google/wiki40b huggingface dataset:
Pilies tiltas (Klaipėda)

Istorija

Pirminis tiltas, medinis, pastatytas 1826 m. ir pakeitė keltą per Danę. Tuomet vadintas Frydricho Vilhelmo III sūnaus princo Karolio vardu. 1877–1878 m. perstatytas, o XX a. pradžioje, nutiesus tramvajaus liniją, pakeistas metaliniu.
Po Antro pasaulinio karo, 6-ame dešimtmetyje atstatytas šiek tiek arčiau Biržos tilto (apie 50 metrų) ir pradėtas vadinti Pilies tiltu. Atstačius tiltą jis padarytas pakeliamu tiltu. Tilto konstrukcija išskirtinė – ji buvo ne suvirinta, o sutvirtinta kniedėmis.

Rekonstrukcijos

Tiltas rekonstruotas apie 1966–1968 m. 
Senos tilto konstrukcijos buvo sprogdinamos, aplinkinių namų gyventojams buvo nurodyta apklijuoti langų stiklus popieriaus „kryžiais“, kaip karo metu. 
Prieš rekonstrukciją buvo pastatytas laikinas medinis tiltas per upę dabartinės Karlskronos aikštės – Teatro gatvės ašyje, kad nebūtų krovininiu transportu apkrautas centre esantis Biržos tiltas. 
Kapitalinis remontas pradėtas 2014 m. kovo mėn., kuris truko iki metų pabaigos. Darbininkams teko demontuoti tilto konstrukcijas ir dalį jų atnaujinimui gabenti į gamyklą. Jos buvo remontuojamos, perdažomos ir vėl grąžintos sumontavimui. Kai kurios konstrukcijos atnaujintos vietoje. Už 12,9 mln. litų suremontuotos metalinės ir gelžbetoninės laikančiosios tilto konstrukcijos, atlikti hidraulinės tilto pakėlimo sistemos remonto darbai, pakeistas tilto pakėlimo mechanizmas, sistema automatizuota, atlikti paviljono vidaus ir išorės apdailos darbai, naujai įrengta pakeliamos tilto dalies ir prietilčių važiuojamosios dalies danga. Naujai įrengti ir suremontuoti pėsčiųjų ir dviračių takai, tiltas pritaikytas žmonėms su negalia, įrengti 4 pakeliami kelio užtvarai, kurie užtvers automobilių eismą tilto pakėlimo metu. Dėl naujai sumontuoto pakėlimo mechanizmo ši procedūra užtruks vos kelias minutes. Tiltą apšvies saulės ir vėjo gaminamą elektrą naudojantys šviestuvai.
Bulgarijos socialistų partija

Pradžia

Bulgarijos socialdemokratų partija, (BSDP, blg.:Bulgarska Socialdemokratičeska Partija) buvo įkurta 1891 m. rugpjūčio 2 d. Dmitrijaus Blagojevo iniciatyva. Laikėsi marksistinės krypties. 1894 m. susijungė su reformistine Socialdemokratų sąjunga ir pasivadino Bulgarijos darbininkų socialdemokratų partija (BSDDP). 1903 m. X suvažiavime atsiskyrė „platieji“ (dešinieji) ir „glaudieji“ (probolševikiniai) socialistai. Glaudieji, vadovaujami D. Blagojevo, evoliucionavo į komunistų partiją, platieji, vadovaujami Janko Sakjazovo, liko reformistinėse pozicijose, pasivadinę Bulgarijos darbininkų socialdemokratų partija (blg.: Българска работническа социалдемократическа партия /тесни социалисти/). Nuo 2002 m. vadinasi Bulgarijos socialdemokratai (BS).

Nauja partija

Bulgarijos socialistų partija iš naujo įkurta 1990 m. reformavus BKP nacionaliniame referendume, ji laikoma BSDP įpėdine. 1994 m. priimta SI siekius atitinkanti programa.
1990 m. Didžiosios nacionalinės asamblėjos rinkimuose gavo 211 vietų iš 400, tačiau 1991 m. parlamento rinkimuose tik su 10 partijų koalicija iškovojo 110 vietų iš 240.
1994 m. kartu su agrarinėmis partijomis gavo 125 vietas, 1997 m. keturių partijų bloke – 137 vietas, 2001 m. Nacionalinio susirinkimo rinkimuose dalyvavo Koalicijoje už Bulgariją ir gavo 48 vietas. 2005 m. koalicija laimėjo 82 vietas 240 vietų parlamente ir suformavo Sergejaus Staniševo vyriausybę.
2001 m. vienas iš partijos lyderių – Georgijus Parvanovas išrinktas Bulgarijos prezidentu.

Struktūra

Struktūra teritorinė, veikia vietinės, bendruomeninės, srities organizacijos. Kongresas, šaukiamas kas 3 metai, arba reikalaujant pusei bendruomeninių organizacijų ar trečdaliui narių, renka Aukščiausią tarybą, jos pirmininką ir Kontrolės komisiją. AT nariai yra ir parlamento nariai. AT, šaukiama kas du mėnesiai, renka Vykdomąjį biurą, sudaro nuolatines komisijas, skiria sekretoriatą ir kalbėtojus.
SI tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d.
Avoué

Avoué – istorinė teisinė profesija Prancūzijoje.

Funkcijos

Avoué visų pirma buvo įgaliotas rengti raštišką dokumentaciją (pranc. postulation) atstovaujant klientui (taip pat žr. solisitorius D. Britanijoje).
Avocat, priešingai, atstovavo teisme, sakydamas ginamąsias kalbas ar kitaip atstovaudamas klientui žodžiu. 1971 m. gruodžio 31 dienos Įstatymu loi n° 71-1130, avoué profesijoje pirmoje instancijoje buvo „sulieta“ su avocat.
2010 m. taip pat ir antrojoje instancijoje avoué apjungta su avocat.
Meilūnai

Istorija

Sovietmečiu buvo Meiliūnų apylinkės centras.
Marina Nichișenco

Marina Ničisenco (rus. Марина Сослановна Маргиева, Marina Soslanovna Margieva; g. 1986 m. birželio 28 d.) – Moldaviją atstovaujanti kūjo metikė. Jos asmeninis rekordas – 71,50 m. (pasiektas 2009 m. Kišiniove). Taip pat yra buvusi pasaulio rekordininkė.
Ničisenco turėjo dalyvauti 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, tačiau Nacionalinis olimpinis komitetas ją išbraukė iš dalyvių sarašų po teigiamo A-mėginio dopingo testo, kurio metu buvo aptiktas stanozololas. Ji buvo suspenduota dvejiems metams.
Ži-Parana

Istorija

Gyvenvietė pradėjo kurtis nuo 1968 m. Ji vadinta Vila Urupá, Presidente Penna ir Vila de Rondônia. Ži-Parana oficialiai įkurta 1977 m., suteiktas dabartinis pavadinimas.
Aukštieji Fenai

Aukštieji Fenai (pranc. Hautes Fagnes, vok. Hohes Venn, ol. Hoge Venen) – aukštumų sritis rytų Belgijoje ir vakarų Vokietijoje, įsiterpusi tarp Aifelio ir Ardėnų kalnų. Aukštieji Fenai yra aukščiausia Belgijos vieta, čia yra aukščiausias šalies taškas – Botranžas (694 m), esantis netoli Epeno miesto.
Aukštieji Fenai 1957 m. paskelbti rezervatu ir yra viena iš nedaugelio laukinės gamtos vietų Belgijoje. Aukštumose plyti viržynai, miškai, pievos, yra pelkių. Vokietijai priklausanti dalis įeina į Aukštutinių Fenų-Aifelio nacionalinį parką. Čia sutinkami Vakarų Europoje reti tetervinai, yra šernų, stirnų, javinių lingių, plėšriųjų medšarkių, pievinių kalviukų, gluodenų ir kt.
Aukštieji Fenai pasižymi drėgniausiu ir vėsiausiu klimatu Belgijoje: žiemą čia dažnas sniegas, o temperatūra kartais nukrenta žemiau -20 °C. Aukštumose prasideda nemažai upių: Ouras, Rūras, Amelis, Kilis, Fesdrė.
Čangpai

Čangpai – klajoklių-piemenų tauta, gyvenanti Čangtango plynaukštėje, šiaurės vakarų Tibeto regione, kurios dalis dabar apima Kinijos Tibeto autonominio regiono šiaurinę dalį, taip pat dalį Qinghai provincijos bei Ladako rajono Indijoje.
Atšiauriausios Čangtango vietos yra negyvenamos, tačiau laikoma, kad regione gyvena apie 0,5 mln. klajoklių, identifikuojančių save su tibetiečiais, bet kalbančių atskira Čangtango kalba. Centriniai tibetiečiai juos įvardina kaip čangpa (t. y. „šiaurės žmonės“) arba drukpa („klajokliai“). Dabartinėje KLR jie įskaičiuojami į oficialią tibetiečių etninę grupę. Jie išpažįsta tibeto budizmą.
Čangpai praktiškai nedirba žemės, o visas jų ūkis paremtas gyvulininkyste: jakų, jų mišrūnų, Tibeto ponių (kjangų), avių bei Čangtango ožkų auginimu. Jie priversti migruoti dėl to, kad reikia keltis į vis naujas ganymo vietas, tačiau jų migracijos keliai yra aiškiai nustatyti ir jie nuolat sugrįžta į tas pačias vietas. Migracijų laiku čangpai gyvena jako vilnos palapinėse, bet yra ir pastovesnių, žieminių gyvenviečių.
Čangpų mityba paremta mėsos ir pieno produktais. Jie yra išradę daugybę maisto konservavimo metodų, leidžiančių išsaugoti produktus ilgu žiemos laikotarpiu. Jų gyvenime labai svarbi prekyba, kadangi daugybės gyvenimui reikalingų produktų jie nepasigamina patys. Jie keičia druską, vilną, mėsą į grūdus, įrankius, indus.
Tibetą prijungus prie KLR, apie 3500 čangpų pabėgo iš gimtųjų vietų į Indijos kontroliuojamą Čangtango pusę. 1977 m. jie buvo apgyvendinti 9 gyvenvietėse.
Nemenčinės kapinių koplyčia

Architektūra

Statinys stačiakampio plano, vienanavis su trisiene apside vakariniame fasade ir varpo bokšteliu. Stogas dvišlaitis, apsidės – trišlaitis, bokštelio – keturšlaitis. Vienos navos su presbiterija rytinėje pusėje. Fasado trikampis frontonas, paremtas medinėmis kolonomis. Ant varpo bokštelio įtaisytas metalinis kryžius. Koplyčia medinė, gegninė, pamatas mūrinis.
1993 m. gegužės 20 d. koplyčia įrašyta į paveldo registrą (u. k. 16072), saugoma kaip vietinės reikšmės sakralinio kultūros paveldo objektas.
Jonas Marcinkevičius (1900)

Biografija

Vyriausias trijų sūnų ir septynių dukterų šeimoje. Lankė Radviliškio geležinkelininkų mokyklą. 1914–1919 m. dirbo geležinkelyje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, netrukus iš jos dezertyravęs pabėgo į Lenkiją. Grįžęs į Lietuvą buvo nuteistas kalėti iki gyvos galvos; kaip nepilnamečiui bausmė sumažinta – kalėjo 10 metų. Kalėdamas dirbo kalėjimo bibliotekoje, daug skaitė, lavinosi, pradėjo rašyti apsakymus, eilėraščius, romanus. 1931 m. išėjęs iš kalėjimo vertėsi žurnalistika ir literatūriniu darbu. Bendradarbiavo savaitraštyje „Lapas“, dienraštyje „Lietuvos žinios“, kituose leidiniuose. Per TSRS-Vokietijos karą 1942–1945 m. tarnavo Šešioliktojoje lietuviškoje šaulių divizijoje. 1943 m. vasario 24 d. dalyvavo lietuviškojo junginio pirmajame mūšyje su hitlerine armija prie Nagornyj kaimo, Aleksejevkos rajone. Bendradarbiavo laikraščiuose „Tėvynė šaukia“, „Tiesa“, „Tarybų Lietuva“. Nuo 1945 m. gyveno Vilniuje, dirbo laikraščiuose „Tiesa“, „Valstiečių laikraštis“, „Literatūra ir menas“, rašydamas reportažus ir apybraižas įvairiomis respublikos gyvenimo temomis.

Kūryba

Romane „Sukaustyti latrai“ vyrauja kalinių buities tematika. Parašė istorijos tematikos romanų. Geriausiame romane „Benjaminas Kordušas“ atsispindi epochų lūžis ir dviejų skirtingų socialinių sluoksnių – dvarininkijos ir valstiečių – susidūrimas. Romane iškeliamas daugiau psichologinis negu socialinis šių luomų skirtumas. Pagal šį romaną k/s "Lietuvos telefilmas" 1986 m. sukurtas to paties pavadinimo filmas (rež. Vidmantas Bačiulis).
Parašė apysakų ir apsakymų, apybraižų, pjesių. Kūryboje vyrauja socialinė tematika, pasakojimo vyksmą lemia biologinė individų kova dėl būvio; dažnai visuomenė lyginama su gamtos pasauliu. Pagrindiniai veikėjai pralaimi ir morališkai, ir fiziškai. TSRS okupacijos laikotarpiu susitaikęs su prievarta ėmė rašyti socialistinio realizmo metodu. Herojai panašūs į pasakiškuosius, neindividualizuoti, atstovauja tam tikrai idėjai. Romanas „Benjaminas Kordušas“ išverstas į rusų kalbą.
Algimantas Maceina

Biografija

1985 m. baigė LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetą. 1985–1988 m. dirbo režisieriaus asistentu Lietuvos kino studijoje. 1988–1992 m. studijavo kino režisūrą Tbilisio Šotos Rustavelio teatro ir kino institute. Nuo 1990 m. dokumentinių filmų režisierius. 1991 m. stažavo pas Joną Meką Filmų antologijos archyve Niujorke.
2014 m. liepos mėn. Vilniaus apygardos teismas A. Maceiną pripažino kaltu dėl dailininko Naglio Karvelio (1961–2014) nužudymo ir skyrė jam aštuonerių metų laisvės atėmimo bausmę pataisos namuose. 
A. Maceinos pirmoji žmona – chorvedė Tatjana, su kuria jis susituokė būdamas studentas. Antroji žmona – filologė Eugenija. Su ja susilaukė 2 vaikų, drauge išgyveno šešerius metus.

Kūryba

1990 m. sukūrė dokumentinį videofilmą „Juodoji dėžė“ (kino variantas 1994 m.), jame neįprastu modifikuoto reportažo stiliumi nagrinėjama Sibiro tremties tema. Dokumentinis filmas „Troškulys“ apie seną lietuvių tremtinių kaimą Čiornaja Padina (Saratovo sritis); iš šio kaimo kilęs JAV lietuvių verslininkas Juozas Kazickas. Kituose dokumentiniuose filmuose derinama dokumentika ir vaidyba, išradingai naudojami seni kino kadrai, muzika, montažas. Filmuose analizuojamos socialinės problemos, kuriami asmenybių portretai. Sukūrė vaidmenų kine. 
2007 m. A.Maceina sukūrė filmą „Kad mano namai būtų pilni“ apie socialinės atskirties žmones. 2010 m. pasirodė filmas „Paskutinis“ apie vieną iš paskutinių Lietuvos partizanų Antaną Kraujelį.
Transport Tycoon

Žaidimo principas

Žemėlapyje, kuriame vyksta žaidimas, yra daug objektų – miestų, pramonės įmonių, bankų, naftos platformų. Kiekvienas šių objektų „gamina“ ir „naudoja“ tam tikrus krovinius. Žaidėjui reikia pastatyti vienokio ar kitokio transporto stotis ir pervežti krovinius iš gamintojo į naudotojo stotį.
Objektai gaminamus krovinius išduoda netoli pastatytoje stotyje, priklausomai nuo gamyklos našumo (arba miesto gyventojų skaičiaus) ir stoties reitingo. Stotyse transporto priemonės pakraunamos kroviniais, kuriuos gali vežti, o iškraunamos artimiausioje stotyje, kurioje tie kroviniai priimami. Iškraunant krovinius apmokamos transporto išlaidos, proporcingai atstumui tarp stočių, krovinių kiekiui ir pristatymo laikui.

Miestai

Miestai sudaryti iš pastatų ir gatvių. Kiekvienas pastatas turi tam tikrą priimamų krovinių lygį (pvz., 3/4 Passengers, 1/4 Mail ir 1/8 Goods). Jeigu stoties aprėpiamoje zonoje yra pastatų, kurių lygių suma ne mažesnė už 1, stotyje bus iškraunami šie kroviniai.
Miesto administracija kiekvienai transporto kompanijai, dirbančiai mieste ir netoli jo, nustato reitingą. Reitingas gali nukrist, jei mieste bus nugriauta daug pastatų arba iš pastatytos stoties ilgai nebus išvežami kroviniai. Esant žemam reitingui (Mediocre lygis ir žemesnis) miestas gali uždraust kompanijai statyti stotis netoli miesto, taip pat griauti pastatus (Poor ir Appalling lygiai). Reitingą gali pakelti, mieste surengus reklaminę kampaniją arba investavus į pastatų statybą ar gatvių rekonstrukciją. Vis dėlto labiausiai reitingo lygį lemia medžių kirtimas ir sodinimas, pirmu atveju reitingas krenta, antru kyla. Medžius dažniausiai naikinti reikia statant pastatus, stotis, tiesiant kelius, taip pat atliekant žemės darbus. Medžiai auga palyginus lėtai, todėl ir reitingas kyla gana lėtai lyginant su kirtimu, visgi tai efektyvus būdas pakelti reitingą. Mieste taip pat galima pastatyti kompanijos įkūrėjo (reitingui tai neturi reikšmės) statulą ar įsigyti išskirtines teises transporto aptarnavimui netoli miesto. Taip pat galima įsigyti išskirtines teises darbui mieste, tokiu atveju visa tai, kas priklauso miestui neš pelną išskirtinai žaidėjo personažui.
Miestų pavadinimai automatiškai generuojami paleidžiant naują žaidimą. Yra trys pavadinimų režimai – angliški, amerikietiški ir europietiški. Angliški pavadinimai susideda iš pradžios (Aber-, Trud-, Lennin- ir t. t.) ir pabaigos (-bury, -burg, -well…). Jų pradžioje gali būti pridėti žodeliai Great ar Little, o pabaigoje Bridge ar Springs.
Raggruppamento Operativo Speciale

Veikla

Vienas pavojingiausių, bet efektyviausių ROS veiklos metodų yra agentų prasiskverbimas į gaujas tiriant narkotikų, žmonių grobimo, pinigų plovimo, ginklų ir šaudmenų kontrabandos bylas.
Imre Kertész

Biografija

Imre Kertész gimė 1929 m. lapkričio 9 d. Budapešte, Vengrijoje. Būdamas 14 metų jis su kitais Vengrijos žydais buvo išvežtas į Aušvico koncentracijos stovyklą, o vėliau atsidūrė Buchenvaldo stovykloje. Išlaisvintas 1945 m. balandį, paskui grįžo į Budapeštą. Ten dirbo žurnalistu, rašė pjeses, vertė vokiečių autorių ir filosofų kūrinius į vengrų kalbą
Žinomiausiase jo kūrinys "Be likimo“ (Sorstalanság) rašytas 13 metų ir buvo baigtas 1973 m., jame pasakojama apie tai, ką penkiolikamečiui Dioddžiui KKiovešui teko patirti Aušvico, Buchenvaldo ir Ceico koncentracijos stovyklose. Autorius neigia bet kokias sąsajas tarp kūrinio siužeto ir jo biografijos.
Nuo 2000 iki 2012 metų Imre Kertész gyveno Belryne, 2012-aisias grįžo į Budą. Apdovanotas ne viena Vokietijos ir Vengrijos literatūros premijaI.
2005 m. pagal jo romaną „Be likimo“ Vengrijoje pastatytas filmas, kuriam Imre Kertész parašė scenarijų. Filmas labiau autobiografinis nei knyga.
„Be likimo“ vertimas į lietuvių kalbą pasirodė 2010 m.
Feliksas Dževinskis

Feliksas Dževinskis (lenk. Feliks Drzewiński, 1788 m. Voluinė – 1850 m. Maskva) – Lietuvos fizikas, minerologas ir geologas.

Biografija

1809 m. pradėjo studijuoti Mokytojų seminarijoje prie Vilniaus universiteto. 1813 m. įgijo filosofijos daktaro laipsnį ir 1811 m. buvo paskirtas mokiniu Astronomijos observatorijoje. 1817–1819 m. tobulinosi Paryžiuje.
1813–1816 m. ir 1819–1832 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1819 m. Fizikos katedros vedėjas, nuo 1823 m. profesorius. Tarp jo mokinių buvo Ignas Domeika. 1832 m. uždarius Vilniaus universitetą dėstė fiziką Vilniaus medicinos-chirurgijos akademijoje. Išėjęs į pensiją išvyko gyventi į Maskvą, kur mirė 1850 m.
Kaiketsu Zorori

Kaiketsu Zorori - japoniškas animacinis serialas. Serialas garsus tuo, kad neverčiamas į kitas kalbas, t. y. kad rodomas tik japoniškai, nors rodomas per prancūziškus serialus. Lietuvių kalba serialas nerodomas.
Simon Vouet

Simonas Vujė (pranc. Simon Vouet, 1590−1649 m.) – XVII a. prancūzų baroko dailininkas.

Biografija

Simonas Vujė gimė 1590 m. sausio 9 d. Paryžiuje. Jo tėvas Lorenas Vujė buvo menkai žinomas tapytojas. S. Vujė tikriausiai nuo ankstyvo amžiaus parodė talentą dailei, būdamas 14 metų jis keliavo į Angliją nutapyti moters portreto, 1611 m. lydėjo Prancūzijos ambasadorių kelionėje į Konstantinopolį irgi nutapyti nežinomo vyro portretą. 1612 m. S. Vujė buvo Venecijoje ir 1614 m. persikėlė į Romą, kurioje praleido 14 metų gaudamas Prancūzijos karaliaus Liudviko XIII pensiją. Jį Romoje rėmė antikvaras Cassiano dal Pozzo (1588−1657) ir įtakingų vietos Orsini, Sacchetti, Giustiniani, Barberini ir Doria giminių atstovai. S. Vujė perėmė to meto pirmaujančių Romos tapytojų, Anibalės Karačio (1560−1609) ir Karavadžo (1571−1610), dailės bruožus. Jis tapė portretus, buities scenas („Būrėja“) ir religinius paveikslus („Mergelės Marijos gimimas“, San Francesco a Ripa bažnyčia). 1621 m. S. Vujė apie metus dirbo Genujoje, lankėsi Šiaurės Italijos miestuose. Romoje dailininkas buvo įsteigęs dideles dirbtuves, nestokojo užsakymų. Mafeją Barberinį išrinkus popiežiumi Urbonu VIII, tapytojas gavo aukščiausio prestižo užsakymą − sukurti altorinį paveikslą Šv. Petro bazilikai (neišlikęs). Tais pačiais metais jis išrinktas Romos Šv. Luko akademijos direktoriumi.
1627 m. Liudvikas XIII iškvietė S. Vujė grįžti į Prancūziją, paskyrė jį pirmuoju karaliaus tapytoju. Jis intensyviai dirbo karališkosios šeimos užsakymais, tačiau daugelis jo kūrinių vėliau pražuvo, buvo išsklaidyti. Jo užsakovu buvo kardinolas Rišeljė. Taip pat dailininkas gavo daug ambicingų užsakymų iš aristokratijos, miestų, tačiau daugelis šių darbų irgi pražuvo. Dailininkas dominavo Prancūzijos dailėje apie 15 metų ir tapo pirmuoju reikšmingu baroko stilistikos atstovu Prancūzijoje. Jis buvo žymiu to meto tapybos mokytoju, tarp jo mokinių buvo Šarlis Lebrenas (1619−1690), kuris tačiau 1648 m. įsteigęs Prancūzijos dailės akademiją, neįtraukė į ją S. Vujė kaip pagrindinio konkurento. Brandiems S. Vujė stiliaus kūriniams („Pristatymas šventykloje“, 1641 m., Luvras) būdingas detalumas, gyvų figūrų vaizdavimas judesyje, monumentalios architektūrinės aplinkos vaizdavimas, lengvas, tolygus, idealizuotų formų tapybiškumas. Jis kūrė dizainus gobelenams. 1648 m. S. Vujė sveikata suprastėjo. Jaunieji dailininkai savo įkvėpėju pradėjo laikyti Nikola Puseną. Simonas Vujė mirė 1649 m. birželio 30 d. Paryžiuje.
Tinklelis

Tinklelis (Reticulum, Ret) – 84-as iš 88-ių pagal dydį pietinio pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje nematomas. 1763 m. žvaigždynui pavadinimą suteikė Nicolas Louis de Lacaille, kartu su kitais mokslinių prietaisų pavadinimais. Žvaigždyne nėra itin ryškių žvaigždžių.
Mokytojo knyga

Mokytojo knyga arba Ekleziasto knyga, Koheleto knyga (sen. gr. Ἐκκλησιαστής, hebr. קֹהֶלֶת‎ = qōheleṯ) – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama išminties knygų grupei. Knygos autoriumi simboliškai laikomas karalius Saliamonas.
Šioje knygoje Koheletas (mokytojas) kaip ir Jobas svarsto amžiną klausimą kodėl gyvenimas atrodo toks beprasmiškas. „Filosofas“ Koheletas yra vadinamas karaliumi, Dovydo sūnumi. Kad ir kas jis būtų buvęs, Koheletas, kaip ir visi išminčiai, žvelgia atgal į patirties ir apmąstymų kupiną gyvenimą. Kad ir kaip atkakliai žmonės stengtųsi siekti išminties, pasisekimo, teisingumo, jų pastangų rezultatai būsią tik trumpalaikiai ir menki. Ieškoti ko nors tvaraus gyvenime, anot Koheleto, tėra „vėjo gaudymas“. Toks pesimistinis požiūris kyla iš to, kaip Koheletas supranta Dievą. Jis tiki į Dievą, bet mano, kad mums niekada nebus duota žinoti kokie yra tikrieji jo ketinimai. Knygoje apmąstomas grynai žmogiškųjų interesų apriboto gyvenimo skurdumas. Tai filosofinių aforizmų rinkinys, kur mintis juda laisvai, kartojasi, tikslina save pačią.
Manoma, kad knyga sukurta Palestinoje apie III a. pr. m. e., joje galima rasti daug paralelių su senovės egiptiečių „Arfininko giesme“, „Nusivylusiojo pasikalbėjimu su savo siela“.
Iš Ekleziasto knygos kilę tokie žymūs posakiai kaip „tuštybių tuštybė, visa – tuštybė“, „nieko naujo po saule“, „visa tuštybė ir ganymas vėjo“.
Karačiajaus ežeras

Karačiajaus ežeras - ežeras Rusijoje, Čeliabinsko srityje. Ežere nuo 1951 m. laidotos skystos radioaktyvios atliekos iš gamyklos Majak. 1962 m. - 1966 m. ežeras dėl sausros nuseko. 1967 m. pavasarį vėjas išpustė atidengto dugno nuosėdas. Imtasi priemonių taršai sumažinti. 1967 m. - 1971 m. užpiltos seklumos, paaukštinti krantai. Ežero plotas sumažėjo iki 36 ha. Vėliau priimtas sprendimas ežerą užpilti visiškai. Darbai pradėti 1986 m. 1996 m. ežero plotas tebuvo 13 ha.
Ežeras yra viena labiausiai radiacija užterštų vietų pasaulyje. Jame susikaupė 120 mln kiuri radioaktyvių medžiagų.
Degučių valsčius

Degučių valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Degučiai.
Petter Northug

Peteris Nortugas (norv. Petter Northug, g. 1986 m. sausio 6 d., Mosvike, Norvegija) – norvegų slidininkas, dukart olimpinis ir daugkartinis pasaulio čempionas. P. Nortugas yra laimėjęs 13 pasaulio čempionato aukso medalių, 37 pasaulio taurės etapus. 2009/10 m. laimėjo didžiąją pasaulio slidinėjimo taurę.

Karjera

2005/06 m. sezone debiutavo pasaulio taurės varžybose ir tame sezone laimėjo pirmąjį taurės etapą. Bendroje įskaitoje liko 14 vietoje. 
2007 m. laimėjo pirmajį aukso medalį (4 x 10 km estafetė) pasaulio slidinėjimo čempionate. 2009 m. pasaulio čempionate laimėjo net tris aukso medalius.
2008/2009 sezone užėmė antrąją vietą bendroje pasaulio slidinėjimo taurės įskaitoje.
2010 m. debiutavo Lilehamerio žiemos olimpinėse žaidynėse. Laimėjo aukso medalį komandinėse sprinto lenktynėse bei 50 km rungtyje klasikiniu stiliumi.
2009/2010 sezone laimėjo pasaulio slidinėjimo taurę.
2011 m. pasaulio slidinėjimo čempionate laimėjo tris aukso ir du sidabro medalius. 2013 m.  pasaulio slidinėjimo čempionate laimėjo du aukso ir vieną sidabro medalius. 2015 m.  pasaulio slidinėjimo čempionate laimėjo keturis aukso medalius.