Brian Ferneyhough

Gyvenimas

Ferneihau gimė Koventryje (angl. Coventry). Ten mokėsi Birminhemo muzikos mokykloje (angl. Birmingham School of Music), 1966-1967 metais mokėsi Karališkoje muzikos akademijoje (angl. Royal Academy of Music) pas dėstytoją Lenoksą Berklį (Lennox Berkeley). Besimokydamas karališkoje akademijoje tapo Akademijos nausosios muzikos klubo muzikos vadovu ir įkūrė Arradon ansamblį, kuris specializavosi šiuolaikinės muzikos atlikime. Šiuo laikotarpiu sukūrė pirmuosius savo kūrinius. Sonata styginių kvartetui netgi gavo apdovanojimą 1968 metais Gaudeamus muzikos savaitėje. 1968 metais gavo įsteigtą Mendelsono stipendiją ir persikraustė į Amsterdamą mokytis Amsterdamo konservatorijoje pas olandų kompozitorius Toną de Leeuvą (angl. Ton der Leeuw), kiek vėliau persikėlė į Bazelį, kur mokėsi pas šveicarų kompozitorių Klausą Huberį (Klaus Huber).

1973-1986 metai

1973-1986 metais dėstė kompoziciją Freiburgo muzikos universitete Vokietijoje.
1974 metais Ruajano festivalyje (angl. Royan festival) nuskambėjo kompozitoriaus autoriniai kūriniai: „Cassandra‘s Dream Song“, pirmieji solo kūriniai fleitai ir Missa Brevis. 1975 nuskambėjo pirmieji jo kūriniai dideliai atlikėjų sudėčiai „Transit“ ir „Time and Motion Study III“. „Transit“ kūrinys buvo apdovanotas Koussevitzkio prizu (Koussevitky prize). Būtent po šių pasiekimų Ferneihau tapo vienu ryškiausių savo kartos Europos kompozitorių. Daugelyje šių įvykių Ferneihau buvo poruojamas su taip pat britų kompozitoriumi Mišeliu Finisiu (angl. Michael Finnissy), su kuriuo studijų metais tapo gerais draugais. 1984 metais gavo ordiną „Ordre des Arts et des Lettres“.

1987-2000 metai ir apdovanojimai

Tarp 1987 ir 1999 metų buvo profesorius Kalifornijos universitete San Diege. Pas jį baigė tokie kompozitoriais kaip Chaya Czernowin ir Mark Applebaum, ir daugelis kitų. 2000 metais tapo William H. Bonsall profesoriumi Stanfordo universitete. 2007-2008 metais buvo kviestiniu dėstytoju Harwardo universitete (angl. Harward University).
2007 metais Ferneihau gavo Ernsto von Siemenso muzikinį prizą (vok. Ernst von Siemens) už gyvenimo pasiekimus. 2009 metais buvo paskirtas Karališkosios Švedijos muzikos akademijos nariu.

Muzikinius stilius ir technika

Nors kompozitoriaus kūryba paremta 1950-1960 metų Europos serializmu, jo siekiai ir norai tavo visiškai kitokie jo paties kūryboje. Jis neteikia jokios svarbos muzikinėms technikoms pačioms savaime. Muzikines technikas savo darbuose naudojo ne kaip algoritminius prietaisius, bet labiau kaip transendentines kliūtis. Vėlyvųjų kūrinių sudėtinga ritmika, su neracionalių verčių sluoksniais kyla iš reguliarių pulsacijų kompleksiškos sistemos. Mikrotonalumas tampa dažnu aspektu vėlyvuosiuose kūriniuose. Retai naudojama 12 garsų sistema, tačiau galima rasti dalinai serijinių sistemų. Visos šios naudojamos procedūros nesudaro vientiso metodo ir yra nuolat tarpusavy laviruojančios. Paskutiniais metais Ferneihau pradėjo muzikos kūrimui naudoti ir kompiuterines programas. Kitas jo kūrybos svarbus bruožas, tai tekstūrų tipai: įvairūs gestų ir tembro deriniai.

Kūrybos pradžia ir sunkumai

Nepaisant visų akademinio mokymosi periodų, Ferneihau yra iš esmės savamokslis kompozitorius. Ankstyvųjų kūrinių kompoziciniai metodai, tokių kaip „Coloratura“ ir Sonata dviem fortepijonams, buvo sukurti remiantis asmeninėmis studijomis apie Weberno, Boulezo ir Stochauseno muziką. Kūrė muziką turėdamas tik bendrą supratimą apie naudojamus kūrimo metodus.
Ferneihau pradiniai bandymai kūryboje Anglijoje priimti gana sunkiai. Jo pateiktas kūrinys „Coloratura“ Naujosios muzikos propagavimo draugijai (Society for the Promotion of New Music) buvo atmestas ir pasiūlytą obojaus partiją perkurti klarnetui. Šį įvykį kompozitorius priėmė gana skaudžiai. Pradžioje kompozitorius patyrė gana sudėtinga visuomenės priėmimą.

Esminis lūžis ir pripažinimas

Bet minėtasis Ruajano festivalis tapo esminiu lūžiu kompozitoriaus karjeroje.
Po šio festivalio Fernihau tapo itin susietas su vadinamąja „Naujojo sudėtingumo“ mokykla (dažnai vadinamas šios mokyklos „tėvu“), kuri įvardinama kaip modernizmo tendencijų pratęsėja ir einanti link formalizmo (ypač integralaus serializmo). Tikrasis Fernihau kompozicinis stilius atmeta serializmą ir generatyvius kūrimo metodus. Labiau linkęs naudoti sistemas tik sukurti muzikinę medžiagą ir sukonstruoti formą, kol pati realizaciją yra kur kas labiau spontaniška.
Ankstyvojoje kūryboje pastebimos sąsajos su viduramžių ir renesanso muzika (Epicycle, Firecycle Beta ir Transit).
Nuo 1980 metų Ferneihau kūriniuose pastebimas galinėjimasis su tradiciją, tiksliau pasakius su Austro-Vokiečių muzikos palikimu, pradedant Bethovenu, baigiant antrąja Vienos mokykla (Second Viennese School). Vėlyvuosiuose kameriniuose kūriniuose, kaip Trečiajame ir Ketvirtajame kvartetuose ir styginių trio, pastebimi ieškojimai daugiadalėse formose. Soprano panaudojimas Ketvirtajame kvartete signalizuoja tiesioginį ryšį su Schoenbergo Antrojo styginių kvarteto idėjomis, tačiau ne konkrečiai stilistika. Esminiu tašku jam tampa „kalbamoji“ muzika, ir galėjimas sukurti prasmingą žodžių ir muzikos santykį.
Kūriniai iš tiesų yra didelis iššūkis atlikėjams atlikti. Tačiau muzika pritraukė daug jos propaguotojų: tokių kaip Arditti Quartet, ELISION Ensemble, James Avery, Mats Scheidegger ir daugelis kitų.
Jo opera „Shadowtime“ (libretas Charles Bernstein) paremta vokiečių filosofo Walter Benjamin gyvenimu, pirmąkart buvo atlikta 2004 metų gegužės 25dieną Miunchene. Opera susilaukė gana įvairių įvertinimų. Penkios scenos iš esančių septynių gali būti atliktos kaip atskiri pavieniai kūriniai.