Ikikolumbinė Amerika

Ikikolumbinė Amerika (dar Senovės Amerika, priešispaninė Amerika) – Amerikos žemynas iki Kristupo Kolumbo atvykimo 1492 m. ir po jo sekusios žemyno kolonizacijos. Ikikolumbinėje Amerikoje buvo susikūrusios ilgą istoriją turinčios indėniškos civilizacijos. XVI a. šios civilizacijos buvo sunaikintos, užgožtos Vakarų civilizacijos, atneštos užkariautojų ir kolonizatorių iš Europos šalių (visų pirma Ispanijos ir Portugalijos).
Ikikolumbinės kultūros savarankiškai nuo „Senojo Pasaulio“ pasiekė įvairių laimėjimų astronomijos, matematikos, architektūros, inžinerijos (irigacijos), žemės ūkio srityse, sukūrė raštą. Kaip ir kitos civilizacijos, senovės amerikiečiai statė miestus, pasižymėjusius savo įspūdinga monumentaliąja architektūra. Buvo išvystyta sudėtinga socialinė hierarchija, prekybos, susisiekimo tinklai.

Šiaurės Amerika

Šiaurės Amerikoje, kitaip nei Peru ar Mezoamerikoje, nebuvo susikūrusių civilizacijų, tačiau buvo miestų ir valstybinių darinių užuomazgos. Pirmieji žemyno gyventojai ilgą laiką vertėsi medžiokle ir rankiojimu, gyveno klajokliškai. Apie VII tūkstantmetį pr. m. e. Misisipės žemupio slėnyje ėmė kurtis pirmosios gyvenvietės, įrengti piliakalniai. Palaipsniui gyventojai tapo sėslūs, ėmė vystyti žemės ūkį, keramiką, atsirado socialinė hierarchija. XVII a. pr. m. e. iškilo Poverti Pointo vietovė (dab. Luiziana), o jau I m. e. tūkstantmetyje susiformavo Misisipės kultūra. Ji kūrė ant piliakalnių kompleksų įrengtus miestus (tokius kaip Kahokija, Kinkeidas, Maundvilis ir kt.), augino kukurūzus, vystė keramiką ir juvelyriką. XVI a. ši kultūra žlugo daugiausia dėl europiečių atneštų ligų, išlikusieji indėnai grįžo prie klajokliško gyvenimo būdo.
Sausringoje Šiaurės Amerikos dalyje, vadinamoje Aridoamerika, gyvavo Pueblų kultūra, kurią sudarė keletas tautų (anasaziai, vėliau zuniai, hopiai, taosai, akomai). Ši kultūra statė plūkto molio bei olose iškastas gyvenvietes – pueblus (Mesa Verdė, Čiakas, Taoso Pueblas ir kt.).
Vis dėlto, dauguma Šiaurės Amerikos indėnų gyveno klajokliškai, ir tokiais liko daugiausia iki pat XIX a.

Centrinė ir Pietų Amerika

Piečiau Mezoamerikos esanti Centrinės Amerikos dalis vadinama Centroamerika. Ji buvo veikiama Mezoamerikos kultūrų, kūrėsi nedidelės valstybės. Nuo X a. į Centrinę Ameriką pradėjo keltis nahua gentys. Pietinė regiono dalis jau labiau buvo veikiama inkų ir muiskų kultūrų.
Pietų Amerikoje, be Senovės Peru regiono, kultūriniai dariniai vystėsi Kolumbijoje, kur gyvavo muiskų, San Agustino kultūros, vysčiusios architektūrą, juvelyriką. Muiskai žymūs savo auksakalystės amatu. Likusioje žemyno dalyje, kaip manoma, gyveno klajokliškos gentys, nepasiekusios didelių kultūrinių laimėjimų. Tiesa, nuo XX a. pab. vakarų Amazonijoje randama geoglifų ir kitų antropologinės kilmės darinių, leidžiančių spėti čia gyvavus sėslią kultūrą.

Žlugimas

XVI a. Senovės Amerikos civilizacijos žlugo, nors atskiros kultūros ir tautos priešinosi kolonizacijai iki pat XIX a. Nors kolonizatorių pajėgos buvo labai negausios palyginti su vietinėmis tautomis, tačiau jas pranoko ginkluote ir karybos laimėjimais. Be to, labai daug indėnų žuvo nuo europiečių atneštų ligų. Prie europiečių sėkmės prisidėjo ir neretas vietinių tautų įsitikinimas baltųjų dieviškumu.
Po konkistos senosios Amerikos kultūros nebeatsigavo – dominuojančia tapo Vakarų kultūra. Senasis indėnų paveldas naikintas kaip demoniškas, turtai išgrobstyti, senosios apeigos ir tradicijos represuotos.