys . Eina Kupiškio ir Rokiškio rajonuose. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Skapiškis, Tvirai, Sriubiškiai, Kilpiškiai. Baigiasi Pandėlyje, sankryžoje su  123  Biržai–Pandėlys–Rokiškis . Pačioje pradžioje kelią kerta geležinkelis Panevėžys – Rokiškis, Skapiškyje kelias kerta Mituvos upę, ties Sriubiškiais kerta Lėvenį.
Esencija

Esencija – skysto pavidalo ekstraktas.
Ji naudojama kosmetikoje, farmakologijoje, kulinarijoje kaip maisto priedas.
Šala

Šala arba Šalaš – deivė Mesopotamijos mitologijoje. Manoma, kad tai iš huritų panteono perimta deivė. Vardas bandomas sieti su huritų kalbos žodžiu šāla, reiškiančiu dukterį. Į Mesopotamijos mitologiją ši deivė greičiausiai pateko kaip Adado (Iškuro) arba Dagono žmona (kitoje tradicijoje). Šalos funkcijos nėra iki galo aiškios, tačiau iš to, kad jos simbolis buvo miežis, sprendžiama, kad tai žemdirbystės deivė. Ant akadų cilindrinių antspaudų drauge su audros dievu pavaizduota nuoga deivė, manoma, gali būti būtent deivė Šala. Šiuose antspauduose ji vaizduojama laikanti žaibus arba tarp lietaus lašų.
Žinios apie Šalos kultą siekia Senosios Babilonijos karalystės laikus. Plintant dievo Adado kultui, išaugo ir jo sutuoktinės Šalos reikšmė. Nuo II tūkst. pr. m. e. drauge su vyru Adadu buvo garbinama įvairiuose Babilonijos ir Asirijos miestuose. Paskutinio Asirijos karaliaus Sin-šaru-iškuno įraše įvardijama „galingąja Adado žmona“, kuri saugo ir globoja žmones. Šalos kultas dar buvo išsilaikęs I tūkst. pr. m. e. pabaigoje, nors didesnės svarbos neturėjo. Minima Seleukidų imperijos laikais datuojamuose Uruke rastuose kolofonuose. Juose Šalos ir jos vyro Adado prašoma, kad saugotų mokslinius tekstus. Seleukidų laikais Uruke vykdavusioje Naujųjų metų ceremonijoje būdavo ir Šalos statula.
Šios deivės giminystės ryšiai nėra aiškūs. Burtams įveikti skirtuose užkalbėjimuose, kuriuose šaukiamasi ugnies dievo Giros (Gibilio), ji įvardijama šio dievo motina. Dievų sąrašuose tapatinama su penkiomis deivėmis, tarp jų ir Iškuro žmona Medimša. Kartais teigiama, kad Dagono sutuoktinė Šalaš iš pradžių buvo atskira dievybė, II tūkst. pr. m. e. susiliejusi su Šala.
Aptiktas babiloniečių astronominis tekstas Mul-Apin, kuriame „Šala, javų varpa“ siejama su Vagos žvaigždynu, iš dalies atitinkančiu Mergelės žvaigždyną. Sąsajų su šiuo įvaizdžiu esama ir kitose kultūrose. Pavyzdžiui, Spikos, ryškiausios šio žvaigždyno žvaigždės, pavadinimas lotynų kalba reiškia javų varpą. 
Veneroje yra šios deivės vardu pavadintas kalnas.
Girdavas

Girdavas (istoriniuose šaltiniuose vadinamas Girdaw, Girdawe, Gerdavo, Gerdaue) – XIII a. vidurio prūsų bartų didžiūnas.

Biografija

Tarnavo kryžiuočiams. Iš savo Girdavos pilies per 1260-1274 m. Didįjį prūsų sukilimą rėmė Vokiečių ordiną. Sukilėliai 1262-1263 m. privertė jį sudeginti pilį ir bėgti į Karaliaučių. Iš Girdavo giminės kilo Prūsijos bajorų Rendalių giminė.
Simone de Oliveira

Simona de Oliveira (portug. Simone de Macedo e Oliveira, g. 1938 m. vasario 11 d. Lisabonoje) – portugalų dainininkė, aktorė ir TV laidų vedėja.
Karjerą pradėjo 1958 metais ir netrukus tapo viena iš populiariausių dainininkių šalyje. 1965 metais atstovavo Portugalijai Eurovizijos dainų konkurse su daina „Sol de inverno“ (užėmė 13 vietą) ir 1969 metais su daina „Desfolhada Portuguesa“.
The Cure

The Cure – Jungtinės Karalystės muzikos grupė, susikūrusi 1976 m. Pagrindinis jos narys, dainų kūrėjas ir įvaizdžio formuotojas yra Robert Smith.
Pirmasis albumas "Three Imaginary Boys" ir kiti ankstyvieji singlai leido jiems įsitvirtinti post - punk, new wave ir kitų panašaus stiliaus muzikos gerbėjų širdyse. Aštuntajame dešimtmetyje grupės muzikos niūrus skambesys padėjo formuotis gotikinio roko žanrui.
Po 1982 m. išleisto albumo "Pornography" grupės ateitis nebuvo aiški, todėl Robert Smith kitame albume pridėjo kur kas daugiau populiariosios muzikos skambesio. Didžioji sėkmė grupę aplankė dar po gero dešimtmečio, kuomet Amerikos dainų topuose karaliavo tokios The Cure dainos kaip "Just like in Heaven", "Lovesong", "Friday I'm in love".
1990-ųjų pradžioje The Cure tapo viena iš populiariausių alternatyviojo roko grupių ir pardavė apie 27 milijonus įrašų visame pasaulyje. Iki 2009 m. grupė išleido 13 studijinių albumų ir 35 singlus.
Pakalniai (Vilkaviškis)

Sportas

Įrengtos keturios slidinėjimo trasos ant dviejų, maždaug 400 m atstumu viena nuo kitos esančių, kalvų. Dvi iš jų skirtos – profesionalams (200 m ir 400 m ilgio), kitos dvi tinka pradedantiesiems (100 ir 140 m ilgio). Trasų, skirtų profesionalams, aukštis – 48 m, pradedantiesiems apie 20 m. Veikia 2 keltuvai.
Marijampolės dramos teatras

Marijampolės dramos teatras, Marijampolės miesto municipalinis dramos teatras – teatras Marijampolėje, P. Armino g. 2., veikęs 1942–1949 m. 1956–1962 m. kaip Kapsuko valstybinis dramos teatras, 1966–1973 m. kaip saviveiklinis teatras ir veikiantis nuo 1988 m.

Istorija

Profesionalaus dramos teatro užuomazgos Marijampolėje – lietuviški vakarai, vykę iki Pirmojo pasaulinio karo ir tarpukaryje Marijampolės „Žiburio“ mergaičių gimnazijoje, Marijonų salėje rengti vaidinimai – varžytuvės, Šaulių mėgėjų vaidintojų būrelis ir Darbo teatras, įkurtas 1940 m. kovo 3 d., vaidindavęs Petro Armino mokyklos salėje. Bet vaidinamos dažniausiai buvo vienaveiksmės pjesės.
SSRS okupavus Lietuvą buvo įsteigtas Dramos teatras prie Kultūros židinio, bet jis tepastatė vieną spektaklį. 1942 m. liepos 31 d. Marijampolės burmistras J. Nenorta pasirašė įsakymą, kuriuo nuo rugpjūčio 1 d. steigiamas Marijampolės dramos teatras. Direktoriumi paskirtas Jonas Pileckis, režisieriumi – Kazys Tumkevičius. 1942 m. rugsėjo 12 d. pastatyta pirmoji Petro Vaičiūno 4 veiksmų drama „Sudrumstoji ramybė“. Kaip pasakojo K. Tumkevičius, „daugelis artistų nebuvo lankę teatro mokyklų, nesitobulinę užsieniuose, jie buvo išaugę iš kluoninių spektaklių ir teatro meno mokęsi vien gyvenimo mokyklose.“
1943 m. kovo 6 d. P. Vaičiūno drama „Naujieji žmonės“ atidaryti klebono A. Kazlausko iniciatyva pastatyti Dramos teatro rūmai – Šv. arkangelo Mykolo parapijos salė. Tačiau 1944 m. pastatyta Vytauto Alanto komedija „Buhalterijos klaida“ buvo paskutinioji pirmojo profesionalaus Marijampolės dramos teatro premjera. Artėjant frontui dalis aktorių pasitraukė į užsienį, o vėl sugrįžusi sovietų valdžia nuo 1944 m. gruodžio 31 d. fašistų įsteigtą teatrą uždarė, aktoriai buvo perkelti į Kauno dramos teatrą. Bet netrukus, 1945 m. rugpjūčio mėn. K. Tumkevičiaus ir tuometinio Meno reikalų valdybos viršininko Juozo Banaičio pastangomis teatras vėl pradėjo veikti, nors, kaip rašo K. Tumkevičius, nebuvo „dvasinės paramos – ankstesnieji intelektualai buvo palikę Marijampolę.“ Vienas geriausių to meto spektaklių – Juozo Baltušio debiutinė pjesė „Gieda gaideliai“. 1949 m. sumažinus dotacijas Marijampolės ir Telšių dramos teatrams, teatras vėl uždarytas, aktoriai perkelti į Šiaulių dramos teatrą. Teatro rūmuose veikė kultūros namai.
1956 m. Kapsuko dramos teatras įsteigtas iš naujo, į jį atsiųsta visa antroji Valstybinės konservatorijos aktoriaus meistriškumo katedros laida. Bet daugelis aktorių, atidirbę privalomus dvejus metus, netrukus persikėlė į kitus teatrus, nesulaukta ir reikšmingų režisierių darbų. 1963 m. teatras buvo likviduotas, dar likę aktoriai perkelti į Klaipėdos dramos teatrą. Teatro bazėje susikūrė Marijampolės lėlių teatras, 1960 m. perkeltas į Kauną.
1988 m. buvo įsteigtas Marijampolės valstybinis dramos teatras, kuris 1992 m. buvo pertvarkytas ir perduotas Marijampolės savivaldybės žinion.
Smulkintuvas

Smulkintuvas – mašina, kuri medžiagas (su)smulkina į mažas dalis (pvz., medžio skiedras ar medžio dulkes, stiklą, popierių ir pan.).

Medienos smulkintuvai

Medienos smulkintuvas – mašina, kuri medieną smulkina į smulkias dalis (pvz., medžio skiedras ar medžio dulkes). Medienos smulkintuvai gali būti skirstomi į medieną kapojančius ir ją trupinančius.

Kapojantys smulkintuvai

Medieną kapojantys smulkintuvai turi vienokio ar kitokio pločio peilius. Jie skirstomi į diskinius ir būgninius. Smulkintuvai būna stacionarūs ir mobilūs. Stacionarūs naudojami lentpjūvėse ir medienos apdirbimo gamyklose, kur mediena paduodama į smulkintuvą nuo transporterio, o skiedros iškrenta per apačią taip pat ant transporterio. Mobilūs smulkintuvai nesunkiai pergabenami iš vienos vietos į kitą. Jie gali būti komplektuojami su atskirai smulkintuvą sukančiu varikliu arba juos gali sukti atskiras (mobilus) agregatas per galios nuėmimo įrenginį.

Diskiniai smulkintuvai

Diskiniai smulkintuvai susideda iš besisukančio sunkaus taisyklingo disko su radialiai įmontuotais peiliais. Diskiniai smulkintuvai yra tinkamiausi smulkinti apvaliajai medienai be šakų (malkinei medienai) ar kai kuriais atvejais ir medeliams iš jaunuolynų. Paprastai šios mašinos yra aptarnaujamos rankiniu būdu ir negali susmulkinti medžių viršūnių ir šakų į reikiamo dydžio skiedras. Nedidelės viršūnės ir šakos sudaro daugiausia problemų smulkinant smulkius medelius ar krūmus. Nesusmulkintos iki tinkamo dydžio, jos užkemša skiedrų išmetimo vamzdį ar apsivynioja apie diską. Jeigu tai iš karto ir nesustabdo smulkintuvo, gali sukelti problemų skiedrų naudotojui: užkimšti kuro padavimo į katilus sistemą.
Modelių ir gamintojų yra daug ir įvairių. Mobilaus diskinio smulkintuvo našumas yra gana ribotas – apie 5-15 m³/h.

Būgniniai smulkintuvai

Būgniniai smulkintuvai susideda iš besisukančio būgno su išilgai įmontuotais peiliais. Būgnas sukasi dideliu greičiu. Mediena į smulkintuvą tiekiama horizontalia mechanine tiekimo linija, ir tai sudaro galimybę vienu metu smulkinti šakas, viršūnes ir stiebus. Dėl to padidėja smulkintuvo našumas. Būgninis smulkintuvas gali smulkinti medžių stiebus, šakas ir viršūnes tiek atskirai, tiek kartu. Juose būna sumontuoti medienos padavimo transporteriai. Į mobilius būgninius smulkintuvus mediena gali būti paduodama manipuliatoriumi. Dažniausiai sutinkami gamintojai yra Heizomat, Bruks, Jenz ir kt. Būgninio smulkintuvo našumas yra 40-90 erdm skiedros per valandą.
House

Istorija

Viskas prasidėjo nuo to, kad didžėjai sukdavo plokšteles, kuriose įrašytas vien ritmas. Principingai svarbios House muzikai buvo rinkoje pasirodžiusios ritmo mašinos Roland TX, kurios labai palengvino muzikos kūrybą namų sąlygomis. Kaip tik šis faktorius įtvirtino stiliaus pavadinimą. „House“ stilius atsirado iš „Disco“ muzikos. Niujorkietis diskžokėjas Frankie Knuckles 1977 metais persikėlė į Čikagą, kad taptų gėjų klubo „Warehouse“ rezidentu. Jis panaudojo „Disko“ muziką, kaip pagrindą, ir sumaišė ją su elektroniniu būdu išgautu būgnų skambesiu, sukurdamas specifinį muzikos tempą, skaidydamas įrašų fragmentus, pridėjo ritmo mašinos garsą, ilgą laiką grojo vien ritminę ar boso partiją, pridedant psichiką trikdančius, pirmuosius „vežančius“ garsus, tuo sukurdamas nauja stilių.
Terminas „House muzika“ kilo iš klubo pavadinimo „Warehouse“. Šio klubo lankytojai buvo tikri Knuckles fanai, beatodairiški jo pasekėjai ir jie žaismingai nusprendė, kad tai, ką išdarinėja Knuckles jau nebėra disco muzika, ir pavadino ją „House“. Mažiau nei per dešimtmetį Čikagoje „House“ tapo gana išvystytu muzikos žanru. Dvi nepriklausomos Čikagos leidybinės įrašų kompanijos – „Trax“ ir „DJ International“ išleido pirmuosius singlus, o Čikagos diskžokėjas ir prodiuseris Farley „Jackmaster“ Funk sukūrė pirmąjį tarptautinį hitą „Love Can’t Turn Around“, paleidęs jį per radijo laidą „Hot Mix 5“.
JAV „House“ dažniausiai buvo juodaodžių ir gėjų klausoma muzika (kadangi buvo grojama klubuose, kur rinkdavosi netradicinės orientacijos atstovai bei afroamerikiečiai), o kelią į plačiuosius vandenis šiai muzikai praskynė anglai, sukūrę naują „House“ substilių „acid house“ ir sugrąžinę atnaujintą muzikos formą atgal į JAV bei į plačiąją visuomenę (padarė ją prieinamą ir priimtiną tradicinės orientacijos baltiesiems). „House“ muzika Didžiąją Britaniją pasiekė aštuoniasdešimtųjų pabaigoje Ispanijos salos Ibisos vakarėlių dėka, kur pasiturintis Anglijos jaunimas leisdavo vasaros atostogas.
Sero de Paskas

Istorija

Nuo XVI a. pradėta sidabro gavyba. Sero de Paskas įkurtas 1771 m. Kartu su Potosi tai buvo svarbiausias sidabro gavybos centras Amerikoje. Vėliau, sidabrui išsekus, pradėtas kasti varis (nuo 1890 m.) ir kiti metalai (nuo 1915 m.). XX a. antroje pusėje Sero de Pasko telkinio rūdose buvo 3,5 % švino, 12 % cinko, 0,15 % vario, 150 g/t sidabro, taip pat šiek tiek kadmio, seleno, telūro ir kt. priemaišų.
FK Ternopil

Istorija

Klubas įkurtas 2000 m. ir buvo kito Ternopilio klubo FK Niva Ternopìlʹ dubleriais. Vėliau atsiskyrė ir tapo profesionaliu klubu. Iškopė į Pirmą lygą.
2016/2017 metų sezone užėmė paskutinę (18) vietą pirmenybėse ir prarado vietą pirmoje lygoje.
Marlene Dietrich

Biografija

Gimė pasiturinčioje policijos leitenanto šeimoje. Tėvas mirė kai jai buvo vos šešeri. Ankstyvaisiais metais buvo mokoma privačių mokytojų namuose, vėliau lankė Berlyno Augustos Viktorijos, o 1918 m. baigė Viktorijos Luizos mokyklą. Anksti pradėjo mokytis groti įvairiais muzikos instrumentais. 1917 m. birželį, vykstant Pirmajam pasauliniam karui, M. Dietrich pirmą kartą dalyvavo viešame Raudonojo Kryžiaus organizuotame koncerte. Pradėjusi kabareto dainininke, choriste ir kino aktore Berlyne 1920 m. ji tapo pirmąja vokiečių aktore, susilaukusia pripažinimo ir šlovės Holivude. Amerikos filmų institutas jai suteikė 9 vietą per visą pasaulio kino istoriją, tačiau aukščiau jos tame sąraše nėra nė vienos dainuojančios aktorės.
Maskvos Triumfo vartai

Maskvos Triumfo vartai (rus. Московские Триумфальные ворота) – architektūros statinys – triumfo arka Rusijos Sankt Peterburgo mieste. Skirtas Rusijos Imperijos karinėms pergalėms XIX a. pradžioje pažymėti.

Architektūra

Stovi dviejų pagrindinių Sankt Peterburgo automagistralių – Ligovo ir Maskvos – sankryžoje. XVIII a. šioje vietoje stovėjo miesto užkarda, už kurios prasidėjo kelias į Maskvą. Ampyro stiliaus konstrukcija primena klasikines triumfo arkas: didingi vartai, per kuriuos į miestą iškilmingai įvažiuodavo nugalėtojai. Maskvos Triumfo vartų galingą atiką laiko dvylika dorėninių kolonų. Statinio aukštis – 24 m, plotis – 36 m. Viršuje pastatytos aštuonios dekoratyvinės kompozicijos, vaizduojančios karinę amuniciją ir užgrobtus trofėjus. Po karnyzu visu perimetru sukurtos 36 angelų skulptūros, rankose laikančios Rusijos gubernijų herbus. Triumfo arką projektavo architektas Vasilijus Stasovas, skulptūrų autorius – Borisas Orlovskis. Atidarymo metu tai buvo didžiausias kūrinys pasaulyje iš špižiaus, sveriantis net 450 t.
RTFSR nusipelnęs artistas

RTFSR nusipelnęs artistas (rus. заслуженный артист РСФСР) – garbės vardas, suteikinėtas už nuopelnus įvairiose meno srityse, RTFSR valstybinis apdovanojimas. Vardą suteikdavo RTFSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas. Apdovanojimas įkurtas 1931 m. rugpjūčio 10 d.
RTFSR nusipelniusio artisto vardu būdavo apdovanojami plačiai Tarybų Sąjungoje žinomi artistai, kompozitoriai, muzikantai, cirko artistai ir humoristai, režisieriai ir kiti kino veikėjai, žinomi klasikinės ir estradinės muzikos atlikėjai iš RTFSR ir sąjunginių respublikų.
Apdovanojant šiuo vardu įteikiamas RTFSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo garbės raštas ir įteikiamas ženklas.
Garbės vardas RTFSR nusipelnęs artistas buvo žemiausias tokio tipo apdovanojimas. Aukštesnis laipsnis buvo RTFSR liaudies artistas (rus. Народный артист РСФСР), o aukščiausias – TSRS liaudies artistas (rus. Народный артист СССР).

Istorija

Nuo 1919 m. iki 1931 m. buvo suteikiamas garbės vardas Nusipelnęs respublikos artistas (rus. Заслуженный артист Республики). Šį vardą suteikdavo respublikos Švietimo liaudies komisariato kolegija arba švietimo liaudies komisaras, taip pat sričių vykdomieji komitetai ar kraštų tarybos.
Nuo 1992 m. vasario mėnesio šis garbės vardas pervadintas į Rusijos Federacijos nusipelnęs artistas. Taip jis vadinamas visuose dokumentuose. Buvo pakeistas ant krūtinės nešiojamas ženklas – pašalintos raidės РСФСР ir pakeista muaro juostelė – vietoj 1954 m. RTFSR vėliavos spalvų naudojamos Rusijos trispalvės spalvos.

1996 m. RF prezidento įsaku Nr. 1341 buvo sukurtas naujas RF nusipelniusio artisto ženklas.

Ženklo aprašas

RTFSR nusipelniusio artisto krūtinės ženklas buvo gaminamas iš auksuoto tompako, buvo ovalo formos (matmenys 28,7 ir 33 mm), su kilpele. Centrinėje ženklo dalyje pavaizduota lyra, po juo – užrašas Заслуженный артист РСФСР ('RTFSR nusipelnęs artistas'). Lyros apatinė dalis ir užrašas apsupti vainiku, dešinėje pusėje – lauro šakelė, kairėje – ąžuolo. Visi atvaizdai ir užrašai iškilūs, užlieti bespalviu skaidriu emaliu.
Ženklas kilpele ir grandele tvirtinamas prie auksuotos stačiakampės plokštelės, kurios matmenys 15×25 mm. Plokštelė aptraukta muaro juostele, kurios spalvos atitinka RTFSR vėliavos spalvas (raudona su žydru kraštu). Plokštelės vidinėje pusėje yra segtukas, kuriuo ženklas prisegamas prie drabužio.
Rokiruotė

Pavojai rokiravus

Rokiruotė turi vieną trūkumą – po rokiruotės užpultas karalius turi žymiai mažiau langelių bėgimui. Todėl kartais gali grėsti matas.
Mozambiko vėliava

Mozambiko vėliava buvo įteisinta 1983 metų gegužės 1 dieną, tuo pakeisdama iki tol egzistavisią senąją Mozambiko vėliavą. Ši vėliava vadinama viena iš unikaliausių iš kada nors egzistavusiųjų dėl joje vaizduojamo šiuolaikinio kovos ginklo – Kalašnikovo automato (AK-47).
Šios vėliavos pagrindas yra socialistinės Mozambiko Išlaisvinimo Partijos FRELIMO (port. Frente de Libertação de Moçambique) vėliava, kuri savo ruožtu rėmėsi Afrikos Nacionalinio Kongreso vėliava. FRELIMO užėmė valdžią nuo 1975 metų birželio 25 dienos (nepriklausomybės paskelbimo), kuomet Portugalijai pasitraukus iš šios kelis šimtmečius valdomos teritorijos, įsitvirtino valdžioje. Kadangi ši partija 1975–1992 metais vykdė prokomunistinę ir su Rytų bloko šalimis sietiną politiką, naujosios šalies simboliai, kaip ir daugelio kitų prokomunistinių šalių, buvo pasirinkti remiantis ideologiniais sumetimais.
Vėliavos pagrindą sudaro horizontali keturspalvė su kairiajame vėliavos esančiame krašte esančiu lygiašoniu trikampiu. Šioje vėliavoje vyrauja penkios spalvos bei keturi simboliai. Spalvų išdėstymas vėliavoje: horizontaliai – žalia, balta, juoda, balta, geltona ir raudonos spalvos trikampis. Žalia – gamtos turtai, juoda – Afrikos žemynas, geltona – mineraliniai ištelkliai, balta – taika, raudona – kova už nepriklausomybę. Simboliai: geltona žvaigždė – solidarumas, liaudies kova bei socialistinis šalies kursas; knyga – švietimas ir tautos pažanga; kauptukas – žemės ūkis; AK-47 – šalies stiprybė.
Manokvaris

Istorija

1942 m. balandžio 12 d. Dore įlankoje išsilaipino 4 tūkst. japonų. Mieste buvo 125 Nyderlandų Rytų Indijos armijos karių (įskaitant rezervistus ir sargybą), kurie buvo pašaukti tų metų vasarį. Olandų kariai pasitraukė iš miesto ir pradėjo partizaninį karą.
2009 m. sausio 4 d. miestą sudrebino 7,6 balų žemės drebėjimas. Apie 19 buvo sužeista, 167 tūkst. neteko elektros.
2010 m. balandžio 14 d. Merpati Nusantara Airlines lėktuvas MZ 836 besileidžiant subyrėjo į gabalus Rendani oro uoste prie Manokvario. Visi keleiviai išgyveno, 21 buvo paguldyti į ligoninę. Lėktuvas skrido iš Sorongo Vakarų Papua.
Sviestas

Sviestas – pieno rūgščių emulsija riebalų pagrindu; pieno produktas. Pienarūgščio skonio, vienalytės tepamos konsistencijos, gelsvos spalvos.

Sudėtis

Tai riebi pieno kilmės emulsija, kurioje pieno riebalų yra nuo 80 % iki 90 %, didžiausias drėgnis 16 %, didžiausias sausosios neriebalinės kilmės medžiagų kiekis 2 %. Svieste taip pat yra 3–4 % butano rūgšties esterio.
Augustas Bilenšteinas

Augustas Bylenšteinas (latv. Augusts Bilenšteins, vok. August Johann Gottfried Bielenstein, 1826 m. kovo 4 d. Mintauja – 1907 m. liepos 6 d. ten pat) – latvių kalbininkas, etnologas, archeologas.

Biografija

Gimė kaimo mokytojo šeimoje. Mokėsi Vokietijoje, Šulpforto gimnazijoje. 1846-1850 m. studijavo teologiją Tartu universitete, daktaras, evangelikų liuteronų kunigas. 1852-1867 m. kunigavo ir mokytojavo Jaunaucėje, 1867-1905 m. Duobelėje. 1883 m. Karaliaučiaus universiteto garbės daktaras, 1890 m. Peterburgo mokslų akademijos narys korespondentas.
1864-1895 m. Latvių literatūros draugijos pirmininkas, 1895–1905 garbės pirmininkas. 1867-1903 m. laikraščio „Latviešu Avīzes“ leidėjas ir redaktorius, daugelio straipsnių autorius. 1877 m. naujai išleido Bibliją latvių kalba. Prasidėjus 1905-1907 m. revoliucijai buvo išgrobstyta jo biblioteka Duobelėje, todėl jis atsisakė mokytojo vietos ir persikėlė į Mintaują.

Mokslinė veikla

Paskelbė latvių liaudies dainų, mįslių. Su Karlu Leviu (Kārlis Lēviss of Menārs) sudarė Livonijos piliakalnių žemėlapį, su A. Becenbergeriu išleido vieną pirmųjų XVI a. latvių kalbos paminklų „Nevokiškos psalmės“ (Undeutsche Psalmen 1886 m.).
Simuna

Avandusės dvaras

Avandusės dvaras (vok. Awandus) pirmą kartą buvo paminėtas 1494 m. Iki šių dienų išlikusių rūmų istorija siekia 1679–1684 m., kuomet tuomečio žemės savininko Gideono fon Foko iniciatyva juos pastatė meistras iš Talino Gerdas Vorbergas. Nuo to laiko statinys smarkiai keitėsi, kol 1890 m. galutinius pakeitimus jame atliko architektas Rudolfas fon Engelhardtas.
Rusų geografas Fiodoras Litkė (vok. Friedrich Benjamin von Lütke) buvo garsiausias šio dvaro valdytojas. Tai byloja ant rūmų sienos pakabinta atminimo lenta.
Antanas Birgiolas

Biografija

1967 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1995–2000 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės Vilkaviškio miesto seniūnijos seniūnas.
1993 m. Lietuvių tautininkų sąjungos, 2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m. ir nuo 2007 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Dalytė, vaikai Daiva, Egidijus, Rigonda, Aida.
Pietryčių pusiasalis

Pietryčių pusiasalis (angl. Southeast Peninsula) – Sent Kitso salos (Karibų salynas) pietrytinis galas, nusidriekiantis 14 km nuo Bastero iki sąsiaurio (the Narrows), skiriančio nuo Nevio salos. Pusiasalis su likusia sala jungiasi siauresne nei 1 km pločio sąsmauka, skalaujama Fregatų įlankų. Pusiasalio gale telkšo didžiausias šalies ežeras – Didžioji Druskų Bala (Great Salt Pond). Pietryčių pusiasalio galas užsibaigia trimis įlankomis – Moskitų, Bananų ir Didesniąja. Driekiasi Vėžlių paplūdimys (Turtle Beach).
Pietryčių pusiasalis – krūminga, menkai apgyvendinta Sent Kitso salos vieta. Nutiesus kelią dabar įrengta daugiau infrastruktūros.