google/wiki40b huggingface dataset:
Konjunkcija (logika)

Konjunkcija – loginis veiksmas, sujungiantis du ar daugiau teiginių. Šnekamojoje kalboje tai dažniausiai atliekama vartojant jungtuką „ir“, nors gali būti naudojami ir kiti lygiaverčiai savo logine prasme, tokie kaip „o“, „bet“, „nors“, „tačiau“. Naujas sudėtinis teiginys bus teisingas tik tada, kai teisingi visi jį sudarantys teiginiai. Visais kitais atvejais jis klaidingas.
Programavime teiginių sujungimo jungtuku „ir“ veiksmas vadinamas konjunkcija ir žymimas sutartiniu žodžiu „and“ arba simboliais ∧, &, &&.
Programavime skiriami du konjunkcijos atvejai: pirmuoju (žymimas &), atliekant konjunkciją, prieš tai apskaičiuojamos abi reiškinio pusės. Antruoju (žymimas &&), jei pirmasis reiškinys neteisingas, į antrąjį nekreipiama dėmesio ir jis neapskaičiuojamas. Tuomet tampa svarbu greičiau nustatomą teiginį rašyti pirmą. Galutinis abiejų tipų rezultatas sutampa, tačiau skaičiavimų eiga skiriasi, todėl jos žymimos skirtingai. Jei jungiami daugiau nei du teiginiai, ženklu && pažymėta konjunkcija visos operacijos reikšmę nustato apskaičiuodama (iš kairės į dešinę) reiškinius iki pirmos false reikšmės (jei rezultatas lygus klaidinga) arba iki reiškinio pabaigos (jei visos reikšmės ir rezultatas teisinga).
Saruma (dievas)

Saruma, Šaruma (angl. Šarruma, Sharruma) – audrų dievo Tešubo ir deivės Hebatės sūnus, deivės Inaros brolis. 
Saruma pradžioje buvo huritų dievas, kurį vėliau į savo panteoną perėmė hetitai. 
Šio dievo vardu buvo pavadintas ir vienas hetitų princas Ašmi-Šarruma, karaliaus Arnuvando I (Arnuwanda I) sūnus.

Vardas

Žodis Sarruma reiškia 'kalnų karalius'.

Mitai

Saruma buvo audrų dievo Tešubo ir deivės Hebatės sūnus. Jis dažnai buvo vaizduojamas jodinėjantis ant tigro, ginkluotas kovos kirviu. Ilujankos bareljefe, rastame Malatijoje ir datuojamame 1050-850 m. pr. m. e. (eksponuojamas Anatlijos civilizacijų muziejuje Ankaroje) jis pavaizduotas už tėvo nugaros. Jo žmona buvo drakono Ilujankos duktė.
Phingkanas

Phingkanas (taj. เขาพิงกัน, angl. Khao Phing Kan) – Tailando sala, Phang Nga įlankoje, į šiaurės rytus nuo Phuketo.
Apie 40 metrų nuo Phingkano yra Ko Tapu sala. Šios salos yra Ao Phang Nga nacionalinio parko dalis.
1974 m. ši sala buvo nufilmuota viename iš filmų apie Džeimsą Bondą, „Žmogus su auksiniu pistoletu“. Nuo šio laiko Phingkano sala yra vadinama Džeimso Bondo sala.
Manresa

Paveldas

Manresoje išlikę daug tradicinės architektūros paveldo: Senasis romėnų tiltas (atstatytas XII a., vėliau sugriautas 1939 m. ir atstatytas 1962 m.), XIV a. Naujasis tiltas, XIV–XV a. Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (kataloniškosios gotikos stilius), XVII a. barokinė jėzuitų Šv. Ignaco bažnyčia, pastatyta ant uolos (joje kurioje kurį laiką gyveno jėzuitų ordino steigėjas Šv. Ignacas Lojola), XVIII a. barokinė rotušė ir Teismo rūmai, taip pat šiuolaikinės architektūros Manresos kazino.

Istorija

Senovėje Manresa (romėnų vadinta Minorisa) buvo iberų gyvenvietė. 711 m. miestą užėmė arabai, bet 796 m. apleido. Vėliau miestas pateko į Karolio Didžiojo valdą. Po vietos gyventojų sukilimo 827 m., Manresa buvo nusiaubta frankų, o 841 ir 842 m. vėl užpulta arabų. Miestas buvo apleistas, o atkurtas vėl X a. Rekonkistos laikais Manresa buvo svarbi tvirtovė kovoje prieš maurus, iki 1492 m. gyveno didelė žydų bendruomenė. Klestintį miestą vėliau nuniokojo maro epidemija. 1522–1523 m. Manresoje buvo apsistojęs Ignacas Lojola, todėl miestas tapo piligrimystės vieta. XIX a. plėtojosi audimo verslas. Manresa apgriauta per Ispanijos pilietinį karą.
FC Ryukyu

Istorija

Klubo ištakos siekia 2003 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais. 2018 m. tapo J3 lygos nugalėtojais ir pateko į J2 lygą.
Nuo 2019 m. žaidžia J2 lygoje.
Pičinčos provincija

Geografija

Provincija išsidėsčiusi Andų aukštikalnėse, tarp ugnikalnių kūgių – Kajambės (5796 m), Pičinčos, Iljinisos, Antisanos, Atakasos, Pasočoa, Pululagvos, Ruminjavio, Sinčolagvos, Korasono. Upės trumpos, vandeningos (Guailjabamba, Blankas, Pita, Piskė, San Pedras), priklauso Ramiojo vandenyno baseinui. Ugnikalnių kalderose yra vulkaninių ežerų.
Tolimėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apvali, 16 m skersmens. 2 m žemiau aikštelės ją šlaite juosia 6–11 m pločio terasa, dar 2 m žemiau – kita žiedinė 6 m pločio terasa. Pietinėje pašlaitėje yra 6 m pločio dugne įdubimas, skiriantis piliakalnio kalvą nuo gretimos aukštumos. Šlaitai vidutinio statumo, 4–9 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų ir duobių.
Pietrytinėje pašlaitėje 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje aptikta brūkšniuotos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Ūžėniškių piliakalnis 8 kmKiemionių piliakalnis 8 km
Salako piliakalnis 7 kmJakiškių piliakalnis 10 kmBrinkiškių piliakalnis 8 kmDūkšto piliakalnis 15 kmŠeimaties piliakalnis 10 kmPapiliakalnės piliakalnis 16 kmGarbšių piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Frédéric Beigbeder

Šeima

F. Beigbederis gimė 1965 metais rugsėjo 21 dieną Paryžiaus priemiestyje, Neuilly-sur-Seine. Jo tėvai Christine De Chasteigner ir Jean-Michel Beigbeder išsiskyrė, kai jam buvo treji. Po tėvų skyrybų F. Beigbederis gyveno su motina ir broliu Charlesu.
Rašytojas artimai bendravo su prancūzų aktore Laura Smet. Dabar yra išsiskyręs.
F. Beigbederis turi dukterį Chloé.
Rašytojas gyvena Paryžiuje.

Karjera

F. Beigbederis studijavo politikos mokslus Paryžiaus politikos mokslų institute, vėliau – reklamą ir marketingą Aukštesniojoje informacijos ir komunikacijos mokykloje. 24-erių ir pradėjo reklamos specialisto, rašytojo, televizijos laidų vedėjo karjerą.
1990 metais F. Beigbederis parašė savo pirmąją knygą "Neramaus jaunuolio memuarai".
Tais pačiais metais jis pradėjo bendradarbiauti su reklamos agentūra "Young and Rubicam", kuri yra viena iš lyderiaujančių reklamos agentūrų pasaulyje. Agentūra rašytoją atleido praėjus dešimčiai metų – 2000-aisiais – kai pasirodė jo knyga „14,99 €“ (originalas „99 F“). Esą joje F. Beigbederis atskleidė per daug dalykų apie reklamos pasaulį. Ši knyga skirtingose šalyse išleista nevienodais pavadinimais, priklausomai nuo knygos kainos tos šalies valiuta:  „99 F“, „5,90 €“ ir „14,99 €“, „9,99 £“ ir „6,99 £“ „39,90 DM“ ir t. t. Lietuvoje išleista kaip „14,99 €“, nors tuo metu dar buvo litai.
1994 metais F. Beigbederis įsteigė Prix de Flore – prancūzų literatūros apdovanojimą jauniems rašytojams. Prizas įteikiamas kiekvieną lapkritį Paryžiaus kavinėje Café de Flore, nuo kurios ir kilo prizo pavadinimas.
2002 metais kūrė pokalbių laidą Prancūzijos televizijos kanale "Channel +". Tais pačiais metais dirbo Prancūzijos komunistų partijos kandidato į prezidentus Roberto Hue patarėju.
F. Beigbederis keletą metų dirbo vienoje didžiausių Prancūzijos leidyklų "Flammarion", kurią paliko 2006-aisiais.
2007 metais jis dalyvavo kuriant filmą apie amerikiečių rašytoją Jerome David Salinger, žinomą kaip romano "Rugiuose prie bedugnės" autorių.

Kūrybos bruožai

Pats F. Beigbederis savo kūrybą vadina "autosatyra".
Jo knygų "Trenkto jaunuolio memuarai", "Atostogos komoje" ir "Meilė trunka trejus metus" pagrindiniai veikėjai vaizduojami kaip dideli savimylos. Kūriniuose gausu ironijos.
Viena skandalingiausių jo knygų "14,99 €". Joje ironiškai, kartais su pašaipa atkreipiamas dėmesys į visuomenę, pamišusią dėl žinomų prekių ženklų, ir kartu atskeidžiami reklamos pasaulio užkulisiai. Ši knyga F. Beigbederiui kainavo darbą reklamos agentūroje.
F. Beigbederis pripažįsta, kad jo knygos yra autobiografinės.
Pasakotoją romane "Windows on the World" jis pavadinos savo vardu. Šioje knygoje vaizduojamas nekilnojamojo turto agentas, kuris pietauja su restorane su dviem sūnumis Pasaulio prekybos centre tragiškąją rugsėjo 11 dieną. Tuo tarpu pasakotojas, kurį autorius pavadino savo vardu, vaizduojamas praėjus metams po tragiškų rugsėjo 11 įvykių. Jis sėdi vienoje Paryžiaus kavinių ir apmąsto, tai kas nutiko prieš metus.
KF Lugu i Baranit

Istorija

Įkurtas 1995 m. Klubas žaidžia Antroje šalies futbolo lygoje (Trečia pakopa.)
Internavimas

Internavimas – tai dažniausiai didelių žmonių grupių įkalinimas ar jų laisvės apribojimas, nesant jokiam teismo sprendimui (be teismo). Collins anglų kalbos žodyne internavimas apibrėžiamas kaip „internavimo [asmens laisvės suvaržymas, apribojimas] veiksmas, ar padėtis (būsena), kai asmuo yra internuotas, ypač karo metu priešo civilių gyventojų; arba terorizmu įtariamų asmenų.” Nors kartais internavimas tiesiog reiškia įkalinimą, tačiau dažniausiai jis reiškia prevencinį laisvės suvaržymą, o ne laisvės suvaržymą, paskirtą pripažinus asmenį kaltu padarius kokį nors nusikaltimą. Šių terminų naudojimas vis dar diskutuotinas, politiškai jautrus klausimas.
Internuoti asmenys gali būti laikomi kalėjimuose arba specialiose internuotų asmenų stovyklose. Tam tikruose kontekstuose tokios stovyklos yra žinomos kaip koncentracijos stovyklos.
Internavimu taip pat laikoma neutralių šalių karo metu naudojama praktika, remiantis 1907 metų Hagos konvencija, sulaikant kovojančių šalių ginkluotąsias pajėgas ir techniką, patekusią į neutralios šalies teritoriją.
Visuotinė žmogaus teisių deklaracija riboja internavimo naudojimą. 9 straipsnis teigia, kad „Niekas negali būti savavališkai suimtas, sulaikytas ar ištremtas.”

Internavimo istorija ir „koncetracijos stovyklos” terminas

Ankstyvosios civilizacijos, tokios kaip Asirija, naudojo priverstinį gyventojų perkėlimą, kaip teritorijos kontroliavimo priemonę, tačiau iki XIX ir XX amžių daugiau nėra išlikusių įrašų, kurie liudytų apie civilių gyventojų grupių sukoncentravimą į dideles kalinių stovyklas.
Amerikos paveldo žodynas apibrėžia terminą „koncentracijos stovykla”, kaip „stovyklą, kurioje dažniausiai be teismo sprendimo paprastai prastomis sąlygomis įkalinami žmonės dėl jų priklausomybės tam tikrai žmonių grupei, kuri valdžios laikoma priešiška.”
Lenkų istorikas Władysław Konopczyński teigia, kad koncentracijos stovyklos atsirado Lenkijoje Baro konfederacijos maišto (1768–1772) metu, kai Rusijos imperija įkūrė tris stovyklas deportacijos į Sibirą laukiantiems į nelaisvę paimtiems lenkų maištininkams.
Terminas „koncentracijos stovykla” buvo pradėtas plačiai naudoti Antrojo būrų karo metu, kai britai naudojo tokias stovyklas Pietų Afrikoje būrams internuoti. Iš viso buvo pastatytos 45 palapinių stovyklos internuotiems būrams ir 64 tokios stovyklos juodaodžiams afrikiečiams. Iš 28 000 karo belaisvių būrų vyrų, 25 630 buvo perkelti į užsienį. Didžioji dalis būrų, likusių vietinėse stovyklose, buvo moterys ir vaikai, daugiau nei 26 000 kurių ir mirė stovyklose.
XX amžiuje savavališkas civilių gyventojų internavimas pasiekė savo kulminaciją nacių koncentracijos stovyklose (1933–1945 m.). Dėl to terminas „koncentracijos stovykla” šiandieniniame pasaulyje suprantamas kaip „naikinimo stovyklos” (arba „mirties stovyklos”).
Gražina Šmigelskienė

Biografija

1971–1982 m. mokėsi Salako vidurinėje mokykloje, 1987 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos studijas.
Nuo 1987 m. Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“ korespondentė, nuo 1991 m. laikraščio „Anykšta“ redaktorė, UAB „Anykštos redakcija“ direktorė.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Anykščių rajono skyriaus narė, skyriaus tarybos narė.
2000–2003 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narė, valdybos narė. Nuo 2004 m. birželio 23 d. iki lapkričio 14 d. Seimo narė.
Pajūrio Nukryžiuotojo Jėzaus koplyčia

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose duomenų apie koplyčios istoriją Pajūrio kapinėse pateikiama nedaug. Pasak vietos senųjų gyventojų, prisimenama, kaip dar būdami vaikais prieškaryje lankydavo šią koplyčią. Pokario metais koplyčia ėmė nykti, nes susikūrus kolūkiui, vietos valdžia buvusi nepakanti tokių objektų atžvilgiu. Imta griauti atstatomą bažnyčią (jau išmūrytą raudono mūro sienomis iki palangių), ardyti šventoriaus akmenis ir gabenti šias medžiagas į naujų fermų statybas gretimame Dauglaukyje. 1954 m. nelikus statytos bažnyčios, kur kas ilgiau (maždaug iki 1970–ųjų) išsilaikė šventoriuje stovėjusi medinė varpinė. Netekę bažnyčios, apie 1960 m. kaimo vyrai atstatė sumenkusią koplyčią, panaudoję suneštas lentas ir kitus reikalingus daiktus.
Atgimimo metais katalikų bendruomenė buvo įregistruota ne Pajūryje, bet Dauglaukyje, kuris pokario metais tapo centrine kolūkio gyvenviete, išsiplėtė, apsigyveno daug naujakurių. Ten pastatyta ir dabartinė Dauglaukio bažnyčia. Tuo tarpu pajūriečiai liko ištikimi saviesiems maldų namams kapinėse. 2013 m. per audrą kapinėse nulūžus senam medžiui ir užvirtus ant koplyčios, ji neatlaikė, buvo sugriauta. Tais pačiais metais ir atstatyta. Parapijiečių teigimu, senojoje koplyčioje kabojęs didelis varpas buvo perkeltas į Dauglaukio bažnyčią.

Architektūra

Koplyčia medinė, stačiakampio plano, liaudies architektūros formų. Statinys be apsidės, dvišlaičiu stogu su skardos danga. Varpinės bokštelis stačiakampis, su piramidiniu stogeliu, iškeltas priekiniame fasade virš siauresnio už koplyčią prieangio. Smailę vainikuoja ornamentuotas kryžius. Prienavis išnaudojamas papildomoms tikinčiųjų vietoms. Maldų patalpa be vargonų choro. Koplyčios fasadai apkalti vertikaliomis apdailos lentomis. Langų, dvivėrių durų angos stačiakampės.
Lietuvos mikrobiologų draugija

Lietuvos mikrobiologų draugija – Lietuvos visuomeninė organizacija, veikianti nuo 1990 m. Vilniuje, Žaliųjų Ežerų g. 49.

Veikla

1959–1989 m. draugija veikė kaip Sąjunginės mikrobiologų draugijos skyrius. Turi apie 90 narių. Tikslas – plėtoti mikrobiologijos mokslą ir propaguoti jo laimėjimus. Lietuvos mikrobiologų draugija rengia mokslines konferencijas, seminarus, simpoziumus, plėtoja mikrobiologijos mokslo ryšių galimybes su kitomis mokslo šakomis, konsultuoja įvairiais mikrobiologijos klausimais. Bendradarbiauja su kitomis draugijomis.
Kardauodegiai

Sandara

Kardauodegiai turi 6 poras galūnių. Penkias poras naudoja judėjimui, o vienos, vadinamos cheliceromis, atlieka čiuptuvų funkciją, pagriebia maistą ir įdeda į burną. Jie taip pat turi penkias plokščias žiaunas. Jie yra plėšrūnai ir maitėdos. Minta dvėsena, kirmėlėmis ir moliuskais, jų ieško užpakalinėmis galūnėmis įsikasę į vandenyno dugną. Jų užpakalinė dalis karpyta, siaurėjanti, o uodega smailėjanti, padedantis judėti ir atsiversti. Uodegoje taip pat yra šviesos receptoriai. Turi taip pat 2 facetines akis, kurios jautrios šviesai. Šios akys yra priekyje, viršutinėje dalyje ant šarvo. Tačiau bei jų kardauodegiai dar turi aštuonias akis, kurios išdėstytos įvairiose kūno dalyse. Jie turi palyginus storą ir didelį apsauginį šarvą viršuje, todėl sunku atsiversti. Jei pavyksta, atsiverčia naudodami uodegą, ja nežymiai pasikeldami. Tačiau neretai išmesti į krantą ant nugaros žūsta.
Jie turi mėlyną kraują, kuris krešėja reaguodamas į bakterijas. Šis kraujas naudojamas farmacijoje. Kiekvienais metais iš vienos kardauodegių rūšių pasaginių krabų surenkami dideli jo kiekiai, vėliau krabai paleidžiami ir didesnė dalis jų išgyvena po kraujo nuleidimo procedūros, netekę maždaug 30 procentų kraujo.
Diana Arbenina

Biografija

Dainininkė gimė 1974 m. liepos 8 d. Valažine (Minskas, Baltarusija). Jos motina Galina Anisimovna Fedčenko – televizijos žurnalistė. Tėvas Sergejus Ivanovičius Kulačenko – žurnalistas. Patėvis Aleksandras Vasiljevičius Fedčenko – chirurgas.
Kai Dianai buvo treji metai, jos šeima persikėlė į Barysavą (Minsko sritis), vėliau – į Rusiją, Tolimuosiuose Rytuose. 1992–1993 m. Diana Arbenina mokėsi Magadano valstybės pedagoginiame institute, 1994–1998 m. – Sankt Peterburgo valstybiniame universitete.
1993 m. rugpjūčio 19 d. susikūrė grupė Nočnyje Snaipery (Ночные Снайперы). 2002 m. ji vietoj Svetlanos Surganovos tapo šios grupės vokaliste.
Iki šiol Diana yra parašiusi daugiau nei 200 dainų ir dešimtis eilėraščių.
2007 m. ji išleido eilėraščių knygą „Dezertir sna“ („Дезертир сна“), 2008 m. – knygą „Kolybelnaja po-snaipersk“ („Колыбельная по-снайперск“)", o 2012 m. pavasarį išleista naujoji eilėraščių kolekcija „Autodafe“ („Аутодафе“).
Gnieznas

Istorija

Slavai šiose vietose gyveno jau VIII–IX a. X amžiuje Gnieznas tapo pirmąja Lenkijos sostine, čia rezidavo Gniezno arkivyskupas.
Putriškių ąžuolas

Putriškių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio rajone, Vaškų seniūnijoje, Putriškių kaime, 3 km nuo Skrebotiškio. Gali būti pasiekiamas iš kelio  209  Joniškis–Žeimelis–Pasvalys , pavažiavus 2,3 km pietų kryptimi, iš kurių paskutiniai 0,5 km nuo paskutinių sodybų – sezoninis lauko keliukas (gali būti suartas). Auga pamiškėje šalia apleistos didelės sodybvietės, apsodintos medžių eilėmis. 
Paskelbtas savivaldybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 2000 m. Ąžuolas informaciniu ženklu nepažymėtas.
Juozas Tumosas

Biografija

1962 m. persikėlė gyventi į Skuodo rajono Ylakių kaimą, 1971 m. – į Skuodą. 1978 m. baigė Rietavo tarybinį ūkį – technikumą, įgijo agronomo specialybę. 1985 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
1962–1965 m. Klaipėdos statybos montavimo valdybos elektromonteris – montuotojas, 1965–1969 m. Klaipėdos elektros tinklų Skuodo skyriaus elektromonteris – dispečeris. 1969–1971 m. Skuodo vidurinės mokyklos direktoriaus padėjėjas ūkio reikalams, 1971–1984 m. Skuodo rajono partijos komiteto ūkvedys, vairuotojas. 1984–1988 m. Skuodo rajono Užluobės kolūkio vyriausias agronomas, 1988–1990 m. Skuodo rajono „Laisvės“ kolūkio pirmininko pavaduotojas. 1990 m. Buities gyventojų aptarnavimo kombinato direktorius, privatizavus kombinatą – UAB „Buities reikmenys“ direktorius, kol įmonė buvo likviduota. 1997–2000 m. užsiėmė smulkiuoju verslu. Nuo 2000 m. Skuodo miesto seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys.
Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) Skuodo rajono skyriaus narys, Skuodo skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Skuodo rajono tarybos deputatas ir nuo 2007 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys.
Senjorų bendruomenės pirmininkas. Sutuoktinė Eugenija.
Pasaulio mintino skaičiavimo taurė

Apie taurę

Pasaulio mintino skaičiavimo taurė rengiama kas dvejus metus. Pirmoji taurė surengta 2004 m. spalio 30 d. Vokietijoje, Anaberg-Bucholco (Annaberg-Buchholz) miestelyje. Dalyvavo 17 skaičiuotojų iš 10-ies šalių. Kitos trys taurės taip pat vyko Vokietijoje, 2006 m. taurė – Hesene, 2008 m. – Leipcige, 2010 m. – Magdeburge.
Varžybų metu dalyviai varžosi keturiose jiems žinomose rungtyse ir papildomai gaunamose netikėtose rungtyse. Taurės nugalėtoju tampa dalyvis, surinkęs daugiausiai taškų iš visų rungčių.
Startsakalis

Išvaizda

Startsakalis yra mažiausias iš Lietuvos sakalų. Jis gana trumpas, kresnas, sparnai gana trumpi. Patiną nuo visų mažesniųjų sakalų lengviausia atskirti iš tamsios juostos uodegos gale. Patelė nuo pelėsakalio patelės skiriasi tamsiai ruda kūno viršutine puse bei trumpesne uodega.
Patino kūno viršus melsvai pilkas su išilginiais dryžiais. Kakta ir skruostai balzgani, sprandas ryškiai rudas su išilginiais dryžiais. Plasnojamosios plunksnos juosvos, su baltomis skersinėmis dėmėmis vidinėse vėtyklėse. Uodega dryžuota, jos gale tamsi juosta su šviesiu kraštu. Kūno apačia balsva, ant krūtinės ir pilvo – pailgos juosvos dėmės. Snapas melsvas, vaškinė geltona. Kojos taip pat geltonos, nagai juodi. Akių rainelė ruda. Patelės kūno viršus rusvas su šviesiomis pilkomis dėmėmis. Pakaušis šviesiai rudas, kakta balsva. Kūno apačia rusvai balta, išilgai dėmėta. Jaunikliai panašūs į patelę, jų viršus rudesnis. Pūkinis apdaras trumpas, gelsvas, vėliay jis pailgėja, viršutinė pusė tampa rusvai pilka, apačia – šviesiai pilka.

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Skandinavijos iki Beringo ir Ochotsko jūrų. Šiaurėje arealas siekia Kolos ir Jamalo pusiasalius, Obės žemupį, Jenisejaus ir Lenos žiotis, Kolymos vidurupį, Anadyrio baseiną. Pietuose paplitęs iki Amūro žemupio, Užbaikalės, Tian Šanio, centrinio Kazachstano, Riazanės, Maskvos sričių, Lietuvos. Gyvena Šiaurės Amerikoje, Britų, Islandijos, Farerų, Šantarų, Sachalino salose.
Žiemoja Kinijoje, Viduriniuosiuose Rytuose, Vakarų ir Pietų Europoje.
Lietuvoje startsakalis pastebimas retai, kartais čia peri. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija

Lietuvoje startsakalio lizdų iki šiol rasta tik kultūriniame areale: pušynėliuose tarp dirbamų laukų, kur gausu žvirblinių paukščių. Gausiausia šių paukščių yra miškatundrėje. Veisiasi tundroje, stepėje, lizdus krauna ant žemės. Kartais apsigyvena ir miestuose.
Lizdavietėse triukšmingas. Puola varnas, suopius ir kranklius. Grobio tyko tupėdami medyje. Pastebėjęs auką, vejasi skrisdamas pažeme, o pasivijęs pakyla virš aukos ir smogia kojomis. Patinėlis patelei grobį perduoda ore arba nutūpęs ant šakos.
Perimvietės pastovios. Užima varnų, kranklių senus lizdus pušų viršūnėse keliolikos metrų aukštyje. Kartais atkovoja ir naujai statomus lizdus. Dėtyje paprastai būna 3–5 kiaušiniai, perimi apie 27 dienas. Perėdami startsakaliai būna gana tylūs. Jaunikliai lizde praleidžia apie mėnesį, o po to triukšmingai jį palieka. Netoli lizdo sakaliukai laikosi dar apie 40 dienų, galiausiai vyresnieji jaunikliai atsiskiria.
Medžioja dirvinius vieversius, margasparnes musinukes, kalviukus, devynbalses, kikilius, čiurlius. Medžioja kelių kilometrų areale nuo lizdo, pamiškėse, laukuose, pelkėse.
Leliūnai (Anykščiai)

Geografija

Rytiniu pakraščiu teka Šventosios intakas Aknysta, į rytus nuo Leliūnų yra Sterkiškio tvenkinys, vakaruose – Leliūnų tvenkinys (Skerdimo upelio tvenkinys). Iš pietvakarių Leliūnus supa Ramuldavos miškai, iš šiaurės – Mickūnų miškai.
Mežuotnė

Geografija

Gyvenvietės plotas – 11, 9 km², savivaldybės – 75,32 km². Gyvenvietės gyventojų 2006 m. apie 500, savivaldybės – 1860. Ribojasi su Bauskės rajono Iecavos, Cuodės, Rundalės, Viesturų pagastais ir Jelgavos rajono Sidrabenės pagastu.
Aukščiausia vieta – 28,9 m virš jūros lygio.

Istorija

Archeologiniai tyrimai, kuriuos Mežuotnės piliakalnyje atliko 1938–1940 m. ir 1942 m. Valdis Ginteris, 1949 m. E. Bryvkalnė, ir 1969–1970 m. Maris Atgazis rodo, kad apie VI–VIII a. jau gyventa prie miestelio išlikusiame piliakalnyje ir greta jo buvusioje gyvenvietėje. Piliakalnio apie 3500 m² ploto aikštelėje, apsaugotoje dviem 2–8 m aukščio pylimais, tarp kurių iškastas griovys, aptvertoje dviguba gynybine gulsčių rastų siena, stovėjo medinė žiemgalių pilis. Tyrimų metu rasti 3604 keramikos, metalo, gintaro ir kitų dirbiniai bei radiniai. Pilies teritorijoje rastos 14 rastinių pastatų, nuo 4x5 iki 6x8 m. dydžio, liekanos. Prie pilies buvusioje gyvenvietėje, 14 ha plote rastos buvusių medinių pastatų sukirstais kampais liekanos.
Manoma, kad Mežuotnė (Medscina) buvo pažymėta XII a. arabų geografo al Idrisijaus sudarytame žemėlapyje. XIII a. istorijos šaltiniuose Mežuotnė vadinama eastrum Mezoten. XIII a. vokiečių kronikose Mežuotnė paminėta kaip reikšmingas Rytų Žiemgalos centras. Pilį 1219–1220 m. užėmė ir sugriovė Rygos vyskupo Alberto kariuomenė, panaudojusi vietiniams gyventojams dar nepažįstamą ugnies ir akmenų svaidymo techniką. Manoma, XIII a. trečiame dešimtmetyje čia buvo Žiemgalos vyskupo sostinė. Po 1236 m. Saulės mūšio baltų žemių užkariautojams stiprinant jėgas, 1242 m. popiežiaus Inocento IV legatas Vilhelmas Modenietis Mežuotnę atidavė valdyti Livonijos ordinui. Tačiau žiemgaliai pilį atstatė ir per 1258–1272 m. sukilimą ji buvo vienu svarbiausių pasipriešinimo centrų.
Pasak Vartbergės kronikos, 1321 m. balandžio mėn. Livonijos ordino magistrui Gerhardui fon Jorkui įsakius Mežotnėje pastatyta nauja medinė pilis, bet ją 1346 m. užėmė ir sudegino lietuviai. Po 1346 m. pilis nebuvo atstatyta. Paskutinis ordino magistras Gothardas Ketleris Mežuotnę prijungė prie Kuršo hercogystės, o tuo pačiu ir prie Abiejų Tautų respublikos. 1737 m. žemių šeimininku tapo Ernstas Johanas Bironas. 1797–1802 m. architektas Džakomas Kvarengis (1744–1817) Rusijos caro Pavelo I vaikų guvernantei Šarlotei fon Lyven pastatė Mežuotnės rūmus. XIX a. Mežuotnėje buvo du dvarai Mežuotnės ir pastoriaus. Nuo XVII a. veikė brokato, gobelenų audimo, apmušalų gamybos manufaktūra, salietros virykla. Nuo 1921 m. agrarinės reformos iki 1940 m. ir nuo 1990 m. Mežuotnė priklauso Latvijai.