google/wiki40b huggingface dataset:
Lapė ir šuo

Siužetas

Veiksmas prasideda, kai lapiukas yra įsivaikinamas po to, kai jo motina nužudoma. Pelėda Didžioji Motušė (Big Mama) ir du jos draugai, žvirblis Dinkis (Dinky) ir genys Būmeris (Boomer) padeda įsivaikinti jį našlei Tvyd (Widow Tweed). Ji išrenka Todo vardą.
Tuo tarpu Tvyd kaimynas, Amosas Sleidas (Amos Slade) parsineša namo šuniuką Kuperį (Copper), ir supažindina jį su savo medžiokliniu šunimi Šefu (Chief). Šuniukas su lapiuku susidraugauja ir prisiekia amžiną draugystę. Sleidas pyksta, kad šunelis išeina žaisti, todėl pririša jį už pavadėlio. Žaidžiant su Kuperiu, lapiukas prižadina medžiotoją, kuris nori sugauti jį, bet kelią užkerta jo globėja Tvyd. Po apsižodžiavimo Sleidas prasitaria, kad užmuš lapiuką progai pasitaikius. Po šio įvykio Didžioji Motušė paaiškina Todui, kad lapė ir šuo yra mirtini priešai, bet lapiukas atsisako tuo tikėti.
Veiksmas perkeliamas keletą mėnesių į priekį, ir gyvūnėliai dabar yra jau suaugę. Vieną naktį, Kuperiui grįžtant namo, Todas išsėlina su juo susitikti. Šuniukas paaiškina, kad jis dabar yra jau medžioklinis šuo, todėl jų santykiai dabar keisis. Kitas medžioklinis šuo Šefas prikelia medžiotoją ir prasideda gaudynės, bet Todas nukreipia medžiotojo ir kito šuns dėmesį prie geležinkelio bėgių, kuriame Amosas yra sužeidžiamas. Jis kartu su Šefu kaltina Todą dėl šio atsitikimo ir nori atkeršyti jam.
Globėja supranta, kad lapiukui darosi nebesaugu, todėl perkelia jį į draustinį. Ten jis susipažįsta su kita lape Viksi (Vixey). Naktį į draustinį įslenka medžiotojas Sleidas su savo šunim Kuperiu ir pradeda Viksi bei Todo medžioklę. Netyčia medžiotojas ir šuo yra užpuolami lokio ir pakliūna į savo pačių paspęstus spąstus. Lapiukas Todas susigrumia su lokiu, bet krenta žemyn į upę kartu su lokiu. Kuperis priartėja prie lapiuko, netoli jo yra medžiotojas su šautuvu. Kuperis užstoja kūnu lapiuką ir Todas po keliolikos sekundžių nuleidžia ginklą ir susitaiko su medžiotoju.

Atsiliepimai

Nors filmas buvo gana sėkmingas, kritikai jį vertino įvairiai: Craig Butler iš „All Movie Guide“ sakė, kad jis yra šiltas ir įdomus, bet gana lengvai nuspėjamas. Richard Corliss „Time“ apžvalgininkas teigė, kad jis yra pamokantis, o filmo pabaiga pateikia svarbią pamoką iš prietarų, taip pat „Disney“ studijai tai buvo kažkas naujo, tai judėjimas nauja kryptimi.
Silva Jurkutė

Biografija

Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1980 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2008 m. Parodose dalyvauja nuo 1986 m.
Death Note

Siužetas

Pagrindinis veikėjas – Laitas Jagamis (Yagami Light), mokyklą bebaigiantis septyniolikmetis vaikinas genijus vieną dieną, per pamoką žiūrėdamas pro langą, pamato žemyn krintant kažkokį daiktą. Pasibaigus pamokoms, jis nutaria jo paieškoti ir pažiūrėti, kas tai. Suradęs jį, pamato, kad tai Mirties sąsiuvinis. Jį palietęs jis išvysta mirties dievą Rjuką (šinigami) – tikrąjį sąsiuvinio šeimininką, kuris, pasirodo, išmetė sąsiuvinį į žmonių pasaulį, norėdamas papokštauti ir pamatyti kas bus. Pasiėmęs sąsiuvinį į namus, Laitas sužino apie nepaprastas šio sąsiuvinio galias. Netikėdamas, kad parašius į jį žmogaus vardą, tas žmogus mirs jis nusprendžia jį išbandyti. Jis parašė į sąsiuvinį nusikaltėlio, pamatyto per žinių tiesioginę transliaciją, vardą ir po 40 sekundžių nusikaltėlis mirė nuo širdies smūgio. Supratęs kokią galią turi savo rankose, Laitas su Mirties sąsiuviniu nutaria „apvalyti“ pasaulį nuo nusikaltėlių ir korupcijos. 
Nuo širdies smūgio ima mirti ištisa virtinė nusikaltėlių visame pasaulyje. Tokios paslaptingos mirtys sudomina teisėsaugą ir garsųjį, paslaptingąjį detektyvą L. L stengiasi sugauti Kirą (žmonės taip praminė „paslaptingąjį žudiką“, kuris iš tikrųjų yra Laitas), o Laitas stengiasi išsiaiškinti tikrąjį L vardą ir jį nužudyti. Tačiau horizonte pasirodo antrasis Kira – Misa Amane, kuri taip pat turi Mirties sąsiuvinį ir yra įsimylėjusi Laitą, ji nusprendžia aukoti viską, kad jam padėtų. Taip prasideda neįprasta, dviejų genijų, Laito ir L, intelektualinė kova.
Vilniaus Juventos gimnazija

Istorija

Vilniaus 32-oji vidurinė mokykla įkurta 1966 m. 1993 m. įkurtos pirmos gimnazijos klasės, o 1997 m. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas ir „Juventos“ – jaunystės deivės – vardas.
Nuo 1996 m. laimėta daugiau 20 prizinių vietų respublikos bei tarptautinėse lietuvių, rusų kalbų, chemijos, biologijos, fizikos, matematikos olimpiadose ir 62 prizinės vietos Vilniaus m. olimpiadose ir konkursuose.
Gimnazijoje moksleiviai gali rinktis humanitarinio profilio šiuolaikinių kalbų arba socialinių mokslų bei realinio profilio tiksliųjų arba gamtos mokslų pakraipas. Mokykloje veikia trikalbystės projektas.
Ugdyti akademišką ir kūrybingą bei laisvą asmenybę padeda popamokinė veikla: sportinių šokių klubas „Juventos“, gimnazistų choras, estradinis ansamblis, dailės studija „Antika“, kompiuterių, jaunųjų matematikų, jaunųjų žurnalistų, muziejaus gidų, sporto būreliai. Gimnazijoje organizuojamos tradicinės šventės: Metų moksleivio, Alternatyvios mados, Naujų talentų konkursai, A. Puškino diena, R. Bernso popietė, Šv. Valentino diena, V. Šekspyro gimtadienis, moksleivių piešinių bei darbų parodos. Gimnazistai leidžia laikraštį „Juventa“.
Birutė Savickaitė-Janonienė

Birutė Savickaitė-Janonienė (g. 1959 m. birželio 27 d. Šiauliuose) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1966–1974 m. mokėsi Šiaulių J. Janonio vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje (smuiko klasė). 1974–1978 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Albertas Masiūnas), 1978–1983 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Žeimienės, prof. Povilo Bekerio ir prof. Konrado Kavecko klasės).
1983–1988 m. Šiaulių miesto kultūros rūmų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras“ meno vadovė. Ansamblis 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurso laureatas, koncertavo Čekoslovakijoje, Estijoje. 1983–1990 m. Šiaulių respublikinės ligoninės moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą išmokė namaža kūrinių ir dažnai koncertavo, parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei ir 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1984–1986 m. Šiaulių trikotažo fabriko „Verpstas" moterų choro vadovė.
Nuo 1983 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. universitetas) Muzikos katedros asistentė, nuo 1993 m. vyr. asistentė. 1988–1993 m. instituto liaudiškos muzikos ansamblio „Saulė“ vokalinės grupės vadovė – koncertavo Lenkijoje ir Vengrijoje, dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Švedijoje.
Nuo 1994 m. instituto studentų kapelos „Jaura“ ir grigališkojo choralo giedojimo studijos vadovė. „Jaura“ koncertavo Latvijoje, dalyvavo tarptautiniuose fesivaliuose Švedijoje, Vokietijoje, Danijoje, Prancūzijoje, 1995 m. išleido audiokasetę „Užsitęsusios piršlybos“. Su Muzikos katedros grigališkojo choralo studija koncertavo Prancūzijoje, Italijoje. Ryškių meninių laimėjimų pasiekė nuo 1991 m. rudens vadovaudama merginų chorui (60 dalyvių) „Littera“. Merginos rengia valstybinių egzaminų programas ir koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja dainų šventėse ir kituose renginiuose. 1993 m. rudenį giedojo popiežiaus Jono Pauliaus II aukojamose šv. Mišiose prie Kryžių kalno, pelnė antrąją vietą 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės konkurse Vilniuje, 1995 m. dalyvavo tarptautiniame chorų festivalyje Estijoje.
B. Janonienė – Šiaulių miesto dainų švenčių dirigentė, įvairių kultūrinių renginių organizatorė ir režisierė.
Ghatas

Ghatas (beng. ঘাট; hindi घाट  = ghāṭ; angl. ghat) – akmeninis pakopinis ritualinis statinys upės krante, skirtas hinduistų ritualiniams apsiplovimams ir/ar mirusiųjų kremacijai. Ghatai yra esminis šventojo hinduistų miesto požymis, svarbi sakralinė hinduizmo vieta. Bengalų gyvenamose vietovėse ghatai gali stovėti ir ant tvenkinių krantų.
Ghatai statomi ir perstatomi jau kelis tūkstančius metų. Jis stovi šventųjų Indijos upių pakrantėse. Žinomiausi ghatai stovi Varanasio mieste vakariniame Gangos krante, tarp Arunos ir Asio upių žiočių. Visas šis ruožas beveik ištisai užstatytas ghatais.
Laidotuvės su kremacija vyksta ne visuose ghatuose. Kremacijai skirti ghatai vadinami angl. shmashana ghats. Žinomiausias laidojimo ghatas Varanasyje yra Hariščandra. Daugumoje ghatų hinduistai tik atlieka ritualinį apsiplovimą.
Mirusieji Gangos krantuose kremuojami naudojant malkas, kurios Indijoje yra brangios. Sudeginus palaikai sumetami į upę. Neturtinguosius, kurie neturi pinigų kremacijai, ne degina, o kūną įmeta į Gangą. Taip pat nekremuoja kai kurias mirusiųjų kategorijas – netekėjusias merginas, nėščiąsias, vaikus, jų kūnus irgi nedegintus meta į upę. Pagal hinduistų doktriną mirtis Gangos krante išlaisvina sielą iš reinkarnacijos ciklo.
Ghatuose atliekamus ritualus stebi daugybė turistų.
Daug žinomų ghatų stovi ir šventosios upės Jamunos (kitaip Džamna) krantuose, ypač Vrindavano apylinkėse. Šis miestas suklestėjo XVII–XVIII a. valdant radžputų kunigaikščiams. Tuo metu iš raudono smiltainio buvo pastatyta daug šventyklų ir ghatų. Pirmasis ghatas ten buvo pastatytas 1580 m., o paskutinis – 1870 m. Dalis ghatų buvo apleisti ir užnešti gruntu. Dabar Vrindavano ghatus stengiamasi atstatyti ir vėl imti naudoti.
Kita grupė garsių ghatų yra Madhja Pradešo valstijoje, Narmados upės krantuose.
Alytaus piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnį iš vakarų ir šiaurės vakarų juosia Alytupio slėnis, iš pietų – Nemunas, iš rytų ir Šiaurės rytų – daubos. Šlaitai statūs, 20–25 m, tik rytiniai 5–6 m aukščio. Aikštelė keturkampė, 25 x 15 m dydžio. Jos rytinį pakraštį puslankiu juosia 40 m ilgio, 2,5 m aukščio pylimas. Nenaudota kalvos pietvakarių dalis nuo piliakalnio atskirta giliu grioviu.
Išoriniu šlaitu aikštelės pakraščiais tęsiasi pusiau užslinkę apkasai, o pietuose, ties pylimo galu, yra neaiški įduba, primenanti sviedinio sprogimo išrausą. Aikštelės pietinėje ir vakarinėje pusėje yra 2 m pločio ir 1 m gylio Pirmojo pasaulinio karo apkasai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio viduriu – XIV a.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1985–1986 m. atliko Alytaus kraštotyros muziejus, vadovas Eugenijus Svetikas. Radinius saugo Alytaus muziejus.

Gyvenvietė

Piliakalnio rytinėje papėdėje 1 ha dydžio plote yra I tūkstantmečio antrosios pusės (VII a.) ir XI a.- XIV a. gyvenvietė su 60 cm storio kultūriniu sluoksniu, tyrinėta 1985–1986 m. Gyvenvietės šiaurės vakarų ir vakarų dalyje archeologai ištyrė 240 m² plotą, rado VII a.- XII a. kultūrinį sluoksnį su lipdyta grublėtu paviršiumi ir žiesta keramika. Gyvenvietėje rasta sudegusių pastatų liekanų, ūkyje naudojamų dirbinių, kalavijo galas, pentinas su spygliu. 500 m į šiaurės vakarus yra 1984–1986 m. tyrinėtas vėlesnio laikotarpio senkapis, įrengtas greičiausiai dar pilėnų.

Aplinkiniai piliakalniai

Margaravos piliakalnis 12 km
Kieliško piliakalnis 16 kmPunios piliakalnis 13 km
Rumbonių piliakalnis 9 kmGerulių piliakalnis 19 km
Kružiūnų piliakalnis 9 kmKaukų piliakalnis 20 km
Obelytės piliakalnis 20 km
Aniškio piliakalnis 13 kmEinoronių piliakalnis 20 km
Daugų piliakalnis 15 kmRadžiūnų piliakalnis 6 km
Papėčių piliakalnis 20 kmPiliakalnio piliakalnis (Alytus) 14 km
Merkinės piliakalnis 27 kmPociūniškių piliakalnis 16 km
Poteronių piliakalnis 6 km
Spaudos naujienos

Spaudos naujienos – savaitinis spaudos propagandos laikraštis, leistas 1929–1930 m. Kaune.

Istorija

Leido Spaudos platinimo draugijos Centro valdyba. Spausdino Zavišos ir Steponavičiaus spaustuvė Kaune. Išėjo 27 numeriai. Tiražas 1929 m. – 5000 egz.
Rašė apie periodinės spaudos ir literatūros būklę, spaudos reikšmę visuomenės gyvenime, nagrinėjo rinkos plėtimo galimybes, spausdino spaudos leidinių, knygų recenzijas, skelbė spaudos platinimo akcijas.
Bendradarbiavo P. Barkauskas, Albinas Bernotas, Liudas Gira, Juozas Labokas, Stasys Povilavičius, Juozas Purickis, Petras Ruseckas, Petras Vaičiūnas ir kt.
Redaktorius Pranas Jasas.
Kalnų slidinėjimo centras „Kalita“

Kalnų slidinėjimo centras „Kalita“ arba Kalitos kalnas – aktyvaus turizmo, poilsio ir pramogų parko dalis Anykščiuose ant Kalitos kalno. Kalita – iš gretimų kalvų labiausiai išsiskirianti rytiniame miesto pakraštyje iškilusi kalva.

Legenda

Kalitos kalnas minimas Antano Vienuolio padavimuose. Anot anykštėno rašytojo, ant Kalitos kalno kadaise buvo didelis turtingo ir galingo bajoro Nykščio dvaras, o kaimyninėse kalvose – jo saugoma Vorutos pilis. Ją užpuldavo ir susivaidiję Lietuvos kunigaikščiai, ir Livonijos ordino, Pskovo kunigaikščių būriai. Laikui bėgant pasibaigė ir Vorutos valdovo, bajoro Nykščio, giminė, jos garbė ir galybė. Bajoro Nykščio rūmų ant Kalitos nė griuvėsių nebeliko, tik tebestūkso Anykščių kalnuose vienišas kaip balnas dviem kuprom piliakalnis…

Žiemos trasa

Kalvų masyvas užima apie 500x300 m dydžio plotą. Slidinėjimo trasų ilgis – 250-350 m, aukščių skirtumas – 40 m. Aktyviam poilsiui žiemą čia parengiamos ir veikia įvairaus sudėtingumo (mėlynos, raudonos) kalnų slidinėjimo trasos ir sniego parkas snieglentininkams. Yra 4 slidininkų keltuvai. Tamsiuoju paros metu trasos apšviečiamos. Yra 6 sniego gaminimo patrankos, sniego lyginimo mašina. Teikiamos slidinėjimo instruktoriaus paslaugos vaikams ir pradedantiesiems.

Vasaros trasa

Kalitos kalnas yra ypatingas tuo, kad ant jo galima pramogauti ištisus metus – čia nuo 2009 m. veikia pirmoji Lietuvoje  vasaros rogučių trasa, įrengta vokiečių firmos „Josef Wiegand GmbH“. Tai puiki aktyvaus poilsio alternatyva visai šeimai. Anykščių trasa yra dvibėgė ir žymiai modernesnė negu vienbėgės. Be to, kalnas yra unikalus, turintis skirtingo nuolydžio atkarpas, kurios leidžia patirti įvairesnių pojūčių. Trasa galima leistis tiek vasarą, tiek žiemą. Oro sąlygos didelės reikšmės nesudaro. Svarbu, kad temperatūra būtų ne žemesnė kaip minus 10 laipsnių ir nebūtų konstrukcijų apledėjimo. Rogutės yra keliasdešimt metrų nuo slidinėjimo trasos. Pavargę slidininkai gali pailsėti ir slides pakeisti į rogutes.
Šio tipo vasaros rogučių trasa besileidžiant žemyn pačiam galima pasirinkti nusileidimo greitį. Rogutėse sumontuoti išcentriniai stabdžiai neleidžia važiuoti didesniu nei 40 km/h greičiu. Saugos diržai užtikrina papildomą saugumą. Pramoga yra saugi net ir nedideliems vaikams. Visą trasą nuolatos prižiūri ir reguliuoja keli darbuotojai. Į vienas rogutes lengvai telpa du suaugę žmonės. Nusileidus nuo kalno, net nereikia išlipti. Rogutės kartu su „ekipažu“ pakeliamos į kalną ir vėl galima leistis žemyn. Tai nusileidimą linksmaisiais kalneliais primenanti pramoga.
Atrakciono bendras ilgis yra 500 m., trasoje yra penki posūkiai, tramplinas ir kilpa. Ši trasa Valstybinio turizmo departamento prie Ūkio ministerijos pripažinta „Sėkmingiausiu 2009 metų turizmo infrastruktūros projektu“.
Rasa Samuolytė

Rasa Samuolytė (g. 1975 m. sausio 21 d., Panevėžyje) – lietuvių aktorė.
1993 m. baigė Panevėžio 12-ąją vidurinę mokyklą ir tais pačiais metais įstojo į Lietuvos muzikos akademiją. 1997 m. baigė Teatro ir kino fakultetą (įgijo muzikinio profilio dramos aktoriaus kvalifikaciją). 1999 m. baigė Lietuvos muzikos akademijos Teatro ir kino fakulteto magistratūros studijas (dramos aktoriaus specializacija). Yra ištekėjusi už aktoriaus Dainiaus Gavenonio ir turi sūnų.
Juodkalnijos perperas

Monetos

1906 m. buvo kaldinamos 1, 2, 10 ir 20 parų monetos. 1 ir 2 parų monetos buvo bronzinės, 10 ir 20 parų - nikelinės. 1909 m. ėmė kaldinti sidabrines 1 ir 5 perperų monetas, o 1910 m. - dar ir 2 perperų monetas. 1910 m. ėmė kaldinti 10 ir 20 perperų auksines monetas, taip pat nukaldino labai nedaug 100 perperų monetų.

Banknotai

1912 ir 1914 m. išleido 1, 2, 5, 10, 50 ir 100 perperų banknotus. 1917 m. okupacinė Austrijos kariuomenė išleido konvertuojamus čekius, kurių nominalai buvo nurodyti perperais. Okupacijos metu apyvartoje buvo ir ankstesni Juodkalnijos perperai.
Rytų Timoro demografija

Rytų Timore gyvena apie vieną milijoną žmonių. Dėl didelio gimstamumo ir grįžtančių pabėgėlių, paskutiniu metu šis skaičius sparčiai išaugo. Gyventojai ypatingai koncentruojasi aplink Dilį.

Religija

Rytų Timoras ir Filipinai – dvi katalikiškos valstybės Rytų Azijoje. Religinė struktūra: katalikai (90 %), musulmonai (4-5 %), protestantai (3 %), nedidelės hinduistų, budistų, animistų bendruomenės.

Kalbos

Oficialios kalbos tetum ir portugalų. Taip pat vartojamos indoneziečių, anglų, papuasų ir kitos. Iš viso vartojama apie 16 vietinių kalbų.
Telšių ješiva

Istorija

Rabinų mokyklą 1875 m. arba 1880 m. (skiriasi datos šaltiniuose) įkūrė Ichakas Jakovas Openheimas, Meiras Atlasas, Zalmanas Abelis ir finansiškai prisidėjęs Vokietijos žydas iš Berlyno Ovadyah Lakhmanas. Mokymo įstaiga suklestėjo, kai jos vadovu tarp 1884–1885 m. tapo rabinas Eliezeris Gordonas. E. Gordonas vadovavo ješivai ir buvo Telšių vyriausiuoju rabinu iki pat savo mirties 1910 metais. Rabinų E. Gordono ir Simono Škopo pastangomis buvo sukurta unikali „telšietiška" mokymo ješivoje koncepcija, kuri tapo mokymo pagrindu daugybėje ortodoksinės pakraipos ješivų JAV. Ješivoje taip pat dėstė Simča Ziselis Zivas.
Vadinamoji „rabinų seminarija“ – ješiva, dėl savo aukštos mokymo kokybės ir žymių joje dėstančių rabinų išgarsėjo visame pasaulyje. Studijuoti religijos dalykų, pažinti Torą ir Talmudą, į Telšius rinkosi studentai iš pačių įvairiausių pasaulio taškų: Šiaurės Amerikos, Pietų Afrikos, įvairių Europos valstybių. 1919 m. ješivoje mokėsi 162, o 1936 m. 440 studentų.
Vienas iš žinomiausių šios ješivos vadovų buvo rabinas Josefas Leibas Blochas, kuris vadovavo ješivai nuo 1910 m. iki savo mirties 1930 metų. Kitas svarbus ir garsus ješivai vadovavęs rabinas buvo Chaimas Rabinovičius, kuris vadovavo ješivai tik vienerius metus iki savo mirties 1931 metų. Po jo mirties ješivos vadovu tapo jo sūnus Azrielis Rabinovičius, kuris vadovavo ješivai iki jos uždarymo 1940 metais.
1927 m. ir 1933 m. ješiva buvo atnaujinta, pastatyti keli nauji pastatai (administracinės ir gyvenamosios paskirties patalpos). 1940 m. ješivoje buvo 500 klausytojų. Telšių ješiva taip pat globojo mažesnes religines mokyklas visoje Lietuvoje. Dalį ješivos studentų paeiliui išlaikė paprasti Telšių žydų bendruomenės nariai, suteikdavę jiems nakvynę ir maistą, kita dalis studentų nuomojo gyvenamąsias patalpas iš vietinių žydų.
Ješiva veikė iki 1940 m. Lietuvą okupavus sovietams, ji buvo likviduota, o jos pastatai nacionalizuoti. Ješivos studentai išsibarstė po visą Lietuvą ir pasaulį. Mieste liko apie 100 studentų, kurie toliau mokėsi privačiuose namuose mažomis grupelėmis. Iki naciams užimant Lietuvą dalis buvusių ješivos auklėtinių sugebėjo išvykti į JAV bei dalis studentų vadovaujamų rabino Chaimo Steino 1940 m. spalio mėnesį traukiniu išvyko į Japoniją dėka Čijune Sugiharos išduotų vizų. Iš Japonijos studentai išvyko į Australiją, o iš ten 1941 m. pradžioje į JAV.
Prieš prasidedant II pasauliniam karui du ješivos mokytojai Ilja Meiras Blochas ir Chaimas Mordechajus Kacas išvyko į JAV ieškoti finansinės paramos ješivai, kur jie ir sužinojo apie prasidėjusį karą, o panaikinus ješivą Telšiuose tapo naujos ješivos įkūrėjais JAV, kuri buvo įkurta 1941 m. lapkričio 10 d. netoli Klivlando ir pavadintą Telšių vardu. Šioje ješivoje iki šiol taikoma Telšiuose sukurta mokymo sistema. 1960 m. Chaimas Mordechajus Kacas Čikagoje atidarė ješivos padalinį, kurį taip pat pavadino Telšių ješiva.
Guam Shipyard

Istorija

Klubas įkurtas 1997 m.
Žaidžia elito lygoje. 2010, 2012, 2015, 2017 m. iškovojo FA taurę.
Konkurencijos taryba

Konkurencijos taryba – savarankiška įstaiga, vykdanti valstybinę konkurencijos politiką ir ją prižiūrinti.

Istorija

1992 m. įkurta Konkurencijos taryba prie Valstybinės kainų ir konkurencijos tarnybos atskaitinga Ekonomikos ministerijai.
1995 m. pertvarkyta į Konkurencijos tarybą prie Konkurencijos ir vartotojų teisių gynimo tarnybos.
1999 m. Konkurencijos taryba tapo nepriklausoma institucija.
2004 m., Lietuvai prisijungus prie Europos Sąjungos, tarpvalstybinės konkurencijos priežiūra perduota Europos Komisijai.
Višegradas

Istorija

Pagal 1991 gyventojų surašymą Višegrado savivaldybėje gyveno 21 199 gyventojai, iš kurių 62,81 % bosniai, 32,85 % serbai, 1,48 % jugoslavai, 0,17 % kroatai, 2,69 % kitų tautybių. Pačiame mieste gyveno 11 668 gyventojai, iš kurių 64 % bosnių, 29 % serbų, 3 % jugoslavų ir 5 % kitų tautybių.
Bosnijos karo metu Višegrado apylinkėse vyko mūšiai, regiono gyventojai bosniai buvo išvaryti.
Algirdas Juozas Motuzas

Biografija

1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 2000 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1966 m. dėsto Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas), 1984–1990 m. Agronomijos fakulteto prodekanas, 1992–1994 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos sekretorius, 2000–2006 m. Dirvotyros ir agrochemijos katedros vedėjas; nuo 2001 m. profesorius. Nuo 1994 m. Tarptautinės dirvožemininkų sąjungos narys, nuo 2001 m. Lietuvos dirvožemininkų draugijos prie Lietuvos mokslų akademijos pirmininkas. Nuo 2007 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
Žemės ūkio enciklopedijos (3 t. 1998–2007 m.) mokslinės redakcinės tarybos pirmininko pavaduotojas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – dirvožemio ekologija ir Lietuvos agronomijos mokslą raida. Paskelbė apie 120 mokslinių ir 280 mokslo populiarinimo straipsnių.
Vitalijus Vaikšnoras

Vitalijus Vaikšnoras (g. 1961 m. balandžio 23 d.) – Lietuvos karininkas.
1978–1982 m. Vitalijus Vaikšnoras studijavo Vilniaus aukštojoje priešlėktuvinėje gynybos vadų mokykloje, vėliau anglų kalbos mokėsi (1994–1995), studijavo bei stažavosi Vakarų valstybių koledžuose (JAV ir kt.).

Karjera

2000 m. paskirtas Motorizuotosios pėstininkų brigados (MPB) „Geležinis vilkas“ vado pavaduotoju – štabo viršininku; vadu (2001 m.).
Nuo 2003 m. balandžio 25 d. Krašto apsaugos ministerijos Gynybos štabo viršininko pareigas.
Meno kultūra

Meno kultūra – savaitinis iliustruotas meno kritikos žurnalas, leistas 1928 m., 1930 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvos spaudos platinimo draugija. Spausdino „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Išėjo 14 numerių. Leido priedą „Meno kultūra“ (informacinis kino, radijo, teatro programų leidinėlis).
Aptarė Lietuvos teatro, tautodailės, vaizduojamojo meno plėtotę, raidos perspektyvas, rašė apie kitų šalių įvairias meno rūšis, naujas meno sroves, recenzavo Lietuvos menininkų kūrinius.
Bendradarbiavo Petras Biržys, Kazys Bridžius, Karolis Dineika, Paulius Galaunė, Adomas Jakštas, P. Jurgelevičius, Juozas Keliuotis, Vincas Mykolaitis-Putinas, Stasys Santvaras, Jurgis Savickis, Vincas Steponaitis, Viktoras Žadeika ir kt.
Redagavo Pranas Lubickas.
Omletas

Omletas – keptas patiekalas, gaminamas iš kiaušinių. Gali būti natūralus (su vandeniu, pienu arba grietinėle) ir su įvairiais priedais (dešra, kumpiu, rūkyta šonine, dešrelėmis, pomidorais, žalumynais).
Omletas paprastai valgomas pusryčiams. Omletas su uogiene, medumi, riešutais patiekiamas ir kaip saldus patiekalas.
Omletas ruošiamas taip:
Žali kiaušiniai, pienas ir druska išplakami, mišinys supilamas į keptuvę su įkaitintu sviestu ir kepamas ant didelės ugnies. Kai omletas pradeda tirštėti, jo kraštai peiliu iš dviejų pusių pakeliami ir ties viduriu suglaudžiami. Iškepęs omletas išverčiamas į lėkštę, kad sudūrimas liktų apačioje, pašlakstomas sviestu ir tuojau pat patiekiamas.
Šlikių pilkapynas

Vieta

Tai slėnyje stūksanti, iš vakarų ir šiaurės pusių upės vagos juosiama pakiluma, apaugusi mišku. Joje, apie 95 m ilgio šiaurės - pietų kryptimi ir 54 m pločio plote matosi 4 pilkapių sampilai, kurių skersmuo 7–9 m, aukštis iki 0,4 m.
Teritorijos plotas – 0,28 ha.

Tyrimai

1985 m. išaiškino, 1986 m. 2 suardytus pilkapius ištyrė Ignas Jablonskis.
Pirmas pilkapis buvęs 9 m skersmens, su 3 koncentriniais akmenų vainikais. Jame rasti 4 sudegintų mirusiųjų kapai, iš kurių 3 buvo urnose, o 1 – duobėje. Antras pilkapis 7 m skersmens, su išlikusiu 1 koncentriniu akmenų vainiku. Viduje buvę vainikai ir kapai sunaikinti kasant pilkapio sampile duobes. Ties pagrindu aptiktas titnago skaldinėlis ir akmens nuoskalų.
Pilkapynas datuojamas III–II a. pr. m. e.
1993 m. paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV2031), 1997 m. įrašytas į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A409), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A409P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.