google/wiki40b huggingface dataset:
GreenClub

GreenClub buvęs Vilniaus muzikinis klubas, kuriame aktyviai reiškėsi pankų, hardkorerių muzikai bei kultūrai prijaučiantys asmenys. Klubas darė didelę įtaką Lietuvos (Pabaltijo) underground muzikos stiliaus „Pasidaryk pats“ scenai.

Istorija

Klubas įsikūrė 1997-aisiais, buvusiuose Vilniaus geležinkelininkų kultūros rūmuose, tačiau dėl priešgaisrinių taisyklių nesilaikymo kilo gaisras ir teko veiklą nutraukti. Vėliau atnaujinus veiklą, veiklos modelis buvo daromas kopijuojant „Fish Fabrique“ (Sankt Peterburgas, Rusija).
1999 m. antroje pusėje plėtėsi laisvalaikio zona (stalo tenisas, stalo futbolas), buvo atnaujinama rūsyje įsikūrusi koncertinė patalpa. Pradėjo veikti nedidelė veganų kavinė, atsirado savotiška „Pasidaryk pats“ pradžiamokslio biblioteka.
2002 m. policija pradėjo domėtis klubo veikla, tačiau viskas veikė nelegaliai, dėl to klubas buvo iškraustytas. Paskutinis koncertas „tik saviems“ senajame klube įvyko 2003 m. rugsėjo 6 d.
Naujasis klubas persikėlė į „Menų spaustuvė“ patalpas, tačiau senajame klube likusias patalpas vis dar naudojo grupės savo repeticijoms. Tačiau 2003 m. gale įvykus gaisrui, smarkiai nukentėjo patalpos bei sudegė visa sandėliuota įranga.
2003 m. lapkričio 6 d. daugiau nei 300 žmonių bei grupės „SC“ (Lietuva), „Madame Germen“ (Ispanija) ir „Remains Of The Day“ (JAV) dalyvavo naujo klubo „Menų spaustuvėje“ atidaryme.
2006 m. sausio 27 d. „Greenclub“ klubas surengė paskutinį koncertą ir buvo uždarytas.
Vainiaudos oro bazė

Istorija

Pirmojo pasaulinio karo metais tai buvo vokiečių dirižablių uostas, kuriame stovėjo du 240 m ilgio orlaivių angarai. Po karo 1924 m. statiniai buvo išmontuoti, o jų dalys panaudotos uždengiant Rygos centrinio turgaus paviljonus. Jie tebenaudojami iki šiol.
Antrojo pasaulinio karo metais aerodromą naudojo vokiečių Sturmgeschwader4.
Pasibaigus karui Vainiauda tapo priešakine SSRS karinių oro pajėgų baze. Sovietmečiu čia buvo dislokuotas 54–asis Kerčės gvardijos naikintuvų aviacijos pulkas (rus. 54-й Краснознаменный Керченский гвардейский истребительный авиополк). Nuo 1967 m. čia kilo ir leidosi vieni pirmųjų perėmimo naikintuvų Suchoj Su-15, kurie vėliau, 1980–aisiais pakeisti į Suchoj Su-27. Žinoma, kad šioje bazėje skraidė ir Mikojan MiG-23. Taip pat buvo dislokuotos 344–ojo gvardijos raketų pulko (344-й гвардейский ракетный Краснознаменный полк им. 50-летия СССР ) vidutinio nuotolio balistinės raketos R-14 (NATO: SS-5 Skean), nutaikytos į Beniliukso šalis. 
54–asis priešlėktuvinės gynybos pulkas po 1990–ųjų buvo perkeltas į Rusijos karinę oro bazę Žemutinio Naugardo srityje, 344–asis raketų pulkas – į Irkutsko sritį.
Latvijai atkūrus nepriklausomybę, nuo 1991 m. oro bazė liko nebenaudojama. Vėliau ji buvo griaunama tarp 1995 ir 1997 m. Dalis betoninių plokščių buvo panaudota tvarkant Liepojos uostą. Didžioji oro bazės dalis buvo įtraukta į gamtos draustinio teritoriją.
Jelgavos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Jegavos rajono dalies.
Juodymo durpių telkinys

Juodymo durpių telkinys – ištirtas naudingųjų iškasenų telkinys Juodymo pelkėje, plytinčioje Rokiškio rajono šiaurės rytuose, pasienyje su Latvija. Apima 258,71 ha teritorijos plotą. Pramoninė durpyno eksploatacija neleidžiama.

Telkinio žvalgymai

1935 m. telkinį pirmą kartą žvalgė tuometinė Miškų žinyba. Vėlesni žvalgybos darbai vyko 1962 m. Detaliai 1975 m. durpyną išžvalgė Inžinerinių tyrimų institutas. Pats durpių telkinys yra netaisyklingos formos. Bendras Juodymo durpių telkinio plotas, apimant ir Latvijos teritorijoje esančią dalį, pagal 1975 m. duomenis, sudarė 410,22 ha. Telkinys jau yra melioruotas, dar sovietmečiu iškasus pelkę sausinančius griovius. Melioracijos grioviai nuvesti į ištiesintos vagos Neretos upelį.
Principatas

Istorija

Augustas pirmasis sau apibūdinti panaudojo titulą princeps senatus / princeps civitatis (pirmasis senatorius / pirmasis pilietis). Augustas turėjo praktiškai neribotą valdžią, kuri padėjo pasiekti politinio stabilumo po Romą išsekinusių pilietinių karų eilės. Tačiau formaliai jis paliko galioti visą ankstesnį Respublikos valdymo aparatą, įskaitant ir patį senatą. Iki tol terminas princeps senatus reikšdavo seniausią senato narį, kuris posėdžiuose turėjo teisę kalbėti pirmas bet kuriuo klausimu.
Nors Augusto įvesta principato sistema turėjo pagrindinius monarchijos bruožus (vienvaldystė, valdžios paveldimumas), oficialiai ją įvardinti monarchija ir visiškai panaikinti Respublikos liekanas nebuvo galima, kadangi tarp romėnų egzistavo įsisenėjęs priešiškumas šiai valdymo formai nuo pat Romos Karalystės epochos pabaigos.
Pasibaigus Julijų–Klaudijų dinastijai, imperatorius Vespasianas pirmasis princepso titulą, pareigas ir privilegijas apibrėžė formaliai juridiškai. Nuo dabar titulas ir valdžia buvo nebūtinai paveldimi pagal kraujo liniją, bet galėjo būti uždirbami nuopelnais Romai. Nuo Antoninų dinastijos laikų tapo įprasta, kad princepsas paskiria savo paveldėtoju sėkmingą politinę karjerą padariusį žmogų, paprastai – vieną iš savo karvedžių. Dalies istorikų nuomone, imperatorius pasirinkdavo paveldėtoju būtent karvedį todėl, kad kitu atveju karvedys taptų jam didele grėsme. Taip pat, manoma, kad toks valdžios paveldėjimas, pagrįstas karine galia, ir sužlugdė principato sistemą. Jį pakeitusi militaristinė valdymo forma buvo dominatas – čia išliko žymiai mažiau Romos Respublikos bruožų ir atsirado dar daugiau absoliutinės monarchijos bruožų. Princepso titulas buvo pakeistas titulu dominus (lot. viešpats, valdovas).
Plieno vata

Plieno vata – labai plonų plieno gijų suveltas gumulas. Naudojama paskutiniams šlifavimo darbų etapams atlikti, rūdžių šalinimui. Tinka metalui, ir medienai. Europoje yra naudojama apie 6 rūšių (tipų) vata.
Piktagalys (Kavarskas)

Pavadinimo kilmė

Senieji kaimo gyventojai juokaudami pasakydavo: „piktas galas“. Gal dėl piktų gyventojų kaimas ir turi tokį pavadinimą.
Stanislovo Moniuškos skveras

Stanislovo Moniuškos skveras (sutr. S. Moniuškos skveras) – Lietuvos skveras, esantis Vilniuje, Senamiestyje, priešais Šv. Kotrynos bažnyčią, prie Mokytojų namų Vilniaus gatvėje. Aikštė pavadinta lenkų kompozitoriaus ir dirigento Stanislovo Moniuškos (1819–1872) vardu. Skvere yra nedidelis granitinis dekoratyvinis fontanas, įrengtas apšvietimas, stovi 15 suoliukų, puošia 100 kvadratinių metrų veja bei apie 50 kvadratinių metrų gėlynai. 2006 metais skveras buvo rekonstruotas. Projekto vertė siekė 1,9 mln. Lt. Buvo suprojektuoti ir įrengti nauji takai, jungiantys šonines gatves su Kotrynos bažnyčia, įrengtos granitinių plytelių ir trinkelių dangos.
Gaia Cauchi

Biografija

Gaia Cauchi gimė Mgaro miestelyje, kur ten ir gyvena. Dainuoti pradėjo būdama pustrečių metų.
2011 m. kai Gaiai buvo aštuoneri metai, dalyvavo Italijos televizijos kanalo „Rai Uno“ surengtame vaikų (iki 15 metų) talentų konkurse Ti lascio una canzone, kuriame duetu dainavo su tokiais garsiais Italijos dainininkais kaip Alex Britti bei Alessandra Amoroso.
2013 metais transliuotojo PBS sprendimu atlikėja išrinkta Maltos atstove 2013 m. vaikų „Eurovizijos“ konkurse, kuris vyko lapkričio 30 d. Kijeve. Konkurse ji atliko dainą „The Start“. Su 130 taškų Gaia užėmė pirmą vietą.
2013 m. gruodžio viduryje Gaia buvo apdovanota šalies Midalja għall-Qadi tar-Repubblika ordinu.
Baulės kilpos nacionalinis parkas

Pasaulio paveldo statusas

Baulės kilpos nacionalinis parkas 1999 m. rugsėjo 8 d. buvo pridėtas į UNESCO Pasaulio paveldo kandidatų sąrašą kaip kultūrinis objektas.
Kampo Grandė

Istorija

Miestas išaugo iš nedidelio kaimelio, įkurto 1877 m. Oficialiai pripažinta 1899 m.
Bransko Poalejaus Cedeko Naujoji sinagoga

Istorija

Mūrinė sinagoga buvo pastatyta 1903 m. vietoje anksčiau stovėjusios Bransko Poalejaus Cedeko Senosios sinagogos. 1939 m. sovietų kariai pastate įkūrė kareivines. XX a. penkto dešimtmečio pabaigoje pastatas buvo nugriautas.
Romanų teisė

Romaniškoji teisė (Romanų valstybių teisė) – Kontinentinės teisės pošeimis. Valstybės – Prancūzija, Italija, Ispanija, Portugalija, Belgija, Liuksemburgas, Rumunija. „Lyderė“, tradicijų pradininkė – Prancūzija. Sąlyginai priskirtini Nyderlandai (jie iš dalies priskiriami Germaniškajai teisei, teisė istoriškai artima Ispanijai, tačiau dėl daugelio įvairių teisynų būdingas savarankiškumas tarp Kontinentinės Europos teisės šeimos sistemų). Teisinei kalbai būdingas patosas, programiškumas.
Pirmasis Opiumo karas

Pirmasis Opiumo karas − 1839−1842 m. vykęs D. Britanijos ir Kinijos karas.
D. Britanijos pirkliai nuo XVIII a. pradėjo vežti į Kiniją opiumą ir juo prekiauti. Tuo nepatenkinta Kinija nutraukė prekybą su užsieniečiais, blokavo britų pirklių faktorijas ir konfiskavo bei sunaikino apie 1200 tonų opiumo. Prasidėjo Pirmasis Opiumo karas.
Iki 1842 m. vidurio britai užėmė Honkongo salą, Ningbo (Níngbō), Šanchajaus (Shànghǎi) ir kitus miestus. Nors kinai ir atkakliai priešinosi, tačiau Čingų vyriausybė nesugebėjo organizuoti gynybos ir kapituliavo.
1842 m. rugpjūčio 29 d. Nankino sutartimi Honkongas atiteko D. Britanijai, o Kinija pasižadėjo sumokėti 21 mln. dolerių kontribuciją, atidaryti prekybai su D. Britanija 5 uostus, įvesti D. Britanijai palankius muitus.
Hialurono rūgštis

Hialurono rūgštis (dar vadinama tiesiog hialuronu) – anijoninis, nesulfatinis glikozaminglikanas, daugiausia paplitęs jungiamajame, dengiamajame ir nerviniame audiniuose. Ji yra unikali tarp kitų glikozaminglikanų, nes yra nesulfatinė, formuojama plazminėje membranoje, o ne Goldžio komplekse ir gali būti labai didelė: jos molekulinis svoris dažnai siekia milijonus. Tai vienas pagrindinių ekstraląstelinės matricos komponentų. Hialuronas daro didelę įtaką ląstelių dalijimuisi bei migracijai. Su metais hialurono organizme natūraliai mažėja.

Apie

Hialuronas sugeria drėgmę ir perskirsto ją po visą organizmą. Viena hialurono rūgšties molekulė gali išlaikyti iki 500 molekulių vandens. Tai reiškia, kad į litrą vandens įberus 2 miligramus rūgšties gaunama gelio pavidalo masė. Vidutinio sudėjimo žmogaus, sveriančio 70 kg, kūne yra apie 15 gramų hialurono rūgšties. Trečdalis jos pasikeičia (sunyksta ir pasigamina) per dieną. Šio kiekio sutrikimas gali sukelti sąnarių problemas, akių sausėjimą, odos pilkėjimą ir raukšlėtumą.
Bonifacijus Teofilis Pacas

Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, Herbo „Gozdawa“ savininkas. Trakų vaivados Petro Paco (apie 1570–1642) sūnus nuo pirmos santuokos su Elžbieta Šemetaite (m. 1652). Broliai – Feliksas Jonas, Jerinimas Dominykas ir Kazimieras.
Apie 1660 metus Bonifacijus Teofilis Pacas gavo Trakų tijūno pareigybę, 1665 metais tapo karaliaus pulkininku. 1669 m. rugsėjo 29 d. buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju sargybiniu, o 1676 metų sausį gavo Lietuvos didžiojo stovyklininko pareigybę.
Vidaus tarnybos kariuomenė

Vidaus tarnybos kariuomenė, VNUS kariuomenė (rus. войска внутренней службы, ВНУС) – Tarybų Rusijos kariuomenės rūšis, skirta saugoti valstybės užnugarį ir pavaldi VČK (operatyviniu požiūriu) ir NKVD (pavaldi administraciškai). Egzistavo 1920 m. rugsėjį – 1921 m. sausį.
Aleksandras Bulgarauskas

Biografija

UAB „Salvy“ direktorius.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys.
Nuo 2007 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys.
Chester William Nimitz

Biografija

Gimė vokiečių šeimoje. 1905 m. baigė Jūrų akademiją Anapolyje. Tarnavo Pirmajame pasauliniame kare. 1918 m. gavo JAV Atlanto laivyno povandeninių pajėgų štabo viršininko laipsnį. Po Pearl Harboro užpuolimo tapo Jungtinių Amerikos Valstijų Ramiojo vandenyno laivyno vadu. Sėkmingai įvykdė dideles jūrų operacijas prieš Japoniją, užėmė Gilberto, Saliamono, Maršalo, Marianų salas, Filipinus. 1944 m. gavo laivyno admirolo laipsnį. 1945 m. rugsėjo 2 d. JAV karo laive Missouri kartu su Daglasu Makarturu priėmė Japonijos kapituliaciją.  Nuo 1945 iki 1947 m. JAV laivyno jūrų operacijų viršininkas. 
Po karo gavo daugybę JAV ir užsienio apdovanojimų ir ordinų. Jo garbei pavadintas USS Nimitz lėktuvnešis.
RKL 2017–2018 m. sezonas

RKL 2017–2018 metų sezonas – 13-as lygos sezonas, kuriame dalyvauja 40 klubų. 16 varžosi A divizione, 24 - B divizione.
Sviestinė arbata

Sviestinė arbata, arba po cha (tibet. བོད་ཇ་ ) – gėrimas, gaminamas iš arbatmedžio lapų, jako pieno sviesto ir druskos. Populiariausias Tibete, Butane ir pietvakarių Kinijoje.

Istorija

Pagal turimus istorinius duomenis, ši arbata Tibete pradėta naudoti dar prieš X a. Maždaug nuo XIII a. ji jau buvo išplitusi visame Tibete. Kraštą pradėjus valdyti Dalai Lamoms, sviestinė arbata tapo valdžios monopoliu. Šiais laikais ją gaminti ir pardavinėti jau oficialiai leidžiama visiems, tačiau pagrindinė prekiautoja vis dar yra vyriausybė.

Paruošimas

Tradiciškai arbata ruošiama verdant arbatmedžio lapus maždaug pusę dienos, kol vanduo tampa tamsiai rudas. Tuomet jis nukošiamas ir supilamas į cilindrus su šviežiu jako sviestu bei druska, sukratomas. Gautas tiršto aliejaus konsistencijos skystis patiekiamas mediniuose dubenėliuose, arbatos puodeliuose arba stiklinėse.
Yra įvairių šio paruošimo būdo variacijų. Kartais naudojama ir šiek tiek sodos.

Naudojimas

Sviestinė arbata yra labai paplitusi Tibete. Tradiciškai ji yra geriama kiekvieną rytą prieš darbą, ja vaišinami svečiai ir pan., taip pat ji geriama kaip kasdieninis gėrimas. Paplitusi ir tarp klajoklių. Ji yra labai kaloringa, suteikia energijos, sviesto riebalai saugo lūpas nuo sudžiūvimo.
Pagal paprotį arbata geriama retais dideliais gurkšniais, ir po kiekvieno gurkšnio šeimininkas svečiams vėl pripildo puodelį. Taip svečiai arbatos niekada neišgeria iki dugno, indas nuolat būna pilnas. Priimta, kad iki dugno svečias arbatą išgeria tik prieš išeidamas.
Taip pat sviestinė arbata naudojama kaip padažas kartu su tibetietišku valgiu – tsampa.
Šiuo metu pardavinėjamas ir arbatos koncentratas. Jis atskiedžiamas vandeniu ir sumaišomas su sviestu bei druska prieš pat vartojimą specialioje medinėje maišyklėje.
Darbininkų laikraštis

Darbininkų laikraštis – Šiaulių miesto odos ir adatos darbininkų profsąjungos vienkartinis leidinys, išleistas 1924 m. gruodžio 9 d.

Istorija

Tiražas – 2000 egz. Redaktorius Vincas Valiulis.
Papua Naujosios Gvinėjos transportas

Papua Naujosios Gvinėjos transportas daugeliu atveju šalyje yra ribotas dėl kalnuotų vietovių. Šalies sostinė, Port Morsbis, nėra suijungtas su jokiu didesniu šalies miestu sausumos keliu, tad susisiekimui naudojamas oro transportas arba ėjimas pėsčiomis.
Kai kurios transporto paslaugos yra valdomos šalies bažnyčių arba bažnyčių įsteigtomis įmonėmis, pvz., Lutheran Shipping (anglų klb. liuteronų laivyba).

Oro transportas

Oro transportas yra vienintelė ir pagrindinė susisiekimo priemonė šalyje. Ansktyvais kolonijiniais laikais kaip tik lėktuvai leido į šalį atvykti kolonistams. Net ir šiandien tik du didžiausi Papua Naujosios Gvinėjos miestai - Port Morsbis ir Laė yra sujungti oro transportu.
Oro uostai: 578 (2007)
Oro uostai su dengta danga:
viso: 21
nuo 2,438 iki 3,047 m: 2
nuo 1,524 iki 2,437 m: 14
nuo 914 iki 1,523 m: 4
iki 914 m: 1 (2007)
Oro uostai be dangos:
viso: 557
nuo 1,524 iki 2,437 m: 10
nuo 914 iki 1,523 m: 58
iki 914 m: 489 (2007)
Sraigtasparnių oro uostai: 2 (2007)

Sausumos transportas

1999 m. Papua Naujoji Gvinėja turėjo 19,600 km kelių tinklą, tačiau iš jų tik 686 km yra asfaltuoti. Dauguma kelių kursuoja privatūs autobusiukai. 2001 m. Filipinų vyriausybė padovanojo šaliai keletą džipų, kurie taip pat naudojami gyventojų pervežimui.
Ilgiausias šalies kelias jungia Laė ir Madango miestus ir jis vadinasi Highlands Highway (anglų klb. aukštikalnių greitkelis).

Vandens transportas

Jūrinėse vietose veikia valtys, vadinamos banana boat, analogiškos sausumos autobusiukams. Iš viso šalis turi 10.940 km jūrų kelių.
Šalies uostai: Port Morsbis, Laė, Madangas, Buka, Rabaulas, Kiunga.
Ābāhanī Limited (Čitagongas)

Istorija

Klubas įkurtas 1972 m. 2013 m. tapo šalies čempionais.
Lietuvos Davis Cup rinktinė

Lietuvos Davis Cup rinktinė atstovauja Lietuvai kasmetiniame vyrų teniso Davis Cup turnyre. Komandai vadovauja Lietuvos teniso sąjunga.
Pirmą kartą rinktinė Davis Cup pasirodė 1994 m. 3 grupėje. Po metų ji buvo paaukštinta į 2 grupę. Iš viso Lietuvos rinktinė žaidė 7 kartus 2 grupėje ir 13 – trečiojoje.
2014 m. nugalėjusi PAR, Norvegiją ir Bosniją ir Hercegoviną pirmą kartą istorijoje Lietuvos komanda buvo paaukštinta į Europos/Afrikos 1 grupę.
Komandai vadovauja Remigijus Balžekas ir Rimvydas Mugevičius. Rinktinė reitinge užima 54 vietą (2014 m.), o aukščiausiai yra pakilusi iki 50 vietos (2010 m.). Iki 2015 m. rinktinės rekordas yra 48 pergalės ir 34 pralaimėjimai.
FK Argus Klaipėda

Istorija

Komanda įkurta prie saugos tarnybos „Argus“. Lietuvos salės pirmenybėse užėmė 3-ąją vietą. Klubas 2010 m. debiutavo III lygoje, tačiau po sezono prisijungė prie Klaipėdos FA.
Gvarajoso provincija

Istorija

Gvarajoso provincija buvo įkurta 1990 m. ir yra vėliausiai įkurta Santa Kruso departamento provincija. Jinai buvo pavadinta pagal vieną vietinę nedidelę gentį gvarajus (isp. guarayos), kuriai priklausantys indėnai iki šiol gyvena Čikitanijos regione. Gvarajoso provincijoje šiai genčiai priklausančių žmonių yra daugiausiai iš visų Čikitanijai priskiriamų provincijų. Iki 1990 m. Gvarajoso provincijos teritorija priklausė Njuflo de Čaveso provincijai.

Geografija

Šiaurėje ir vakaruose Gvarajoso provincija ribojasi su Beni departamentu, pietuose su Obispo Santistevano provincija, pietuose ir rytuose su Njuflo de Čaveso provincija.
Vyraujantis provincijos reljefas – lyguma. Teritoriją kerta keletas upių: Pailas, Ibare, San Julián, Grandė, Blankas, San Pablo, Negro, Yacunda, San Rafael , Zapocó, taip pat yra daug ežerų: El Largo, Negro, El Mutún, Pando, Eresamanto, Las Piedras, Mingaituca, Tirabuni, ir lagūnų: Monte Duro, Pistola, de Palmira, El Socorro, Nuevo Mundo, Pailas, Tabanal, Taborga, El Corte, Bibosi, Caumpa, La Morita, Pando Norte, Verde.
Provincijai būdingas drėgnas šiltas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 24 °C, metinis kritulių kiekis 1117 mm.

Demografija

Gvarajoso provincijos gyventojai (31 577 gyv.) sudaro 1,56 % visų departamento gyventojų. 49,11 % provincijos gyventojų gyvena miestuose ir 50,89 % kaimuose.
Didžiausias provincijos miestas Urubichá (3 224 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų. 
53,85 % provincijos gyventojų yra vyrai, 46,15 % moterys. 50,25 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.
Pagal 2001 metų surašymo duomenis 13,44 % provincijos gyventojų save priskiria kečujams, 4,36 % gvaraniams, 3,72 % čikitanams, 3,36 % mochenjams, 40,48 % kitoms indėnų tautoms. 34,36 % gyventojų nepriklauso jokioms indėnų tautoms.
Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės sektoriuje (56,06 %).
Burgundai

Genties kilmė

Burgundų skandinavišką kilmę remia vietovardžiai ir archeologiniai kasinėjimai. Daugelis šią nuomonę laiko teisinga. Tikriausiai todėl, kad Skandinavija, buvo už anktyvųjų Romos šaltinių horizonto, įskaitant Tacitą (kuris pamini tik vieną skandinavų gentį – Suiones), romėnai nenurodė iš kur kilę burgundai ir pirmieji paminėjimai nurodo juos esant į rytus nuo Reino. Jie manė, kad tai tik dar viena rytų germanų gentis.
Apie 300 m. imperatorius Valentinianas I pamini jų paramą kare su kita germanų gentim, alemanais. Tuo metu burgundai tikriausiai gyveno Vyslos baseine pagal VI a. gotų istoriką Jordaną. Praėjus kiek laiko po karo su alemanais, burgundai buvo nugalėti Fastidos, gepidų karaliaus, ir buvo sutriuškinti, beveik sunaikinti.
Po maždaug keturiasdešimt metų burgundai vėl pasirodo. Po to, kai Stilichas patraukė karius kautis su Alariko I vizigotais 406–408 m., prasidėjo Völkerwanderung t. y. germanų migracija, kai šiaurinės gentys persikėlė per Reiną ir įsiveržė į Romos imperiją. Tarp jų buvo alanai, vandalai, svebai ir tikriausiai burgundai, kurie patraukė į vakarus ir įsikūrė Reino slėnyje.
Tuo metu buvo draugiški santykiai tarp burgundų ir hunų. Buvo hunų paprotys moterims dirbtinai pailginti kaukoles tvirtai aprišant kaukoles kūdikio amžiuje. Germanų kapai kartais randami su tokiom kaukolėm ir hunų ornamentais, bet į vakarus nuo Reino tik burgundų kapai turi daug tokių kaukolių.

Ankstyvieji santykiai su romėnais

Iš pradžių jų tarpusavio santykiai buvo audringi: romėnai naudodavosi burgundais apsiginti nuo kitų germanų genčių, bet patys burgundai irgi plėšikaudavo pasienyje ir bandydavo išplėsti savo įtaką.

Religija

Kažkur rytuose burgundai priėmė Arijaus krikščionybės formą, o tai kėlė Vakarų Romos imperijos katalikų nepasitikėjimą. Nesutarimas išnyko apie 500 m., kai Gundobadas, vienas paskutiniųjų burgundų karalių, palaikė glaudžius asmeninius ryšius su Avitu, Vienės vyskupu. Be to jo sūnus ir įpėdinis Zigizmundas buvo katalikas ir yra daug įrodymų, kad daug burgundų atsivertė į katalikybę, įskaitant valdančios šeimos keletą moterų.
Suzanne Valadon

Suzana Valadon (pranc. Suzanne Valadon, 1865–1938 m.) – Prancūzijos dailininkė, pozuotoja, tapytojo Moriso Utrilo (1883−1955) motina.

Biografija

Marija Klementina Valadon gimė 1865 m. rugsėjo 23 d. Besino prie Gartampo kaime netoli Limožo (Aukštutinis Vjenas). Ji buvo nesantuokinė nepasiturinčios skalbėjos duktė ir nuo jaunų dienų turėjo savarankiškai užsidirbti pragyvenimui. Ji išbandė keletą profesijų, cirke užsiėmė akrobatės pasirodymu ir būdama 16-os susižalojo nukritusi nuo trapecijos. 1880-ųjų pradžioje Paryžiuje ji pradėjo dirbti dailininkų pozuotoja. Ji pozavo P. Piuvi de Šavano, O. Renuaro, A. de Tuluz-Lotreko paveikslams. 1883 m. jai gimė sūnus Morisas Utrilo, vėliau garsus XX a. pradžios modernistinės dailės atstovas. Ji palaikė meilės ryšius su daugeliu tapytojų, kuriems pozavo. Nėra tikra, kas buvo sūnaus tėvu, tarp spėjamų − tapytojas P. Piuvi de Šavanas. Suzana Valadon pavaizduota gerai žinomose O. Renuaro drobėse „Didžiosios mauduolės“, „Šokis Bugivalyje“ ir „Skėčiai“. Imdama pavyzdį iš dailininkų, Suzana Valadon pati savarankiškai pradėjo piešti ir tapyti.
Apie 1890 m. S. Valadon susipažino su E. Dega, kuris ją skatino, mokė, bei nupirko kelis jos kūrinius. Ankstyviausi išlikę jos tapybos darbai datuojami 1892, grafikos − 1894 metais. 1896 m. ji ištekėjo už biržos brokerio Paul Mousis, kurio finansinė padėtis leido jai visiškai atsidėti dailei. S. Valadon su juo išsiskyrė 1909 m. ir 1914 m. išekėjo už tapytojo André Utter (1886−1948). Maždaug šiuo metu prasidėjo jos brandžiausias kūrybos laikotarpis. 1915 m. įvyko pirmoji jos personalinė paroda, kuri susilaukė sėkmės. Po 1920 m. S. Valadon buvo išgarsėjusi tarptautiniu mastu menininkė. Ji buvo pristatoma Paryžiaus garsioje Bernheimo Jaunesniojo galerijoje, 1927−1932 m. įvyko net keturios jos retrospektyvinės parodos. S. Valadon apibūdinama būdinga Paryžiaus Monmartro menininkų bohemos atstove. Ji dirbo įvairiuose žanruose: tapė moters aktus, buities scenas, portretus, peizažus, gėlių natiurmortus. 1934 m. ji išsiskyrė su apie 20 metų jaunesniu André Utter ir vėlyvaisiais metais nutolo nuo sūnaus Moriso. Suzana Valadon mirė 1938 m. balandžio 18 d. Paryžiuje. 1995 m. Paryžiaus priemiestyje Sanua atsidarė muziejus, skirtas Suzanai Valadon ir Morisui Utrilo.
Ikaluitas

Istorija

Pirmoji gyvenvietė čia įkurta 1942 m. kaip JAV karinė oro bazė Frobisher Bay. Dėl vystomos karinės pramonės gyvenvietė augo, steigėsi mokyklos, sporto centrai. 1963 m. JAV armija pasitraukė iš Frobišer Bėjaus, ėmė formuotis vietinė bendruomenė. 1970 m. Frobišer Bėjus oficialiai pripažintas kaip gyvenvietė. 1980 m. gavo miesto statusą. 1987 m. pervadintas į Ikaluitą (inuitų k. „vieta, kur daug žuvų“). 1995 m. Ikaluitas tapo Nunavuto teritorijos administraciniu centru.

Susisiekimas

Šalia miesto yra modernus Ikaluito oro uostas, kuriame bandomi naujausi lėktuvų modeliai. Vidurvasarį galima susisiekti laivais. Žiemą miestą galima pasiekti sniegomobiliais ar šunų kinkiniais per užšalusį Hadsono sąsiaurį. Į kitas salos gyvenvietes vykstama visureigiais.