google/wiki40b huggingface dataset:
Alytaus Dzūkija 2013–14 m. sezonas

Sezonas

Nepatekusi į LKL sportiniu keliu, 2013 metų vasarą NKL vicečempionė Alytaus "Dzūkija" įsigijo Kauno "LSU-Baltų" licenziją rungtyniauti LKL pirmenybėse. "LSU-Baltai", savo ruožtu, perėmė Palangos "Palanga" klubo licenziją. Tokius susitarimus patvirtinus LKL valdybai, Alytaus "Dzūkija" įgijo teisę debiutuoti stipriausiose šalies krešinio pirmenybėse. Į LKL patekęs klubas iš naujo pradėjo komplektaciją - ekipą paliko bemaž visi NKL vicečempionai, paskirtas naujas vyr. treneris iš Bosnijos ir Hercegovinos Mario Primoracą. 
Daugeliui ekipų jau besiruošiant naujajam sezonui, dzūkai vis dar buvo ekipos kūrimo procese. Vasaros pabaigoje Alytaus „Dzūkijos“ gretas papildė Lietuvos jaunimo rinktinės (iki 20 metų) gynėjas Martynas Paliukėnas bei du legionieriai – lenkas Adam Lapeta ir serbas Nikola Radojičič. Rugsėjo 2 dieną ekipa susirinko į pirmą treniruotę. Rudens pradžioje prie klube likusių krepšininkų prisijungė Benas Vaitulionis, Tautvydas Šležas. Sutartys taip pat buvo pasirašytos su legionieriais James Lewis Jr., Steven Idlet ir Brandon Adams. Pastarieji trys, nepateisinę klubo lūkesčių, komandą paliko pačioje sezono pradžioje, o su Brandon Adams buvo išsiskirta jam nesužaidus nė vienerių varžybų. Ekipą vos po vienerių rungtynių paliko ir Lukas Brazdauskis.
Po trijų pralaimėjimų triuškinančiais skirtumais iš klubo buvo atleistas vyr. treneris Mario Primoracas. Į jo vietą stojo Mindaugas Lukošius. Komandos prezidentas Tomas Pačėsas teigė, jog Mario Primoraco paslaugų nuspręsta atsisakyti ne vien tik dėl trijų nesėkmių sezono pradžioje - kaip vieną iš esminių atleidimo priežasčių, jis įvardino per lėtai augančią ekipos žaidimo kokybę. Pirmąją pergalę LKL Alytaus klubas iškovojo ketvirtose rungtynėse, kuomet namų aikštelėje rezultatu 66:56 įveikė Šiaulių "Šiaulius".
Lapkričio viduryje Alytaus „Dzūkijos“ komandos sudėtyje prasidėjo beveik mėnesį trukęs permainų maratonas - per šį laikotarpį ekipą papildė keturi perspektyvūs krepšininkai – NKL statistinių kategorijų lyderiai Giedrius Staniulis ir Tomas Lekūnas, „Šiaulių“ ekipoje mažai rungtyniavęs Eigirdas Žukauskas bei iš Vilniaus „Lietuvos Ryto“ klubo iki sezono pabaigos pasiskolintas Paulius Dambrauskas. Tuo tarpu buvęs komandos kapitonas Žydrūnas Kelys, kroatas Marko Ilič bei amerikietis James Lewis Jr. atsisveikino su ekipa. Kaip vėliau užsiminė vyriausiasis treneris Mindaugas Lukošius pastarieji žaidėjai nedemonstravo didelio noro pasilikti „Dzūkijoje“, tad su jais išsiskirta taikiai.
Reguliaraus sezono pabaigoje, siekdamas prasibrauti į atkrintamąsias varžybas, klubas į savo gretas pasikvietė Kauno „LSU-Atleto“ lyderius - Šarūną Vingelį ir Vidmantą Sragauskį. Vis tik keletas apmaudžių pralaimėjimų minimaliais skirtumais pagrindiniams varžovams dėl vietos atkrintamosiose varžybose paliko klubą dešimtojoje turnyrinės lentelės vietoje. Sezono metu viso buvo iškovota 11 pergalių ir patirti 23 pralaimėjimai.
Alytaus „Dzūkija“ tapo prasčiausiai puolančia LKL komanda - 67,6 taško per rungtynes, tačiau ketvirta pagal namų varžybų lankomumą - „Dzūkijos“ varžybas vidutiniškai stebėjo 1316 žiūrovų.
Marijos atolas

Marijos atolas arba Rytų Marija (pranc. Maria Est) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, 72 km į pietvakarius nuo Pietų Marutea atolo, Tuamotu salyne, nors administraciškai priskiriamas Gambjė saloms. Plotas – 3 km², su lagūna – 7 km².
Atolas ovalus, 5,6 km ilgio ir 2,9 km pločio. Viduje yra uždara, labai druskinga lagūna.
Marijos atolas negyvenamas, nors 1850 m. čia gyveno ~40 žmonių.
Salą 1829 m. pasiekė pirmasis europietis Žakas-Antuanas Miorenho (Jacques-Antoine Moerenhout).
Marijos atolas dar vadinamas Rytų Marija vengiant painiavos su kitu Marijos atolu Tubuajo salyne.
Judinio pilkapynas

Pilkapynai

Pirmasis pilkapynas yra Judinio kairiajame krante. Pilkapyną sudaro apie 80 pilkapių, išsidėsčiusių 100 x 400 m plote. Dauguma pilkapių apardyti ariant – 1920-1925 pilkapyno teritorija buvo ariama, buvo randama žirgų kaulų, balnakilpių, žąslų. Pilkapių sampilai žemo pusrutulio formos, nuo 5-8 iki 14 m skersmens ir nuo 0,4-0,5 iki 1,5-1,8 m aukščio; aukštesnieji sampilai apjuosti 1,5 m pločio ir apie 0,4 m gylio grioviu; kelių pilkapių, esančių pilkapyno p.v. gale, sampilai žemi ir plokšti.
Antrasis pilkapynas yra Judinio dešiniajame krante. Jį sudaro apie 100 pilkapių. Daugumos pilkapių sampilai apardyti arba sulėkštėję, keli jų siekia 1,5 m aukštį, yra sampilus juosusių griovių žymių.

Tyrimai

1969 m. Istorijos ir etnografijos muziejaus (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus) archeologai ištyrė (tyrimų vadovė Bronė Tautavičienė) 8 pilkapius – po 4 iš abiejų pilkapynų. Tirtų pilkapių sampilai buvo supilti iš smėlio, pagrindus dengė smulkių degėsių sluoksnelis. Pirmojo pilkapyno pilkapiuose kapų nerasta, antrojo – dviejų pilkapių sampiluose rasta sudegintų mirusiųjų kaulų, viename, pilkapyno pietrytiniame pakraštyje – apdegusių sulaužytų žalvarinių papuošalų: vytinės ir plokščiais užkeistais galais antkaklių dalių, pasaginės segės liežuvėlis, du žvangučiai, apyrankė storėjančiais galais, trikampio pjūvio apyrankės fragmentai, du moliniai verpstukai, lipdytos keramikos.
Pilkapių forma, sampilai, laidojimo papročiai būdingi IX a. – XII a. lietuviams. X a. - XI a. radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje.
Nyderlandų futbolo varžybos 2006–2007 m.

Eredivisie pirmenybės

Čempionų titulą apgynė Eindhoveno „PSV“ (20-ą kartą).
Algimantas Mikutėnas

Biografija

1977 m. baigė Maskvos kinematografijos instituto Kino operatorių fakultetą. 1974–1992 m. Lietuvos kino studijoje, vėliau kitose studijose nufilmavo daugiau kaip 50 vaidybinių ilgametražių ir trumpametražių filmų, reklaminių ir muzikos klipų, kino kronikos siužetų, dokumentinių, mokslo populiarinamųjų filmų. Kurdamas filmo nuotaiką, atskleisdamas personažų vidinę būseną jis meistriškai naudoja šviesą, spalvas, kadro kompoziciją.
Žmona aktorė Gražina Baikštytė.
Filodis

Filodis – suplokštėję, paplatėję lapkočiai, prisitaikę vykdyti fotosintezę. Filodžiai būdingi lapams, kurių lapalakščiai sumažėję ar visiškai išnykę.
Filodžiai būdingi daugeliui Australijos akacijų (Acacia) rūšių.
Ąsotenio (Nepenthes) pakitusiuose lapuose lapalakštis išsiplėtęs ir virtęs ąsotėliu, apatinė lapkočio dalis išsiplėtusi ir virtusi lapalakščio pakaitalu.
Kovo 1

Vardadieniai

Alba – Albas – Albina – Albinas – Antanina – Antanė – Deividas – Eudora – Lieda – Rusnė – Tulgaudas.
Bavarijos istorija

Frankų valdymas

Frankai užėmė bavarus be rimto pasipriešinimo. Jie laikė Bavariją buferine zona nuo Rytų genčių tokių kaip slavai ir avarai bei karių šaltiniu. Apie 550 m. bavarus pradėjo valdyti frankų karaliaus paskirtas kunigaikštis. Pirmas žinomas kunigaikštis yra  Garibaldas I iš galingos Agilolfingų giminės. Ši šeima valdė Bavariją iki 788 m.
Pusantrą šimtą metų Bavarijos kunigaikščiai priešinosi slavų įsiveržimams ir Teodono I, mirusio 717 m., laikais jie tapo nepriklausomi nuo nusilpusių frankų karalių. Kai Karolis Martelis tapo faktiniu frankų valdovu, jis prijungė Bavariją ir nušalino du jos kunigaikščius iš eilės už nepaklusnumą. Pipinas Trumpasis išlaikė frankų įtaką ir tarp jo giminės ir Agilolfingų įvyko kelios vedybos. Tai, kaip lengvai frankai numalšindavo sukilimus, rodo, kad juos sukeldavo šeimų nesantaika, o ne prispaustų žmonių nepasitenkinimas.
Bavarų įstatymai buvo užrašyti 739-748 m. Jų papildymai rodo frankų įtaką. Nors kunigaikštystė priklausė Agilolfingams, kunigaikštis buvo renkamas žmonių, o rinkimus patvirtindavo frankų karalius, už tai gaudamas ištikimybės priesaiką. Buvo penkios kilmingos šeimos, tikriausiai rodančios ankstesnį bavarų pasidalinimą.

Krikščionybė

Krikščionybė paliko Bavarijoje pėdsakus nuo romėnų laikų, bet nauja era išaušo, kai Teodonas I 696 m. pasikvietė Vormso vyskupą Rupertą. Jis įkūrė keletą vienuolynų kaip ir Šventasis Emeranas, Puatjė vyskupas. Jų rezultatai buvo tokie geri, kad dauguma žmonių tapo krikščionimis, tarp Bavarijos ir Romos užsimezgė verslo ryšiai. VIII a. pagonys bandė priešintis, bet apie 734 m. į Bavariją atvykęs Šventasis Bonifacas sutriuškino apostazę (atsimetimą nuo krikščionybės). Bonifacas organizavo bažnyčias, įkūrė ar atstatė Zalcburgo, Pasau, Freizingo ir Regensburgo vyskupystes.
Tasilas III, tapęs Bavarijos kunigaikščiu 749 m. pripažino frankų karaliaus Pipino Trumpojo višenybę 757 m., bet netrukus atsisakė padėti frankams kariauti Akvitanijoje. Be to jis savo vardu davė įsakymus dvasininkijos ir civiliniais klausimais, atsisakė atvykti į frankų susirinkimus ir kitaip elgėsi kaip nepriklausomas valdovas. Kadangi jis valdė Alpių perėjas, buvo avarų sąjungininkas ir lombardų karaliaus Desiderijaus žentas, kėlė grėsmę frankams ir Karolis Didysis turėjo jį sutriuškinti.
Karolio Didžiojo pergalės smulkmenos lieka neaiškios. Tasilas davė priesaiką 781 ir 787 m. turbūt įbaugintas Bavarijoje buvusios frankų armijos. Tačiau 788 m. frankai iškvietė kunigaikštį į Ingelheimą ir nuteisė mirties bausme, apkaltinę išdavyste. Karalius jam atleido ir Tasilas, tapęs vienuoliu formaliai atsisakė kunigaikštystės 794 m. Frankfurte.
Geroldas, Karolio Didžiojo svainis, buvo Bavarijos kunigaikštis iki mirties mūšyje su avarais 799 m. Po to frankų grafai perėmė Bavarijos valdymą ir prijungė kunigaikštytę prie likusios Frankų imperijos. Dėl Karolio pastangų pagerinti bavarų intelektualinį gyvenimą ir buitį, jie nesipriešino kunigaikštystės panaikinimui. Dėl bažnyčios vienijančios įtakos, Karoliui Didžiajam tik du kasrtus reikėjo įsikišti į Bavarijos reikalus.
Sneigiai

Istorija

Kaimo apylinkėse rastas ankstyvojo akmens amžiaus archeologinis radinys – akmeninis kirvelis su skyle kotui. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Gegužės devintoji“.

Aplinkinės gyvenvietės

Augučiai – 4,5 km
Jauneliai – 1,5 km
Pakarniukai – 2 km
KURŠĖNAI – 15,5 km
Radviliai – 1,7 km 
 KUŽIAI – 7 km
VERBŪNAI – 1,3 km
 ŠIAULIAI – 14,4 km
Ivanas Moskvitinas

Ivanas Jurjevičius Moskvitinas (Иван Юрьевич Москвитин; gimimo ir mirties datos nežinomos) – rusų keliautojas, Sibiro tyrinėtojas, kazokų atamanas. Laikomas pirmuoju rusu, pasiekusiu Ramiojo vandenyno pakrantę.
Spėjama, kad Moskvitinas gimė Maskvoje, 1626 m. tarnavo kazokų armijoje Tomske. 1635–1638 m. atamano Dmitrijaus Kolypovo būryje keliavo iš Tomsko į Jakutską. 1638 m. prie Aldano upės kazokai įkūrė tvirtovę. Kitais metais iš jos išsiųstas kazokų būrys, vadovaujamas Moskvitino, aukštyn Aldano upe ieškoti sidabro telkinių ir rinkti kailius. Keliautojai leidosi Aldano, vėliau Majos upėmis, pėsčiomis kirto pervalką kol pasiekė Uljos upę. 1639 m. rugsėjį Ivanas Moskvtinas priplaukė Uljos žiotis ir pasiekė Ochotsko jūrą (Ramiojo vandenyno dalis) bei ten įkūrė žiemavietę. Kazokai išgirdo iš vietinių evenų apie Amūro upę ir kitais metais patraukė į pietus. Pakeliui jie atrado Šantarų salas, o vėliau įplaukė į Amūro limaną.
1645 m. Moskvitinas ir Kopylovas pranašė Tomsko vaivadai, kad nori surengti ekspedicija Amūro upe, tačiau ją surengė Vasilijus Pojarkovas.
1646 m. Ivanas Moskvitinas turbūt grįžo į Maskvą, kur valdžia sužinojo apie jo atradimą. 1647 m. atvyko į Tomską, gavo atamano titulą. Tolesnis likimas nežinomas.
Pagal Moskvitino duomenis 1642 m. K. Ivanovas sudarė Rusijos Tolimųjų Rytų žemėlapį.
Nepriklausoma Lietuva (VLIK)

Nepriklausoma Lietuva – lietuvių pogrindinis laikraštis, pasirodęs 1941 m. lapkričio mėn. ir leistas iki 1944 m. liepos mėn. Vilniuje.

Istorija

Laikomas pirmuoju antinacistinės rezistencijos periodiniu leidiniu Lietuvoje.  Kvietė orientuotis į bendradarbiavimą su Anglija ir JAV. Leido liaudininkai ir socialdemokratai, nuo 1943 m. – Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas. Bendradarbiavo Bronius Bieliukas, Balys Dundulis, Antanas Žvironas.
Antrarūšė obligacija

Antrarūšės obligacijos dar vadinamos aukšto pajamingumo, didesnės rizikos obligacijos (angl. high-yield bond, non-investment-grade bond, speculative-grade bond, junk bond) – menkos kokybės, bet dideles palūkanas teikiančios obligacijos, kurias išleidžia silpnos įmonės.
Menkas obligacijos įvertinimas reiškia didelę tikimybę, kad obligacija, ištikus bankrotui, nebus išpirkta.
Zmowa

Zmowa – kuopos susitarimas – hromadzki zhowor – laikraštis, išleistas 1870 m. liepos 15 d. Ciūriche.

Istorija

Išėjo vienintelis numeris lenkų kalba, nors planuota laikraštį spausdinti lietuvių, lenkų ir ukrainiečių kalba. Išleido 1863 m. sukilimo dalyviai emigrantai: Mikalojus Akelaitis, Antanas Medekša, J. Tokažievičius ir S. Viebiastas.
Rembo: pirmasis kraujas

Turinys

Buvęs JAV specialiųjų pajėgų Vietnamo karo veteranas Džonas Rembo klajoja po JAV, ieškodamas savo buvusių kovos draugų. Viename provincijos miestelyje jį palaikęs valkata užkabina arogantiškas šerifas W. Tislis, išveža iš miesto bei liepia daugiau atgal nebegrįžti. Tačiau Dž. Rembo nepaklūsta, o šerifas jį suima. Areštinėje vietos policininkai sumuša Dž. Rembo, kuris pabėga, pavogęs motociklą, į kalnus. Policija surengia jo gaudynes. Į Dž. Rembo, bandantį nusileisti nuo uolos, policija šaudo iš sraigtasparnio. Dž. Rembo, pasislėpęs už kedro, meta akmenį į sraigtasparnio kabiną ir pataiko. Šaudęs policininkas iškrenta ir žūsta, sraigtasparnis sudūžta. Policija tęsia Dž. Rembo persekiojimą miške. Jo metu, Dž. Rembo sužeidžia penkis policininkus ir sugavęs šerifą pagrasina jam karu. Tačiau šerifas, grįžęs į areštinę, iškviečia į pagalbą JAV Nacionalinės gvardijos karius. Tuo pat metu į miestelį atvyksta buvęs Dž. Rembo vadas S. Trautmanas ir bando derėtis su Dž. Rembo. Nacionalinės gvardijos kariai, pasiklausę S. Trautmano ir Dž. Rembo pokalbio, aptinka bėglį miške. Apšaudomas Dž. Rembo per apleistą šachtą išeina į kelią, kur sutinka karių koloną. Jis užgrobia ginkluotą sunkvežimį, naktį įsiveržia į miestelį ir susproginęs degalinę, elektros transformatorių, apšaudo policijos areštinę. Patekęs į policijos apsuptį, po derybų su S. Trautmanu, Dž. Rembo pasiduoda.
Dailusis čiuožimas Olimpinėse žaidynėse

Dailiojo čiuožimo varžybų Olimpinėse žaidynėse dalyvių skaičius ribojamas Tarptautinio Olimpinio komiteto nustatyta kvota. Moterų ir vyrų varžybose dalyvauja po 30 sportininkų, 24 poros dalyvauja šokių ant ledo varžybose ir 20 porų – porų čiuožimo varžybose.
80 proc. minėtų vietų (t. y. po 24 vietas moterų ir vyrų, 19 šokių ant ledo porų ir 16 porinio čiuožimo porų) nustatomas pagal rezultatus, pasiektus prieš Olimpines žaidynes ėjusių metų pasaulio čempionate. Vietas gauna šalys ISU narės. Didžiausias galimas gauti vietų skaičius yra trys. Vietų skaičius apskaičiuojamas pagal ISU taisyklėse nustatytą sistemą – skaičiuojami taškai pagal minėtame pasaulio čempionate užimtas vietas. Pirmą vietą užėmęs dalyvis gauna 1 tašką, antrą vietą – 2 ir t. t. Toliau žiūrima, kiek atitinkamos šalies dalyvių dalyvavo tame pasaulio čempionate. Jei atitinkamoje rungtyje dalyvavo du sportininkai, tada tam, kad šalis gautų 3 vietas, pagal užimtas vietas surinktų taškų skaičius turi būti ne didesnis kaip 13, o kad gautų 2 vietas – ne didesnis kaip 28. Jei pasaulio čempionate atitinkamoje rungtyje dalyvavo 1 sportininkas, tada tam, kad šalis gautų 3 kvotines vietas, reikia surinkti ne daugiau kaip 2 taškus (t. y. užimti ne žemesnę kaip antrą vietą), o kad šalis gautų 2 kvotines vietas – reikia surinkti ne daugiau kaip 10 taškų (t. y. užimti ne žemesnę kaip 10 vietą). Jei pasaulio čempionate atitinkamoje rungtyje dalyvauja 3 šalies atstovai, tada taškų skaičius skaičiuojamas pagal 2 geriausiai pasirodžiusių užimtas vietas. Likusios neišdalintos kvotinės vietos paskirstomos po vieną šalims, negavusioms 2 ar 3 vietų. Skirstoma pagal užimtą vietą minėtame pasaulio čempionate tol, kol pasiekiamas nustatytas bendras kvotinių vietų skaičius.
Šalys, negavusios kvotinių vietų Olimpinėse žaidynėse pagal pasaulio čempionato rezultatus, turi dar vieną papildomą galimybę – rudenį prieš Olimpines žaidynes tam tikrų tarptautinių varžybų metu kovojama dėl likusių neišdalintų vietų (po 6 vietas vyrų ir moterų, 5 šokiuose ant ledo ir 4 porinio čiuožimo rungtyje). Ar šalis gaus vietą, priklauso nuo tose varžybose užimtos vietos.
Kokie konkretūs sportininkai dalyvaus Olimpinėse žaidynėse, paliekama nuspręsti nacionalinei institucijai (olimpiniam komitetui, federacijai ir pan.). Olimpinėse žaidynėse dalyvausiantiems čiuožėjams yra amžiaus apribojimai – prieš Olimpines žaidynes ėjusių metų liepos 1 d. jiems turėjo būti suėję 15 ir daugiau metų. Be to, visi dalyvaujantys sportininkai turi būti šalies, kuriai atstovauja, piliečiai.
Mykolas Kęsgaila Valimantaitis

Biografija

Kilęs iš Žemaičių Deltuvos bajoro Stanislovo Valimanto šeimos, Kęsgailų giminės pradininkas. Broliai Rumbaudas Valimantaitis, Jaunius Valimantaitis.

Šeima

Žmona greičiausiai Elena, Rėkučio iš Medininkų duktė. Sūnūs Jonas Kęsgaila, Mykolas Kęsgaila, Dobeslovas Kęsgaila, Petras Kęsgaila.
Novokuzneckas

Istorija

1618 m. įkurtas Kuznecko fortas. 1622 m. jis gavo miesto teises. Tarpukariu miestas ėmė greitai plėstis. 1931 m. prijungtas Sad-gorodas. 1931 m. miestui suteiktas Novokuznecko pavadinimas. 1932 m. miestas pervadintas į Stalinską. 1961 m. miestui grąžintas ankstesnis Novokuznecko pavadinimas.
Kazimierz Osipowicz

Kazimieras Aleksandras Juozas Osipovičius (lenk. Kazimierz Aleksander Józef Osipowicz 1882 m. Suvalkuose tuom. Augustavo gubernijoje – 1893 m. Suvalkuose) – pedagogas ir literatas, Suvalkijos tyrinėtojas, kraštotyrininkas ir archeologas.

Biografija

Gimė žinomoje mieste šeimoje (senelis buvo Suvalkų burmistras), buvo auginamas patriotinėje dvasioje. 1836-39 metais mokėsi Seinų Apygardos mokykloje, vėliau baigė Suvalkų gimnaziją. Po studijų Peterburgo universitete 1849 m. grįžo į gimtinę, dirbo raštininku gimnazijoje, vėliau raštininku gubernijos administracijoje. Kartu uždarbiaudavo mokydamas piešti Suvalkų gimnazistus ir Aukštesniosios mergaičių mokyklos mokines. 1859-60 metais vadovavo savo privačiai dvimetei berniukų mokyklai.
Osipovičių nepaprastai traukė miesto ir apylinkių istorija bei geografija. 1859 m. paruošė „Augustavo gubernijos istorinį-statistinį aprašymą“. Rankraštis netikėtai dingo ir knyga liko neišspausdinta. Savo surinktą etnografinę medžiagą paprastai skelbdavo leidiniuose „Tygodnik Ilustrowany“ ir „Gazeta Polska“. Straipsnių tematika buvo labai įvairi – krašto ekonomika, gamta ir kulinariniai įpročiai. Taip gimė „Kelionė po Suvalkų apylinkes“, „Iš Suvalkų į Augustavą“ ir kt. Praktiškai tyrė ir kasinėjo Liudviko Mykolo Paco rūmų Dauspudoje griuvėsius, taip tapdamas vienu pirmuųjų Augustavo gubernijos archeologų. Daug medžiagos perdavė Oskarui Kolbergui, kuris ją panaudojo išleisdamas knygą „Lietuva“.
Aleksandras Osipovičius išbandė savo jėgas literatūroje, pateikdamas skaitytojų dėmesiui keletą apysakų ir apsakymų. Lietuviams ypač svarbi jo surinkta ir 1865 m. „Tygodnik Ilustrowany“ paskelbta etnografinė medžiaga „Prie Juodosios Ančios gyvenančių lietuvių charakteristika“.
Antanas Vadopalas

Antanas Vadopalas (1921 m. sausio 5 d. Daujėnuose, Pasvalio raj. – 2005 m. sausio 26 d. Kaune) – agronomijos profesorius, habilituotas daktaras.

Biografija

Tėvai valstiečiai, valdė vidutinį ūkį. Šeimoje augo keturi vaikai. Tėvas mirė 1955 m., motina – 1969 m. Mokėsi Daujėnų pradinėje mokykloje. 1941 m. baigė Pasvalio gimnaziją, mokytojavo Biržų rajono mokyklose (Gulbinėnų, Kupreliškio, Daujėnų). Mokytojaudamas lankė kursus ir įgijo pedagogo specialybę. 1945–1950 m. studijavo Lietuvos Žemės ūkio akademijoje (LŽŪA), Agronomijos fakultete. Studijų metais dirbo įvairius darbus ir taip papildydavo pragyvenimo minimumą.
Baigęs akademiją dirbo Klaipėdos žemės ūkio, vėliau – Klaipėdos buhalterinės apskaitos, žemės ūkio technikumuose. 1961 m. įgijo žemės ūkio mokslų kandidato laipsnį. 1963 m. priimtas į Lietuvos Žemės ūkio akademiją – vyresniuoju dėstytoju, vėliau dirbo docentu (1966–1984 m.) ir aštuonerius metus (1984–1993 m.) – profesoriumi. 1982 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją.
Mėgo mokslinį – tiriamąjį darbą, todėl greta tiesioginės tarnybos atlikdavo įvairius bandymus. Mokslinėje srityje aktyviai dirbo 42 metus. Tiriamojo darbo kryptis – daugiamečių žolių auginimas sėklai ir pašarui, panaudojant naujausias agrotechnines, chemines ir mechanines priemones.
Greta pedagoginio, mokslinio darbo aktyviai dalyvavo spaudoje. Parašė 15 knygų bei knygelių ir apie 150 straipsnių. Buvo Agronomijos fakulteto profsąjungos pirmininkas, dekano padėjėjas sportiniams reikalams. Prienų rajono šefavimo komisijos narys, LŽŪA specializuotos (K120.60.01) mokslinės tarybos narys. LŽŪA mokslinės tarybos (senato) narys. Jokioms partijoms nepriklausė.
1953 m. vedė gydytoją Gailutę Šalčiutę. Užaugino du vaikus: dukrą Gailutę ir sūnų Rimantą.
Andakoljas (Argentina)

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1910 m. Pavadinimas greičiausiai kečujų kilmės ir reiškia „aukštumų spindesys“.
Vladas Martinkus

Biografija

1982 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. VšĮ Veiverių PSPC bendros praktikos gydytojas.
Tėvynės sąjungos Prienų rajono skyriaus narys.
2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys.
Veiverių bendruomenės narys, Bendros praktikos šeimos gydytojų kolegijos narys, VšĮ Veiverių PSPC profsąjungos pirmininkas. Sutuoktinė Elona, duktė Gintarė.
Šiaurės Ingrijos respublika

Istorija

Šiaurės Ingrija atsiskyrė Tarybų Rusijos po Spalio revoliucijos, jai 1919–1920 m. priklausė dalis Petrogrado gubernijos Petrogrado apskrities (Петроградский уезд).
Administraciniu centru buvo Kirjasalo kaimas (suom. Kirjasalo).
1919 m. pavasarį Karelijos sąsmaukos Rusijos dalyje Petrogrado gubernijos RKP(b) komiteto suomių sekcijos iniciatyva pradėta Ingrijos gyventojų mobilizavimo į Raudonąją Armiją kampanija.
Ingrijos valstiečiai vengė mobilizacijos, tad valdžia ėmėsi represijų. Buvo suimti keli šimtai žmonių, o jų turtas konfiskuotas. Baudžiamosioms akcijoms vadovavo Petrogrado vidaus gynybos viršininkas Jakovas Petersas (Яков Христофорович Петерс, Jēkabs Peters).
Gelbėdamiesi nuo persekiojimo pasienio kaimų gyventojai pereidinėjo į Suomijos teritoriją. Tenai, Rautu ir Raasuli gyvenvietėse (dabar tai Leningrado srities Sosnovas ir Orechovas) susikaupė apie 3 tūkst. pabėgėlių.
Birželio 11 d. 150–200 maištaujančių valstiečių grupė užėmė Kirjasalo vietovę, kurią sudarė 5 greta buvę kaimai (Autio, Pusanmäki, Tikanmäki, Uusikylä, Vanhakylä) ir muitinės postas. Raudonųjų pasieniečių bandymas išstumti valstiečius buvo nesėkmingas.
Taip Kirjasalo kyšulys (teritorija apie 30 км²), buvęs už 50 km nuo Petrogrado, atsiskyrė nuo Tarybų Rusijos.
Liepos 9 d. Rautu kaime įvyko pabėgėlių susirinkimas, kuriame dalyvavo apie 400 žmonių. Susirinkime buvo išrinktas Laikinasis Šiaurės Ingrijos komitetas (suom. Pohjois-Inkerin Hoitokunta) ir paskelbta idėja sukurti nepriklausomą Ingriją. Tai buvo emocinė reakcija į bolševikų režimo represijas. Iki tol kalbėta tik apie plačią kultūrinę autonomiją.
Per trumpą savo egzistavimo laikotarpį Šiaurės Ingrijos respublika spėjo susikurti visus valstybės atributus – vėliavą, herbą, himną, armiją, laivyną, karinę uniformą, karinius apdovanojimus (Baltosios sienos kryžius ir Išsilaisvinimo karo dalyvio kryžius), teismą, laikraštį „Kirjasalon Sanomat“), paštą ir pašto ženklus.
1920 m., pasirašius Tartu sutartį, respublikos teritorija buvo perduota RTFSR. Gruodžio 6 d. buvo nuleista valstybinė Šiaurės Ingrijos vėliava ir Kirjasalo gyventojai pasitraukė į Suomiją.
Buvusios respublikos teritorija 1927 m. įėjo į Kuivozio suomių nacionalinį rajoną (rus. Куйвозовский финский национальный район), kurio centras buvo Kuivozio kaimas (nuo 1930 m. – Toksovo gyvenvietė). 1939 m. teritorija buvo prijungta prie Pargolovo rajono.
Dekoherencija

Dekoherencija (angl. decoherence) – kvantiniai trikdžiai, atsirandantys dėl kitų kvantinių dalelių sąveikavimo su kvantinėmis dalelėmis, kurios dalyvauja kvantiniuose skaičiavimuose. Po dekoherencijos suardoma superpozicija, ir dėl to negali vykti kvantiniai skaičiavimai.