google/wiki40b huggingface dataset:
Onuškio dvaras

Istorija

Onuškis pirmą kartą paminėtas 1529 m. Livonijos sienų aprašymų akte. XVI a. priklausė Rajeckiams, XVII a. valdė Mlečkos (lenk. Mleczkow), Kaminskiai (1774 m. Onuškyje pastatė bažnyčią).
XVIII–XIX a. sandūroje dvarą nupirko Juzefas Komaras, Antano sūnus, vedęs Teklę Zyndram-Koščialovską (?-1855 m.), po kurio mirties 1847 m. Onuškį paveldėjo sūnus Teofilis (1800–1861 m.). Jis ir pastatė vėlyvojo klasicizmo rūmus (spėjamas architektas – Cezaris Anikinis), vėliau formuotas visas kompleksas.
Po rūmų statytojo mirties dvarą valdė jo sūnus Vladislovas Komaras (1848–1896 m.), po šio mirties – jo žmona Marija ir vaikai. Vedybų keliu dvaras atiteko Krasickiams, o 1922 m. dvaro žemės išparceliuotos žemės reformos metu. Rūmai sudegė dar Pirmojo pasaulinio karo metu.
Elena Kniūkštaitė

Elena Kniūkštaitė (g. 1950 m. birželio 12 d. Kartenoje, Kretingos raj.) – Lietuvos tautodailininkė tapytoja.

Biografija

1971 m. baigė fotografiją Vilniaus technologiniame technikume. 1975–1976 m. dirbo Vilniaus universiteto bibliotekos fotolaboratorijoje, nuo 1976 m. – Liaudies buities muziejaus Rumšiškėse restauratorė.

Kūryba

Nutapė figūrinių kompozicijų („Joninių naktį“ 1973 m., „Krikštynos“ 1976 m., „Karuselė“ 1978 m., „Vakaras prie Minijos“ 1984 m., triptikas „Pienių žydėjimas“ 1999 m., „Šv. Morta“, „Margarita“, 2005 m.), portretų („Tėvai“ 1972 m., „Aš, mama, brolis ir pusseserė“ 1975 m.), peizažų („Nida“ 1976 m., „Pasivaikščiojimas“ 1986 m., „Peizažas su ąžuolais“ 1992 m.), natiurmortų. Pasak Elenos kūrybą analizavusių dailėtyrininkų, jos paveiksluose atsispindi savita liaudiška pasaulėjauta, gilus žmogaus būties suvokimas. Ankstyvuosiuose paveiksluose naudojami supaprastinti motyvai, vėlesniuose vyrauja sudėtingesnė erdvinė struktūra, panoraminė ir daugiafigūrė kompozicija, krikščioniškos tematikos siužetai. Paveikslams būdinga aiški kompozicinė sandara, vaizdų dekoratyvumas, metaforiškumas, įtaigus koloritas, melancholiška nuotaika, primityvi, tautodailės tradicijai artima tapysena. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose. Ji yra apdovanota Pauliaus Galaunės vardo Kultūros ministerijos premija, 2004 metais tapo respublikinio Adomo Varno tapytojų konkurso laureate. 2008 m. Tautodailininkų sąjungos fondas išleido apie Eleną Kniūkštaitę monografiją.
Vytautas Stalmokas

Biografija

1965–1974 m. Gargždų vidurinėje mokykloje baigė aštuonias klases. 1974–1977 m. mokėsi Klaipėdos politechnikume, įgijo techniko-elektriko specialybę. 1977 m. pašauktas į sovietinę armiją, trejus metus tarnavo radistu kariniame jūrų laivyne. 1980 m. grįžo į Gargždus. 1981–1986 m. studijavo Kauno politechnikos institute, inžinierius elektrikas. 1983 m. persikėlė į Palangą. Nuo 1984 m. „Lino“ poilsio namų susivienijimo darbuotojas, 1985 m. saugumo technikos inžinierius, 1986–1991 m. energomechaninio skyriaus viršininkas. 1991 m. su broliu įkūrė privačią turizmo firmą, vėliau su grupe bendraminčių nusprendė atidaryti prekybos centrą Palangoje ir duonos kepyklą. Nuo 1995 m. UAB „Pavilka“ direktorius.
1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos Palangos skyriaus narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Palangos skyriaus pirmininkas.
1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Palangos savivaldybės tarybos narys. 2008–2011 m. Palangos savivaldybės meras.
Palangos Rotary klubo narys. Sutuoktinė Vida, vaikai Julius, Vytautas.
Leibgvardija

Leibgvardija (iš rus. лейб-гвардия, pagal vok. Leib 'kūnas' + lot. guardia 'sargyba') – monarchą ar valstybės vadovą saugantis (arba anksčiau saugojęs) rinktinis dalinys. Rusijos imperijoje leibgvardija vadinti ir privilegijuoti daliniai, kurių šefai (globėjai) būdavo monarchai ar monarcho šeimos nariai.

Leibgvardija Rusijoje

Rusijoje leibgvardiją XVII a. pabaigoje įsteigė caras Petras I. Pradžioje tai buvo negausūs, bet gerai treniruoti, patikimi, carui ištikimi daliniai, veikę kaip caro asmens sargyba. Kare jie atlikdavo itin atsakingas užduotis, dažnai atlaikydami tokius nuostolius, kad paprasti daliniai būtų išsilakstę. Pirmieji leibgvardijos pulkai buvo Semionovskojės (Семеновский полк) ir Preobraženskojės (Преображенский полк) pulkai, pavadinti pagal Semionovskojės (село Семеновское) ir Preobraženskojės (село Преображенское) kaimus Pamaskvėje, netoli kurių buvo suformuoti. Vėliau atsirado dragūnų, husarų, kazokų leibgvardijos pulkai, jėgerių, artilerijos ir suomių šaulių leibgvardijos batalionai. 1817 m. Varšuvoje buvo suformuotas leibgvardijos Lietuvos pulkas (лейб-гвардии Литовский полк).
Vėliau leibgvardija vadinti beveik visi Rusijos gvardijos daliniai. Panaikinti 1917 m.
Apačių kraujas (filmas)

Turinys

Laukiniuose Vakaruose vieną iš armijos kareivių, užpultas ir sužalotas lokio, paliekamas mirti. Vis dėlto jam pavyksta išgyventi ir kareivis pradeda vytis savo būrį. Tuo metu vėl pažeidžiama taika tarp baltaodžių ir indėnų, ir apačių gentis išsiruošia į žygį. Atsidūręs pačiame įvykių sūkuryje, kareivis turi tik vieną galimybę išsigelbėti – pasiekti fortą anksčiau, negu indėnai jį sugaus...
Cigonalių senosios kapinės

Vieta

Įrengtos į Minijos ir Dubeikupio santakos slėnį įsiterpiančiame kyšulyje, iki 6 m aukščio smėlingoje kalvelėje, netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 30 m ilgio,  17–27 pločio, apjuostos griovio ir 0,4 m aukščio žemių-akmenų pylimo, apaugusios spygliuočiais medžiais. Paviršius nelygus, žemėja į šiaurės pusę. Laidojimo žymių ir memorialinių paminklų nėra, tik pietryčių pusėje ant pylimo stovi kryžiaus su dvišlaičiu stogeliu pavidalo anotacinis ženklas.
Teritorijos plotas – 0,06 ha, perimetras – 93 m.

Istorija

Kapinės įrengtos XVII a. Oficialiai veikė iki XVIII a. pab. Jose laidoti Cigonalių kaimo gyventojai. Nuo XIX a. pr. iki Pirmojo pasaulinio karo jose buvo pakasami savižudžiai, iš Minijos ištraukti neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Paskutiniai 1917–1918 m. palaidoti nuo dizenterijos mirę kaimo gyventojai. Apie 1920 m. apkastos grioviu ir apjuostos pylimu, pastatyta koplytėlė su Marijos ir kitų šventųjų skulptūromis ir aukštas monumentalus kryžius, kurie XX a. 8 dešimtmetyje sunyko.
1998 m. balandžio 21 d. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. balandžio 29 d. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1981 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2000, 2010, 2015 m. – Julius Kanarskas (SRP direkcija), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė (KPC).
Nikita Michalkovas

Biografija

Tėvas poetas Sergejus Michalkovas, motina poetė Natalija Končalovskaja, brolis kino režisierius Andrejus Končialovskis.
1963–1966 m. mokėsi B. Ščiukino teatro mokykloje, 1971 m. baigė Kinematografijos institutą (mokėsi pas M. Rommą). Kine debiutavo kaip aktorius, išgarsėjo sukūręs Kolios vaidmenį filme „Aš vaikštau po Maskvą“ (1964 m., režisierius Georgijus Danelija). 1974 m. sukūrė savo pirmą ilgametražį vesterno stiliaus nuotykinį filmą „Savas tarp svetimų, svetimas tarp savų“. Kūrybai būdingas subtilus psichologizmas, improvizacija, stiliaus pojūtis, ironija, vaizdo plastinis raiškumas. Jo kino filmuose keliama žmogaus vertės ir unikalumo tema, į žmogų ir į jo situaciją žvelgiama iš istorijos perspektyvos.
XV amžius pr. m. e.

Penkioliktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1500 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1401 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XVI amžius pr. m. e. – XV amžius pr. m. e. – XIV amžius pr. m. e.
EternalBlue

EternalBlue – saugumo spragą išnaudojantis įrankis, sukurtas JAV Nacionalinio saugumo agentūros (pagal buvusių darbuotojų parodymus). Ši spraga buvo nutekinta 2017-ųjų balandį, ir buvo panaudota WannaCry ir NotPetya išpirkos prašančiuose virusuose.

Detalės

EternalBlue išnaudoja saugumo spragą SMB protokole, kai to protokolo serveris įvairiose Microsoft Windows versijose netinkamai apdirba specialiai sukurtus paketus iš nuotolinių užpuolikų, ir leidžia vykdyti kodą be naudotojo žinios ir/ar patvirtinimo.
NSA galiausiai įspėjo Microsoft apie galimą EternalBlue nutekinimą, ir tai leido išleisti SMB spragų ištaisymus 2017-ųjų kovą.

Atsakomybė

Pagal „Microsoft“, atsakinga buvo NSA, dėl savo saugumo spragų kaupimo (vietoje pranešant gamintojui) strategijos, ir tai neleisdavo Microsoft sutvarkyti įvairių spragų.
Carl Hagenbeck

Biografija

Karlas Hagenbekas gimė 1844 m. birželio 10 d. Jo tėvas buvo žuvų prekybininkas Klausas Gotfridas Karlas Hagenbekas (Claus Gottfried Carl Hagenbeck; 1810–1887), kuris turėjo ir šalutinį verslą – prekiavo egzotiškais gyvūnais.
Kai Karlui buvo 14 m., tėvas jam padovanojo keletą ruonių ir baltąjį lokį. Jo gyvūnų kolekcija didėjo, kol jiems laikyti prireikė didelių pastatų. Vėliau Hagenbekas paliko savo namus Hamburge ir ėmė su medžiotojais ir tyrinėtojais keliauti po džiungles ir kalnus. Jis gaudė žvėris beveik visose pasaulio šalyse.
1874 m. jis nutarė eksponuoti samojiečius ir samius kaip „visiškai natūralius“ žmones kartu su jų palapinėmis, ginklais ir kita manta, kartu su šiaurinių elnių grupe.
1875 m. K. Hagenbekas ėmė savo žvėris eksponuoti didžiausiuose Europos miestuose ir JAV.
1876 m. jis pasiuntė savo partnerį į Egipto Sudaną pargabenti tų kraštų laukinių žvėrių ir nubų. Nubijos ekspozicija Europoje buvo labai sėkminga, ji buvo rodoma Paryžiuje, Londone ir Berlyne. Jis taip pat siuntė agentą į Labradorą parvežti eskimų iš Houpdeilo (angl. Hopedale), kurie buvo demonstruojami Hamburgo zoologijos sode. Hagenbeko idėja demonstruoti žmones, laikomus „kilniaisiais laukiniais“, taip, kaip jie natūraliai gyveno, manoma, įkvėpė Žofrua de Sen-Ilerą (Albert Geoffroy Saint-Hilaire) įkurti panašią „žmonių zoologijos sodo“ ekspoziciją Jardin d'acclimatation (Paryžius). 1877 m. Saint-Hilaire organizavo dvi „etnologines parodas“, kuriose publikai rodė nubus ir inuitus, kurių dėka lankytojų skaičius zoologijos sode padvigubėjo.
Hagenbekas taip pat dresavo žvėris naudoti cirkuose. Jo žvėrys buvo rodyti cirkuose 1893 m. Pasaulinėje Kolumbo parodoje (angl. World's Columbian Exposition) Čikagoje ir 1904 m. Luizianos pirkimų parodoje (angl. Louisiana Purchase Exposition) Sent Luise. Hagenbeko cirkas buvo vienas populiariausių atrakcionų. Jo kolekcijoje buvo didžiųjų žvėrių ir roplių. Daugelis gyvūnų buvo dresuoti rodyti triukus. 1900 m. jis sukryžmino liūtę su bengaliniu tigru, o hibridą pardavė portugalų zoologui Bisiano Mazinho už 2 milijonus dolerių. Dresuoti Hagenbeko žvėrys iki 1914 m. vaidino pasilinksminimų parkuose Niujorko Coney Island rajone.
Tačiau Hagenbekas svajojo apie nuolatinę ekspoziciją, kur gyvūnai galės gyventi aplinkoje, kuo panašesnėje į jų natūralias buveines. Nors Hamburge jau buvo zoologijos sodas (vok. Zoologischer Garten zu Hamburg), Hagenbekas 1907 m. Štelingene prie Hamburgo atidarė savo garsųjį zoologijos sodą Tierpark Hagenbeck.
1909–1910 m. jis prižiūrėjo Giardino Zoologico statybas Romoje. Šiandien jo idėjomis seka didžiuma zoologijos sodų.
1905 m. Hagenbekas panaudojo savo patirtį organizuoti tūkstančio kupranugarių sugavimą Vokietijos imperijai, kad ši galėtų juos panaudoti savo Afrikos kolonijose.
K. Hagenbekas savo nuotykius bei patirtį gaudant ir dresuojant žvėris aprašė knygoje „Von Tieren und Menschen“ ('Žvėrys ir žmonės'), išleistoje 1908 m.
Karlas Hagenbekas mirė 1913 m. balandžio 14 d. Hamburge.
Ken Domon

Biografija ir kūryba

Gimė šiaurinėje Japonijos dalyje, Sakatos mieste. 1933 m. pradėjo dirbti asistentu foto studijoje Tokijuje. Ten išmoko fotografijos pagrindų. 1935 m. perėjo į Nihon Kobo fotografijos agentūrą ir toliau tobulino savo fotografijos gebėjimus. Nuo 1939 m. pradėjo dirbti valstybės finansuojamame kultūros populiarinimo biure, kur fotografavo įvairius kultūrinius objektus, lėlių teatrą bunraku. Kelionės po senąsias budizmo šventyklas uždegė visą gyvenimą trukusį Domon susidomėjimą šiais statiniais ir budizmo stilistika. Po karo užsiėmė fotografijos kritika, buvo daugelio fotografijos konkursų vertinimo komisijos nariu, rašė knygas, publikavo keletą įtakingų ir diskusijas sukėlusių straipsnių. 1958 m. išleido nuotraukų knygą apie Hirošimos bombardavimą; vėliau seriją pratęsė su dar viena knyga 1978 m.
Sakatos mieste veikia Domon skirtas muziejus.
2005 m. Europos krepšinio čempionatas

XXXIV Europos krepšinio čempionatas – 2005 m. rugsėjo 16–25 d. Serbijoje ir Juodkalnijoje vykęs Europos vyrų krepšinio čempionatas. FIBA Europa organizuoja Europos vyrų krepšinio čempionatą nelyginiais metais. Nuo 1961 m. čempionate dalyvauja 16 rinktinių. Tai trečiasis čempionatas, įvykęs Belgrade (ankstesni 1961 m. ir 1975 m.). Čempionatas vyko keturiuose miestuose: Vršace (A grupės rungtynės vyko „Millenium Hall“), Podgoricoje (B grupės rungtynės vyko „Morača Sports Center“), Belgrade (C grupės rungtynės vyko „Pionir Hall“, o atkrintamosios varžybos ir finalas Belgrado arenoje), Novi Sade (D grupės rungtynės vyko „Spens Sports Center“).
Česlovas Kalenda

Biografija

Gimė Girkalnio valsčiaus Keryvų kaime. Po metų šeima persikraustė į Medekšų kaimą, prie pat Girkalnio miestelio. Jo tėvai – Pranciškus Kalenda (g. 1905) ir Domicelė Mockutė (g. 1905) – buvo žemdirbiai, smulkūs ūkininkai. Be Česlovo, šeimoje dar buvo Vytautas (g. 1937) ir Zenonas (g. 1941).
Mokydamasis Girkalnio vidurinėje mokykloje, nuo septintos klasės pradėjo rašyti žinutes, eilėraščius į vietinius, vėliau ir į respublikinius bei jaunimo literatūrinius leidinius. 1959–1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Studijuodamas itin susidomėjo filosofija, tam didelės įtakos turėjo profesoriaus Eugenijaus Meškausko paskaitos.
1964–1975 m. ir nuo 1977 m. Vilniaus universiteto Filosofijos katedros dėstytojas, nuo 1977 m. docentas, nuo 2002 m. profesorius. 1972 m. filosofijos mokslų kandidatas.  1975–1977 m. dirbo LKP CK. Nuo 1995 m. dar ir Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas, 1995–1998 m. Etikos katedros vedėjas. Nuo 1994 m. tęstinio filosofijos leidinio „Problemos“ vyr. redaktorius. Paskelbė darbų iš marksistinės etikos metodologijos. 
Žmona Danutė Linčiūtė (g. 1945) – pedagogė-mokslininkė. Dukros Agnė (g. 1970) ir Milda (g. 1974).
Audrius Lingys

Biografija

Brolis Vitas Lingys. 1986 m. baigė Plungės 5-ąją vidurinę mokyklą, 1994 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą.
1990 m. laikraščio „Sargyba“ korespondentas, 1991–1992 m. – „Respublikos vakarinio laikraščio“ korespondentas. Nuo 1992 m. dienraščio „Respublika“ korespondentas, teisėsaugos skyriaus redaktorius, nuo 1996 m. – spec. korespondentas. Daugiausia rašo teisėsaugos temomis.
Donatas Kumeliauskas

Donatas Kumeliauskas (g. 1987 m. liepos 13 d.) – Lietuvos ledo ritulio žaidėjas, žaidžiantis Didžiosios Britanijos antroje ledo ritulio lygoje Sheffield „Steeldogs“ komandoje, taip pat Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinėje. Žaidžia puolėjo pozicijoje.
Jo ūgis 181 cm, svoris 87kg.
Našua

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1655 m. kaip prekybos kailiais taškas. Nuo 1746 m. miestelis, nuo 1853 m. miestas.
Nuo XIX a. pab. į Našuą ėmė keltis lietuviai, kadangi miestas tuo metu buvo svarbus tekstilės pramonės centras. Veikė lietuvių choras, Šv. Kazimiero draugija (įkurta 1899 m.), Romos katalikų susivienijimo Amerikoje kuopa.
Paukščių giedojimas

Paukščiai įvairiais garsais ir giedojimu dažniausiai palaiko tarpusavio ryšius, vilioja kitos lyties individą ar atbaido nuo perėjimo vietos konkurentą. Tokie garsai, ir taip pat sudėtingas čiulbėjimas, dažniausiai paveldimi. Tačiau daugelio giesmininkų čiulbėjimui turi įtakos ir pašaliniai garsai. Juos dar lizduose jaunikliai įsimena iš čiulbėjusių gentainių ar net kitų paukščių.
Martynas Chreptavičius

Biografija

Lietuvos bajorų Chreptavičių giminės atstovas, herbo „Odrovonž“ savininkas. Creptavičių giminės pradininko Bogdano Cghreptavičiaus, Jono Liutauro, Teodoro ir Vasilijaus brolis.
1495 metais Martynas Chreptavičius minimas kaip LDK žirgininkas.. 1502 metais gavo Lietuvos dvaro paiždininkio pareigybę, o 1504 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju medžiokliu. 
1508 metais Martynas Chreptavičius dalyvavo Glinskio maište prieš didžiųjų kunigaikščių valdžią. Po maišto numalšinimo iš jo buvo atimtos visos pareigybės, dvarai ir įkalintas kur prabuvo dvejus metus. 1511 metais Martynas Chreptavičius buvo išlaisvintas iš įkalinimo, ilgą laiką neužėmė valstybinių pareigų. 1524 metais minimas kaip Trakų žirgininkas ir maršalka.

Šeima

Martynas Chreptavičius buvo vedęs kunigaikštytę Aną Glinskają, nuo santuokos su kuria turėjo sūnus: Merkurijus (mirė kūdikystėje) ir Bogdanas, Eišiškių seniūnas.
Kikladų kultūra

Arealas

Kikladų kultūra 3200-2000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Kikladų salyne. Priskiriama Egėjo civilizacijai, kartais laikoma Kretos–Mikėnų kultūros dalimi.

Kultūra

Pirmiausia (5-4 tūkstantmetis pr. m. e.) žmonės apsigyveno Melo saloje, kur kasė obsidianą – rasta iš jo pagamintų peilių, iečių antgalių. Vėliau apsigyventa ir Nakso, Teros, Paro, Teros salose. Kikladų kultūra susiklostė 4 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje, suklestėjo ankstyvajame bronzos amžiuje.
Kikladų kultūros žmonės vertėsi žvejyba, medžiokle, rinko maistą. 3200-2800 m. pr. m. e. gyvenvietes kūrė jūros pakrantėse, dažniausiai ant kalvų, įtvirtintas sienomis ir bokštais (Kastris), pastatus statė iš nedegto molio, akmens arba ilgų skalūno plytų, vienaaukščius. 3 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje atsirado pirmosios miesto tipo gyvenvietės (Filakopai), Teros saloje būta 2 ir 3 aukštų pastatų, puoštų freskomis. Kultūrai būdingi obsidiano, marmuro, vario ir sidabro dirbiniai, sidabriniai indai puošti gyvenimo scenomis. Keramika (amforos, vazos) lipdyta blizgančiu paviršiumi, dažniausiai puošta raižytais ir inkrustuotais geometriniai ornamentais.
Mirusieji laidoti netoli gyvenviečių įrengtuose kapinynuose, akmeninėse dėžėse, cistose, šachtiniuose, vėliau kupoliniuose kapuose su įkapėmis, rasta žuvų, laivų, spiralės ir trikampio motyvais puoštų ritualinių indų, varinių ir sidabrinių papuošalų, darbo įrankių ir ginklų (kardų ir ietigalių), marmuro ir akmens skulptūrėlių, kurios dažniausiai vaizduoja karius, muzikantus, moteris su vaikais, dievybes. Joms būdingos geometrinės formos, rankos dažniausiai sunertos. Kikladų kultūros dirbiniai vežti į Kretą, Balkanų pusiasalį, Mažąją Aziją, Egiptą.
Nuo 1800 m. pr. m. e. Kikladų kultūra patyrė stiprią Kretos kultūros įtaką – išplito jai būdinga keramika, po 1400 m. pr. m. e. Kikladų kultūrą pakeitė Mikėnų kultūra.
Paberžės Šv. Stanislavo Kostkos gimnazija

Istorija

1903 m. pastatytas naujas, mūrinis, raudonų plytų pastatas. Lėšas ir žemę šiai mokyklai skyrė Zagurskų šeima ir žydas Heim Hendler. Iki Pirmojo pasaulinio karo mokymas vyko rusų kalba. Tarpukario metu mokykloje buvo 7 klasės, kuriose mokėsi nuo 200 iki 250 mokinių. Tuo metu mokyklai buvo suteiktas šv. Stanislavo Kostkos (1550–1568) vardas. Mokyklai vadovavo direktorius Kazimieras Mušalskis, mokytojavo Liudmila ir Juzefas Konečniai, Ana Kurlanuvna, Zofija Kačanovska ir kiti; iš viso dirbo 9 mokytojai. Mokyklai priklausė trys pastatai. Pagrindinis pastatas – mūrinis, jame šiuo metu yra atidarytos dirbtuvės. Prie jo šliejosi medinis pastatas, kuris 1944 m. sudegė.
Po Antrojo pasaulinio karo mokykla buvo pradinė, po to septynmetė, nuo 1952 m. vidurinė. Iš pradžių mokymas vyko rusų kalba. Pirmoji Paberžės vidurinės mokyklos laida, baigusi ją rusų kalba, išleista 1955 m., o laida, baigusi lenkų kalba – 1973 m. Taip pat buvo 8 klasės, kuriose mokymas vyko lietuvių kalba. Po karo pradinė mokykla užėmė vieną mūrinį pastatą. Augo mokinių skaičius, todėl reikėjo plėsti ir pačią mokyklą. 1957 m. pastatytas medinis pastatas, kuriame tilpo trys klasės, 1964 m. pastatytas naujas mūrinis baltų plytų pastatas, kuriame tilpo 5 klasės. 1965 m. pastatytas pastatas, kuriame tilpo dvi klasės ir biblioteka. Tačiau to buvo per maža, nes mokinių skaičius siekė 800. Todėl 1974 m. pastatytas naujas, mūrinis, erdvus pastatas, šviesiomis ir erdviomis klasėmis, naujais baldais ir nauja mokomaja medžiaga. Mokykloje buvo įrengti biologijos, fizikos ir chemijos kabinetai, yra aktų ir sporto salės, valgykla ir biblioteka. Tuo metu mokymas vyko rusų-lenkų-lietuvių kalbomis.
Nuo 1991 m. Paberžėje veikia dvi mokyklos: lenkų-rusų mokykla, kuriai grąžintas šv. Stanislavo Kostkos vardas ir Paberžės Verdenės vidurinė mokykla, kurioje mokymas vyksta lietuvių kalba. Paberžės šv. Stanislavo Kostkos vidurinėje mokykloje 2000 m. įvestas profiliuotas mokymas. Nuo 2014 m. gegužės 30 d. mokykla pertvarkyta į gimnaziją.
Šveicariškoji sistema

Šveicariškoji sistema - sporto turnyrų organizavimo sistema, kai stengiamasi, kad kiekviename rate susitiktų panašaus pajėgumo žaidėjai (surinkę tiek pat taškų, arba bent panašų jų skaičių). Pirmą kartą ši sistema panaudota 1895 m. šachmatų turnyre Ciuriche, Šveicarijoje (nuo to ir pavadinimas).
Šveicariškosios sistemos pranašumas yra tas, kad turnyre gali dalyvauti daug žaidėjų (kaip ir naudojant vieno minuso sistemą), bet pralaimėjusieji neiškrenta. Ji paprastai naudojama, kai dalyvių yra bent 20.
Fiodoras Abramovas

Fiodoras Abramovas (rus. Фёдор Александрович Абрамов, 1920 m. vasario 29 d. Verkolos kaimas, Archangelsko sritis – 1983 m. gegužės 14 d. Leningradas) – rusų rašytojas.

Biografija

Dalyvavo Antrajame pasauliniame kare, 1948 m. baigė Leningrado universitetą. Apgynęs kandidatinę disertaciją dirbo Leningrado universitete, tarybinės literatūros katedros vedėjas.
Už drąsą karo metais įteiktas 2-ojo laipsnio Tėvynės karo ordinas, apdovanotas medaliais.

Kūryba

Parašė realistinių romanų trilogiją „Priaslinai“: „Broliai ir seserys“ (Братья и сестры, 1958 m., lietuvių kalba 1982 m., „Dvi žiemos ir trys vasaros“ (Две зимы и три лета, 1968 m., liet. 1971 m., „Keliai ir kryžkelės“ (Пути-перепутья 1973 m., liet. 1983 m., ir trilogijos tęsinį – romaną „Namas“ (Дом 1978 m., liet. 1983 m.) 
Apysakos „Pelagėja“ (Пелагея, 1969 m., „Mediniai žirgai“ (Деревянные кони, 1970 m.), „Alka“ (Алька, 1972 m.) į lietuvių kalbą išverstos 1987 m. Apsakymai spausdinti periodikoje. Liko neužbaigtas romanas „Švari knyga“ (Чистая книга).
Kūrinių siužetinis pagrindas – Šiaurės Rusijos kaimo kasdienybė, dramatiški žmonių tarpusavio santykiai. Palyginus tikroviškai pavaizdavo kolūkinės sistemos nuskurdintą, tradicinių moralinių vertybių netekusį kaimą, reiškė tikėjimą valstiečio sieloje slypinčiu gėriu.
Abelis Klenickis

Biografija

1928–1940 m. Valstybės teatro orkestro smuikininkas. 1930 m. baigė Kauno muzikos mokyklą, I. Vildmano-Zaidmano smuiko klasę. 1938–1940 m. studijavo Kauno konservatorijoje, mokytojai Juozas Gruodis ir Jurgis Karnavičius. Karo metais pasitraukė į Rusijos gilumą. 1942–1944 m. Lietuvos SSR valstybinių meno ansamblių Pereslavlyje Zaleskyje dirigentas. 
1944–1945 m. ir 1958–1963 m. LSSR filharmonijos, 1945–1958 m. Lietuvos radijo simfoninio orkestro dirigentas. 1953 m. eksternu baigė LSSR konservatorijos kompozicijos klasę, 1956 m. baigė Maskvos konservatorijos aspirantūrą, L. Ginzburgo dirigavimo klasę. 1953–1990 m. dėstė LSSR konservatorijoje, nuo 1976 m. profesorius. 1961 m. menotyros mokslų kandidatas. Dirigavo Maskvos, Rygos, Talino, Minsko ir kt. simfoniniams orkestrams.
1945–1954 m. LSSR kompozitorių sąjungos atsakingasis sekretorius, 1949–1951 m. ėjo ir sąjungos pirmininko pareigas.