Italijos Respublikos pilietybė

Dviguba pilietybė

Italijos pilietybės koncepcija yra paremta šeimos modeliu, pagal kurį dviguba pilietybė pripažįstama italų kilmės emigrantams ir jų palikuonims. Šeimos modelis buvo įdiegtas dėl istorinių priežasčių. Italijos tautinės valstybės paieškos tęsėsi ilgą laiką, o paskutiniame dešimtmetyje devyniolikto amžiaus Italija jau tapo masinės emigracijos šalimi. Dėl šios priežasties Italija įdiegė įstatymus, kurie sudarė sąlygas išlaikyti stipresnius kultūrinius bei lingvistinius ryšius su etniniais gyventojais, kurie ilgą laiką gyvena kitoje šalyje.
Pagal 1865 m. Civilinį Kodeksą, buvo keletas pastangų leisti dvigubą pilietybę, nors ir neoficialiai. Emigrantų vaikai, gimę užsienyje ir prievarta natūralizuoti, automatiškai prarasdavo Italijos pilietybę. Tačiau praktiškai Italijos vyriausybė davė prioritetą pagal ius sanguinis vaikams gimusiems užsienyje, ir pilietybė galėjo būti prarandama tik pagal oficialų atsisakymo aktą.
Nuo 1912 m. dviguba pilietybė buvo leidžiama nepilnamečiams. Siekdama išlaikyti stipresnius ryšius su užsieniu, Italijos vyriausybė toleravo dvigubą pilietybę ekspatriantams, kai antros pilietybės įgijimas buvo automatinis ir neišvengiamas, nes imigracijos valstybės taikė ius soli nuo gimimo.
Be suvaržymų dviguba pilietybė buvo leista nuo 1986 m., bet principas aiškiai nebuvo suformuluotas iki 1992 m.
1992 m. įstatymas numatė pilietybės atgavimo programas ekspatriantams ir jų palikuonims, kurie prarado Italijos pilietybę neapgalvotai. Įstatymo 13 straipsnis numato, jog Italijos pilietybės atgavimas paprastai priklauso nuo individualios iniciatyvos arba nuo būdų, kai tai įvyksta automatiškai. Pirma, pateikus prašymą: pasirinkimas gyventi Italijoj per vienerius metus po prašymo atgauti pilietybę pateikimo. Antra, automatiškai: per vienerius metus, pradėjus gyventi Italijoj, jei suinteresuotas asmuo neatsisako.
Pagal 1992 m. įstatymą buvo nustatyta, jog atgauti pilietybę galima iki 1994 m., bet terminas buvo nukeltas iki 1995 m., ir dar kartą iki 1997 m. 2000 m. sudaryta galimybė atgauti Italijos pilietybę italų kilmės svetimšaliam, gyvenantiem teritorijose, kurios prieš Pirmojo pasaulinio karo pabaigą priklausė Austrijos-Vengrijos imperijai, o po Antrojo Pasaulinio karo perduotos ankstesnei Jugoslavijai. Atgavimo sąlygos, numatytos 2000 m. įstatyme, charakterizuotos laiko „langu“, t. y. 5 metų legalaus rezidavimo terminu. Priešingai, 2006 m. programoje, kuri numato pilietybės atgavimą etniniams italams, gyvenantiems teritorijose, paskirtose ankstesnei Jugoslavijai po 1947 m. sutarties, bei jų palikuonims, nėra nustatytos laiko ribos. Tačiau 2006 m. atgavimo programa pirmą kartą įdiegė reikalavimą paliudyti etninius ryšius, t. y. būtinas kalbos ir kultūros žinių patikrinimas.
2000 m. ir 2001 m. konstitucinės reformos italų piliečiams, gyvenantiems užsienyje suteikė teisę balsuoti Italijos Parlamento rinkimuose ir išsirinkti savo atstovą. Nuo 1998 m. iki 2007 m. apie 786000 italų, gyvenančių užsienyje, išsaugojo Italijos pilietybės statusą. Sunki fiskalinė situacija apribojo kai kurias piliečių, gyvenančių užsienyje, socialines teises. 2008 m. Finansinis Aktas įdiegė 10 metų nuolatinio gyvenimo reikalavimą, norint gauti socialinę pensiją.