Juodkalnijos istorija

Viduramžiai

Maždaug VI a. slavų gentys pradėjo apgyvendinti Balkanų pusiasalį. VI a. II-oje pusėje slavai iš Kotoro įlankos kėlėsi link Bojanos upės bei į Škoderio ežero apylinkes. VII a. pradžioje buvusios romėnų Prevalitanos provincijos teritorijoje buvo įkurta serbų Duklios valstybė. Valstybės centras buvo romėnų miete Doklėjoje. Čia, kaip ir kitur Vakariniuose Balkanuose, įsitvirtino serbų protėviai. Per Kirilo ir Metodijaus misijas gyventojai buvo apkrikštyti. Duklia tapo vienu iš šešių serbų etninių regionų (kiti buvo Raška, Bosnija, Travunija, Zahlumija ir Paganija).
Formaliai Duklia įėjo į Bizantijos imperijos sudėtį. Jos županai arba viduramžių Dukljos genčių vadai Bizantijos pavaldume buvo iki X a. antrosios pusės, kai pripažino savo kunigaikščio valdžią. Pastarasis Bizantijos vasalu išliko iki XI a. penktojo dešimtmečio.
Apie slavų genčių istoriją Juodkalnijos teritorijoje X a. vid. praneša Bizantijos imperatorius Konstantinas VII Purpurinis. Pasak jo aprašymo tarp Dračo ir Kotoro buvo Dukljos sritis, į šiaurę nuo jos - Travunija. Jis dar mini tris miestus, buvusius Dukljos vidinėse teritorijose. Dukljos pakrantėje nuo Antikos buvo Kotoro, Budvos, Ulcinio ir Skadaro miestai. Pajūrio miestų gyventojai buvo daugiausia romanizuoti ilyrai. Pasak Konstantinio VII Purpurinio šioje Balkanų dalyje serbų gentys, įskaitant ir Dukljos gyventojus "tapo savarankiškais ir nepriklausomais" (nuo Bizantijos).
X a. Duklioje valdant kunigaikščiui Vladimirui ją užėmė Bulgarijos caras Samuilas. Vladimiras buvo paimtas į nelaisvę, o po vedybų su caro dukterimi atgavo savo valdžią Dukljoje ir valdė Samuilo vasalo teisėmis.

Renkamų vladikų valdymas (1516–1696 m.)

Po 1528 m. Cetinės stačiatikių vyskupai formaliai tapo bendrų reikalų tvarkytojais. Juodkalnijos vyskupai pripažino Osmanų valdžią, tačiau tvarkėsi autonomiškai. Tik nedideli miesteliai buvo kontroliuojami Osmanų, o kalnai ir kaimiškosios vietovės faktiškai buvo nepriklausomomis ir valdomos keleto Juodkalnijos klanų. klanams vadovavo vadai, kurie kelis kartus metuose rinkdavosi Juodkalnijos sostinėje Cetinėje, kur priimdavo svarbius tautai sprendimus, spręsdavo tarpusavio ginčus ir skelbdavo karą.
Vienas iš Crnojevičių šeimos pretendentų į sostą, kuris priėmė islamą, įsiveržė į Juodkalniją taip pat kaip ir Skenderberbegas Crnojevičius prieš trisdešimt metų ir taip pat nieko nepasiekė. Pasaulietinis vadovas Vukotičius atmušė turkų puolimą.
Iš juodkalniečių Osmanai rinko mokesčius ir atsisakymas šiuos mokesčius mokėti greičiausiai paskatino pašos įsiveržimą valdant vyskupui Rufimui, kurio metu turkai buvo priversti atsitraukti patyrę didelių nuostolių Leškopolės mūšyje 1604 m. Mūšis įvyko, kai apie 1500 juodkalniečių užpuolė 10 000 turkų karių stovyklą Leškopolėje nakties metu.
1603 m. sultonas pripažino Juodkalnijos autonomiją. Taip prasidėjo Juodkalnijos kaip valstybės istorija. Faktiškai ši "valstybė" buvo tik silpnai susijusių konkuruojančių klanų bendrija, kuri neturėjo biurokratinio valstybės aparato. Jai dažniausiai tik simboliškai vadovavo vyskupas, o vienybę išlaikyti padėjo tik  išorinė Osmanų grėsmė ir iš to kilusi bendrų kovų patirtis. 
1613 m. Arslanas Paša surinko 40 000 karių armiją ir užpulė Senosios Juodkalnijos dalį. Turkų karių buvo dukart daugiau nei visų Senosios Juodkalnijos gyventojų kartu sudėjus. Rugsėjo 10 d. juodkalniečiai susitikimo su turkų kariuomene toje pačioje vietoje, kur beveik prieš šimtą metų buvo nugalėtas Skenderbegas Cnojevičius. Juodkalniečiai, kuriems apdėjo kaimyninės gentys surinko 4000 karių. Nepaisant to jie sugebėjo sumušti kelis kartus didesnę turkų kariuomenę, Arslanas Paša buvo sužeistas. Osmanų pajėgos netvarkingai atsitraukė, daugybė jų nuskendo Moračos vandenyse, dar daugiau žuvo nuo juos persekiojančių juodkalniečių rankų.
Vladikomis vadinti vyskupai bendradarbiaudami su laisvų Juodkalnijos kalnų klanų vadais galėjo pasiekti ir šiek tiek daugiau nei tik simbolinę vadovo padėtį. Nuo 1697 m. vladikų postas tapo paveldimas, ir čia įsitvirtino Petrovičių-Njegošų dinastija (Петровић-Његош). Kadangi vyskupai negalėjo tuoktis, linijos perdavimas vykdavo iš dėdės sūnėnui. Ši sosto perdavimo iš dėdės sūnėnui sistema išliko ir po teokratijos panaikinimo 1852 m., nes pirmasis pasaulietinis valdovas iš Petrovičių dinastijos, Danilas I buvo bevaikis ir 1860 m. sostą paveldėjo jo sūnėnas Nikola I.
Be įtakingų ir stiprių vladikų, pvz., teokratinės dinastijos įkūrėjo Danilo I (1697-1735 m.) ar Petaro I (1782-1830 m.), kurie jų valdomas teritorijas sėkmingai gynė nuo turkų ir jas plėtė, Petrovičių dinastijoje buvo ir silpnesnių veikėjų, kurie savo valdžią įgyvendino tik nominaliai ir sudarė sąlygas veikti uzurpatoriams, tokiems kaip avantiūristas Stefanas Mali, kuris apsimetęs Rusijos caru Petru III apie 1770 m. keletą metų faktiškai buvo tapęs Juodkalnijos valdovu iki buvo nužudytas. 1781-2 m. Petrovičiai trumpam net buvo praradę valdžią, kai vladika tapo Plamenacų klano atstovas. Tuo pačiu metu atsirado pasaulietiniai "gubernatorius" iš Radoničių klano, kurio paveldėtojas tik po 1830 m. prarado savo valdžią.

Nepriklausomybė

Nuo 1997 m. įtampa tarp Serbijos ir Juodkalnijos didėjo, ėmė skirtis politinės kryptys, o Juodkalnijos politikai palaipsniui nebepalaikė Serbijos Miloševičiaus linijos. Tai lėmė, kad abiejų sudėtinių dalių santykiai virto į palaidą sąjungą, užtvirtintą 2003 m.
2006 m. birželio 3 d. Juodkalnijos parlamentas paskelbė respublikos nepriklausomybę, įteisindamas 2006 m. gegužės 21 d. vykusio referendumo dėl atsiskyrimo nuo Serbijos ir Juodkalnijos rezultatus.