google/wiki40b huggingface dataset:
Piligrimas

Piligrimas (lot. peregrinus – svetys, užsienietis) – asmuo, išsiruošęs į piligriminę kelionę, norėdamas aplankyti kokią nors šventą vietą. Paskata piligriminei kelionei gali būti siekis gauti nuodėmių atleidimą, įžado vykdymas, viltis, kad tam tikroje vietoje bus išklausytos maldos, pagyta nuo ligos. Tikslas yra tam tikra šventa laikoma vieta, pvz., bažnyčia.

Antikos piligrimai

Senovėje tam tikros vietos, pvz., olos, arba šventyklos laikytos ypatingai šventomis ir buvo lankomos piligrimų. Žymiausia graikų pasaulio piligrimų lankoma vieta buvusi Efeso Artemidės šventykla.
Nuo pirmosios šventovės pastatymo viena svarbiausių pasaulio piligrimų lankomų vietų yra Jeruzalė, kuri laikoma šventu judėjų miestu. Šiais laikais miestas šventu laikomas visų trijų monoteistinių pasaulio religijų: judėjų, krikščionių ir musulmonų.

Krikščionių piligrimai vėlyvojoje Antikoje ir Viduramžiais

IV a. pasklidus žiniai, kad imperatorienė Helena Jeruzalėje rado Jėzaus nukryžiavimo kryžiaus relikvijų, padaugėjo į Jeruzalę vykstančių piligrimų. Tarp jų buvo ir daug moterų, pvz., vienuolė Egerija, pasiturinti romėnė Paula su dukterimi Eustochium, kurios priklausė šventojo Jeronimo ratui, taip pat šventoji Melanija ir jos to paties vardo senelė.
Anksčiausia rašytiniuose šaltiniuose minima krikščionių piligrimų kelionė į Šventąją Žemę vyko 333 m. sausumos keliu iš Bordo į Jeruzalę; tai yra užfiksuota Itinerarium Burdigalense, lotynų kalba parašytame kelionės vadove, kuriame nurodomi kelionės etapai. Didelę reikšmę netrukus įgavo ir apaštalų Petro ir Pauliaus palaidojimo vieta Romoje. Viduramžiais žinomiausia piligrimų lankoma vieta tapo Santjago de Kompostela.

Piligrimai ir Reformacija

Žymiausi Reformacijos veikėjai - Cvinglis, Kalvinas bei Martinas Liuteris nepalankiai žiūrėjo į piligrimus, siedami tai su prietarais ir paplitusia prekyba indulgencijomis. Norvegijoje priėmus liuteronybę piligrimams grėsė net mirties bausmė.

Naujųjų laikų piligrimai

Skirtingai nuo protestantų Katalikų bažnyčia skatina piligrimines keliones. Piligrimų lankomos vietovės paprastai yra patvirtintos ir pripažįstamos Katalikų bažnyčios, nors piligrimais vadinami ir lankantys oficialiai nepripažintas vietas, pvz., Medžiugorę. Per paskutinius kelis šimtmečius svarbiomis piligrimų lankomomis vietomis tapo Lurdas ir Fatima.
Zaslavlis

Istorija

Pagal metraščius Zaslavlis buvo įkurtas 985 m. Vladimiro Sviatoslavičiaus. Viduramžiais buvo Iziaslavo kunigaikštystės sostinė. XI a. buvo pastatyta gynybinė siena. Reformacijos laikais tapo svarbiu kalvinizmo ir socinianizmo centru.
1941–1944 m. okupuotas Trečiojo Reicho.
Zaslavlyje gyveno Simonas Budnas.
Arbeter

Arbeter (liet. Darbininkas) – nelegalus komunistinis laikraštis, išėjęs 1926 m. gruodžio 30 d. Anykščiuose jidiš kalba.

Istorija

Išėjo vienas numeris. Leidėjas Profesinių sąjungų pogrindžio komitetas. Išleistas hektografu. Bendradarbiavo Abraomas Bermanas ir Chana Ševachaitė.
Alfonsas Žalys

Biografija

Mokėsi Šiauliuose, Telšiuose, Lyduvėnuose, Šiluvoje, Radviliškyje. 1949–1950 m. mokėsi ir kartu dirbo Raseinių apskrities Šiluvos valsčiaus sporto komiteto pirmininku. 1950–1953 m. tarnavo sovietinėje armijoje Baltarusijoje. 1953–1957 m. Tytuvėnų rajono laikraščio „Komunistiniu keliu“ redakcijos korespondentas. 1954–1957 m. LLKJS Tytuvėnų rajono komiteto I-asis sekretorius. Nuo 1955 m. SSKP narys. 1957–1961 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje, kurią baigęs išvyko į Klaipėdą.
1961–1969 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto sekretorius ideologijai. 1964 m. baigė VU Ekonomikos fakultetą. 1969–1990 m. Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. Nuo 1971 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1989 m. LKP CK narys. 1985–1990 m. LSSR AT Prezidiumo narys. 
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas, signataras, Savivaldybių reikalų komisijos pirmininko pavaduotojas.  1990–1995 m. Klaipėdos miesto tarybos deputatas. 1993–1999 m. Klaipėdos miesto savivaldybės vyriausiasis specialistas, Martyno Mažvydo paminklo organizacinio komiteto pirmininkas, Mažosios Lietuvos istorijos muziejaus konsultantas. 1995–1997 m., 1997–2000 m. ir 2000–2001 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995–1998 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 1999–2001 m. Lietuvos centro sąjungos narys.
Žmona Eugenija, sūnūs Vytautas ir Artūras. Palaidotas Lėbartų kapinėse.
Dragašas

Istorija

Dragošo savivaldybė buvo įkurta Jungtinių Tautų laikinosios administracinės atstovybės Kosove, sujungus dvi buvusias Goro ir Opolio savivaldybes.
Gintautas Kėvišas

Biografija

Baigęs Lietuvos muzikos akademijos prof. O. Šteinbergaitės fortepijono klasę bei aspirantūrą Maskvos Gnesinų muzikinio pedagoginio instituto prof. J. Libermano klasėje, G. Kėvišas intensyviai koncertavo kaip pianistas. Įkūrė kamerinės muzikos ansamblį, su kuriuo gastroliavo Armėnijoje, Azerbaidžane, Gruzijoje, Estijoje, Islandijoje, Italijoje, Latvijoje, Slovėnijoje, Švedijoje.
1988–2000 m. Lietuvos nacionalinės filharmonijos generalinis direktorius. 2000 m. lapkritį – 2001 m. liepą Lietuvos Respublikos kultūros ministras. Dirba kaip tarptautinių festivalių konsultantas bei tarptautinių meno projektų vadybininkas. 1997 m. įkūrė ir iki šiol vadovauja „Vilniaus festivaliui”. G. Kėvišas organizavo per 80 koncertų su lordu Yehudi Menuhinu, Lietuvos kameriniu orkestru ir Kauno valstybiniu choru P. Amerikoje (Buenos Airių Colon teatre), P. Afrikoje, Egipte, Europoje; kelias dešimtis Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro ir Kauno valstybinio choro koncertų žymiausiose pasaulio festivaliuose bei koncertų salėse, dalyvaujant Mstislavui Rostropovičiui, Krzystofui Pendereckiui, Jessye Norman, Maurice Andre, Jurijui Bašmetui, Vadimui Repinui, Julianui Rachlinui. Taip pat organizavo LNOBT baleto trupės gastroles Vokietijoje, Graikijoje, JAV (Vašingtono Kennedy Arts Centre), Japonijoje, Didžiojoje Britanijoje (Londono Barbican Centre), diriguojant Mstislavui Rostropovičiui.
2002 - 2017 m. vadovavo Lietuvos nacionaliniam operos ir baleto teatrui. Jam vadovaujant LNOBT, spektaklius čia statė režisieriai Francesca Zambello, Gunter Kramer, Anthony Minghella, Robert Wilson, David Alden, Arnaud Bernard, Emilio Sagi, Robert Wilson ir kt.
2017 m. birželio 12 d. Kultūros ministrės Lianos Ruokytės-Jonsson atleistas iš LNOBT direktoriaus pareigų.
G. Kėvišas dalyvavo pagrindinių tarptautinių atlikėjų menų asociacijų – Tarptautinės atlikėjų menų asociacijos (ISPA), Tarptautinės menų vadybininkų asociacijos (IAMA), Europos festivalių asociacijos (EFA) – metinėse konferencijose ir generalinėse asamblėjose. Skaitė pranešimus ISPA konferencijoje Stokholme, tarptautinėje konferencijoje „Moderni kultūros vadyba – kultūros politikos dalis” Vilniuje, ES kultūros ir audiovizualinių reikalų ministrų apskritojo stalo diskusijoje Falune (Švedija), dalyvavo UNESCO organizuotoje kultūros ministrų apskritojo stalo diskusijoje.
G. Kėvišas yra Tarptautinės atlikėjų menų asociacijos (ISPA), 2002–2004 m. Europos  festivalių asociacijos (EFA) tarybos narys,  Šiaurės šalių muzikos festivalio (Nordland Music Festival) Norvegijoje Meno tarybos narys, 2005–2012 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos tarybos pirmininkas.
Vakarų medienos grupė

Istorija

UAB „Vakarų medienos grupė“ (VMG) buvo įsteigta 2002 m. kaip vertikaliai integruotas medienos skydų ir baldų gamybos bendroves jungiantis holdingas. VMG valdo įmonių, gaminančių medienos drožlių plokštes (MDP), baldus ir fanerą, kontrolinius akcijų paketus.
Holdingas suvienijo 6 Lietuvos medienos perdirbimo įmones. Bendrovė valdo didžiausios Lietuvos medžio drožlių plokštės gamintojos AB „Klaipėdos mediena“, pirmaujančios medienos perdirbėjos UAB „Girių bizonas“, UAB „Sakuona“, UAB „Interflex“, UAB „Vakarų medienos prekyba ir servisas“ bei UAB „Kronolitas“ akcijų paketus.
VMG investuoja į medienos pramonės įmones ir jas valdo, siekdama padidinti jų veiklos efektyvumą ir patrauklumą akcininkams, pirkėjams, tiekėjams, valstybinėms institucijoms ir visuomenei. 
Iki 2008 m. grupė planuoja pasiekti 0,5 mlrd. lt apyvartą. Vienas pagrindinių grupės baldų pirkėjų – švedų koncernas IKEA. 
Planuojama verslo plėtra į Rytus. Ukrainos rinkai bus pristatoma produkcija; 2006 m. Černigovo srityje (150 kilometrų nuo Kijevo) 15 hektarų sklype į medienos drožlių plokščių ir baldų gamyklą planuojamos investicijos – apie 62–70 mln. Lt, dirbs apie 500 darbuotojų. Naujojoje gamykloje visas baldų gamyba vyks nuo medžio drožlių plokščių (MDP) iki pat galutinio produkto – baldų.
Ignas Lapinskas

Biografija

Tėvai buvo ūkininkai. Skaityti ir rašyti lietuviškai išmokė daraktorius S. Prakaitas. 1896 m. įstojo į slaptą valstiečių jaunimo spaudos platintojų draugiją, , kurią subūrė kaimyninio Steigvilių k. ūkininko sūnus, Jelgavos gimnazijos VI – osios klasės mokinys Vladas Požela. Draugijoje buvo dar 6 vyrai iš aplinkinių kaimų: Jonas Lapinskas, Adolis Monkūnas (Steigvilių k.), Jonas Miseika (Puodžiūnų k.), Juozas Čepas (Draudelių k.), Juozas Valiulis (Diržių k.), Ignas Bičkūnas (Skarulių k.). Spaudos gaudavo iš Vlado Poželos, J. Sabo, nuo 1898 m. – iš J. Bielinio. Ją platino tarp draugijos narių ir gretimuose kaimuose. Skleidė tik pasaulietinę literatūrą, atsišaukimus ir uždraustas knygas rusų kalba. Nė karto neįkliuvo. Po spaudos draudimo panaikinimo platino socialdemokratinę literatūrą. Aktyviai dalyvavo 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose, už tai 6 mėn. kalintas Panevėžio kalėjime. 1922–1927 m. Pirmojo, Antrojo ir Trečiojo Seimo atstovas, valstiečių liaudininkų frakcijos narys. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Tiroksinas

Tiroksinas – skydliaukės gaminamas hormonas. Gaminant skydliaukei per daug tiroksino smarkiai pagreitėja medžiagų apykaita. Mažėja svoris, žmogus tampa dirglus, smarkiai prakaituoja, išsprogsta akys – suserga Bazedovo liga. Kai trūksta tiroksino, lėtėja medžiagų apykaitos procesai. Jei trūksta tiroksino ankstyvame amžiuje, vaikas lėtai auga (ypač nukenčia jų kaulų ir nervų sistema).
Kazimieras Jasiūnas

Kazimieras Jasiūnas (1908 m. vasario 11 d. Butniūnai, Vaškų valsčius – 1987 m. birželio 8 d. Kaunas) – Lietuvos ekonomistas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1931–1947 m. dirbo bendrovėje „Pienocentras“, 1940–1941 m. ir 1944–1947 m. direktorius. 1933–1940 m. žurnalo „Pieno ir gyvulių ūkis“ redaktorius. 1942 m. baigė Vilniaus universitetą. 1953 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1947–1986 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1949–1950 m. ir 1957–1971 m. Ekonomikos fakulteto, 1957–1967 m. ir Miškų ūkio fakulteto dekanas, 1968–1979 m. Buhalterinės apskaitos katedros vedėjas; 1956 m. docentas. Paskelbė mokslinių straipsnių iš žemės ūkio kooperacijos ir pieno ūkio.
Jonas Zapojajis

Biografija

Kilęs iš Transilvanijos didikų Zapojajų dinastijos. Tėvas Steponas Zapojajis. Motina Jadvyga iš Tišino.

Šeima

1539 m. vedė Žygimanto Senojo ir Bonos Sforcos dukterį Izabelę, su kuria gimė Jonas Zigmantas Zapojajis, 1540–1570 m. Vengrijos karalius.

Valdymas

1511–1526 m. Transilvanijos vaivada. 1514 m. nuslopino valstiečių sukilimą. 1515 m. Jonas Zapojajis ištekino seserį Barborą už Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo. Karaliui Liudvikui II 1526 m. žuvus Mohačo mūšyje su turkais, dalies bajorų išrinktas Vengrijos karaliumi.
Iki 1538 m. dėl sosto kovojo su kitos bajorų partijos 1527 m. karaliumi išrinktu Ferdinandu I Habsburgu. Nuo 1529 m. jį rėmė Turkijos sultonas, kurio vasalu tapo. Pagal slaptą abiejų varžovų 1538 m. Grosvardeino taiką po tuo metu bevaikio Jono Zapojajo mirties Ferdinandas I Habsburgas, kuriam liko Vengrijos vakarinė dalis, turėjo perimti karaliaus titulą. Keli mėnesiai prieš mirtį Jonas Zapojajis, kuriam gimė sūnus, būsimasis karalius Jonas Zigmantas, sutarties išsižadėjo.
Tatjana Bobrova

Biografija

1974 m. baigė Samaros politechnikos institutą. Iki 1998 m. savivaldybės įmonės „Visagino redakcija“ ir radijo stoties „Russkaja Volna“ redaktorė. Nuo 2001 m. UAB „Sugardas“ laikraščio „V každyj dom“ redaktorė.
1990-2000 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2000-2003 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Visagino skyriaus narė.
1995–2011 m. Visagino savivaldybės tarybos narė.
Visagino klubo „Dia“ tarybos narė, klubo pirmininko pavaduotoja. Sūnus Roman.
Enedžio regionas

Geografija

Didesniąją regiono dalį užima Sachara, kurioje plyti Enedžio plokščiakalnis bei nusidriekusi Murdi įduba. Kerta Hovaro vadis. Rytinė regiono dalis yra Darfūro etnografiniame regione.

Gyventojai

Dauguma gyventojų – tubai. Yra arabų ir kt. tautų atstovų, kurių didelė dalis yra klajokliai.
Joelio knyga

Joelio knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei.
Pirmame knygos skyriuje rašoma apie viską naikinantį skėrių antplūdį, kuris suprantamas kaip artėjančios Viešpaties dienos ženklas – Dievo teismas būsiąs dar pragaištingesnis už tą antplūdį. Joelis ragina tautą nedelsiant atgailauti ir žvelgia į ateitį – dosnios palaimos laikus.
Eilutę apie Dievo Dvasią, kuri būsianti išlieta ant kiekvieno, cituoja apaštalas Petras, aiškindamas Sekminių dienos įvykius.
Kada galėjo pranašauti Joelis, nėra žinoma, tačiau iš užuominos į tarp tautų išsklaidytą Izraelį galima manyti, kad užsimenama apie Babilono tremties laikus.
Gaidė (kaimas)

Šnekta

Gaidės apylinkių šnektą 1969 m. aprašė J. Kardelytė leidinyje „Gaidės ir Rimšės apylinkės“.
Keturiese prieš banką (komedija)

Siužetas

Pasakojama apie keturis vyrukus. Trys iš jų svajoja, kad sėkmingai investuos, bet jų akcijos staiga nuvertėja. Trijulė norėtų atkeryšti ir dėl to kaltina Tobiasą, investicijų konsultantą, esą dėl jo kaltės prarado pinigus. Tiesą sakant, pats Tobias prarado darbą banke, o dėl visų nelaimių kaltas valdytojas Šumacheris. Tada ketveriukė nusprendžia ištaisyti padėtį ir ruošiasi apiplėšti banką. Jie atlieka žvalgybą, padaro namų darbus, net pavagia automobilį. Jų karštais pėdsakais seka geriausia tokių nusikaltimų tyrėja. Tada vyrukai nori rasti atpirkimo ožį. Jie pinigus sugalvoja paslėpti Šumacherio namuose.
Tauragės rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Tauragės rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Klemensas Paulius, jo pavaduotoju Darius Bredelis. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Antanas Paliutis.
Svarbiausi darbai
Išasfaltuota Laisvės gatvės atkarpa, Aerodromo gatvė, pakloti šaligatviai Bažnyčių, Prezidento ir kitose gatvėse. Atnaujintas autobusų parkas – Norvegijoje nupirkti padėvėti autobusai. Pastatytas gyvenamasis namas iš Sibiro tremties grįžtančioms šeimoms. Įrengta miesto pirtis J. Tumo-Vaižganto gatvėje. UAB „Tauragės vandenys“ užbaigė statyti vandens nugeležinimo stotį, pastatytas švaraus vandens rezervuaras. Naujai uždengti Žygaičių, Dacijonų mokyklų, lopšelio darželio „Šaltinėlis“ stogai. Kaimo mokyklose atlikta katilinių rekonstrukcija.
Azerbaidžano TSR herbas

Azerbaidžano TSR herbas – valstybinis Azerbaidžano TSR simbolis, kuris buvo priimtas 1937 metais, jo kūrėjas – grafikas Rubenas Šchijanas.

Aprašymas

Herbas, kaip ir visų kitų likusių TSRS respublikų susideda iš pagrindinių simbolių – kūjo ir pjautuvo. Toliau viduryje pavaizduotas naftos bokštas besileidžiančios Saulės fone, apvestas vainiku iš medvilnės ir rugių. Ant vainiko užrašytas užrašas „Visų šalių proletarai – vienykitės“ rusų ir azerbaidžaniečių kalbomis, aukščiau tomis pačiomis kalbomis ant juostos užrašyta „Azerbaidžano Tarybų Socialistinė Respublika“. Viršutinėje herbo dalyje atvaizduota penkiakampė žvaigždė.
Sigutė Stonytė

Biografija

Muzikos iš pradžių mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus muzikos mokykloje. 1977-1982 m. mokėsi ir baigė Lietuvos konservatorijos prof. Zenono Paulausko dainavimo klasę.
Nuo 1985 m. yra Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro artistė, nuo 1993 m. dėsto solinį dainavimą Muzikos ir teatro akademijoje, nuo 2010 m. - profesorė.
Vyras – pianistas Jurgis Karnavičius, su kuriuo dažnai rengia bendrus kamerinės muzikos vakarus. Dukra Laūra Karnavičiūtė – literatūros specialistė, vertėja, koncertų vedėja.

Koncertinė veikla

Koncertavo įvairiose užsienio šalyse su Lietuvos kameriniu orkestru ir Lietuvos Nacionaliniu bei Valstybiniu, Estijos ir Latvijos orkestrais, JAV nacionaliniu simfoniniu orkestru Kenedžio centre Vašingtone, su Maskvos filharmonijos orkestru ir kt.
Savo vaidyba ir stipriu lanksčiu balsu S. Stonytė dainuodama atskleidžia didelį spalvų ir emocijų spektrą, be operos, atlieka solo partijas oratorijose ir kantatose. Žymesni vaidmenys teatre:
Violeta („Traviata“), Abigailė („Nabukas“), Ledi Makbet („Makbetas“), Aida („Aida“), Agata („Laisvasis šaulys“), Margarita („Faustas“), Marcelina („Fidelio“), Toska („Toska“), Antonija („Hofmano istorijos“), Fani („Vedybų vekselis“), Tatjana („Eugenijus Oneginas“), Liza („Pikų dama“), Amelija („Kaukių balius“), Kerubinas ir Grafienė Almaviva („Figaro vedybos“), Cerlina („Don Žuanas“), Elizabetė („Tanhoizeris“), Liu („Turandot“), Zenta („Skrajojantis olandas“), Leonora („Likimo galia“), Salomėja („Salomėja"), Elvyra („Ernanis"), Dezdemona („Otelas") ir kt.
Kazys Klimavičius

Biografija

Mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje, 1906 m. buvo suimtas už dalyvavimą 1905 m. revoliucijoje. Platino draudžiamąją lietuvišką spaudą („Varpas“, „Naujienos“, „Darbininkų balsas“ ir kt.). Nuo 1910 m. bendradarbiavo leidinyje „Mokykla“. 1908 m. Marijampolės gimnazijoje išlaikęs pradžios mokyklos mokytojo egzaminus iki 1910 m. mokytojavo Augustavo apskrities, 1910–1914 m. – Opšrūtų (Vilkaviškio apskritis) ir Liubavo (Marijampolės apskritis) pradžios mokyklose. Per Pirmąjį pasaulinį karą mokytojavo lietuvių tremtinių mokyklose Maskvoje. 1918 m. grįžęs į Lietuvą dirbo Krokininkų pradžios mokykloje. Vienas Alytaus gimnazijos steigėjų, 1919–1923 m. direktorius. 1919–1940 m. Lietuvos mokytojų profsąjungos Alytaus skyriaus pirmininkas. 1940–1941 m. ir 1944–1946 m. Alytaus apskr. Liaudies švietimo skyriaus vedėjas, 1946–1956 m. Alytaus mokytojų seminarijos direktorius.
Organizavo „Kultūros“ būrelius, redagavo žurnalą „Mokykla ir visuomenė“. Parašė matematikos vadovėlių ir knygelių.
Prie Alytaus Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijos K. Klimavičiui 1989 m. atidengtas paminklas (aut. A. Pivoriūnas, R. Buivydas).
Dūseikių valsčius

Dūseikių valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Dūseikiai.
Pabalvės durpynas

Pabalvės durpynas – durpynas Lietuvoje, Žemaitijoje, Telšių rajone, 4 km į pietryčius nuo Tryškių, į šiaurės rytus nuo Balvio ežero. Užima 27,8 km² plotą. Sudarytas ežerinės kilmės žemapelkėje, nutįsusioje iš šiaurės į pietus per 3 km.
Nenusausintų durpių sluoksnio vidutinė storymė – 3,2 m, didžiausia – 7,5 m. Durpės daugiausia žemapelkinės-viksvinės, yra tarpinio tipo medieninių durpių. Durpių vidutinis susiskaidymas 37 %, peleningumas 6,6 %, vidutinis drėgnumas 88 %. Po durpėmis slūgso sapropelio sluoksnis (iki 0,5 m).
Pabalvės durpyne nuo 1948 m. durpes kasė Kuršėnų durpių įmonė – 1985 m. ji pagamino 17 000 t durpių. Dabar gavybą vykdo UAB „Durpeta“. Šalia durpyno yra Pabalvės kaimas.
Gineikiai (Pasvalys)

Istorija

Vaškų bažnyčios XVIII a. krikštų, santuokų ir mirusiųjų įrašų knygose minimi ir Gineikių kaimo gyventojai: Motiejus ir Barbora Šilkūnaitė Juozapavičiai, Petras ir Kotryna Gineikiai ir kt. Gineikiai iki 1793 m. priklausė Saločių parapijai. 1766 m. spalio 20 d. buvusiai Saločių filijai – Vaškų bažnyčiai – suteiktos parapijos bažnyčios teisės. Po Žemaičių vyskupo pagalbininko Juozapo Arnulfo Giedraičio vizito Vaškuose 1793 m. rugsėjo 2 d. Gineikių kaimas priskirtas Vaškų parapijai.
XVIII a. pabaigoje minimi: Jonas ir Magdalena Baltaragytė Juozapavičiai, Antanas ir Ona Gineikiai, Antanas ir Ona Mikalajūnaitė Andrašiūnai, Baltramiejus ir Ona Vaškevičiai ir kt.
XIX a. pradžioje Gineikiai buvo Joniškėlio didikų Karpių Nairių palivarko kaimas. Gineikiuose gyveno Gineikių, Grigų, Endrešiūnų, Juozapavičių šeimos.
XIX a. 3 dešimtmetyje į Gineikius atsikėlė Jono ir Monikos Velykytės Liumų šeima. Po vyro mirties Monika Liumienė 1829 m. sausio 16 d. Vaškuose susituokė su Jonu Baltaragiu.
1832 m. Gineikiuose buvo Kazimiero Šimeliūno (Motiejaus sūnaus), Juozapo Gineikio, Jono Baltaragio (Ragelevičiaus) (Juozapo sūnaus), Juozapo Juozapavičiaus kiemai.
1866 m. Gineikiuose buvo Ignaco Juozapavičiaus, Kazimiero Pladžio, Prano Noreikos, Motiejaus Liumo kiemai.
Primorskas (Leningradas)

Istorija

Senovėje gyventa žinota kaip Beriozovskojė (Берёзовское) ir pirmą kartą paminėta 1268 m. XIII a. pab. teritoriją užkariavo Švedija, tada vadintas Bjerke (šved. Björkö) arba Koivistu (suom. Koivisto). Rusija miestą atgavo 1721 m. po Šiaurės karo.
Algirdas Petrikas (1946)

Biografija

Mokėsi Paviešų pradžios mokykloje, Kvyklių septynmetėje mokykloje, 1963 m. baigė Utenos 2 – ą vidurinę mokyklą. 1968 m. baigė Kauno politechnikos instituto Elektromechanikos fakultetą, inžinierius elektromechanikas. 1971–1975 m. mokėsi Kauno politechnikos instituto neakivaizdinėje aspirantūroje.
1968–1979 m. Utenos trikotažo fabriko elektros cecho vyresn. inžinierius, viršininkas, vyr. mechanikas, vyr. energetikas, 1979 m. Utenos alaus kombinato pilstymo cecho viršininkas, nuo 1979 m. Utenos teritorinės vandentiekio ir kanalizacijos valdybos, vėliau UAB „Utenos vandenys“ direktoriaus pavaduotojas, energetikos ir mechanikos skyriaus ūkio viršininkas. Nuo 2004 m. Vyriausybės atstovas Utenos apskričiai.
Nuo 1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Utenos tarybos deputatas, tarybos pirmininkas, 1995–2003 m. ir 2003 m. balandžio – gruodžio mėn. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.
Kelių išradimų autorius.