google/wiki40b huggingface dataset:
Mėlynasis banginis

Sandara

Mėlynasis banginis užauga iki 33 m ilgio ir 150 tonų. Tai didžiausias žinomas kada nors Žemės istorijoje egzistavęs gyvūnas (didžiausi dinozaurai užaugdavo iki 90 tonų). Išnykusi milžiniška žuvis Leedsichthys galbūt pasiekdavo šio banginio dydį, tačiau apie ją labai mažai žinoma. 
Skirtinigai nuo gana "kresno" sudėjimo smulkesnių banginiu, kūnas lieknas. Oda šviesiai pilkos spalvos su melsvu atspalviu, turi šiek tiek plaukų. Suaugusio banginio burnoje būna apie 300 maždaug metro ilgio raginių juostelių (banginio ūsų). Jie padeda košti vandenį ir sudaryti daugiausia iš keratino, panašiai kaip ir žmonių plaukai bei nagai.  Ryklė gana siaura, banginis negali praryti nieko didesnio nei pliažo kamuolys.  Smegenys kaip tokiam dideliam gyvūnui palyginti mažos (apie 7 kg).  
Užpakalinėje kūno dalyje, prie uodegos, yra mažas nugaros pelekas. Trumpą laiką gali pasiekti iki 50 km/h greitį tačiau paprastai plaukia maždaug 20 km/h greičiu.

Ekologija

Maitinasi smulkiais vėžiagyviais, kurių gali suėsti daugiau kaip 6 tonas. Prieš gimdant mėlynieji banginiai migruoja į šiltesnius vandenis. Gimęs jauniklis yra 7 m ilgio ir sveria 2,5 tonos -  tiek kiek visiškai užaugęs begemotas.  Jauniklis žindomas 6-8 mėnesius, per dieną išgeria apie 400 litrų pieno. Mėlynieji banginiai gyvena pavieniui, poromis arba motinos kartu su jaunikliais. Jie nekuria didelių bendruomenių, sutinkamų kitose bangininių rūšyse. Manoma, kad gali gyventi iki 80 metų (vėliausiai tas pats banginis buvo stebėtas po 34 metų). Gamtoje vienintelis jų priešas yra orka, kurios paliktų randų aptinkama banginių kūnuose. Kaip dažnai orkoms pavyksta įveikti banginį, nėra žinoma.

Garsai

Mėlynieji banginiai skleidžia žmogui girdimus garsus, kurie neretai susideda iš keleto „natų“. Tiksli šių garsų paskirtis nėra žinoma, tai gali būti bendravimo signalai.

Medžioklė ir išnaikinimas

Dėl dydžio, greičio ir todėl, kad užmuštas nuskęsta, mėlynąjį banginį sėkmingai sumedžioti daug sunkiau nei mažesnes rūšis. Pirmiesiems banginiautojams tai retai pavykdavo. Jie daug labiau mėgo medžioti mažesnius ir lėtesnius tikruosius banginius. Tačiau pradėjus naudoti garo mašinomis varomus laivus ir paraku užtaisomas harpūnines patrankas sėkmės galimybės labai padidėjo; 1930–31 metų sezoną vien Arktikos srityje buvo sumedžioti 29 400 banginiai. Pirmieji apribojimai įvesti 1946 metais, visiškai liautasi medžioti 1970 m. Šiuo metu mėlynieji banginiai yra labai išnaikinti, todėl saugomi. Išlikę ne daugiau nei 0,15 % pradinės populiacijos.
Šiuo metu mėlynasis banginis panaudojamas banginių stebėjimo versle (kaip stebimas gyvūnas).
Agitatorius (savaitraštis)

Agitatorius – politinis savaitraštis, leistas 1945–1969 m. Vilniuje lietuvių ir rusų kalba.

Istorija

Iki 1960 m. vasario ėjo kaip LKP CK Propagandos ir agitacijos skyriaus leidinys pavadinimu „Agitatoriaus bloknotas“ lietuvių, rusų ir lenkų kalba, 1960–1969 m. – laikraščio „Tiesa“ leidinys.
Rašė Lietuvos vidaus politikos, ekonomikos, pramonės bei žemės ūkio klausimais, komentavo svarbiausius politinio ir visuomeninio gyvenimo įvykius, teikė metodinę, dalykinę ir statistinę medžiagą ideologiniams darbuotojams, propagandistams. Tiražas 1960 m. – 27 000 egz. lietuvių k. ir 3000 egz. rusų k.
1970 m. vietoj savaitraščio „Agitatorius“ pradėjo eiti žurnalas „Laikas ir įvykiai“, kuris nuo 1990 m. Nr. 19 vadinosi „Pasaulis“.
Švedijos transportas

Šis straipsnis skirtas Švedijos transportui aprašyti.

Nacionaliniai geležinkeliai

Visų geležinkelių ilgis: 11 663 km
Elektrifikuoti: 7 531 km

Keliai

Švedija turi 572 900 km kelių (2009 m.)

Automagistralės

Šalis turi automagistralių, kurios iš Danijos, per Švediją pasiekia Stokholmą, Geteborgą, Upsalą. Šalies automagistralių sistema plečiasi toliau, pasiekdama vis naujus miestus.

Istorija

Švedijoje, kaip ir visose aplinkinėse kaimyninėse šalyse, vairuojama dešinėje kelio pusėje.
Kaire puse buvo vairuojama iki 1967 m. Šalyje jau iki 1967 m. transportas buvo pritaikytas vairuoti dešine puse (vairas buvo kairėje), ir pereiti į vairavimą dešine puse jau buvo bandyta per 1955 m. referendumą.
1963 m. Riksdagas vis dėlto priėmė teisės aktus, perėjimui į dešiniąją pusę, o 1967 m. rugsėjo 3 d. perėjimas įvyko. Šita diena buvo pavadinta Dagen H (Diena H), kur H reiškia Högertrafik arba dešinės pusės eismas.
1848 m. revoliucijos Austrijos imperijoje

Revoliuciniai judėjimai Austrijos imperijoje vyko nuo 1848 m. kovo iki 1849 m. liepos mėn. Didžioji revoliucinių veiksmų dalis buvo nacionalistinio pobūdžio: iš Vienos valdoma imperija apėmė Austrijos vokiečių, vengrų, slovėnų, lenkų, čekų, slovakų, rusėnų (ukrainiečių), rumunų, serbų, italų ir kroatų gyvenamas žemes. Visos šios tautos revoliucijos metu siekė gauti autonomiją, nepriklausomybę ar net viršenybę prieš kitas imperijos tautas. Prie šių judėjimų prisidėjo 1848 m. revoliucijų Vokietijos valstybėse, kurių metu siekta vokiečių nacionalinės vienybės, poveikis.
Šios revoliucijos pralaimėjo, iš dalies dėl to, kad turėjo prieštaringus tikslus.

Priešistorė

1848-1849 m. įvykius sukėlė po Vienos kongreso 1815 m. nuolat auganti socialinė ir politinė įtampa. Ir taip konservatyvi Austrijos imperija atsisakė Švietimo idėjų, apribojo spaudos laisvę, kitaip ribojo socialinį gyvenimą, pvz., draudė universitetų draugijas.
Žemės ūkyje konfliktai tarp skolininkų ir skolintojų, taip pat ginčai dėl žemės naudojimo teisių kai kuriose Vengrijos dalyse peraugdavo į smurtinius veiksmus. Nepaisant to, kad spaudos ir susirinkimų laisvės nebuvo paisoma, tarp studentų plito liberalios pažiūros, veikiamos iš Vokietijos ateinančių idėjų. Buvo leidžiami laikraščiai ir pamfletai, kuriuose aptarinėti švietimo ir kalbos klausimai, liberalių reformų būtinybė.

Revoliucijos

Vengrų patrioto Košuto kalbos prieš valdančiąją sistemą, daugybė kreipimųsi dėl reformų privertė atsistatydinti Metternich, tačiau naujai sudaryta vyriausybė nepajėgė kovoti su čekų, italų, serbų, vengrų bei nuo vengrų norėjusių atsiskirti kroatų, sukilimais. 1848 m. birželio mėnesį susirinko pirmasis Austrijos reichstagas, kurio atstovams pasisekė galutinai panaikinti feodalizmo ir baudžiavos liekanas. Tuo tarpu naujajai vyriausybei, kuriai vadovavo erchercogas Johanas, pavyko įgauti didesnį autoritetą. Generolas Windischgraetz numalšino sukilimą Prahoje, o generolas Radecky – Italijoje. Austrų kurstomas kroatų banas Jelačič ėmė kovoti su vengrais. Kai austrų kariuomenė išžygiavo į Vengriją, sukilo Vienos gyventojai ir užėmė sostinę. Į Olomoucą pasitraukęs imperatorius buvo pasirengęs didelėms nuolaidoms, tačiau generolas Windischgraetz užėmė Vieną ir čia revoliuciją nutraukė. Imperatorius Ferdinandas atsisakė sosto savo sūnėno Franco Jozefo (1848-1916 m.) naudai, o 1849 m. kovo 7 d. vyriausybė paskelbė naują konstituciją. Tuo tarpu vengrai nebuvo nusiteikę atsisakyti nepriklausomybės siekio ir vengrų seimas paskelbė apie Vengrijos bei jai priklausiusių žemių atsiskyrimą nuo Austrijos imperijos. Numalšinti Vengrijos sukilimą padėjo Rusijos caros Nikolajaus I-ojo pasiųsta kariuomenė. Sukilimo vadai buvo nubausti, Vengrija paversta paprasta Austrijos provincija. Ministrui Schwarzenbergui pavyko atstatyti Austrijos autoritetą vokiečių valstybių tarpe, kai buvo sėkmingai užbaigtas karas su Sardinija. Vėl įsigalėjo reakcija ir absoliutizmo bei centralizacijos politika. 1849 m. konstitucija buvo atšaukta, vietoje reichstago sudarytas reichsratas (valstybės taryba) su patariamąjį balsą turinčiais skiriamais nariais.
Čoluteka

Istorija

Čoluteka įkurta 1522 m. pavadinimu Villa de Jerez de Choluteca. Miesto statusą gavo 1845 m.
Rudaminos Viešpaties Atsivertimo cerkvė

Istorija

Pirmoji stačiatikių šventykla Rudaminoje įrengta 1866 metais buvusioje Švč. Mergelės Marijos katalikų bažnyčioje ir pavadinta Viešpaties Atsivertimo cerkve. 1874–1876 m. ji išardyta, jos vietoje pastatyta nauja dabartinė akmeninė cerkvė, o iš senosios šventyklos pastatyta medinė kapinių Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia.
I pasaulinio karo metu cerkvė išvogta. XX a. tarpukariu ji prirašyta Vilniaus Skaisčiausios Dievo motinos cerkvei. 1944 m. per karą cerkvė apgriauta, vėliau nebebuvo atstatyta. Pastato griuvėsiai išlikę iki šių dienų.
Finansų ministerija

Finansų ministerija – valstybės įstaiga (ministerija), tvarkanti valstybės biudžetą. Jai paprastai vadovauja finansų ministras. Skirtingose valstybėse šie pavadinimai bei konkretūs įgaliojimai gali būti skirtingi.
Vakarų šalyse finansų ministerijos dažnai laikomos esminių sprendimų formuotojomis. Komunistinėse šalyse finansų ministerijų įtaka paprastai menka.
Nyderlandų notariato akademinė draugija

Nyderlandų notariato akademinė draugija (ol. Broederschap der Notariële Studenten, BNS) - skėtinė organizacija, vienijanti šešias notariato studentų asociacijas Nyderlanduose. BNS buvo įkurta 1965 m. gegužės 21 d. Utrechte. BNS yra Karališkosios notarų asociacijos, profesinės asociacijos (Koninklijke Notariële Beroepsorganisatie) (KNB), narė. Valdybą sudaro trys nariai. Vadovauja prezidentas. Finansus tvarko iždininkas (valdybos narys). Einamuosius reikalus tvarko sekretorius.
Pagrindinis BNS tikslas - skatinti ryšius ir bendradarbiavimą tarp įvairių notaro studentų asociacijų Nyderlanduose.
Liesis (Vitaitis)

Biografija

Priskiriamas legendinei Palemono dinastijai, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vito, valdžiusio 1268-1269 m sūnus. Vienas keturių Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio (valdė 1269–1282 m.) brolių, minimų XIII a. Haličo–Voluinės metraštyje.
Neigiamą Traidenio įvaizdį sukūrę rusų metraštininkai jo brolių Baržos, Sirpučio, Liesio ir Svalkenio gyvenimą aprašo palankiai – šie buvo priėmę stačiatikių tikėjimą. Liesis su Barža ir Svalkeniu žuvo kovose su Voluinės kunigaikščiu Vasilka Romanovičiumi.
Langas.net

Langas.net – informacinis Lietuvos jaunimo užsienyje portalas. Įkurtas 1997 m. Jame patalpinta informacija apie studijas užsienyje (programų ir fondų skelbimai), pragyvenimo salygas, apie lietuvių renginius ir susitikimus, pateikti svarbių (gyenant užsienyje) organizacijų bei įstaigų sąrašai, nuorodos. Šiuo metu informacija nėra aktuali (JAV skyrius atnaujintas 2003 m, Vokietijos – 2006 m. spalį, Austrijos – 2008 m. balandį). Dalis skelbimų (pvz., iš Airijos skyriaus 2008 m. rugpjūtį) perkelta į atitinkamus Lietuvių bendruomenių portalus.
Portalo vyr. redaktorius – Rimas Čuplinskas.

LSU elektroninis klubas

1996 m. įsteigtas Lietuvos studentų užsienyje elektroninis klubas (LSU EK, angl. mailing list) vienija dalį Lietuvos studentų, esančių užsienyje. Tikslas – sudaryti galimybes tarpusavyje bendrauti Lietuvos studentams užsienyje. Klubas moderuojamas rankiniu būdu: moderatoriui siunčiami laiškai jo nuožiūra persiunčiami toliau visiems sąrašo nariams. Į sąrašą moderatoriaus nuožiūra gali būti įrašyti ir su LSU tiesiogiai nesusiję asmenys (pvz., studentai Lietuvoje, užsienyje gimę lietuviai studentai, ir kiti – pvz., LSU veikla besidomintys – asmenys). Šiuo metu naujų narių registracija laikinai sustabdyta.
Nuo 1996 m. iki 1997 m. gegužės mėn. klubą moderavo jo įkūrėjas Rolandas Urbonas (tuo metu – Stokholmo (Švedija) Karališkojo technologijos instituto studentas). Dabartinis moderatorius – Darius Braziūnas (Toronto universitetas, Kanada).
Kanados lietuvis

Kanados lietuvis – Kanados lietuvių iliustruotas laikraštis, ėjęs 1929 m. birželio mėn. – 1930 m. gegužės mėn. Toronte.

Istorija

Leidėjai: M. P Jokūbynienė, J. Jokubynas, N. Dagilis, Jonas Kružinaitis. Išleisti 9 rotatoriumi spausdinti numeriai po 24-36 p.
Redaktorius Jonas Kružinaitis-Krūzė.
Lokacija

Lokacija (lot. locatio ir lot. locus 'vieta') - objekto aptikimas ir vietos (koordinačių) nustatymas, taip pat dažnai ir greičio parametrų išmatavimas bei objekto atpažinimas. Lokacija gali būti biologinė (naudojama organizmų) ir techninė (naudojama žmogaus techninių įrenginių).
Lokacija nuo navigacijos skiriasi tuo, kad navigacijos metu nustatoma savo buvimo vieta (ir pagal tai planuojamas judėjimo maršrutas), o lokacijos - kitų objektų buvimo vieta. Tačiau šie du dalykai yra glaudžiai susiję.
2012 m. Australijos Grand Prix

Treniruotės

Pirmose penktadienio treniruotėse, kurios vyko džiūnant trasai po lietaus, greičiausias buvo britas Jenson Button (laikas 1:27.560). Antras liko J. Button komandos draugas Lewis Hamilton (1:27.805).
Antrose penktadienio treniruotėse, kurios vyko šlapioje trasoje, greičiausią ratą nuvažiavo Mercedes GP lenktynininkas vokietis Michael Schumacher (1:29.183).
Paskutinėse treniruotėse, kurios vyko sausu oru, greičiausias buvo britas L. Hamilton (1:25.681). Jis aplenkė prancūzą Romain Grosjean su Lotus ir Mark Webber, kuris liko trečias (1:25.900).
Danielius Alseika

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje, vyresnysis brolis Albinas Alseika užaugęs tapo Romos katalikų kunigu, visuomenės veikėju. 
Danielius 1910 m. baigė Tartu universiteto Medicinos fakultetą. Spaudos draudimo laikotarpiu rašė į „Varpą“, „Ūkininką“. Dalyvavo Lietuvos demokratų partijos veikloje. 1905 m. Didžiojo Vilniaus seimo dalyvis, vienas Lietuvos valstiečių sąjungos steigėjų. Per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės karo gydytojas Minske, dirbo lietuvių tremtinių, pabėgėlių organizacijose. 1917–1918 m. dalyvavo lietuvių karių suvažiavimuose Rusijoje. vokiečių kariuomenei 1918 m. vasario mėn. užėmus Minską su žmona Veronika ir A. Krutuliu įkūrė Lietuvių sanitarinės pagalbos draugiją, iki mirties jos pirmininkas. Draugija rusų paliktą ligoninių inventorių 17 vagonų 1918 m. liepos mėn. atgabeno į Vilnių, kur rudenį su žmona ir A. Krutuliu įsteigė polikliniką, ilgainiui virtusią pirmąja miesto lietuvių ligoninę, 1918–1933 m. jos vedėjas.
1918 m. lapkričio mėn. nuo liaudininkų kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1920 m. Vilniaus krašto sveikatos reikalų vedėjas. 1920–1921 m. JAV rinko aukas „Varpo“ bendrovei, Vilniaus krašto lietuviams. 1923–1928 m. Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto, 1929–1934 m. draugijos „Kultūra“ pirmininkas; 1928 m. įsteigė, leido ir redagavo žurnalą „Vilniaus šviesa“. 1926 m. Lietuvos ūkio draugijos steigėjas, 1918–1934 m. Lietuvių mokslo draugijos veikėjas. 1929 m. įsteigė laikraštį „Vilniaus žodis“, iki 1931 m. jo faktinis redaktorius. 1927 m. Varšuvoje keturiomis kalbomis leisto žurnalo „Natio“ vienas redaktorių ir bendradarbių. Lenkų okupacinės administracijos Vilniuje buvo nuolat persekiojamas, suimamas. 
Žmona Veronika Alseikienė, sūnus Vytautas Kazimieras Alseika, duktė Marija Birutė Alseikaitė-Gimbutienė.
Vyriausioji tarnybinės etikos komisija

Istorija

Pirmasis VTEK posėdis įvyko 1998 m. lapkričio 24 d. Jame dalyvavo trys Seimo paskirti nariai: Kęstutis Čilinskas (Ministro Pirmininko teikimu), Zenonas Juknevičius (Seimo Pirmininko teikimu) ir Raimundas Mieželis (Lietuvos Respublikos Prezidento teikimu).
Nuolat veikiančia institucija, sudaryta iš penkių komisijos narių, VTEK tapo 1999 m. rugsėjo 23 d. Seimo nutarimu. Tuo metu komisiją sudarė: pirmininkas Vytautas Andriulis (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pirmininko teikimu), nariai Toma Birmontienė (Lietuvos Respublikos Prezidento teikimu), Antanas Dapšys (Seimo Pirmininko teikimu), Justinas Marcinkevičius (Ministro Pirmininko teikimu) ir Algimantas Dziegoraitis (Lietuvos teisininkų draugijos teikimu)

Struktūra

VTEK sudaro penki valstybės pareigūno statusą turintys nariai, Seimo skiriami penkerių metų kadencijai. Komisijos nariu gali tapti tik nepriekaištingos reputacijos Lietuvos Respublikos pilietis, turintis aukštąjį universitetinį išsilavinimą ir ne mažesnį, nei penkerių metų darbo stažą. Tas pats asmuo VTEK nariu gali būti ne daugiau kaip dvi kadencijas iš eilės. Nuo 2017 m. birželio 1 d. Seimas pakeitė VTEK formavimo tvarką. Po vieną kandidatą į VTEK narius Seimui teikia Lietuvos Respublikos Prezidentas, Seimo Pirmininkas, Ministras Pirmininkas, du kandidatus - Lietuvos teisininkų draugija. Iki 2017-06-01 vieną kandidatą į VTEK narius galėjo siūlyti Lietuvos savivaldybių asociacijos prezidentas. VTEK narys į pareigas skiriamas Seimo narių balsų dauguma atviru balsavimu. VTEK pirmininką iš patvirtintų komisijos narių Seimo Pirmininko teikimu skiria Seimas. Prieš pradėdami eiti pareigas, VTEK nariai prisiekia Lietuvos valstybei. VTEK pirmininkas yra įstaigos vadovas.
VTEK aptarnauja sekretoriatas. Jo pagrindas - valstybės tarnautojai ir pagal darbo sutartis dirbantys asmenys. VTEK sekretoriatą sudaro trys skyriai: Administravimo, Prevencijos ir Tyrimų.

Veikla

VTEK prižiūri, kaip įgyvendinami Viešųjų ir privačių interesų derinimo valstybinėje tarnyboje įstatymas bei Lobistinės veiklos įstatymas, tiria skundus dėl galimų šių įstatymų pažeidimų, atlieka valstybinėje tarnyboje dirbančių asmenų veiklos tyrimus, priima sprendimus, teikia rekomendacijas, užsiima pažeidimų prevencija. VTEK tiria skunduose nurodytas aplinkybes ir tyrimo metu gautą informaciją. Klausimai svarstomi ir sprendimai priimami kolegialiai posėdžiuose, kuriuose turi dalyvauti ne mažiau kaip trys VTEK nariai. Sprendimai priimami balsų dauguma atviru balsavimu.
Bartolomeo Manfredi

Bartolomėjas Manfredis (it. Bartolomeo Manfredi, 1582 m. rugpjūčio 25 – 1622 m. gruodžio 12 d.) – XVII a. pradžios italų dailininkas, vienas reikšmingiausių Karavadžo pasekėjų.

Biografija

Bartolomėjas Manfredis gimė 1582 rugpjūčio 25 d. Ostjano kaime netoli Mantujos. Krikšto dokumentuose minimi tėvai Maddalena ir Mercurio tikriausiai buvo pasiturintys vietos gyventojai. 1596 m. minimas Mantujoje. Anot Giovanni Baglione, ten mokėsi pas dailininką Pomerancio. 1607 m. paminėtas teismo dokumentuose Romoje. Gali būti, kad į Romą Bartolomėjas Manfredis atsikraustė apie 1602 m. Romoje Manfredis persiėmė Karavadžo įtaka. Po Karavadžo išvykimo iš Romos 1606 m. liko užsakovų, kurie mėgo jo dailę ir Bartolomėjas Manfredis kūrė jiems paveikslus Karavadžo maniera. Darė taip sėkmingai, kad vėliau keletas Karavadžo darbų buvo priskirti Manfredžiui. Bartolomėjas Manfredis daug prisidėjo populiarinant karavadžistinės dailės tavernų, lošėjų scenas tarp į Romą atvykstančių Nyderlandų ir Prancūzijos dailininkų. Giulio Mancini mini, kad jis buvo užsakęs Karavadžui paveikslą „Baudžiamas Kupidonas“, tačiau šį perėmė galingesnis užsakovas, kardinolas Francesco del Monte. Tuomet Mancini analogišką darbą užsakė Manfredžiui. Bartolomėjas Manfredis mirė 1622 m. gruodžio 12 d. Romoje, viso paliko apie 40 paveikslų.
Kazimieras Tiškevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės, Skumino šakos. Tėvas Jurgis Tiškevičius I, motina Marija Uniechovska.

Šeima

Žmona nuo 1680 m. Ona Oginskaitė (Anna Ogińska, 1646–1752 m., Jono Oginskio duktė), sūnūs Juozapas Skuminas Tiškevičius, Jurgis Kazimieras Skuminas Tiškevičius

Valstybės tarnyba

Karaliaus rūmų dvariškis, 1687 m. Starodubo seniūnas.
Druskininkų herbas

Aprašas

Mėlyname skydo lauke trys stilizuotos sidabrinės pušys su trimis auksinėmis karūnomis virš jų.

Istorija

Vienam iš svarbiausių Lietuvos kurortų miesto teisės buvo suteiktos 1953 m. Anksčiau neturėjusiam herbo miestui, šis buvo sukurtas 1969 m. Atsižvelgus į aplink miestą supusius miškus, šalia tekantį Nemuną ir tai, jog jame XX a. gyveno ir kūrė Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Remiantis jo tapyba, herbe vaizduojamos trys karūnuotos pušys. 1970 m. herbas panaikintas.
1968 m. buvo sukurtas ir patvirtintas Druskininkų miesto herbas (dailininkas Arūnas Tarabilda).
1994 m. balandžio 19 d. Lietuvos Respublikos Prezidentas Algirdas Brazauskas patvirtino naujausią Druskininkų miesto herbą pagal dailininko Agniaus Tarabildos projektą.
Steigiamasis Seimas

Lietuvos Steigiamasis Seimas – vasario 16-osios Nepriklausomybės akte numatyta institucija, kuri turėjo būti išrinkta demokratiniu būdu ir nustatyti Lietuvos „valstybės pamatus“ ir santykius su kitomis valstybėmis.

Teisinis pagrindas

1917 m. rugsėjo 18-23 dienomis Vilniuje buvo sušaukta Lietuvių konferencija, kuri paskelbė: kad „Lietuva galėtų laisvai plėtotis, turi būti sukurta nepriklausoma Lietuvos valstybė, demokratiškais principais sutvarkyta… Steigiamasis seimas turės nustatyti valstybės pamatus ir santykius su kitomis valstybėmis.“ Konferencija išrinko vykdomąjį organą – Lietuvos Tarybą, kuri 1918 m. vasario 16 d. priėmė aktą, kuriame nutarė, jog Lietuvos Taryba, kaip vienintelė lietuvių Tautos Atstovybė, remdamos pripažintąja tautų apsisprendimo teise ir lietuvių Vilniaus Konferencijos nutarimu rugsėjo 18-23 d. 1917 m., skelbia atstatanti nepriklausomą demokratiniais pamatais sutvarkytą Lietuvos Valstybę.
Laikinoji valstybės valdžia 1919 m. balandžio 4 d. Lietuvos Valstybės laikinų dėsnių 31 straipsniu pažymėjo, jog ji „nustato ir skelbia įstatymą Steigiamajam Seimui rinkti“. 1919 m. spalio mėnesį priimtas Lietuvos Steigiamojo Seimo įstatymas.

Rinkimai

Steigiamasis Seimas buvo išrinktas tik 1920 m. balandžio 14-15 d., nors Nepriklausomybės akte buvo nurodyta, kad jis turi būti sušauktas kiek galima greičiau. Iš visuotiniuose, tiesioginiuose rinkimuose slaptu balsavimu pagal proporcinę sistemą išrinktų 112 narių 59 atstovavo krikščionių demokratų bloką, 29 valstiečių sąjungą ir socialistus liaudininkus, 12 socialdemokratus, 6 žydus, 3 lenkus, 1 vokietį ir 3 nepartinius. 29 Seimo atstovai neturėjo 30 metų ir tik 8 buvo vyresni, nei 50 metų.
Pagal rinkimų įstatymą numatytas bendras mandatų skaičius buvo 229, bet rinkimuose negalėjo dalyvauti želigovskininkų kontroliuojama Rytų Lietuva su Vilniumi, kuriai buvo numatyta skirti 108 mandatai bei Klaipėdos kraštas (9 mandatai), tuo metu taip pat dar nepriklausęs Lietuvai. Teritorijoms, į kurias pretendavo Lietuva, bet kuriose rinkimai faktiškai įvykti negalėjo, buvo rezervuota 117 mandatų, t. y., penkiais mandatais daugiau, nei lietuvių valdžios kontroliuojamai teritorijai su laikinąja sostine. Iš viso Steigiamojo Seimo nariais buvo 150 atstovų. Dvidešimt devyniems jo nariams nebuvo sukakę trisdešimties metų. Tik aštuoni buvo vyresni kaip penkiasdešimties metų.
Pusdykumė

Pusdykumė – aridinio klimato kraštų landšaftas, kuris turi gana retą augaliją. Vidutinių platumų juostose pusdykumės yra tarp stepių ir dykumų, tropinėse – tarp savanų ir dykumų.
Pusdykumės susidaro sauso žemyninio klimato kraštuose, kur kritulių iškrinta mažiau, nei gali išgaruoti. Pagal substratą skirstomos į uolingąsias, smėlingąsias, žvirgždingąsias ir liosingąsias. Būdingas stiprus dūlėjimas ir denudacija. Dūlėjimo produktai (druskos ir kt.) ne išplaunami, o kaupiasi dirvoje. Dirvožemiai – šviesiai kaštoniniai, rudžemiai, pilkžemiai, dažnai įdruskėję; humuso juose nėra daug (2–4 %).
Apaugę 30–40 % pusdykumių paviršiaus ploto. Daugiausiai auga žolės, puskrūmiai, krūmai, medžių pasitaiko retai. Augalai prisitaiko tiek prie sausros, tiek prie šalčio. Dauguma jų 2–3 mėnesius vegetuoja, yra plaukuoti, dygliuoti, apsitraukę vaškinėmis apnašomis, kai kurie (sukulentai) turi storus, mėsingus stiebus arba lapus. Vieni pusdykumių augalai vandens garina mažai, kiti kaupia druskas. Gausu efemerų, pagalvėlinių formų. Augmenija įvairiose vietose labai skirtinga, ji priklauso nuo mikroreljefo, dirvožemio sudėties ir drėgmės kiekio. Pavyzdžiui, druskinguose, sausuose dirvožemiuose dominuoja burnotinių šeimos augalai (kochija, druskė, balandūnė), drėgnesniuose – kiečiai, ašuotės, miglės, kai kurios eraičino rūšys, auga kai kurios tuopos, šilkmedžio, akacijos rūšys.
Iš gyvūnų paplitę graužikai (starai, šokliai, žiurkėnai), plėšrūnai (korsakas), daug roplių (vėžliai). Dažniausiai gyvūnai aktyvūs naktį, smulkieji nuolat gyvena podirvyje, kiti turi itin ilgas kojas.