google/wiki40b huggingface dataset:
Merkinės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

Manoma, kad pirmoji bažnyčia pastatyta iš tvirtovės iki 1387 m. Bažnyčia Merkinėje minima 1392 m., 1496 m. atnaujinta. 1442 m. Ldk Kazimieras bažnyčiai skyrė turtų. Kiti valdovai juos papildė 1516 ir 1582 m. 1607 m. įsteigtas dominikonų vienuolynas (fundatorius burmistras Kristupas Steponis), 1615 m. pastatyta mūrinė bažnyčia.
1676 m. įsteigtas jėzuitų vienuolynas, pastatyta bažnyčia (hetmono Mykolo Paco rūpesčiu). 1648 m. iš dalies permūrytos ir nutinkuotos parapinės bažnyčios sienos, pastatytas frontonas, iš naujo suskliausti skliautai. 1655 m. bažnyčia apgriauta, iki 1674 m. suremontuota. Merkinės parapijai 1744 m. priklausė 66 kaimai abipus Nemuno. 1725–1773 m. veikė nepilnoji jėzuitų kolegija; 1774 m. ji atiteko dominikonams, kurie 1776 m. įsteigė mokyklą (veikė iki 1831 m. kaip apygardėlės mokykla).
1822 m. liepos 16 d. per miestelio gaisrą sudegė klebonija ir visos 3 katalikų bažnyčios (parapinė, dominikonų, jėzuitų). Po 1831 m. sukilimo 1832 m. uždaryto dominikonų vienuolyno bažnyčia perduota parapijai, vienuolyne įsikūrė policija ir pasienio sargyba. 1843 m. kunigas Kajetonas Aleknavičius savo lėšomis pastatė kleboniją (su parapijiečiais kalbėjo lietuviškai), 1856 m. bažnyčia šiek tiek perstatyta. 1884 m. pagal M. Strebeikos projektą pastatytas priebažnytis. Konstantinas Jagminas, Merkinėje vikaravęs 1890–1896 m., bažnyčioje pradėjo giedoti lietuviškai, organizavo lietuviškų knygų gabenimą iš Tilžės.
Kazimiero Ribikausko, Merkinėje klebonavusio 1911–1934 m., rūpesčiu 1912 m. dekoruotas bažnyčios vidus, pastatyta klebonija, atsisakyta lenkiškų pamaldų. Kiek vėliau vikaras M. Cijūnaitis su vargonininku Sčesnulevičiumi subūrė puikų lietuvišką chorą. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, kuriam 1913 m. leista įsteigti biblioteką-skaityklą. 1913 m. įkurtas „Ryto“ draugijos skyrius. Po Pirmojo pasaulinio karo Merkinėje dirbo kompozitorius Teodoras Brazys ir dr. Juozas Bakšys. Juos iš Vilniaus už lietuvišką veiklą ištrėmė Vilniaus vyskupijos valdytojas prelatas K. Michalkevičius. T. Brazys Merkinės apylinkėse surinko lietuviškų dainų, kunigas daktaras J. Bakšys 1921 m. įsteigė progimnaziją ir buvo jos direktorius. Jis 1924 m. gruodžio 17 d. dviem šūviais piktadarių sužeistas, 1925 m. sausio 7 d. mirė.
Po Antrojo pasaulinio karo Merkinėje klebonavo Zigmas Komaras, Sibiro tremtinys, Kaišiadoryse bolševikų nužudytas dekanas Andrius Juknevičius, nuo 1966 m. – Petras Laskauskas (1903–1988), (palaidotas šventoriuje). Bažnyčia 1930 m., po 1941 m. gaisro ir 1971–1972 m. remontuota.

Architektūra

Bažnyčia gotikinė, po rekonstrukcijos įgavusi baroko bruožų, bebokštė, su trisiene apside. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Presbiteriją nuo navų skiria 3 triumfo arkos. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Vartai su mūrine varpine (XIX a.).
Kazimierava (Suginčiai)

Istorija

Atsirado po baudžiavos panaikinimo. Žinomas nuo 1892 m.
Deividas Kriaučiūnas

Biografija

1995 m. baigė VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1997, 1998 m. stažavosi užsienyje – Europos institute (Sarbiukenas, Vokietija). Studijavo VU teisės doktorantūroje (studijų nebaigė).
1994–1997 m. juristas, 1997–1998 m. Teisės biuro prie Europos reikalų ministerijos vyr. specialistas ekspertas, nuo 1997 – VU Teisės fak. Tarptautinės teisės ir ES teisės katedros asistentas, 1998–2004 m. Europos teisės departamento prie LR Vyriausybės gen. direktoriaus pavaduotojas, 1999–2002 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto asistentas, nuo 2000 m. Lietuvos viešojo administravimo instituto dėstytojas, nuo 2004 m. Europos teisės departamento prie LR TM generalinis direktorius, 2006–2008 m. VU Tarptautinio verslo mokyklos dėstytojas.
2014 m. žurnalo „Veidas“ organizuojamuose rinkimuose D. Kriaučiūnas buvo išrinktas „Metų valstybės tarnautoju“.
Marcijonas Povilas Jurgaitis

Marcijonas Povilas Jurgaitis (1855 m. sausio 15 d. Satkūnuose – 1926 m. balandžio 5 d. Šiluvoje, palaidotas šalia Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčios) – kunigas, draudžiamosios lietuviškos spaudos gabenimo į Lietuvą organizatorius ir jos platintojas.

Biografija

Mokėsi Jelgavos gimnazijoje ir Kauno kunigų seminarijoje. Prieš įstodamas į seminariją slapta mokė sodžiaus vaikus lietuviškai skaityti ir buvo už tai rusų valdžios nubaustas.
Į kunigus įšventintas 1881 m. Dirbo vikaru Skirsnemunėje ir Pasvalyje. 1883–1889 m. gyveno Palangoje – buvo bažnyčios vikaras ir progimnazijos kapelionas.
Bendradarbiavo su Jonu Šliūpu, kuris jį rekomendavo Martynui Jankui kaip galintį organizuoti “Aušros“ ir kt. lietuviškų knygų gabenimą iš Klaipėdos ir Nemirsetos apylinkių į Palangą. Patikimi pagalbininkai buvo knygnešiai tėvas ir sūnus Neimantai (gyv. Kunigiškių kaime, netoli Palangos), kurie jam pargabendavo “Aušrą“, vėliau “Šviesą“, Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą, taip pat religinės literatūros (maldaknygių, giesmynų). Spaudinių atveždavo ir pažįstami žvejai. Kartais su knygnešiais važiuodavo ir pats Marcijonas Povilas Jurgaitis. Pargabentą spaudą išsiuntinėdavo prenumeratoriams pagal Martyno Jankaus duotus adresus, taip pat perduodavo knygnešiams į kitas Lietuvos vietas bei į Liepoją. Į tolimesnes vietas siųsdavo paštu arba su patikimais vežėjais. Į Mosėdį kunigui Antanui Vytartui nugabendavo Ona Pleškaitė. Daug knygų išdalydavo nemokamai.
Turėjo bendraminčių bei pagalbininkų ir tarp kunigų, tai – Domininkas Tumėnas ir Juozas Lideikis. Rokiškyje kunigavęs D. Tumėnas užsisakydavo iki 300 “Šviesos“ egzempliorių. 1889–1893 m. buvo Skaistkalnės (Latvija) klebonas, vėliau klebonavo Vecpilėje, Livenhofe. Čia taip pat nemokamai platino katalikiškus leidinius latvių kalba.
Vėliau buvo Kauno kunigų seminarijos kapelionas, nuo 1903 m. – Šiluvos klebonas, rūpinosi Šiluvos koplyčios statyba. Nuo 1890 m. bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje, vėliau “Vilniaus žiniose“, “Viltyje“, “Vienybėje“. Atskiru leidiniu (1906 m.) išleista jo knygelė apie Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Gimimo baziliką.

Atmintinos vietos ir paminklai

Kapas ir antkapinis paminklas Šiluvoje.
Atraktorius

Atraktorius yra aibė padėčių (taškų) kuriais juda dinaminė sistema praėjus pakankamai daug laiko. Tai yra, taškai, atsidūrę arti atraktoriaus ten ir išliks, net jei jų judėjimą šiek tiek sutrikdysime. Geometrine prasme atraktorius gali būti taškas, kreivė, daugdara arba taškų/kreivių aibė su fraktaline struktūra – keistasis atraktorius. Trajektorijos atraktoriaus srityje gali būti gali būti tiek periodinės, pasikartojančios, tiek ir chaotinės. Atraktoriai vaidina svarbų vaidmenį chaoso teorijoje.

Įvadas

Dinaminės sistemos paprastai aprašomos diferencialinėmis lygtimis. Turėdami jas ir norėdami sužinoti jų elgesį po ilgesnio laikotarpio, turime kokiu nors būdu suintegruoti jas.
Realiame pasaulyje dinaminės sistemos paprastai būna disipatyvinės (dėl trinties, šiluminės energijos, medžiagos nuostolių). Dėl disipacijos sistema „pamiršta“ pradines (išeities) sąlygas ir lengviau patenka į atraktoriaus būsenas.
Kita svarbi sąvoka yra ribinė aibė – izoliuota uždara trajektorija, kuri laikui bėgant nekinta. Tai reiškia, kad gretimos trajektorijos nėra izoliuotos, o tik asimptotiškai artėja prie ribinio ciklo. Visi atraktoriai yra ribinės aibės (jos dar vadinamos stabiliosiomis arba pritraukiančiomis), tačiau ne visos ribinės aibės yra atraktoriai: gali būti tokios ribinės aibės, kad švelniai sutrikdžius judėjimą, judantis taškas ima tolti nuo jos (tokia aibė vadinamas nestabiliąja). Ribinės aibės gali būti fiksuoti taškai – rimties taškai, uždaros kreivės – ribiniai ciklai.
Kaip pavyzdys gali būti svyruoklė (pvz., tiesiog pakabintas strypas) su disipacija. Tokia sistema turi du rimties taškus. Vienas atitinka svyruoklės padėtį apačioje, kitas – viršuje. Apatinis taškas yra ribinė aibė ir atraktorius, nes trajektorijos konverguoja prie jo. Viršutinis taškas nėra ribinė aibė. Jei nebūtų disipacijos, apatinė padėtis nebūtų atraktorius.
Parana (valstija)

Geografija

Didžiąją valstijos dalį sudaro plokščiakalniai ir bazaltinės plynaukštės, iškylančios virš 600 m aukščio. Rytiniu pakraščiu driekiasi Pakrantės kalnagūbris (serra do Mar), kuriame yra aukščiausia valstijos vieta – Paranos kalnas (1877 m). Centrinėje dalyje ir pakrantėje plyti žemumos. Klimatas subtropinis, su karštomis vasaromis ir vėsesnėmis žiemomis. Vidutinė metinė temperatūra svyruoja nuo 15-18 °C kalnuose iki 22-24 °C šiaurės vakaruose. Temperatūra Paranos slėnyje vasarą kartais siekia 35-40 °C, žiemą temperatūra nukrenta iki 10-15 °C, nors retkarčiais pasitaiko minusinių temperatūrų, netgi sniego. Metinis kritulių kiekis 900–1300 mm.
Parana įeina į tropinių Atlanto miškų sritį. Pakrantėse būdingi mangrovių sąžalynai, centrinėje dalyje – araukarijų giraitės. Didžioji valstijos dalis įeina į Paranos baseiną (svarbiausios upės – Parana, Ivajus, Paranapanema, Tibažis, Igvasu). Yra keletas krioklių, tame tarpe garsusis Igvasu krioklys. Įsteigti 4 nacionaliniai parkai (Igvasu, Ilja Grandės, Seperagui, Sent Hilario).
Ukmergės Jono Basanavičiaus gimnazija

Istorija

Ukmergės Jono Basanavičiaus pradinė mokykla pastatyta 1939 m. 1939–1940 m. mokykloje buvo 18 klasių, kuriose mokėsi 635 mokiniai. Joje dirbo 34 mokytojai. Prasidėjęs karas ir hitlerinė okupacija sutrikdė mokyklos veiklą. Vokiečių kariuomenė perėmė dalį patalpų savo reikmėms. Jose buvo įkurtas sandėlis, o mokiniai priversti mokytis kitose miesto pastatuose. Mokykla buvo nuniokota.
1944 m. mokykla atstatyta ir tapo berniukų gimnazija, nuo 1949 m. – Ukmergės 1-oji berniukų vidurinė mokykla. Nuo 1954 m. mokykla tapo mišri, iš 2-osios vidurinės mokyklos perkeltos mokytis ir mergaitės. 1962 m. pastatytas 9 klasių priestatas. Nuo 1965–1966 mokslo metų pradėtas dėstyti sustiprintas anglų kalbos kursas. 1989 m. mokykla pavadinta Jono Basanavičiaus vardu. 2000 m. įvestas profilinis mokymas. 2008 m. birželio 22 d. mokykla tapo gimnazija.
Mokykloje dirbo pedagogai S. Taškūnas, R. Sriogis, B. Strazdas, G. Jakaitienė, A. Kiubarienė, J. Kviesulaitis ir kiti.
Mokyklą yra baigę 2150 abiturientų.
Čekiškės herbas

Aprašas

Perkirsto skydo viršutiniame mėlyname lauke auksinis žiedo pavidalo kviečių varpų vainikas, apatiniame sidabriniame – raudona baidarė su dviem irklais.

Istorija

Istorinio herbo Čekiškė neturėjo. Svarstant herbo idėjas daugiausia pritarimų sulaukė turizmas. Jį simbolizuoja baidarė, o apylinkių gamtos grožį ir verslus – auksinis, tarsi saulė danguje spindintis, kviečių varpų vainikas.
Herbas Lietuvos prezidento dekretu Nr. 290 patvirtintas 1999 m. sausio 12 d.
Vasilkuvo getas

Vasilkuvo getas (lenk. Getto w Wasilkowie) – II pasaulinio karo metu, 1941 m. Vasilkuvo mieste įkurtas žydų getas. Getas įkurtas šalia pagrindinės miesto aikštės Białostocka ir Wojtachowska gatvėse. Gete gyveno apie 1100–1250 gyventojų. Į getą buvo suvaryti ir aplinkiniuose miestuose ir kaimuose gyvenę žydai. 1942 m. lapkričio 2 d. visi geto žydai buvo išvežti į Balstogę, o iš ten į Treblinkos koncentracijos stovyklą, kurioje beveik visi buvo nužudyti. 2008 m. miesto kapinėse buvo pastatytas paminklas atminti nužudytiesiems miesto žydams.
Imptų pilkapynas

Imptų pilkapynas ir kapinynas – prūsų pilkapynas ir kapinynas prie Imptų kaimo, Vėluvos apskritis, dab. rus. Karjernoje, Gvardeisko rajonas, Kaliningrado sritis.

Tyrimai

Vietovė 1385 minima Impten vardu. Imptų pilkapynas kartais dar vadinamas Adlig Damerau ir Romau pavadinimais. Pilkapynas yra į pietus nuo kaimo, Priegliaus kairiojo intako Bebro dešiniajame krante. Pilkapiuose sudeginti mirusieji laidoti sampiluose įrengtose 1 x 3 m dydžio akmeninėse dėžėse, urnose. Kapai datuojami bronzos ir ankstyvuoju geležies amžiumi.
Kapinynas yra tarp Imptų ir Damerau dvaro besitęsiančios aukštumos pietiniame pakraštyje. Jį 1881-1884 m. kasinėjo šio dvaro savininkas Lorekas (ištyrė 25 kapus), Šerbringas (ištyrė l kapą) ir J. Heidekas (ištyrė 7 kapus). I a. – IV a. kapai buvo apdėti 1–4 m skersmens apskritais ar ovalo formos akmenų grindinėliais, žemiau jų rasti sudeginti mirusieji, laidoti urnose arba be jų, dažniausiai su įkapėmis, dauguma jų apdegusios. Rasta akinių, profiliuotų ir lenkta kojele segių, smeigtukų, diržo sagčių, apyrankių, žiedų, stiklo, gintaro ir žalvario karolių, peilių. Kapinyne rasta ir XVI a. nedegintų mirusiųjų kapų.
Kampfringenas

Kampfringenas (vok. Kampf 'kova, kautynės' + Ringen 'imtynės') - kovos be ginklo sistema, viduramžiais ir Renesanso laikais egzistavusi Šventojoje Romos imperijoje. Sistema apėmė įvairius veiksmus be ginklo - pradedant nuo metimų ir imtynių parteryje iki smūgių, sąnarių laužimo ir kitų skausmingų veiksmų. Pagal šiuolaikinę klasifikaciją kampfringenas priskiriamas mišriems kovos menams. Artimas senosioms kautynių durklais sistemoms, kai kurios iš jų galbūt buvo kampfringeno dalis.
Vienu iš pirmųjų kampfringeno sistemintojų Renesanso pradžioje buvo dabartinėje Austrijoje dirbęs meistras Otas Judas (Ott Jud), garsėjęs XV a. pradžioje. Minima, kad jis išvystė kautynėms skirtą imtynių sistemą, kuri apėmė sąnarių laužymą, rankų užlaužimą ir metimus, kurie turi rimtai sužaloti priešininką.
Vėlesni meistrai, pvz., Fiore dei Liberi (~1410 m.), Fabian von Auerswald (~1462 m.), Pietro Monte (~1480 m.) ir Hans Wurm (~1500 m.) tęsė šią tradiciją savo parašytuose vadovuose, kur detaliai aprašė tiek fechtavimą kalavijais, tiek kampfringeną. Daug kitų meistrų minėjo imtynių svarbą ir efektyvumą kirstynėse, bet nedetalizavo, kokią sistemą jie naudojo.
Daugelyje vadovų fechtavimas ir imtynės sujungti į specializuotą kovos meno atšaką, vadintą ringen am schwert ('imtynės su kalaviju') ir skirtą naudoti ginkluotose kautynėse. Ji apėmė priartėjimo, nuginklavimo, priešininko ginklo sukaustymo, smūgių kalavijo buožele, sąnarių užlaužimo naudojant ginklą technikas. Dažniausiai šios technikos buvo skirtos naudoti kovos lauke prieš šarvuotus priešininkus, tad dažnai jos buvo skirtos veikti į sąnarius bei silpnas šarvų vietas.
Vokiečių ginkluotos kovos meistras Johanas Paša (Johan Georg Pascha) savo 1657 m. veikale apie kautynes rapyra bei be ginklo parodė labai platų veiksmų be ginklo spektrą. Jo pateikta sistema kai kuriems primena kinų Wing Chun Kung fu, nes naudoja daug staigių smūgių iš arti. Pašos aprašyta sistema paprastai laikoma atskiru kampfringeno variantu, kuris kartais angliškai vadinamas Pascha's ringen ('Pašos grumtynės').
Kampfringenas išnyko apie XVIII a., kai fechtavimas daugeliu ginklų pasidarė mažai svarbus kautynėse ir savigynoje ir specializavosi garbės dvikovoms. Jose smūgiai rankomis ir imtys buvo laikomi negarbingais, todėl nustota jų mokytis. Ėmė formuotis naujos sportinių imtynių sistemos, kurios buvo praktiškai nesusijusios su kampfringenu.
Dabar kampfringeną bando atgaivinti kaip istorinį kovos meną.
Domenico Veneziano

Domenikas Venecianas (it. Domenico Veneziano, tikr. Domenico di Bartolomeo, apie 1400-10 – 1461 m. gegužės 15 d.) – italų ankstyvojo renesanso dailininkas.
Tik keletas jo darbų išlikę, tarp kurių pažymėtini: Santa Lucia de' Magnoli altoriaus pagrindinė panelė (apie 1445, Uficių galerija, Florencija) ir „Išminčių pagarbinimas“ (apie 1439, Berlyno paveikslų galerija)

Biografija

Nieko nežinoma apie Domeniko Veneciano jaunystę ir mokytojus. Manoma, kad Domenikas gimė apie 1400 − 1410 m. laikotarpyje Venecijoje. Arba Venecijoje išėjo pirmuosius mokslus (iš to ir pravardė – Veneziano, liet. venecijietis). Sunku pasakyti, kada Venecianas atsikraustė į Florenciją. Apie 1435 m. datuojamas pirmasis žinomas jo darbas. Manoma, kad nuo 1437 m. jis dirbo Perudžoje. 1438 m. datuotas jo laiškas iš Perudžos Medičių giminės atstovui Pjerui, prašantis užsakymų Florencijoje. Žinoma, kad 1439 m. Domenikas jau buvo Florencijoje, kur gavo užsakymą Santa Maria Nuova ligoninės Sant’Egidio koplyčioje, kurį atliko kartu su Andrea del Kastanju ir, tuo metu mokiniu, Pieru dela Frančeska (šie darbai neišlikę).
Apie 1445 – 47 m. Domenikas atliko pagrindinį darbą – Santa Lucia de' Magnoli bažnyčios altoriaus ištapymą (centrinė panelė dabar Uficių galerijoje, predelos fragmentai išsklaidyti po muziejus). Šis darbas dabar laikomas vienu svarbiausių Florencijos dailės mokyklos susiformavime. Maždaug tuo metu Domenikas greičiausiai sukūrė tondą „Išminčių pagarbinimas“. Giorgio Vasari mini, kad Domenikas po to dirbo Santa Maria bažnyčioje Lorete, vėl kartu su Pieru dela Frančeska, tačiau šie darbai greičiausiai niekuomet net ir nebuvo pradėti dėl tuo metu kilusios maro epidemijos. Paskutinius žnomus darbus Domenikas atliko Šv. Kryžiaus bazilikoje Florencijoje. Manoma, kad gyvenimo pabaigoje Domenikas turėjo nemažą autoritetą florentiečių tarpe, pvz., buvo iškviestas į Perudžą vertinti freskų kartu su Fra Andželiku ir Fra Filipu Lipiu.
Giorgio Vasari tikino, kad Domeniką esą nužudęs Andrea del Kastanjas iš pavydo, tačiau šiuo metu žinoma, kad Kastanjas mirė anksčiau už Domeniką. Domenikas Venecianas mirė 1461 m. gegužės 15 d. Florencijoje.
Regina Eitmonė

Biografija

Gimė 1961 m. gruodžio 7 d. Juknaičiuose. 1982 m. Vilniaus kultūros mokyklą. 1993 m. baigė VU Komunikacijos fakultetą. 1982-1983 m. dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje. 1984-1994 m. dirbo inžiniere Panevėžio autokompresorių gamykloje. Nuo 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė, atstovaujanti Lietuvos socialdemokratų partijai.
Česlovas Iškauskas

Biografija

1968 m. baigė Balbieriškio vidurinę mokyklą. Neįstojęs į VU lietuvių literatūrą dirbo Prienų rajono laikraštyje „Naujas gyvenimas”, tarnavo SSRS kariuomenėje, dirbo Prienų kultūros skyriuje. 1976 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. Nuo 1976 m. Lietuvos radijo politikos komentatorius, nuo 1984 m. Lietuvos radijo ir televizijos politikos apžvalgininkas, kūrė televizijos laidą „Lietuva – pasaulyje, pasaulis – Lietuvoje“.
Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ apžvalgininkas tarptautiniais klausimais. Po 1992 m. dirbo Lietuvos bankų (Lietuvos banko, „Litimpeks“, LTB) sistemoje atstovu spaudai, Ryšių su visuomene departamento direktoriumi, rengė Baltijos TV laidą „Lietuva pasaulyje“, nuo 1994 m. vasaros – Tele-3 laidą „Žvelkime atidžiau“. 1997 m. TV3 laidos „Akcentai“ vedėjas.  Nuo 2000 m. kovo mėn. „Žinių radijas“ apžvalgininkas. Bendradarbiauja su interneto portalaisalkas.lt, balsas.lt, delfi.lt, geopolitika.lt, žurnalu „Apžvalga“ ir kt.
Delfinas (žvaigždynas)

Delfinas (Delphinus, Del) – 69-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje matomas rudens mėnesiais.

Mitai

Viena legenda byloja apie tai, kaip graikų poetas ir dainininkas Arionas plaukė laivu, jūrininkai susimokė ir išmėtė jį į jūrą. Poeto gyvybę išgelbėjo delfinai. Kita legenda susijusi su Poseidonu, kuris siekė Amfitritės širdies, bet ji pasislėpė. Tik delfinas rado Amfitritę, už tai buvo įkeltas į dangų.
Willem Claesz. Heda

Vilemas Klasas Heda (ol. Willem Claesz. Heda, 1594 m. gruodžio 14 d., Harlemas, Nyderlandai – 1680 m. rugpūčio 24 d., ten pat) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, daugiausia kūrė natiurmortus.

Biografija

Vilemas Klasas (Claeszoon) Heda gimė 1594 m. Harleme gruodžio 14 d. Labai mažai žinoma apie jo gyvenimą, tikriausiai jis niekuomet neišvyko iš gimtojo Harlemo. 1616 m. jis pradėjo tarnauti vietos Šv. Jurgio vardo civilinėje sargyboje. 1619 m. birželio 9 d. Heda vedė Cornelia Jacobsdr. 1631 m. jo vardas pasirodė vietos tapytojų Šv. Luko vardo tapytojų gildijos sąrašuose. 1642 m. datuotame dokumente dailininkas savo sūnų Gerret Willemsz Heda pažymėjo esant savo mokiniu. 1642-45 m. laikotarpiu užėmė kapralo pareigybę sargyboje. Dailininkas mirė 1680 m. rugpūčio 24 d. Harleme.
Heda savo natiurmortuose vaizdavo brangiais stiklo, metalo indais ir rinktiniais valgiais padengtus pusryčių stalus. Heda rodė savo technikos meistriškumą vaizduodamas šviesos atspindžius ant stalų objektų. Buvo įtakotas Harlemo tapytojo Floris van Schooten. Jo kūrybai būdingas monochrominis tamsus, dažniausiai pilkšvai žalsvų arba rusvų atspalvių koloritas, detalus daiktų medžiagos, faktūros, apimties perteikimas. Heda, kartu su Pieter Claesz (1596 ar 1597 - 1660), buvo pagrindiniai Harlemo XVII a. natiurmortų tapytojai. Jo pasekėjais buvo Maerten Boelema, Arnold van Beresteyn ir Hendrick Heersschoop. Heda padarė įtakos sekančių amžių tapytojams, tarp jų Jan Jansz den Uyl.
Rodionas Ščedrinas

Biografija

Baigė Maskvos chorinio dainavimo mokyklą ir 1955 m. Maskvos konservatorijos J. Šaporino kompozicijos bei J. Fliero fortepijono klases.
1973–1990 m. Rusijos kompozitorių sąjungos pirmininkas. Už nuopelnus jam ir žmonai, balerinai Majai Pliseckajai suteikta Lietuvos Respublikos pilietybė. Sukūrė baletų, operų, kantatų, oratorijų, simfonijų, koncertų orkestrui, fortepijonui, chorui, kamerinės muzikos kūrinių.
Lenkijos-Lietuvos totoriai

Lenkijos-Lietuvos totoriai – totorių subetnosas, gyvenantis buvusios Abiejų Tautų Respublikos teritorijoje: Lietuvoje – ~4 tūkst., Baltarusijoje – virš 10 tūkst., Lenkijoje – virš 5 tūkst. Savo gimtosios kalbos nebevartoja, kalba lietuviškai, baltarusiškai, lenkiškai. Naudoja lotynišką rašto sistemą ir kirilicą. Tikintieji – musulmonai-sunitai.
Kaip atskira etninė grupė Lenkijos-Lietuvos totoriai susidarė XIV a. pab. – XV a. pr. LDK teritorijoje. Jų pagrindą sudarė LDK kariuomenėje tarnavę totoriai, kilę iš Aukso Ordos, vėliau – iš Didžiosios Ordos, Nogajų Ordos ir Krymo chanato. XV a. pirmoje pusėje LDK totoriai buvo sudarę vasalinę Džagoldajaus valstybę. Chano Dželaletdino pulkas kovėsi Lietuvos-Lenkijos pusėje Žalgirio mūšio metu.
Lenkijos-Lietuvos totoriai atsidūrė gan skirtingose kultūrinėse, socialinėse sąlygose ir palaipsniui pradėjo asimiliuotis su vietinėmis tautomis. XVI a. pab. pradėjo vartoti rusėnų kalbą, vėliau, dėl prasidėjusios polonizacijos, dalis perėmė lenkų kalbą. Religinėje literatūroje pradėjo naudoti modifikuotą arabišką raidyną (baltarusių arabų raidyną). Religiniais totorių centrais tapo Varšuva ir Vilnius (ypač Lukiškės), ten veikė totorių sąjungos, leista spauda, buvo muftiatas. Karų, okupacijų metais daug totorių mečečių sunyko, nusilpo socialinė veikla.
Dabar Lietuvoje gyvena apie 4000 totorių, daugiausia Vilniaus, Alytaus rajonuose, Kaune, mažesnės totorių grupės gyvena visoje šalyje. Veikia 4 totorių mečetės. Veikia Lietuvos totorių bendruomenių sąjunga, leidžiamas mėnraštis „Lietuvos totoriai“, vyksta įvairūs renginiai.
Šiljono pilis

Šiljono pilis (pranc. Château de Chillon) yra vakarų Šveicarijoje, Vo kantone, Ženevos ežero saloje. Tai yra viena geriausiai išlikusių viduramžių gynybinių pilių. Pastatyta XI-XIII a., romaninio-gotikinio stiliaus. Yra išlikęs senovinis donžonas, gynybinių sienų vidinis žiedas (XI a.), išorinė mūro siena (XII a.), viduje – tapybos fragmentų. Pirmą kartą pilis rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1160 ar 1005 m. Dabartinė pilies architektūra nuformuota 1255 m. Nuo XIII a. Šiljono pilis buvo Savojos tvirtovė ir valstybinis kalėjimas. 1530–1536 m. jame kalėjo šveicarų istorikas François Bonivard, kurio likimą aprašė britų rašytojas Džordžas Baironas poemoje „Šiljono kalinys“.