google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos chirurgija

Leidinys

Leidžia Lietuvos chirurgų asociacija, Lietuvos žaizdų gydymo asociacija, Lietuvos ambulatorinės chirurgijos draugija, Lietuvos endoskopuotojų draugija, Lietuvos krūtinės ir širdies chirurgijos draugija, Lietuvos koloproktologų draugija, Lietuvos kraujagyslių chirurgų draugija, Lietuvos minimaliai invazinės chirurgijos draugija, Lietuvos neurochirurgų draugija, Lietuvos onkologų draugija, Lietuvos patologų draugija, Lietuvos plaštakos chirurgijos ir reabilitacijos draugija, Lietuvos traumatologų ir ortopedų draugija, Lietuvos urologų draugija, Lietuvos vaikų chirurgų draugija, Lietuvos veido ir žandikaulių chirurgų draugija, Lietuvos vertebrologų draugija, Vilniaus chirurgų draugija, Kauno krašto chirurgų draugija, Klaipėdos krašto chirurgų draugija, Šiaulių krašto chirurgų draugija, Panevėžio krašto chirurgų draugija. Žurnalas atviras ne tik chirurginio profilio, bet ir visoms draugijoms, medikams, bendradarbiaujantiems su chirurgais. Leidinys registruotas recenzuojamas periodinis Lietuvos Respublikos mokslo žurnalas. Tiražas 1000 egz.
Čiobiškio specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai

Istorija

1923 m. Čiobiškio dvaras atiteko valstybei ir jame buvo įkurta valstybinė vaikų prieglauda, vėliau mokykla-internatas, o 1965 m. internatas reorganizuotas į specialiąją vaikų auklėjimo mokyklą. Sovietmečiu auklėtiniai priverstinai dirbdavo fermoje ir laukuose, o kai priverstinis darbas buvo panaikintas, dirbtuvėse kurios gamindavo siuntinių dėžutes, kitus nesudėtingus medžio dirbinius.
Iki 2003 m. rugsėjo 1 d. visi specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai buvo Švietimo ir mokslo ministerijos pavaldume. Čiobiškio specialiųjų vaikų auklėjimo ir globos namų steigėjo funkcijos buvo perduotos Vilniaus apskrities viršininkui. Savo veikloje specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai vadovaujasi Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1995 m. gegužės 5 d. nutarimu Nr. 643 patvirtintais Specialiųjų vaikų auklėjimo ir globos namų nuostatais.
Plinkšės

Istorija

Kaimas pirmą kartą minimas 1717 m.

Konstantino Pliaterio kapas

Prie Plinkšių ežero išlikęs grafo Konstantino Pliaterio (1847–1899) kapas. Pasakojama, kad grafas buvęs palaidotas Švedkapyje, o naktį giminės slapčia jį išvežę į bendrą giminės kapavietę. Žmona to nežinojo ir pastatė paminklą. Jis buvo aptvertas tvorele, o kapavietė apsodinta medžiais. Priėjimas prie kapo iš abiejų pusių apsodintas eglėmis. Ant paminklo yra užrašas: “S.+P./KONSTANTY/HRABIA BRIÖEL PLIATER/27.Stycznia 1847-26.Serpnia 1899”. Apačioje pasirašė paminklo autorius: „A. Volz, Riga“. Nuo paminklo nudaužtas kryžius. Antkapinėje plokšėje įrašų nėra.
Žemaitijos kaštelionas

Žemaitijos kaštelionas (lenk. kasztelan żmudzki) – antrasis pagal rangą po Žemaitijos seniūno aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Žemaitijos seniūnijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.

Įgaliojimai

Žemaitijos kašteliono pareigybė įsteigta 1441 m., kai buvo įsteigta ir Žemaitijos seniūnija kaip Didžiojo kunigaikščio valda. Žemaitijos kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis.
Kaštelionas buvo pavaldus Žemaitijos generaliniam seniūnui, karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas Raseinių paviete ir pavieto bajorų vadas, taip pat bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Žemaitijos kaštelionas pagal rangą turėjo aštuntą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Plačialapė drėgmenė

Morfologija

Aukštis 50-150 cm. Stiebas status, briaunotas, plikas, tuščiaviduris, viršutinė dalis šakota.
Pamatiniai lapai, esantys vandenyje, 2 –3 kartus plunksniški arba šukiški, skiltys siauros, siūliškos; oriniai lapai vieną karą plunksniškai suskaldyti, 15 –30 cm ilgio, 8 –10 cm pločio, su 2 –3 poromis plonų, lancetiškų, bekočių, smulkiai pjūkliškai dantytų, asimetriškais pamatais, 5 –10 cm ilgio ir 1 –2,5 cm pločio lapelių. Lapkočiai tuščiaviduriai, su vidinėmis pertvaromis. Žiedynai viršūniniai, baltai žalsvos spalvos. Skėtis su 10 –14 (kartais ir 30) stipinų ir yra apie 5 –12 cm skersmens. Vaisius 3 –4 mm ilgio ir 2,5 –3 mm pločio, kiaušiniškas.
Žydi liepos – rugpjūčio mėn.

Augimvietės

Auga upių senvagių, ežerų, balų pakraščiuose, pelkėse, grioviuose. Dažna visoje Lietuvoje.

Cheminės sudėtis

Šaknyse yra 0,16, stiebuose – 0,13, lapuose – 0,08 proc. kumarinų ir kvarcetino, rutino. Vaisiuose yra 2,7 –7,8 proc. eterinių aliejų, sudaryto iš 89% limoneno, 6% perilinio aldehido, α-felandreno, α-pineno, β-pineno, β-bizaboleno, α-kurkumeno, n-cimolo, kamfeno, mirceno. Be to, juose būna 10,8 –25,2% aliejaus, organinių medžiagų.

Panaudojimas

Augalas yra aromatinis, naudojamas eterinio aliejaus gavyboje.
Saleziečių balsas

Saleziečių balsas – saleziečių, katalikų vienuolių kongregacijos žurnalas, einantis nuo 1950 m. Italijoje.
Stasys Guiga

Stasys Guiga (kovos vardas Tarzanas; 1920 m., Mėžionėliai, Švenčionėlių valsčius, Švenčionių apskritis – 1986 m., Činčikos, Švenčionių rajonas) – vienas iš ilgiausiai besislapsčiusių (iki mirties 1986 m.) Lietuvos partizanų.

Biografija

Buvo Šaulių sąjungos narys. 1944 m. liepą įstojo į Lietuvos laisvės armijos Tigro rinktinės Adolfo Grigonio-Paberžio būrį. Po 1952 m. vasario 10 d. kautynių su čekistais Pastovių rajono Rinkionių apylinkėje (dabar Gudija) buvusiame bunkeryje (būrio vadas, Tigro rinktinės štabo viršininkas A. Grigonis-Paberžis, partizanai Pranas Grigonis-Ąžuolas, Bronius Laurukėnas-Uosis, žuvo) prasiveržęs pasitraukė ir beveik visą laiką slapstėsi Onutės Činčikaitės sodyboje Činčikose. O. Činčikaitei naktimis padėdavo dirbti įvairius žemės ūkio darbus, taisė žemės ūkio padargus, dirbo naujus. 1986 m. peršalęs šaltame tvarte susirgo plaučių uždegimu. O. Činčikaitei dėl konspiracijos negalint pakviesti gydytojo, mirė. Partizano palaikai buvo slapta palaidoti šalia kaimo augančiame Nevieriškės miškelyje, o atkūrus Lietuvos nepriklausomybę perkelti į Švenčionėlių kapines. 1994 m. pastatytas ir atidengtas skulptoriaus Romo Kazlausko ištašytas antkapinis paminklas.
Istorinė Lietuvos Respublikos Prezidentūra Kaune

Istorinė Lietuvos Respublikos Prezidentūra Kaune yra Kauno senamiestyje, Vilniaus g. 33. Kaunui tapus laikinąja sostine, 1919–1940 m., čia buvo įsikūrusi Lietuvos Respublikos Prezidentūra. Dabar pastate veikia muziejus, šiaurėje eina Šv. Gertrūdos gatvė, pietinėje dalyje, ties Vilniaus gatve, lankytojams atviras Prezidentūros sodelis.

Istorija

Rūmai pradėti statyti 1846 m. viduryje kaip privatus gyvenamasis namas. Apie 1866 m. sklypas buvo aptvertas metaline tvora, o iš dabartinės Vilniaus g. pusės pradėtas veisti sodas, kuriuo laisvai galėjo naudotis visi norintieji. 1866 m. šiame pastate įsikūrė Kauno gubernatoriaus rezidencija. Pirmojo pasaulinio karo metais jame kurį laiką gyveno Vokietijos kaizeris, buvo įsikūrusi vokiečių karinė administracija.
Tarpukario metais rūmuose 1919–1940 m. dirbo ir gyveno visi trys Lietuvos Respublikos Prezidentai: Antanas Smetona (1919–1920 m. ir 1926–1940 m.), Aleksandras Stulginskis (1920–1922 m. ėjęs Prezidento pareigas, 1922–1926 m.) ir Kazys Grinius (1926 m. birželis–gruodis). Rūmuose 1940 m. birželio 15 d. įvyko paskutinis Lietuvos Respublikos Vyriausybės posėdis prieš prasidedant Lietuvos okupacijai.
Sovietmečiu pastate buvo įkurti Pionierių rūmai, nuo 1955 m. – Mokytojų namai; rūmuose veikė kino teatras, biblioteka. 1989 m. pastatas perduotas Vytauto Didžiojo karo muziejui.
1996 m. Istorinės Prezidentūros sodelyje pastatytos skulptūros A. Smetonai (skulptorius A. Vaura), A. Stulginskiui (skulptorius V. Narutis) ir K. Griniui (skulptorius S. Žirgulis) atminti. 1998 m. pradėta su pertraukomis vykusi rūmų restauracija. Nuo 2004 m. rūmai buvo pavesti Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarijos žinion, kuri 2005 m. liepos 3 d. juos perdavė Nacionaliniam M. K. Čiurlionio dailės muziejui. 2005 m.liepos 5 d. įvyko simbolinis Prezidentūros atidarymas plačiajai visuomenei.
Dabar Istorinė Prezidentūra yra Nacionalinio M. K. Čiurlionio Dailės muziejaus filialas, kuriame be nuolatinių bei laikinų parodų ir ekspozicijų vyksta įvairios konferencijos, knygų pristatymai, diskusijos, konkursai, viktorinos, žinių turnyrai iš Pirmosios Lietuvos Respublikos istorijos ir kiti renginiai. Nuo 2011 m. Istorinė Prezidentūra kartu su partneriais centrinėmis Kauno miesto gatvėmis rengia bėgimą „Ir stok už garbę Lietuvos!“.
Šiuo metu Istorinėje Prezidentūroje galima aplankyti Prezidento darbo kambarį, Audiencijų salę, Budinčiojo karininko kabinetą, išvysti autentiškus įspūdingais medžio drožiniais puoštus laiptus, paauksuotus veidrodžius.
Mauricijaus vėliava

Mauricijaus vėliava sukurta gavus nepriklausomybę 1968 m. kovo 12 d. Ji susideda iš keturių horizontalių vienodo pločio juostų: raudonos, mėlynos, geltonos ir žalios.
Civilių ir valstybinių laivų vėliavos yra atitinkamai raudona ir mėlyna, su nacionaline vėliava kairiajame viršutiniame kampe ir Mauricijaus herbu dešinėje pusėje.
Karo laivyno vėliava yra neįprasto dizaino, susidedanti iš vertikalių nevienodo pločio raudonų, baltų ir mėlynų juostų viduryje pertrauktų inkaro/rakto emblemos.
Vaduvos

Istorija

XVIII a. minimas Vaduvų dvaras. XX a. tarpukariu priklausė Skapiškio valsčiui.
Bartero anubijas

Biologinis aprašymas

Šakniastiebis storas, mėsingas, kartais šakotas, atsišakoję šaknys gana giliai įauga į gruntą. Bartero anubijo porūšio nana (Anubias barteri var. nana) šaknys neįsigilina į gruntą, o dėl šio augalo mažo dydžio (gamtinėmis sąlygomis neviršijantis 15 cm ilgio) kartais vadinamas nykštukiniu. Suformuoja tankius krūmynus.
Stiebai šliaužiantys ir įsišaknijantys, 5–7,6 mm storio, lygūs.
Lapai vertikalūs, kintančios formos (jaunų augalų lapų forma gali skirtis nuo suaugusių augalų), nuo tamsiai iki šviesiai žalios spalvos, iš viršaus blizgūs, iš apačios aksominiai, išsidėstę čerpiškai. Lapkočiai – 5–27,9 cm ilgio, ploni, sudarantys 2,5–3,8 cm lapmakštę, prie pagrindo platėjantys. Laplakščiai 7–20,3 cm ilgio, 3,2–10,2 cm pločio, ovalūs arba ovaliai lancetiniai, viršūnėje aštrėjantys, pagrinde užapvalinti, pusiau sutrumpėję arba šiek tiek širdiškai ietiški; apačioje dažnai nelygūs, trumpi ir suapvalėję arba žastiški, buki; centrinė gysla gerai matoma, iš viršaus šiek tiek įspausta, apačioje iškilusi; kraštinių gyslų daug, jos lygiagrečios, lenktos, tolygiai išsidėstę, silpnai matomos, lapas ties jomis – tamsesnis.
Stiebeliai 6,4–17,8 cm ilgio, ploni, švelnūs. Dangalas 2,5–3,2 cm ilgio, apie 12,7 cm pločio, pailgas, žydėjimo metu išsiplečiantis beveik iki pagrindo, augant vaisiui susisukęs, švelnus, žalias. Burbuolė 2,5–3,2 cm ilgio, plona, cilindriška. Kietoji dalis 6,4–15,2 mm ilgio; mezginė suspaustai rutuliška; piestelė trumpa; purka diskiška.

Paplitimas

Aptinkamas Vakarų Afrikoje – Pusiaujo Gvinėjoje (Biokas), Gvinėjoje, Dramblio Kaulo Krante, Liberijoje, Nigerijoje, Kamerūne, Konge, Gabone.
Auga šalia miškuose esančių vandens telkinių, pavėsyje, pelkėse.

Auginimas

Auginami kaip akvariuminiai augalai, auga tiek vandens, tiek oro terpėje, bet laikyti galima tik tropiniame akvariume.
Panemunėlio pagrindinė mokykla

Istorija

1918 m. lapkričio mėnesį malūnininko K. Neniškio pastate atidaryta lietuviška mokykla. Mokykloje mokėsi apie 30 mokinių, o juos mokė iš Rokiškio miesto atvykęs mokytojas Juozas Meilus. 1936 m. Panemunėlio geležinkelio stoties gyvenvietėje pastatyta nauja tipinė mokykla ir pavadinta garbės piliečio Juozo Tūbelio vardu. Mokykla reorganizuota į šešių skyrių pradinę mokyklą. Jos vedėju paskirtas Vladas Varaneckas. Visi mokytojai ir moksleiviai dalyvavo visuomeninėje veikloje. Daugelis mokytojų priklausė šaulių organizacijai. Visi turėjo dirbti su mokinių ir jaunimo organizacijomis: skautų, jaunųjų ūkininkų, jaunalietuvių.
Juozas Pranckūnas, 1951–1991 m. buvęs mokyklos direktoriumi, prisimena, kad mokyklos patalpos buvo nukentėję nuo karo, mažai remontuotos. Mokykloje mokėsi 280 mokinių ir jų skaičius augo, nes apylinkėje buvo 5 pradinės mokyklos, iš kurių į penktas klases ateidavo daug mokinių, todėl visos klasės buvo paralelės. Baigę septynmetę, dauguma mokinių toliau nesimokė. Iškilo reikalas prašyti, kad Panemunėlyje būtų atidaryta vidurinė mokykla.
1953 m. vietos valdžia, mokinių tėvų komitetas, pritariant rajono vadovybei, kreipėsi į Švietimo ministeriją. Prašymas buvo patenkintas ir nuo 1954 m. Panemunėlio septynmetė reorganizuota į vidurinę mokyklą. 1957/1958 mokslo metais mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida. Mokykloje mokinių skaičius siekė 411. 1957 m. rugsėjo 2 d. rajono valdžia priėmė nutarimą statyti naują Panemunėlio vidurinės mokyklos pastatą. 1963 m. rugpjūčio mėnesį statyba baigta. Rugsėjo 1-oji panemunėliečiams buvo džiugi diena – jie gavo naują 520 vietų mokyklą. 1981/1982 mokslo metais mokėsi 294 mokiniai. Mokykla iškilmingai pažymėjo savo 75-metį. Iškilmės sutapo su paskutinio skambučio švente 25 abiturientų laidai. 2001 m. rugsėjo 1 d. Panemunėlio vidurinė mokykla reorganizuota į Panemunėlio pagrindinę mokyklą.
Vandens bokštas

Vandens bokštas yra bokštas, kurio viršuje yra vandens talpykla, kuris dar yra vadinamas vandens rezervuaru. Dauguma vandens bokštų su gręžiniais buvo pastatyti sovietmečiu. Bokštai buvo statomi 2 tipų: betoniniai ir metaliniai. Vandens bokštai turi nedidelę apžvalgos aikštelę, kuri yra pasiekiama sraigtiniais laiptais.

Veikimo sistema

Bokšto viršuje vanduo kaupiamas iš gręžinio, kuris vamzdžiais yra siurbiamas į viršų. Iš bokšto vandens rezervuaro vanduo paleidžiamas kitais vamzdžiais vartotojams. Taip sudaromas vandens slėgis. Bokštų aukštis yra nevienodas, miestuose jie yra iškilę į 36 m aukštį, o kaimuose atitinkamai yra 25, 15 ir 10 m aukščio bokštai.
Kiveris

Kilmė

Plačiausiai naudojamas kiverių pavadinimas šako (chako, czako, schako, tschako) yra kilęs iš veng. csákós süveg 'kepurė su snapeliu'. Taip buvo vadinamos XVIII a. Vengrijos husarų uniforminės kepurės.
Maždaug nuo 1800 m. kiveriai tapo įprastine kariška uniformine kepure įvairių šalių kariuomenėse. Kiveriai buvo labai paplitę iki XIX a. vidurio, kai vokiečių valstybėse ėmė plisti šalmai su smaigaliais, o Prancūzijos armijoje – kepiai (kiveriai liko tik paradinėje uniformoje). 1870 m. pasibaigus Prancūzijos-Prūsijos karui karinių uniformų mados pasikeitė, ir kiverius ėmė išstumti vokiško tipo audekliniai ar odiniai šalmai.
Kiveriai buvo įspūdingi, jie aukštino juos dėvinčius kareivius, tačiau jie buvo sunkūs ir griozdiški. Pvz., Anglijos „Regency“ modelio karininkiški kiveriai (1822 m.) buvo 22 cm aukščio, 28 cm skersmens, su auksinėmis virvelėmis ir nėriniais. Viršus buvo papuoštas 30,5 cm ilgio pliumažu. Vėliau „Regency“ kiverius pakeitė „Belltopped“, „Albert“, „French“ ir „Quilted“ modelių kiveriai. 1877 m. Britanijos kariuomenėje kiverius ėmė keisti šalmai (Home Service helmet).
Lauko sąlygomis jie buvo labai menka apsauga nuo sužeidimų, mažai saugojo nuo blogo oro. Kiveriai Europoje labai išpopuliarėjo po Napoleono karų prasidėjus taikos laikotarpiui. Kiveriai buvo išvaizdžios ir nepraktiškos kepurės, labai tinkamos paradams.
Kanada (Naujoji Prancūzija)

Raida

Ikikolonijiniais laikais kolonijos teritorijoje gyveno irokėzų kalbomis kalbančios gentys: Šv. Lauryno irokėzai, huronai, irokėzai, vakarinėje būsimosios kolonijos dalyje gyveno algonkinai. 1534 m. prancūzų kolonistas Žakas Kartjė išsilaipino Šv. Lauryno upės slėnyje, Šv. Lauryno irokėzų žemėse, ir čia iškėlęs kryžių paskelbė šią žemę savo kolonija. Nors iš pradžių kolonizacija vyko lėtai, ilgainiui prancūzai aptiko, kad regione gausu brangiakailių žvėrelių, ypač bebrų, kas labai paskatino krašto įsisavinimą.
1608 metais dalis prancūzų, vadovaujami Samuelio de Šampleno (Samuel de Champlain) įkūrė Kvebeko miestą ir iš čia ėmė skverbtis į krašto gilumą palei upę. Kolonizuodami prancūzai naudojosi vietos indėnų algonkinų karais su irokėzais. Sudarę su pirmaisiais sąjungą, jie galėjo įgyti įtaką.
1627 m. valdant kardinolui Rišeljė, buvo skatinamas prancūzų kolonistų kėlimasis į Kanadą. Į šį kraštą buvo leidžiami išimtinai katalikai. Kadangi prancūzai dėl įtakos nuolat kovojo su britais, kolonijai ne kartą grėsė sunaikinimo pavojus. 1629 m. britams pavyko paimti Kvebeką (išlaikė 3 metų), dėl ko buvo įkurtas naujas miestas Trua Rivjeras. 1642 m. įkurtas Monrealis. 
Nuo 1640 m. labai suintensyvėjo irokėzų puldinėjimai, o gintis gana retai apgyvendintai kolonijai buvo labai sunku. Tik 1663 m. Liudvikas XIV pasiuntė į Kanadą būrį karališkosios armijos. 1666 m. kolonijoje atlikus gyventojų surašymą, joje gyveno 3125 žmonių. 
1740 m. Kanadoje jau gyveno apie 44 tūkst. kolonistų.
Po britų laimėto Septynerių metų karo, 1763 m. Kanados koloniją Prancūzija buvo priversta atiduoti Britų imperijai.  Ji paversta Kvebeko provincija.
Nerijus Maliukevičius

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1977 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete – anglų kalbą ir literatūrą.
1985–1987 m. Lietuvos radijo žinių redakcijos vyriausias redaktorius. 1988–1989 m. LKP Vilniaus m. rajono komiteto sekretorius, 1989–1990 m. – Lietuvos TVR komiteto pirmininko pavaduotojas, 1990–1992 m. – Lietuvos radijo direktorius, savaitraščio „Lithuanian Weekly“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1993–1995 m. – Lietuvos Respublikos Prezidento atstovas spaudai. 1995–1997 m. Lietuvos televizijos Naujienų redakcijos direktorius, nuo 1997 m. – Lietuvos radijo ir televizijos Užsienio ir ryšių su visuomene skyriaus vedėjas,  nuo 2002 m. – Lietuvos radijo ir televizijos komisijos administracijos direktorius.
Geležinis žmogus 2

Siužetas

Multimilijonierius Tonis Starkas iš politikų, žiniasklaidos bei visuomenės dabar patiria milžinišką spaudimą pasidalinti geležinio žmogaus paslaptimis. Vyksta Expo paroda. Ivanas Vanko sukuria panašų kostiumą ir užpuolą Tonį Starką, kurio sveikatai Geležinio žmogaus kostiumas pradeda kenkti. Jis pamato tėvo brėžinius ir pradeda kartu su pagalbininku kovoti prieš blogį...
Andrea Orcagna

Andrėja di Čionis (it. Andrea di Cione), pramintas Orkanja (it. Andrea Orcagna, apie 1308–1368 m.) – italų XIV a. protorenesanso dailininkas, skulptorius, architektas iš Florencijos.

Biografija

Andrėja di Čionis (ar del Čionis) gimė apie 1308 m. Florencijoje. Jis buvo pramintas Orkanja. Jo jaunesni broliai Nardas, Jakopas ir Matejas buvo taip pat dailininkais, architektais, skulptoriais. Mokslus Orkanja išėjo auksakalių dirbtuvėse. 1352 m. buvo įtrauktas į akmens apdirbėjų gildijos Florencijoje sąrašus. Apie 1350-ųjų pradžioje jis sukūrė „Mirties triumfo“ scenas Šv. Kryžiaus bazilikoje (išlikę fragmentai). Jo svarbiausi darbai atlikti 1354–1357 m. laikotarpiu Strocių (Strozzi) koplyčioje Santa Maria Novella bažnyčioje, kurią jis dekoravo kartu su broliu Nardu. Koplyčioje Orkanja sukūrė altorinį paveikslą. 1359 m. Orkanja sukūrė tabernakulį iš marmuro, aukso, mozaikų ir lapis lazuli Orsanmichele bažnyčioje. Tai yra vienintelis žinomas jo skulptūros darbas. Tabernakuliui paveikslą sukūrė Bernardas Dadis.
1357 m. ir vėliau, 1364–67 m., Orkanja dirbo Santa Maria del Fiore katedros architektu. 1358–1362 m. Orkanja dirbo Orvjete, kartu su broliu Mateju prižiūrėjo vietos katedros fasado dekoravimo mozaikomis darbus. Jo paskutiniuoju darbu buvo Šv. Mato altorinis paveikslas (Uficių galerijoje), užsakytas Arte di Cambio pinigų keitėjų gildijos ir įstatytas į vieną Orsanmichele bažnyčios pilorių. Užsakymo atlikimo metu Orkanja sunkiai susirgo ir mirė, manoma, 1368 m. Jo brolis Jakopas vėliau baigė šį paveikslą.
Roma Meinoriutė

Biografija

1983 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. Nuo 1988 m. Šiaulių raj. Kužių vidurinės mokyklos direktorė. Šiaulių rajono mokyklų vadovų asociacijos pirmininkė.
Krikščionių demokratų sąjungos Šiaulių raj. skyriaus narė. 2000-2003 m. ir 2003–2004 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narė. Kužių bendruomenės tarybos narė.
LKL 2005–2006 m. sezonas

LKL 2005–2006 metų sezonas – 13–as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 8 klubai. Šiame sezone nesivaržė bankrutavusi Alytaus Alita. Pirmenybėse nugalėjo Vilniaus „Lietuvos Rytas“, 4:0 įveikęs Kauno „Žalgirį“.

Transliacijos

Šį sezoną krepšinio gerbėjai LKL kovas matė per LRT televiziją. Transliacijų laikas – šeštadieniais, po 16 val. „Žinių“, o kai žaidė „Žalgiris“ – „Lietuvos rytas“ – prieš „Panoramą“, t. y. 18:45 val.
Jurgis Gudas

Biografija

Vaikystėje netekęs tėvų, gyveno pas gimines Kuliuose. Anksti išmoko skaityti lietuviškai ir rusiškai. Nuo 1890 m. knygnešys, iš Mažosios Lietuvos į Kulius, Žemaičių Kalvarijos, Kartenos, Kretingos, Plungės, Alsėdžių apylinkes, Mažeikius gabeno lietuvišką spaudą, nuo 1892 m. ir socialdemokratinę spaudą. Aprūpindavo spaudiniais Juozą Tumą, tuo metu dirbusį vikaru Kuliuose. Jo pagrindiniais bendradarbiais buvo Jurgis Bielinis, Adomas Mika, Morta Zauniūtė.
Turėjo patikimų spaudos platintojų, todėl jo nepavykdavo susekti. Tiktai kartą, einant per sieną apšaudė pasienio sargybinis. Buvo sužeista akis ir ta akimi prarado regėjimą. Bet ir toliau gabeno ir platino lietuvišką spaudą. Rusų persekiojamas turėjo apie 3000 rublių nuostolių, nors sprukdamas niekados knygų nebuvo pametęs.
Kūrė kuopeles knygoms ir laikraščiams skaityti ir pats labai daug skaitė.
1905 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis. Už Seimo nutarimų vykdymą policijos persekiotas, iki 1913 m. slapstėsi. Socialdemokratinės spaudos dar parnešdavo ir po spaudos draudimo panaikinimo.
Nepriklausomoje Lietuvoje gavo 75 litų knygnešio pensiją. Vokiečių okupacinės administracijos įsakymu sušaudytas Kvecių miške.
Saulius Paukštys

Saulius Paukštys (1964 m. rugsėjo 16 d.) – fotomenininkas, meno kritikų laikomas vienu ryškiausių postmodernizmo Lietuvos fotografijoje atstovų.

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus 34-ąją vidurinę mokyklą (dabar – Vilniaus Sausio 13-osios mokykla).
1982–1987 m. mokėsi Kauno politechnikos institute. Įgijo inžinieriaus elektriko specialybę.
1988 m. pradėjo dirbti Lietuvos fotomenininkų draugijos Vilniaus skyriaus sekretoriumi. Surengė daug jaunųjų fotografų parodų. 1989 m. buvo vienas pagrindinių organizatorių rengiant pasaulio lietuvių fotografijos parodą, skirtą fotografijos atsiradimo 150-osioms metinėms.
1990–2000 m. dirbo Vilniaus dailės akademijoje mokymo meistru, vėliau – dėstytoju. Buvo vienas iš Fotografijos ir videomeno katedros kūrėjų.
Nuo 2000 m. dirba reklamos fotografu.
1996 m. Vilniuje pastatė paminklinį biustą muzikantui Frankui Zappai.
Rengė personalines parodas Lietuvos, JAV, Kanados, Lenkijos, Olandijos, Kirgizijos galerijose ir parodų salėse.
Nuo 2003 m. – Lietuvos liberalų ir centro sąjungos narys.
Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.
2008 m. su Algimantu Jablonsku Vilniuje įkūrė vyninę „Vino Comorado".
Išsituokęs. Turi tris vaikus – Severiją (17 m.), Stefaniją (12 m.) ir Igną (3 m.).
Naktikovas

Išvaizda

Naktikovas yra kiek didesnis už varną. Nuo panašių paukščių skiriasi didele galva ir spalva. Patino ir patelės viršugalvis ir pečiai juodi, metalo blizgesio. Nuo pakaušio nukaręs ilgas baltas kuodukas, kaklas, nugara ir antuodegis pilki. Kakta, antakiai, gerklė ir kūno apačia balti, pilko atspalvio. Plasnojamosios ir uodegos plunksnos tamsiai pilkos. Snapas juodas, kojos žalsvai geltonos. Rainelė raudona. Jaunikliai rudi, su gelsvomis apvaliomis dėmėmis, be kuoduko.

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Olandiją, Juodosios jūros šiaurinę pakrantę, Volgos žemupį, šiaurės Kazachstaną, pietinę Himalajų papėdę, šiaurės rytų Kiniją. Į pietus paplitęs iki okeaninių pakrančių (išskyrus Arabijos pusiasalį), Mažosios Azijos, Viduržemio jūros. Gyvena Šiaurės ir Pietų Amerikoje, Afrikoje, Indijos, Ramiojo ir Atlanto vandenynų salose. Žiemoja Šiaurės ir Pietų Amerikoje, Afrikoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje.
Lietuvoje pastebimas retai, užklysta iš pietinių kraštų.