google/wiki40b huggingface dataset:
Eurolygos 2017–2018 m. sezonas

Eurolygos 2017–2018 m. sezonas – 2-asis sezonas naujo formato Eurolygos varžybose.

Formatas

2017–2018 sezonas yra 2-asis Eurolygos naujo formato turnyras, kurio reguliariajame sezone žaidė 16 komandų. Iš 16-os komandų 11-a yra Eurolygos A licencijos savininkai, tarp jų ir Kauno „Žalgiris“. Reguliariajame sezone visos 16 Eurolygos komandų tarpusavyje sužaidė po dvejas rungtynes – namuose ir išvykoje. Po 30 reguliariojo sezono rungtynių aštuonios geriausios komandos pateko į ketvirtfinalį. Ten serija vyksta iki trijų pergalių. Lemiamos kovos vyks finalinio ketverto principu. Finalinis ketvertas vyks Serbijoje, Belgrado mieste, Belgrado arenoje.
Atviras ratas

Teatro laboratorija „Atviras ratas“ – teatras, įkurtas 2006 m. Vilniuje.

Istorija

Teatro branduolį sudaro 2002 m. studijas Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje pradėję aktoriai, kuriems vadovavo profesorius Vladas Bagdonas ir „Keistuolių teatro“ režisierius Aidas Giniotis. 2006 m. teatras tapo Tarptautinės vaikų ir jaunimo teatrų organizacijos ASSITEJ nariu.
Užeiga

Užeiga, užeigos namai (angl. pub, public house) – ekonominės ar vidutinės klasės maitinimo paskirties įstaiga, gebanti aptarnauti vidutinius lankytojų srautus, turinti licenciją pardavinėti alkoholinius gėrimus bei orientuota į žmonių socializacijos poreikius. Didelis dėmesys skiriamas gėrimų pasirinkimui, užsakymai maistui priimami pagal meniu, atsiskaitoma užsakant arba apsilankymo pabaigoje. 
Siekiama kompromiso tarp aptarnavimo greičio, kainos ir kokybės bei išlaikyti platesnį prieinamumą bei populiarumą, stengiamasi sukurti jaukią, kartais teminę, aplinką tinkančią įvairaus dydžio kompanijoms. Paprastai jungiama su baru, siūloma įvairių šalių populiarių patiekalų, gėrimų bei užkandžių norint įtikti kuo platesniam lankytojų ratui. Ruošiant patiekalus atsižvelgiama į įtaką savikainai, kokybei ir paruošimo greičiui: dalis populiariausių patiekalų ar jo dalių gali būti paruošta iš anksto, dalis ruošiama pagal užsakymą, dalis – iš pusfabrikačių. Atsisakoma paslaugų savikainą stipriai didinančių maisto produktų, aplinkos detalių, personalo.

Gali būti rengiami žmones pritraukiantys bei suburiantys vieši renginiai, pvz., gyvos muzikos vakarai, žaidimai, teminiai vakarėliai.
Bujono kunigaikštystė

Istorija

Bujono kunigaikštystė išsivystė iš Bujono senjorijos, kuri šiose teritorijose susiformavo 988 m. Žemutinėje Lotaringijoje iš Verdeno kilęs Godfridas įsitvirtino Bujono pilyje ir ėmė tituluotis Bujono lordu. Jo kontroliuojamos teritorijos tapo žinomos kaip Bujono senjorija. Ši senjorija kaip nepriklausoma valda egzistavo iki 1096 m., kol penktasis lordas Gotfridas pardavė ją Lježo vyskupui. Taip Bujonas tapo Lježo vyskupystės dalimi, o vyskupai titulavosi Bujono lordais.
Kunigaikštystė kaip nepriklausoma nuo Lježo valstybėlė susiformavo XV a., Bujone įsitvirtinus de la Markų giminei. Iš pradžių de la Markai buvo Lježo vyskupo vietininkai. Pirmuoju kunigaikščiu buvo tituluotas Robertas III de la Markas, valdęs 1496–1522 m. Vėliau Lježas trumpam susigrąžino šią valdą. Kadangi į kunigaikštystę kėsinosi Habsburgai, norėję ją prijungti prie Habsburgų Nyderlandų, į ją kariuomenę įvedė Prancūzija. Kadangi de la Markai taip pat įsitvirtino gretimoje Sedano kunigaikštystėje, Bujonas ir Sedanas buvo valdomi kartu.
1594 m. mirus Šarlotei de la Mark, Bujonas ir Sedanas perėjo jos vyrui Henrikui de la Turui d’Overn. 1676 m. Prancūzija dar kartą užėmė kunigaikštystę, bet paliko vietos dinastiją. Nuo tada Bujonas tapo de facto priklausomas nuo Prancūzijos, nors de jure priklausė Šventosios Romos imperijai: kunigaikštystė pastarojoje buvo priskirta Žemutinio Reino-Vestfalijos apskričiai.
Po Prancūzijos revoliucijos 1794 m. Bujone įkurta trumpai gyvavusi Bujono respublika. 1795 m. ji prijungta prie Prancūzijos.
1815 m. kunigaikščio titulas (bet ne kunigaikštystė) buvo atkurtas ir atiteko Rohanų šeimai, ir ji išlaikė šį titulą iki dabar. Pati kunigaikštystės teritorija buvo prijungta prie Liuksemburgo. Po 15 metų, 1830 m., trečiojo Liuksemburgo padalinimo metu, teritorija perėjo Belgijai.
Pabaisko koplyčia

Architektūra

Koplyčios trikampis frontonas gerokai ištrauktas į priekį, kaip manoma, seniau turėjęs kolonų portiką, panašų į prieklėtį. Apsidė dvisienė, trikampio plano. Šoninių sienų langų angos didelės, stačiakampės, papuoštos gulsčiais sandrikais, suskaidytos į mažesnius langelius. Statinys apkaltas vertikaliomis lentomis. Pro prairusią apkalą vietomis matomi gulsti sienojai. Jie dalinai aptašyti, kaip senoviškų pirkių. Stogas uždengtas skarda. Vidinė patalpa be vargonų choro.
Virviškasis sūris

Virviškasis sūris (angl. string cheese) – specifinės sandaros sūris, kuris plėšiamas iš luito sudaro virvelių ar juostelių pavidalo gabalėlius. Ši sūrio sandaros savybė atsiranda dėl gamybos technologijos ypatumų, kurių dėka sūrio baltymų molekulės tvarkingai išsirikiuoja.

Rytų Europa

Slovakijoje gaminamas tradicinis virviškasis sūris korbačikas (svk. korbáčiky) – tai sūrus avies pieno sūris, kuris gali būti rūkytas ar nerūkytas. Jį gaminant pakaitintą sūrio masę rankomis ištempia į virveles, kurias supina į kasas.
Armėnijoje irgi gaminamas tradicinis virviškasis sūris čečilas, paprastai gaminamas iš avių ar ožkų pieno, priklausomai nuo regiono tradicijų. Į šį sūrį deda sėjamosios juodgrūdės sėklų ir Vidurio Rytų prieskonio mahleb. Pagamintas sūris būna virvučių, iš kurių supinama begalinė kilpa, pavidalo. Sūrio virvelės susidaro tempiant sūrio masę. Gaminamas ir panašaus pavidalo siriškas sūris. Kiti sūriai tik presuojami ir pjaustomi, iš jų neformuojamos virvelės.

V. Europa ir Š. Amerika

Europoje virviški sūriai ėmė tapti populiaria užkanda XX a. 10-tą dešimtmetį. Juos ten gamina iš lydyto sūrio.
Š. Amerikoje populiarus virviškasis sūris yra meksikietiškas Oachakos sūris, paprastai lydytas patiekiamas kesadilijose. Šis sūris per daug metų buvo pritaikytas greitojo maisto industrijai, kur naudojamas kaip komercinis maisto ingredientas daugeliui greitojo maisto patiekalų.
JAV virviškuoju sūriu paprastai vadina užkandžių dydžio ir mažo drėgnio mocarelą. Šio virviškojo sūrio gabalėliai būna grubiai cilindriški, apie 15 cm ilgio, plonesni nei 2,5 cm. Šį sūrį beveik visada gamina iš mocarelos ar mocarelos ir čederio sūrių mišinio.
Atsisveikinimas (laimingo žmogaus istorija)

Apie filmą

Filmas buvo kurtas ilgai. Pasak jo kūrėjų, filmo idėja sugalvota prieš beveik penkiolika metų. Scenarijus rutuliotas dešimtmetį, o filmo kūrimo darbai prasidėjo 2007 metų rudenį.

Siužetas

Audrius yra 35-erių jūreivis. Jis dosnus ir teisingas, mylintis ir stiprus. Išsiskyręs, kaip ir jo tėvai, turi 8-erių metų sūnų, kuriam mielai pasakoja apie užsienio šalis, kuriose jis lankosi. Tačiau Audrius turi paslaptį. Jis paskutinį kartą susitinka su visais, kuriuos myli ir pamažu atsiskleidžia jo paslaptis – jis miršta. Galų gale, ramioje kaimo sodyboje, vyriškis atranda ramybę ir susitaiko su likimu. Tai istorija apie stiprią ir nemirtingą žmogaus sielą....

Įvertinimas

Filmo scenarijus yra pelnęs tarptautinį pripažinimą, apdovanotas „Eureka Audiovisuel“ II-ąja premija, gavo „Nipkow“ stipendiją Berlyne bei Sundance (JAV) instituto kartu su Japonijos transliuotoju NHK buvo atrinktas į geriausių Europos projektų šešetuką.
Trečiojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2010“ ceremonijoje filmas buvo nominuotas geriausio pilnametražio filmo kategorijoje; geriausio antraplanio vaidmens atlikėja tapo aktorė Dalia Storyk.
Tonatijus

Tonatijus (nah. Tōnatiuh „Saulė“), kitaip Kuautemokas („smingantis erelis“), Pilcintektetlis („jaunasis valdovas“), Totekas („mūsų vadas“), Šipilis („turkio spalvos viešpats“) – actekų saulės dievas. Vaizduojamas kaip jaunuolis raudonu veidu ir ugniniais plaukais, dažniausiai sėdintis, su Saulės skrituliu arba pusskrituliu užnugaryje. Kad nuolatos išliktų jaunas ir stiprus, Tonatijus kasdien turi būti girdomas aukų krauju, kitaip naktį bekeliaudamas per požeminį pasaulį jis gali žūti; dėl šios priežasties Tonatijaus garbei kasdien vidurdienį aukotas mūšyje puolusių karių kraujas.
Pasak actekų, visata pergyveno keletą amžių, kurių metu saule būdavo vis skirtingas dievas. Penktosios saulės amžiuje saule tapo Tonatijus, kalendoriškai įvardijamas Naui Olin („keturi judesiai“). Apie saulės kilmę actekai turėjo daug mitų; žymiausias šis: po pasaulio sutvėrimo (arba penktojo amžiaus pradžioje) susirinko dievai, kad nuspręstų, kuris iš jų tapsiąs saulės dievu. Tam jie sukūrę laužą, į kurį turėjęs žengti išrinktasis, bet visi dievai bijoję siaubingos kaitros. Galiausiai Nanauatlis („nušašęs niežais“), kenčiąs nuo sunkios ligos, metęsis liepsnon, kur pradėjęs spirgėti, kaip ant anglių kepama mėsa. Po jo žengęs Tekistekatlis („esantis kriauklėje“), trissyk iki Nanauatlio bandęs įžengti į laužą, bet atšokęs dėl neištveriamo karščio. Nanauatlis tapęs saule, o Tekistekatlis – mėnesiu (dievu Mectliu). Pradžioje mėnulis švytėjęs taip pat ryškiai kaip ir saulė, bet kažkas suirzęs ant šio dievo ir į jį metęs triušį. Nuo to laiko Mectlis vaizduojamas kaip juodas skritulys arba vandens indas, kuriame yra triušis.
Tonatijus yra karių–erelių sąjungos globėjas, o jo simbolis – erelis. Actekų visuomenėje Tonatijaus kultas buvo ypač ryškus.
Plečkaitininkai

Istorija

Plečkaitininkų ištakos – 1927 m. rugsėjo 8-9 d. vykęs sukilimas Tauragėje, nukreiptas prieš 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo organizatorius, taip pat nepavykę sukilimai Alytuje ir Vilkaviškyje. Prie sukilimų organizavimo aktyviai prisidėjo socialdemokratas, III Seimo narys Jeronimas Plečkaitis, kuris ir davė vardą į emigraciją pasitraukusiems ir burtis ėmusiems minėtų sukilimų prieš nedemokratinį tautininkų režimą dalyviams, daugiausia kairiųjų, socialdemokratinių pažiūrų.
Lietuvių politiniais emigrantais susidomėjo Lenkijos valdžia, pasiūliusi jiems paramą. 1927 m. pabaigoje bandyta formuoti karinį plečkaitininkų junginį, kuris su Lenkijos kariuomenės parama būtų nuvertęs Antano Smetonos ir Augustino Voldemaro režimą. Dalyvaujant pačiam Juzefui Pilsudskiui buvo aptarinėjamos praktinės Lenkijos karinės akcijos, atvedant į valdžią Lietuvoje plečkaitininkus, detalės. Tačiau plečkaitininkai turėjo pernelyg silpną palaikymą Lietuvoje, kad Lenkija ryžtųsi tokiam žingsniui.
Nuo 1928 m. viena iš plečkaitininkų veiklos krypčių tapo terorizmas. Jis buvo nukreiptas tik prieš Lietuvos policiją ir jos slaptuosius agentus, nors iš pradžių aptarinėti planai nužudyti Povilą Plechavičių ir Augustiną Voldemarą. Teroristinių aktų buvo įvykdyta nedaug, kur kas daugiau plečkaitininkai nuveikė, kurdami pogrindinį tinklą Lietuvoje ir platindami savo emigracijoje leidžiamą literatūrą.
Tinklas

Istorija

Tinklai žvejybai naudojami nuo akmens amžiaus. Seniausio tinklo, datuojamo 8300 m. pr. m. e., liekanos rastos Karelijoje (dab. Kamenogorske). V–I tūkstm. pr. m. e. Altos uolų raižiniuose (Norvegija) irgi yra tinklus primenančių piešinių. Indėnai, gyvenę prie Kolumbijos upės, gamino tinklus iš eglių šaknų pluošto ir rišo prie jų svarmenis, o vietoj plūdurų naudojo kėnių pagaliukus. Maoriai gamindavo didžiulius užtvarinius tinklus ir juos leisdavo iš valčių. Tinklus jie pynė iš žolės, akmenis naudojo svarmenims, o plūdurus darė iš lengvos medienos ar vaisių. Egiptiečių mene tinklai vaizduojami nuo III tūkstm. pr. m. e. Tinklai minimi graikų literatūroje, vaizduojami romėnų mene.

Pavojus

Dideli žvejybiniai tinklai, ypač pagaminti iš sintetinio žvejybinio valo, yra labai pavojingi aplinkai. Visų pirma, į tokius tinklus įkliūna daug žuvų, kurios nėra žvejybinis laimikis, taip pat į juos patenka ir vėžliai, rykliai, krabai ir kt. jūros gyvūnija. Jie išmetami atgal į jūrą, bet dažnai būna sužaloti. Ypač pavojingi pasimetę tinklai, kurie pražudo vėžlius, delfinus, ryklius, jūrinius paukščius, į tokius tinklus kartais įsipainioja ir nardytojai (todėl dažnai sus savimi turi specialų peiliuką). Iš sintetinio pluošto pagaminti tokie tinklai beveik neyra, priešingai, nei organiniai tinklai. Jūrų užterštumą didina ir prie tinklų naudojami plastikiniai plūdurai, svarmenys.
Pociškė (Šiauliai)

Aplinkinės gyvenvietės

ŠIAULIAI – 18 km 
 Bulėnai – 2 km
Girnikai – 0,5 km
BUBIAI – 5 km
Linartai – 3 km
Rimučiai – 0,5 km 
 Kurtuvėnai – 2,5 km
Skaudviliai – 1 km
Karavansarajus

Karavansarajus (pers. كاروانسرا = kārvānsarā – „karavanų rūmai“) arba chanas (pers. خان = khan) – daugiausia Viduriniuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje ir Vidurinėje Azijoje paplitę statiniai, kurie buvo skirti priimti nakvynei karavanus ir pavienius keliautojus. Jie statyti prie daugelio svarbių prekybinių kelių, ypač prie šilko kelio, buvo randami tiek dideliuose miestuose, tiek atokiose vietovėse. Pasak Herodoto, jau Persijos imperijos laikais prie Karalių kelio iš Sardų į Sūzą buvęs įrengtas tankus karavansarajų tinklas.
Įprastas karavansarajus yra kvadrato ar stačiakampio formos, turi vienus plačius vartus. Centre yra atviras vidinis kiemas, o aplink, statinio nišose įrengtos patalpos gyvulių laikymui, žmonių apnakvindinimui ir aptarnavimui. Karavansarajuose būdavo vandens, maisto atsargų, vykdavo prekyba. Kai kuriuose būdavo įrengtos ir pirtys. Dabar daugelis išlikusių karavansarajų paskelbti architektūros paminklais, kartais juose įrengiami viešbučiai.
Krosnos Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia

Istorija

Apie 1655 m. pastatyta ąžuolinė koplyčia. Ją aptarnavo Simno kunigas. Metrikų knygos rašytos nuo 1759 m. 1760 m. įkurta parapija.
1840–1842 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1843 m. konsekravo vyskupas Povilas Strašinskis. Bažnyčioje buvo įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius, 1911 m. įsteigta biblioteka – skaitykla. 1913 m. bažnyčia padidinta. 1915 m. Rusijos kariai pasiėmė varpus (seniausias lietas 1655 m.). 1938 m. įsigytas naujas varpas. 1959 m. parengta bažnyčios restauravimo ir remonto sąmata.

Architektūra

Dabartinė Šv. Apaštalo Mato bažnyčia statyta 1842 m. Ji klasicistinio stiliaus, turinti ir renesanso stiliaus bruožų. Pagrindinį fasado portiką imituoja keturi piliastrai (kolonos pavidalo sienos kyšuliai) ir žemas trikampis frontonas. Virš jo abiejose pusėse kyšo bokštai (aliuzija į romantizmo stilių). Jie pristatyti 1913 m. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro. Į šventorių veda laiptai.
James Mayer de Rothschild

Jakob Mayer Rothschild (vėliau – James de Rothschild; 1792 m. gegužės 15 d. Frankfurte, Vokietija – 1868 m. lapkričio 15 d. Paryžius, Prancūzija) – prancūzų bankininkas, Rotšildų (Rothschild) šeimos atstovas.

Biografija

Jakobas buvo jauniausias Mayer Amschel Rothschild (gimė 1744 m. vasario 23 d.) sūnus. Priešingai nei jo broliai, Jakobas užsienio kalbų ir literatūros namuose mokė privatus mokytojas. 
1811 m. Jakob Rothschild brolio Nathan vardu kaip jo įgaliotinis išvyko į Paryžių, kur dalyvavo aukso kontrabandos į Angliją gabenime ir finansavimo britų kariuomenę, vadovaujamą Arthuro Wellingtono. Nuo 1814 metų Rothschildas nuolat gyveno Paryžiuje, kur 1817 m. įkūrė banko NM de Rothschild Frères filialą.
1824 m. liepos 11 d. Rotšildas Frankfurte prie Maino vedė Betty Salomon de Rothschild, savo brolio Salomon Rothschild dukrą.
Katakurganas

Istorija

Dabartinio miesto apylinkėse senovėje buvo Rabinžano miestas (sugriautas XII a.). Katakurganas įkurtas XVII a. pab. ir buvo prekybos ir amatų centras.
Pašilaičių seniūnija

Dalys

Į seniūniją patenka šios miesto dalys:
Gineitiškės ·  Pašilaičiai ·  Pavilionys ·  Tarandė

Istorija

Pašilaičiai – buvęs kaimas netoli Vilniaus. Istoriniuose šaltiniuose minimas nuo XVIII a. XIX amžiaus pabaigoje čia gyveno 89 gyventojai, 1953 m. – virš 200. Plečiantis miestui čia 1987 metais pastatytas mikrorajonas, pavadintas tuo pačiu vardu. Projekto autorius – arch. K. Balėnas. Rajoną sudaro kelios pagrindinės gatvės – Žemynos, Medeinos, Gabijos ir Pašilaičių. Gatvių planas sudaro 3 žiedus, kurių viduryje – ramios, automobilių nepasiekiamos, pėsčiųjų erdvės. Pašilaičių vieta kalvota, namai pastatyti netankiai, daug žalumos. Vietomis išlikusi buvusio seno kelio medžių alėja, senųjų kaimo sodybų sodų medžiai. Pašilaičiuose veikia kelios parduotuvės, kavinės, paštas. Rajono viduryje 1987 m. pastatytas tam laikui labai modernus pagrindinis prekybos centras „Pašilaičiai“ (arch. St. Garuckas). Netoliese neseniai įkurta Ugnijos aikštė, šalia esančiose žaliose erdvėse anksčiau planuotas įrengti parkas.
Šiuo metu rajonas sparčiai plečiasi Ukmergės kryptimi, prie magistralės  A2  Vilnius–Panevėžys . 2006 metais Pašilaičiai, kartu su Verkiais, buvo išrinkti švariausia Vilniaus miesto seniūnija.
Gintarinė vaistinė

Istorija

Įmonė įkurta 2002 metais. 2011 m. įsigijo „Litfarmos“ vaistinių tinklą su 65 vaistinėmis. 2012 m. įmonės apyvarta siekė 71,5 mln. eurų, priklausė 225 vaistinės.
Kuktos spaustuvė

Kuktos spaustuvė – Lietuvos spaustuvė, veikusi 1906–1924 m. Vilniuje ir 1929–1934 m. Kaune. Viena svarbiausių XX a. pradžios lietuvių poligrafijos įmonių Vilniuje.

Istorija

Įkūrė Vilniaus ir Sankt Peterburgo spaustuvių raidžių rinkėjas, nuo 1904 m. P. Vileišio spaustuvės vedėjas Martynas Kukta. 1910 m. turėjo didelę plokščiąją ir tiglinę mašinas bei 2 spausdinimo stakles, apie 15-20 darbininkų. Daugiausia spausdino leidinius lietuvių ir lenkų kalbomis, keletą – baltarusių ir rusų kalbomis. Iki Pirmojo pasaulinio karo išspausdino daugiau kaip 300 lietuvių knygų ir brošiūrų. Spausdino apie 10 periodinių leidinių – laikraščius „Balsas“, „Lietuvis“, „Lietuvos aidas“, „Lietuvos žinios“, „Viltis“, „Žemdirbys“, žurnalus „Garsas“, „Lietuvių tauta“, „Šviesa“ ir kitus.
1907 m. pabaigoje spaustuvė buvo apkaltinta antivyriausybinės literatūros spausdinimu ir trumpam uždaryta. Per Pirmąjį pasaulinį karą spaustuvės veikla sumenko, išspausdino keletą smulkių spaudinių, okupacinės valdžios atsišaukimų. 1918 m. „Lietuvos aide“ išspausdino Lietuvos Nepriklausomybės Aktą. Persekiojamas dėl lietuvių leidinių spausdinimo M. Kukta 1924 m. savo įrenginius perkėlė į Kauną. Čia kurį laiką dirbo „Švyturio“, 1928–1929 m. „Spindulio“ bendrovėse, 1929 m. įkūrė naują spaustuvę. Spausdino knygas, brošiūras, periodinius leidinius, smulkiuosius spaudinius. Turėjo 2 plokščiaspaudes mašinas, kitų įrenginių, dirbo 7-12 žmonių.
Sakūtėlių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Žardės piliakalnis 20 km
Laistų piliakalnis 20 kmMaciuičių piliakalnis 18 km
Dovilų piliakalnis 15 kmSkomantų piliakalnis 8 km
Stankaičių piliakalnis 3 kmJomantų piliakalnis 9 km
Pavilnučio piliakalnis 11 kmEidaičių piliakalnis 11 km
Venckų piliakalnis 23 km
Rosetta

„Rosetta“ – Europos kosmoso agentūros kosminis aparatas, paleistas 2004 m. kovo 2 d. į kometą 67P/Churyumov-Gerasimenko. Aparatas sudarytas iš dviejų dalių: „Rosetta“ zondo ir nuleidžiamojo aparato „Philae“. Zondo pavadinimas kilęs nuo legendinio Rozetos akmens, pagal kurį mokslininkai iššifravo Senovės Egipto hieroglifus. Nuleidžiamojo aparato vardas parinktas pagal Nilo salos senovės miesto Filų pavadinimą.

Misija

Šio kosminio aparato pagalba tikimasi sužinoti, kaip atrodė Saulės sistema iki planetų susiformavimo. „Rosetta“ misija yra palyginti sudėtinga, nes jos skrydis susijęs su daugybe manevrų orbitoje, veikiamoje Žemės ir Marso gravitacinių laukų. Net nedideli nukrypimai gali turėti lemiamą įtaką misijos sėkmei.
„Philae“ turi prisiartinti prie kometos santykiniu 1 m/s greičiu. Pasiekęs jos paviršių, iššaus du harpūnus, kad išlaikyti nuleidžiamąjį aparatą ant paviršiaus, priešingu atveju dėl kometos silpnos gravitacijos jis paprasčiausiai atšoktų. Nusileidęs aparatas pradės savo mokslinę misiją: kometos branduolio parametrų nustatymas, cheminės sudėties tyrimas, kometos aktyvumo pokyčių stebėjimas.
2014 m. rugpjūčio 6 d., po daugiau nei 10 metų kelionės, erdvėlaivis pasiekė kometą ir priartėjo prie jos per 100 km. Sumažinęs greitį iki 1 m/s aparatas susilygino su kometos greičiu. Taip „Rosetta“ tapo pirmuoju kosminiu aparatu, susilyginusiu su kosminiu objektu. Per kitas kelias savaites erdvėlaivis priartėjo per 30 km iki kometos, kol galų gale pagal įvairius kriterijus buvo išrinkta tinkama nusileidimo vieta.
2014 m. rugsėjo 15 d. EKA mokslininkai paskelbė, kad geriausia nusileidimo vieta yra vadinamoji „vieta J“ kometos viršutinėje dalyje. Tinkamiausia nusileidimo data buvo pasirinkta lapkričio 12 d.
2014 m. lapkričio 12 d. per 7 valandas nuo atsijungimo nuo erdvėlaivio „Philae“ zondas sėkmingai nusileido ant kometos.
Iki 2015 m. gruodžio zondas lydėjo kometą aplink Saulę.
2016 m. liepos 27 d. EKA išjungė „Rosetta“ elektros palaikymo sistemą, tad visos komunikacijos su „Philae“ zondu buvo nutrauktos.
2016 m. rugsėjo 2 d. „Rosetta“ kameros užfiksavo zondą ant kometos paviršiaus – pirmą kartą nuo jo nusileidimo.
Buvo suplanuota, kad 2016 m. rugsėjo pabaigoje „Rosetta“ bus nuleista ant kometos ir taip baigs savo misiją. Nuleidimo metu aparatas siųs mokslininkams įvairią informaciją tolimesniems tyrimams. 2016 m. rugsėjo 30 d. 11:19 GMT laiku prarastas ryšys su aparatu jam kontroliuojamai sudužus kometos paviršiuje.
Piuros departamentas

Istorija

Pirmieji krašto gyventojai buvo Taljano kultūra. Kita žymi šio krašto kultūra buvo Viku, garsėjusi savo aukso dirbiniais ir keramika. VI a. Piuros kraštą užkariavo močikai. XV a. teritorija užimta inkų, vadovaujamų Tupak Inka Jupankio, tačiau 1532 m. Čiros upės žiotyse Fransiskas Pisaras įkūrė Piuros miestą ir netrukus užkariavo šalį.

Geografija

Didesniąją dalį teritorijos užima pakrantės lyguma, vadinama Kosta. Rytuose paviršius kyla į Andų kalnus. Aukščiausia vieta siekia 3100 m (Surotipės k.). Dėl pusiaujo artumo, šaltosios Humbolto srovės bei šiltosios El Ninjo srovės įtakų Piuros departamente susidarė savitos gamtinės sąlygos. Pietuose plyti sausringa Sečiuros dykuma, kuri šiaurėje pereina į sausaisiais miškais apaugusią savaną. Kalnų šlaitai daug kur apaugę drėgnaisiais tropiniais miškais, o aukštikalnėse veši paramai.
Dauguma departamento upių priklauso Ramiojo vandenyno baseinui ir sudaro derlingus slėnius – Čira, Piura ir kt. Rytinio pakraščio upės savo vandenis neša link Amazonės (svarbiausia – Činčipė).
Klimatas subekvatorinis. Pietuose sausa, karšta, temperatūra svyruoja vidutiniškai tarp 20–30 °C, o kritulių per metus iškrenta vos ~50 mm. Kalnų šlaituose ir šiaurėje drėgniau. Įprastas klimatines sąlygas kartais sujaukia El Ninjo, atnešdamas netikėtų liūčių.
Įkurtas Amotapės aukštumų nacionalinis parkas.

Ekonomika

Svarbiausios ūkio šakos yra naftos gavyba, kalnakasyba (geležis, fosfatai) ir druskos garinimas. Taip pat kasamas kalis, varis, sidabras, švinas, siera, akmens anglis, baritas, bentonitas. Verčiamasi žemės ūkiu (ceratonija, medvilnė, sorgai, ryžiai, kukurūzai, kava, bananai, kviečiai, citrusai, mangai, bulvės ir kt.), paukštininkyste, žvejyba, pramone (žuvies perdirbimo, trąšų). Svarbus turistinis centras, žymus savo paplūdimiais bei amatais.
Žiežmarių gimnazija

Istorija

1920 m. LR švietimo ministerija užregistravo pradžios mokyklą. 1920 m. atidaryta vidurinė mokykla. 1928 m. Žiežmariuose veikė žemės ūkio mokykla. 1954 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida. Auklėtoja Eugenija Vosylytė. 1958 m. įvestas privalomas visuotinis aštuonmetis išsilavinimas. 1964 m. pastatytas priestatas su pusrūsiu. Mokykla dirbo dviem pamainom. Trečioje pamainoje dirbo suaugusiųjų vakarinė mokykla. 1978 m. atidarytas keturių aukštų pastatas. Mokykla pradėjo dirbti viena pamaina. 1982 m. pastatytas 80-ies vietų bendrabutis, veikiantis iki šiol. 2003 m. rugpjūčio mėnesį, rajono savivaldybės mero potvarkiu prie Žiežmarių vidurinės mokyklos prijungti Pakertų ir Stoniavos pradinio ugdymo skyriai.
Barzdų vėliava

Barzdų vėliava – žalia su baltu plačiu stulpu (trys penktosios vėliavos ilgio), ant kurio pavaizduotas miestelio herbas. Laisvieji kraštai apvesti siaura raudona juostele.
2009 m. Europos ralio čempionatas

2009 m. Europos ralio čempionatas buvo 57-asis Tarptautinės automobilių federacijos (FIA) rengiamas Europos ralio čempionatas. Šiais metais čempionatas turėjo 11 ralio etapų. Italijos lenktynininkas Giandomenico Basso laimėjo 7 etapus ir iškovojo antrą Europos ralio čempiono titulą.