google/wiki40b huggingface dataset:
Jamalo Nencų apygardos herbas

Jamalo Nencų herbas - oficialus Rusijos Federacijos Jamalo Nencų autonominės apygardos simbolis, naudojamas nuo 2000 m. lapkričio 1 d.

Herbo aprašas

Žydrame lauke einantis sidabrinis šiaurės elnias, kairiajame heraldiniame kampe virš elnio sidabrinė keturkampė Šiaurinė, kurios kairysis spindulys trumpesnis už likusius.

Virš skydo - tradicinė auksinė regioninė karūna su trikampiais dantinis ir su žydra kepure, priekinis karūnos dantis aukštesnis už kitus, jo viršūnė su auksine ugnele iš trijų liepsnos liežuvių.

Skydą artimesnėmis letenomis, o tolimesnėmis - karūną laiko stovintys baltieji lokiai su raudonais nasrais ir juodomis nosimis ir juodais nagais, stovintys ant ledo lyčių. Po lytimis ir skydo apačia eina žydra juosta, papuošta apatinėje dalyje raudona linija, viršutinėje dalyje - baltas ornamentas. Juostos ornamentas toks pat, kaip Jamalo Nencų autonominės apygardos vėliavoje.
Karūnos pagrindas - auksinis ornamentuotas žiedas su septyniais matomais smailaus trikampio formos dantimis (penki matomi priekinėje karūnos pusėje). Priekinis centrinis dantis ornamentuotas ir primena naftos bokštą. Danties viršuje trijų liepsnos liežuvių atvaizdas.
Akastas (Vengrija)

Istorija

Minimas nuo 1278 m. XX a. buvo išvystyta maisto ir vyno pramonė.
Šiaurės Vakarų regionas

Geografija

Regiono paviršius kalnuotas, jį daugiausia užima vulkaninis masyvas, iškylantis iki 3011 m (Oku kalnas). Gausu kraterinių ežerų, jų tarpe pagarsėjęs Nioso ežeras. Svarbiausios upės – Menčumas, Nunas, Momas, Kumbis. Plyti drėgnosios savanos ir tropiniai miškai.

Gyventojai

Regione gyvena tikarai, vidikumai, mogamai, fulbiai ir kt. Gyventojų dauguma yra krikščionys (daugiausia katalikai ir presbiterionai), bei musulmonai, kaimiškose vietovėse paplitęs sinkretizmas ir vietiniai tikėjimai.
Jonas Kauneckas

Jonas Kauneckas (g. 1938 m. birželio 6 d. Trajoniškyje, Pasvalio raj.) – Panevėžio vyskupas emeritas.

Biografija

Gimė Trajoniškio kaimo valstiečių šeimoje. Mokėsi Suntautų pradžios mokykloje, vėliau Krinčino septynmetėje ir Pasvalio vidurinėje mokykloje, kurią baigęs (1954 m.) mokėsi Panevėžio hidromelioracijos technikume. Nuo 1958 m. iki 1972 m. dirbo pagal specialybę Tauragėje, Alytuje.
1964–1968 m. neakivaizdžiai studijavo vokiečių kalbą Maskvos aukštuosiuose užsienio kalbų kursuose. Juos baigęs VU studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Nuo 1959 m. stodavo į Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją, tačiau į ją dėl sovietinės valdžios draudimų buvo priimtas tik 1972 m.
Įšventintas kunigu (1977 m.), paskirtas vikaru Telšių katedroje, vėliau – klebonu Skaudvilėje ir Adakave. 1978–1989 m. vykdavo į misijines keliones pas Sibire gyvenančius vokiečių katalikus.
1990 m. paskirtas atkurtos Telšių kunigų seminarijos vicerektoriumi ir dėstytoju. Telšių seminarijos dvasios vadas (nuo 1993 m.), Telšių vyskupijos kunigų tarybos narys (nuo 1990 m.), Telšių vyskupijos konsultorius (nuo 1994 m.).
1993 m. Popiežius Jonas Paulius II suteikė monsinjoro titulą. Nuo 1994 m. Telšių ateitininkų dvasios vadas. 2000 m. nominuotas vyskupu ir paskirtas Telšių vyskupu augziliaru. Nuo 2002 m. sausio 5 d. - Panevėžio vyskupu ordinaru.
2013 m. birželio 6 d. Šventajam Tėvui Pranciškui priėmus Panevėžio vyskupo Jono Kaunecko atsistatydinimą iš ordinaro pareigų ir jam tapus vyskupu emeritu, naujuoju Panevėžio vyskupu ordinaru paskirtas tėvas Lionginas VIRBALAS SJ.
Sovietiniais metais daug prisidėjo prie katalikų teisių gynimo Lietuvoje, rinko parašus po Lietuvos Romos katalikų memorandumu, prisidėjo leidžiant pogrindinius leidinius.
Violeta Liukaitienė

Violeta Vilkauskaitė-Liukaitienė (g. 1962 m. rugpjūčio 27 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija

1982–1987 m. studijavo Vilniaus universiteto Kauno vakariniame fakultete. 1980–2008 m. – dienraščio "Kauno tiesa“, vėliau tapusio "Kauno diena", korespondentė, Ekonomikos ir teisės skyriaus redaktorė,šio laikraščio priedų "Justicija", "Argumentai" ir kitų leidėja ir redaktorė. „Valstiečių laikraščio“ specialioji korespondentė. Nuo 2009 m. – Jonavos rajono laikraščio „Naujienos“ direktorė-vyriausioji redaktorė, nuo 2014 m. – UAB "Ūkininko patarėjas", vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.
Aleksandras Povilas Sapiega

Biografija

Gimė LDK magnatų Sapiegų giminėje, Čereisko-Ružano šeimų linijos atstovas, gavęs herbą „Lis“. Jis buvo Lietuvos didžiojo etmono Kazimiero Jono Sapiegos (1638-1720) ir Kristinos Barboros Hlebavičiūtės jauniausiasis sūnus. Turėjo vyresnius brolius Jurgį Stanislovą Sapiegą ir Pranciškų Mykolą Sapiegą.
Jaunystėje mokėsi Branevo jezuitų kolegiume, po to tęsė mokslus Vakarų Europoje. 1685-1689 metais gyveno ir mokėsi Paryžiuje. 
1689 metais Aleksandras Povilas Sapiega grįžo iš užsienio į gimtinę. 1692 metais dalyvavo Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio karinėje kampanijoje Moldavijoje, už tai gavo Lietuvos didžiojo taurininko ir Lietuvos dvaro maršalkos pareigybes.
1697 metais, rinkimuose į karalystės sostą, Aleksandras Povilas Sapiega rėmė Prancūzijos princo Francua Lui de Konti kandidatūrą. Tačiau buvo išrinktas kitas pretendentas, Saksonijos kurfiurstas Augustas Stiprusis. Nepaisant to, 1699 metais Aleksandras gavo Lietuvos didžiojo maršalkos pareigybę. 
1700 metų lapkritį, kaip Lietuvos didysis maršalka, Aleksandras Povilas Sapiega dalyvavo Valkininkų mūšyje, jame Sapiegos patyrė pralaimėjimą kitiems LDK bajorų pulkams, surinktiems iš Radvilų, Višnioveckių, Pacų ir Oginskių giminių interesus gynusių karių.
Šiaurės karo metu (1700-1721), Aleksandras Povilas Sapiega 1703 metais pasirinko Švedijos karaliaus Karolio XII pusę, palaikė pastarojo statytinį, Lenkijos karalių Stanislovą Leščinskį. 1705 metais Stanislovas Leščinskis jį dar kartą paskyrė Lietuvos didžiuoju maršalka. 1709 metais buvo išrinktas Lietuvos Tribunolo maršalka. Tačiau po Stanislovo Leščinskio  nuvertimo iš sosto, sugrįžus į jį Augustui Stipriajam, Aleksandras Povilas Sapiega neteko Lietuvos didžiojo maršalkos pareigybės. Jam teko pasitraukti į politinę opoziciją.
1713 metais ATR karalius Augustas Stiprusis sugrąžino Aleksandrui Sapiegai Lietuvos didžiojo maršalkos pareigybę, kurią jis užėmė iki pat savo mirties. 1715 metais gavo Baltojo erelio ordiną. 
1734 metų sausio 4 d., 61-ų metų Lietuvos didysis maršalka Aleksandras Povilas Sapiega mirė Vilniuje.
Androcentrizmas

Androcentrizmas (gr. ἀνήρ, gen. ἀνδρός – vyras) – asmens pasaulėžiūros tipas, kurio centrinis, pagrindinis elementas yra vyriška lytis ar tradiciškai vyrišku laikomas požiūris. Tokią pasaulėžiūrą turintis asmuo arba toks diskursas yra androcentriškas. Analogiška pasaulėžiūra, kai centriniu elementu laikoma moteriška lytis, vadinamas ginocentrizmu .
Androcentrizmo sąvokos autorė – Šarlotė Perkins Gilman, aprašiusi androcentriškas apraiškas visuomenėje bei iš to kylančias problemas savo 1911 m. knygoje The Man-Made World; or, Our Androcentric Culture. Pasak Perkins Gilman, vyriško tipo gyvenimo būdas ir pažiūros laikomos universaliomis, tuo tarpu moteriškos prilyginamos deviantinėms (socialine prasme nukrypusioms nuo normos).
Indinis balnasnapis

Paplitimas ir biotopas

Paplitęs Australijoje, Butane, Kambodžoje, Indijoje, Laose, Mianmare, Nepale, Papua Naujojoje Gvinėjoje, Šri Lankoje. Išnykęs Pakistane ir Tailande. Populiacijoje 31 000 individų. Biotopas – pelkės, ežerai, tvenkiniai, plačios upės, irigaciniai kanalai, ryžių laukai, mangrovės. Pastebimas 1 200 m aukštyje virš jūros lygio.

Išvaizda

Stambesnis už baltąjį gandrą. Kūno aukštis 129–137 cm, atstumas tarp sparnugalių yra 230 cm. Sveria 4 kg. Galva ir kaklas juodi, žalio ar purpurinio žvilgesio. Trumpa uodega yra juoda. Likusi kūno dalis balta, tik išilgai sparnų yra juoda juosta. Snapas yra ilgas, masyvus, juodos spalvos. Patinų akys rudos, o patelių – geltonos . Kojos ir pėdos raudonos spalvos.
Jaunikliai yra tamsiai rudos ar rudos spalvos, kojos tamsios.

Biologija

Nėra labai socialūs: laikosi pavieniui arba nedidelėmis grupėmis. Nemigruoja. Laisvėje gyvena 16,1 metų. Skrenda ištiesęs kaklą ir kojas.
Pagrindinis maistas – 4 – 6 cm ilgio žuvys, vėžiagyviai ir varliagyviai, taip pat minta ropliais, stambiais vabzdžiais, vėžliais, graužikais ir maita. Grobio ieško braidydami vandenyje stebėdami arba lytėdami.
Poras sudaro keliems metams ar visam gyvenimui. Kiekvienais metais naudoja tą patį lizdą, nuolat jį taisydami. Lizdavietė pelkėje arba netoli gėlo vandens. Lizdą krauna žaliuojančiuose ar nudžiuvusiuose medžiuose, 25 m aukštyje. Lizdas yra 2 m skersmens. Dėtyje 2 – 4 balti, kūgiški kiaušiniai. Peri abu tėvai. Jauniklius maitina abu tėvai, 3 – 4 mėnesius.
Kintamos įtampos stabilizatorius

Kintamos įtampos stabilizatorius – invertorinis įtampos stabilizatorius. Tai dvigubo konvertavimo kintamos įtampos reguliavimo technologija, skirta esamuoju laiku valdyti įtampos svyravimus, staigius kritimus, įtampos viršįtampius, taip pat dorotis su kitais energijos kokybės nesklandumais, tokias kaip elektromagnetiniai laukai (EMI) ir radijo dažnių trikdžiai (RFI). Reguliavimui naudojamas IGBT tipo tranzistorius, kuriantis kintamą įtampą naudojant impulsinę platuminę moduliaciją (PWM) esant aukštam perjungimo dažniui. Invertorinio stabilizatoriaus išėjime sukuriama taisyklingos sinusoidinės formos kintama įtampa, kuri nepriklauso nuo įėjimo įtampos formos. Naudojant šią technologiją pasiekiamas didelis reguliavimo greitis, todėl šie įtampos stabilizatoriai tinka elektrotechninės ir elektroninės įrangos, kuriai būtina tiksliai reguliuojama įtampa, maitinimui.
Grabovo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Kolno rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Andrichai, Baginskiai, Božimai, Chelchai, Cemianka, Dombrova, Galozkai, Gnatovas, Golankai, Grabovas, Grabovskiai, Grondų Michalai, Grondų Moždženiai, Gutų Podlešnė, Jadluvekas, Kaminskiai, Konopkų Bialistokas, Konopkų Monetai, Kovnacinas, Kurkovas, Lebkų Dužė, Lebkų Malė, Lubianė, Markai, Milevo Galozkai, Pasichai, Pžiborovas, Rosochatė, Sivkai, Skroda Velka, Stare Gutai, Stavianė, Suralai, Švidrų Podlešnė, Švidrų Dobžicė, Višovatė, Voislavai ir Žebrkai.
Leonidas Melnikovas

Biografija

Nuo 1924 m. buvo komjaunimo funkcionierius. 1936 m. baigė Donecko industrinį institutą. Nuo 1937 m. pradėjo partinę karjerą: buvo VKP(b) Stalino miesto ir srities komitetų skyriaus vedėjas, nuo 1939 m. – šios srities komiteto sekretorius, antrasis sekretorius. Nuo 1942 m. – partijos Karagandos srities komiteto pirmasis sekretorius, 1944-1947 m. užėmė analogiškas pareigas Stalino srities komitete.
1947-1953 m. buvo Ukrainos komunistų partijos CK sekretorius, antrasis sekretorius, pirmasis sekretorius. Priklausė grupei jaunų Stalino iškeltų partinių funkcionierių, kurie buvo ruošiami kaip alternatyva jo ilgamečiams bendražygiams: 1952-1956 m. buvo TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys.
Po Stalino mirties iš valdžios buvo išstumtas – pervestas kandidatu į Politinio biuro narius, o nuo 1953 m. birželio mėn. pašalintas ir ir šių pareigų. 1953-1955 m. buvo TSRS ambasadorius Rumunijoje.
1955-1957 m. dirbo TSRS Anglies pramonės įmonių statybos ministras. Vėliau perkeltas į Kazachijos TSR – buvo Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas, Valstybinio plano komiteto pirmininkas, Valstybinės techninės priežiūros inspekcijos vadovas. Nuo 1966 m. iki mirties vadovavo Rusijos TFSR techninės priežiūros inspekcijai.
Buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1-3, 5, ir 7-10 šaukimų deputatas. Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Nerūpestingas keliautojas

Turinys

Porelė baikerių – Vaitas ir Bilis – prasuka sėkmingą narkotikų sandėrį ir uždirba nemažą sumą. Už gautus pinigus jie nusprendžia leistis į kelionę motociklais iš Los Andželo į Naująjį Orleaną. Pakeliui jie mato įvairiaspalvį Amerikos veidą, atsiduria uždaroje hipių komunoje, susiduria su keliautojų nemėgstančiais policininkais ir vietiniais. Kartą, patekę į areštinę, joje susipažįsta su girtuokliu advokatu Džordžu Hansonu, kuris juos ištraukia į laisvę ir pats prisijungia kelionei į Orleaną. Vis tik po konflikto su keliais vietiniais vyrais šie paseka keliautojus, užpuola naktį ir per grumtynes Džordžas mirtinai sužeidžiamas peiliu. Vaitas ir Bilis dviese tęsia savo kelionę, kuri atrodo nebe tokia nerūpestinga...

Muzika

1969 m. buvo išleistas šio filmo garso takelis, kuris Billboard geriausių albumų sąraše pakilo iki 6 vietos ir tapo auksiniu. Jame skamba populiarių to meto grupių „Steppenwolf“, „The Byrds“, „Smith“ ir Jimi Hendrix atliekami kūriniai.
Pukiškio ežeras

Šaltiniai

Pukiškio ežeras. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 467 psl.
Antanas Kriščiukaitis

Biografija

Jam sulaukus 13 metų tėvas, pardavęs sodybą Paežeriuose, nusipirko geresnę Būgnuose, iš kur ir kilo pseudonimas Aišbė (Antanas iš Būgnų). Lankė Paežerių kaimo pradžios mokyklą. 1876 m. įstojo į Marijampolės gimnaziją, kurią baigęs 1884 m. įstojo į Petrapilio universiteto matematikos skyrių, bet, netrukus studijas metęs, grįžo į tėviškę ir kitais metais perėjo į Maskvos universitetą, kur 1890 m. baigė teisių mokslus.
Atitarnavęs aštuonis mėnesius Rusijos imperijos kariuomenėje, 1891 m. balandžio 9 d. pradėjo eiti valdžios tarnybą teismo kandidatu, pusę metų dirbo Maskvoje, po to penkerius metus Mintaujoje. 1896 m. paskirtas į Tichviną, Naugardo gubernija, kur aštuonerius metus dirbo teismo tardytoju ir tiek pat – apskrities teismo nariu. 1912 m. perkeltas į Naugardą apskrities teismo nariu. Apie 10 metų buvo apskrities, vėliau gubernijos žemės tvarkomųjų komisijų narys.
1918 m. rudenį grįžo į Lietuvą, tų pačių metų gruodžio 10 d. paskirtas Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo pirmininku ir likusią gyvenimo dalį kūrė teisinės valstybės pagrindus. Organizavo Teisingumo ministeriją, Lietuvos Aukščiausiąjį teismą, iki mirties ėjo Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo pirmininko pareigas. 1920 m. įregistravo Lietuvos teisininkų draugiją ir 13 metų jai vadovavo. Redagavo draugijos leidžiamą žurnalą „Teisė“, kūrė lietuvišką teisinę terminiją.
Nuo 1923 m. Lietuvos universiteto Teisių fakulteto profesorius, baudžiamosios teisės dėstytojas. Parengė Baudžiamojo proceso įstatymo projektą ir baudžiamojo proceso kursą studentams. Redagavo 1930 m. išleistą Teisingumo ministerijos leidinį „Lietuvos teismas 1918–1928 m.“. Iki 1933 m. VDU Teisių fakulteto, 1924 m. padalyto į Teisių ir Ekonomikos skyrius, Baudžiamosios teisės ir baudžiamojo proceso katedros vedėjas. Aktyviai reiškėsi visuomenės gyvenime; pirmininkavo pirmajam Lietuvių – latvių – estų teisininkų kongresui, įvykusiam Kaune 1931 m. gegužės 21 – 23 d.
Buvo palaidotas Kauno senosiose kapinėse, vėliau perlaidotas Petrašiūnų kapinėse. Gimtuosiuose Paežeriuose jam pastatytas stogastulpis (tautodailininkas Leonas Juozonis).

Kūryba

Aišbės slapyvardžiu rašė straipsnius periodiniams leidiniams „Lietuviškasis balsas“, „Vienybė Lietuvninkų“, „Garsas“, „Varpas“, „Nemuno sargas“ ir kt. Parašė satyros vaizdelių ir feljetonų, išvertė nemažai garsių pasaulio rašytojų kūrinių.
Čiuviakai

Čiuviakai (čerk. цуакъэ; rus. Чувяки) – minkštas odinis Kaukazo ir Vidurinės Azijos tautų apavas be pakulnių. Taip pat čiuviakais vadino ir minkštus atvirus batelius be pakulnių. Čiuviakai paprastai yra odiniais šlepetės su uždarais kulnais.
Dabartinių čiuviakų viršus gaminamas tiek iš tikros, tiek iš dirbtinės odos. Kartais siuvami audekliniai čiuviakai. Jų padai gali būti odiniai, guminiai ar plastikiniai.
Anksčiau čiuviakus Kaukaze bei Vidurinėje Azijoje dėvėdavo tiek vyrai, tiek moterys. Čiuviakus siūdavo iš galvijų, buivolų ir kitų gyvulių odos. Paprastas čiuviakų variantas buvo toks: iš odos išpjaudavo pėdą atitinkantį odos gabalą, padarydavo kilpas, pro kurias praverdavo odinius dirželius ir surišdavo. Nešiodavo su megztomis puskojinėmis. Tokie čiuviakai primindavo vyžas.
Pramoninės gamybos čiuviakus gamindavo iš natūralios odos, jų padus – iš akytos gumos, dalis suklijuodavo, dėdavo audeklinius pamušalus. Amatų gamybos čiuviakus gamindavo išverstiniu būdu – padą su batviršiu susiūdavo išverstus, o paskui susiūtą sąranką išversdavo taip, kad geroji pusė būtų išorėje,
Dabar čiuviakai gaminami kaip nacionalinių kostiumų dalis, folkloriniams ansambliams aprengti. Taip pat čiuviakus kaip darbo avalynę naudoja žmonės. dirbantys šildomose patalpose – maisto ir lengvosios pramonės darbuotojai, prekybininkai, medikai, mokslo darbuotojai ir kt.
Ilgauodegės zylės

Išvaizda

Smulkūs (8-16 cm, 5-10 g) krūmų ir medžių paukščiai. Išvaizda panašūs į zyles. Jų kaklas trumpas, galva didelė. Snapas mažas ir trumpas, atrodo šiek tiek pūstas. Šnervės pridengtos smulkiomis plunksnomis. Kojos vidutinio ilgio, o pirštai trumpi ir su nageliais. Plunksnų danga puri ir švelni.

Biologija

Dieniniai paukščiai. Gyvena miškuose ir jų pakraščiuose. Miega medžiuose, susiglaudę vienas prie kito.

Lizdas

Lizdas rutuliškas, su šonine landa. Dėtyje 2-16 kiaušinių. Peri 12-18 dienų. Išsiritusius jauniklius maitina 14-18 dienų.

Mityba

Minta vabzdžiais ir kitais bestuburiais.

Paplitimas

Paplitusios Eurazijoje, Šiaurės ir Centrinėje Amerikoje. Lietuvoje vienintelė rūšis – ilgauodegė zylė, arba uodeguotoji zylė (Aegithalos caudatus).
Šeimoje 4 gentys, 13 rūšių.
Gulbių salos

Istorija

Iki 1972 m. tarp JAV ir Hondūro vyko ginčai dėl Gulbių salų. Jie baigėsi, kai JAV pasirašė Guano salų aktą ir atsisakė pretenduoti į šį salyną.
1988 m. Mičo uraganas nusiaubė Gulbių salas. Vėjo greitis siekė 180 mp/h.
Gruodžio 27

Vardadieniai

Dautarta – Dautartas – Dautartė – Eglė – Gedvinė – Fabijolė – Visalgas – Visalgė – Visbartas – Visbartė – Visdargas – Visdagrė
Rolandas Rastauskas (1959)

Biografija

1983 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas chirurgas. VšĮ Pasvalio ligoninės vyriausiasis gydytojas.
1993 m. Tėvynės sąjungos Pasvalio rajono skyriaus narys, TS(LK) Pasvalio skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Pasvalio rajono tarybos deputatas, tarybos pirmininko pavaduotojas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2004 m., 2007 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Pasvalio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Pasvalio Rotary klubo narys. Sutuoktinė Jolanta, vaikai Unė, Julija, Martyna.
Vasario 2

Vardadieniai

Kandida – Kandidas – Orinta – Orintas – Rytis – Rytys – Valdas – Valdemaras – Valdimantas – Valdonė – Vandenė – Voldemaras
Elmārs Zemgalis

Elmārs Zemgalis (g.  1923 metų rugsėjo 9 d, Rygoje, Latvija – 2014 m. gruodžio 8 d.) – latvių ir amerikiečių šachmatininkas ir matematikas, profesorius, FIDE garbės didmeistris (2003 m.).

Biografie

Zemgalis užaugo Rygoje. 1944 metais pasitraukė į Vakarus. Gyveno Vokietijoje. Turėjo Displaced Person statusą. 1951 metais kartu su savo žmona emigravo į JAV. Nuo 1952 metų gyveno Sietle. Baigė matematikos studijas. Dėstė Highline Community College. Daugelio matematikos vadovėlių autorius.
Geriausias istorinis Elo reitingas Zemgaliui buvo apskaičiuotas 2609 (1950 m. sausiui).
Urbinas

Istorija

Kuklus romėnų miestas Urvinum Mataurense tapo svarbia tvirtove VI a. per Gotų karus, kurią 538 m. iš ostgotų atėmė Belisarijus.
Nors Pipinas Trumpasis atidavė miestą popiežiui, jame klestėjo savivaldos dvasia iki 1200 m., kai Urbinas atsidūrė Montefeltro giminės rankose. Nors ši giminė tiesiogiai nevaldė miesto, jie darė spaudimą, kad būtų išrenkami podestomis. Kai šį titulą gavo Bonconte di Montefeltro 1213 m., miestiečiai sukilo ir tapo Riminio sąjungininkais 1228 m., kol atgavo nepriklausomybę 1234 m. Tačiau Montefeltrai sugrįžo ir išsilaikė valdžioje iki 1508 m. Gvelfų ir gibelinų kovose XIII–XIV a., Montefeltrai buvo Markės ir Romanijos regionų Šventosios Romos imperatoriaus šalininkų lyderiai.
Žymiausias iš Montefeltrų buvo Federico III da Montefeltro, Urbino kunigaikštis 1444–1482 m., pasižymėjęs karo vadas, geras diplomatas ir menų globėjas. Jo rūmuose Piero della Francesca rašė apie perspektyvos mokslą, Francesco di Giorgio Martini – traktatą apie architektūrą, Rafaelio tėvas Džiovanis Santis sukūrė poetinį to meto menininkų aprašą. Federiko rūmai padėjo pamatus atėjusių amžių džentelmeno standartams.
1502 m. Cezaris Bordžija su tėvo popiežiaus Aleksandro VI žinia nuvertė kunigaikštį Gvidobaldą ir Elžbietą Gonzagą. Jie grįžo 1503 m. po popiežiaus mirties. Po popiežiaus Leono X bandymo padaryti Urbino kunigaikščiu Mediči šeimos narį, kuriam sutrukdė Lorenco II de Mediči mirtis 1519 m., Urbiną valdė Dela Rovere šeima.
1626 m. popiežius Urbonas VIII galutinai prijungė miestą prie popiežiaus valstybės, kai mirė paskutinis Dela Rovere grafas, o jo įpėdinis buvo anksčiau nužudytas. Urbino biblioteka buvo perkelta į Vatikaną 1657 m. Tolimesnė miesto istorija susijusi su popiežiaus valstybe ir Italijos karalyste nuo 1861 m.

Kultūra

XV a. miestas tapo vienu reikšmingiausių Italijos renesanso kultūros centrų. Jame dirbo Pieras dela Frančeska, karjerą pradėjo Donatas Bramantė. Rafaelis, vienas garsiausių visų laikų dailininkų, yra kilęs iš Urbino (gyvenimo metu buvo pramintas Raffaello da Urbino). XVI a. mieste dirbo Federikas Baročis. Urbino buvusiuose hercogų rūmuose (Palazzo Ducale) yra įsikūrusi Nacionalinė Markės galerija – vienas iš reikšmingiausių Italijos renesanso meno muziejų.
Grafologija

Grafologija yra pseudomokslas, studijuojantis rašyseną ir bandantis iš jos nusakyti žmogaus charakterį, asmeninius įpročius, kartais net ateitį, karjeros perspektyvas. Kartais šiuo terminu klaidingai vadinami moksliniai rašysenos tyrimai, tikrinant, ar dokumentas nėra klastotė.
Jurgis Glušauskas

Biografija

1935 m. Valstybinėje egzaminų komisijoje Kaune įgijo brandos atestatą. Sovietams okupavus Lietuvą, nuo 1940 m. birželio 22 d. Kauno apskrities viršininkas, 1940–1941 m. miško pramonės liaudies komisaras. Kartu palaikė ryšį su antisovietine rezistencija.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1948 m. Niurnberge baigęs aukštuosius prekybos mokslus persikėlė į Australiją. Dvejus metus dirbo „Leigh Creeko“ (Pietų Australijos valstija) rusvųjų anglių kasykloje, gyveno palapinėje. 1948 m. išleido pirmąjį Australijoje lietuvišką laikraštį „Australijos lietuvis“, redagavo jį iki 1956 m. Nuo 1949 m. gyveno Adelaidėje. Adelaidės universitete baigė ekonomiką.
1951 m. įsteigė pirmąją Australijoje lietuviškų knygų leidyklą „Australijos lietuvis“, kuri veikė iki 1956 m. Joje 1951 m. išleido pirmąją Australijoje spausdintą lietuvių knygą – Pulgio Andriušio „Sudiev, kvietkeli“, iš viso išleido apie 10 knygų. 1957 m. įsteigė Lietuvių biblioteką, joje veikė ir savaitgalio mokykla. Dalyvavo Australijos lietuvių bendruomenės veikloje, įvairiuose komitetuose, komisijose. Leido Adelaidės lietuvių biuletenį „Lietuvių žinios“.
Pasaulio bobslėjaus ir skeletono čempionatas

Pasaulio bobslėjaus ir skeletono čempionatas – Tarptautinės bobslėjaus ir skeletono federacijos organizuojamas geriausių pasaulio skeletono ir ledrogių sporto atletų čempionatas, kuris vyksta kasmet, išskyrus olimpinius metus.