google/wiki40b huggingface dataset:
Alfonsas Čepauskas

Biografija

1962 m. baigė Kauno S.Žuko taikomosios dailės technikumo Poligrafijos skyrių.
Nuo 1962 m. žurnalo „Mokslas ir technika“ meninis redaktorius, 1973–1989 m. žurnalo „Mūsų sodai“ meninis redaktorius. Nuo 1978 m. kartu ir žurnalo „Statyba ir architektūra“ dailininkas. Sukūrė ir paskelbė kelis šimtus iliustracijų žurnaluose, iliustravo rašytojų kūrinių. Sukūrė per 1200 ekslibrisų, apie 300 estampų, keliasdešimt skaitlingų grafikos ciklų Lietuvos istorinėmis temomis: „Karšuvos poringė“, „Trapėnų kronikos“, „Išlikimo kelias“, „Lizdeika“, „Karšuvos mitas“ ir daugelį kitų atspindinčius individo būties, veiklos įprasminimo filosofinius pamąstymus: „Būties ženklai“, „Žemiškos interpretacijos“, „Gyvenimiškos atodangos“, „Genokavitacija“, „Troškimų saugykla“, „Siluetai“, „Simbiozė“ ir kt. Sukūrė plakatų, tapybos, asambliažų, fotokoliažų, instaliacijų, kamerinių medžio skulptūrų, mažosios metalo plastikos skulptūrėlių. Dalyvavo daugelyje užsienio šalių tarptautinių parodų. Surengė 55 asmenines ekslibrisų ir grafikos parodas Lietuvoje ir užsienyje. Tarptautiniuose konkursuose pelnė per penkiasdešimt įvairių apdovanojimų. Dvidešimt metų vadovaudamas „Lietuvos ekslibrisininkų“ klubui surengė apie šimtą vietinių ir tarptautinių parodų: „Vilnius-metropolis Lituanie“, „Gediminui-650“, "Sakralinis ekslibrisas", „Catechismus-450“, „Lietuvos mokyklai-600“, „Baltijos kelias '89“, „M. K. Čiurlioniui-125“, "Žalgiriui-600", „1863 sukilimas“,„M. K.Oginskiui-250“ ir daugelį kitų bei kitokių renginių. Sudarė keliasdešimt parodų katalogų, bibliografinių leidinių, publikavo straipsnius apie parodas, konkursus, kūrybą Lietuvos ir užsienio leidiniuose.
Skaudvilėje (Tauragės r.) atidaryta nuolatinė "Alfonso Čepausko dailės galerija", kurioje eksponuojama apie 550 meno kūrinių, autorinių ir kitokių leidinių.
Lietuvos žurnalistų sąjungos, Lietuvos dailininkų sąjungos ir Meno kūrėjų asociacijos narys.  Lietuvos ekslibrisininkų klubo Garbės prezidentas, Tauragės garbės pilietis.
Organizavo pirmąsias sportinio turizmo didžiausio sudėtingumo keliones motociklais, 1975 m. vadovavo keliautojams, kurie pirmieji įveikė Kyzylkumų, Karakumų dykumas motociklais maršrutu Dušanbė-Samarkandas-Učkudukas-Chiva-Ašchabadas.  Sukūrė apie keliones tapybos ciklą "Dykumose ir oazėse", fotokoliažų ciklą "Kelionių miražai", Išleido šešias knygutes "Septintasis malonumas: kelionės motociklu"
Čaubunagungamaugo ežeras

Pavadinimas

Pilnas ežero pavadinimas yra Chargoggagoggmanchauggagoggchaubunagungamaugg. Tai pats ilgiausias toponimas Jungtinėse Amerikos Valstijose, kurį sudaro iš 45 raidės, iš kurių 15 „g“ ir 9 „a“. Šio žodžio reikšmė tiksliai nėra žinoma. Išvertus iš indėnų nipmuki kalbos gali reikšti „neutralios žemės“ ar „Tu myli žuvį savo pusėje, aš myliu žuvį savoje ir niekas nemyli žuvies per vidurį“.
Dabar dažniausiai naudojamas „Vebsterio ežero“ pavadinimas, nors kai kurie su pasididžiavimu taria ilgesnįjį. 2009 m. balandį pilname ežero pavadinime, kuris buvo parašytas ant informacinių ir kelio ženklų buvo rastos spaudos klaidos.

Ežeras

Vidutinis gylis – 4,3 m, didžiausias – 15 m.
Vebsterio ežeras susiformavo traukiantis ledynams. Ežerą maitina požeminis šaltinis. Vandens telkinys susideda iš trijų dalių (Šiaurinio, Vidurinio ir Pietinio tvenkinių), sujungtų siaurais kanalais. Ežero susiliejimo su Frenčo upe vietoje stovi hidroelektrinė.
Ežeras yra mėgstama turistų vieta, į kurią žmonės atvažiuoja pasimaudyti, paplaukioti valtimis ir pažvejoti.
Podolės aukštuma

Podolės aukštuma (ukr. Подільська височина) – pietvakarinė Rytų Europos lygumos dalis, besidriekianti vakarų Ukrainoje. Ištįsusi iš šiaurės vakarų į pietryčius. Vyraujantis aukštis nuo 320–380 m šiaurės vakaruose iki 130–220 m pietryčiuose. Aukščiausia vieta – Kamulos k. (471 m). Išplitęs karsto reiškinys, yra požeminių urvų. Yra ąžuolų ir bukų giraičių, pietuose būdingos pievinės stepės. Vakaruose iškilęs Tovtrų masyvas.
Lapkričio 14

Vardadieniai

Gotfridas – Emilija – Emilis – Judita – Ramantas – Ramas – Saulenė
Agnostinis ateizmas

Agnostinis ateizmas, taip pat vadinamas ateistiniu agnosticizmu, yra filosofinė doktrina, teigianti netikėjimą Dievu ir nežinojimą, ar jis egzistuoja.
Ateistinis agnostikas netiki dievais, bet neteigia, kad žino, jog jų nėra. Tuo jis skiriasi nuo agnostinio teisto, kuris tiki Dievu, bet neteigia, kad žino, jog jis yra.

Pavyzdžiai

Straipsnyje pavadinimu „Ar egzistuoja Dievas?“, kuris nebuvo išspausdintas, parašytame 1952 metais, žurnalui „Illustrated“, Bertrandas Russellas rašė apie porceliano arbatinuką, skriejantį aplink Saulę, kurio neįmanoma įrodyti. Taip jis norėjo parodyti tikėjimo nepaneigiamomis hipotezėmis absurdiškumą.
Glazkovo kultūra

Arealas

Glazkovo kultūra 1800–1300 m. pr. m. e. buvo paplitusi Pabaikalėje.

Kultūra

Glazkovo kultūros žmonės vertėsi žvejyba, pradėjo naudoti pirmuosius metalinius dirbinius – iš pradžių varinius, vėliau bronzinius, pagamintus pagal akmeninių ir kaulinių įrankių formas, t. p. naudojo molinius indus, akmeninius ginklus ir įrankius – ovalo formos kirvius, tiesiu pagrindu strėlių antgalius. Prekiavo su Rytų šalimis – rasta jūros kriauklių iš Japonijos jūros ir Molukų.
Klostėsi patriarchatas ir turtingųjų sluoksnis. Mene plito savita ornamentika – tiesių linijų geometriniai ornamentai, schematizuotas plokštuminis žmonių vaizdavimas. Religija – protėvių ir saulės kultas; rasta žmonių figūrėlių iš mamuto ilčių. Glazkovo kultūros kultūros gyventojai buvo Sibiro miškų genčių – evenkų ir jukagyrų tautų – protėviai.
Pašilės valsčius

Pašilės valsčius buvo Žemaitijoje. Centras – Pašilė.
Raikerso sala

Raikerso sala  (angl. Rikers Island) – kalėjimas-sala Niujorke, Rytų upės sąsiauryje, tarp Kvinso ir Bronkso rajonų. Atstumas iki kito kranto yra 80 m (iki La Guardijos oro uosto kilimo ir tūpimo tako krašto). Sala pailgos formos, nukreipta iš šiaurės vakarų į pietryčius, apie 2×1 km dydžio. Visą salą užima kalėjimo įstaigų kompleksas. Vienintelis sausumos ryšys su žemynu yra Raikerso salos tiltas, atidarytas 1966 m. Prieš tai salą buvo galima pasiekti tik vandeniu.
Pagal 2009 m. gyventojų surašymą, saloje buvo 11 350 nuolatinių gyventojų (kurių dauguma – kaliniai). Tuo pačiu metu salos infrastruktūra yra pritaikyta 14 000 kalinių, 7000 teisėsaugos pareigūnų ir 1 500 civilių asmenų. Vienu metu darbo valandomis saloje būna vidutiniškai apie 20 000 žmonių. Raikersas yra viena didžiausių pataisos kolonijų pasaulyje.
Iki 1954 m. salos plotas buvo 0,36 km², tačiau po to pradėtas sistemingas jos plėtimas vykdant žemės pylimo darbus ir iki 2011 m. jos plotas jau buvo beveik 1,7 km².

Istorija

Sala savo pavadinimą gavo nuo Abraham Rycken vardo – olandų naujakurio, atvykusio į Long Ailandą 1638 m. Jo palikuonims sala priklausė iki 1884 m., kai ji buvo parduota valstybei už 180 000 dolerių. Nuo tada (iš pradžių kaip pagalbinė tiekimo įstaiga gretimam kalėjimui) iki šiol sala buvo naudojama kaip kalėjimas.
Pilietinio karo metu saloje buvo įsikūręs karinių mokymų poligonas.
Nuo 1884 m. saloje buvo pradėta kurti ūkius, skirtus aprūpinti maistu kalinius, laikomus netoliese esančioje Blekvelo saloje (dabar Ruzvelto sala). 1932 m. buvo atidarytas kalėjimas, į kurį dauguma kalinių buvo perkelti iš Blekvelo, kurio kalėjimo įrenginiai tuo metu buvo ganėtinai pasenę.

Kalėjimas

Raikerse yra dešimt atskirų kalėjimų. Šiame komplekse, be kalinių laikymo patalpų, yra mokyklos, žaidimų aikštelės, koplyčios, sporto salės, parduotuvės, kirpyklos, kepykla, elektrinė, autobusų parkas, automobilių plovyklos.
Kalėjimo perpildymo metu kai kurie kaliniai buvo laikomi specialioje 800 vietų baržoje, įrengtoje 1992 m. Nuo 1970 iki 2005 m. kalėjime buvo atskiri blokai, skirti netradicinės seksualinės orientacijos kaliniams, tačiau jų vėliau atsisakyta, siekiant „sustiprinti saugumą“.
Nuo 1965 m. pagrindinėje kalėjimų komplekso valgykloje matomiausioje vietoje buvo pakabintas Salvadoro Dali piešinys (be pavadinimo), kurį dailininkas sukūrė kaip atsiprašymą kaliniams už negalėjimą dėl ligos jų aplankyti ir pravesti dailės pamoką, kaip buvo žadėjęs. 1981 m. kūrinys buvo perkeltas į vestibiulį „saugumo sumetimais“, o 2003 m. jis buvo pakeistas kopija, nes originalas buvo pavogtas. Šiuo atveju buvo apkaltinti keturi įstaigos darbuotojai. Nepaisant to, kad trys iš jų pripažino kaltę, o ketvirtasis buvo išteisintas, originalas taip ir nebuvo surastas.
Buvo paviešinti keli skandalai dėl žiauraus kalėjimo darbuotojų elgesio su kaliniais, sulaukę didelio visuomenės pasmerkimo.
Marija Červinskaitė-Pauliukonienė

Marija Červinskaitė-Pauliukonienė (1909 m. sausio 1 d. Penza, Rusija – 1995 m. gruodžio 17 d. Šiauliai) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija

Brolis Eduardas Červinskas. 1932–1933 m. lankė J. Vaičkaus ir A. Olekos–Žilinsko vaidybos studijas. 1933 m. vaidino Jaunųjų teatro, 1937–1940 m. rusų draugijos „Kultūra ir gyvenimas“, 1941–1950 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro spektakliuose. 1950–1966 m. vadovavo dramos rateliams Vilniuje, 1966–1968 m. Jaunimo teatro trupės vedėja.
Kerbela

Istorija

680 m. spalio 3 d. dabartinio miesto vietoje įvyko Kerbelos mūšis tarp kalifo Jazido ibn Muavijos kariuomenės ir imamo Huseino ibn Ali. Mūšyje imamas Huseinas ir 72 jo bendražygiai žuvo – nuo 963 m. minima jo žūties diena – musulmonų šiitų pagrindinė šventė Ašūra. VIII a. pab. Kerbeloje pastatytas mauzoliejus, kuriame palaidotas imamas Huseinas (paskelbtas šiitų šventuoju ir kankiniu). Nuo tada Kerbela tapo šiitų religiniu ir piligrimystės centru. Mieste yra daug musulmonų kapinių: pasak šiitų, palaidotas Kerbeloje patenka į rojų. 1801 m. iš Saudo Arabijos įsiveržę vahabitai suniokotojo miestą ir šventyklą, žudė gyventojus.
Nuo 1921 m. Kerbela priklauso Irakui.
Balys Tarvydas

Biografija

Baigęs Užpalių pradžios mokyklą, netrukus joje 1916-1917 m. mokytojavo. 1918 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, iš kurios išėjo 1921 m., po karo tarnybos vėl mokytojavo Užpaliuose. 1924 m. įstojo į Kauno universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą, kur studijavo istoriją. 1927 m. baigė Lietuvos universitetą. Trumpai dirbo Kauno muziejuje. 1928–1944 m. Šiaulių mokytojų seminarijos mokytojas, direktorius. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo buhalteriu įvairiuose Šiaulių miesto įstaigose.
Nuo 1929 m. iki mirties bendradarbiavo Šiaulių Aušros muziejuje. 1931–1937 m. vadovavo Šiaulių kraštotyros draugijos rengiamoms archeologinėms ekspedicijoms. Su archeologija susipažino per E. Volterį, su kuriuo pradėjo lankyti archeologijos paminklus, Kauno miesto muziejuje tvarkė archeologinius bei kitokius dirbinius. Pagrindinė jo veikla buvo archeologinių paminklų tyrinėjimai bei straipsnių skelbimas. B. Tarvydas yra parašęs įdomų straipsnį apie gintaro dirbinius, kuriame pirmą kartą buvo išsamiau aprašytas Kretingos muziejaus gintaro dirbinių rinkinys, pateikta žinių apie Europos gintaro lobius. Kasinėjo apie 10 Lietuvos kapinynų, pilkapių: Gibaičių, Jauneikių, Linkaičių, Kuršėnų, Pavėkių, Lepšių ir kt. Tyrinėjo Šiaulių šv. Petro ir Povilo bažnyčios požemius, yra žvalgęs ir aprašęs daugelį archeologinių paminklų.
Tyrinėjimų medžiagą publikavo leidiniuose „Šiaulių metraštis“ (1931, 1933 m.), „Gimtasai kraštas“ bei kituose. 1936 m. rankraščio teisėmis išleido Visuotinės istorijos epizodinio kurso santrauką. Surinko medžiagą monografijai „Šiaulių mokytojų seminarija 1920–1940 m.“ (rankraštis saugomas Aušros muziejuje). Yra parašęs Šiaulių šv. Petro ir Povilo katedros istoriją, likę rankraščiai saugomi bažnyčios archyve. Šiaulių "Aušros" muziejui paliko dalį savo asmeninės bibliotekos.
LKL 2001–2002 m. sezonas

LKL 2001–2002 metų sezonas – devintasis lygos sezonas, kuriame dalyvavo 9 klubai. Pirmenybėse nugalėjo Vilniaus „Lietuvos Rytas“, po atkaklios septynerių rungtynių serijos 4:3 įveikęs Kauno „Žalgirį“.

Transliacijos

Šiame sezone LKL kovas vėl transliavo LRT televizija. Po šio sezono LKL vadovai pasirašė sutartį su tuometine TV4 televizija - pirmąja LKL rungtynių transliuotoja.
Janas Kola

Biografija

Dalyvavo Moldavijos kare 1506 metais. 1513 metais tapo Haličo pakamariu, o 1520 metais Haličo kaštelionu. 1529 metais tapo potoko gynybos vadu. Buvo pirmas karo vadas, tituluotas „lauko etmonu“ (lot. capitaneus campestris). Moldavijos bajoro Petro Rašero ataką atrėmė jau būdamas lauko etmonas. 1530 metų gruodžio 31 d. patyrė pralaimėjimą Chotyno mūšyje. 1534 metais atrėmė totorių čambulų ataką į Voluinę. 1539 metais perdavė lauko etmono buožę savo žentui Mikalojui Seniavskiui.
Mikalojus Povilas Vilutis

Mikalojus Povilas Vilutis (g. 1944 m. gegužės 3 d., Vilniuje) – Lietuvos grafikas, prozininkas.

Biografija

1970 m. baigė Vilniaus valstybinį dailės institutą (dab. Vilniaus dailės akademija). Serigrafijos pradininkas Lietuvoje. Parodose dalyvauja nuo 1971 m. Ankstesnieji darbai sukurti ofortu, sausa adata, nuo 8 dešimtmečio darbai kuriami serigrafijos technika. Tuo metu išsikristalizavo dailininko stilius, jo darbai atrodė nepaprastai modernūs, avangardiški, tačiau buvo nepriimtini to meto ideologizuotai nomenklatūrai, dėl ko nepatekdavo į parodas. Šio periodo darbai spalvingi, emocionalūs, lakoniški, monumentalūs, kartais – ironiški, dėmesio centre – žmogus. Dailininko kūryba įvertinta Lietuvoje bei užsienyje. Yra sukūręs ekslibrisų, plakatų, iliustracijų knygoms, mažosios skulptūros pavyzdžių. Nuo 2000 m. kūrė tapybos darbus akrilu. 1989-2007 m. dėstė Vilniaus dailės akademijos Grafikos katedroje, jam suteiktas profesoriaus mokslo vardas. Leidykla „Artseria“ išleido knygą su darbų reprodukcijomis „Mikalojus Povilas Vilutis“ (2003). Rašo straipsnius periodikai, išleido knygas „Tortas“ (2009 m.), „Sriuba“ (2014 m.), kartu su Antanu A. Jonynu – „Paskutinės dienos Itakėje“ (2007 m., visų leidykla – „Tyto alba“). Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas (2004 m.). Darbų yra įsigiję muziejai – Lietuvos dailės muziejus, Modernaus meno centras, Lietuvos ir daugelio užsienio šalių meno kolekcininkai. Žmona – grafikė Nijolė Vilutienė, vaikai: sūnus Gediminas (1970 m.), dukterys – Aldona (1974 m.), Emilija (1977 m.).
Nikolajus Leskovas

Biografija

1847–1849 m. dirbo Oriolo teismo tarnautoju. 1849–1860 m. Kijeve – valstybės ir privačių įstaigų tarnautojas, kaip laisvasis klausytojas lankė paskaitas Kijevo universitete. Nuo 1861 m. gyveno Sankt Peterburge.
Iš pradžių bendradarbiavo liberaliame žurnalo „Otečestvennye zapiski“, vėliau nuo revoliucinių demokratų nutolo ir iki 1874 m. savo kūrinius daugiausia spausdino konservatyviame žurnalo „Russkij vestnik“.

Kūryba

Parašė realistinių apsakymų ir apysakų. Romanuose, apysakoje „Paslaptingas žmogus“ sukūrė neigiamus nihilistų paveikslus, satyriškai vaizdavo jų gyvenimą komunoje. Kituose kūriniuose (apsakymai „Kristus svečiuose pas valstietį“, 1881 m., „Žvėris“, 1883 m.) aukštino stačiatikių tikėjimą, kūrybiškus, tvirtą ir savitą charakterį turinčius žmones, priešpriešino jiems nihilistus, sukčius, naujuosius valstybės ir bažnyčios tarnautojus. Nuo 1875 m. nuo stačiatikių bažnyčios nutolo, palaikė protestantiškąją etiką ir L. Tolstojaus idėjas, naudodamasis liaudies anekdotais parašė satyros apybraižų apie stačiatikių dvasininkų hierarchų gyvenimą („Archijerėjų gyvenimo smulkmenos“, 1878 m., „Archijerėjų vizitai“, 1879 m., „Šventenybių šešėliai“, 1881 m.). Devinto – dešimto dešimtmečio kūryboje kritikavo Rusijos imperijos politinę sistemą, kaltino valdžią įvedus policinį valdymą. jo prozai būdingas legendos ir anekdoto derinimas, vaizdinga kalba.
Apysakos „Ledi Makbet iš Mcensko apskrities“ motyvais 1934 m. Dmitrijus Šostakovičius parašė operą, nauja operos redakcija – „Katerina Izmailova“ 1962 m. Lietuvių periodinėje spaudoje jo kūrybos vertimų pradėta skelbti 1927 m.
Antropologinis tipas

Antropologinis tipas – istoriškai susiklostęs paveldimų pastovių anatominių požymių kompleksas, paprastai būdingas grupėms žmonių tam tikrose teritorijose. Tai antropologijos mokslo kategorija, kuria apibūdinamos žmonių populiacijos.
Antropologiniu tipu apibrėžiamas tam tikros žmonių populiacijos ar dalinės populiacijos atstovų fizinių parametrų vidurkis bei jų išsibarstymas. Aptinkamas ir nustatomas betarpiškų empirinių tyrimų metu, naudojant matematinės statistikos metodus (pvz., klasterinę analizę (angl. cluster analysis)).
Ankstyvesni žmonijos antropologiniai tipai apibūdinami pagal archeologinius radinius – žmonių liekanas.
San Chosės departamentas

Geografija

Pietuose departamentas remiasi į La Platą. Didžiąją teritorijos dalį užima lygumos. Šiaurėje paviršius kyla į aukštumas, kur pasiekia 180 m aukštį. Pagrindinės upės – Santa Lusija su intaku San Chosė. Vidutinė metinė oro temperatūra ~18 °C, kritulių kiekis – 900 mm.

Ekonomika

Viena svarbiausių ūkio šakų – pienininkystė. Taip pat javų, vaisių, bulvių, kukurūzų, vynuogių, linų, saulėgrąžų auginimas. Chemijos pramonė.
Antanas Kubilius (1936)

Biografija

1955 m. baigė Kupiškio rajono Subačiaus geležinkelio stoties vidurinę mo­kyklą. Buvo įstojęs į Leningrado sukarintą gaisrininkų aukštąją mokyklą, bet jos nebaigė. 1958–1963 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus valstybinio universiteto Istorijos-filolo­gijos fakultete, žurnalistikos skyriuje.
1962–1971 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijos kaimo jaunimo skyriuje, laiškų skyriuje, buvo studentų skyriaus vedėjas. 1971–1976 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto radijo propagandos redakcijos vidaus politikos komentatorius. Nuo 1976 m. „Minties“ leidyklos „Gintaro“ istorinės literatūros redakcijos vedėjas. Verčia iš rusų kalbos. 
Nuo 1970 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Kuru (senovės Indija)

Kuru (skr. कुरु = Kuru) buvo viena iš šešiolikos regionų – valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, taip pat viena seniausių indoarijų valstybių Indijos istorijoje. Ji buvo Indijos šiaurėje, Indo ir Gango aukštupiuose (dabartinė Harjanos valstija). Valstybės sostinė buvo Indraprastha. Kitas svarbus miestas buvo Hastinapura.
Liškiavos atodanga

Liškiavos atodanga – sunykęs gamtos paminklas, buvęs pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Liškiavos kraštovaizdžio draustinyje, kairiojoje Nemuno pakrantėje ties Liškiava. Patenka į Druskininkų miškų urėdijos Kibyšių girininkijos 82 kvartalo 6 ir 8 sklypus. Valstybės saugotas nuo 1974 m. vasario 28 d. iki 2016 m. vasario 8 d.
Atodanga laikyta reikšminga sprendžiant Lietuvos kvarterinių nuogulų stratigrafijos ir paleogeografijos klausimus.
Valstybinė automobilių inspekcija

Valstybinė automobilių inspekcija (VAI) – specilizuota milicijos tarnyba, kuri rūpinosi eismo tvarka ir saugumu keliuose ir gatvėse SSRS ir posovietinėse šalyse.

Lietuvoje

1944 m. buvo įkurta Lietuvos SSR Vidaus reikalų liaudies komisariato Milicijos valdybos Valstybinė automobilių inspekcija, kuri buvo aukščiausias valdymo organas. 1946 m. liaudies komisariatus pervadinus į ministerijas, atsirado Lietuvos SSR Vidaus reikalų ministerijos Milicijos valdybos Valstybinė automobilių inspekcija.
Ši 1980 m. pertvarkyta į Lietuvos SSR Vidaus reikalų ministerijos Valstybinės automobilių inspekcijos valdybą. 1991 m. miliciją pertvarkius į policiją, inspekcijos funkcijas perėmė kelių policija.
Banga (Kaunas)

Banga – LKP laikraštis, išėjęs 1921 m. birželio 5 d. Kaune.

Istorija

Numeris buvo konfiskuotas. Oficialus redaktorius Juozas Selickas, faktiškai redagavo Karolis Požėla.
Trakų rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Saulius Raščiauskas.
Vikonys (Svėdasai)

Pavadinimo kilmė

Vikonių vardas kildinamas nuo vikių, manant, kad senovėje šių vietovių gyventojai jų daug augindavo.
Karlas Nankė

Biografija

Prūsijos karalystės ūkio inspektorius, Karaliaučiaus artilerijos akademijos istorijos profesorius.

Kraštotyrinė veikla

1794 m. keliavo per Kuršių neriją iki Klaipėdos, grįžtant aplankyta Priekulė, Šilutė, Ragainė, Rambynas, Tilžė, Pilkalnis. Knygoje „Kelionės po Prūsiją“ (Wanderungen durch Preussen, 2 t. Hamburg und Altona, bei Gottfried Dollmer, 1800 m.) aprašė Mažosios Lietuvos (vadina Lietuva) gamtą, jos gyventojų (vadina lietuvninkais) užsiėmimus, papročius ir būdą (mišrios santuokos retos, privilegijuotiems kolonistams suteiktos geros sąlygos ūkininkauti), lietuvių baudžiauninkų ir valdžios proteguojamų vokiečių kolonistų santykius. Pažymėjo aprangos skirtumus Klaipėdos, Šilutės, Priekulės apylinkėse, kai kurių senųjų tikėjimų liekanas, pateikė lietuvių liaudies dainų. Aprašė gintaro kasimo įrankius, jo gavybą, rūšiavimą ir pristatymą vežimais į Karaliaučių, lašišų ir ungurių žvejybą, Klaipėdos, Šilutės, Tilžės miestiečių pirklių ir priemiesčių trobelninkų (lietuvninkų) gyvenseną. Pastebėjo lietuvninkų, ypač moterų švarą, darbštumą, sumanumą, paslaugumą, pagarbą nusenusiems, kartu ir įtarumą bei pomėgį pašaipiai pravardžiuotis. Pagarbiai atsiliepė apie to laikotarpio Karaliaučiaus vyr. burmistro B. C. L. Gervaizo, kaip lietuvninkų užtarėjo, veiklą.
Adolfas Birontas

Biografija

1909 m. Karo medicinos akademijoje Sankt Peterburge įgijo vaistininko padėjėjo, 1914 m. Maskvos universitete – provizoriaus laipsnį. 1914 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę. 1915–1916 m. buvo vengrų nelaisvėje.
1919 m. grįžo į Lietuvą, nuo 1919 m. vasario mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Dirbo Krašto apsaugos ministerijoje. 1919 m. balandžio – lapkričio mėn. Šiaulių miesto ir Šiaulių apskrities karo komendantas. 1919 m. lapkričio mėn. – 1921 m. lapkričio mėn. Lietuvos geležinkelio karinis viršininkas. 1922 m. rugsėjo mėn. – 1923 m. rugpjūčio mėn. Antrojo pasienio pulko vadas. 1924–1928 m. dirbo Klaipėdos muitinėje, redagavo laikraštį „Valstybinis valdininkas“. 1928 m. pulkininkas. 1928–1934 m. Vyriausiojo štabo Rikiuotės skyriaus viršininkas. 1928–1930 m. Karių savanorių komisijos pirmininkas.
Buvo Lietuvos tautininkų sąjungos Centro valdybos narys. Dalyvavo 1941 m. Birželio sukilime Kaune. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. išvyko į JAV.
Chanuka

Chanuka (hebr. חֲנֻכָּה) – žydų šventė pergalės II a. pr. m. e. prieš užkariautojus graikus, siekusius primesti žydams helenų religiją, garbei. Šventė prasideda hebrajų kalendoriaus kislevo mėnesio 25 dieną (pagal Grigaliaus kalendorių, švenčiama lapkričio–gruodžio mėnesiais). Žydai visame pasaulyje švenčia aštuonias dienas.

Istorija

Šiai šventei daugiau kaip 2 tūkst. metų, kai Šventąją žemę valdę Sirijos graikai mėgino helenizuoti vietos gyventojus. Šios šventės tradicijos siekia 165 m. pr. m. e. Ja minima žydų pergalė prieš graikų ir sirų užkariautojus ir Jeruzalės šventyklos išlaisvinimas. Kiekvieną Chanukos vakarą uždegama po vieną žvakę chanukijoje. Tai simbolis, siejamas su Jeruzalės šventyklos auksine žvakide, kurią po Jeruzalės šventyklos sugriovimo romėnai pagrobė ir kelis amžius laikė Romoje. Tai primena legendinį stebuklą su indu alyvos. Pasak legendos, kadaise priešai sugriovė Jeruzalės šventyklą ir išniekino aliejų, skirtą šventyklos aliejinei lempai uždegti. Nugalėję priešus žydai grįžo į šią šventyklą ir rado tik vieną indą tinkamos naudoti alyvos. Stebuklingai jos užteko ne vienai, o aštuonioms dienoms, per kurias buvo pagaminta naujo aliejaus. Žodis „chanuka“ hebrajų kalba reiškia „atnaujinimą“.

Papročiai

Kiekvieną Chanukos dieną sinagogoje yra skaitoma Tora. Per chanuką namuose kas vakarą skaitoma malda „Šlovinimas ir palaiminimas už stebuklus“, uždegama po žvakę. Be religinių apeigų, įprasta linksmintis, žaisti žaidimus, dainuoti tradicines dainas, valgyti alyvų aliejuje keptus patiekalus: bulvinius blynus (latkes), spurgas, įdarytas vaisiais ar uogienėmis.
Khunčae nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 270,00 km² plotą Viangpapao (Wiang Pa Pao) apylinkėse.
Polisindetonas

Polisindetonas (gr. polysyndeton) - stilistinė figūra – jungtukų gausumas ten, kur jų galėtų būti mažiau arba visai nebūti.
Pvz., „Ir ežeras blizga, ir žiba rugienos,
Ir dangus balsvai mėlynuoja... – K. Binkis.