google/wiki40b huggingface dataset:
Akvilė Mikėnaitė

Biografija

Broliai Jonas Mikėnas ir Juozas Mikėnas. 1931 m. baigė Subatės latvių gimnaziją. 1932–1939 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo istoriją, 1940 m. baigė Vilniaus universitetą.
1940–1961 m. Vilniaus universiteto, 1941–1942 m. dar ir Vilniaus dailės akademijos lietuvių dailės istorijos dėstytoja. 1944–2001 m. dirbo Lietuvos dailės muziejuje, 1965–1991 m. Liaudies meno skyriaus vedėja. 1948–1989 m. vadovavo muziejaus rengiamoms ekspedicijoms, kurių tikslas – rinkti ir tyrinėti tautodailės kūrinius.

Mokslinė veikla

Kaupė, sistemino ir tyrinėjo lietuvių tautodailės palikimą, daugiausia – liaudies skulptūrą. Su kitais sudarė „Lietuvių liaudies meno“ serijos albumus, parašė straipsnių apie lietuvių tautodailę.
Kazys Erkumas

Biografija

Tėvai – neturtingi valstiečiai, jaunystėje teko piemenauti. Buvo gabus, išmoko ne tik lietuviško rašto, bet ir latvių, rusų, vokiečių kalbų. Vėliau knygrišys, ūkininkas. Draudžiamąją lietuvių spaudą pradėjo platinti 1877 m. Parsigabendavo iš Mažosios Lietuvos, slėpdavo pas kaimynus, bažnyčios varpinėje. Platino Pikelių, Židikų, Ukrinų, Renavo, Sedos ir kt. parapijose. Religinio turinio knygeles dalydavo nemokamai. Namuose įsirengė knygrišyklą. 1888 m. sausio mėn. Sedoje per mugę policija iš jo atėmė 16 knygų, iš jų 12 buvo lietuviškos, 1890 m. per kratą namuose rado 17 lietuvių leidinių; iš viso atimta 45 egzemplioriai. 1888 m., 1890 m., 1892 m. buvo trumpam suimtas. Vilniaus generalgubernatorius 1893 m. kovo 6 d. jį nubaudė 14 dienų arešto policijos daboklėje. Dalyvavo 1905 m. revoliucijos įvykiuose, platino socialdemokratų spaudą (Naujoji Gadynė, Žarija ir kt.).
Buvo sukaupęs daug retų ir įdomių leidinių. Bibliotekėlė žuvo Pirmojo pasaulinio karo metais. Nepriklausomybės metais prekiavo knygomis. Turėjo 1,09 ha žemės, o per Nepriklausomos Lietuvos žemės reformą pridėti dar 9 ha. Nuo 1937 m. liepos 1 d. paskirta valstybinė 20 Lt knygnešio pensija.
Su pirmąja žmona Jautakyte susituokė 1889 m. sausio 30 d. Sedos bažnyčioje, turėjo 9 vaikus. Su antrąja žmona Elžbieta Aleksandravičiūte susituokė 1908 m., turėjo dukterį Marcelę Pocevičienę (g. 1911 m.). 1992 m. ant K. Ercupo kapo pastatytas stogastulpis (aut. Antanas Murauskas).
PT Prachuap FC

Istorija

Klubas įkurtas 2011 m.

Sudėtis (2019)

Atnaujinta: 2019 m. spalio 17 d.
Algimantas Kirkutis

Algimantas Kirkutis (g. 1954 m. vasario 6 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas kardiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1978 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1992 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
1979–1993 m. dirbo Kauno medicinos institute (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija), 1981–1985 m. vyr. mokslo darbuotojas, nuo 1992 m. profesorius. 1989–1993 m. akcinės bendrovės „Cordelectro“ generalinis direktorius. Nuo 1993 m. Klaipėdos jūrininkų ligoninės Kardiologijos skyriaus vedėjas ir nuo 2004 m. Širdies aritmijų laboratorijos vadovas. 1998 m. Klaipėdos universitete su kitais įkūrė Sveikatos mokslų fakultetą, jo dekanas.
Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.

Mokslinė veikla

Endokardinio širdies laidžiosios sistemos elektrofiziologinio tyrimo Lietuvoje vienas pradininkų. Įdiegė į klinikinę praktiką širdies elektros stimuliacijos per stemplę būdą. Paskelbė daugiau, kaip 160 mokslinių darbų.
Filipo K. Diko premija

Filipo K. Diko premija – kasmetiniai mokslinės fantastikos apdovanojimai, teikiami konvente „Norwescon“. Apdovanojimus remia
Filadelfijos mokslinės fantastikos draugija ir (nuo 2005 m.) Filipo K. Diko globos fondas. Premija pavadinta mokslinės ir maginės fantastikos rašytojo Filipo K. Diko garbei. Apdovanojimai teikiami nuo 1983 m., metai po rašytojo mirties. Premija įteikiama už geriausią praėjusiais metais JAV išleistą originalios kūrybos knygą minkštu viršeliu.
Premiją su David G. Hartwell, Paul S. Williams ir Charles N. Brown pagalba įsteigė Thomas Disch. Nuo 2016 m. premijos skyrimu rūpinasi Gordon Van Gelder, iki jo – Algis Budrys, David G. Hartwell ir David Alexander Smith.
Mykolas Kosakovskis

Biografija

Kilo iš Lietuvos didikų, grafų Kosakovskių giminės, herbo „Slepovron“ savininkas. Žemaitijos stalininko ir Kauno sargybinio Dominyko Kosakovskio (1711–1743) ir Marijanos Zabielaitės vyriausiasis iš keturių sūnų. Jaunesnieji broliai – Livonijos kaštelionas Antanas, Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras ir paskutinis Lietuvos didysis etmonas Simonas Martynas.
1764 metais Mykolas Kosakovskis buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Kauno pavieto į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1781 metais gavo Vitebsko kašteliono pareigybę. 1787 metais Mykolas Kosakovskis buvo paskirtas Vitebsko vaivada. 1788 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į Ketverių metų seimą.
1791 metų gegužės 3 d. konstitucijos priešininkas. Buvo įtrauktas į 1792 metais Rusijos pasiuntinio Jakobo Ivanovičiaus Bulgakovo sudarytą pasiuntinių ir senatorių, pasisakiusių prieš ATR tvarkos reformavimą, sąrašą.
1792 metais Vitebsko vaivada Mykolas Kosakovskis buvo paskirtas LDK generalinės konfederacijos patarėju Targovicos konfederacijos sudėtyje. 1794 metais buvo paskirtas pirmuoju Braclavo vaivada. Tais pačiais metais Mykolas Kosakovskis tapo Lietuvos Tribunolo maršalka, bet kilus Tado Kostiuškos sukilimui tų pareigų eiti nepradėjo.
1798 metų sausį 64-metis Mykolas Kosakovskis mirė, buvo palaidotas Kosakovskių giminė koplyčioje – Vaitkuškyje.

Šeima

Buvo vedęs Barborą Zyberg (m. 1811), Mykolo Tyzenhauzo našlę, valdžiusią Veprių dvarą. Su ja turėjo sūnų – Lietuvos didijį medžioklį Juozapą Dominyką (1771–1840).
Alberto Tomba

Biografija

Albertas Tomba gimė 1966 m. gruodžio 19 d. San Ladzare di Savenoje. Jo tėvas buvo pasiturintis tekstilės prekiautojas. 1986 m. A. Tomba debiutavo FIS Pasaulio taurės varžybose. 1988 m. Kalgario olimpiadoje laimėjo du aukso medalius slalomo ir didžiojo slalomo rungtyse. Po to jis susilaužė raktikaulį ir turėjo problemų dėl svorio ir koncentracijos. Nepaisant to, 1992 m. Albervilio olimpiadoje jis iškovojo auksą didžiajame slalome, tačiau slalomo čempiono titulo neapgynė, liko antras. 1994 m. Lilehameryje iškovojo sidabrą slalomo rungtyje. 1995 m. nugalėjo Pasaulio taurės bendrojoje įskaitoje bei atskirose slalomo ir didžiojo slalomo įskaitose. 1998 m. Nagano olimpiadoje A. Tomba liko be medalių ir nusprendė pasitraukti iš profesionalaus sporto. Vėliau jis teigė, kad gailėjosi šio per ankstyvo sprendimo. A. Tomba su 50 Pasaulio taurės etapų pergalių buvo vienas sėkmingiausių kalnų slidininkų (tuomet jis buvo antras pagal pergalių skaičių istorijoje). Jis laimėjo bent po vieną Pasaulio taurės etapą 11 metų iš eilės, o to nepavyko padaryti nei vienam kitam slidininkui-vyrui. Už slidinėjimo trasų A. Tomba buvo susikūręs moterų viliotojo įvaizdį, jo slidinėjimo stilius vienijo gracingą, beveik baletišką techniką su rizikingu, beveik agresyviu stiliumi. Buvo pramintas La Bomba (bomba).
Osetija

Geografija

Šiaurinė Osetijos dalis sudaro Rusijos Federacijai priklausančią Šiaurės Osetijos-Alanijos respubliką. Tuo tarpu Pietų Osetija formaliai yra Gruzijos teritorijoje, tačiau de facto kontroliuojama Rusijos ir siekia galimybės susijungti su Šiaurės Osetija.
Regionas vakaruose ir šiaurėje ribojasi su istorine Čerkesija (Kabarda), o rytuose – su Ičkerija (Ingušija). Vidurinė Osetija yra praktiškai negyvenama, nes čia driekiasi Didysis Kaukazas, kuriame yra strategiškai svarbus Darjalo tarpeklis – viena iš trijų galimų perėjų Kaukazo kalnuose. Į pietus nuo tarpeklio yra pietinė Osetija, kuri ribojasi su tradiciniais Gruzijos regionais: Rača, Imeretija, Kartlija, Mtiuletija, Chevija.

Viduramžiai

Iki dabartinių osetinų protėvių alanų atsikėlimo Osetija greičiausiai buvo apgyvendinta nachų kalbomis kalbančių genčių, kaip ir gretima Ičkerija. Alanai kartu su jiems giminingais sarmatais čia pasirodė pirmaisiais mūsų eros amžiais ir įsitvirtino šiaurinėje Osetijos dalyje. Dalis alanų (roksolanai ir jazygai) migravo tolyn į vakarus, iki pat Panonijos stepės.
Ilgainiui Osetijos alanai asimiliavo vietos gentis ir įtvirtino savo kalbą. Bizantiškąją krikščionybę dauguma jų priėmė dar IV–V šimtmetyje.
V–X a. alanai dažniausiai būdavo priklausomi nuo galingesnių klajoklių imperijų iš Ponto stepės, tokių kaip Hunų imperija, Bolgarų kaganatas ar Chazarų kaganatas. Kai kurių šių imperijų stumiami, dalis alanų buvo priversti migruoti iš savo naujosios tėvynės tolyn į vakarus. Tik X a. nusilpus chazarams, susidarė prielaidos susiformuoti nepriklausomai alanų karalystei – Alanijai. Ji klestėjo iki pat XIII a. ir kontroliavo gerokai didesnes teritorijas nei dabartinė Osetija – taip pat ir Ingušiją bei rytinę Čerkesiją. Karalystė kontroliavo strategiškai svarbų Darialio tarpeklį, o kartu ir vieną nedaugelio prekybinių kelių, kertančių Kaukazo kalnagūbrį.

Tiurkizacija ir islamizacija

XIII–XIV amžiais Alanija patyrė keletą triuškinančių mongolų antpuolių. Apie 1395 m. mongolų vado Timūro armija Šiaurės Kaukaze išnaikino daugybę alanų, ir jų teritorijos stipriai susitraukė. Bėgdami nuo mongolų grėsmės dalis osetinų migravo per Kaukazo kalnus į pietus, kur apsigyveno kartvelų tarpe, taip suformuodami Pietų Osetiją. Jie tapo pavaldūs Gruzijai. Kita jų dalis migravo į vakarus, į Panoniją, kur buvo žinomi kaip jasai.
Nors visame Šiaurės Kaukaze plito Islamas, kurį nešė Osmanų imperija (iš vakarų) ir mongolai (iš rytų), osetinai, kaip ir jų pietiniai kaimynai gruzinai, siekė išlaikyti Krikščionybę. Tai buvo vienas pagrindinių pretekstų kaimyninėms musulmonų gentims (čerkesams vakaruose ir čečėnams rytuose) plėsti savo teritorijas Osetijos sąsakaita, ir šio regiono teritorijos mažėjo. Vienintelė iš 11 osetinų grupių, kurie priėmė islamą, buvo digorai.
Radomo konfederacija

Konfederacijos priežastys

1767 m. Rusijos ambasadoriui M. Repninui kurstant, ėmė kurtis karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio ir jį remiančių didikų Čartoriskius priešininkai, konfederacijos vadovas – Karolis Stanislovas Radvila, konfederacijos centru buvo numatytas Radomas. Konfederatai tikėjosi pašalinti iš valdžios karalių ir Čartoriskius, nutraukti jų 1764 m. pradėtas valstybės reformas.

Konfederacijos veikla

Konfederatai labai nusivylė – Radome jie buvo priversti pasirašyti konfederacijos aktą 1767 m. spalio 5 d. Rusijos kariuomenės apgultyje. 1768 m. Konfederacinis seimas priėmė vadinamąją Varšuvos sutartį, disidentams (Respublikos bajorams nekatalikams) suteikė politinės teisės, o Jekateriną II pripažino ATR politinės santvarkos garante. 
Paskelbus generalinės konfederacijos aktą, į konfederatų ir Rusijos pusę perėjo ir valdovas. Respublikoje buvo atkurta senoji visuomeninė santvarka, bajorų teisės buvo paskelbtos amžinomis ir neatšaukiamomis. Išsaugota bajorų teisė nepaklusti valdovui.
Tada konfederacija iš Radomo buvo perkelta į Varšuvą, kur gyveno pats Repninas.

Pasekmės

Radomo konfederacija sutrukdė įgyvendinti ATR reformas ir įstūmė Respubliką ne tik į faktinę, bet ir į teisinę priklausomybę nuo Rusijos.
Radomo konfederacijos veikėjai, Varšuvos sutarties priešininkai, 1768 m. suorganizavo Baro konfederaciją.
Luke Howard

Luke Howard (1772 m. lapkričio 28 Londone, Didžioji Britanija – 1864 m.) – farmacininkas farmakologas, meteorologas.

Biografija

Tėvai – Robertas Howard, verslininkas, motina – Elizabeth Howard. Lukas buvo 7 metams išsiųstas mokytis į Grammar School (Burforde, netoli Oksfordo). Domėjosi gamtos mokslais, meteorologija (ypač debesimis). 11 metų amžiaus vaikui įsiminė neįprasti 1783 m. gamtos reiškiniai, Laki ugnikalnio įsiveržimas liepos 8 d.
Baigęs mokslus, 1787 m. grįžo į Londoną, mokėsi pas Ollive Sims Stockporte, studijavo chemiją, botaniką ir prancūzų kalbą. 1795 m. gavęs iš tėvo startinį kapitalą verslui. Įkūrė "Howards and Sons Ltd.". 1807 m. – farmacijos įmonę. Veika – aprūpinimas chininu. Laboratorijas perdavė savo sūnui John Eliot ir pasišventė meteorologijai ir botanikai.
Alfredas Kleinaitis

Biografija

1965 m. baigė Ilinojaus universitetą (Urbana, JAV). Žaidė Čikagos futbolo komandoje „Lituanika“. Teisėjauti pradėjo nuo 1974 m. 1985 m. tarptautinės kategorijos futbolo teisėjas. Buvo JAV futbolo federacijos teisėjų rengimo direktorius. 1994 m. pasaulio futbolo čempionato JAV vienas organizatorių, teisėjų darbo koordinatotorius.
Rusijono grafystė

Istorija

Teritorija, vėliau įėjusi į grafystės sudėtį, nuo V a. priklausė vestgotų karalystei. 721 m. ją užkariavo arabai (maurai) ir prijungė prie Omejadų kalifato. Nėra tiksliai žinoma, kada ją užkariavo Karolingai, bet manoma, kad tai galėjo įvykti apie 760 m. Kuomet 795 m. Karolis Didysis iš nukariautų saracėnų žemių suformavo Ispanijos marką, suformuota ir Rusijono grafystė, tapusi šiauriausia šios teritorijos dalimi. Jos sostine tapo Ruscino miestas. Pirmasis žinomas Karolingų skirtas Rusijono grafas buvo Gaucelmas, valdęs 812–832 m.
Kadangi kraštas buvo nusiaubtas ir ištuštėjęs, Frankų imperija vykdė politiką, kad jis būtų naujai apgyvendintas. Nuo 817 m. Rusijonas sudarė dinastinę uniją su Empurijos grafyste, ir šie ryšiai išsilaikė iki pat X a. pabaigos. Šiuo metu grafai sustiprėjo pakankamai, kad galėtų tapti nepriklausomi nuo Frankų imperijos, o Gausfredas I (valdė 931–991) net titulavosi kunigaikščiu.
Po savo mirties Gausfredas I atskyrė Rusijoną nuo Empurijos ir atidavė valdyti dviem sūnums. Tiesa, kurį laiką grafystės liko susietos, tačiau galutinis atsiskyrimas įvyko 1014 m. Maždaug tuo metu Rusijonas prarado nemažai teritorijų krašto gilumoje, kurios perėjo Serdanijos grafams. XI a. pr. grafas Giselbertas perkėlė sostinę į Perpinjano kaimelį, palikdamas senąją sostinę valdyti vyskupams. Vėlesnieji kunigaikščiai pamažėle artėjo su Tulūzos grafais, nei su Barselonos grafais.
XII a. viduryje grafystę silpnino karai su Empurija bei maurų piratų antpuoliai, o taip pat vidinės kovos dėl valdžios. 1172 m. mirus bevaikiam grafui, išankstiniu sutarimu grafystė atiteko Aragono karūnai. Jos grafo titulą savo titulatūroje išsaugojo Aragono karaliai Alfonsas II bei Petras II, tačiau vėliau grafystė kaip atskira valda nustojo egzistuoti ir prijungta prie Katalonijos kunigaikštystės.
Henry Cornelius

Biografija

Gimė 1855 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėdoje. 1876 m. pradėjo teisininko karjerą. Nuo 1885 m. dirbo prokuroru, nuo 1893 m. apskrities teisėju. 1896 m. tapo magistrato teisėju. 1900 m. tapo aukščiausiojo teismo teisėju Breslau, 1905 m. aukščiausiojo teismo teisėju Leipcige. 1923 m. gruodžio mėnesį išėjo į pensiją.
Memfis (Tenesis)

Gyventojai

Pagal 2000 metų statistiką mieste gyveno 650 100 žmonių, mieste buvo 250 721 šeimos ūkis ir 158 455 šeimos. Gyventojų tankis buvo 898,6/km². Mieste gyveno 61,41 % juodaodžių, 34,41 % baltaodžių, 1,46 % azijiečių, 0,19 % indėnų, 1,49 kitokios rasės ir 1,04 % dviejų arba daugiau rasių žmonių. Iš visų gyventojų 2,97 % ispanai arba lotynai.
Juozapas Algirdas Katkus

Biografija

Užaugo daugiavaikėje šeimoje. 1948 m. tėvus ir tris seseris ištrėmė į Irkutsko sritį, o 1949 m. į Krasnojarsko kraštą išvežė ir likusią šeimos dalį. Sibire mokytis negalėjo. 1950–1957 m. dirbo miško paruošų darbininku, vairuotoju. Tik po devynerių tremties metų grįžo į Lietuvą, paleistas 1957 m. sausio 20 d. 
1957–1960 m. Kretingos švietimo skyriaus vairuotojas-krovikas, kartu mokėsi vakarinėje mokykloje. 1960 m. Vilniuje eksternu išlaikė abitūros egzaminus.
Pakeitęs kai kuriuos biografijos faktus, įstojo ir 1964 m. baigė Kauno politechnikos institutą, o 1971 m. ir KPI aspirantūrą, apgynė technikos kandidato disertaciją. 1964–1992 m. KPI, vėliau Kauno technologijos universiteto Mašinų gamybos fakulteto asistentas, vyresnysis dėstytojas, docentas. Dėstė Alžyro universitete. 20 mokslinių išradimų ir 50 mokslinių publikacijų autorius.
1989–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, grupės įgaliotinis, Kauno technologijos universiteto Sąjūdžio tarybos pirmininkas, Sąjūdžio Kauno miesto tarybos pirmininkas, Kauno technologijos universiteto senato narys, 1992–1993 m. Lietuvos Sąjūdžio Seimo tarybos pirmininkas, 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) pirmininko pavaduotojas.
1992–1996 m. ir 1996–2000 m. Seimo narys, 1996–1999 m. Nacionalinio saugumo komiteto pirmininkas, 1999–2000 m. Nacionalinio saugumo ir gynybos komiteto pirmininkas ir NATO reikalų komisijos narys. 
Žmona Alfonsa, sūnus Saulius, dukra Jūratė.
Dravidai

Dravidai – Pietų Azijos tautų grupė, kalbanti dravidų kalbomis. Populiaciją sudaro ~220 mln. žmonių, gyvenančių daugiausia Pietų Indijoje (Indostane).

Kilmė

Dravidų kilmė yra diskusijų objektas, o pastaruoju metu ir svarbus politinis klausimas Indijoje. Bene vieningai sutariama, kad iki arijų įsiveržimo į Pietų Aziją, šią teritoriją buvo apgyvendinę dravidai. Su dravidais dažnai linkstama sieti Mohendžo Daro–Harapos civilizaciją. Tam svarių įrodymų nėra, nes Harapos raštas neiššifruotas, o daugelis kitų sąsajų tėra hipotezės ir spekuliacijos. Tiesa, brahujų arealas, gerokai nutolęs nuo kitų dravidų ir artimas buvusios Mohendžo Daro–Harapos civilizacijos teritorijai leidžia spėti, kad ankstesnis dravidų arealas buvęs gerokai didesniu (nors pagal kitą versiją, brahujai į ten atsikraustė daug vėliau).
Po indoarijų atsikraustymo į Šiaurės Indiją, daugelis dravidų asimiliavosi ir perėmė indoarijų kalbas. Indoarijų kalbose yra dravidų substrato požymių – dar vediniame sanskrite rasta nemažai dravidiškos kilmės skolinių, iš dravidų kildinamas ir indoeuropiečių kalboms nebūdingas retrofleksinių garsų atsiradimas.

Istorija

Jau 1 tūkstantmetyje pr. m. e. dravidai pradėjo kurti valstybinius darinius (sangaminis laikotarpis), iškilo Andhros, Pandjos, Čolos, Čeros valstybės. Dravidai palaikė prekybinius ryšius su arabų, antikinės Europos pirkliais, XI a. Čolai savo galias išplėtė po Pietryčių Aziją. Ilgą laiką dravidų (Pietų Indijos) istorija klostėsi atskirai nuo Šiaurės Indijos. XVII–XVIII a. dravidų žemės buvo užkariautos anglų ir pajungtos į Britų Indijos koloniją.

Kultūra

Dravidams būdingas saviti rasiniai bruožai, jie išskiriami į atskirą dravidų mažąją rasę, skirtingą tiek nuo europidų, tiek nuo negridų. Tiesa, dėl per ilgą laiką vykusio gyventojų maišymosi, dabar rasiniai požymiai visoje Indijoje yra susimaišę.
Dravidų tautos, ypač tamilai ir telugai, yra sukūrę gausų literatūrinį, architektūrinį, religinį paveldą.
Didžioji dauguma dravidų yra hinduistai, jų tarpe plačiai paplitęs šaivizmas. Nemažai dravidų yra krikščionys (ypač malajaliai), yra musulmonų (brahujai). Kalnų gentyse išlikę protėvių kulto požymių.
Krymo liaudies respublika

Istorija

1917 m. balandį Simferopolyje įvyko Krymo musulmonų suvažiavimas. Suvažiavimas muftijumi paskyrė Nomaną Čelebidžichaną (Noman Çelebicihan), o vykdomojo komiteto vadovu – Džaferą Seidametą Kirimerį (Cafer Seydahmet Kırımer ).
Musulmonų vykdomasis komitetas pradžioje neketino tapti Krymo vyriausybe. Tačiau de facto į jo rankas per kelis mėnesius perėjo ekonomika, religija, politinis valdymas ir mokesčių rinkimas. Musulmonų vykdomasis komitetas vietose turėjo jam pavaldžius organus.
1917 m. spalio 1-2 dienomis (senuoju stiliumi) Krymo totorių organizacijų atstovų suvažiavime, sušauktame Musulmonų vykdomojo komiteto, buvo priimtas nutarimas, kad susidariusioje padėtyje tolesnį Krymo likimą turi spręsti Krymo totorių kurultajus, Kurultajus atsidarė lapkričio 26 d. Bachčisarajuje, Chanų rūmuose. Jis perėmė visus Musulmonų vykdomojo komiteto įpareigojimus ir paskelbė Krymo liaudies respublikos įkūrimą. Po to save paskelbė Krymo liaudies respublikos parlamentu. Vyriausybei vadovauti ėmė Nomanas Čelebidžichanas.
KLR vyriausybė rėmėsi Krymo revoliucinio štabo ginkluotosiomis pajėgomis, kurias 1917 m. lapkritį sudarė Musulmonų vykdomasis komitetas.
KLR vyriausybė, siekdama užsitikrinti viso pusiasalio valdymą, 1918 m. sausio 11 d. (24 d.) Simferopolį įvedė jai paklusnią kariuomenę į Sevastopolį. Sausio 12 (25) – 13 (26) dienomis per kautynes su darbininkų draugovėmis KLR kariuomenė pralaimėjo. Po to, sausio 14 d. (27 d.), padedant Sevastopolio darbininkų ir jūreivių būriui, totorių formuotės buvo išmuštos iš Simferopolio. D. Seidametas pabėgo į Turkiją, o Čelebidžichanas buvo suimtas ir po kurio laiko sušaudytas.

Krymo LR kariuomenė

Generolo Matvejaus Sulkevičiaus musulmonų korpusas į Krymą taip ir nebuvo perkeltas. Iki išformavimo liko Rumunijos fronte, kur lėtai iro, veikiamas bolševikų ir rumunų. 1918 m. kovo mėn. vykusio Austrijos-Vengrijos puolimo metu austrų kariuomenė korpusą ties Tiraspoliu nuginklavo.
Pats Sulkevičius su dalimi korpuso kareivių Krymo totorių į Krymo atvyko tik 1918 m. balandį, kai Kryme jau buvo įsikūrę vokiečių kariuomenės daliniai.

Nemusulmonų daliniai

Kitos daugianacionalinio Krymo tautos irgi pareiškė norą formuoti Krymo pajėgų dalinius. Dar tik kuriant totorių nacionalinius dalinius su Simferopolio musulmonų kareivių komitetu draugiškus ryšius užmezgė ukrainiečių Etmono Dorošenkos vardo pulkas. Graikai ir rusai siūlė suformuoti 3-ąjį Krymo raitelių pulką iš Krymo gyventojų netotorių. 1918 m. sausį buvo suformuotas šio pulko divizionas. Savanoriai į pulką atvykdavo su savo žirgais. 1918 m. pradžioje buvo suformuoti graikų batalionas, žydų būrys, armėnų ir lenkų kuopos. Krymo kariuomenėje tarnavo ir prancūzai – pulkininko Morano vadovaujami aviatoriai.
Dzūkijos statybos

Dzūkijos statybos – įmonės „Alytaus statyba“ kolektyvo laikraštis, leistas 1977–1991 m. Alytuje.

Istorija

Iki 1990 m. Nr. 30 ėjo kaip Alytaus statybos tresto savaitraštis, vėliau – dvisavaitis laikraštis. Tiražas 1977 m. – 1000 egz., 1991 m. – 800 egz.
Šakarva

Aplinkinės gyvenvietės

TAURAGNAI – 24 km
Antalksnė – 6 kmIGNALINA – 7 km
Palūšė – 3 kmLinkmenys – 7 km
Grikiapelė – 3 kmKaltanėnai – 8 km
ŠVENČIONĖLIAI – 18 km
Vladas Motieka

Biografija

Sūnus Kazimieras Motieka. 1915–1918 m. su tėvais gyveno Juzovkoje. Grįžęs į Lietuvą, nuo 1920 m. spalio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1921 m. baigęs Karo mokyklą 1921–1927 m. tarnavo Antrajame raitelių pulke. 1928 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1934 m. – jų Generalinio štabo skyrių. 1934–1937 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo 3-ojo (Operacijų) skyriaus viršininko padėjėjas (pavaduotojas), 1937–1938 m. – Pirmojo pėstininkų pulko bataliono vadas, 1938 m. pulkininkas leitenantas. 1938–1940 m. Kariuomenės štabo karininkas, operacijų dalies vedėjas. Dėstė Aukštojoje karo mokykloje.
TSRS okupavus Lietuvą, nuo 1940 m. birželio mėn. – Mobilizacijos skyriaus viršininkas, vėliau 29-ojo teritorinio šaulių korpuso valdybos operatyvinio skyriaus viršininko pavaduotojas, korpuso ryšių viršininkas. 1941 m. liepos – lapkričio mėn. mokėsi karininkų kursuose Solnečnogorske (Maskvos sritis). 1941 m. spalio mėn. – 1942 m. kovo mėn. dėstė Omsko karo mokykloje. Nuo 1942 m. kovo mėn. – TSRS kariuomenės 16-osios lietuvių šaulių divizijos štabo viršininkas, nuo gegužės mėn. – 167-ojo šaulių pulko vadas; 1942 m. pulkininkas. 1944 m. vasario mėn. su kitais 23 buvusiais Lietuvos Respublikos karininkais pasirašė kreipimąsi į Lietuvoje likusius lietuvių karininkus – kvietė nekovoti su artėjančia prie Lietuvos TSRS kariuomene. 1944 m. rugsėjo mėn. – 1945 m. kovo mėn. TSRS kariuomenės 16-osios lietuvių šaulių divizijos vado pavaduotojas, 50-osios lietuvių šaulių atsargos divizijos, nuo 1945 m. gegužės mėn. – 16-osios lietuvių šaulių divizijos vadas. 1948 m. baigė divizijos vadų kursus prie Frunzės karo akademijos Maskvoje. 1950–1957 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1957–1959 m. Lietuvos konservatorijos karinio parengimo katedros viršininkas, 1964–1975 m. dirbo LTSR Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijoje. 1946–1950 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Gedaliah Nadel

Biografija

Gimė 1923 m. Šiauliuose, rabino Reuven Keshel šeimoje. 1936 m. su tėvais emigravo į Palestiną. Trumpai mokėsi Tel Avivo ješivoje, kol perėjo į Petah Tikvos ješivą, kur jo mokytoju buvo rabinas Elazar Shach. Susituokęs trumpai gyveno Jeruzalėje, kol galiausiai persikraustė į Bene Baraką, kur įkūrė Toros ir Talmudo studijavimui pasišventusią bendriją. Šioje bendrijoje veikė Chazon Ish Talmudo mokykla, kurioje jis mokytojavo. Mirė 2004 m. Bene Berake.