google/wiki40b huggingface dataset:
Olava

Istorija

Olava pradėjo formuotis XII a., vietovėje, kuri buvo saugoma Odros ir Olavos upių. Pirmą kartą paminėta 1149 m. kaip Oloua dokumente, patvirtinančiame miesto paramą šv. Vincento vienuolynui Vroclave. 1206 m. Olava tapo viena iš Silezijos Piastų dinastijos kunigaikščių rezidencija, kurie taip pat jai suteikė miesto statusą 1234 m. Per visą savo gyvavimą miestas buvo visiškai sunaikintas tris kartus.
Šiūparių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šalpės kairiojo kranto vingyje. Šlaitai statūs, 14 m aukščio. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 41x30 m dydžio. Jos pietvakariniame krašte supiltas 30 m ilgio, 8 m aukščio, 32 m pločio pylimas, kurio išorinis 8,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 5 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Už jo yra antras 50 m ilgio, 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 6 m pločio, 2 m gylio griovys. Aikštelės šiaurės rytų gale supiltas 1 m aukščio, 15 m pločio pylimas, už kurio, piliakalnio pašlaitėje, 11 m žemiau aikštelės krašto, yra iškastas 3 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Už jo supiltas antras 0,6 m aukščio, 3,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas 3 m pločio, 0,5 m gylio antras griovys ir supiltas trečias 29 m ilgio, 1,5 m aukščio, 10,5 m pločio pylimas 2 m aukščio išoriniu šlaitu. 
Piliakalnį apardė jo pietiniu grioviu ir aikštelės rytiniu kraštu einantis kelias, aikštelės kraštuose iškasti apkasai. Jis apaugęs lapuočiais.
Pietvakarių ir šiaurės rytų papėdėse, 3,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos ir žiestos keramikos, gintaro karolių, verpstelių ir kitų dirbinių. 900 m į pietryčius nuo piliakalnio yra IX a. – XII a. Daukšaičių kapinynas.

Aplinkiniai piliakalniai

Vyskupiškių piliakalnis 3 km
Mockaičių piliakalnis 5 kmŽvaginių piliakalnis 17 km
Veiviržėnų piliakalnis 4 kmNorgėlų piliakalnis 9 kmSkomantų piliakalnis 6 km
Lekių piliakalnis 1 kmPadievaičio piliakalnis 23 kmJomantų piliakalnis 8 km
Uoksų piliakalnis 6 kmPaulaičių piliakalnis 8 km
Pavilnučio piliakalnis 5 kmGedikų piliakalnis 9 km
Šarovarai

Šarovarai, šalvarai (pers. شلوار) – vyriškos ar moteriškos kelnės, būdingos Rytų tautoms. Jos labai plačios per klubus, dažnai su klostėmis, siaurėjančioms link kulkšnių. Šarovarai būna suraukti ties juosmeniu, ties juosmeniu laikomos sutraukiama virvute ar guma. Šarovarai būna arba labai platūs, maišiški, arba siauresni.
Indijoje šarovarus dėvi paprastai tik moterys. Ten šarovarai paprastai būna kelnių ir palaidinės komplekto shalwar kameez dalis.

Rusija, Ukraina ir Lenkija

Rusijoje ir Ukrainoje šarovarai yra suvokiami kaip tradicinės kazokų aprangos dalis.
Abiejų Tautų Respublikoje šarovarus vilkėjo kazokai. Lenkijos karalystėje šarovarai buvo husarų, lengvosios ir šarvuotosios kavalerijų uniformos dalis.
Gintaras Beresnevičius

Biografija

1979–1984 m. Vilniaus universitete studijavo istoriją. 1986–1989 m. buvo Kauno politechnikos instituto Filosofijos katedros asistentas. 1990–1999 m. Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Etnologijos ir folkloristikos katedros dėstytojas. Humanitarinių mokslų daktaras: 1993 m. apgynė humanitarinių mokslų srities etnologijos krypties mokslų daktaro disertaciją „Pomirtinio gyvenimo samprata senovės lietuvių pasaulėžiūroje“.
Pradėjo bendradarbiauti su žymiausiu lietuvių etnologu Vytautu Bagdanavičiumi, įsteigusiu Čikagos lituanistikos tyrimo ir studijų centrą. 1993 m. stažavosi Vokietijoje. Nuo 1995 m. VU Religijos tyrimų ir studijų centro docentas. 1996–1997 m. buvo VDU etnologijos ir folkloristikos katedros vedėju. Taip pat skaitė paskaitas Vilniaus dailės ir Lietuvos muzikos akademijose. Dėstyti kursai: religijotyros įvadas, religijų istorija, lietuvių religija ir mitologija.
Nuo 1990 m. dirbo Kultūros, filosofijos ir meno institute Baltų kultūros skyriuje, nuo 2004 m. buvo šio skyriaus vyriausiasis mokslo darbuotojas. Buvo Lietuvos religijotyrininkų draugijos pirmininkas, mokslinio žurnalo „Darbai ir dienos“ redakcinės kolegijos narys, „Naujojo židinio“ bendradarbis, „Metų“ kolumnistas, „Šiaurės Atėnų“ religijos skyriaus redaktorius.
Išleido 17 knygų, tarp jų – kelis mokslinius veikalus. Pirmojo lietuvių postmodernistinio romano autorius. Publikavo apie 60 mokslinių straipsnių baltų religijų istorijos ir teorijos temomis, apie 500 publicistinių, eseistinių straipsnių, recenzijų, keliolika novelių literatūrinėje spaudoje.
1997 m. apdovanotas literatūrinio žurnalo „Nemunas“ novelistikos premija, 1997 m. – „Literatūros ir meno“ publicistikos premija, 2000 m. – Druskininkų poetinio rudens premija už poetinį debiutą (už poeziją eseistikoje), 2000 m. – Kultūros ministerijos premija už eseistiką, 2001 m. – Lietuvos Prezidentūros premija už esė Lietuvos istorijos temomis rinkinį „Ant laiko ašmenų“ (2002 m.). Palaidotas Romainių kapinėse.
Nauja draugija

Nauja draugija – JAV lietuvių darbininkų reikalams skirtas savaitraštis, ėjęs 1898 m. spalio mėn. – 1899 m. gegužės mėn. Baltimorėje.

Istorija

Leido „Naujos draugijos“ kooperatyvas. Išėjo 19 numerių.
Bendradarbiavo Vincas Karalius, Justinas Kulikauskas, Jonas Mačys-Kėkštas ir kt.
1898 m. redagavo Antanas Lalis ir Juozas Laukis (pasirašinėjo D. Bacevičiumi arba D. Keliauninku), 1899 m. – Antanas Lalis.
Jokūbaičiai (Kėdainiai)

Istorija

Jokūbaičiai XVIII a. buvo karališkuoju kaimu. 1738 m. čia buvo 5 kiemai. XX a. pr. priklausė Krakių valsčiui. II pasaulinio karo metais naciai nužudė 7 kaimo gyventojus.
Sudano vėliava

Sudano vėliava buvo įteisinta 1970 metų gegužės 20 dieną. Sudano vėliavoje vyraujančios spalvos atspindi arabiškojo nacionalizmo simbolius. Ši vėliava buvo kuriama imant pavyzdį iš kai kurių arabų šalių, jau buvusių suvereniomis – Egipto, Sirijos, Irako. Kuriant šią vėliavą buvo manoma, kad ateityje bus sukurta arabų šalių federacija tuo būdu siekiant vėliavas sukurti kuo panašesnes viena į kitą.
Sudano vėliavoje vyrauja keturios stalvos: raudona – simbolizuojanti kančias bei netektis, kovojant už laisvę Sudane ir kitose arabų šalyse; balta – taika, meilė ir tyrumas; juoda – XIX a. 8 – 9 dešimtmečiais vykusio mahdisų judėjimo, kovojusių prieš britus, vėliavos spalva; žalia – islamo bei žemės ūkio simbolis.
Plastifikatorius

Plastifikatoriai (angl. Plasticizers) – priedai, kurie dedami į polimerines medžiagas, siekiant pakeisti jų fizines savybes: suteikti ar padidinti elastingumą arba plastiškumą perdirbimo ir eksploatacijos metu. Plastifikatoriai palengvina ingredientų dispersiją, sumažina mišinių apdorojimo temperatūrą, padidina atsparumą šalčiui, tačiau jų atsparumą šilumai kartais blogina. Kai kurie plastifikatoriai gali padidinti polimerų atsparumą ugnies, šviesos, karščio poveikiui.
Bendrieji reikalavimai plastifikatoriams: geras suderinamumas su polimeru, mažas lakumas, kvapo nebuvimas, cheminis inertiškumas, atsparumas ekstrakcijai iš polimerų skystoje terpėje, pavyzdžiui, aliejais, valikliais.

Naudojami plastifikatoriai

Labiausiai paplitę plastifikatoriai: esteriai, tokie kaip dioktilftalatas (naudojamas PVC dervos apdirbime, dažams gaminti), dibutilftalatas (kaip celiuliozės dervos plastifikatorius ir polivinilchloridas, kaip kaučiuko plastifikatorius), dibutilsebacinatas (klijų dispersijose), diizobutiftalatas, adipino, trimelito, ftalio, ortofosforo rūgščių esteriai. Taip pat naudojamos mineralinės ir nedžiūvančios augalinės alyvos, epoksiduoti sojų aliejai, chlorinti parafinai ir kt.

Taikymas

Didžiausias plastifikatorių naudotojas – plastmasinių gaminių pramonė. Plastikų priedai dažniausiai yra ftalato esteriai polivinilchlorido gamyboje. PVC gaminiai tampa lankstesni ir ilgaamžiai. Dauguma šių priedų naudojama plėvelių, kabelių gamyboje.
Plastifikatoriai – paviršiaus aktyvios medžiagos – plačiai naudojami cementiniuose mišiniuose ir betono skiediniuose. Jų įdedama iki 0,15–0,3% rišiklio masės, kad būtų lengviau formuoti ir sumažinti vandens kiekį. Tai pagerina daugumą sukietinto mišinio savybių, taip pat sumažina cemento ir elektros energijos suvartojimą tankinant betoną (savaime pasiskleidžiantys ir išsilyginantys grindų mišiniai).
Minkštikliai – gumos pramonei priimtinų plastifikatorių pavadinimas. Jie palengvina kaučiuko apdorojimą, sumažina gumos junginių takumo temperatūrą, tačiau nekeičia vulkanizatorių atsparumo šalčiui. Minkštikliai yra, pavyzdžiui, parafino–naftenų ir aromatinės naftos alyvos, kanifolijos, kumarono–indeno ir naftos polimerų dervos, augalinių aliejų reakcijos su siera produktai, naftos bitumai. Minkštikliams taikomi reikalavimai yra tokie patys kaip ir plastifikatoriuose.
Kašubija

Etimologija

Kašubijos pavadinimas kilo iš slavų genties kašubų, XVIII–IX amžiuose apsigyvenusios prie Baltijos jūros.

Geografija

Istorinė Kašubija apima Vyslos žemupį prie pat Baltijos jūros. Į vakarus nuo Gdansko ir Vyslos upės žiotyse gyvena kašubų etninės grupės nariai.

Istorija

992 m. Mieško I (Mečislovas) iš Piastų dinastijos pradėjo formuoti Lenkijos valstybę, tačiau tuo metu pamarėnai ir kašubai liko nuošalyje. 
X a. gana stiprią valstybę sukūrę kašubai šiuo vardu minimi tik nuo XIII a. Pirma kartą kašubai paminėti 1238 m. kovo 19 d. popiežiaus Grigaliaus IX-ojo dokumente, nurodant vakarų Pamario kunigaikščių titulą dux Slavorum et Cassubia.
Kai į Prūsiją atsikraustė Kryžiuočių ordinas, jie užkariavę ir sunaikinę prūsus ėmė žvalgytis į vakarines žemes, kuriose gyveno slavų kilmės kašubai ir pamarėnai. Kryžeiviai užėmė jų žemes ir ėmė vokietinti slavus. Po Žalgirio mūšio (1410 m.) ir Melno taikos 1422 m. šios žemes atiteko Lenkijos karalystei. 1772 m. Žečpospolitos padalinimo metu Lenkijos dalis atiteko vokiškai Prūsijos karalystei. Daugiau nei šimtmetį buvo vokietinami vietiniai gyventojai. 1918 m. gruodžio mėn. regionas vėl atiteko Lenkijai. Po Antrojo pasaulio karo dalis kašubų pasitraukė į Vakarus. Likę bandė išlaikyti savo savitumą ir tautiškumą komunistinėje Lenkijoje. Nuo 1995 m. suaktyvėjo kašubų veikla. Visų pirma, jie atsisakė savo vaikus leisti į lenkiškas mokyklas, o vėliau kašubų apgyvendintuose regionuose atsirado ir dvikalbės lentelės su gatvių pavadinimais.

Svarbiausios Kašubijos gyvenvietės

Didžiausi Kašubijos miestai yra Gdanskas ir Gdynė, bei eilė mažesnių regiono miestelių (Bytuvas, Brusai, Kartūzai, Žukovas, Kosčežyna, Puckas, Helas, Jastarnia, Vladyslavovas, Veiherovas, Reda, Rumia).
Kuko Salų demografija

Kuko Salų gyventojai yra Naujosios Zelandijos piliečiai, kadangi Salos su šia valstybe pagal parlamentinės savivaldos statusą yra laisvojoje asociacijoje.

Gyventojų skaičius

Gyventojų surašymai šalyje vyksta kas penkeri metai. Pagal 2006 m. gruodžio mėn. surašymą, Kuko Salose buvo 19 569 gyventojai (gimę Salose). 14 153 žmonių gyveno Rarotongos saloje, kurios plotas 67,1 km². Šalies sostinėje Avarua buvo 6 935 gyventojai. Apie 90 % gyventojų susitelkę pietinėje Kuko Salų grupėje, beveik trys ketvirtadaliai – Rarotongoje. Dėl ribotų vietinės darbo rinkos galimybių nemaža dalis gyventojų išvykę į užsienį, daugiausiai į Naująją Zelandiją.
Gyventojų tankumas – 92 žm./km². Manuaė, Suvorovas, Takutea – negyvenamos salos. Mažiausiai žmonių gyvena Palmerstone – 48 žm.. Pagal 2006 m. duomenis, vyrai sudarė 50,7 %, moterys – 49,3 % gyventojų skaičiaus. Miesto gyventojų buvo 67,6 %, kaimo – 32,4 %.
Gimstamumas 2001 m. buvo 21 kūdikis 1000 gyventojų, natūralus prieaugis – 1,2 %. Vaikų skaičius iki 14 metų – 34,1 %, suaugusiųjų nuo 15 iki 64 metų – 6,4 %, vidutinė gyvenimo trukmė – 71 metai.

Etninė sudėtis

Daugiausiai gyvenančiųjų yra Kuko Salų maoriai, kalbantys Kuko Salų maorių kalba (valstybinė kalba nuo 2003 m.), kuri turi du pagrindinius dialektus, dar laikomus atskiromis kalbomis – Rarotongos ir Rakahangos-Manihikio. Pagal kilmę jie artimi Prancūzijos Polinezijos čiabuviams ir Naujosios Zelandijos maoriams. Save laikė polineziečiais 87,7 %, metisais – 5,8 %, kitų rasių atstovais – 6,5 % gyventojų.
Nežiūrint didelės Vakarų kultūros įtakos (religija, gyvenimo būdas, maišytos šeimos), vietinė kultūra gyvuoja, išlaiko tradicijas ir vystosi. Pagrindinė religija yra krikščionybė. Ją Salose išplatino Londono misionierių draugija, kuri veiklą pradėjo 1821m., išsilaipinusi Aitutakio saloje. Plintant šiai religijai, Salose buvo išgyvendinamas kanibalizmas, kūdikių žudymas, stabų garbinimas. 87,7 % gyventojų yra vietiniai maoriai, užsieniečiai sudaro 6,5 % (pagal 2001 m. surašymą). Daugumos salų gyventojai laikomi vienos etninės grupės – Kuko Salų maorių – atstovais. Pukapukos gyventojai laikomi atskira polineziečių tautos atstovų grupe. Pukapukoje ir Nasau salose vartojama pukapukiečių kalba. Atskirą etninę grupę sudaro Palmerstono atolo gyventojai ir išeiviai iš jo, apsigyvenę Rarotongoje ir Naujojoje Zelandijoje. Visi jie yra anglų jūrininko Viljamso Masterso ir trijų jo polineziečių žmonų palikuonys, jų gimtoji kalba yra anglų kalba, kuri taip pat yra ir valstybinė kalba.
XIV Europos futbolo čempionato atranka

XIV Europos futbolo čempionato atranka – atrankos varžybos į 2012 m. vyksiantį Europos futbolo čempionatą Lenkijoje ir Ukrainoje. Komandos padalintos į 9 grupes. Grupių nugalėtojai ir geriausius rezultatus parodžiusi antroji komanda patenka tiesiai į čempionatą, o kitos antrasias vietas užėmusios rinktinės dėl kelialapių kovoja tarpusavyje.

Įvarčių autoriai

Įskaičiuoti įvarčiai įmušti rungtynėse, sužaistose iki 2011-09-06 imtinai.
Pastaba: 2010-10-12 vykusios rungtynės tarp Italijos ir Serbijos buvo nutrauktos (tuo metu rezultatas buvo 0:0), Italijai įskaityta pergalė 3:0. Šie trys įvarčiai yra įtraukti į statistiką, nors jų neįmušė joks žaidėjas.
Pasimatysim rytoj

Turinys

Marčelo Santili gyvenimas paskutiniu metu nesiseka: jis neturi darbo, pajamų ir yra skolingas žmonai Flavijai alimentus. Ieškodamas išeities, jis nusprendžia paimti banke paskolą, laiduodamas savo močiutės namu, ir įkurti laidotuvių namus nedideliame miestelyje, kuriame gyvena tik pagyvenę žmonės. Marčelo tikisi, kad senoliai netrukus ims mirti vienas po kito, tačiau laikas bėga, kreditoriai spaudžia grąžinti skolas, o „klientų“ vis neatsiranda. Galiausiai miršta paties Marčelo močiutė, jis netenka jos namo ir, susidraugavęs su keliais senoliais, pradeda atrasti tikrąsias gyvenimo vertybes...
Petras Šėmbelis

Biografija

P. Šėmbelio tėvai turėjo 9 ha šeimos ūkį. Abu tėvai buvo raštingi, kaupė religinio turinio knygas, išmokė sūnų lietuviškai skaityti. Jis pamėgęs skaityti pradėjo ieškoti lietuviškų leidinių, kurie tuo metu buvo draudžiami. Tėvai pritarė, kai 1890 m. jis ėmė bendradarbiauti su Jurgiu Bieliniu, kurio pasiūlymu sodyboje ir aplinkui įrengė knygų slėptuves. Susitaręs su Pasvalio kunigu, kuris nebuvo abejingas knygnešystei, įkurdino slėptuves ir vietos bažnyčioje.
P. Šėmbelis bendadarbiavo su Garšvių knygnešių draugija. Jam platinti draudžiamos spaudos atveždavo ir Kazys Ūdra iš Garšvių. Taip darbavosi šešerius metus. 1896 m. spalio 15 d. savarankiškai išvyko į pirmą kelionę parsivežti spaudos iš Prūsijos, gavęs nurodymų iš J. Bielinio. Kelionė buvo sėkminga: į Prūsiją nuvežė ir perdavė rankraščius lietuviškų laikraščių redakcijoms, J. Bieliniui atvežė draudžiamos spaudos už 1400 rb.
Paties paskaičiavimu, iš viso į Prūsiją keliavo 34 kartus. Visos kelionės baigdavosi sėkmingai. Pargabentą spaudą perduodavo J. Bieliniui. Vėliau susitaupė pinigų, kad galėtų pirkti pats, todėl parvykęs platindavo savo jėgomis, nes turėjo daugiau pažįstamų knygnešių, įrengtų slėptuvių pas ūkininkus.
Buvo policijos areštuotas, bet uriadnikas, neradęs rimtų įkalčių ir gavęs kyšį, paleido. Policija įtarė draudžiamos spaudos gabenimu, todėl knygnešį pradėjo sekti. 1903 m. pavasarį jam teko sprukti išėjus iš Pasvalio bažnyčios. Draugams padedant, pavyko pabėgti persikėlus valtimi per Lėvens upę. Siekdamas išvengti gresiančio arešto, netrukus išvyko į Ameriką. Grįžo po Pirmojo pasaulinio karo.
1929 m. jam paskirta 30 Lt knygnešio pensija. P. Šėmbelio vardas įrašytas Knygnešių sienelėje prie Vytauto Didžiojo karo muziejaus. Išlikęs gyvenamasis namas gimtinėje Pagojuose, pusiaukelėje tarp Pasvalio ir Saločių.
Senusretas III

Senusretas III (Senusretas Chakaura, pagal graikus − Sesostris III, valdė apie 1878–1839 m. pr. m. e.) – penktasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas.
Senusretas III pertvarkė Egipto administracinį valdymą apribodamas vietinių nomarchų teises. Jų įtaka tuo metu buvo pradėjusi varžytis su faraono. Nežinoma, kokiomis priemonėmis Senusretas III tai įgyvendino. Jo valdymo viduryje nustoti statyti prabangūs vietinių didikų kapai ir padaugėjo vidurinės klasės žmonių kapų Abydose, Ozyrio kulto centre. Egiptas buvo suskirstytas į kelias (3 ar 4) dideles administracines sritis, kurias valdė viziriai su patarėjais. Senusreto III valdymo metu nubių gentys pradėjo judėti į šiaurę ir faraonas surengė kelias karines misijas jiems atremti. Egipto siena pietuose buvo nustatyta ties Semna. Tarp Semnos ir Bucheno pastatytos 8 tvirtovės. Susisiekimas su Nubija buvo pagerintas praplečant Pepio I laikais iškastą kanalą ties Elefantinu (pirmuoju Nilo slenksčiu). Senusreto III valdžia Žemutinėje Nubijoje pasiekė tokią galią, kad jis joje buvo garbinamas dar Naujosios karalystės pradžioje. Faraonas buvo surengęs bent vieną karinę misiją į Palestiną, kur užėmė Sekmemo miestą (tikriausiai Sekemas prie Efraimo kalno). Senusretas III pastatė piramidę Dahšūre, karo dievo Monto šventyklą Medamude. Tęsė pradėtą ekspansiją Nubijos regione, kur pastatė didžiulius upių fortus Uronarte. Manoma, kad buvo koregentu sūnui Amenemiui III du dešimtmečius iki mirties.
Senusreto III piramidės būklė Dahšūre yra prastos būklės tiek dėl praeities ardytojų, tiek dėl neatsakingo XIX a. tyrėjų darbo, tačiau jos požeminės patalpos išsilaikiusios neblogai. Nerasta požymių, kad faraonas buvo joje kada nors palaidotas. 1994 m. buvo rastas jo žmonos Nefret sarkofagas su brangenybėmis. Vėlesnėse istorijose Senusreto III veikla buvo sumaišyta su jo bendravardžių ankstesnių faraonų ir iš dalies su Ramzio II, kas lėmė legendinio „didžiojo Sesostrio“ vaizdinį.
Vladimiras Kravcovas

Biografija

Gimė 1949 m. spalio 19 d. Alytuje. Baigė Maskvos aviacijos institutą, inžinieriaus specialybę. Rankinį žaidė už Maskvos Burevestnik ir MAI komandas. 1976 m. tapo sporto meistru. Už TSRS rankinio rinktinę iš viso sužaidė 159 rungtynes, per kurias pelnė 335 įvarčius.
Gražina Ona Kudrickienė

Biografija

Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1990 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2006 m. Parodose dalyvauja nuo 1988 m.
Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) partijos narė. Nevėžio (Nr. 26) apygardos Šiaulių (Nr. 3) apylinkės rinkimų komisijos pirmininkė
Paįstrio herbas

Aprašas

Mėlyname lauke virš nuleistos banguotos sidabrinės juostos iš 6 banguotų juostelių stovi trys sidabriniai koplytstulpiai trikampiais sujungtais stogeliais, nuo kurių ant ilgų auksinių virvučių kabo kiekviename stogelio šone po du auksinius varpelius.

Istorija

Paįstrio herbas patvirtintas 2007 m. liepos 11 d. Prezidento dekretu. Herbo autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Kurį laiką Paįstrio herbą naudojo ir visa Panevėžio seniūnija, kuriai iki 2010 m. priklausė ir Paįstrys.
Aleksandras Lysovas

Biografija

Nuo 1951 m. gyvena Lietuvoje. 1964 m. baigė Kauno 11-ąją vidurinę mokyklą. 1970 m. Vilniaus universitete baigė rusų kalbą ir literatūrą. 1988 m. Leningrado Rusijos mokslų akademijos Literatūros institute apgynė disertaciją apie kultūros koncepciją L. Leonovo kūryboje, filologijos mokslų kandidatas.
Mokytojavo Žemaičių Naumiesčio mokykloje, 1970–1971 m. dirbo dėstytoju Šiaulių pedagoginiame institute. 1971–1991 m. Vilniaus universiteto Filolologijos fakulteto dėstytojas, nuo 1991 m. docentas. Nuo 1996 m. Vilniaus universiteto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1996–1999 m. vadovavo Lietuvos rusų literatūriniam susivienijimui „Ruslo“. Nuo 2001 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Parašė apie 130 mokslinių straipsnių apie XX a. žymius rusų rašytojus L. Leonovą, A. Platonovą, XX a. rusų poeziją, veikalą „Beržų meridianas: Leonidas Leonovas ir Sergejus Jeseninas“.
Poezijos rinkiniuose vyrauja natūrfilosofinė ir kosmologinė meditacija, biblinės asociacijos, poetiniai eksperimentai.
Palaidotas Šventosios kapinėse.
Sala (Švedija)

Geografija

Miestas yra įsikūręs Pietų Švedijoje. Jis yra 116 km į šiaurę nuo Stokholmo.

Gyventojai

2005 metų duomenimis mieste gyveno 12 059 gyventojų.

Istorija

Miesto teisės Salai buvo suteiktos 1624 m. Miestelis žinomas dėl savo istorinės sidabro kasyklos. Kasykla uždaryta 1908 m.
Baina

Istorija

VIII a. – XI a. pilkapynas. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Baina priklausė Vilniaus vaivadijai, Rusijos imperijos valdymo metais – Vilniaus gubernijai, valdant Lenkijai – Vilniaus vaivadijai. 1861–1950 m. Bainos valsčiaus centras. XVIII a. veikė unitų bažnyčia, vėliau paversta stačiatikių cerkve. Katalikams palikta koplyčia, Ikaznės bažnyčios filija, bet ir ji 1865 m. uždaryta. Katalikų bažnyčia veikė 1920–1939 m., tarybų valdžios uždaryta.

Lietuviai

Prie Bainos ežero nuo seno gyveno nemažai stačiatikių, veikiausiai baltarusių, kurių kaimai buvo įsiterpę į lietuvių gyvenamą teritoriją. Lietuviai gyveno Bainos valsčiaus šiaurinėje dalyje (Zabarninkai, Delekas, Damošiai). Vakaruose lietuvių ir baltarusių riba sutapo su Bainos valsčiaus vakarine riba ir ėjo Drūkšos upe. XIX a. antroje pusėje Bainos valsčiaus lietuviai ėmė baltarusėti. 1890 m. A. Pliaterio duomenimis, lietuviškai kalbėjo dauguma Damošių seniūnijos gyventojų. Per 1921 m. Lenkijos organizuotą gyventojų surašymą dauguma užsirašė lietuviais. 1920–1939 m. kai kuriuose Breslaujos valsčiaus šiaurinės dalies kaimuose, ypač Damošiuose ir Zabarninkuose, veikė lietuvių draugijų skyriai, lietuvių mokyklos ir skaityklos. Lietuvių kalba iki šių dienų išliko kai kuriuose kaimuose apie Zabarninkus, jie priskiriami Apso lietuvių salai.
Prekybos balansas

Prekybos balansas yra šalies eksportuojamų ir importuojamų prekių vertės skirtumas. Prekybos balanso deficitas atsiranda tada, kai importo vertė viršija eksporto vertę, o perteklius, kai eksporto vertė viršija importo vertę. Šis rodiklis turi didelę įtaką valiutos svyravimams. Didėjant eksporto paklausai, didėja šalies valiutos paklausa. Didėjant importo paklausai, didėja šalies valiutos pasiūla. Prekybos deficitas ar perteklius gali sudaryti prielaidų šalies valiutai nuvertėti ar brangti.

Prekybos balanso apskaičiavimas

Prekybos balansas apskaičiuojamas skaičiuojant faktiškai įvežtas ir išvežtas prekes ir paslaugas. Prekybos balansas gali būti apskaičiuotas atskirai valstybei ar jų grupei. Dažniausiai pateikiami duomenys už metus, ketvirčius, mėnesius.

Prekybos balanso ir valiutų sąsajos

Šalies prekybos balansas yra susijęs su valiutos kurso pokyčiais. Jei prekybos balansas ilgą laiką būna neigiamas, valiutos kursas turi kristi tiek, kad valstybės ūkis taptų konkurencingesnis. Tačiau valiutos kursas gali nepakisti, jei neigiamas prekybos saldo bus padengtas iš kitur gautomis lėšomis: paskolomis, užsienio pagalba, turizmo pajamomis, užsienio bendrovių dividendais, užsienio investicijomis, užsienyje uždirbtais pinigais.
Andrius Kazimieras Zaviša

Biografija

Lietuvos bajorų Zavišų giminės atstovas, herbo „Łabędź“ savininkas. Lietuvos dvaro ir didžiojo maršalkos, Vilniaus kašteliono Kristupo Zavišos (apie 1600–1670) ir Katerinos Tiškevičiūtės vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Breslaujos seniūnas Janas Jurgis Zaviša (apie 1620–1671).
Nuo 1650 iki 1678 metų užėmė Lietuvos didžiojo raštininko pareigybę. 1655 metais įstojo į Tyšovecko konfederaciją, įkurtą Lenkijos-Lietuvos magnatų kovoje prieš Švedijos armiją.
Palaidotas Bernardinų vienuolyne Minske.
Glenn Miller

Glenn Miller (Alton Glenn Miller; 1904 m. kovo 1 d. – žuvo 1944 m. gruodžio 15 d.) – plačiai žinomas JAV džiazo muzikantas ir orkestro vadovas svingo eros metu.
Jo karinių oro pajėgų bigbendo įrašai buvo vieni perkamiausių 1939–1942 m. Millerio žymiausi kūriniai – kultiniu tapusi „In the Mood“ aranžuotė, bei kitos melodijos – „Tuxedo Junction“, „Chattanooga Choo Choo“, „Moonlight Serenade“, „Little Brown Jug“ ir „Pennsylvania 6-5000“.
Skrendant koncertuoti pas JAV armijos karius Prancūzijoje Antrojo pasaulinio karo metu, G. Milerio lėktuvas dingo blogomis oro sąlygomis. Jo kūnas taip ir nebuvo surastas.