google/wiki40b huggingface dataset:
Gutijai

Gutijai arba kutijai (akadų kalba: kuti-im) – senovės Artimųjų Rytų tauta, gyvenusi dab. Irano vakarinėje dalyje, vidurinėje Zagroso kalnyno dalyje (istoriniame Lurestano regione). III tūkst. pr. m. e. šis pavadinimas taikytas vienai etninei grupei, kalbėjusiai neidentifikuota gutijų kalba, kurios šaltinių beveik neišliko.

Istorija

Gutijai buvo kalnų klajoklių gentys. Minimi XXV a. pr. m. e. šumeriškame šaltinyje, kur vardijamos tautos, mokančios duoklę Adabo karaliui Lugal-Ane-Mundu. Šiame sąraše jie minimi tarp Subartu šiaurėje ir Elamo bei Marhaši pietuose.
XXIII a. pr. m. e. Akado valdovas Sargonas Didysis mini juos tarp pajungtų tautų, gyvenančius tarp lulubių ir armanu šiaurėje bei nikku ir Dero pietuose. Naramsino steloje pasakojama apie Akado mūšį su gutijais, kuriame kalnų klajokliai, vadovaujami karaliaus Gulaano išžudė 90 tūkst. Akado karių, tačiau vėliau buvo nugalėti. Šarkališaris irgi rašo apie gutų karaliaus Šarlago paėmimą į nelaisvę ir gutijų pavergimą.
Nepaisant to, gutijai suvaidino reikšmingą vaidmenį tuometinėje Artimųjų Rytų istorijoje. Pasinaudoję Akado imperijos silpnumu, jie rengė grobiamuosius žygius į pasienio teritorijas, kol galiausiai jiems pavyko paimti imperijos sostinę Akadą, o vėliau Uruką. Mesopotamijoje įsitvirtino Gutijų dinastija. Jos karalius Eridupiziras XXII a. pr. m. e. titulavosi gutijų ir „Keturių pasaulio ketvirčių“ (t. y. Šumero, Akado, Elamo ir Sirijos) valdovu.
Gutijų dinastijos laikais pietinėje Mesopotamijoje prasidėjo nuosmukis, kurį lėmė bloga administracija, badas ir neramumai šalyje. Apie 2050 m. pr. m. e. Uruko valdovas Utuhengalis nugalėjo paskutinįjį gutijų valdovą iš šalies ir baigė jų viešpatavimą Šumere.

Kontroversijos

Su gutijais yra susiję keletas neįrodytų hipotezių, kurios vis dar kelia diskusijas mokslininkų tarpe. Viena jų susijusi su gutijų išvaizda. Julius Oppert 1877 m. publikavo keletą dantiraščio lentelių, kuriose gutijai ir Subartu vergai aprašomi kaip terminu namrum ar namrûtum, kurį mokslininkai linkę versti „šviesus“, „šviesiaodis“. XX a. I pusės archeologų tarpe buvo paplitusi nuomonė, kad gutijai buvo šviesiaplaukiai ir baltesnės odos. Ši hipotezė kol kas nėra patvirtinta.
Julius Opert palaikė idėją, kad gutijai buvo indoeuropiečiai ir siejo jų pavadinimą su gotais (kuriuos Ptolemėjas vadino Guti). Ši hipotezė nėra rimtai svarstoma, tačiau kartais naudojama kaip argumentas pabrėžiant Irano arijiškumo idėjas.
Keli iš gutijų užrašymo variantų yra Qurtie, Qurti, ar Kurdu, kas kelia minčių apie sąsajas su kurdais. Anot Mallory, kurdų protėviai indoeuropiečiai atsikėlė į regioną tik praėjus daugiau nei tūkstančiui metų nuo gutijų etnonimo atsiradimo
Konvekcija

Konvekcija – šilumos perdavimas judančiomis skysčių ar dujų srovėmis.

Konvekcijos rūšys

Laisvoji (natūralioji). Laisvoji konvekcija skysčiuose arba dujose, kai jų dalelės juda dėl skirtingos vienos ar kitos medžiagos temperatūros ir tankio įvairiose vietose. Šiai konvekcijai labai svarbi gravitacija.
Priverstinė. Konvekcija yra priverstinė, kai medžiagos dalelės (atomai, molekulės) juda dėl kokio nors išorinio poveikio, pavyzdžiui, siurblio, maišytuvo, ventiliatoriaus. Kietuosiuose kūnuose, net ir šildomuose, konvekcija negali vykti – juose srovės nesusidaro.

Konvekcijos praktinė reikšmė

Puodai, arbatinukai, keptuvės visada šildomi iš apačios, o šaldytuvo šaldymo elementas įrengiamas viršuje. Konvekcijos principu gali būti sumontuotas nedidelių namų centrinis šildymas. Katile šildomas vanduo plečiasi, jo tankis mažėja, ir šiltas vanduo vienais vamzdžiais kyla aukštyn, o atvėsęs kitais bėga žemyn. Todėl šildymo sistemoje vanduo gali cirkuliuoti be siurblių. Konvekcijos būdu atmosferoje pernešami didžiuliai oro srautai, kartu ir milžiniški energijos kiekiai.
Toks paprastas Žemėje procesas – degimas – negali vykti, nesant konvekcijos: liepsna, uždegta nesvarumo sąlygomis, greitai užgęsta, nes, nevykstant konvekcijai, iš degimo zonos nepašalinami degimo produktai, taip pat į degimo zoną nepatenka deguonis.
Povilas Budrevičius

Biografija

1916 m. baigė Tifliso karo mokyklą, 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą.
Per Pirmąjį pasaulinį karą tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Grįžęs į Lietuvą, 1918 m. gruodžio mėn. – 1919 m. sausio mėn. Vyriausiojo tribunolo sekretoriaus padėjėjas. 1919 m. gegužės 8 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Nuo 1919 m. liepos mėn. Armijos teismo sekretorius. Nuo 1923 m. spalio mėn. Kariuomenės teismo valstybės gynėjo padėjėjas, nuo 1927 m. gegužės mėn. Kariuomenės teismo nuolatinis narys brigados vado teisėmis. 1929 m. pulkininkas. Nuo 1930 m. balandžio mėn. nuolatinis karo teisėjas pulko vado teisėmis. 1934 m. liepos 5 d. – 1940 m. liepos 5 d. ir 1941-1944 m. Apeliacinių rūmų teisėjas.
TSRS vėl okupavus Lietuvą, 1945 m. kovo 10 d. suimtas, kalintas Kaune, 1945 m. liepos mėn. – 1946 m. gruodžio mėn. kalėjo Vorkutlage, (Komija). 1946 m. gruodžio mėn. NKVD Ypatingojo pasitarimo nuteistas kalėti. 1947-1953 m. kalintas Karagandos lageryje (Kazachija). 1953 m. kovo mėn. paleistas, 1955 m. grįžo į Lietuvą.

Įvertinimas

1927 m. 2 rūšies Vyčio kryžiaus 3 laipsnio ordinas
Praga

Istorija

Praga buvo įkurta 1907 m. kaip automobilių gamybos kompanija „Prahos automobilių gamykla“ (Prazska tovarna na automobily). Ji buvo bendra Františeko Ringhoferio ( Frantisek Ringhoffer) ir Pirmosios Čekijos-Moravijos mašinų gamybos gamyklos (ček. Prvni ceskomoravska tovarna na stroje) įmonė. Po metų Ringhoferis pasitraukė, ir 1909 m. kompanija buvo pavadinta Praga. Pirmoji Čekijos-Moravijos mašinų gamybos gamykla vėliau tapo mašinų gamybos koncernu Českomoravská Kolben-Daněk, kuris nuo 1927 m. žinomas kaip ČKD.
Kompanijos gamybos cechai buvo Prahos kvartale Libeň'.
Pirmieji Prahoje gaminti lengvieji automobiliai buvo Isotta Fraschini, Charon, Renault markių, o sunkvežimiai – Dikomen markės, visi gaminti pagal iš žinomų kompanijų įsigytas licencijas. 1908 m. Praga markės automobilius ėmė tiekti Austrijos-Vengrijos armijai. 1911 m. kompanijos konstruktorių biuro viršininku buvo paskirtas Františekas Kecas (Frantisek Kec), kuris sukonstravo pirmąjį klasikinės komponuotės armijos sunkvežimį 5 tonų „Praga V“ (čia V reiškia Vojensky), gamintą iki 1920 m.
Praga taip pat gamino ir variklius bei pavarų dėžes kitokioms transporto priemonėms – lėktuvams bei tankams.
1929 m. Praga susiliejo su ČKD, viena didžiausių Čekijos inžinerijos kompanijų.
1929 m. ČKD kompanijos BD motociklai buvo pervadinti ir priskirti Praga markei. Tai buvo tuo metu pažangus 1927 m. sukonstruotas modelis su keturtakčiu vieno 500 cm³ cilindro varikliu. Raidės BD liko kaip modelio pavadinimas.
1932 m. Praga pradėjo gaminti antrą motociklo modelį BC. Jis turėjo 350 cm³ variklį ir štampuotą plieninį rėmą. Abiejų modelių gamybą Praga baigė 1933 m.
Pragos gamykla buvo beveik sunaikinta 1945 m., Antrojo pasaulinio karo metu, vykusius oro antskrydžius. Pasibaigus karui gamykla buvo atstatyta ir užsiėmė sunkvežimių ir autobusų gamyba.
2007 m. kompanija gamino pavarų dėžes ir hidraulinę įrangą.
6-ojo dešimtmečio pabaigoje Praga gamino 6 ratų priešlėktuvines patrankines savaeiges M53/59 Praga. Šarvuočius gamino perdaryto sunkvežimio Praga V3S bazėje, jie buvo ginkluoti sudvejinta 30 mm priešlėktuvine automatine patranka.
Rimantas Jonaitis

Biografija

Mokėsi Šiaulių J. Janonio vidurinėje mokykloje, dalyvavo mokyklos moksleivių pogrindinėje organizacijoje, 1956 m. virš mokyklos iškėlusioje Trispalvę. Baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius mechanikas.
Šiaulių gamybinės dujofikacijos valdybos inžinierius. 1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, LPS Šiaulių miesto tarybos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas, Revizijos komisijos pirmininkas. Šiaulių Kino meno klubo įkūrėjas. Lietuvos Kino mėgėjų sąjungos narys.
Renata Cytacka

Biografija

Gimė 1975 m. gegužės 5 d. Tausiūnuose. 1993 m. baigė Eišiškių 1-ąją vidurinę mokyklą. 1998 m. baigė Gdansko universiteto Teisės ir administracijos fakultetą. Suteiktas magistro laipsnis. 2000–2001 m. mokėsi Užsienio prekybos podiplominėse studijose. 2002–2003 m. mokėsi Valstybinėje viešojo administravimo mokykloje. 2002–2003 m.– Fulbright fondo stipendininkė, dalyvavo Lane Kirkland vardo stipendijų programoje. 2003–2006 m. – Šalčininkų rajono savivaldybės mero patarėja. Nuo 2006 m. – Vilniaus rajono savivaldybės tarybos sekretorė. 2012–2014 m. Lietuvos energetikos viceministrė.
Glūko geležinkelio stotis

Istorija

1881 m. Rusijos imperijos valdžia šiauriniame Senosios Varėnos pakraštyje, kairėje Varėnės upės pusėje, įkūrė Vilniaus karinės apygardos kariuomenės vasaros pratimų stovyklą (lagerius) su medinėmis kareivinėmis ir dviejų aukštų karininkų klubo pastatu. Dešinėje Varėnės pusėje įrengtas 7 x 4 km artilerijos poligonas. Maždaug tuo pačiu metu buvo pradėtos Alytaus tvirtovės statybos. Susisiekimui tarp tvirtovės ir poligono apie 1895 m. buvo įrengta geležinkelio atkarpa, jungusi Alytų su Varėna (tuomet vadinta Orany), pastatytas Glūko geležinkelio stoties pastatų kompleksas su vandens bokštu ir perpumpavimo stotimi prie Varėnio ežero. Stotis pavadinta Poligon, bet greitai prigijo Artillerijskaja pavadinimas.
1920 m. Lenkijai okupavus Vilniaus kraštą, Varėna atsidūrė Lenkijos pusėje, o Glūko stotis – Lietuvos. Tokiu būdu Glūko geležinkelio stotis tapo galine geležinkelio atšakos stotimi Lietuvoje. 1923 m. pastačius geležinkelio jungtį Šeštokai–Kazlų Rūda, iki Glūko 1924–1926 m. kursuodavo traukiniai iš Kauno. Nuo 1924 iki 1927 m. traukiniai iš Kauno pro Alytų iki Artilerijos stoties dar važiuodavo. 1927 m. geležinkelių valdyba uždarė ir nugriovė medinį geležinkelio tiltą per Nemuną Alytuje (šioje vietoje stovi Baltosios rožės tiltas) ir demontavo geležinkelio liniją į Varėną.
1927 m. rugpjūčio 1 d. apie 3 km nuo Varėnos, buvusiuose rusų karininkų namuose daktaras Albinas Grigaitis įsteigė valstybinę tuberkuliozės sanatoriją. Po kelerių metų, 1931 m., ir Glūko geležinkelio stoties pastate įrengta tuberkuliozės sanatorija „Dainava“, kuriai taip pat vadovavo A. Grigaitis. Stoties pastatas su 40 ha žemės tuomet buvo išnuomoti Kauno miesto ligonių kasai. „Lietuvos aidas“ 1937 m. rašė, jog sanatorijai naudojama geležinkelio stotis suremontuota menkai ir „sanatoriškos išvaizdos nė neturi“. Antrojo pasaulinio karo metu kareivinių miestelis buvo sunaikintas, teritorija apaugo pušimis. Išlikusioje geležinkelio stotyje įrengtos gyvenamosios patalpos, vietoje vandens bokšto rezervuaro – patalpa poilsiui. 1952 m. stoties pastatą iš Geležinkelių valdybos nusipirko Varėnos miškų pramonės ūkis, kuris atliko pastato rekonstrukciją ir jame įrengė patalpas Glūko girininkijai bei tris butus girininkijos darbuotojams. Girininkija pastate veikė iki 1989 m., kol buvo sujungta su Merkio girininkija.
FK Pirin Goce Delčev

Istorija

Žaidė žemesniuosiuose divizionuose. Du sezonus dalyvavo elito lygoje, o po to sekė kritimas į mėgėjišką lygmenį.
Migracijos departamentas

Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Migracijos departamentas prie LR VRM) – įstaiga prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos, įgyvendinanti valstybės politiką migracijos srityje ir aptarnaujanti šios politikos formavimą ir įgyvendinimą.

Veikla

Pagrindinis departamento veiklos tikslas – užtikrinti vizų, imigracijos, prieglobsčio, Lietuvos Respublikos pilietybės procedūrų vykdymą, kelionės dokumentų, leidimų gyventi Lietuvos Respublikoje ir kitų dokumentų užsieniečiams išdavimą ir laisvo asmenų judėjimo principo įgyvendinimą.

Istorija

Departamentas buvo įsteigtas 1992 m., sujungus Emigracijos ir imigracijos tarnybą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos ir Pasų valdybą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos. Tai buvo statutiniais pagrindais veikianti įstaiga, joje dirbo vidaus tarnybos pareigūnai. Įstaiga sprendė asmens tapatybės dokumentų išdavimo, emigracijos, vizų, imigracijos, prieglobsčio, pilietybės, neteisėtos migracijos klausimus.
2000 m. departamentas tapo civiline viešojo administravimo įstaiga prie Vidaus reikalų ministerijos, o buvę vidaus tarnybos pareigūnai – valstybės tarnautojais.
2011 m. departamento vykdytos asmens tapatybės ir pilietybės patvirtinančių dokumentų išdavimo organizavimo funkcijos buvo perduotos Policijos departamentui prie Vidaus reikalų ministerijos. 2019 m. šios funkcijos vėl priskirtos Migracijos departamentui, taip pat iš Lietuvos policijos perėjo apskričių vyriausiųjų ir rajonų policijos komisariatų Migracijos tarnybos, skyriai ir grupės. Tais pačiais metais departamentas ėmė išduoti tarnybinius pasus vietoj Valstybės tarnybos departamento.
Psichopompas

Psichopompas (iš gr. ψυχοπομπός – „sielų vedlys“) – būtybės, dievybės, dvasios, angelai, demonai, lydintys mirusiojo vėlę į mirusiųjų pasaulį. Tai nėra teisėjai, o tiesiog palydovai, vėlės gabentojai, padedantys saugiai pasiekti pomirtinio gyvenimo buveinę. Dažnai psichopompais laikomi įvairūs gyvūnai – arkliai, šunys, gegutės, krankliai, pelėdos, lėliai, elniai ir kt. Neretai psichopompas manomas turintis žmogaus pavidalą – angelas, žynys, protėvis. Šamanistiniuose tikėjimuose dažnai šamanas laikomas mirusiųjų vedliu į mirusiųjų pasaulį.
Aiškiai išreikštas psichopompas yra graikų mitologijoje Charonas, gabenęs mirusįjį per Stikso upę. Baltų mitologijoje psichopomas nėra toks ryškus, vaizduojamas Velniu, Perkūnu, žirgu. Krikščionybėje psichopompo funkciją atlieka angelai.
Vila Godi

Istorija

Vila sukurta Venecijos aristokratų Girolamo, Pietro ir Marcantonio Godi užsakymu. Projekto autoriui, architektui Andrea Palladio, anot jo paties žodžių, tai buvo pirmasis kapitalinis užsakymas. Vila pradėta statyti 1537 m., baigta apie 1542 m. Vėliau buvo dar perstatinėjama. Savo pirmojo projekto Andrea Palladio nelaikė vykusiu, nuolat gryždavo prie šio projekto taisydamas klaidas. Pradiniame projekte buvo numatyti papildomi ūkiniai pastatai, bet dauguma jų nebuvo pastatyti.
Vilos dekorą freskomis kūrė Gianbattista Zelotti, Battista del Moro ir Gualtiero Padovano. XIX a. prie vilos buvo sukurtas apie 2600 m² parkas. 1852 m. grafas Andrea Piovene vilos rūsiuose pradėjo rinkti ir eksponuoti įvairias floros ir faunos fosilijas. Šiuo metu ši kolekcija virto archeologijos muziejumi.
Pirmojo pasaulinio karo metu viloje buvo įsikūręs Britanijos kariuomenės Italijoje štabas. 1962 m. vila įsigyta valstybės iš privačių savininkų. Nuo to laiko atnaujinta ir restauruota. Už tai buvo atsakingas prof. Remo Malinverni, dėl ko vilos pavadinimas dažnai praplečiamas iki Villa Godi Malinverni. 
Viloje buvo filmuoti Luchino Visconti filmo „Senso“ (1954) epizodai.
Adomas Lastauskas

Adomas Lastauskas (1866 m. gruodžio 23 d. Rudaminoje, Kalvarijos apskritis, Rusijos imperija – 1938 m. liepos 5 d. Šilavote, Lietuvos Respublika) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Lenkijoje.

Biografija

Suvalkų berniukų gimnazijoje baigęs penkias klases, nuo 1886 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. 1891 m. birželio 6 d. įšventintas kunigu, po to dirbo sielovados darbą Raigardo Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapijoje. 1895–1898 m. studijavo Fribūro universitete Šveicarijoje. Nuo 1899 m. tris metus tarnavo vikaru Raigarde. 1902 m. perkeltas vikaro pareigoms į Bartninkus, nuo 1903 m. vėl vikaras Raigarde. Pasižymėjo platindamas tikinčiųjų tarpe uždraustą lietuvišką spaudą. 
1909 m. paskirtas Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo parapijos administratoriumi (klebonu). Krašto lietuviai 1917 m. jį pasiuntė deputatu į Vilniaus konferenciją, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę. 1919 m. rugsėjo 24 d. Lenkijos administracinių organų buvo trumpam suimtas Seinuose, o vėliau iškeldintas į Lietuvos Respubliką. Iki 1935 m. liepos 1 d. tarnavo klebonu Šilavoto Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje, vėliau – altarista Šilavote.
Leopoldas Šileikis

Leopoldas Šileikis (lenk. Leopold Sileikis; 1911 m. kovo 17 d., Zarasų apsk. Imbrado vlsč. Ustronių km. (dabar kaimas išnykęs) – 1978 m. balandžio 8 d., Belsko Biala) – Lietuvos ir Lenkijos geodezininkas.

Biografija

Gimė daugiavaikėje šeimoje, be Leopoldo joje augo dar dešimt vaikų. Jis 1930 m. baigė Zarasų komercinę mokyklą, toliau mokslą tęsė Kėdainių aukštesniojoje kultūrtechnikos mokykloje, kurioje įgijo kultūrtechniko (1933 m.) ir kultūrtechniko geodezininko (1934 m.) specialybes. Dirbdamas valstybinėje įmonėje sudarė keletą Zarasų krašto žemėlapių, atliko plento Kybartai–Kaunas kartografavi­mo darbus.
1935 m. Kauno karo mokykloje baigė aspirantų kursą, jam buvo suteiktas topografijos jaunesniojo leitenanto laipsnis. Tais pačiais metais pradėjo tarnauti Lietuvos kariuomenės štabo Karo topografijos skyriuje nuotraukų dalies būrio vadu. 1937 metais su Krašto apsaugos ministerijos stipendija pasiųstas į Graco Aukštąją technikos  mokyklą studijuoti geodeziją. 1940 m. gruodžio mėnesį baigė studijas, tačiau į okupuotą Lietuvą nebegrįžo. 
Antrojo pasaulinio karo metais atsidūrė nacių okupuotoje Lenkijoje, dirbo Othmarr Steffek geodezinių paslaugų biure Bielske. Teko vykdyti įvairius geodezinius darbus: trianguliaciją, poligonometriją, tachimetriją ir kt. Pokaryje dirbo geodezininku Belsko-Biala apskrities žemės tarnyboje. 1948 metais perkeltas inspektoriumi į Katovicų vaivadijos Geodezijos valdybą, ten darbavosi iki 1976 m. Lygiagrečiai dirbo geodezininku įmonėje „Geoplan“. Teko prisidėti koreguojant Lenkijos–Čekijoslovakijos tarpvalstybinę sieną, vykdyti vakarinių Lenkijos žemių matavimus bei kitus projektus. Priklausė Lenkijos geodezininkų (matininkų) draugijai.
Leopoldas Šileikis 1942 m. vedė lenkaitę Stefaniją Brodiak. 1943 m. jiems gimė dukra Danutė, o 1944 m. – sūnus Vytautas.
Jurgis Mačys

Jurgis Mačys (1912 m. lapkričio 30 d. Lubnai, Poltavos gubernija, Ukraina – 1980 m. gegužės 5 d. Babtai) – Lietuvos agronomas selekcininkas, žemės ūkio mokslų daktaras.

Biografija

1936 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1937–1939 m. Prancūzijoje studijavo daržovių selekciją ir sėklininkystę. 1974 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
1948–1956 m. dirbo Dotnuvos selekcijos stotyje, 1956–1980 m. – Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stotyje; 1963–1969 m. Daržovių selekcijos skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo sritis – daržovių selekcija ir sėklininkystė. Sukūrė 7 daržo augalų veisles: pomidorų „Vytėnų didieji“, „Ryčiai“, „Neris“, „Vytėnų konserviniai“; ridikėlių „Žara“; žiedinių kopūstų „Pirmuoliai“, „Gulbinai“, su kitais – morkų veisles „Garduolės“, „Šatrija“, „Gausės“, „Vytėnų nanto“; burokėlių „Vytėnų bordo“, „Kamuoliai“, „Nevėžis“ ir pomidorų veislę „Viltis“.
Iliustravo „Lietuvos pomologiją“ (1962 m.), „Daržovių sėklų katalogą“ (1973 m.).
Prekyba moterimis

Prekyba moterimis – prekybos žmonėmis rūšis; nusikaltimas.
Kliūtys kovojant su prekyba moterimis – lyčių nelygybė, ją lemiančios patriarchalinės nuostatos, į moterį vis dar neretai žiūrima kaip į seksualinių paslaugų teikėją. Taip pat bendrieji veiksniai kovojant su prekyba žmonėmis.

Europa

Tarptautinės migracijos organizacijos duomenimis, Didžiojoje Britanijoje daugiausia parduotų moterų yra iš Lietuvos. Lietuva šia statistika „lenkia“ antroje vietoje likusią Albaniją.
Kovojant su prekyba moterimis, imamasi ne tik nacionalinių priemonių. Veiksmus stengiamasi koordinuoti ir tarptautiniu, regioniniu lygmeniu.
2003 m. balandžio 9 d. neformaliame Šiaurės ir Baltijos valstybių ministrų susitikime Stokholme (Švedijoje), buvo priimti Nuostatai ir rekomendacijos dėl prekybos moterimis Šiaurės ir Baltijos valstybėse.
2003 m. lapkričio 29 d. Vilniuje Baltijos Asamblėja, atsižvelgdama į tai, kad prekyba moterimis ir vaikais yra rimta ir vis didėjanti problema visame pasaulyje, reikšdama susirūpinimą tuo, kad Baltijos valstybėse prekybos moterimis ir vaikais mastas nemažėja, ir tuo, kad Baltijos valstybės pamažu tampa ne tik sekso paslaugų šaltiniu, bet ir sekso turizmo šalimis, pakvietė Baltijos valstybių parlamentus ir Vyriausybes parengti visose Baltijos valstybėse suderintus teisės aktus dėl kovos su prostitucija, įskaitant sekso paslaugų pirkimo kriminalizaciją. Taip pat skatino labiau derinti teisėsaugos institucijų veiksmus, atkreipti dėmesį į tai, kad priimtos teisės normos būtų įgyvendinamos; šviesti visuomenę lyčių lygybės klausimais, kad būtų išgyvendintos patriarchalinės nuostatos ir prietarai, peržiūrėti mokyklų programas atsižvelgiant į lyčių lygybę, vidurinėse mokyklose paspartinti lytinio auklėjimo diegimą; imtis priemonių išgyvendinti sekso paslaugų reklamą ir skelbimus.
Nyderlandų karalystė Lietuvai 2008–2009 m. teikė paramą kampanijai prieš prekybą moterimis.
Zapyškio senųjų kapinių koplyčia

Istorija

Koplyčioje laidoti kunigai, tarp jų – ir Zapyškio parapijos klebonas Jurgis Kolyta, globojęs Vincą Kudirką. Sakralinės paskirties statinys ne kartą kentėjo nuo aukso ieškotojų nagų – manyta, kad kunigai buvo laidojami su jiems priklausiusiomis vertybėmis. Per tokius vandališkus išpuolius stipriai niokotas koplyčios vidus.
1901 m. uždarius Zapyškio bažnyčią, koplyčioje vyko pamaldos.
Atgimimo pradžioje koplyčioje vykdavo mišios per Jonines.
Koplyčią supančios senosios kapinės yra vertingos, turinčios Suvalkijos kultūros, istorijos ir architektūros bruožų. Jose prieš ir po 1863 m. sukilimo buvo laidojami Zapyškio apylinkių žmonės. Reikšminga tai, kad užrašai akmeniniuose paminkluose spaudos draudimo laikais buvo rašomi lietuviškai, vietine suvalkiečių tarme. Tai rodo menką lenkų kultūros įtaką šiaurės Suvalkijos žmonėms.

Architektūra

Koplyčios statiniui būdinga klasicizmo stilistika. Pagrindinis fasadas su įėjimo durimis atgręžtas į vakarų pusę, su lauko akmenų prieslenksčiu. Koplyčios tūris kompaktinis, netaisyklingos formos plano, su nusklembtais rytų pusės kampais. Pastatas vienaaukštis, su pastoge. Stogo rytų pusėje koplytėlė su varpu ir kryžiumi neišlikusi. Stogo forma trišlaitė, danga - molio čerpės. Koplyčia yra vienos patalpos, su zakristija pietryčių pusėje ir įėjimu iš šiaurės vakarų pusės. Vakarų pusės fasado frontone įrengta apskrita švieslangio anga. Pastatas sumūrytas iš molio plytų. Viduje įrengta medinė sijinė perdanga, molio plytų grindys. Fasadai nutinkuoti, išsiskiria plytų mūro profiliuotas karnizas, kampų tinkuoto molio plytų mūro modifikuoti piliastrai.
Viduje įrengtas altorius su nutinkuota mūrine mensa ir dalinai išlikusiu mediniu retabulu.
Koplyčią supa padrikai išsidėstę įvairūs mažosios kraštovaizdžio architektūros statiniai ir vaizduojamojo meno formos, lieto metalo antkapinės tvorelės, masyvūs kryžiai. Kapinių pietrytinėje pusėje (šalia kelio) išsiskiria tinkuoto molio plytų mūro laidojimo rūsys.