google/wiki40b huggingface dataset:
Aerozolis

Aerozolis (gr. αέρος 'oras' + lot. sol(utio) 'tirpalas') – viena iš zolio atmainų, dispersinė sistema, susidedanti iš dujų aplinkoje (paprastai – ore) plūduriuojančių kietų arba skystų dalelių. Aerozoliai, kurių dispersinė fazė susideda iš skysčio lašelių, vadinami rūkais. Kietų dalelių atveju, jei jos neiškrenta nuosėdomis, kalbama apie dūmus (laisvus dispersinius aerozolius) arba dulkes. Dalelių dydis aerozoliuose svyruoja nuo kelių milimetrų iki 10⁻⁷ mm.
Aerozoliai susidaro mechaniškai smulkinant ir purškiant kietuosius kūnus arba skysčius: skaldant, trinant, sprogdinant, deginant, pučiant purkštuvu.

Klasifikacija

Aerozoliai, kaip vieni iš zolių, pagal savo prigimtį skirstomi į natūralius ir dirbtinius. Natūralūs aerozoliai susidaro veikiant gamtinėms jėgoms, pavyzdžiui, išsiveržiant ugnikalniams, vykstant dirvos erozijai vėjo poveikyje, susidarant atmosferiniams reiškiniams. Žmogaus ūkinės veiklos pasėkoje susidaro dirbtiniai aerozoliai, tarp kurių svarbią vietą užima pramoniniai aerozoliai. Pramoninio aerozolio pavyzdžiu gali būti dujų balionėlis. Šiuo metu aerozolių pagalba galima gesinti gaisrus.

Savybės

Aerozoliams būdingas mažas dujų dispersinės aplinkos klampumas ir didelis dujų molekulių laisvas judėjimo kelias tarp susidūrimų, palyginus su dalelių dydžiu. Todėl nepaisant sąlyginai didelių dalelių dydžių, aerozoliuose vyksta intensyvus Brauno judėjimas. Aerozolių dalelės įgauna krūvius dėl sąveikos su jonais, kurių visada yra dujose. Atsižvelgiant į dujinės terpės išretėjimą, ant aerozolių dalelių nesusidaro dvigubas elektrinis sluoksnis. Dėl tos pačios priežasties, skirtingai nuo koloidinių sistemų, dalelių elektros krūvis gali būti ne tokio paties dydžio ir netgi su skirtingu ženklu. Dėl intensyvaus Brauno judėjimo ir stabilizavimo veiksnių nebuvimo aerozoliai yra nestabilios agregatinės būsenos. Dalelės jungiasi į didelius agregatus, greitai nusėdančius dujinėje terpėje.
Skiriami dvifaziai ir trifaziai aerozoliai. Pirmuosiuose dujų fazę sudaro išstumiančių dujų garai  ir vaistinių medžiagų garai - koncentratas. Purškiamų lašų dydis priklauso nuo propelento, išstumiančio aerozolio aktyviąją medžiagą, ir koncentrato santykio: kuo mažiau koncentrato, tuo mažesni lašeliai (5-10 mikronų). Trijų fazių aerozoliai susidaro tuo atveju, jei koncentrato tirpalas nesimaišo su skystuoju propelentu.
Taisyklingasis 257-kampis

Taisyklingasis 257-kampis yra 257 kampus turintis taisyklingasis (visi kampai bei kraštinės lygios) daugiakampis. Žmogaus akiai ši figūra gana mažai kuo skiriasi nuo apskritimo, tačiau kampus sujungus su centru gauta „žvaigždė“ vis dar matoma. Daugiakampis reikšmingas tuo, jog jį galima nubraižyti skriestuvu ir liniuote.

Atradimo istorija

Nors jau 1801 m. Carl Friedrich Gauss žinojo jog figūra nubraižoma skriestuvu ir liniuote, pirmasis išsamus aprašymas kaip tai padaryti buvo paskelbtas Magnus Georg Paucker (1822) ir Friedrich Julius Richelot (1832). Sprendžiant užduotį pagal šiuos straipsnius būtina nubraižyti 150 pagalbinių apskritimų. Žinomi ir alternatyvūs braižymo būdai.
Malakologija

Malakologija – zoologijos sritis nagrinėjanti moliuskus.
Vida Garalienė

Vida Garalienė-Grybauskaitė (g. 1943 m. gruodžio 13 d. Martinonyse, Balninkų valsčius) – Lietuvos biofizikė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1968 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2001 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1969 dirba Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos institute. Mokslinio darbo svarbiausia sritis – originalių antiaritminių ir kardiotoninių medžiagų kūrimas ir jų veikimo tyrimas. Trijų išradimų autorė.
Sagumas

Sagumas (lot. sagum), sagas – apsiaustas, kurį paprastai vilkėdavo Romos kareiviai ir žemesnieji karininkai Romos respublikos ir ankstyvaisiais Romos imperijos laikais.
Sagumas buvo laikomas karo drabužiu, priešingai negu toga, kuri buvo laikoma taikos drabužiu. Vyresnieji karininkai ir generolai vilkėdavo paludamentą (lot. paludamentum). Italijoje vykstant karui visi Romos piliečiai net ir miestuose vilkėdavo sagumus (išimtis buvo tik konsulai). Taip vykstant Sąjungininkų karui 357–355 m.p.m.e. sagumus vilkėjo dvejus metus.
Sagumas buvo paprastas stačiakampis storo audeklo gabalas, susegamas odine, kartais galbūt metaline sąsaga ir dėvimas ant šarvų. Vilkint sagumą priekis būdavo atviras. Audeklas būdavo iš audžiamas neskalbtos vilnos, persisunkusios lanolinu, dėl ko būdavo sunkiai peršlampantis. Sagumai tradiciškai būdavo raudoni.

Kiti sagumai

Generolų ir vyresniųjų karininkų vilkimus apsiaustus irgi kartais vadino sagumais, nors dažniau juos vadino mažybiniu pavadinimu lot. sagulum 'mažas sagumas'.
Europos šiaurinių tautų vilkimus apsiaustus taip pat vadindavo sagumais. Pvz., Tacitas minėjo germanų sagumus.
Kartais sagumais vadindavo vergų ir skurdžių Romos gyventojų vilkimus viršutinius drabužius.
Draudimas

Draudimas – ekonominių, finansinių ir socialinių santykių visuma, kurią formuoja ypatinga šalies teisinė bazė, ir kuri formuoja tikslingą fondą iš namų ūkio, gamybinio, kreditinio, valstybinio sektorių bei tarptautinių organizacijų piniginių lėšų, kurį vėliau paskirto ir panaudoja to fondo dalyvių patirtų nuostolių dėl nepalankių, bet aptartų sąlygų atlyginimui. Draudimas yra ir rizikos valdymo priemonė, naudojama apsisaugoti nuo galimų finansinių nuostolių rizikos. Draudimo pagalba siekiama iš anksto apsisaugoti nuo galimų neigiamų padarinių, kurie atsiranda dėl draudiminio įvykio.

Draudimo Šakos

Pagal Lietuvos respublikos draudimo įstatymą draudimas skirstomas į draudimo šakas bei draudimo grupes. Draudimo šakos yra gyvybės ir ne gyvybės draudimas. Savo ruoštu, gyvybės ir negyvybės draudimo šakoms priskiriamos įvairios draudimo grupės.

Draudimo rinka

Draudimo rinka - tai finansų rinkoje veikiantis mainų mechanizmas, suvedantis draudimo paslaugų pardavėjus ir pirkėjus, taip suformuojant draudimo paslaugų pasiūlą ir paklausą, kurią reguliuoja ypatinga piniginių santykių forma "draudimo įmoka - draudimo išmoka" ir kuri leidžia šioms abejoms šios rinkos dalyvių pusėms realizuoti savo tikslus bei kartu garantuoti šalies ekonominės ir socialinės raidos tiklsingumą bei efektyvumą.

Draudimo istorija

Draudimo ištakos siekia žilą senovę. Nuo pačių seniausių laikų žmonės norėjo padidinti savo saugumą, apsaugoti save, savo aplinką bei turtą. Biblijoje randame pasakojimų apie tai, kaip buvo kaupiamos atsargos nederliaus ar karo metui. Senovės miestų gyventojai laikė tikslinga mokėti tam tikrą mokestį, kad derlingais metais būtų sukauptos atsargos bado ar miesto apsupties laikotarpiui. Bendro rezervo ar fondo samprata formavosi žmonių sąmonėje nuo pačių seniausių laikų.
Hinčeštis

Istorija

1965–1990 m. vadintas Kotovskiu karo vado G. Kotovskio (1881–1925) garbei.
Vėlyvasis kosminis bombardavimas

Vėlyvasis kosminis bombardavimas – Žemės istorijos laikotarpis, prasidėjęs prieš 4,1 ir pasibaigęs prieš 3,8 milijardo metų, kai Žemė, Mėnulis, Marsas ir kiti Saulės sistemos kūnai itin dažnai susidurdavo su asteroidais ar kometoidais. Nustatyta, kad dauguma Mėnulyje esančių smūgio išlydytų uolienų susidarė kaip tik šiuo laikotarpiu. Kol kas dar nežinoma, kodėl susidūrimai su kosminiais kūnais intensyviausiai vyko kaip tik šiuo geologiškai trumpu laikotarpiu. Egzistuoja hipotezė, kad kaip tik tuo metu vyko dujinių milžinių migracija, dėl kurios gravitacinio poveikio Koiperio žiedo ar asteroidų žiedo objektai įgavo labai ekscentriškas orbitas ir todėl padidėjo susidūrimo su Žemės tipo planetomis tikimybė.

Įrodymai

Pagrindinis įrodymas, kad Mėnulis patyrė kosminį bombardavimą, yra radiometrinio datavimo metodais nustatyti smūgio ištirpdytų uolienų, surinktų „Apollo“ misijų metu, amžiai. Manoma, kad dauguma šių uolienų susidarė susidūrimų su dešimčių kilometrų skersmens kūnais metu. Ištyrus uolienų mėginius Žemėje, pasirodė, kad jos visos sustingo prieš 3,8–4,1 mlrd. metų. Tačiau kosminio bombardavimo hipotezė susilaukė ir kritikos. Pagrindiniai priekaištai jai yra tai, kad (1) „Apollo“ misijų metu paimti mėginiai iš tiesų buvo iš to paties susidūrimo rajono (Lietų jūros) ir (2) senesnės, nei 4,1 mlrd. metų smūginės uolienos neišliko dėl vėlesnių susidūrimų, arba išsilydė jų metu. Pirmasis teiginys liečia tai, kad visi „Apollo“ paimti uolienų pavyzdžiai galėjo būti paimti iš Lietų jūros rajono, kadangi vieno susidūrimo metu išmestos medžiagos galėjo atsirasti visose trijose „Apollo“ nusileidimų vietose. Antroji hipotezė teigia, kad senesnių, nei 4,1 mlrd. metų, smūginių uolienų nerasta, nes jos buvo sunaikintos per praėjusius 4 mlrd. metų, arba jos buvo dar sykį išlydytos vėlesnių susidūrimų metu ir taip sumažėjo jų radiometriniais matavimais nustatomas amžius.

Dujinių milžinių migracija

Kai kurios kompiuterinės simuliacijos rodo, kad dujų milžinės susidarė ne tose orbitose, kuriose jos yra dabar, o dėl gravitacinių perturbacijų kelis šimtus milijonų metų judėjo. Manoma, kad Jupiterio orbita pasislinko arčiau Saulės, o Neptūnas bei Uranas apsikeitė vietomis ir nutolo nuo Saulės. Šių migravimų metu Jupiteris ir Saturnas atsidūrė orbitiniame rezonanse, ir dėl šio rezonanso poveikio buvo sutrikdytos asteroidų žiedo ir Koiperio žiedo objektų trajektorijos.

Vėlesnis Urano ir Neptūno susiformavimas

Yra siūloma, kad dėl reto proplanetinio disko išorinėje Saulės sistemoje planetų susidarymas vyko žymiai lėčiau. Tokiu atveju Urano ir Neptūno susidarymas turėjo trukti keletą milijardų metų, ir naujų planetų poveikis galėjo sukelti kosminį bombardavimą. Tačiau kiti skaičiavimai rodo, kad visos dujinės milžinės susiformavo itin greitai, 10 mln. metų laikotarpiu.
James Joyce

Biografija

Vyriausiasis dešimties vaikų šeimoje Džeimsas Džoisas gimė Ratgane, Dublino priemestyje. Šešerių metų pradėjo mokytis jėzuitų kolegijoje – to meto įspūdžiai išsamiai aprašyti autobiografiniame romane „Jaunojo menininko portretas“. Dar būdamas vaikas tapo politinių konfliktų liudininku. Ši patirtis Dž. Džoisui išugdė pasibjaurėjimą anglų viešpatavimu. Lygiai taip pat jis maištavo prieš bažnyčios autoritetą, kultūrinį provincialumą ir familiarius santykius šeimoje.
Nuo 1898 m. iki 1902 m. Dublino Jėzuitų Universitete studijavo filosofiją ir kalbas bei pagarsėjo kaip apsiskaitęs polemikas. Studijuodamas kūrė trumpus prozos kūrinius, vadinamąsias epifanijas, rašė eilėrasčius, kai kuriems sukurdavo muziką, išversdavo į vokiečių kalbą, sukūrė dramą. Baigęs universitetą, išvyko iš Airijos į Paryžių. Čia pradėjo medicinos studijas, bet dėl pinigų trūkumo turėjo jas nutraukti. Mirus motinai, 1903 m. Džeimsas Džoisas grįžo atgal į Airiją, kur išspausdino daug eilėraščių ir pradėjo rašyti pirmąjį prozos kūrinį „Dubliniečiai“, skirtą miesto bei jo gyventojų dvasiniam ir moraliniam sąstingiui. Tuo metu susipažino su būsimąja žmona Nora Barnakl (Nora Barnacle), vėl išvyko iš Airijos ir gyveno su ja Ciuriche bei Trieste.
1905 m. Džoisams gimė sūnus Džordžas, o 1907 m. – dukra Liucija. Privačiai mokydamas anglų kalbos, Dž. Džoisas užbaigė „Dubliniečius“, tačiau rasti leidėją penkiolikai niūrių istorijų nesisekė. Trieste išleido eilėrasčių rinkinį „Kamerinė muzika“ („Chamber Music“) ir rašė romaną „Jaunojo menininko portretas“ (išleistas 1916 m. Niujorke). Nuo 1918 m. Niujorko žurnale „The Little Review“ pradėtos spausdinti „Uliso“ ištraukos. Šį kūrinį jis rašė ketverius metus – nuo 1914-ųjų. Ilgą laiką Britanijoje ir JAV dėl nešvankumo uždraustas romanas buvo išleistas Paryžiuje 1922 m. „Ulisas“ sukėlė protestų bangą – Niujorko paštas sudegino 2000 knygos egzempliorių, dar kelis šimtus konfiskavo Anglijos muitinė. 1920 m. Dž. Džoisas apsigyveno Paryžiuje ir pradėjo rašyti „Finegano budynę“. Vienam iš sunkiausiai skaitomų bei analizuojamų pasaulio romanų jis paskyrė 15 metų. 1940 m. pabėgo iš Paryžiaus ir apsistojo pas draugus provincijoje. Mirė 1941 m. sausio 13 d. Ciuriche.
Storoji žarna

Anatomija

Akloji, skersinė, riestinė gaubtinė žarnos dalys ir tiesiosios žarnos pradžia užima intraperitoninę padėtį, kylančioji, nusileidžiančioji gaubtinės žarnos ir vidurinė tiesiosios žarnos dalis- mezoperitoninę, o tiesiosios žarnos galas – ekstraperitoninę padėtį. Storoji žarna prasideda dešinioje klubo duobėje akląja žarna ir, kildama aukštyn pilvo ertmės dešiniuoju pakraščiu, pereina į kylančiąją gaubtinę žarną. Menamą ribą tarp jų sudaro klubinės žarnos atsivėrimo į storąją žarną žiotys. Ties kepenimis žarna pasisuka į kairę ir pereina į skersinę gaubtinę žarną. Ji tęsiasi skersai pilvo ertmės, o jos pasaitas, mesocolon transversum, prisitvirtina prie užpakalinės pilvo sienos ir padalija pilvaplėvės ertmę į viršutinį ir apatinį aukštus. Ties blužnimi žarna pasisuka žemyn. Riestinė žarna, persilenkusi per užpakalinį mažojo dubens kraštą, pereina į tiesiąją žarną, kuri baigiasi tarpvietėje išeinamąja anga, anus.
Storojoje žarnoje turinys juda lėčiau negu plonojoje: nuo aklosios žarnos iki riestinės jis nukeliauja per 12 valandų. Dar reikia 6-8 valandų, kol turinys pasišalina iš organizmo išmatų pavidalu. Normalu, kai žmogus tuštinasi nuo 1 karto per 2 paras iki 2 kartų per vieną parą. Storosios žarnyno mikrofloros sudėties pakinta dėl ligų. Sergant žarnyno mikroflora išplinta į proksimalinę storiosios žarnos dalį ir tulžies latakus, vystosi disbiozė. Toliau progresuojant disbiozei, atsiranda bakterijų su patogeninėmis savybėmis.
Storosios žarnos liaukos išskiria skaidrias, šarmines sultis, kuriose yra nedaug virškinamųjų fermentų ir gleivių su slidinamosiomis medžiagomis. Sulčių išsiskiria nedaug, o rūgšti aplinka, kurią sudaro bakterijų apykaitos produktai, fermentus greitai suardo. Su pirmuoju kūdikių maitinimu į jų virškinamąjį kanalą patenka įvairių rūgimo ir puvimo bakterijų, kurios palankiausias egzistavimo sąlygas randa storojoje, ypač aklojoje žarnoje.
Joje jos intensyviai dauginasi ir nuolat plinta tolimąja kryptimi. Bakterijos ir jų apykaitos produktai sudaro maždaug pusę storosios žarnos turinio. Bakterijos organizmui turi ir teigiamą ir neigiamą reikšmę. Teigiama reikšmė- celiuliozės ir jungiamojo audinio virškinimas, kuris vyksta bakterijų medžiagų apykaitos metu. Be to, jos sintetina tam tikru B ir K grupių vitaminus. Neigiamą reikšmę turi puvimo ir rūgimo procesų metu atsirandantys produktai: indolas, skatolas, kadaverinas, įvairios organinės rūgštys. Šios medžiagos įsiurbiamos į kraują ir kenkia organizmui.
Nesuvirškintų medžiagų likučiai, nevirškinamos medžiagos, tulžies liekanos, bakterijos ir jų apykaitos produktai, suklijuoti gleivėmis ir slidinamosiosmis medžiagomis. Iš plonosios žarnos tyrė nedidelėmis proporcijomis patenka į storąją žarną ir, veikiama persitaltinių judesių, slenka tolimesne kryptimi. Grįžti atgal į klubinę arną tyrei trukdo klubinis aklosios žarnos vožtuvas. Storosios žarnos persistaltines bangas keičia antiperistaltinės bangos, todėl turinys žarnoje išbūna 12-15 valandų. Per tą laiką tyrė sutirštėja ir virsta išmatomis.
Audra Dagelytė

Biografija

1999 m. baigė Ramučių (Akmenės rajonas) vidurinę mokyklą, 2004 m. Lietuvos kūno kultūros akademija, mokosi Kauno kūno kultūros akademijos magistrantūroje.
1999–2004 m. Akmenės sporto centro lengvosios atletikos trenerė, Naujosios Akmenės Saulėtekio vidurinės mokyklos mokyklos mokytoja.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės rajono skyriaus narė, Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos narė.
2004 m. trumpai Akmenės rajono savivaldybės tarybos narė.
Sprinterė, 2000 m. Europos, 2002 m. Europos taurės 4x100 bėgimo čempionė, daugkartinė Lietuvos ir Baltijos šalių bėgimo rungčių nugalėtoja, Lietuvos 4x200 ir2x100 metrų bėgimo rekordininkė.
Butajevo byla

Butajevo byla – baudžiamoji byla, tapusi vienu iš 1940 m. birželio 14 d. TSRS ultimatumo Lietuvai pretekstų.

Istorija

1940 m. sausio mėn. Lietuvos karinė žvalgyba užverbavo TSRS kariuomenės Naujosios Vilnios įguloje, įkurtoje pagal 1939 m. Lietuvos-TSRS sutartį, tarnaujantį Gadžibalą Butajevą. Kai 1940 m. vasario 4 d. šis pabėgo iš įgulos, Lietuvos karinė žvalgyba nutraukė su juo ryšius. 1940 m. kovo mėn. TSRS kariuomenės junginių, dislokuotų Lietuvoje, vadovybė kreipėsi į Lietuvos kariuomenės Pirmosios divizijos vadą J. Černių, prašydama surasti dezertyrą. TSRS užsienio reikalų komisaro pavaduotojas Vladimiras Dekanozovas pareiškė priekaištą Lietuvos pasiuntiniui Maskvoje L. Natkevičiui, kad Lietuvos policija tyčia neieško bėglio.

Byla

G. Butajevas slapstėsi Vilniuje, netoli Rasų kapinių. 1940 m. gegužės 12 d. policijos sekliams atėjus jo suimti, bandė bėgti, tačiau matydamas, kad nepavyks, nusišovė. Dalyvaujant TSRS kariuomenės atstovams atliktas nuodugnus tyrimas, konstatuota savižudybė ir byla nutraukta.
Tačiau netrukus TSRS vyriausybė apkaltino Lietuvą, kad čia grobiami, tardomi ir kankinami TSRS kariai, o G. Butajevas buvęs nužudytas. Lietuvos vyriausybės sudaryta speciali komisija patvirtino, kad G. Butajevas nusišovė. TSRS atmetė komisijos išvadas. 1940 m. birželio 14 d. TSRS ultimatume Lietuvai teigiama, kad G. Butajevą nušovė Lietuvos policija, kai buvo pareikalauta jį grąžinti. Iškart po ultimatumo Raudonoji armija okupavo Lietuvą.
TSRS okupavus Lietuvą Butajevo byla buvo atnaujinta. Dėl G. Butajevo žūties ir raudonarmiečių grobimu apkaltinti buvęs Valstybės saugumo departamento direktorius Augustinas Povilaitis ir buvęs vidaus reikalų ministras Kazys Skučas. 1940 m. liepos pabaigoje jie buvo išvežti į Maskvą ir 1941 m. liepos 12 d. sušaudyti.
Jūratė Žeimienė

Biografija

1987 m. baigė Vilniaus kooperacijos technikumą, buhalterinės apskaitos ir ūkinės veiklos analizės kursą, 1994 m. baigė Gomelio kooperacijos instituto Vilniaus fakultetą, studijuoja M. Romerio universiteto Teisės ir valdymo fakultete.
UAB „Naujamiesčio būstas“ vyriausioji finansininkė. 2007 m. UAB „Būsto investicijų valdymas“ generalinė direktorė.
Nuo 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė, nuo 2006 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Vilniaus klubo narė.
Nuo 2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.
2007 m. rugpjūčio mėn. įsivėlė į UAB „Šnipiškių ūkis“ direktoriaus atleidimo skandalą žiniasklaidoje paaiškėjus, kad, būdama Vilniaus miesto tarybos narė ir UAB Būsto investicijų valdymas akcininkė bei generalinė direktorė, siekė konkuruojančios įmonės UAB „Šnipiškių ūkis“ direktoriaus atleidimo. 
Lietuvos moterų draugijos narė. Šachmatų klubo „Juodasis Rikis“ steigėja. Duktė Simona.
Šovenių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis yra patvenktos Pienios dešiniajame krante esančioje atskiroje kalvoje, juosiamoje slėnio daubų. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, kiek iškiliu viršumi, 30x25 m, su iki 80 cm storio kultūriniu sluoksniu pietiniame ir pietvakariniame šlaituose. Jame rasta apdegusio molio trupinių, šlako, gyvulių kaulų. Šlaitai statūs, 6–10 m aukščio, viršuje 2-3 m aukštyje dar paskatinti; apardyti ilgą laiką ariant, dabar dirvonuoja.
Piliakalnis apardytas ariant bei statant užtvanką per Pienią, dirvonuoja.
Į pietvakarius nuo piliakalnio 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Aplinkiniai piliakalniai

Marijampolio piliakalnis 2 kmPapilių piliakalnis (Anykščiai) 25 kmLiudiškių piliakalnis 17 km
Palatavio piliakalnis 17 kmŠukionių piliakalnis 36 kmJonydžių piliakalnis 23 kmLaičių piliakalnis 21 kmRiklikų piliakalnis 7 kmButeikių piliakalnis 15 km
Trakinių piliakalnis 17 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Progresas (savaitraštis)

Progresas – JAV lietuvių savaitraštis, leistas nuo 1910 m. sausio 6 d. Filadelfijoje.

Istorija

Leidėjas A. Jocys, redaktorius Vincas Daukšys. Išėjo 21 numeris.
Mergarha

Gamta ir kultūra

Mergarhos gyvenvietė įsikūrusi į vakarus nuo Indo slėnio, Kačio lygumoje tarp dviejų kalnų sistemų: Suleimano kalnų šiaurėje ir Kirtaro kalnų vakaruose. Ji priklausė didesniam Beludžistano žemdirbystės kultūrų klasteriui, kaip ir kitos gyvenvietės aukščiau kalnuose – Rachman Delis, Rana Gundajus, Kiri Gur Muchamedas, Dambu Sadadas ir kt. Mergarha stovėjo prie svarbaus senovinio prekybos kelio, jungusio Indo upės slėnį su Irano kalnynu, todėl čia buvo jaučiamos įvairios kultūrinės įtakos, ir Mergarha tapo svarbia tarpininke introduokuojant naujoves į Indijos subkontinentą.
Žemdirbystė į čia atėjo iš vakarų, per Irano kalnyną, ir Mergarha tikriausiai buvo seniausias žemdirbystės židinys visoje Pietų Azijoje. Vietos gyventojai augino javus (miežius, vienaeilius kviečius, emerinius kviečius) jojobas, datules. Taip pat vertėsi gyvulininkyste: svarbiausi auginami gyvuliai buvo avys, ožkos, galvijai (kuprajaučiai).
Smilkalų lazdelė

Smilkalų lazdelė (angl. Joss stick) – nedidelė plona medinė lazdelė (paprastai gaminama iš bambuko), padengta smilkalais. Naudojamos religiniais motyvais (pvz., pagodose, šventyklose), arba tiesiog siekian sukurti jaukų patalpos kvapą.
Smilkalų lazdelės populiarios Kinijoje, Tailande, Indijoje, Taivane, kitose pietryčių, rytų Azijos šalyse. Čia jos smilkomos šventyklose, šalia šventųjų statulėlių, religinių švenčių metu.
Smilkant smilkalų lazdelę dažnai naudojama smilkalinė, kad pelenai nekristų ant grindų.
Kolkos valsčius

Istorija

Smėlinga ir pelkinga pajūrio dirva formuoja ypatingą reljefą – išilgines kopas – gūbrius ir ilgus, siaurus, pelkėtus slėnius – palves. Kolkos valsčiuje išsidėstę žvejų kaimai: Sykragas, Mazirbė, Kuošragas, Pitragas, Saunagas, Vaidė, Ušai, jie įeina į lyvių kultūrinę-istorinę teritoriją – Lyvių pakrantę. Iš esmės visas valsčius plyti Slyterės nacionalinio parko teritorijoje. Jau nuo seno žmonės čia gyveno iš jūros. Nuo XIX a. iki XX a. vidurio pakrantės kaimuose buvo pastatyta nedidelių žuvies apdorojimo įmonių, jose rūkė plekšnes, strimeles, ruošė šprotus.

Upės

Celmupė, Kikanas, Mazirbė, Uotrvalkas, Pitragsupė, Ruokstvalkas, Trešvalkas, Ušvalkas, Vagarvalkas, Vecistabvalkas, Vecruočupė, Zartapvalkas, Zėnvalkas

Ežerai

Didysis Pėterezeras, Mažasis Pėterezeras, Vecezeras
Algirdas Žukas

Biografija

1951–1962 m. mokėsi Skiemonių vidurinėje mokykloje, 1968 m. neakivaizdžiai baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
1962–1970 m. Utenos raj. Klovinių kolūkio vyriausiasis agronomas, 1970–1991 m. Biliakiemio kolūkio pirmininkas, 1991–1992 m. Biliakiemio žemės ūkio įmonės administracijos vadovas, 1992–1995 m. žemės ūkio bendrovės „Biliakiemis“ valdybos pirmininkas.
1995–1997 m. Utenos apskrities viršininko administracijos valdytojo pavaduotojas. 1998–2000 m. UAB Draudimo kompanija „Lindra“ Utenos filialo direktorius. 2000–2013 m. Utenos seniūnijos seniūnas.
1990–1995 m. Utenos rajono tarybos deputatas, 1995 m., 1997–2000 m., 2003 m., 2007 m., 2011 m. ir 2013–2015 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.  
Pirmasis rajone pradėjo kurti bendruomenių centrus, į didžiausius pastatus sukeldamas svarbiausias kaimo įstaigas. Mokyklų pastatuose įsikūrė bibliotekos, kultūros namuose, kurie stovėdavo pustuščiai – pradinės mokyklos, vaikų darželiai ir kt. Knygų apie Utenos seniūnijos istoriją „Visiškai atvirai“ (sudarytoja Genovaitė Šnurova) iniciatorius. 
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys.
Utenos seniūnijos ir Pačkėnų krašto bendruomenės narys. Sutuoktinė Emilija, sūnus Audrius.
Lietuvos nacionalinis dramos teatras

Lietuvos Nacionalinis dramos teatras – nuo 1940 m. dirbantis teatras, įsikūręs Vilniuje.

Veiklos istorija

Pirmasis pastatymas – Hermano Hijermanso „Viltis” (premjera 1940 m. spalio 6 d.), spektaklio režisierius – Romualdas Juknevičius. Dabartinis teatro pastatas pastatytas 1981 m. pagal Algimanto Nasvyčio, Vytauto Nasvyčio (architektai) ir Janinos Marozienės projektą. 1983 m. jie buvo apdovanoti už tai TSRS valstybine premija.
Per visą veiklos laikotarpį teatre sukurta apie 400 spektaklių.
2001 m. Lietuvos nacionalinis dramos teatras tapo Europos teatro konvencijos nariu. Šiuo metu teatro repertuare gausu ir klasikinės pasaulio dramaturgijos, ir šiuolaikinių autorių, ir nacionalinių pjesių pastatymų.