google/wiki40b huggingface dataset:
Almandinas

Almandinas (almanditas) silikatų klasės granatų grupės mineralas. Tai geležies aliuminio granatas (cheminė formulė – Fe₃Al₂(SiO₄)₃). Randamas metamorfinėse ir magminėse uolienose. Žiūrint pro spektroskopą stiprioje šviesoje, aiškiai matomos trys absorbcijos juostos.
Kietumas pagal Moso skalę – 7,0-7,5, tankis 3900-4300 kg/m³.
Almandinas labiausiai paplitęs granatų grupės mineralas. Jis laikomas gražiausiu raudonuoju akmeniu po rubino. Dažnai būna nukirstas iškiliu paviršiumi arba kaip kabošonas ir tada yra žinomas kaip karbunkulas.
Būna įvairių spalvų: raudonos, tamsiai raudonos, raudonos pereinančios į violetinę, rudos, juodos. Naudojamas papuošalų gamybai, o šiurkščios jo rūšys – kaip abrazyvios medžiagos.
Vašingtone Smitsono muziejuje saugoma 174 ir 67,3 karatų almandinai (iš Idaho).

Radimvietės

Almandinas gausiai randamas Pietų Indijos ir Šri Lankos brangakmenių karjeruose, dėl to jis kartais vadinamas „Ceilono rubinu“. Kai atspalvis pereina į violetinį, akmuo dažnai vadinamas „Sirijos granatu“, šis pavadinimas kildinamas iš senovinio Sirijos miesto Pegu.
Neseniai dideli almandino granatų telkiniai rasti Australijos šiaurės rytų teritorijoje ir pavadinti „Australijos rubinu“.
Gražus rombinis dodekaedras akmens skalūne randamas Cilertalyje, Tirolyje, kuris kartais nupjaustomas ir nušlifuojamas. Almandinas, kuriame geležies oksidas iš dalies pakeistas magniu, randamas Luizenfelde, Vokietijoje, Rytų Afrikoje.
Mongolijoje, Brazilijoje bei JAV yra daug vietovių, kur slūgso geros kokybės almandinai. Mineralo kristalai randami šalia Fort Vrangelio, Aliaskoje kartais būna įsiterpę į žėručio skalūną. Garsūs akmenys iš Madagaskaro, Čekijos, Norvegijos bei Rusijos.

Akmens reikšmė

Vardas duotas kaip brangiam granatų grupės mineralui (iškraipius žodį „Alabandicus“), kurį pavadino pagal Plinijaus Vyresniojo rastą akmenį Mažosios Azijos Alabandos mieste. Plinijaus Vyresniojo laikais almandinai buvo vadinami „Carbuncul alabandicus“.
Almandinas – tai veiklumo, kūrybingumo, krizių nugalėjimo simbolis.
Antonas Luckevičius

Biografija

Gimė 1884 m. sausio 29 d. Šiauliuose, bajoro Jano Luckevičiaus šeimoje. 1902 m. baigė Minsko gimnaziją, vėliau studijavo fiziką ir matematiką Sankt Peterburge, dar vėliau teisę Tartu universitete. Nuo 1903 m. priklausė Baltarusijos socialistinei asamblėjai, po metų suimtas už baltarusiškos literatūros platinimą. 1906 m. pradėjo dirbti Naša Niva redakcijoje Vilniuje. Vokiečiams okupavus Vilnių dirbo baltarusių nukentėjusių nuo karo šelpti organizacijoje, skatino baltarusių politinį aktyvumą. 1918 m. kovo 18 d. buvo vienas iš Baltarusijos Liaudies Respublikos įkūrėjų. Konfliktavo su Lenkijos valdžia, buvo suimtas Varšuvoje.
1921 m. tapo Baltarusių nacionalinio komiteto Vilniuje vadovu. Nepavykus įgyvendinti Baltarusijos valstybingumo siekė kompromiso su Lenkijos valdžia dėl federacijos. Iš katalikybės perėjo į kalvinizmą ir tikėjo, kad kalvinizmas padėtų sukurti nacionalinę Baltarusijos bažnyčią. Nuo 1919 m. vadovavo Vilniaus baltarusių muziejui. Bendradarbiavo su baltarusių socialdemokratais, už tai 1927 m. buvo suimtas. Nuo 1931 m. dirbo Vilniaus baltarusių gimnazijoje. Išleido nemažai knygų, brošiūrų ir straipsnių apie baltarusių istoriją, raštą, tautinį atgimimą, literatūros kritiką. Pasirašinėjo Anton Navina. 1939 m. rugsėjo 30 d. suimtas NKVD ir išvežtas į Minską, nuteistas 8 metams kalėjimo, mirė 1942 m. kovo 23 d. Saratove. 1989 m. reabilituotas Baltarusijos TSR teisinių institucijų. Sūnus Lavonas Luckevičius buvo Lietuvos baltarusių visuomenės veikėjas.
Gabu

Istorija

Šis miestas ilgą laiką buvo Kaabu valstybės sostine, kol XIX a. buvo užkariautas Futa Džalono tautų. Portugalų valdymo metais buvo žinomas Nova Lamego pavadinimu.
Alytaus miesto savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Alytaus miesto savivaldybės taryba – Alytaus miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Česlovas Daugėla. Už jį balsavo 20 iš 27 tarybos narių. Mero pavaduotojais išrinkti socialdemokratas Feliksas Džiautas ir liberalcentristė Nijolė Makštutienė, savivaldybės administratoriumi paskirtas liberaldemokratas Juozas Skestenis. Tų pačių metų gruodžio mėn. administracijos direktoriumi paskirtas Feliksas Džiautas, ėjęs pareigas iki politinių jėgų persiskirstymo 2009 m. kovo 27 d. Dėl to, už partijos vardo diskreditavimą, partinių įsipareigojimų nevykdymą iš socialdemokratų gretų pašalintas meras Česlovas Daugėla. Mero pavaduotojomis išrinktos Nijolė Makštutienė ir Rima Rakauskienė. Specialiųjų tyrimų tarnybai pradėjus ikiteisminį tyrimą dėl piktnaudžiavimo tarnyba ir įtarimų korupcija buvusiai miesto valdžiai, 2010 m. gruodžio 9 d. Alytaus meru išrinktas Feliksas Džiautas, gruodžio 17 d. mero pavaduotoju – Dobilas Kurtinaitis, administracijos direktoriumi paskirtas Juozas Skestenis.
Viktoras Žadeika

Viktoras Žadeika (1892 m. spalio 17 d. Samančiznoje, Marijampolės apskr. – 1972 m. kovo 7 d. Slawne, Koszalino vaivadija, Lenkija) – chorvedys, pedagogas, muzikologas.

Biografija

Mokėsi Kalvarijoje, vėliau baigė Lomžos gimnazijos šešias klases, nuo 1905 m. pradėjo mokytis ir muzikos, nuo 1907 m. dalyvavo lietuvių kolonijos vakaruose – vaidinimuose. 1909–1919 m. Varšuvos muzikos institute studijavo fleitos, vargonų, fortepijono ir kompozicijos (prof. Stakovskio klasė) dalykus.
1910 m. liepos 17 d. Marijampolėje kartu su Albinu Iešmantu ir Jonu Bendoriumi pastatė Miko Petrausko operą „Birutė“, mokė „Gabijos“ mišrųjį chorą.
1913–1915 m. Varšuvos lietuvių bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. 1913–1919 m. vadovavo Lietuvių savišalpos draugijos Varšuvoje chorui, surengė koncertų. Baigęs studijas ir sugrįžęs į Lietuvą, prisidėjo prie Kauno muzikos mokyklos įkūrimo ir iki 1933 m. buvo jos mokytojas, 1922 m. – direktorius, nuo 1926 m. – inspektorius, nuo 1928 m. – vėl direktorius.
Nuo 1933 m. Kauno konservatorijos muzikos teorijos ir istorijos bei privalomojo fortepijono dėstytojas, buvo vicedirektorius ir dažnai pavaduodavo direktorių; 1937 m. suteiktas vyresniojo mokytojo vardas ir teisės. 1930–1934 m. dalyvavo Lietuvos filharmonijos draugijos veikloje, suorganizavo simfoninės muzikos koncertų. Nuo 1933 m. vadovavo Lietuvos teniso sąjungai.
1935–1939 m. Valstybės teatro direktorius. 1941–1942 m. gyveno Vokietijoje, paskui vėl dėstė Kauno konservatorijoje. 1944 m. emigravo į Lenkiją ir, apsigyvenęs Slawne, Koszalino vaivadijoje, vadovavo muzikos mokykloms ir jose mokytojavo.
V. Žadeika muzikos istorijos ir pedagogikos klausimais rašė žurnaluose „Muzikos barai“, „Muzikos menas“, „Muzika ir teatras“ ir kitur, skaitė paskaitas, apie lietuvių muziką rašė ir užsienio spaudoje. Su Baliu Sruoga parašė monografiją „Kipras Petrauskas“ (1929 m.).
Laima Jurytė-Zakarauskienė

Biografija

1999 m. baigė Šiaulių medicinos mokyklą, socialinis darbuotojas, 2007 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, socialinis darbuotojas, 2009 m. Mykolo Romerio universitete baigė viešąjį administravimą.
2007–2009 m. VŠĮ „Soneima“ direktorė. Iki 2019 m. Seimo nario Valentino Bukausko padėjėja-sekretorė. Nuo 2019 m. Telšių pirminės sveikatos priežiūros centro direktorė.
2011–2019 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narė.
Darbo partijos Telšių rajono skyriaus narė. 
Telšių sutrikusios psichikos žmonių globos bendrijos pavaduotoja. Sutuoktinis Artūras, vaikai Martinas, Laurynas.
Čilkotinai

Istorija

Tradicinės čilkotinų žemės apėmė Čilkotino upės (Freizerio intakas) baseiną, taip pat Chomalko, Klinaklinio ir Dino aukštupius iki pat Pakrantės kalnagūbrio ledynų pietuose ir pietvakariuose. Panašu, kad čilkotinai buvo išstumti sališų ir pasitraukė pietuosna.
Nuo 1815 m. užmezgė ryšius su baltaisiais – ėmė prekiauti žvėrelių kailiais, nors į mainus įsitraukė mažai. Po 1857 m. aukso karštinės pro čilkotinų žemes nusidriekė vienas iš aukso ieškotojų kelių. 1864 m. kilo trumpas čilkotinų karas, kai indėnai pasipriešino kelio jų žemėse tiesimui. XIX a. aštuntajame dešimtmetyje atversti į katalikybę, o 1875–1876 m. jiems sudarytos rezervacijos. Dalis čilkotinų pradėjo klajoti už rezervacijų ribų, buvo gana paveikti besikeliančių baltųjų naujakurių kultūros.

Kultūra

Čilkotinai – kalnų taigos ir alpinių pievų tauta, kultūriškai artima kitoms poarkčio Kordiljerų tautoms, patyrė Plokščiakalnio indėnų kultūrinę įtaką. Medžiojo visokiausius gyvūnus – elnius, kalnų ožius, paukščius, graužikus (tačiau tabu galiojo vilkams, pelėdoms, gyvatėms, varlėms). Taikė medžioklę su varovais bei spendžiant spąstus. Juoduosius lokius žiemą užklupdavo irštvose. Taip pat žvejodavo (ežeruose – polediniais tinklais), rankiodavo (uogas, šaknis, įvairius valgomuosius augalus). Čilkotinai gyveno klajokliškai, mantą gabendavosi šunų kinkiniais, naudojosi sniegpadžiais, skobtinėmis valtimis (tik perplaukimui ir žvejybai, nes upės netinkamos laivybai). Per Čilkotino upę pastatė keletą rąstinių tiltų.
Žieminiai čilkotinų namai būdavo statomi iš rąstų, žardžių, lentų, stogas siekdavo žemę ir būdavo padengtas žole, žievėmis, šakaliais, velėna. Įsirengdavo šakaliais dengtas pirtis. Rūbus taisėsi iš bebro, kiškio, švilpiko kailių, nešiojo papuošalus iš dentalijaus kriauklių, lokių kaukolių. Kūnus dažėsi bei tatuiravosi.
XIX a. klajojo ant arklių bei naudodami arklių tempiamus vežimus, gyvendavo palapinėse, uždarbiaudavo rančose šienaudami. Nuo XIX a. pab. sudaro 6 bendruomenes, gyvenančias daugiausia Čilkotino aukštupyje, prie Čilko ežero, taip pat prie Freizerio upės. Kiekviena grupė turi pagrindinę gyvenvietę (rezervaciją) ir keletą gretimų gyvenviečių. Nuo XX a. antros pusės į jų žemes atsikėlė daug baltųjų.
Čilkotinai neturėjo gimininės santvarkos, gyveno mažosiomis šeimomis, kurios jungdavosi į nepastovias kuopas (stovyklas). Klajodavo stovyklomis arba šeimomis. Statydamos medžioklės užtvaras ar žvejybinius takišius, stovyklos bendradarbiaudavo. Dalis čilkotinų šeimų žiemodavo tarp sališų (šusvapų ir bela kulų).
Iki katalikybės priėmimo neturėjo formalių vadų. Giminės linija vedama pagal abu tėvus, nuotaka po santuokos keldavosi į vyro namus, gimus vaikui kurdavo savo namus. Taikytos jaunuolių iniciacijos apeigos (turėdavo išbūti vieni kalnuose). Tikybai būdingas šamanizmas, tikėjimas dvasiomis-globėjomis. Pasakojami mitai apie kultūrinius herojus – Šunį-Vyrą ir jo sūnus. Tautosakoje jaučiama Plynaukštės ir šiaurės vakarų indėnų įtaka (pvz., siužetai apie triksterį Varną).
Edmundas Andrijauskas

Edmundas Andrijauskas (g. 1954 m. birželio 18 d. Palangoje) – Lietuvos architektas.

Biografija

1978 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1978–1987 m. „Klaipėdos Komprojektas“ architektų grupės vadovas, projektų vyr. architektas. 1987–1994 m. Klaipėdos paminklų restauravimo projektavimo instituto architektas, 1994–2001 m. UAB „Restauravimo centras“ vyr. architektas, nuo 1992 m. privačios įmonės „E. Andrijausko projektavimo firma“ vadovas. Nuo 2000 m. UAB „Uostamiesčio projektas“, projektų vadovas, nuo 2005 m. UAB „Andrijauskas ir partneriai“, akcininkas ir projektų vadovas.
1988–1990 m. Sąjūdžio Klaipėdos tarybos narys. 1997–2002 m. Lietuvos architektų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. Lietuvos liberalų sąjungos narys. Sutuoktinė Laima, dukterys Aistė, Eglė.
Zujūnų gimnazija

Istorija

1925 m. mokykla buvo Riešės apygardos Buivydiškių kaime. Tuo metu joje dirbo du mokytojai. 1968 m. nauja mokykla pastatyta Zujūnų kaime. Mokykla vis labiau plėtėsi: padaugėjo mokinių bei mokytojų. 2004–2005 mokslo metais mokykloje mokėsi 198 moksleivių, dirbo 26 mokytojai.
Iki 1998 m. mokykla buvo pagrindinė, joje dėstoma lenkų, lietuvių, rusų kalbomis. Nuo 1998 m. rugsėjo 1 d. mokykloje dėstoma tik lenkų kalba. Tėvams prašant, 1998 m. rugpjūčio 5 d. Vilniaus rajono merė Leokadija Janušauskienė nusprendė reorganizuoti Vilniaus rajono Zujūnų pagrindinę mokyklą į vidurinę ir vadinti Vilniaus rajono Zujūnų vidurine mokykla, o nuo 1999 m. rugsėjo 1 dienos, kultūros ministras Saulius Šaltenis, laikinai pavaduojantis švietimo ir mokslo ministrą, pritarė Zujūnų pagrindinės mokyklos reorganizavimui į vidurinę mokyklą.
2000 m. gegužės 15 d. LR švietimo ir mokslo ministras Kornelijus Platelis leido nuo 2000 m. rugsėjo 1 d. įvesti mokykloje išimties tvarka profilinį mokymą. Moksleiviai mokosi pagal du profilius: humanitarinį ir realinį. 2001 m. Lenkijos Respublikos bei Vilniaus rajono savivaldybės lėšomis pastatyta sporto salė, biblioteka su skaitykla bei dvi klasės.
Čidaoba

Čidaoba - gruzinų nacionalinės imtynės, buvusios labai garsios Tarybų Sąjungoje, laikomos vienu iš sambo šaltinių.
Čiadaoboje imamasi tik stovint. Leidžiama veikti atakuoti kojomis - pakišti koją ar mesti per koją. Tikslas - parmesti priešininką ant nugaros. Neleidžiama parmestą priešininką bandyti apversti ant nugaros. Tikra pergale - kai priešininkas parmetamas ant nugaros. Nepasiekus tikros pergalės gali būti priteisiama pusinė pergalė už metimą ne ant nugaros.
Čidaoboje plačiai naudojami kojų pakišimai, pakirtimai, užkabinimai, apvijimai, metimai per nugarą ir kt. imtys. Pasižymi labai greitu tempu.
Imamasi vilkint drobines striukes čochas su trumpomis rankovėmis (kartais - visai be rankovių), sujuostą drobiniu diržu, ir trumpikes. Striukės skvernai surišami už nugaros. Per skvernų mazgą sujuosiama diržu. Imantis galima griebti už bet kurios striukės vietos virš diržo.
Imantis zurnomis groja tautinę muziką. Imtynės trunka 5 minutes.
Žinoma, kad gruzinų imtynės labai senos. Jų aprašymai aptinkami Šotos Rustavelio ir kitų autorių kūriniuose. Gruzinų berniukai imdavo mokytis čidaobos nuo ankstyvos vaikystės.
Gruzinų laisvųjų ir klasikinių (graikų-romėnų) imtynių kovotojai garsėjo TSRS, Europos ir pasaulio čempionatuose. Laikoma, kad tai čidaobos tradicijų pasekmė.
KK125

Istorija

Kelias buvo 1940-aisiais atidaryto „Aukštaičių plento“, jungusio Kauną, Panevėžį, Pasvalį ir Biržus, dalis.
Aluotų valsčius

Aluotų valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Aluotos, vėliau Kunigiškiai II.
XII amžiaus 9-as dešimtmetis

XII amžiaus devintasis dešimtmetis prasidėjo 1181 metais ir baigėsi 1190 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XI amžius – XII amžius – XIII amžius
Dešimtmečiai: 4-as 5-as 6-as 7-as 8-as - 9-as - 10-as 1-as 2-as 3-as 4-as
Metai: 1181 1182 1183 1184 1185 1186 1187 1188 1189 1190

1182

Tai buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį. Šių metų svarbiausi įvykiai:
Puno departamentas

Istorija

Seniausi žmogaus paminklai Pune yra Kiakos petroglifai. Jie siejami su Amazonijos kultūromis. Nuo II a. pr. m. e. iki IV a. m. e. Puno kraštas buvo Pukaros kultūros centras, ženkliai veikiamas Tihuanako. Vėliau čia klestėjo įvairios aimarų valstybės. Valdant Pačakutekui, kraštą užkariavo inkai. Kolonijiniais laikais Puno kraštas buvo svarbi aukso gavybos sritis. Puno departamentas sudarytas 1822 m.

Geografija

Didžiąją dalį (~70 %) departamento ploto užima Andų aukštikalnės (Altiplanas, Apolobambos, Karabajos, La Rajos, Vilkanutos kalnagūbriai). Svarbiausios viršukalnės: Saljujus (5808 m), Jana Kučilija (5472 m), Pumanota (5516 m), Kaljechonas (5827 m), Ananea (5853 m). Šiaurės rytinis pakraštys miškingais Jungaso šlaitais leidžiasi į Amazoniją.
Puno departamente yra vakarinė didžiausio Pietų Amerikos ežero Titikakos dalis. Jame nemažai salų: Uru salos, Amantani, Tikonata, Suasis, Takilė, Esteveso sala, įsiterpia Kapačikos pusiasalis. Taip pat gausu mažesnių ežerų: Arapa, Laguniljaso ežeras, Umajus, Loriskota, Sarakoča, Suitokoča, Oruriljus. Upės priklauso daugiausia Titikakos baseinui: Ramisas, Ilavė, Lampa, Sučesas. Rytai patenka į Ukajalio baseiną (Tambopata).
Klimatas aukštikalnėse sausas ir vėsus. Dieną temperatūra pakyla iki 17–20 °C, naktį būna silpnai teigiama arba iki -6 °C šalčio. Metinis kritulių kiekis nesiekia 700 mm, lietingiausia būna nuo gruodžio iki balandžio. Tropinėje departamento dalyje klimatas gerokai šiltesnis ir drėgnesnis.
Puno drėgnieji miškai saugomi Bahuachos-Sonenės nacionaliniame parke, Titikakos pakrantės – Titikakos nacionaliniame draustinyje, Andų aukštikalnės – Aimara Lupakos saugomoje teritorijoje.

Ekonomika

Puno departamente vystoma kalnakasyba (kasamas švinas, varis, auksas), daugelis žmonių dirba žemės ūkyje – veisiamos lamos, alpakos, avys, auginamos bulvės, bolivinės balandos, gumbiniai kiškiakopūsčiai ir kt., rytiniuose šlaituose auginami kokainmedžiai. Turizmas yra svarbi ūkio šaka – turistai lanko Titikakos ežero salas (ypač Uru), aimarų kapavietes čulpas, Puno miestą, senovinius Siljustanio, Hatunkoljos, Lampos, Čukuito miestelius.

Gyventojai

Didžioji dauguma Puno departamento gyventojų yra indėnai: daugiausia gyvena kečujai (beveik 40 %) ir aimarai (25 %). Uru salose gyvena nedidelė, bet unikali urų tautelė, džiunglėse – ašaninkai ir kiti Amazonijos indėnai. Likusį trečdalį gyventojų sudaro ispanakalbiai metisai.
Puno departamente yra aukščiausiai pasaulyje esanti gyvenvietė – La Rinkonada (5100 m).
Rinkšelių akmuo

Rinkšelių akmuo, kitaip dar Aukuro akmuo, Didysis akmuo, Dubeniuotasis akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Rinkšelių kaime, Šiluvos sen., Raseinių raj. Riedulys paskelbtas gamtos paminklu 1964 m.
Akmuo stūkso ties Raseinių ir Kelmės rajonų riba, prie kelio  3434  Šaukotas–Papušynys–Antaniškiai–Akmenė  (pastatyta nuoroda – 0,3 km ), supamas dirbamo lauko. Nedidelėje augmenija padengtoje salelėje prie pat akmens keroja eglė su nulaužtu kamienu.

Duomenys

Riedulys yra netaisyklingos formos: viršus plokščias, bet nelygus, įdubime užsilaiko kritulių vanduo, iš vienos pusės stipriai nuskaldytas. Riedulio matmenys: aukštis – 1,55 m, ilgis – 5 ,61 m, plotis – 5,4 m, o bendras perimetras siekia 17,6 m.
Medingieji augalai

Medingieji augalai (rus. медоносные растения, медоносы; angl. melliferous plants) - augalai, kurie išskiria cukringus skysčius, kuriuos gali rinkti bitės ir paversti medumi. Tie cukringi skysčiai paprastai yra nektaras, kurį išskiria žiedinės ir nežiedinės nektarinės. Nektarą išskiria daugelio gaubtasėklių žiedai, tačiau bitės dėl kūno sandaros ypatumų (pvz., liežuvėlio ilgio) gali rinkti ne visų žiedų nektarą. Todėl medingaisiais augalais vadinami tie augalai, kurių nektarą sugeba rinkti bitės.
Bitininkai stengiasi bitynus įrengti tose vietose, kur yra daug medingų augalų, arba vežioti avilius ar bitides ten, kur tuo metu žydi medingieji augalai.
Dalis medingųjų augalų yra laukiniai, dalis – kultūriniai. Laukinių medingųjų augalų želdynai (liepynai, viržynai, avietynai kirtavietėse) yra vertingas gamtos išteklis bitininkystėje.
Bitininkystės požiūriu vertingi ir tie augalai, iš kurių bitės renka žiedadulkes, lipčių bei pikį.
Albinas Gulbinskas

Albinas Gulbinskas (1926 m. lapkričio 22 d. Gudapievis, Tverečiaus valsčius – 1994 m. balandžio 8 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija

1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo kelių inžinieriaus specialybę. 1965m. apgynė ekonomikos mokslų kandidato dizertaciją.1980 m. ekonomikos mokslų daktaras (habilituotas daktaras, nostrifikuotas 1993 m) .
1951–1953 m. Lietuvos geležinkelių valdybos inžinierius. 1953–1961 m. dėstė Vilniaus geležinkelių transporto technikume. 1962–1990 m. dirbo Ekonomikos institute, nuo 1981 m. Transporto problemų skyriaus vadovas, nuo 1984 m. ir instituto direktoriaus pavaduotojas moksliniam darbui. 1965–1994 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas. Nuo 1982 m. profesorius.
1990 m. dalyvavo rengiant Lietuvos Respublikos transporto plėtros programą, Lietuvos Respublikos transporto veiklos įstatymą. Ūkiskaitinio projekto Lietuvos Respublikos transporto sistemos funkcionavimas ir koordinavimas valstybės atkūrimo metu dalies Logistikos pagrindai t. 1-2 moksl. vadovas ir vienas autorių.
Simas Ramutis Petrikis

Biografija

1949–1956 m. mokėsi Lumpėnų septynmetėje mokykloje, 1956–1960 m. Kauno politechnikume. 1961–1966 m. studijavo Kauno politechnikos institute, įgijo radijo inžinieriaus kvalifikaciją. 1972 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją, 1986 m. technikos mokslų daktaras, profesorius. 
1960–1966 m. Kauno radijo matavimo technikos mokslinio tyrimo instituto „Lira“ technikas, 1967–1972 m. inžinierius, vyr. inžinierius, 1972–1980 m. sektoriaus viršininkas, 1989–1996 m. generalinis direktorius. Mokslinės veiklos kryptis – atsitiktinių procesų charakteristikų, matavimo metodų ir prietaisų kūrimas bei jų pritaikymas įvairiose mokslo ir pramonės šakose. 16 išradimų autorius. SSRS radijo sporto meistras.
1989 m. Vytauto Didžiojo universiteto Atkuriamojo senato narys, 1995–1996 m. senato pirmininkas, 2006 m. universiteto tarybos narys. VDU Informatikos fakulteto profesorius. Buvo Lietuvos pramonininkų asociacijos viceprezidentas, Kauno krašto pramonininkų asociacijos prezidentas, 1996 m. Kauno pramonės, prekybos ir amatų rūmų viceprezidentas, 1998–2002 m. Lietuvos prekybos pramonės ir amatų rūmų asociacijos prezidentas. 2001 m. UAB „Šiaurės miestelis“ direktorius, Šiaurės miestelio technologijų parko tarybos pirmininkas.
SSKP, Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių), Liberalų ir centro sąjungos narys. 1996–2000 m. Seimo narys. 2000–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Dalia, sūnūs Simas ir Titas.
Lyduvėnų II piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis yra 350 m į pietvakarius nuo Lyduvėnų pirmojo piliakalnio. Jis įrengtas aukštumos kyšulyje Lyduvos kairiajame krante. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 44 m ilgio, 5-20 m pločio, 2 m žemesniu šiaurės rytų galu. Jos pietvakarių krašte supiltas 14 m ilgio, 1,5 m aukščio, 14 m pločio pylimas, kurio 2,5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 10 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Šiaurės rytų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 3 m pločio terasa, dar 3 m žemiau – kita 9 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 18 m aukščio.
Aikštelės kraštai nugriuvę. Piliakalnis apaugęs lapuočiais. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 11000 m².

Legenda

Pasak legendos, kadaise piliakalnyje stovėjo pilis, kurioje gyveno kunigaikštytė Danutė. Ji išlydėjo savo mylimąjį į karą su kryžiuočiais ir nesulaukė jo grįžtant. Likusi viena ji vis liejo ašaras ir taip susidarė Lyduvos upelis. O Danutės liūdesio vietą pradėta vadinti Lyduvėnais.

Aplinkiniai piliakalniai

Gaučiškės piliakalnis 8 kmBulavėnų piliakalnis 7 km
Pagryžuvio piliakalnis 11 kmTytuvėnų piliakalnis 14 km
Lyduvėnų III piliakalnis 1,2 km
Lyduvėnų I piliakalnis 0,35 kmPabalčių piliakalnis 21 km
Gudelių piliakalnis 26 kmŠiaulelių piliakalnis 9 kmGalkaičių piliakalnis 13 kmRaseinių piliakalnis 15 km
Kalnujų piliakalnis 18 kmZvėgių piliakalnis 22 km
Atabradas

Atabradas – ežero kranto dalis nuo kranto linijos iki panuovolio, t. y. seklus pakrantės ruožas.
Atabradu arba šelfu taip pat vadinamas jūros arba vandenyno dugno ruožas, kurio gylis siekia iki 200 m.
Paprastai atabradas padengtas smėliu, žvyru, žvirgždu, apaugęs vandens augalija.