Indoeuropiečių prokalbė

Tyrimų istorija

XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje labai sparčiai plėtojosi istorinė lyginamoji kalbotyra. Giminingumas kalbų, kurios vėliau buvo pavadintos indoeuropiečių kalbomis, tapo akivaizdus pradėjus nagrinėti sanskritą – šventąją senovės Indijos kalbą. V. Džounsas (angl. W. Jones) nustatė, kad sanskrito veiksmažodžių ir jų formų struktūra turi aiškių, tolydžių atitikmenų lotynų, senovės graikų ir gotų kalbose, o atitinkančių formų pernelyg gausu, kad jas būtų galima paaiškinti paprastu skolinimusi. Jo darbą tęsė F. Šlėgelis (vok. F. von Schlegel), veikale „Apie indų išmintį ir kalbą“ (1808) jis lygino sanskritą, persų, graikų, vokiečių bei kitas kalbas ir pasiūlė patį terminą „lyginamoji gramatika“. F. Šlėgelis tobulino savo pirmtako teoriją ir kalbėjo apie būtinybę itin atidžiai lyginti veiksmažodžių asmenuotes, pabrėžė morfologijos svarbą taikant „lyginamąją gramatiką“. Vis dėlto V. Džounsas ir F. Šlėgelis labiau išsakė teiginius indoeuropiečių kalbas esant giminingas, o ne jų giminingumą įrodė.
1816 m. lyginamojoje gramatikoje „Apie sanskrito asmenavimo sistemos lyginimą su graikų, lotynų, persų ir germanų kalbų asmenavimo sistema, pridedant priedą su tiksliu eiliuotu „Ramajanos“ bei „Mahabharatos“ epizodų iš originalo vertimu ir su kai kuriomis vedų ištraukomis“ F. Bopas (vok. F. Bopp) iš tiesų pagrindė indoeuropiečių kalbų tarpusavio giminingumą.
Beveik tuo pačiu metu ir nepriklausomai nuo F. Bopo R. Raskas (dan. R. Rask) knygoje „Senõsios šiaurės kalbos paieškos“ (dan. Undersögelse om det gamle Nordiske; parašyta 1814 m., išleista 1818 m.) įrodė germanų kalbų giminingumą su graikų, lotynų, baltų ir slavų kalbomis.
1832 m. A. Potas (vok. A. Pott) publikavo pagrindinių indoeuropiečių kalbų fonetikos atitikmenų lenteles.
1838 m. F. Bopas įrodė keltų kalbų indoeuropietiškumą.
A. Šleicheris buvo pirmasis, atlikęs plataus masto indoeuropiečių prokalbės rekonstrukciją. 1861 m. jis išleido veikalą „Indogermanų kalbų lyginamosios gramatikos kompendiumas. Trumpa indogermanų prokalbės, senosios indų, senosios iranėnų, senosios graikų, senosios italikų, senosios keltų, senosios slavų, lietuvių ir senosios vokiečių kalbų fonetikos ir morfologijos apybraiža“. Norėdamas parodyti prokalbės rekonstravimo laimėjimus, jis indoeuropiečių prokalbe sukūrė pasakėčią. Be to, A. Šleicheris buvo pirmasis mokslininkas, kuris į indoeuropeistikos apyvartą įvedė lietuvių kalbos duomenis (1856 m. buvo išleista jo sudaryta lietuvių kalbos gramatika).
1868 m. jau pasirodė pirmasis etimologinis indoeuropiečių prokalbės žodynas – „Lyginamasis indogermanų kalbų žodynas“ (vok. Vergleichendes Wörterbuch der indogermanischen Sprachen). Jį sudarė A. Fikas (vok. A. Fick).
1875 m. H. Hiubšmanas (vok. H. Hübschmann) įrodė, kad armėnų kalba priklauso atskirai indoeuropiečių kalbų grupei, o ne iranėnų kalboms, kaip buvo manoma iki tol.
XIX a. 8-ame dešimtmetyje indoeuropeistikos srityje tapo svarbūs vadinamieji jaunagramatikiai (vok. Junggrammatiker). Taip juos praminė priešininkai, bet vėliau šis vardas prarado neigiamą atspalvį ir įsitvirtino kaip šios krypties atstovų pavadinimas. Jaunagramatikiams priklauso A. Leskynas (vok. A. Leskien), H. Osthofas (vok.  H. Osthoff), K. Brugmanas (vok. K. Brugmann), H. Paulas (vok. H. Paul) ir B. Delbriukas (vok. B. Delbrück). Jaunagramatikių idėjos gimė Leipcigo universitete. Jaunagramtikiai teigė, kad svarbu atsižvelgti ne tik į senųjų kalbų raštijos paminklus, bet ir nagrinėti dabartinių kalbų bei jų tarmių duomenis. Be to, jaunagramatikiai ragino telktis ne vien į prokalbės rekonstrukciją, bet ir daug dėmesio skirti kalbų istorijai apskritai. Svarbiu jaunagramatikių pasiekimu laikoma tai, kad jie įvedė sampratą griežto fonetinio dėsnio, kuriam netaikomos išimtys ir kuris galioja mechaniškai, o ne priklauso nuo kalbėtojo valios. Be to, jaunagramatikiai suformulavo pokyčių pagal analogiją sąvoką, kuri įgalina paaiškinti daugybę tariamų fonetinio dėsnio išimčių.
Svarbiu indoeuropeistikos plėtotės momentu tapo jauno Šveicarijos mokslininko F. de Sosiūro (pranc. F. de Saussure) knyga „Pirminės indoeuropiečių kalbų balsių sistemos tyrimas“ (pranc. Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes), parašytas 1878 m. ir išleistas po vienerių metų. Taikydamas vidinės rekonstrukcijos metodą, F. de Sosiūras iškėlė teoriją, kad indoeuropiečių prokalbėje turėjo būti vartojamos dvi ypatingos fonemos, „sonantiniai koeficientai“, neišlikę dukterinėse kalbose ir galėję keisti gretimo balsio kokybę. Struktūralizmo braižą turintis F. de Sosiūro požiūris kontrastavo su jaunagramatikių susitelkimu į paskirus kalbų duomenis. Jaunagramatikiai nepripažino F. de Sosiūro hipotezės, tačiau XX a. atrasta hetitų kalba J. Kurylovičiui (lenk. J. Kuryłowicz) leido „sonantinius koeficientus“ susieti su hetitų garsu ḫ ir patvirtino F. de Sosiūro išvadų teisingumą.
XX a. pradžioje indoeuropeiskos centras iš Vokietijos persikėlė Prancūzijon, o tai susiję su F. de Sosiūro mokinių A. Mejė (pranc. A. Meillet) ir Ž. Vandrieso (pranc. J. Vendryes) veikla. A. Mejė darbai apibendrina XIX a. lyginamosios kalbotyros autorių tyrimus, taip pat A. Mejė į lyginamąją kalbotyrą įnešė nemažai naujovių. Jis atsisakė A. Šleicherio primityvaus prokalbės kaip nedalomos visumos supratimo ir pabrėžė, kad prokalbėje būta dialektų. Maža to, A. Mejė teigimu, prokalbės iki galo atkurti neįmanoma, istorinės gramatikos specialistui prokalbė visų pirma turi būti abstrakti sąvoka, reiškianti šio taksono kalbų atitikmenų sistemą.
Nuo XX a. 3-iojo dešimtmečio į indoeuropeistikos apyvartą intensyviai įtraukiami anatolų kalbų duomenys, reikšmingai pakeitę mokslininkų suvokimą kokia buvo indoeuropiečių prokalbė. Be to, XX a. buvo iššifruotos Mikėnų graikų ir tocharų kalbos, kai kurie nauji duomenys buvo gauti išnagrinėjus vidurines indoiranėnų kalbas ir skurdžiai paliudytas Mitanijos, ilyrų, jai artimą mesapių, senąją venetų, trakų, dakų, frygų ir senąją makedonų kalbas.
Naująjį indoeuropeistikos laikotarpį įprasmina J. Kurylovičiaus (lenk. J. Kuryłowicz) ir E. Benvenisto (pranc. É. Benveniste) darbai, šie kalbininkai žymiai daugiau už savo pirmtakus skyrė dėmesio vidinės rekonstrukcijos metodui.
XX a. 7-ajame – 8-ajame dešimtmečiuose V. Illič-Svityčius padėjo nostratinės teorijos pagrindus, kai bandoma į vieną makrošeimą įtraukti indoeuropiečių, Altajaus, Uralo, dravidų, kartvelų ir semitų-chamitų kalbas.
Svarbus žingsnis indoeuropeistikos istorijoje – T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo darbas „Indoeuropiečių kalba ir indoeuropiečiai“, jame pateikiama daug duomenų apie indoeuropiečių prokalbę, protėvynę, buitį bei kultūrą.

Apžvalga

Nuo pat indoeuropeistikos kaip mokslo pradžios ne kartą bandyta indoeuropiečių kalbas gretinti su kitomis: malajų-polineziečių, Uralo, semitų-chamitų, kartvelų, eskimų-aleutų, ainų, etruskų ir kitomis kalbomis.
Šiomis dienomis indoeuropeistai įvairiai vertina tiek vienokių ar kitokių makrokomparatyvistikos hipotezių patikimumą, tiek patį makrokomparatyvizmą. Tad žvelgiant į tris šiuolaikinius indoeuropiečių kalbotyros žinynus, o kiekvieno iš jų pasirodymas vertinamas kaip svarbus šios mokslo srities įvykis, pirmojo darbo autorius R. Bekesas (ol. R. Beekes) teigia, kad indoeuropiečių ir Uralo kalbų šeimas laikyti giminingomis yra pagrįsta, o ateityje prie indouralo kalbų būtų galima prijungti jukagyrų, čiukčių-kamčiadalų ir eskimų-aleutų kalbas; nesutikdamas su šiais teiginiais, kitos monografijos autorius M. Mejeris-Briugeris (vok. M. Meier-Brügger) įsitikinęs, kad indoeuropiečių kalbų šeimos giminingumo su kitomis kalbų šeimomis neįmanoma nei nuneigti, nei įrodyti; savo ruožtu trečiojo veikalo autorius L. Hercenbergas (rus. Л. Герценберг) tvirtina, kad net indoeuropiečių ir Uralo kalbų atitikmenų nepakanka, idant būtų sudaryta visavertė lyginamoji gramatika, o visi kiti makrokomparatyvizmo bandymai, jo manymu, apskritai tėra nevykusios fantastinės manipuliacijos.

Makrokomparatyvistinės hipotezės

Danų kalbininko H. Pederseno (dan. H. Pedersen) 1903 m. pasiūlyta ir XX a. septintame dešimtmetyje Rusijos ir Ukrainos mokslininkų V. Illič-Svityčiaus, A. Dybo, S. Starostino ir A. Dolgopolskio išplėtota nostratinė hipotezė jungia daugybę ankstesnių hipotezių ir indoeuropiečių kalbas teigia esant giminingas Uralo, Altajaus, dravidų, kartvelų (seniausiais laikais ir semitų-chamitų) kalboms, ir jos visos įtrauktinos į vieną didelę kalbų makrošeimą. Jei tiksliau, šios hipotezės šalininkų manymu, indoeuropiečių asmeninių, parodomųjų ir klausiamųjų įvardžių tikėtinas giminingumas su Altajaus, Uralo, dravidų ir semitų-chamitų kalbų atitinkamais įvardžiais yra svarus įrodymas, kad egzistavo nostratinė makrošeima. Be to, nostratinės hipotezės šalininkai indoeuropiečių įvardžius yra bandę gretinti su atitinkamais elamitų, jukagyrų, nivchių, čiukčių-kamčiadalų, eskimų-aleutų kalbų įvardžiais. Vis dėlto ši hipotezė sulaukė įvairių sričių specialistų kritikos, ji laikoma ganėtinai ginčytina ir su tokiomis išvadomis nesutinka dauguma indoeuropeistų bei lyginamosios kalbotyros specialistų, į nostratinę teoriją, blogiausiu atveju, jie žvelgia kaip į visiškai klaidingą arba, geriausiu atveju, tiesiog kaip į neįtikinamą.
Pasak švedų kalbininko K. Viklundo (šved. K. Wiklund) 1906 m. pasiūlytos hipotezės, indoeuropiečių ir Uralo kalbos yra kilusios iš bendros indouralo prokalbės. 1927 m. šią hipotezę parėmė švedų kalbininkas H. Šioldas (šved. H. Sköld). 1936 m. H. Jensenas (vok. H. Jensen) nustatė apie 30 leksinių atitikmenų, kurie indoeuropiečių ir Uralo kalbose žymi primityvias sąvokas, taip pat kūno dalis, medžių pavadinimus, giminystės terminus bei santykius nurodančius žodžius. J. Balažas (veng. J. Balazs) 1965 m. savo darbe tvirtino indoeuropiečių ir Uralo kalbas esant genetiškai giminingas remdamasis tuo, kad nustatė šių kalbų fonetinės struktūros, skambesio ir parodomųjų įvardžių derinimo su vardažodžiais panašumų. Tai jis laikė svarbiausiu įrodymu, nes, jo manymu, apie tikrą giminingumą galima kalbėti tik tuomet, jei aptinkama funkcinių sutapimų, o fonetinių, leksinių ir morfologinių atitikmenų gali atsirasti dėl arealinių kalbų kontaktų bei skolinimosi. Suomių kalbininkas J. Jokis (suom. J. Joki) savo fundamentaliame darbe „Uraliečiai ir indoeuropiečiai” pateikė 5 įvardžių, 10 veiksmažodžių ir 9 vardažodžių šaknis, turimas tik indoeuropiečių ir Uralo kalbose, kurios, jo manymu, gali būti kildinamos iš bendros prokalbės. Iš dabartinių indouralo kalbų hipotezės šalininkų minėtinas olandų kalbininkas A. Klukhorstas (ol. A. Kloekhorst), kuris Uralo ir būtent indoeuropietiškų anatolų kalbų artumą vertina kaip pastarųjų kalbų archajiškumo įrodymą ir kaip indoeuropiečių bei Uralo kalbų bendros kilmės patvirtinimą. Vis dėlto dauguma kalbininkų mano, kad indouralo kalbų giminingumas nėra įrodytas arba į šią hipotezę žiūri gana atsargiai.
B. Kolinderis (šved. B. Collinder) daugybėje 1934–1965 m. publikuotų monografijų sistemingai gynė indouralo prokalbės hipotezę, o vėliau, be Uralo kalbų, jis įrodinėjo indoeuropiečių kalbų giminingumą su jukagyrų ir hipotetinėmis Altajaus kalbomis.
Slovėnų kalbininkas B. Čopas (slovėn. B. Čop) ne vienoje publikacijoje palaikė indouralo prokalbės egzistavimą, o ji, drauge su hipotetine Altajaus kalbų šeima ir, anot jo, galbūt su kai kuriomis kitomis kalbų šeimomis (semitų-chamitų bei hipotetine alarodų kalbų šeima, apimančia šiaurės rytų Kaukazo ir huritų-urartų kalbas), yra kilusi iš jo postuluojamos Eurazijos (nostratinės) prokalbės. Nagrinėdamas morfemų kompleksus, B. Čopas indoeuropiečių ir Uralo kalbose yra nustatęs 500 bendrų šakninių ir daugiau kaip 150 bendrų priesaginių morfemų atitikmenų, 30 bendrų skaitvardžių ir linksnių afiksų etimologijų, taip pat jis pateikė indouraliečių vardažodžių linksniavimo sistemos rekonstrukciją, iš kurios vesdinamos abiejų dukterinių prokalbių paradigmos.
Remdamasis savo atlikta rekonstrukcija, rusų kalbininkas N. Andrejevas teigė buvus borealinę kalbą, iš kurios kilo indoeuropiečių, Uralo ir Altajaus kalbų šeimos. N. Andrejevo teorija kalbininkų buvo vertinama nevienareikšmiškai: A. Martinė (pranc. A. Martinet) rusų kalbininko darbą laikė naujovišku; rumunų kalbininko S. Paligos (rumun. S. Paliga) manymu, borealinė teorija naudinga sateminės indoeuropiečių kalbų grupės priešistorei pažinti, ir daugybę šios teorijos teiginių galima sugretinti su M. Gimbutienės iškelta kurganų hipoteze; O. Trubačiovas atkreipė dėmesį į formalios indoeuropiečių šaknies struktūros tyrimų pažangą ir kad N. Andrejevas atskleidė ankstyvąją indoeuropiečių prokalbės žodžių su dviem priebalsiais būklę; Neroznakas borealinės kalbos teoriją pavadino „fantastine”.
Amerikiečių kalbininkas Dž. Grinbergas (angl. J. Greenberg) indoeuropiečių kalbų šeimą kaip bendrakilmę siejo su hipotetinėmis Uralo-jukagyrų, Altajaus, čiukčių-kamčiadalų ir eskimų-aleutų kalbų šeimomis, kurios, Dž. Grinbergo manymu, yra kilusios iš vienos Eurazijos prokalbės. Makrokomparatyvinė Dž. Grinbergo metodologija, grindžiama masiniu (daugiašaliu) lyginimu, ir jo siūlomi iš Eurazijos prokalbės kilusių kalbų genetinio giminingumo įrodymai buvo sukritikuoti ir atmesti daugelio kalbininkų.
Olandų kalbininkas F. Kortlandtas (ol. F. Kortlandt) indouralo ir nivchių kalbas kildina iš hipotetinės Uralo-Sibiro prokalbės, kuri, jo manymu, savo ruožtu yra kilusi iš D. Grinbergo teikiamos Eurazijos prokalbės. Kalbėdamas apie indouralo prokalbę, F. Kortlandtas pagrindžia šių kalbų paradigminius skiemens struktūros atitikmenis ir rekonstruoja bendrą Uralo ir indoeuropiečių prokalbių veiksmažodžio pirminių formų paradigmą.
Amerikiečių kalbininkas Dž. Kolarusas (angl. J. Colarusso), remdamasis jo aptiktais balsių sistemos atitikmenimis, morfologine-fonologine kaita leksikos srityje, tvirtino esant genetiškai giminingas indoeuropiečių ir šiaurės vakarų Kaukazo kalbas, kurios, jo manymu, kilo iš Ponto prokalbės. Dž. Kolaruso darbai nesulaukė didelio pripažinimo ir mokslinėje literatūroje apie juos neatsiliepta palankiai. Tad, sakykime, sutikdamas su tam tikrais sutapimais, Dž. Nikolsas (angl. J. Nichols) vis dėlto atkreipia dėmesį, kad minėtųjų kalbų morfemų struktūra ir morfosintaksės tipai šiaip jau labai skiriasi. Gana daug autorių Dž. Kolaruso pateiktus sutapimus laiko arba indoeuropiečių skoliniais iš šiaurės vakarų Kaukazo kalbų, arba nepriklausomos lygiagrečios raidos padariniais.
1934 m. šveicarų profesorius E. Foreras (vok. E. Forrer) išsakė nuomonę, kad indoeuropiečių prokalbė susidarė kryžminantis dviem negiminingom kalbom. N. Trubeckojus, Ch. Ulenbekas (ol. Ch. Uhlenbeck), O. Širokovas ir B. Gornungas manė, kad toks kryžminimasis vyko tarp Uralo-Altajaus ir Kaukazo-semitų tipo kalbų.
Savo ruožtu Dž. Kernsas (angl. J. C. Kerns), savo darbe apžvelgdamas įvardžių šaknis įvairiose kalbų šeimose, daro dvi išvadas: indoeuropiečių, Uralo ir hipotetinė Altajaus kalbos yra artimos kaip kilusios iš bendros prokalbės, o šios trys kalbų šeimos su visomis kitomis ištirtomis šeimomis, jei konkrečiai – su dravidų ir semitų-chamitų, tokių sąsajų neturi.

Gomurinių priebalsių skaičius

Laikantis tradicinės rekonstrukcijos, indoeuropiečių prokalbėje buvo trys gomurinių priebalsių eilės: palataliniai (suminkštintieji), paprastieji ir lūpų gomuriniai. Vienose indoeuropiečių kalbose paprastieji gomuriniai sutapo su palataliniais, kitose – palataliniai su lūpų gomuriniais ir virto afrikatomis arba pučiamaisiais priebalsiais. Pagal šią ypatybę indoeuropiečių kalbos skirstomos į kentumines ir satemines (ide. *ḱṃtom 'šimtas' > lot. centum ir av. satəm). XIX a. buvo manoma, kad centum – satəm izoglosa indoeuropiečių dialektus geografiškai dalija į vakarinius (centum) ir rytinius (satəm). Rytiniame indoeuropiečių kalbų paplitimo areale atradus kentumines anatolų ir tocharų kalbas paaiškėjo, kad toks geografinis skirstymas neteisingas.
Daugybė mokslininkų abejojo, kad indoeuropiečių prokalbėje egzistavo tokia sudėtinga gomurinių priebalsių sistema. Pagrindinis argumentas buvo tas, kad ji neišlaikyta nė vienoje dukterinėje kalboje. H. Hirtas (vok. H. Hirt), A. Mejė (pranc. A. Meillet), A. Savčenka pirmine laikė kentuminių kalbų sistemą, turinčią paprastuosius ir lūpų gomurinius priebalsius. J. Kurylovičius (lenk.  J. Kuryłowicz) teigė priešingai, senesne laikė sateminių kalbų sistemą su paprastaisiais ir palataliniais gomuriniais. Galiausiai kalbininkai bulgaras S. Mladenovas ir lenkas J. Safarevičius (lenk. J. Safarewicz) indoeuropiečių prokalbei rekonstravo tik vieną paprastųjų gomurinių eilę, skirtingai pakitusią kentuminėse ir sateminėse kalbose.
Luvių, armėnų ir albanų kalbų duomenys byloja tradicinės trijų gomurinių priebalsių eilių rekonstrukcijos naudai.

Pučiamieji priebalsiai

Tradicinė nuomonė tokia, kad indoeuropiečių prokalbėje buvo tik vienas pučiamasis priebalsis *s (nepaisant to, kad galbūt ir laringalai buvo pučiamieji priebalsiai), o jo variantas (alofonas) prieš skardžiuosius priebalsius buvo *z. Kai kurie kalbininkai ne kartą yra bandę indoeuropiečių prokalbei rekonstruoti daugiau pučiamųjų priebalsių. Pirmasis tai padaryti mėgino K. Brugmanas (vok. K. Brugmann), norėjęs rekonstruoti keturis tarpdantinius pučiamuosius priebalsius *Þ, *Þʰ, *ð, *ðʰ. Šiuo metu nustatyta, kad vietoj Brugmano pučiamųjų turėti TK tipo uždarumos priebalsių junginiai (kai T − bet koks dantinis uždarumos, o K – bet koks gomurinis uždarumos priebalsis). Vėliau T. Gamkrelidzė ir V. Ivanovas, remdamiesi negausiais pavyzdžiais, be *s, indoeuropiečių prokalbei teikė rekonstruoti dar du pučiamuosius priebalsius: *ś ir *śʷ.

Skiemeniniai sonantai

Tarp priebalsių sonantai *r, *l, *m, *n indoeuropiečių prokalbėje buvo vartojami kaip balsiai – sudarydavo skiemenį, pavyzdžiui, *wĺ̥kʷos 'vilkas'. Tik skiemeninis (balsinis) ṛ išlikęs sanskrite, o *ḷ, *ṃ ir *ṇ yra rekonstruoti. Skiemeniniai sonantai buvo neskiemeninių variantai (alofonai).

Kirčio pobūdis

Dėl kirčio pobūdžio nesutariama. Viena vertus, vedų sanskrito, senosios graikų, baltų ir slavų kalbų duomenys rodytų kirtį buvus muzikinį (toninį, melodinį). Kita vertus, balsių kaitos atsiradimas siejamas su balsių redukcija, o ji dažniausiai būdinga dinaminį kirtį turinčioms kalboms. Esama tiek muzikinio (pavyzdžiui, A. Mejė (pranc. A. Meillet) ir R. Bekesas (ol. R. Beekes)), tiek dinaminio ide. kirčio šalininkų. Taip pat yra kompromisinių nuomonių, kad pirmiausiai kirtis buvęs dinaminis, o ide. egzistavimo pabaigoje jis tapęs muzikiniu arba derinęs ir dinaminio, ir muzikinio kirčio ypatybes.
F. Fortunatovas, J. Mikola (suom. J. Mikkola) ir S. Ivšičius indoeuropiečių prokalbei rekonstruoja dvi priegaides − akūtą (kylanti-krentanti intonacija) ir cirkumfleksą (krentanti-kylanti intonacija).
D. Adamso (angl. D. Adams), Dž. Melorio (angl. G. Mallory) ir T. Olanderio (dan. Th. Olander) manymu, kirčiuotas skiemuo buvo tariamas aukštu (ar aukštėjančiu) tonu, o nekirčiuotas – žemu (ar žemėjančiu) tonu.
Lenkų kalbininkas J. Kurylovičius (lenk. J. Kuryłowicz) pasiūlė originalią hipotezę, kad senąją būklę išlaikė tik vedų sanskritas, senosios graikų kalbos kirčiavimo sistema yra priešistorinio balsių suliejimo padarinys, o baltų ir slavų sistema susidarė perkėlus kirtį iš senosios vietos. Be to, senosios graikų ir baltų-slavų kalbų kirčio vietos sutapimus Kurylovičius laiko atsitiktiniais ir iš indoeuropiečių prokalbės nekildintinais. Mokslo bendruomenė atmetė J. Kurylovičiaus hipotezę.
L. Hercenbergas (rus. Л. Герценберг) pateikė hipotezę, kad ide. buvo keturios priegaidės (tonai), kurios turėjo du skiriamuosius požymius: aukštumą-stiprumą ir laringalizavimą-faringalizavimą. Be to, mokslininko manymu, šios priegaidės galėjo daryti įtaką priebalsiams.

Gramatinės kategorijos

Indoeuropiečių prokalbėje daiktavardžiui buvo būdinga giminės, skaičiaus ir linksnio kategorija. Tradiciškai ide. daiktavardžiui rekonstruojamos trys giminės: vyriškoji, moteriškoji ir bevardė. Pasak A. Mejė (pranc.  A. Meillet) hipotezės, pradžioje indoeuropiečių prokalbė buvo aktyvinės-statyvinės (fientyvinės) sandaros kalba ir turėjo dvi gimines – gyvųjų dalykų ir negyvųjų, o, atsiskyrus anatolų kalboms, gyvųjų giminė skilo į vyriškąją ir moteriškąją.
Indoeuropiečių prokalbei atkuriami trys gramatiniai skaičiai: vienaskaita, dviskaita ir daugiskaita – kaip indoiranėnų, tocharų, senojoje ir tarminėje lietuvių, slavų, senosiose airių ir graikų kalbose.
Ide. daiktavardžių sistemoje ypatinga vieta teko bevardės giminės daugiskaita reiškiamiems kuopiniams daiktavardžiams (kuopinė reikšmė vadinama kolektyvu). Jie rodydavo ne daugybę atskirų dalykų, o jų visumą (kaip liet. augalas – augalija). Su kuopiniais daiktavardžiais buvo vartojama veiksmažodžių vienaskaita, ne daugiskaita, pavyzdžiui: sen. gr. πάντα ῥεῖ 'viskas teka' (pažodžiui 'visi tekąs'), lot. pecunia non olet 'pinigai nekvepia' (pažodžiui 'pinigai nekvepiąs').
Indoeuropiečių prokalbei rekonstruojama aštuonių linksnių sistema (vardininkas, kilmininkas, abliatyvas, naudininkas, galininkas, įnagininkas, vietininkas, šauksmininkas), visus aštuonis linksnius buvo išsaugojusios tik senosios indoiranėnų kalbos, visos kitos kalbos linksnių sistemą supaprastino: rytų baltų kalbos ir senoji slavų kalba turi 7 paveldėtus linksnius, lotynų kalba – 6, graikų kalba – 5, gotų kalba – 4. Tik retais atvejais dukterinėse kalbose buvo susikurta naujų linksnių, taip atsitiko, pavyzdžiui, tocharų ir rytų baltų kalbose (lietuvių kalbos aliatyvas, adesyvas, iliatyvas ir šių linksnių palaikai latvių kalboje). Kartais bandoma ide. rekonstruoti aliatyvą (direktyvą) – kryptį nurodantį vietininką.
Daiktavardžiai buvo tematiniai (tarp kamieno ar šaknies turintys turintys jungiamąjį balsį *o, kai kuriuose linksniuose besikaitaliojantį su *e) ir atematiniai (šio balsio tarp kamieno ar šaknies neturintys).

Kilmininkas

Atematinių daiktavardžių vienaskaitos kilmininkas keblumų nekelia, galūnės *-s ~ *-os ~ *-es terodo balsių kaitą (*e : *o – pamatinis laipsnis, Ø  (*-s) – nykstamasis). Galūnės *-os ~ *-es įprastos priebalsiniuose kamienuose, *-s variantas retas, jis būdingas u ir i kamienams (*suHn-ow-s, -ew-s 'sūnaus', *h₂ow-ey-s,-oy-s 'avies'). Vienaskaitos tematinių daiktavardžių galūnė *-osyo gali būti skaidoma kaip *-os + santykinis įvardis *-yo. Ji paliudyta daugumoje indoeuropiečių kalbų. Manoma, kad ši tematinių daiktavardžių galūnė perimta iš įvardžių.
Sunkiau rekonstruoti daugiskaitos kilmininko galūnę. Dukterinėse kalbose paliudytos tiek formos *-Hom > *-om, tiek *-oHom > *-ōm. Tiksli galūnės rekonstrukcija neišspręsta, bet kalbų duomenys labiau remia ilgąjį variantą *-oHom > *-ōm. Toliau jis ir bus teikiamas.

Abliatyvas

Tik tematiniai vardažodžių kamienai turėjo atskirą vienaskaitos abliatyvo formą, kituose kamienuose vienaskaitoje jis sutapo su kilmininku, daugiskaitoje ir dviskaitoje, kaip ir tematinių, – su naudininku.
Abliatyvo galūnės atspindžiai sunkiai suvedami į vieną pirminę formą: lotynų -ō ir keltiberų kalbų -uz leistų rekonstruoti ide *-ōd, lietuvių kilmininko galūnė -o < balt. prok. *-ā, latvių kalbos įvardžiuotinių formų -ā, kilusios iš abliatyvo, rodytų ide. galūnę *-ād, o slavų taip pat iš abliatyvo kilusi kilmininko galūnė -a, indoiranėnų abliatyvo -āt galėjo atsirasti ir iš *-ōd, ir iš *-ād. Priebalsis *-d žodžio pabaigaje galėjo suduslėti ir tapti *-t. Z. Zinkevičius abliatyvo galūnę *-ōd skaido kaip teminį balsį *-o- + *-ed ~ *-od (ilgasis balsis *ō susidarė dėl dviejų balsių suliejimo). Šios galūnės gali būti postpozicinės kilmės. Toliau bus pateikiama tematinių daiktavardžių galūnė *-ōd.

Naudininkas ir įnagininkas

Vienaskaitos naudininko galūnės *-ey rekonstrukcija didesnių sunkumų nekelia. Tematiniuose kamienuose ji sutraukiama – *-o-ey > *-ōy, o i kamiene galūnė dėl kamiengalio dvibalsio sudvigubėja (*-ey-ey).
Daugiskaitos naudininko ir įnagininko galūnių rekonstrukcija yra probleminė ir dėl galūnių pradžios, ir dėl pabaigos priebalsių. Pagal daugiskaitos (ir dviskaitos) naudininko ir įnagininko galūnių pradžios priebalsį indoeuropiečių kalbos skyla į vadinamąsias „m ir bʰ kalbas“: baltų, slavų, germanų kalbos turėjo daugiskaitos naudininką *-mos, įnagininką *-mis, o visos kitos – atitinkamai *-bʰo(s) ir *-bʰi(s). Baltų, slavų ir germanų kalbos sudaro vieną arealinį vienetą, todėl galūnės su *-m- galbūt yra šių kalbų naujovė. Kaip arealinis variantas, toliau bus pateikiamos ir šiųdviejų linksnių galūnės su *-m-.
Tikėtina, kad *-bʰ- (turbūt ir *-m-) yra postpozicinės kilmės. Tik anatolų kalbos turi daugiskaitos naudininko-vietininko galūnę be *-bʰ- ~ *-m-, kilusią iš ide. *-os. Tai gali būti šios kalbų šakos archaizmas.
D. Rindžas (angl. D. Ringe) daugiskaitos naudininką rekonstruoja su *-m-, o įnagininką – su *-bʰ-. Tačiau nėra mišrių m – bʰ kalbų: koks priebalsis turimas daugiskaitos naudininke, toks ir įnagininke, ir atvirkščiai, todėl ši D. Rindžo ir kai kurių kitų kalbininkų rekonstrukcija bus paliekama nuošalyje.
Kai kuriose kalbose daugiskaitos naudininko ir įnagininko galūnės neturi pabaigos priebalsio *-s. Vis dėlto *-s yra daugiskaitos žymuo (plg. dgs. vard. *-es, dgs. gal. *-ns < *-ms, kuris skaidomas kaip galininkas *-m + daugiskaitos rodiklis *-s, dar plg. dgs. viet. *-su greta dvs. viet. *-h₁u), todėl daugiskaitos naudininkas ir įnagininkas toliau bus pateikiami su galiniu *-s : *-bʰos ~ *-mos, *-bʰis ~ *-mis.
Kadangi daugiskaitos naudininko galūnę su pusbalsiu *-y- turi tik indoiranėnų kalbos (*-bʰyos), toliau į tai nebus atsižvelgiama – kaip ir į tik indoiranėnų kalboms būdingą, iš įvardžių paradigmos šiame linksnyje perimtą, tematinių daiktavardžių dvibalsį *-oy- vietoj *-o- (*-oy-bʰyos).
Tematinių daiktavardžių daugiskaitos įnagininkas turėjo, matyt, iš įvardžių perimtą galūnę *- ōys (< *-o-eys, *-oy-is?). Vėliau pagal atematinių kamienų analogiją kai kurios kalbos ją pakeitė galūnėmis *-o-bʰis, *-oy-bʰis, *-o-mis. Toliau bus teikiama tematinė galūnė *-ōys.
Vienaskaitos įnagininko galūnes su priebalsiais *-m- ~ *-bʰ įsivedė tik baltų (-mi, išskyrus tematinį o kamieną), slavų (-mь < *-mi), armėnų (-w/-b) ir galbūt dakų-trakų (-m) kalbos. Visos kitos kalbos šiais priebalsiais prasidedančias galūnes turi tik daugiskaitoje ir dviskaitoje, todėl toliau bus teikiamos vienaskaitos įnagininko galūnės *-eh₁ ~ *-h₁.

Vietininkas

Kaip ir daugiskaitos įnagininke, daugiskaitos vietininke tematiniai daiktavardžiai turi dvibalsį *-oy- iš įvardžių paradigmos – *-oy-su. (Rytų baltų kalbos turi variantą su kitu balsių kaitos laipsniu *-ey-su, plg. liet. tarm. keturiesu < *ketureysu 'keturiese (keturiuose)'.)
Problemiškesnė vienaskaitos vietininko rekonstrukcija. Dukterinėse kalbose gerai paliudyta galūnė *-i, tačiau manoma, kad ji yra postpozicinės kilmės ir vėlesnė. Senesnėmis laikomos formos be galūnės, kurioms buvo būdinga savita apofoninė (balsių kaitos) struktūra – vienaskaitos vietininkas turėjo vienu laipsniu aukštesnį už kitus silpnuosius linksnius kamiengalį, priesagą arba šaknį (šakniniuose nepriesaginiuose vardažodžiuose), pvz.: u kamieno vns. kilm. *suHn-ew-s, -ow-s 'sūnaus' (kamiengalio dvibalsio *-ew-, *-ow- pamatinis laipsnis + galūnė *-s) – vns. viet. *suHn-ēw-ø, -ōw-ø 'sūnuje' (kamiengalio dvibalsio *-ew-, *-ow- pailgintasis laipsnis *-ēw, *-ōw; galūnės nėra); vns. kilm. *ph₂-tr-es 'tėvo' (priesagos *-ter- nykstamasis laipsnis *-tr- (be balsio *-e-) + galūnė *-es) – vns. viet. *ph₂-ter-ø 'tėvè' (priesagos *-ter- pamatinis laipsnis; galūnės nėra); vns. kilm. *dem-s 'nãmo' (šaknies pamatinis laipsnis *-e- + galūnė *-s) – vns. viet. *dēm-ø 'namè' (šaknies balsio *-e- pailgintasis laipsnis *-ē-; galūnės nėra). Vienaskaitos vietininkas be galūnės išlikęs kaip archaizmas, geriau išsaugotas tik u ir i kamienuose. Toliau bus teikiamos formos ir su galūne *-i, ir be jos.
Tematinių vardažodžių vienaskaitos vietininke teminis balsis su galūne *-i sudarydavo dvibalsį, paliudytos formos su teminio balsio kaita – *-oy ir *-ey.

Direktyvas ~ aliatyvas (?)

Aliatyvą (arba direktyvą – kryptį nurodantį vietininką) turėjo tik hetitų kalba (rytų baltų ir tocharų kalbos buvo pasidariusios aliatyvą naujai). Tam tikri prieveiksmiai galėtų rodyti šį linksnį buvus ir kitose kalbose, pvz.: lot. quō 'kur? kuria kryptimi?', eō 'ten, į tą pusę', porrō 'į priekį, toliau', sen. gr. ἄνω (ánō) 'viršum, per', κάτω (kátō) 'po, žemyn, žemiau'. Šie prieveiksmiai ir hetitų kalbos aliatyvo (direktyvo) formos agnā 'į žemę', kišrā 'į ranką', parna 'namõ' galbūt leistų manyti ide. galūnę buvus *-ō. Tačiau dėl šio linksnio buvimo ide. ir galimybės jį rekonstruoti diskutuojama, tiek duomenų nepakanka.

Dviskaitos linksniai

Dviskaitos rodiklis yra laringalas *h₁. Dviskaitos linksnius rekonstruoti sudėtinga, nes dalyje kalbų ji išnyko, o kitose kalbose linksnių galūnės galėjo būti lengvai perdirbtos pagal analogiją.
Mažiausiai problemiškas dviskaitos vardininkas-galininkas–šauksmininkas (visų trijų linksnių galūnės buvo sutapusios): priebalsiniams vardažodžiams būdinga galūnė *-h₁e, i, u ir o kamienams sutrumpintas variantas *-h₁, bevardei giminei – *-ih₁.
Vienintelė iranėnų Avestos kalba turi skirtingas dviskaitos kilmininko ir vietininko galūnes – visose kitose kalbose turima vienoda kilmininko ir vietininko galūnė *-ows. Sprendžiant iš Avestos kalbos duomenų, galūnė *-ows susidarė sumišus kilmininkui *-h₁oHs ir vietininkui *-h₁u. Toliau ir bus teikiamos skirtingos šiųdviejų linksnių galūnės.
Vienodą linksnio formą turintis naudininkas–abliatyvas–įnagininkas, matyt, baigėsi galūne *-bʰoh₁ ~ *-moh₁ (dėl pradžios priebalsio žr. skyrelį „Naudininkas ir įnagininkas”), nors, lygia greta su daugiskaitos galūnėmis, esama bandymų rekonstruoti naudininką–abliatyvą *-bʰoh₁ ~ *-moh₁, bet įnagininką – *-bʰih₁ ~ *-mih₁.
Indoiranėnų kalbos visuose tematinių vardažodžių dviskaitos linksniuose, išskyrus vardininką-galininką–šauksmininką, turi kamiengalio dvibalsį *-oy- (pvz., *-oy-bʰoh₁). Šis dvibalsis įsivestas iš įvardžių ir daugumai kitų kalbų nebūdingas, todėl toliau bus teikiamos tematinių daiktavardžių galūnės tik su reguliariu teminiu kamiengalio balsiu *-o- (pvz., *-o-bʰoh₁).

Būdvardis

Ide. būdvardžiai linksniuoti taip pat, kaip daiktavardžiai ir galėjo priklausyti tokiems pat kamienams (kai kurių kamienų būdvardžiai buvo labai reti). Iš esmės būdvardžiai nuo daiktavardžių skyrėsi tuo, kad buvo kaitomi giminėmis, jomis derinami su daiktavardžiais ir buvo laipsniuojami. Dažniausiai būdvardžiai turėdavo tematinį o, atematinį u ir atematinį su priesaga nt kamienus. Greta o kamieno vyriškosios ir bevardės giminių, moteriškoji įgydavo eh₂ > ā kamieną, o atematinių kamienų moteriškoji giminė turėdavo ih₂ > ī ~ yeh₂ > yā kamienus. Tačiau seniausių laikų indoeuropiečių būdvardžiai, kol nebuvo susiformavusi moteriškoji giminė, skyrė tik bendrąją (vyr. -mot. g.) ir bevardę gimines, pvz.: vyr.-mot. g. *sh₂eldus 'saldus, saldi' : bev. g. *sh₂eldu 'saldu'. Išskyrus yeh₂ kamieną, tokia tik dviejų morfologiškai diferencijuotų giminės formų sistema būdinga ir visiems daiktavardžiams (žr. daiktavardžio galūnių lentelę).

Gramatinės kategorijos

Dukterinėse kalbose veiksmažodžių sistemos ir formos skiriasi labiau negu linksniuojamųjų kalbos dalių, todėl įvairių kalbininkų rekonstrukcijos gali gerokai skirtis. Sakykime, visų seniausiuose iš indoeuropiečių kalbų hetitų tekstuose matyti gana nesudėtinga laikų ir nuosakų galūnių sistema – kaip ir vėlai paliudytose, bet labai senoviškose baltų kalbose. Veiksmažodžių, kaip ir linksniuojamųjų žodžių, sistemos rekonstrukcija tradiciškai labiausiai remiasi sanskrito, senovės graikų ir kiek mažiau germanų bei lotynų kalbų duomenimis. Rekonstruota veiksmažodžio sistema priskirtina vėlyvajam ide. laikotarpiui.
Asmuo. Ide. veiksmažodis turėjo tris asmenis: pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį. Būta penketo galūnių: veikiamosios rūšies pirminės, veikiamosios rūšies antrinės, vidurinės rūšies pirminės, vidurinės rūšies antrinės, perfekto galūnės. Žvelgiant kitaip, išskiriama ketvertas galūnių rinkinių: veikiamosios rūšies esamojo laiko-aoristo, vidurinės rūšies esamojo laiko-aoristo, perfekto, liepiamosios nuosakos. Istorinės kalbotyros priešaušryje antrinėmis pavadintos galūnės iš tiesų yra senesnės, todėl dabar šis terminas vartojamas tik iš tradicijos. Dėl to O. Semerenis (veng. O. Szemerényi) antrines galūnes teikia vadinti senovinėmis.
Yra dvi veiksmažodžio asmenų galūnių atsiradimo teorijos: agliutinavimo (F. Bopp) – galūnės kilusios iš asmeninių įvardžių, ir pritaikymo – veiksmažodžių galūnės kilusios iš vardažodžio galūnių.
Kaip ir linksniuojamieji žodžiai, veiksmažodžiai buvo tematiniai arba atematiniai. Tematiniams veiksmažodžiams po kamieno būdingas balsis *o : *e, o atematiniai jo neturėjo, galūnės buvo jungiamos tiesiai prie šaknies. Veiksmažodžių kaityboje svarbus vaidmuo teko balsių kaitai.
Skaičius. Ide. veiksmažodis turėjo tris skaičius: vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą. Dviskaitą rekonstruoti sunkiau, nes dalis kalbų jos seniai neteko, pavyzdžiui, anatolų, italikų, salų keltų, armėnų. Kitose kalbose dviskaita išnyko jų istoriniu laikotarpiu.
Veikslas ir laikas. Manoma, kad pradžioje buvo svarbiau ne tiek laikas (liet. skaitau : skaičiau), kiek veikslas (liet. skaitau : perskaitau), ir laiko kategorija išryškėdavo iš veikslo. Ide. rekonstruojami trys pagrindiniai veikslo reikšmę turintys laikai: esamasis, t. y. prezensas (tebetrunkantis veiksmas – eigos veikslas), aoristas (bet koks baigtas, netęstinis veiksmas – įvykio veikslas) ir perfektas (įvykęs veiksmas arba aiškios laiko kategorijos neturinti iš veiksmo rezultato kilusi būsena). Rečiau rekonstruojami imperfektas (nebaigtinis būtasis laikas) ir pliuskvamperfektas. Visi laikai buvo vientisiniai.
Ne visi veiksmažodžiai turėjo visus veikslus ar laikus, todėl būta trūkstamųjų (defektinių) paradigmų – kai kuriems veiksmažodžiams buvo būdingi: tik prezensas be aoristo ar perfekto; prezensas ir aoristas be perfekto; aoristas ir perfektas be prezenso. Kiti veiksmažodžiai turėjo ne vieną esamojo laiko (prezenso) arba aoristo kamieną – pasižymėjo polimorfizmu. Dalies veiksmažodžių veikslai ar laikai reikšti skirtingais kamienais – buvo supletyvūs.
Nuosaka. Rekonstruojamos keturios nuosakos: tiesioginė (indikatyvas), liepiamoji (imperatyvas), konjunktyvas ir optatyvas. Diskusijų objektu lieka injunktyvas. Tiesioginė nuosaka nežymėta, kitos trys nuosakos turi žymenis. Visos nuosakos buvo sudaromos iš esamojo laiko, aoristo ir perfekto kamienų. Tikriausiai konjunktyvo ir optatyvo skirtumas buvo tas, kad konjunktyvu reikštas labiau tikėtinas veiksmas negu optatyvu: optatyvas reiškė kalbėtojo pageidavimą arba ketinimą, o konjunktyvas – jo valią arba siekį.
Rūšis. Indoeuropiečių prokalbės veiksmažodžiui buvo būdingos dvis rūšys: veikiamoji (aktyvas) – paprastas veiksmažodis (kaip liet. jis suka ratą), ir vidurinė (t. y. medijas, mediumas, mediopasyvas), reiškianti savaiminį veiksmą (liet. k. jį atitiktų sangrąžiniai veiksmažodžiai, pvz., ratas sukasi). Neveikiamosios rūšies (kaip liet. ratas yra sukamas) nebuvo – ją atstodavo vidurinė rūšis. Veikiamoji rūšis specialaus žymens neturėjo.

Būsimasis laikas

Tradiciškai teigiama, kad indoeuropiečių prokalbėje būsimojo lako (futūro) dar nebuvo. Ne vienoje indoeuropiečių kalboje: graikų, lotynų, indoiranėnų, keltų, baltų kalbose – vartojamas sigmatinis būsimasis laikas, turintis priesagą *-s- (sen. gr. λῡ́σω (lūsō) 'atsilaisvinsiu', lot. faxō < *faksō 'padarysiu', sen.air. bias 'bus', liet. duosiu < balt. prok. *dōsyō, skr. dā́syāmi 'duosiu'). Istorikai jo ištakomis laiko esamojo laiko dezideratyvą – veiksmažodžio formą, reiškiančią kalbėtojo norą atlikti veiksmą. Priesagos *-s- kilmė ta pati, kaip ir sigmatinio aoristo (žr. aukščiau).
A. Savčenkos manymu, modalumą reiškiančių formų virtimas būsimuoju laiku ide. dialektuose bus prasidėjęs dar iki prokalbės skilimo.

Tiesioginė nuosaka

Visi aukščiau nurodyti veiksmažodžio laikai ir veikslai priklauso tiesioginei nuosakai, kuri nurodo tam tikru laiku vykstantį, vykusį ar vyksiantį veiksmą. Žemiau pristatomos kitos indoeuropiečių prokalbės nuosakos.

Injunktyvas

Injunktyvo vieta indoeuropiečių prokalbės veiksmažodžio sistemoje neaiški: vieni mokslininkai jį laiko atskira nuosaka, kiti – senųjų būtojo laiko formų liekana, kai jos dar neturėjo augmento. Injunktyvas buvo vartojamas indoiranėnų kalbose, jo daryba atitiko aoristą ir imperfektą (žr. aukščiau) be augmento ir išreiškė kalbėtojo požiūrį į išsakomą dalyką (rodė modalumą). Pasak K. Hofmano (vok. K. Hoffmann), injunktyvas buvo neutralus laiko ir nuosakos kategorijų atžvilgiu, taigi jis reiškė tik veiksmažodžio veiksmą. R. Bekeso (ol. R. Beekes) manymu, pagrindiniame sakinyje injunktyvo reikšmė buvo artima konjunktyvui ir liepiamajai nuosakai.

Neasmenuojamosios veiksmažodžio formos

Indoeuropiečių prokalbėje tikriausiai nebuvo bendraties, bet jau turėti dalyviai. Be to, ide. galėjo būti sudaromi veiksmažodiniai daiktavardžiai, o iš įvairių jų formų dukterinėse kalbose susidarė bendratis, sakykime, baltų (*-ti, *-tey, *-tēy), slavų (*-ti) ir tocharų (*-tsi) kalbose bendratis tikriausiai kilusi iš veiksmažodinių daiktavardžių naudininko arba vietininko: balt. prok. *mirtey 'mirčiai', *mirtēy 'mirtyje'. Daugumoje indoeuropiečių kalbų vartojamas siekinys su baigmenimi *-tum kilęs iš veiksmažodinių daiktavardžių galininko, plg. balt. prok. *leytun < ide. *leytum 'lietų, lijimą'.
Esamojo laiko ir aoristo veikiamosios rūšies dalyviai buvo sudaromi su priesaga *-nt-, jungiama prie atitinkamo laiko kamieno: es. l. *ǵíǵṇh₁ont- 'gaminąs', aor. *ǵṇh₁ont- 'pagaminęs'. Veikiamosios rūšies perfekto dalyviai turėjo priesagą *-wōs- ~ *-wos- ~ *-us-: *ǵeǵṇh₁wos- 'tas, kuris yra gaminęs'. Veikiamosios rūšies vyriškosios ir bevardės giminės dalyviai, matyt, buvo linksniuojami kaip priebalsinio kamieno daiktavardžiai, moteriškosios – kaip ih₂ ~ yeh₂ kamieno. Vidurinės rūšies dalyviai turėjo priesagą *-mHno-, kur vyr. ir bev. g. linksniuota pagal o kamieną, moteriškoji – pagal eh₂. Kai kuriose kalbose veiksmažodiniai būdvardžiai tapo dalyviais, turinčiais priesagas *-mo-, *-no- ir *-to-. Baltų kalbose veiksmažodinių būdvardžių priesagos *-mo- ir *-to- buvo pasitelktos neveikiamųjų dalyvių darybai, veikiamosios rūšies dalyvių priesagą *-nt- tęsia esamojo ir būsimojo laikų veik. r. dalyviai, o perfekto dalyvių priesagą *-us- – būtojo laiko veik. r. dalyviai (daugiau apie dalyvių kaitybą žr. straipsnyje „Baltų prokalbė“).

Nekaitomosios kalbos dalys

Ne visi skaitvardžiai buvo kaitomi, tačiau prie iš viso nekaitomų žodžių jie nepriskirtini. Indoeuropiečių prokalbėje tikriausiai nebuvo vieningo prieveiksmių iš būdvardžių ir daiktavardžių darybos būdo ir prieveiksmių paskirtį atlikdavo šių dviejų linksniuojamųjų kalbos dalių bei įvardžių linksnių formos, pavyzdžiui, vyr. g. įvardžio galininkas *kʷom 'kada'.
Stabarėjančios linksniuojamųjų žodžių formos, atitinkančios dabartinių indoeuropiečių kalbų prieveiksmio reikšmę, galėjo eiti ir jungtukais, dalelytėmis bei kitais tarnybiniais žodžiais. Iš tų nedaugelio ide. nekaitomųjų žodžių galima rekonstruoti jaustuką *way 'vai' (liet. vai, lot. vae, sen. gr. οὐαί (ouaí), arm. վայ (vay), pers. وای‏ (vây)), prieveiksmius *nuH, *nū̆nóy 'dabar' (liet. nū, nūnai, rus. ны́не (nýne), vok. nun, sen. gr. νυν (nun), skr. नू (nū́), sen. air. nu), *you 'jau' (liet. jau, slav. (j)u-že, got. ju) ir kt.

Sintaksė

Nors dauguma indoeuropiečių kalbų yra nominatyvinės ir būtent nominatyvinė kalbos sandara rekonstruojama indoeuropiečių prokalbei, grįsdamasis tam tikrais kalbų duomenimis 1901 m. Ch. Ulenbekas (ol. Ch. Uhlenbeck) pateikė prielaidą, kad indoeuropiečių prokalbėje ankstesniu laikotarpiu vietoj nominatyvinių konstrukcijų buvo vartojamos ergatyvinės. Pasak kitos hipotezės, pasiūlytos G. Klimovo, iki nominatyvinės struktūros turėjusi būti aktyvinė.
Žodžių tvarka sakinyje buvusi laisva, pagrindinis sakinio dalių eiliškumas – SOV (veiksnys – papildinys – tarinys, kaip liet. vilkas grobio ieško). Kaip rodo tipologiniai tyrimai, kalboms su tokia žodžių tvarka būdinga pažyminys prieš pažymimąjį žodį, dažnesnė priesaginė, o ne priešdėlinė žodžių daryba, o vietoj galūnių – sangrąžinės-savybinės priesagos. Visi šie reiškiniai atsispindi ide.
Ide. galiojo Vakernagelio dėsnis, pasak kurio bekirtės dalelytės ir kiti klitikai sakinyje atsidurdavo antroje vietoje.
Būdvardžiai buvo derinami su daiktavardžiais gimine, skaičiumi ir linksniu. Buvo derinamas veiksnio ir tarinio skaičius bei asmuo, tačiau kuopiniai daiktavardžiai (kolektyvai) eidavo su veiksmažodžio vienaskaita.

Žodynas

Rekonstruotas indoeuropiečių prokalbės žodyno sluoksnis teikia vertingų duomenų apie senųjų indoeuropiečių gyvenimą ir religiją. Įvairiais apskaičiavimais, indoeuropiečiai vartojo nuo 15–20 iki 40 tūkstančių žodžių. Šiuo metu rekonstruota apie 1200 (ne tiek patikimai – dar 500) indoeuropiečių prokalbės žodžių šaknų.
Ide. turėta sudėtinga, išplėtota giminystės ryšių pavadinimų sistema. Be kitų, vartoti žodžiai: senelis (*h₂euh₂os), močiutė (*Han-), tėvas (*ph₂tḗr), tėtis (*átta), motina (*méh₂tēr), sūnus (*suHnús), duktė (*dʰugh₂tḗr), brolis (*bʰréh₂tēr), sesuo (*swésōr), vaikaitis, nepuotis (*népōt), sūnėnas, dėdė iš tėvo pusės (*ptruᵘ̯io-), avynas (dėdė iš motinos pusės; *h₂ewh₂yos). Vartoti ir kai kurie giminaičių iš vyro pusės pavadinimai: marti (*snusós), šẽšuras (vyro tėvas; *sweḱuros), anyta (*sweḱruH-), dieveris (*deh₂iwēr), žentas (*ǵ(e)mHōr), vyro sesuo (*ǵelh₂-ou), jentė, -ers (vyro brolio žmona; *i(e)nh₂ter-). Kadangi nežinoma giminystės ryšių iš žmonos pusės, manoma, kad po vedybų moterys apsigyvendavo vyro šeimoje, taip pat galėjęs būti nuotakų grobimo paprotys.
Į indoeuropiečių valgiaraštį įėjo: mėsa (*mē(m)s), druska (*séh₂-(e)l-), pienas (*h₂melǵ-, plg. liet. melžti), iš jo gamino sviestą ir sūrį, medus (*melit) ir jo gėrimas midus (*medʰu), vynas (*w(e)ih₁-on-) ir tikriausiai gilės (*gʷlh₂-(e)n-). Iš žuvų (*dʰǵʰuH-) jiems buvo žinomos lašišos, upėtakiai, karpiai, upiniai unguriai ir galbūt šamai. Indoeuropiečiai valgė obluolius (*h₂ébl̥, *h₂ebōl).
 Indoeuropiečiai laikė tokius naminius gyvūnus: karves (*gʷeh₃us), kiaules (*suHs), avis (*h₂ówis), ožkas (*diks), arklius (*h₁éḱwos), žąsis (*ǵʰans), šunis (*ḱ(u)wṓn). Drabužiai buvo siuvami iš avių ir ožkų vilnos. Indoeuropiečiai nelaikė vištų, triušių ir asilų. Naudotasi arklu (*h₂erh₃-trom).
Indoeuropiečiai turėjo išplėtotą vežimo ir jo dalių terminiją: *weǵʰnos 'vežimas', *yugóm 'jungas', *h₂eḱs- 'ašis'. Išlikę trys rato pavadinimai: *kʷekʷlóm (plg. liet. kaklas), *Hwṛgi- ir *Hroth₂os. Ratai buvo daromi iš trijų lenktų ir suriestų lentų. Sudėtiniai ratai su stipinais atsirado apie 2500–2000 m. pr. m. e., t. y. jau po indoeuropiečių prokalbės skilimo. Išliko laivo pavadinimas (*néh₂us), bet tikriausiai laiveliai (valtys) buvo naudojama per upes ir ežerus persikelti.
Turėti šie didesnių žvėrių pavadinimai: vilkas (*wĺ̥kʷos), lapė (*wl(o)p-), lokys (*h₂ŕ̥tḱos), lūšis (*luḱ-), bebras (*bʰébʰrus), ūdra (*udros), kiškis (*ḱasos), elnias (*h₁elh₁ḗn), briedis (*h₁ólḱis) ir tauras (*touros).
Ide. rekonstruojami tokie medžių pavadinimai: beržas (*bʰerHǵos), klevas (*h₂ēkṛ), kukmedis (*h₁eiwos, plg. liet. ieva; *taksos), alksnis (*h₂eliso-), gluosnis (*weit-) ir kiti.
Dėl kilmės diskutuojama, tačiau galėjo būti šiek tiek skolinių iš kitų kalbų, pavyzdžiui, *dʰoHnéh₂ 'duona', *Handʰ 'maistinis augalas', *gʰeid 'ėriukas'.

Indoeuropiečių prokalbė popkultūroje

2012 m. fantastiniame filme „Prometėjas“ androidas Deividas kosminėje kelionėje studijuoja senovines kalbas ir į aukštos nežemiškos civilizacijos atstovą kreipiasi indoeuropiečių prokalbe. Be to, Deividui žiūrint vaizdinę paskaitą apie indoeuropeistiką, skamba A. Šleicherio (vok. A. Schleicher) indoeuropiečių prokalbe sukurta pasakėčia.
Akompanuojant Londono Karališkajam filharmonijos orkestrui, indoeuropiečių prokalbe atliekama kompozicija „Vandens preliudija“ – pirmasis iš trijų albumo „Jūrą talpinęs lašas“ (angl. The Drop That Contained the Sea) takelių. Šios kompozicijos premjera įvyko Karnegio koncertų rūmuose Niujorke 2014 m. balandžio 13 d., kūrinio autorius – amerikiečių kompozitorius Ch. Tinas (angl. Ch. Tin).
2016 m. vasario 23 d. išleistame kompiuteriniame žaidime „Far Cry Primal“, kur veiksmas rutuliojasi akmens amžiuje, dialogai sukurti „primityvia kalba“, jos pagrindas – indoeuropiečių prokalbė.