google/wiki40b huggingface dataset:
Kurmaičių kapinynas

Vieta

Kapinynas įrengtas šiaurės – pietų krytimi pailgos kalvos, vadinamos Bažnyčios kalnu rytinėje ir šiaurės rytinėje papėdėje. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 330 m ilgio, nuo 90 m (šiaurės rytų dalyje) iki 200 m (pietvakarių dalyje) pločio, dirvonuoja, apaugusi medžių ir krūmų grupėmis, palei rytinį jos pakraštį praeina lauko kelias, šalia kurio stovi betoninis anotacinio ženklo stovas.
Kapinyno teritorijos šiaurės rytinėje ir pietrytinėje dalyje yra ištirtų pilkapių vietos, o šiaurinėje dalyje – 1941 m. perkastas pilkapis. 150 m į pietryčius-rytus yra pilkapis, vad. Pilale, 300 m į pietryčius – dar 2 pilkapiai.

Istorija

Kapinynas išaiškintas XX a. 4 dešimtmetyje, pradėjus jo teritoriją intensyviai arti.
1972 m. kapinynas su pilkapiais paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 2003 m. kapinynas įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Teritorijos plotas – 4,7 ha.

Tyrimai

1940 m. tyrė Pranas Baleniūnas (Vytauto Didžiojo kultūros muziejus), 1948, 1950–1951 m. – Pranas Kulikauskas (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas). 1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).
Ištirti 75 kapai: 25 sudegintų ir 50 nedegintų mirusiųjų. Sudegintų mirusiųjų kapai apjuosti apskritais arba ovalo formos akmenų vainikais, kurie jungiasi tarpusavyje. Kai kurie kapai išgrįsti akmenų grindinėliais. Sudegintų mirusiųjų palaikai, paprastai be įkapių, laidoti urnose arba be jų, iškastose duobėse.
Nedeginti mirusieji laidoti po vieną, su įkapėmis – ginklais (ietigaliais, antskydžiais), žirgo aprangos reikmenimis, papuošalais (puošniomis kepuraitėmis, apgalviais, įvijiniais antsmilkiniais, antkaklėmis buoželiniais, trimitiniais, kūginiais ir kilpiniais galais, karoliais ir kabučiais, kaklo apvaromis, akinėmis ir skydelinėmis profiliuotomis segėmis, juostinėmis ir įvijinėmis apyrankėmis, smeigtukais, žiedais), darbo įrankiais (verpstukais, ylomis, peiliais, dalgiais, pjautuvais, smiltainio skiltuvais ir galąstuvais. Kapuose rasta lipdytos keramikos, Romos imperijos monetų ir kt.
Iš kitų išsiskyrė turtingos mergaitės kapas: mirusiosios galvą puošė kepurėlė su žalvariniais spurgeliais ir plokštelėmis, kaklą – 2 antkaklės, emalio ir stiklo karolių apvaros, krūtinę – 2 segės ir 2 žalvariniai smeigtukai su grandinėlėmis, rankas – 2 juostinės apyrankės, 3 įvijiniai ir 1 juostinis žiedas, kojas – 2 įvijiniai žiedai–apykojai. Prie galvos rasta beržo tošies dėžutė su papildomomis įkapėmis: 3 antkaklėmis, apyranke, emalio ir stiklo karolių apvaromis.
Šalia žmonių palaidojimų rasta žirgų kapų.
1940 m. radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, 1948, 1950–1951 m. – Lietuvos nacionalinis muziejus.
Kamau pusiasalis

Kamau pusiasalis (viet. Bán Đảo Cà Mau) – pusiasalis Vietnamo pietuose, Mekongo deltoje, tarp Pietų Kinijos jūros ir Siamo įlankos, dalinai sutampa su Kamau provincija. Ilgis apie 150 km. Paviršius – žemuma. Klimatas tropinis musoninis. Auga drėgnieji atogrąžų miškai, pelkės, pakrantėse – mangrovės. Auginami ryžiai. Pusiasalyje yra Kamau miestas.
CORBA

Objektai

CORBA funkcinis vienetas yra objektas, kuriam (taip pat ir per tinklą iš kito kompiuterio) gali būti pritaikomos iš anksto sutartos procedūros (metodai). Kiekvienas metodas gali perduoti objektui ir grąžinti atgal iššaukusiajam vieną arba kelis parametrus. CORBA turi savo duomenų tipų sistemą, kuri artima Java ar C kalboms. Be parametrų ir rezultatų, CORBA klientas ir serveris gali keistis GIOP žinutėmis apie klaidą (exceptions) bei nuorodomis nukreipti žinutę kitur (forwardings).

Apkrovos paskirstymas

Keli objektai CORBA sistemoje telkiami į vadinamą Objektų Adapterį (POA). Objektų adapteris nukreipia kliento iškvietimą už tai atsakingam tarnui (Servant). Tarnas gali „tarnauti“ keletui objektų, taip pat gali būti ir keletas tam pačiam objektui skirtų „tarnų“. Kadangi adapteris taip gali nuspręsti nukreipti iškvietimą į išvis kitą serverį, visa sistema suteikia dideles galimybes subalansuoti skaičiavimo apkrovas. Tarnas objektui gali būti parenkamas arba vienakart (servant activation), arba kiekvienam iškvietimui vis iš naujo (servant location). Pastaruoju atveju objektų adapteris gali spręsti remdamasis tuo, koks metodas kviečiamas ir kokie parametrai perduodami.
Keli Objektų Adapteriai jungiami į dar stambesnį vienetą ORBą (ORB). ORBui galima užregistruoti vadinamuosius „kablius“ (interceptors), kurie stebi ir įtakoja visą jo darbą. „Kabliai“ neretai papildo CORBA žinutę sava informacija, kurią kitos pusės „kabliai“ atpažįsta ir panaudoja likusiai žinutės daliai interpretuoti.

Duomenų perdavimas

CORBA duomenų perdavimo standartai yra dvejetainiai, ne tekstiniai. Todėl CORBA plačiai naudojama dirbant su dideliais duomenų srautais (telekomunikacijose, skaitmeninėje radijo transliacijoje ir pan). CORBA standartai leidžia bendrauti skirtingomis kalbomis parašytoms programoms, net jei jos veikia skirtingose mašinose su skirtingomis operacinėmis sistemomis. Netrukdo netgi skirtinga baitų seka žodyje. CORBA objektų ir jų metodų apibrėžimai rašomi specialiai tam skirta kalba (IDL).
Esant reikalui, CORBA žinutės gali perduoti nuorodas į specifinį kodą, kurį priimanti pusė turi pati atsisiųsti ir įvykdyti. Tai leidžia keistis ne vien duomenimis, bet taip pat ir algoritmais. Aišku, tokie dalykai galimi tik esant apgalvotoms saugumo strategijoms.
Visa tai daro CORBA standartą gana sudėtingu. Tačiau jo šalininkai teigia, jog, turėdama ilgesnę istoriją, CORBA yra „pabaigta“ ir geba išspręsti daugumą praktinių problemų. Naujesni standartai (WSDL ir pan) yra šiuo požiūriu „neišbaigti“ ir todėl atrodo paprastesni išmokti.
Visus su CORBA standartais susijusius reikalus tvarko vadinamoji Object Management Group (OMG, http://www.corba.org/), kuri yra išleidusi detalius CORBA standartų aprašymus.

Santrumpų teisinis statusas

CORBA, IIOP ir OMG yra OMG grupės registruoti prekiniai ženklai. Tuo tarpu GIOP nėra OMG registruotas prekinis ženklas (žr. GIOP).
XVIII pasaulio futbolo čempionatas

Statistika

Per 48 rungtynes įmušti 132 įvarčiai (2,75 įv./rungt.), 20 kartų parodyta raudona kortelė (4 kartus parodyta vieneriose rungtynėse – Portugalija-Nyderlandai), 310 geltonų kortelių (6,46/rungt.), realizuota vienuolika 11 m baudinių.
Daugiausiai geltonų kortelių parodyta Tuniso rinktinei (vidutiniškai 4,67 per rungtynes), taip pat Ganos ir Portugalijos rinktinėms (po 4,5 per rungtynes), mažiausiai kortelių parodyta Vokietijos (1,25/rungt) ir Ispanijos (1,5) rinktinių žaidėjams. Po dvi raudonas korteles parodyta 7 rinktinėms – Čekijos, Kroatijos, Italijos, Nyderlandų, Portugalijos, Serbijos ir Juodkalnijos, JAV.
Rezultatyviausios komandos, pelniusios po 2,5 įvarčio per rungtynes – Vokietija, Brazilija, Argentina.
Daugiausiai kartų vartus atakavo Vokietija (vidutiniškai 19,5 smūgių vartų link per rungtynes), Ispanija (17,25).
Daugiausiai kartų į vartų stačiakampį pataikė Vokietija (vidutiniškai 9,5 k. per rungtynes), Brazilija (9), Ispanija (8,75).
Rezultatyviausias žaidėjas – Miroslav Klose (5 įv.), po 3 įvarčius įmušė Fernando Torres, Hernanas Krespo, Maksi Rodrigesas, Ronaldo, Lukas Podolski, Davidas Vilja.
Daugiausiai rezultatyvių perdavimų atliko Chuanas Rikelmė (3).
Daugiausiai kartų smūgiavo į vartų stačiakampį Miroslavas Klozė (2,75/rungt), Frenkas Lampardas (2,25 k./ rungt.). Daugiausiai kartų vartų link smūgiavo Michael Ballack (5,33/rungt), Frank Lampard (5,25 k./rungt.)
Daugiausiai kartų perėmė kamuolį Dwight Yorke (7 k./rungt.), Anatoliy Tymoschuk (6). Daugiausiai kartų prasižengė Oguchi Onyewu ir Mark Viduka (po 4 k./rungt.), daugiausiai kartų privertė prasižengti priešininkus Carlos Tenorio (5,33 k./rungt.), Luisas Figas (4,75 k./rungt.).
Vartininkas, daugiausiai kartų pagavęs į vartus skriejantį kamuolį – Joao Ricardo ir Jošikacu Kavaguči (po 7 k./rungt), daugiausiai įvarčių praleido Dragoslav Jevric (3,33/rungt.) ir Jose Porras (3/rungt.), per ketverias rungtynes nei vieno įvarčio nepraleido Pascal Zuberbuehler.
Henrikas Vytautas Karvelis

Biografija

1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą. Nuo 1958 m. Miestų statybos projektavimo instituto inžinierius, 1984–1993 m. vyr. inžinieriaus pavaduotojas. 1993–2001 m. bendrovės „Pastatas“ direktorius. 1990–1992 m. dar ir Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, 1990 m. docentas.
Vytenis Andriukaitis

Kita profesinė karjera

2004–2008 m. viešosios įstaigos „Socialinių ekonominių tyrimų institutas“ direktorius.

Pomėgiai

Mokslas: istorija, sociologija, teisė, sveikatos apsauga.
Menas: literatūra, ypač poezija, muzika.
Laisvalaikis: sportas, turizmas, ypač baidarės.
Aleksandras Bogdanas Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės Čereisko-Ružanų linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Oršos pakamrio Grigaliaus Sapiegos (m. 1600) ir Sofijos Strvinskos (m. iki 1611) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Lietuvos didysis raštininkas Kristupas Steponas. Lietuvos didžiojo kanclerio Leono Sapiegos giminaitis.
Jo tėvai išpažino protestantizmą. Po jų mirties Aleksandras Sapiega perėjo į savo dėdės, Lietuvos didžiojo kanclerio Leono Sapiegos globą, kuris išsiuntė jį mokytis į jėzuitų kolegiumą.
1602–1603 metais mokėsi jėzuitų kolegiume, Braneve, kur perėjo į katalikybę, ir Krokuvoje. 1606 metais gavo Vitebsko pakamario pareigybę. 1607 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą.
1609–1611 metais Aleksandras Bogdanas Sapiega dalyvavo Lenkijos karaliaus Zigmanto III Vazos Smolensko karinėje kampanijoje. 1610 metais gavo Oršos seniūniją. 1613 metais tapo Vitebsko kaštelionu ir antrą kartą išrinktas į seimą. 1614 metais suteikė didelę pagalbą lenkų-lietuvių garnizonui Smolenske, kurį buvo apgulusi rusų armija. 1615 metais atsisakė Vitebsko kašteliono titulo.
1621 metais Aleksandras Bogdanas Sapiega dalyvavo Chotyno mūšyje su Turkijos armija, kurio metu po Lietuvos didžiojo etmono Jono Karolio Chodkevičiaus mirties perėmė vadovavimą visai Lietuvos armijai. 1625 metais buvo Italijoje.
1627 metais jis dalyvavo ATR-Švedijos kare, Livonijoje. 1628 metais kartu su pusbroliu Jonu Stanislovu Sapiega išvažiavo į Vengriją. 1631 metais gavo Lietuvos didžiojo taurininko pareigybę, bet dėl silpnos sveikatos 1632 metais jos atsisakė.
Įkūrė dominikonų bažnyčią ir vienuolyną Ostrovne, Vitebsko vaivadijoje.
1635 metų sausį Aleksandras Bogdanas Sapiega mirė, jį palaidojo Ostrove.
Tzvi Pesach Frank

Biografija

Gimė 1873 m. Kaune, vaikystėje mokėsi Telšių ir Vilijampolės ješivose. 1892 m. emigravo į Palestiną, mokėsi Jeruzalės ješivose, įkūrė institutą-midrašą Bnei Cioną, kuriame buvo tiriami „Halachos” įstatymai. Buvo laikomas neprilygstamu savo meto „Halachos“ autoritetu, atsakinėjęs į tūkstančius laiškų iš viso pasaulio, sukūrė Halachos taisykles, pagal kurias nustatomas mirties būvis. Pastaroji taisyklė priimta Izraelio ligoninėse kaip privaloma. 1907 m. tapo vyriausiuoju Jeruzalės rabinu. Buvo vienas iš Izraelio vyriausiojo rabinato institucijos įkūrimo iniciatorių. Mirė 1960 m. gruodžio 10 d. Jeruzalėje, jo laidotuvėse dalyvavo keli tūkstančiai žmonių.
Mindaugas Milieška

Biografija

1981 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, 1986 m. – žurnalistikos studijas Leningrado aukštojoje partinėje mokykloje.
1975–1979 m. Akmenės rajono laikraščio „Vienybė“ redakcijos korektorius, korespondentas, 1979–1981 m. laikraščio „Tiesa“ kurjeris, išleidėjas, užsienio skyriaus korespondentas. 1981–1988 m. – Šiaulių rajono laikraščio „Leninietis“ redaktoriaus pavaduotojas, redaktorius. 1988–1990 m. LKP CK spaudos sektoriaus instruktorius ir konsultantas, 1990–1996 m. savaitraščio „Bičiulystė“ redaktoriaus pavaduotojas. 1991 m. taip pat ir Rusijos agentūros „Interfax“ korespondentas Lietuvoje, 1993–1995 m. savaitraščio „Europos lietuvis“ redaktorius. 1996–1998 m. žurnalo „Aljansas“ skyriaus redaktorius. Rašė politinio gyvenimo, ekonomikos, verslo temomis.  Nuo 1999 m. Lietuvos banko atstovas spaudai.
Vytas Aputis

Biografija

1983 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą ir įgijo pradinio mokymo pedagogikos ir metodikos specialybę, 1989 m. Lietuvos valstybinį dailės institute, baigė vaizduojamosios dailės ir braižybos specialybę.
Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazijos mokytojas, dailininkas.
2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Kazlų Rūdos skyriaus narys.
Nuo 2007 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys.
Kazlų Rūdos kultūros ir meno draugijos „Smėlis“ pirmininkas. Sutuoktinė Aldona, vaikai Inga, Gediminas.
Domas Bubėnas

Biografija

Skaityti išmoko namuose. Lankė liaudies mokyklą Luokėje. 1878-1882 m. tarnavo caro kariuomenėje. Apie 1892 m. vedė, turėjo ūkį Ubiškėje.
D. Bubėnas knygnešyste užsiėmė iš karto po kariuomenės. Gabendamas spaudą, buvo keturis kartus įkliuvęs žandarams. 1883 m. pirmą kartą pirko knygas Klaipėdoje, pasienyje buvo sulaikytas, nuteistas 3 mėn. kalėti. Paleistas, kiekvieną mėnesį vykdavo į Tilžę, kur pirkdavo „Aušros” numerius, religinio turinio leidinius. Nuo 1892 m. nebenešė maldaknygių, ėmė platinti pasaulietiško turinio, vėliau ir socialdemokratų leidinius, kurie pasklisdavo šiaurės vakarų Žemaitijoje. Draudžiamąją spaudą platinimui jis perduodavo apie 40 žmonių, tarp kurių buvo ir žinomų knygnešių: Vincas Juška, Jurgis Gudas ir kt. Bendradarbiavo su broliu Antanu Bubėnu.
1895 m. areštuotas Tilžėje, perduotas caro žandarams, po to 6 mėn. kalėjo Telšiuose. 1898 m. areštuotas prie Gudiškės (Telšių aps.), tačiau pavyko pabėgti į Prūsiją. 1901 m. buvo susektas ir areštuotas, kai grįžo iš Prūsijos. Nuteistas ir 3 metams ištremtas į Viatkos guberniją. Gyveno Une, Glazove. Panaikinus spaudos draudimą, 1904 m. nuo tolesnės bausmės atleistas. Nuo 1931 m. gaudavo 50 Lt knygnešio pensiją.
Palaidotas Ubiškėje.
Sumbė

Istorija

Kolonijiniais laikais miestas vadintas Novo Rendondu (Novo Redondo).
Garnys (Kaunas)

Garnys – pirmutinis kultūringas juokų ir satyros laikraštis, ėjęs 1910–1914 m., 1924–1929 m. Kaune.

Istorija

Leido ir redagavo V. Saglinaitė. Ėjo kartą per mėnesį, iliustruotas, nedidelės knygelės formato, 16 psl. apimties. Spausdino S. Banaičio spaustuvė ir Šviesos spaustuvė Kaune.
Kritikavo įvairias negeroves, ydas, šaipėsi iš valdininkų, apsileidėlių, tamsuolių, literatų (keturvėjininkų), rašė ir apie kitas šalis, spausdino spaudos peržvalgas, humoristinius eilėraščius, replikas, satyrinės literatūros kūrinius, politines karikatūras.
Autoriai pasirašinėjo slapyvardžiais Dėdė Baltrus, Petras Kiška, Justas Kiksas, Uršė Spiraitė, Čemerys, Titnagas, Dėdė Anastazas, At. Švyturys ir kt.
Redaktorė Sofija Jastremskaitė (nuo Nr. 11 iki 1914 m.). Nuo 1924 m. sausio leido ir redagavo B. Valiušaitis.
Vedęs ir turi vaikų

Serijų sąrašas

Vedęs ir turi vaikų televizijos serialo serijų sąrašas:
Žąsiena

Žąsiena – mėsa (paukštiena), gaunama papjovus naminę arba laukinę žąsį. Rieboka, saldoko skonio. Turi daug kalcio, cinko, geležies, A, C ir B grupės vitaminų. Taip pat žąsiena turi daug naudingų riebalų rūgščių. Nuolatos naudojant žąsieną iš žmogaus kūno pašalinami toksinai, skrandžio ir blužnies ligos. Senovės lietuviai žąsieną kepdavo per Kalėdas ir Naujuosius metus.
Daugiausiai žąsienos pasaulyje patiekiama Kinijoje, taip pat tarp svarbesnių tiekėjų yra Egiptas, Vengrija ir Lenkija.
Ohod Club

Istorija

Klubas įkurtas 1936 m.
Grafas (titulas)

Rusijoje

Grafo titulą Rusijoje įvedė Petras I. Pirmajam 1706 m. šis titulas suteiktas Šeremetjevui. XIX a. pabaigoje Rusijoje buvo apie 300 grafų giminių. Grafo titulą komunistinė Rusijos valdžia dekretu panaikino 1917 m. lapkričio 11 d.
Dalis Antanas Baltrūnas

Dalis Antanas Baltrūnas (g. 1944 m. gegužės 8 d. Utena) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1961 m. baigė Panevėžio 5-ąją vidurinę mokyklą, 1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969–1972 m. Maskvos cheminės fizikos instituto aspirantas. 1973 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato disertaciją.
Nuo 1969 m. Fizikos instituto jaunesn. mokslinis bendradarbis, nuo 1977 m. vyresn. mokslinis bendradarbis, Fizikos instituto branduolinių ir optikos radioaktyvumo tyrimų laboratorijos vedėjo pavaduotojas. 2000 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras. Paskelbė per 40 straipsnių, dalyvavo per 50 konferencijų darbe, stažavosi JAV, Švedijoje, Vengrijoje.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai: kai kurių puslaidininkinių stibio ir telūro junginių tyrimas gama rezonanso metodu, Mosbauerio spektroskopijos taikymas alavo chalkogenidų mikrostruktūrai tirti, feroelektrinių kristalų temperatūriniai tyrimai. Išrado Mosbauerio šaltinį, skirtą telūro junginiams tirti.
Biskvitas

Biskvitas – saldus kepinys iš miltų, cukraus ir kiaušinių. Kartais dar vadinamas kempinės pyragu dėl panašios tekstūros į kempinę. Labiausiai paplitęs Europoje, bet populiarus ir Azijoje, ir JAV.
Vainikas (optinis reiškinys)

Vainikas yra atmosferinės optikos reiškinys, sąlygotas šviesos sklaidos atgaline (link šviesos šaltinio) kryptimi (tokių reiškinių kaip šviesos difrakcija, atspindys bei lūžis kombinacija). Sklaidą sąlygoja iš vienodo dydžio vandens lašų sudarytas rūkas arba debesėlis. Vainikas, bendru atveju, yra sudarytas iš daugelio spalvotų žiedų. Dažniausiai yra stebimas vieno žiedo vainikas, bet palankiomis sąlygomis, kuomet lašų dydžiai yra vienodi, o jų forma izotropinė, galima pastebėti didelį kiekį skirtingų spalvų žiedų. Žiedų plotis, padėtis bei spalva stipriai priklauso nuo lašo matmenų, dėl šios priežasties, stebint vainiką, atrodo, kad jis lengvai mirga.
Kampinis vainiko dydis yra žymiai mažesnis nei vaivorykštės ir yra, priklausomai nuo lašo dydžio, nuo 5° iki 20°. Kadangi vainikas yra matomas priešingoje nei Saulė pusėje, reiškinys itin dažnai stebimas skrydžio metu, kuomet vainikas apgaubia lėktuvo šešėlį.
1947 m., danų astronomas Hendrikas van de Hulstas padarė prielaidą, kad paviršinės bangos sąlygoja vainiko susidarymą. Spalvoti žiedai, anot jo, yra sąlygoti interferencijos tarp skirtingų vandens lašo paviršiuje sklindančių skersinių modų (plazmonų). Vėliau šis reiškinys buvo tiksliau aprašytas Mie sklaidos pagalba.
Vainikai dažnai stebimi kartu su Brokeno šmėkla – nenatūralaus dydžio spalvotu stebėtojo šešėliu, susidariusiu ties žemiau stebėtojo lygio esančiu rūku. Šio giminingo reiškinio vardas yra siejamas su Brokeno vietovė Vokietijoje bei legenda apie ten apsireiškiančią kalno dvasią. Kadangi dalis Brokeno kalno yra virš debesų lygio, šioje vietovėje yra dažnas rūkas, tad susidaro palankios sąlygos susidaryti vainikui ir Brokeno šmėklai. Milžiniško spalvoto šešėlio atsiradimas bei jo savaiminiai judesiai dėl rūko arba debesies fluktuacijų sąlygoją ypač stiprų šešėlio gyvybiškumo įspūdį. Halas bei kiti atmosferinės optikos efektai sąlygojo gana prastos Brokeno kalno reputacijos susidarymą – viduramžiais ši vieta buvo laikoma raganų ir piktų dvasių susibūrimo vieta.
Kinijoje šis reiškinys yra vadinamas Budos šviesa. Jį dažnai buvo stebima kalnuotose Kinijos vietovėse. Pirmasis įrašas apie Saulės vainiką datuojamas 63 m. pr. m. e. Spalvotas halo bei Brokeno šmėkla buvo siejama su Budos apsireiškimu arba antgamtinių galių buvimo įrodymu.
Fort Makmaris

Istorija

Iki XVIII a. šiame krašte vyravo kri indėnai. XIX a. pradėti steigti europiečių prekybiniai taškai prie Atabaskos upės. 1870 m. kaip toks prekybinis taškas įkurtas ir Fort Makmaris. 1915 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis, o ~1930 m. pradėta naftos gavyba. 1947 m. suteiktos miesto teisės. 1967 m. atidaryta nauja naftos bendrovė, miestas ėmė sparčiai vystytis.
2016 m. gegužę miesto apylinkėse siautėjo gaisrai, evakuota ~80 tūkst. gyventojų.
Teismo diena (1971 filmas)

Turinys

Viename iš Laukinių Vakarų miestų pasirodo paslaptingas nepažįstamasis, kuris pas vietinį karstadirbį užsako kelis karstus, o pas duobkasį – paruošti duobes kapinėse. Netrukus mieste prasideda susišaudymai: nepažįstamasis vieną po kito į kovą iškviečia vietinius banditus, o dvikovos signalui naudoja prisukamą žaislinį būgnininką, kuriam nutilus prasideda šaudymas. Šerifas mėgina išsiaiškinti šaulio tapatybę, kuris keršija už kažkada išžudytą savo šeimą...
Cusimos srovė

Cusimos srovė (rus. Цусимское течение) – šiaurvakarinė šiltosios Kurosio srovės atšaka į Japonijos jūrą.

Hidrografija

Cusimos srovė į Japonijos jūrą įteka pro gana siaurą (47 km pločio) Cusimos sąsiaurį. Dėl to srovės greitis palyginti mažas – apie 0,5–1 km/val., t. y., Cusimos srovė 20 kartų lėtesnė už pagrindinę Kurosio srovę. Toliau srovė teka iš pietų į šiaurę rytine Japonijos jūros dalimi ir suskyla į tris srautus.
Būtent Cusimos srovė užtikrina pastebimą temperatūrų skirtumą rytinėje Japonijos jūros dalyje (prie Japonijos krantų), lyginant su šaltesne vakarine dalimi, kurią vėsina šalti Ochotsko jūros vandenys, įtekantys pro Totorių sąsiaurį. Temperatūrų skirtumas siekia 5–6°С žiemą ir 1–3 °С vasarą. Būtent todėl Japonijos kranto klimatas subtropinis, o Rusijos kranto – vidutinis. Slegiant šaltiems tankiems Primorės srovės vandenims 70% subtropinių Cusimos ir Rytų Korėjos srovių vandenų išstumiami į Ramųjį vandenyną per Cugaru sąsiaurį, o likę 30% vandenų juda toliau į šiaurę link Totorių sąsiaurio kaip Sojos srovė.

Reikšmė

Klimatą švelninantis Cusimos srovės poveikis jaučiamas ir Rusijos teritorijoje. Ji šildo pietvakarinius Vakarų Sachalino kalnų šlaitus, kuriuose vyrauja mišrūs plačialapiai miškai. Kiti, nešildomi šlaitai apaugę taiga su eglėmis ir kuriline saza (Sasa kurilensis).
Viena iš Cusimos srovės atšakų (Sojos srovė) aplenkia Hokaido salą ir žymiai pašvelnina pietinės Ochotsko jūros dalies (ir Pietų Kurilų) klimatą. Kita, mažiau svarbi, atšaka kartais pasuka į Posjeto įlanką (Primorės kraštas, Rusijos Federacija).
Cusimos srovė svarbi formuojant Japonijos jūros florą ir fauną. Labai svarbi ir formuojant Primorės krašto klimatą. Pavasario pradžioje ji sušildo šaltus Usurio krašto pakrančių vandenis nuo 2 iki 15°С. Dėl to gegužės mėnesį regioną dengia ilgalaikiai rūkai. Rugpjūčio mėnesį Cusimos srovė būna šilčiausia, vanduo sušyla beveik iki 21–22°С.
Henoteizmas

Henoteizmas (sen. gr. ἑνός – vienas + sen. gr. θεοῦ – Dievas) – politeizmo atmaina, laikoma pereinamąja religijos pakopa nuo politeizmo prie monoteizmo. Pripažįsta daugelio Dievų egzistavimą, tačiau vienas iš jų išskiriamas ir labiau garbinamas negu kiti, kartais skiriamas atskiras kultas, aukščiasiam Dievui suteikiami kitų dievybių bruožai bei ypatybės. Paprastai tampa genties ar tam tikros vietovės globėju. Būdingas senovės arijų, aramėjų religijoms, ankstyvajam judaizmui.
Sąvoką sukūrė Frydrichas Šelingas, o išplatino Maksas Miuleris, ją pritaikęs senovės arijų religijai.
Sangėliškių koplyčia

Istorija

Sangėliškių kapinėse buvo laidojami vietos turtingi ir paprasti žmonės. Koplyčioje išlikusi atminimo lentelė su pavardėmis: Franciszek Zniszczyński (miręs 1876 m.) ir Monika (z Andruszkiewiczów) Zniszczyńska (mirusi 1895 m.). Šalia koplyčios išlikę apie 30 antkapių, seniausi nuo 1859 m., tarp jų su pavardėmis: Łukaszewicze, Stankiewicze, Jagiełłowie. Prie koplyčios yra Armijos Krajovos karių masinė kapavietė. 1945 m. vasario mėn. kaimo apylinkėse mūšyje su NKVD kariuomene žuvo apie 20 Česlovo Stankevičiaus „Komaro“ būrio karių, kuriuos vėliau palaidojo vietos gyventojai.  Kapavietė po 1991 m. pažymėta antkapiniu paminklu.
Sovietmečiu koplyčia neveikė, stovėjo uždaryta. Teritorija vietinių žmonių buvo minimaliai prižiūrima. Apie 1988 m. vietos kolūkio „Už taiką“ pirmininko Pavelo Griaznovo (g. 1942 m.) rūpesčiu koplyčia buvo remontuojama. Seniai neveikiančios kapinaitės 1998 m. buvo išvalytos ir sutvarkytos, koplyčia suremontuota. Ta proga į atnaujintą koplyčią atvyko pėsčiomis piligrimų žygio „Liublinas-Vilnius-Šalčininkėliai-Sangėliškės“ dalyviai, kurie atnešė ir padovanojo švč. Mergelės Marijos paveikslą. Per iškilmingas mišias altoriuje pakabintą paveikslą pašventino parapijos klebonas Juzefas Narkunas. Nuo to laiko kasmet iš Šalčininkėlių čia atvyksta piligrimų.

Architektūra

Medinė koplyčia stačiakampio plano, užsibaigianti trisiene apside. Priekiniame fasade – keturių kolonų portikas su trikampiu frontonu. Dvišlaitis stogas dengtas skardos lakštais, virš kraigo priekyje iškyla kvadratinis varpinės bokštelis su jame pakabintu varpeliu. Bokštelį vainikuoja didelis geležinis kryžius.