google/wiki40b huggingface dataset:
Aleš Šteger

Alešas Štegeris (slovėn. Aleš Šteger, 1973 m. gegužės 31 d., Ptujus, Slovėnija) – slovėnų poetas, rašytojas, vertėjas, kritikas.

Biografija

Liublianos universiteto Filosofijos fakultete studijavo lyginamąją literatūrą bei vokiečių filologiją. Poetas yra Studentų leidyklos Beletrina redakcijos narys bei vienas iš Medanoje vykstančio festivalio „Poezijos ir vyno dienos" įkūrėjų. 1996 – 2004 metais jis vadovavo festivalio programai. 2000 metais Berlyne tapo Literarishen Colloquiums stipendininku. Po metų Štegeriui buvo paskirta amerikiečių fondo Abraham Woursell stipendija bei vokiečių Akademie Schloss Solitude stipendija Štutgarte 2002 metams. O dar po dvejų metų jam buvo paskirta dar viena stipendija – šįsyk DAAD– Kuenstlerprogramm. 2008 metais Štegeriui buvo įteiktas Rožanco apdovanojimas, teikiamas už geriausią slovėnų kalba parašytą esė. Poetas gyvena ir dirba Liublianoje.
Pirmasis Štegerio poezijos rinkinys „Šachmatų valandos“ („Šahovnice ur“) pasirodė 1995 metais. Iš karto po knygos išleidimo, poetas buvo pastebėtas ir apdovanotas Slovėnijos knygų mugėje. Po jo buvo išleistos dar trys poezijos knygos: „Kašmyras“ („Kašmir“, 1997), po metų nuskynusi Slovėnijoje svarbų Veronikos apdovanojimą, „Protuberantai“ („Protuberance“, 2002) bei „Posakių knyga“ („Knjiga reči“), pasirodžiusi 2005 metais. Tuo pat metu pasirodė ir pirmoji Štegerio kompaktinė audiopoezijos plokštelė, įrašyta kartu su Peteriu N. Gruberiu ir išleista kartu su rinkiniu „Akmuo“ („Kamen“). Prozos knyga „Kartais sausis būna vidurvasary“ („Včasih je januar sredi poletja“, 1999) simbolizuoja bandymą sujungti prozą, poeziją ir dokumentiką. Po šios knygos pasirodymo rašytojui buvo įteiktas Petrarkos apdovanojimas, skirtas jauniems Europos autoriams. 2007 metais pasirodė dar vienas Štegerio prozinis kūrinys – „Berlynas“ („Berlin“), paties poeto teigimu, ši knyga nėra kelionių apybraiža, nors ir parašyta remiantis kelionės į Berlyną įspūdžiais.
Štegeris verčia grožinę literatūrą bei eseistiką, daugiausia iš vokiečių kalbos. Yra išvertęs nemažai Gottfiedo Benno, Michaelo Donhauserio, Peterio Huchelio bei Pablo Nerudos kūrybos.
Poeto kūryba buvo išversta į daugelį kalbų bei publikuota daugiau nei 200 tarptautinių literatūrinių laikraščių bei žurnalų. Iki šiol Štegerio knygos išverstos į slovakų, čekų, kroatų, bulgarų, katalonų, prancūzų, anglų, vokiečių ir lietuvių kalbas.
Europos jaunųjų ūkininkų taryba

Europos jaunųjų ūkininkų taryba (pranc. Conseil européen des jeunes agriculteurs, CEJA) – Europos jaunųjų ūkininkų organizacijas vienijanti asociacija. Įkurta Romoje (Italija) 1958 m. Narės – 24 šalių jaunųjų ūkininkų organizacijos. Lietuvos jaunųjų ūkininkų ratelių sąjunga (LJŪRS) yra CEJA narė nuo 2007 m.
Adresas: 23 Rue Belliard, Bte. 8, 1040 Briuselis (Belgija).
Kauno Šv. Kryžiaus (Karmelitų) bažnyčia

Istorija

Žemės savininkė Darata Navobė 1510 m. skyrė lėšų, už kurias buvo pastatyta medinė koplyčia, dovanojo žemės sklypą, keletą trobesių ir mūrinį namą Kaune. Koplyčią ji perleido dvasinei vyresnybei (priklausė Kauno katedrai), parūpino liturginių reikmenų. XVII a. įsteigta parapija. Kunigo Kazimiero Jodkevičiaus rūpesčiu pastatyta mūrinė bažnyčia, kurią 1685 m. liepos 23 d. pašventino klebonas Kazimieras Žodkevičius. Ją 1700 m. birželio 27 d. konsekravo Vilniaus vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostauskas. Manoma, kad ją projektavo Pažaislio vienuolyno architektas P. Putinis. Švedijos ir Rusijos kariuomenės 1710–1711 m. nuniokojo bažnyčią, sunaikino daug jos turto.
Basieji karmelitai Kaune 1706 m. vasarą pirko sklypą su mūriniu namu. Jiems 1716 m. dovanotas Kačiūniškių palivarkas su Biliūnų ir Būdos kaimais. Po 1717 m. pastatyta mūrinė Šv. Elijo bažnyčia ir medinis vienuolynas. Nuo 1772 m. karmelitai administravo 2 bažnyčias – dabartinę ir Šv. Elijo.
1794 m. Šv. Elijo bažnyčia paversta kariuomenės cerkve. Vėliau ji nenaudojama sugriuvo. Mūrinis 2 aukštų vienuolynas pastatytas po 1782 m. Šv. Kryžiaus bažnyčia 1812 m. apiplėšta ir nuniokota, pagrobti sidabriniai liturginiai reikmenys.
1826 m. vienuolyne įrengta karo ligoninė. 1837 m. Rusijos valdžia vienuolius iškeldino. 1845 m. uždarius vienuolyną, bažnyčia atiteko karo ligoninei. Bažnyčioje 1852 m. įrengtas pėstininkų pulko sandėlis. 1855 m. parengtas projektas perstatyti į ligoninės cerkvę, bet jam įgyvendinti lėšų neskirta.
1880 m. bažnyčią pavertus kariniu sandėliu sugriauti 3 altoriai, sunaikinti 6 barokiniai altoriai, sakykla, iškirstos naujos durys. Tačiau vyskupo Aleksandro Beresnevičiaus rūpesčiu bažnyčia 1881 m. grąžinta katalikams. 1885–1890 m. ji suremontuota: įrengti 5 nauji altoriai, paaukštinti bokštai, apmūrytas šventorius, pakabinti 3 varpai.
1921 m. „Pavasario“ sąjungos karmelitų kuopa įsteigė pavasarininkų progimnaziją (1922 m. perduota Centro valdybai).

Architektūra

Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus (turi ir renesanso bruožų), kryžminio plano, dvibokštė, vienanavė. Navos ir transepto sandūroje yra žemas kupolas. Tarp bokštų ir transepto sparnų yra po vieną uždarą ir žemą koplyčią (pristatytos 1773 m.), abipus aukštos presbiterijos – po vieną zakristiją.
Šv. Kryžiaus bažnyčios ir karmelitų vienuolyno ansamblis įrašytas į Kultūros paveldo objektų registrą.
Bažnyčioje išlikusios freskos (viso 17), tikriausiai dar iš XVII a. pabaigos, nutapytos dar prieš karmelitų laikotarpį. Jos vaizduoja Kristaus kančią.
Sorbitolis

Maisto priedas

Europos Sąjungos E numerių sąraše esantis E420. Naudojamas kaip drėkiklis, emulsiklis, saldiklis, stabilizatorius.

Vartojimas

Sorbitolis įeina į daugelio maisto produktų, skirtų diabetikams, sudėtį vietoje cukraus, taip pat ir į kitus plačiam vartotojų ratui gaminamus produktus: krabų skonio lazdeles iš surimio, becukrius saldainius (pvz., mėtinius), dietinius gaiviuosius gėrimus, ledus.
Siekiant apsaugoti vartotojus nuo dantų ėduonies, įeina į kai kurių dantų pastų ir becukrių kramtomųjų gumų sudėtį,
Sorbitolis naudojamas kaip saldainius minkštinanti medžiaga, kuri sulaiko drėgmę. Jis dedamas į sirupus nuo kosulio ir panašius vaistinius preparatus, priskiriamas prie neveikliųjų medžiagų.

Poveikis

Sorbitolis lėtai prasiskverbia į audinius, todėl neturi įtakos cukraus kiekiui kraujyje, organizmas insulino daugiau negamina, todėl šį saldiklį gali vartoti sergantieji cukriniu diabetu.
Sorbitolis padeda organizmui mažiau sunaudoti vitaminų B1 ir B6, biotino, pagerina žarnyno mikroflorą. Vartojant šį pakaitalą skrandis išskiria daugiau sulčių, suaktyvėja tulžies pūslės veikla. Kadangi jis veikia šiek tiek laisvinamai, galima vartoti užkietėjus viduriams. Tačiau šio saldiklio iškart suvalgius daugiau nei 30 g, gali pradėti mausti skrandį, pykinti, pūsti vidurius. Manoma, kad jis skatina tulžies pūslės akmenligę. Viršutinė saugi dozė sveikam žmogui – iki 50 g per parą, sergantiems diabetu − iki 30 g per parą.
Sorbitolis naikina burnos mikrobus, taigi sumažėja tikimybė susirgti ėduonimi.
Užfiksuotas atvejis, kuomet per parą suvartojus 20 g sorbitolio (becukrėje kramtomoje gumoje) kilo sunkus viduriavimas. Nuolat per parą 30 g sorbitolio vartojusį žmogų teko hospitalizuoti. Sorbitolis gali pasunkinti dirgliųjų žarnų sindromą, fruktozės įsiurbimo sutrikimus. 
Organizmas sorbitolį gauna ne tik su maistu, žmogaus ląstelės jį gamina ir pačios. Kai ląstelėje prisikaupia pernelyg daug sorbitolio, jis gali pakenkti. Diabetinė retinopatija ir neuropatija gali turėti ryšį su sorbitolio pertekliumi akių ar nervų ląstelėse. Sergant diabetu sorbitolis organizme susidaro metabolinio proceso metu iš perteklinės gliukozės perdirbamos sorbitol-aldozės reduktazės.
Sorbitolis šalina iš organizmo vandenį ir druskas, o tai labai rizikinga. Dideli sorbitolio kiekiai gali sukelti skausmus pilvo srityje, vidurių pūtimą ir viduriavimą (nuo silpno iki sunkaus). Per didelė dozė gali pabloginti fruktozės absorbciją. Draudžiama naudoti maiste kūdikiams iki 1 metų.
Verėjimai

Istorija

Kaimas Verejmy pažymėtas 1812 m. Balninkų parapijos topografiniame žemėlapyje.1908 m. Vereimų vienkiemis užrašytas juodraštinėje Balninkų priešvedybinių apklausų knygoje.
Cefėjo Beta tipo žvaigždės

Cefėjo Beta (Cephei β) tipo  žvaigždės – B0–B3 spektrinių klasių milžinės arba submilžinės. Pulsuojančios kintamosios žvaigždės, kurių spindesio kitimo periodas 2,5–14 val., amplitudė iki 0.3 mag. Pavadintos paga1 Cefėjo β (Alfirką), kuri yra spektrinė dvinarė žvaigždė. Šviesesnysis narys yra B1 spektrinės klasės submilžinė, kurios ryškis 4,56 val. periodu kinta nuo 3,16 iki 3,27; trečias narys yra 7,8 ryškio A3 spektrinės klasės žvaigždė, esanti 13″ atstume. Cefėjo β nuotolis nuo Saulės ~600 šviesmečių. Cefėjo β tipo žvaigždės kartais vadinamos Šuns β tipo žvaigždėmis.
Komercijos patarėjas (garbės vardas)

Komercijos patarėjas (rus. коммерции советник) – garbės vardas, suteikiamas kai kurių šalių verslininkams.

Austrija

Austrijoje šis garbės vardas vadinamas vok. Kommerzialrat 'komercinis patarėjas'.

Vokietija

Vokietijoje garbės titulas vok. Kommerzienrat 'komercijos patarėjas' iki 1919 m. Juo apdovanodavo verslininkus, bet tik tada, kai šie paaukodavo dideles sumas bendriems reikalams (vok. Stiftungen für das Gemeinwohl). Aukštesnį šio vardo laipsnį slaptasis komercijos patarėjas (vok. Geheime Kommerzienrat) turintys verslininkai (jie patys, jų žmonos ir dukterys) gaudavo teisę dalyvauti monarcho (tuo metu Vokietijos imperijoje buvo daug ją sudarančių karalysčių, kunigaikštysčių ir pan.) rūmuose vykstančiuose renginiuose.

Rusijos imperija

Rusijos imperijoje garbės vardas komercijos patarėjas buvo įsteigtas 1800 m. pirkliams. Jis buvo prilygintas VIII rangų lentelės klasei. Tuo pačiu metu buvo įsteigtas to paties lygio garbės vardas manufaktūrų patarėjas, skirtas gamybos įmonių savininkams.
Komercijos patarėjai gaudavo teisę būti asmeniškai pakviesti dalyvauti valstybinėse įstaigose vykstančiuose įvairiuose pasitarimuose prekybos ir pramonės klausimais.
1824 m. buvo nustatyta, kad komercijos patarėjo vardą gali gauti pirkliai, 12 metų iš eilės buvę pirmos gildijos pirkliais. 1836 m. komercijos patarėjas, taip pat jų našlėms ir vaikams buvo suteikta teisė kreiptis prašyti suteikti jiems paveldimą garbės pilietybę. 1854 m. komercijos patarėjų sūnums buvo suteikta teisė stoti dirbti valstybės tarnyboje antro atskyrio kanceliariniais tarnautojais (rus. канцелярские служители второго разряда).
Komercijos patarėjo vardą gavę asmenys netapdavo bajorais. Jie gaudavo teisę į kreipinį Ваше высокоблагородие.
XIX a. viduryje buvo 256 asmenys, turėję šį garbės vardą.
Pašiaušė

Aplinkinės gyvenvietės

ŠIAULIAI – 25 km
Kiaunoriai – 5 km

Laisvės paminklas

1931 m. Šaulių būrio vado Stasio Baniulio iniciatyva pagal architekto Broniaus Elzbergo projektą pastatytas paminklas kritusiems dėl Lietuvos nepriklausomybės 1919 m. susirėmime ties Pašiauše su bermontininkais atminti. 1961 m. paminklas nugriautas, 1989 m. liepos 15 d. atstatytas. Gilią prasmę slepia keturių paminklo plokščių užrašai, sumontuoti iš vidinės pusės ir iš išorės nematomi: trijose plokštėse iškalti vardai tų, kurie statė, nugriovė ir vėl atstatė. Paradinėje pjedestalo pusėje esantis užrašu paminklo atstatytojai kviečia: „niekada nepakelkite rankos prieš tautos atmintį ir tuos, kurie krito už Lietuvos laisvę“.
Tikrasis titulas

Tikrasis titulas (angl. substantive title) – aristokrato titulas, kuris gautas paveldint arba jį suteikiant (pvz., suteikė karalius). Priešinga titulų grupė yra pagarbumo titulai, gaunami kaip pagarbumo ženklas iš sutuoktinio arba tėvo, jei šis turi papildomų žemesnio rango titulų.
D. Britanijos ir kai kurių Europos šalių perų sistemose titulus turi atskiri asmenys, bet ne visa šeima ar giminė. Pvz., titulus grafas de Clermont ar Leinsterio hercogas turi konkretūs žmonės, bet ne jų šeimų nariai. Šiuos titulus gali paveldėti tik vienas iš galimų paveldėtojų. T.y., tikrąjį titulą vienu metu turi tik vienas žmogus.
Tuo tarpu kai kuriose Europose šalyse tą patį titulą naudoja visi šeimos nariai, pvz.: hercogas von Sachsen, grafas Danneskiold-Samsoe, baronas Mannerheim, grafas Oxenstierna, princas von Liechtenstein. Tokiais atvejais paprastai tas visų tokios šeimos narių titulas laikomas pagarbumo titulu, o tik šeimos galvos titulas – tikruoju titulu.
Titulai Vesekso erlas (Earl of Wessex), Orange princas (Prince of Orange), Lježo princas (Prince of Liege), Orleano hercogas (Duke of Orleans), Velso princas (Prince of Wales), Brabanto hercogas (Duke of Brabant), Asturijos princas (Prince of Asturias) laikomi tikraisiais titulais, tuo tarpu titulai Belgijos princesė, Ispanijos infanta, Švedijos princesė dabar yra pagarbumo titulai. Paprastai karūnos princo titulas laikomas tikruoju titulu.
Marty Brem

Martin Brem (g. 1959 m.), taip pat žinomas sceniniu vardu Marty Brem, yra Austrijos dainininkas. Atlikėjas du kartus dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse – 1980 ir 1981 metais. 1980 m. dalyvavo kaip grupės Blue Danube narys, su kuria užėmė 8 vietą, o kitais metais konkurse pasirodė kaip solistas. Su daina „Wenn du da bist“ (liet. Kai tu esi čia) atlikėjas užėmė 17 vietą.
2001 metais, mirus atlikėjo žmonai Ursulai, jis liko rūpintis savo dviem mažamečiais vaikais. Įkvėptas žmonos pomėgio kolekcionuoti kimono kostiumus, Martin Brem vėliau pradėjo masinę jų gamybą. Šiuo metu jis žinomas kaip vieno iš Berlyne įkurto internetinio portalo vadovas.
Petras Rakštikas

Biografija

1980 m. baigė piešimą ir braižybą Šiaulių pedagoginiame institutą. Nuo 1983 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto Piešimo katedros dėstytojas, docentas. 
Lietuvos dailininkų sąjungos, nuo 2007 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Tvenkinys

Tvenkinys, vandens saugykla – dirbtinis vandens telkinys, susidaręs užtvanka užtvenkus upę. Užtvankomis reguliuojamas vandens lygis tvenkinyje. Tvenkinys tiekia vandenį užtvankoje įrengtai hidroelektrinei, naudojamas laukams drėkinti, tiekia vandenį miestų vandentiekio sistemoms. Dėl didelių tvenkinių pakinta vietovės klimatas, oras pasidaro drėgnas, pasikeičia vėjų kryptis.
Didžiausi pasaulio tvenkiniai: Voltos tvenkinys (8482 km²), Smolvudo tvenkinys (6527 km²), Kuibyševo tvenkinys (6450 km²), Karibos tvenkinys (5580 km²), Buchtarmos tvenkinys (5490 km²), Bratsko tvenkinys (5426 km²), Nasero tvenkinys (5248 km²), Rybinsko tvenkinys (4580 km²), Kaniapisko tvenkinys (4318 km²), Guri tvenkinys (4250 km²).

Lietuvoje

Lietuvoje didžiausi tvenkiniai yra: Kauno marios (63,5 km²), Antalieptės marios (19,11 km²), Elektrėnų marios (12,64 km²), Kupiškio marios (8,28 km²).
Maincas

Miesto susikūrimas

Dabartinėje miesto vietoje dar ledynmečio laikais prieš 20 000 – 25 000 metų buvo medžioklių poilsiaviečių, tai liudija 1921 m. archeologinių kasinėjimų metu rasti radiniai.
Tačiau pirmieji „tikrieji“ gyventojai buvo keltai, kurie prie Reino buvo įrengę savo gyvenvietes antroje pirmojo tūkstantmečio pr. m. e. pusėje. Keltų gyvenviečių pavadinimai ir jų garbintos dievybės Mogon (panašiu į graikų-romėnų Apoloną) vardas buvo pagrindas būsimiesiems Romos imperijos atvykėliams sugalvoti pavadinimą naujai stovyklai-legionui – „Mogontiacum“.
Ši romėnų atvykėlių stovykla ir tapo kertine vieta atsirasti Mainco miestui.

Viduramžių laikai

Viduramžių laikais miestas sparčiai vystėsi kultūriniu, religiniu ir politiniu požiūriu, nes tam buvo visos galimybės – miestas buvo prie vienos didžiausių upių Europoje – Reino, kuris buvo vienas svarbiausių susisiekimo vandeniu ir prekių gabenimo maršrutų.

Laisvasis miestas

1244 m. arkivyskupas Zigfrydas III fon Epštainas miestui suteikė daug privilegijų: piliečiai galėjo patys valdyti miestą (buvo renkama 24 narių taryba), taip pat spręsti dėl mokesčių. Privilegija taip pat leido miestiečiams išvengti karo prievolės, jei tai nebuvo susiję su miesto gynyba. Nuo tada miestas tapo „laisvuoju miestu“.
Laikotarpis iki 1462 m. laikomas miesto klestėjimo metais. Maincas tapo ekonominiu centru visame regione.
Vėliau prasidėjo nesutarimai tarp arkivyskupo ir miesto gyventojų (maždaug apie 1328 m.), kurie baigėsi tuo, kad miestas neteko privilegijų (jas panaikino arkivyskupas Adolfas II fon Nasau).

Kunigaikščių rezidavimo laikai

1477 m. mieste įkurtas universitetas.
1517 m. prasidėjo reformacija. Apie 1450 m. čia Johannes Gutenberg išrado knygų spausdinimą, kuris leido greitai plisti reformatų raštams.
Nuo XVI amžiaus miestas buvo apsuptas gynybinės sienos, nebuvo leidžiama jokių statinių už jos, todėl miestas plėtėsi labai lėtai gynybinės sienos ribose. Nepaisant gynybinių įtvirtinimų miestas Trisdešimtmečio karo metais buvo užimtas švedų.
Baroko laikais mieste buvo pastatyta daug puošnių pastatų.

Naujieji laikai

XVIII-XIX a. miestas prarado rezidencijų miesto vardą ir pamažu tapo provinciniu miestu. Iki 1850 metų, kai gynybinės sienos apribotame plote nebeliko laisvos vietos statyboms, mieste gyveno vos 30 tūkst. gyventojų.
Prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą gynybinė siena buvo dalinai nugriauta ir miestas galėjo plėstis toliau, taip pat augant ir gyventojų skaičiui – 1908 m. skaičius pasiekė 100 tūkst. ir miestas pradėtas vadinti didmiesčiu.
Antrojo pasaulinio karo metais miestas pirmąkart nukentėjo tik 1942 metais, o rimčiausiai – 1945 m. vasario 27 d., kai britų bombardavimas beveik visiškai sugriovė miestą ir žuvo apie 1200 žmonių. Iki karo pabaigos buvo sugriauta 80 proc. miesto.
1950 m. Maincas tapo Reino krašto-Pfalco žemės sostine. Mieste įsteigta svarbi televizijos stotis – ZDF. Taip pat yra svarbi Reino vyno prekyvietė.

Žymūs žmonės

Maince gyveno knygų spausdinimo išradėjas Johann Gutenberg.
Kalinuvkos valsčius

Istorija

1952 m. liepos 1 dienos valsčių sudarė 37 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. Nuo 1973 m. sausio 1 dienos, atnaujinus valsčių sistemą šis valsčius tapo Jasionuvkos valsčiaus ir Knišino valsčiaus dalimi.
Valmantas Budrys

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus universitetą. 1989 m. medicinos mokslų kandidatas. Stažavo 1992 m. Geteborgo ir Linčiopingo universitetų ligoninėse (Švedija), 1995–1996 m. Lojolos universiteto Stričo medicinos mokykloje (Čikaga).
Nuo 1988 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1997–2001 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Neurologijos klinikos vadovas, nuo 2002 m. šio fakulteto Neurologijos ir neurochirurgijos klinikos Neurologijos centro direktorius, nuo 2007 m. dar ir Neurologijos ir neurochirurgijos klinikos vadovas; nuo 2007 m. profesorius.
Nuo 2002 m. Lietuvos neurologų asociacijos prezidentas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo svarbiausia sritis – galvos smegenų kraujotaka, neurokognityviniai sutrikimai, neurologija ir menas. Nuo 2001 m. Pasaulinės neurologų federacijos (WFN) ir Europos neurologų draugijų federacijos (EFNS) atstovas Lietuvai, nuo 2003 m. Europos išsėtinės sklerozės tyrimo ir gydymo tarybos (ECTR1MS) narys. Nuo 1997 m. žurnalo „Neurologijos seminarai“ steigėjas ir vyr. redaktorius. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių straipsnių.
Miguel Ríos

Miguel Ríos (g. 1944 m. birželio 7) – ispanų dainininkas, kompozitorius, aktorius ir vienas Rock & Roll`o pradininkų ispanijoje.
Kukumbalis

Kukumbalis – Merkinės jaunimo etnokultūros klubas – jaunimo, gyvenančio, besimokančio, dirbančio Merkinėje arba gyvenančio Dzūkijos nacionalinio parko teritorijoje, savanoriškas susivienijimas, sudarytas siekiant giliau pažinti Dzūkijos etninę kultūrą. Savo veiklą pradėjo 2000 metais. Klubo vadovė Rita Černiauskienė.
Kolektyvas pavadintas pagal vietinę pievą ir upelį, vadinamą Kukumbaliu („kukų bala, t. y. bala, kur gyvena kukai, velniai“).
Raudonoji dėmė

Raudonoji dėmė – daugiau kaip 300 metų Jupiteryje stebimas 25000×14000 km dydžio audros sūkurys, jis yra žinomas nuo pat teleskopo išradimo. Ši dėmė yra padidėjusio slėgio sritis (anticiklonas). Ji matoma 22° į pietus nuo planetos pusiaujo. Audros debesys sukasi prieš laikrodžio rodyklę ~14 valandų periodu.
Noselėnų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Abejučių piliakalnis 9 kmPavandenės piliakalnis 19 kmBaliulių piliakalnis 15 kmBernotų piliakalnis 24 kmKaranėtų piliakalnis 18 kmRėvos piliakalnis 7 kmIgnacovo piliakalnis 16 kmPrienų piliakalnis (Švenčionys) 7 km
Nidžionių piliakalnis 20 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Alvydas Kazlauskas

Alvydas Kazlauskas (g. 1952 m. lapkričio 30 d. Sudeikių kaime, Utenos rajonas) – žurnalistas.

Biografija

1962–1970 m. mokėsi Utenos T. Tilvyčio vidurinėje mokykloje, nuo 1970 m. iki 1975 m. studijavo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete žurnalistikos specialybę.
1975–1976 m. Lazdijų rajono laikraščio „Darbo vėliava" korespondentas, 1976–1980 m. Jonavos rajono laikraščio „Jonavos balsas" skyriaus vedėjas, 1980–1984 m. LKP Jonavos rajono komiteto instruktorius, nuo 1984 m. Kėdainių „Tarybinis kelias" redaktoriaus pavaduotojas, nuo 2001 m. iki 2006 m. „Kėdainių garso" korespondentas.
Lietuvos žurnalistų sąjungos Kauno skyriaus valdybos narys.
Vedęs; žmona Lina (g. 1953 m.), žurnalistė. Dukra Vaiva (g.1978 m.), sūnus Almantas (g. 1992 m.).
Socialinių tyrimų institutas

Socialinių tyrimų institutas – valstybinė Lietuvos mokslo įstaiga, veikusi 2002–2009 m. Vilniuje.

Istorija

Įkurtas pertvarkius Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutą bei Kultūros, filosofijos ir meno institutą. 2010 m. panaikintas sujungus su Darbo ir socialinių tyrimų institutu.

Veikla

Tyrė Lietuvos socialinę ekonominę raidą vykstant Europos integracijai ir globalizacijai, kūrė Lietuvos socialinės ekonominės raidos modelius ir socialinės politikos gaires.
2003–2010 m. leido žurnalus „Etniškumo studijos“, o su Lietuvos mokslų akademija – „Filosofija. Sociologija“.
Direktorius Arvydas Virgilijus Matulionis.
Tomas Povilaitis

Biografija

Šiaulių sporto mokyklos „Dubysa“ auklėtinis.
Žiūronas (savaitraštis)

Žiūronas – savaitraštis, leistas 1884 m. sausio mėn. – 1886 m. gruodžio mėn. Ragainėje, nuo Nr. 16 Karaliaučiuje.

Istorija

Leido ir redagavo Kristupas Kibelka. 1884–1885 m. (iki Nr. 51) vadinosi „Lietuviškas politiškas laikraštis.“ Spausdintas gotišku šriftu. Išėjo 140 numerių.
Vladas Žukas

Vladas Žukas (1906 m. balandžio 24 d. Odesoje – 1980 m. birželio 8 d. Gulforte, JAV) – chorvedys.

Biografija

Su tėvais buvo grįžęs į Lietuvą, bet 1907 m. vėl išvyko į JAV ir 1909 m. įsikūrė Binghamtone, Niujorke. Privačiai pradėjo mokytis skambinti fortepijonu, muzikos teorijos ir kompozicijos pas E. Trumaną, o vėliau mokslą tęsė Niujorke. Netrukus įsijungė į kultūrinę ir muzikinę veiklą, vadovavo įvairiems chorams ir vokaliniams ansambliams. Būdamas 19 metų, ėmė vadovauti Binghamtono „Aušros“ chorui, statė operetes ir rengė koncertus, akompanavo solistams. 1925 m. persikėlęs į Niujorką, 1927–1929 m. vadovavo „Aido“ chorui Brukline, Niujorke. 1927 m. „Columbia Records“ penkias lietuviškas choro dainas įrašė į plokštelę. Tarnavo JAV kariuomenėje (du kartus sužeistas), išrinktas į karių konservatorijos direktorių tarybą. Taip pat vadovavo Maspeto (Niujorkas) „Lyros“, Elizabeto (NJ) „Bangos“, Niuarko (NJ) „Sietyno“ (su juo 1946 m. dalyvavo Čikagos chorų festivalyje), Greit Neko (Niujorkas) „Pirmyn“ chorui, Kernio (NJ) vyrų chorui (su juo rengė lietuviškas radijo valandėles), dirbo su Patersono ir Bruklino chorais bei vokaliniais ansambliais. Po Antrojo pasaulinio karo tobulinosi konservatorijoje Vakarų Vokietijoje. Sugrįžęs į JAV, įsikūrė Elizabete ir padėjo dirigentams mokyti chorus. Išėjęs į pensiją, apsigyveno Gulforte, talkino „Dainos mylėtojų“ chorui, rašė dainas. Sukūrė anglišką dainą „Phantom Paradise", kuri buvo išleista „Superior Melodies Co“.