google/wiki40b huggingface dataset:
Džauharas

Džauharas (angl. jauhar, jowhar) – Indijos radžputų moterų ir vaikų susideginimas. Būdavo atliekamas situacijose, kai būdavo beveik garantuota tikimybė papulti į nelaisvę. Radžputų moterys ir vaikai susidegindavo, o vyrai išeidavo į kautynes, kur garbingai žūdavo (Tokioje situacijoje karių ėjimas į kautynes, kur jie žūdavo, vadinamas saka). Šio papročio radžputų klanai laikydavosi tam, kad išvengtų patekimo į musulmonų nelaisvę, pavergimo ir negarbės.
Pradžioje džauharas buvo musulmonams pralaimėjusių radžputų karalysčių žuvusių valdovų žmonų ir kitų karališkosios giminės moterų savanoriškas nusižudymas vyrų laidotuvėse. Vėliau tuo pačiu žodžiu ėmė vadinti ir retkarčiais viduramžiais pasitaikiusias radžputų masines savižudybes.

Džauharas Čanderyje

Mogolų imperatoriui Babūrui užgrobiant Čanderio miestą dalis gyventojų atliko džauharą. Radžputų, suvokusių, kad juos laukia neišvengiamas pralaimėjimas, moterys su vaikais rankose, kad išvengtų negarbės, šoko į ugnies duobę ir taip nusižudė. Tuo metu dvasininkai deklamavo vedų himnus.
Džauharas buvo atliktas naktį, o rytą vyrai savo žuvusių moterų pelenais patrynė kaktas, apsivilko šafrano spalvos aprangą (vadinama kesariya), pakramtė siauralapio baziliko (tulsis, lot. Ocimum tenuiflorum) lapų (Indijoje šio augalo lapų deda į mirusiojo burną), kas simbolizuoja, kad jie suvokia artėjančią mirtį ir pasiryžimą garbingai kautis ir žūti. Šis kovimosi ir žuvimo siekiant išlaikyti garbą, būdas vadinamas saka.

Džauharas Džaisalmere

Bhačių radžputų sostinėje Džaisalmere vyrai neturėjo laiko sukrauti laužo, todėl jiems teko moterims perpjauti gerkles. Dėl to šį ritualą vadina pusiniu džauharu. Valdant maharavalui Džaitui Singhui (Jait Singh) Alaudinas Childžis apgulė Džaisalmero tvirtovę, ir po 7 mėnesių 24 000 Džaisalmero moterų atliko džauharą. Džaisalmeras sumokėjo didžiulę kainą už tai, kad pagelbėjo Mandoro karaliaus Pratiharo šeimai po to, kai Childžis atakavo Mandorą.
Boleslovas Zubrickas

Biografija

1946–1952 m. mokydamasis Skaudvilės vidurinėje mokykloje, dainavo chore ir giedojo bažnyčioje. Įtariant, kad dalyvauja antisovietinėje veikloje, saugumo agentų buvo suimtas, savaitę kalintas ir žiauriai muštas. Baigęs mokyklą, 1952 m. įstojo į Klaipėdos mokytojų institutą ir muzikos mokyklą (diriguoti mokė Aleksandras Buzys). Įgijęs istorijos mokytojo specialybę, pradėjo dirbti Palangoje, o choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Jozėnas). 1957–1962 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. Juozo Barausko klasė).
1954–1957 m. Palangos vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei dainų ir šokių ansamblio vadovas. Kurį laiką buvo Palangos kultūros namų meno vadovas, suorganizavo mišrųjį chorą ir vokalinius ansamblius, rengė koncertus. Buvo vienas iš pirmosios Palangos miesto dainų šventės (1955 m.) organizatorių, mokyklos ir kultūros namų chorus parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei ir 1957 m. I respublikiniam jaunimo festivaliui Vilniuje. 1958 m. Palangoje įkūrė vaikų muzikos mokyklą ir iki 1962 m. jai vadovavo. Mokykloje subūrė vaikų chorą, kuris 1960 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė antrąją vietą. Keletą metų vadovavo Palangos miesto pagyvenusių žmonių mišriajam chorui. 1962–1963 m. Palangos vienų metų chorvedžių ir pučiamųjų orkestrų vadovų kursų vedėjas, mišriojo choro vadovas, dirigavo Palangos miesto ir Kretingos rajono dainų šventėse.
1963–1973 m. choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje. 1964–1965 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo studentų mišriojo choro chormeisteris. 1966–1968 m. Grigiškių bandomojo popieriaus kombinato kultūros namų mišriojo choro bei dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovas. 1976–1980 m. Vilniaus valstybinio universiteto vyrų choro chormeisteris. 1983–1989 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Pučiamųjų instrumentų katedros dirigavimo dėstytojas ir vyr. dėstytojas. 1984 m. įgijo istorijos mokslų kandidato laipsnį , dalyvavo mokslinėse konferencijose.
1973–1987 m. „Vagos“ leidyklos Muzikos leidinių redakcijos vedėjas. Jam vadovaujant išleista apie 500 įvairių muzikos leidinių – natų ir knygų. 1987–1992 m. Lietuvos muzikų draugijos ir leidyklos „Muzika“ darbuotojas. Spaudoje paskelbė per 200 chorų koncertų recenzijų ir muzikinių straipsnių, sudarė penkis dainų rinkinius chorams. 
Lietuvos kompozitorių sąjungos ir Lietuvos chorų sąjungos narys. 1980 m. apdovanotas Spaudos žymūno ženklu, 1985 m. Kultūros žymūno ženklu. Duktė Violeta Zubrickaitė-Butkauskienė chorvedė, vyresnioji muzikos mokytoja. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Morganitas

Morganitas – silikatų klasės mineralas, rausva berilo atmaina. Al₂Be₃(Si₆O₁₈).
Atrastas 1911 metais.

Fizikinės ir cheminės savybės

Kietumas pagal Moso skalę 7,5-8,0. Rausvą spalvą suteikia geležies, mangano priemaišos. Specifinis tankis 2,7-2,9.
Morganitas gali būti rausvas, violetinis. Oranžiniai mineralai kaitinami parausvėja.

Radimvietės

JAV, Brazilija, Rusija, Madagaskaras, Mozambikas, Zimbabvė, Namibija, Kinija.
Didžiausias, 598 ct. šlifuotas morganitas saugomas Peterburgo muziejaus rinkiniuose, ten pat yra morganito kristalas iš Madagaskaro, kuris sveria 5 kg.

Pavadinimas

Morganitas pavadintas pagal amerikiečių kolekcionieriaus Džono Morgano vyresniojo pavardę.
Romos pilietybė

Romos pilietybė – senovės Romos laikais buvo tam tikras privilegijuotas statusas. Konkrečios jo teikiamos privilegijos šiek tiek skyrėsi įvairais Romos istorijos laikotarpiais. Pilnateisiais Romos piliečiais buvo tik paties Romos miesto gyventojai ir tik vyrai, tačiau iš kitur kilę žmonės (tik vyrai) turėjo galimybių gauti ribotą ar pilną Romos pilietybę už nuopelnus. Taip pat, Romos provincijų ir valstybių – Romos sąjungininkų gyventojai galėjo gauti ribotą pilietybę.
Moterys Romoje turėjo teisę į nuosavybę, tačiau neturėjo teisės eiti valstybines pareigas ar balsuoti.
Vergai buvo laikomi nuosavybe ir turėjo ypač ribotas teises, jie galėjo būti perkami, parduodami, mušami, kankinami, prievartaujami, užmušami. Svetimo vergo užmušimas traktuotas kaip nuosavybės sugadinimas ir kaltininkas atsakydavo kaip už nuosavybės sugadinimą.
Romos pilietybė už rimtus nusižengimus galėjo būti apribota ar visai prarasta.
Graviera

Graviera (gr. Γραβιέρα) – kieto graikiško sūrio rūšis.
Pilkšvoji kreivabudė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 196 psl.
Kartenos paminklas partizanų vadui Jonui Žutautui

Paminklas

Monumentas plokščias, dviejų tarpsnių, susideda iš cokolio, stelos ir ornamentuoto kryželio.
Cokolis betoninis, gulsčio stačiakampio pavidalo. Priekinės pusės viršuje įbetonuota pailga juodo šlifuoto akmens plokštė, skirta gėlėms prie paminklo padėti.
Virš cokolio kylanti stela betoninė, stačiakampė, plokščia, plonėjanti į viršų, užsibaigianti siauresne viršūne. Pagrindiniame fasade įbetonuota juodo poliruoto akmens memorialinė lenta.
Memorialinės lentos viršuje iškaltas dviejų ąžuolo lapų pusvainikis, juosiantis Jogailaičių dvigubą kryžių. Po juo pavaizduotas jauno vyro portretas anfas iki krūtinės, o į dešinę nuo jo iškaltas užrašas: „L. L. A. Žemaičių apyg; „Kardo“ / rinkt., štabo narys, spaudos, informacijos ir / propagandos agentūros v-kas, Kartenos / „Kadagio“ - vėliau Buganto kuopos vadas. / Buvo išduotas, žuvo nelygioje kovoje su / stribais, Budrių km. Ribose. 1946. 06. 05. / mokytojas - Partizanas / Jonas Žutautas / „Ramūnas“ 1921. 09. 08 / Jo lavoną čia niekino, nežinia kur palaidojo.“
Paminklo viršuje kyla ornamentuotas kryželis-saulutė su kristograma (IHS) ties viduriu. Kryželio apačioje prie stiebo privirintas nedidelis apskritimas, nuo kurio į abi puses atsišakoja po ąžuolo lapą.
Paminklo aukštis – 1,95 m, plotis – 82 cm, gylis – 51 cm.

Istorija

Šioje vietoje 1946–1951 m. Kartenos valsčiaus saugumiečiai ir stribai užkasdavo Kartenos apylinkėse žuvusių Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Kadugio būrio, vėliau – Buganto kuopos, partizanų ir NKVD–MVD–MGB Kartenos poskyrio būstinėje nužudytų kovotojų už Lietuvos laisvę palaikus.
Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Kartenos rėmimo grupės ir Kartenos apylinkės tarybos iniciatyva 1990 m. buvo atlikti kasinėjimai, kurių metu rasti žmonių palaikai 1991 m. birželio 2 d. iškilmingai perlaidoti Kartenos kapinėse, o užkasimo vietoje žuvusiųjų atminimui pastatytas paminklinis akmuo.
Minint Kardo rinktinės Kadugio būrio (Buganto kuopos) įkūrimo 70-metį, Kovų už Lietuvos nepriklausomybę įamžinimo Kartenos draugijos vadovo Juozapo Antano Vilucko rūpesčiu partizanų laidojimo vietoje šalia paminklo žuvusiems už Lietuvos laisvę 2015 m. gegužės 29 d. buvo atidengtas ir pašventintas paminklas Kadugio būrio įkūrėjui ir vadui Jonui Žutautui–Ramūnui (1921–1946) atminti.
Paminklo ir kaltinio kryželio meistras – Juozapas Antanas Viluckas, memorialinės lentos autorius – karteniškis akmens meistras Kęstutis Domarkas.
Vitaliečiai

Vitaliečiai (vok. Vitalienbrüder; lot. fratres Vitalienses) – kaperių kompanija, vėliau užsiėmusi piratavimu, veikė Baltijoje ir vėliau – Šiaurės jūroje. Juos 1392 m. nusamdė Meklenburgo hercogai kovai prieš Daniją, nes Danijos karalienė Margareta I įkalino Albrechtą Meklenburgietį ir jo sūnų, siekdama pajungti Švedijos karalystę. Albrechtas nuo 1364 m. buvo Švedijos karalius ir nuo 1383 m. – Meklenburgo hercogas.

Brolių vitaliečių gildija

Karalienė Margareta ir Albrechtas Meklenburgietis varžėsi dėl valdžios Skandinavijoje. Margaretos pajėgos apgulė Stokholmą, todėl vitaliečiai užsiėmė kaperių veikla ir tiekė Stokholmui maisto atsargas. Pavadinimas „vitaliečiai“ atsirado iš ankstyvojo pavadinimo lot. fratres Vitalienses „viktualijos broliai“, kur lot. victualia reiškia „maisto atsargos, maisto produktai“. Kaperiai taip pasivadino, nes pagrindinė jų užduotis buvo tiekti maisto atsargas į apgultą Stokholmą.
Vitaliečiai buvo organizuoti kaip brolija ar gildija, tad patraukė žmones iš visos Europos. 1392 m. jų pagrindinis priešas buvo įtakingas Hanzos miestas Liubekas, šiame kare rėmęs Daniją. Pradžioje Hanzos sąjunga (išskyrus Liubeką) rėmė vitaliečius. Daugelis Hanzos miestų nenorėjo Danijos pergalės, Kadangi Danija dėl patogios strateginės padėties tuomet būtų visiškai kontroliavusi jūros kelius į Baltiją.
Kelerius metus po 1392 m. vitaliečiai turėjo didelę įtaką Baltijos jūroje. Brolija turėjo saugius uostus Rostoke, Ribnice, Vismare ir Štralzunde. Tačiau netrukus jie pasuko plėšikavimo keliu – ėmė piratauti ir plėšti pakrančių gyvenvietes. 1393 m. jie pirmą kartą nusiaubė Bergeną, 1394 m. užkariavo Malmę. Jie taip pat apiplėšė Turku, Vyborgą, Faxeholm, Styresholmą ir Korsholmą, okupavo dalį Fryzijos ir Šlezvigo.
Būdami galios viršūnėje, vitaliečiai 1394 m. užėmė Gotlandą, o savo centrinę būstinę įkūrė Visbyje. Jūrinė prekyba Baltijos regione praktiškai nutrūko. Dėl plėšimų praktiškai žlugo silkių gaudymo verslas. Karalienė Margareta net kreipėsi į Anglijos karalių Ričardą II, norėdama išsinuomoti anglų laivus kovai su piratais.
1395 m. karalienė Margareta politiškai sustiprėjo. Ji Kalmaro unija suvienijo Daniją, Švediją ir Norvegiją. Hanzos sąjunga buvo priversta bendrauti su karaliene Margareta.
Tuo metu vitaliečiai sėkmingai plėšė visų Baltijos šalių laivus. Jų garsus karo šūkis buvo „Mes Dievo draugai, ir viso pasaulio priešai“. Karalienė Margareta ir Švedijos karalius Albertas perleido Gotlandą sąjunginiam Vokiečių ordinui kaip užstatą. 1398 m. Konrado fon Jungingeno vadovaujama įsiveržimo kariuomenė užkariavo Gotlandą ir sunaikino Visbį. Vitaliečiai buvo priversti palikti Gotlandą.
Samas (sala)

Samas (gr. Σάμος) − Graikijos sala Egėjo jūroje, Pietų Sporadų salyne, 2 km nuo Mažosios Azijos pusiasalio. Svarbiausias miestas ir uostas − Vatis. Jame yra antikos paminklų.
Salos plotas 478 km²; ilgis − 43 km, plotis − 13 km. Gyventojų − 33 814 (2001).
Samo salos paviršius kalnuotas; didžiausias aukštis 1434 m (Kerketefso kalnas). Čia yra gaunamas boksitas, marmuras.
Samo sala buvo vienas Kretos−Mikėnų kultūros centrų. Seniausieji gyventojai lelegai ir karai. Juos I tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje iš Samo salos išstūmė jonėnai.
VIII a. pr. m. e. Samo saloje susikūrė polis. Labiausiai jis klestėjo Polikrato laikais. Nuo III a. pr. m. e. sala paeiliui priklausė Makedonijai, Pergamui, Romai, Bizantijai, Genujai, Venecijai, nuo XVI a. vidurio iki 1913 m. − Osmanų imperijai.
1913 m. Samo sala prijungta prie Graikijos.
Per archeologinius tyrinėjimus rasta antikinio polio (įtvirtinto akropolio, molų, ne ankstesnių kaip V a. pr. m. e. gyvenamųjų pastatų) ir netoli jo buvusios Heros šventyklos (Herajono) X−VI a. pr. m. e. liekanų.
Albanijos kunigaikštystė

Albanijos kunigaikštystė buvo pirmoji nepriklausoma albanų valstybė Naujaisiais laikais. Kunigaikštystė sudaryta 1913 m., po Pirmojo Balkanų karo, iš Osmanų imperijai priklausiusių teritorijų, pagal Londono pasiuntinių konferencijos susitarimus ir egzistavo iki 1925 m. Kunigaikštystės sostinė iš pradžių buvo Duresis, o 1920 m. sostinė perkelta į Tiraną.

Susidarymo problemos

Po Turkijos pralaimėjimo Pirmajame Balkanų kare kilus albanų gyventojų sukilimams 1912 m. lapkričio 28 d. buvo paskelbta Albanijos nepriklausomybė nuo Osmanų imperijos. Vliorėje buvo suorganizuotas pietų ir vidurio Albanijos atstovų Nacionalinis susirinkimas, kuris vienbalsiai nusprendė, kad „Albanija nuo šiol tampa savarankiška, laisva ir nepriklausoma“. Gruodžio pradžioje prisijungus šiaurinės Albanijos atstovams Kongresas padidėjo iki 63 narių ir paskyrė Ismail Qemali ir Myfit Libohova vadovaujamą laikinąją vyriausybę. Svarbiausia nepriklausomos Albanijos vyriausybės užduotimi tapo nuo vėlyvųjų viduramžių neegzistavusios valstybės pripažinimas. Iš tikro naujoji vyriausybė kontroliavo tik apie 4000 km² apie Vliorę, Fierį, Lušnę ir Beratį su 300 tūkst. gyventojų, įskaitant 30 tūkst. turkų karių. Likusią teritoriją kontroliavo Serbijos, Juodkalnijos ir Graikijos kariuomenės. Valstybės formos klausimo Kongresas nesprendė, nors buvo linkę į monarchiją, tuo labiau, kad visos aplinkinės šalyse buvo monarchijos. Valstietiškoji visuomenė tikėjosi, kad iš monarchijos bus daugiau naudos, nei kitų valdymo formų.
Dėl savo valstybės egzistavimo Albanija turėtų būti dėkinga aktyviam Austrijos-Vengrijos ir Italijos įsikišimui, kuris buvo nukreiptas prieš teritorines kaimynų pretenzijas. Balkanų karų išvakarėse Balkanų Sąjungos nariai (Serbija, Juodkalnija, Graikija ir Bulgarija) buvo sutarę dėl Balkanų pasidalinimo, įskaitant ir Albaniją. Albanijos nepriklausomybę 1912 m. gruodžio 16 d. Londono pasiuntinių konferencijoje galiausiai pripažino didžiosios Europos valstybės Vokietijos imperija, Austrija-Vengrija, Rusijos imperija, Jungtinė Karalystė ir Italija. 1912 m. gruodžio 27 d. pasiuntinių konferencija nusprendė sukurti Albanijos autonomiją, formaliai priklausančią Osmanų sultonui Mechmedui V, o faktiškai valdomą didžiųjų Europos valstybių. Taip Serbijai buvo užkirstas priėjimas prie Adrijos jūros.
Banginių stebėjimas

Istorija

Banginių stebėjimas organizuojamas jau nuo XX a. 6-ojo dešimtmečio, kai Kabrijo nacionalinis paminklas San Diege buvo paskelbtas vieša pilkųjų banginių stebėjimo vieta. Pirmaisiais metais reginys pritraukė 10 000 turistų. 1955 m. tose pačiose apylinkėse pradėtas rengti banginių stebėjimas iš vandens transporto priemonių. Norint pamatyti banginius iš arti, už ekskursiją reikėdavo sumokėti 1 dolerį. Per ateinantį dešimtmetį ši verslo šaka išpopuliarėjo visoje vakarinėje JAV pakrantėje.
1971 m. Monrealio zoologijos draugija pirmoji pradėjo rengti banginių stebėjimo turus komerciniais tikslais rytinėje Šiaurės Amerikos pakrantėje – Šv. Lauryno upėje buvo siūloma stebėti finvalus ir baltuosius banginius.
Banginių stebėjimas itin svarbus besivystančioms šalims. Pakrantėse įsikūrusios bendruomenės ėmė tiesiogiai pelnytis iš banginių ir todėl prisideda prie paramos banginių apsaugai nuo medžioklės ir kitų grėsmių, pvz., priegaudos ar laivų smūgių, nustatydamos jūrų saugomas teritorijas ir rezervatus. 2007 m. gyvūnų teisių apsaugos organizacija „Humane Society International“ surengė kelis praktinius seminarus, skirtus banginių stebėjimui Peru pakrantėje pristatyti, taip pat pavedė Erichui Hoytui, žymiam banginių tyrinėtojui, parengti planą, kaip organizuoti bangų stebėjimą išlaikant pusiausvyrą su gamta. Vėliau šis planas buvo išverstas į ispanų, prancūzų, indoneziečių, japonų, kinų ir olandų kalbas ir, bendradarbiaujant su Banginių ir delfinų apsaugos draugija (WDCS), IFAW ir „Global Ocean“, 2012 m. buvo išleistas elektroninės knygos formatu anglų kalba.
Augustas Aleksandras Potockis

Biografija

Grafo Aleksandro Stanislovo Potockio (1778–1845) ir Anos Tiškevičiūtės (1776–1867) vyresnysis sūnus.
1830–1831 metais Augustas Potockis su jaunesniuoju broliu Moricu dalyvavo 1831 m. sukilime. Po sukilimo pralaimėjimo broliai emigravi iš Lenkijos į Galiciją. Augustas Potockis buvo emigracijoje iki 1830-ų metų pabaigos, tapęs pagal tėvo valią, dar iki Lenkijos karalystės sugrąžinimo, turtingų Vilinuvo, Choinubo,ir Zastuvo vadlų savininku.
1840-ų metų vidury Augustas Potockis grįžo kartu su žmona į Varšuvą. Po savo tėvo mirties (1845) jis tapo pilnateisiu Vilianuvo, Neporento, Osecko, Chrosno ir Opatuvo dvarų savininku, taip pat buvo atsakingas už plačias savo žmonos valdas.  
Išsirinko savo rezidenciją Vilianuvą, kur Augustas Potockis pradėjo statybos veiklą bendradarbiaujant su architektu Henriku Markoniu, kuris, dar pagal savo tėvo užsakymą, Vilianuvo rūmuose pastatė Stanislovui Kostka Potockiui ir Aleksandrai Liubomirskaitei mauziliejų. Taip pat Henrikas Morikonis finansuojant Augustui Potockiui pastatė Šventos Aleksandro ligoninė pastatą (savo tėvo magnato garbei) ir Šventos nos parapijos bažnyčią (Augusto motinos garbei). Paskutinis pastatas buvo baigtas (po atskiros šventyklos galutinės rekonstrukcijos) jau po Augusto Potockio mirties, kuris po ilgos ligos mirė 1867 metais.
Augustas Potockis nepaliko po savimi vaikų ir testamento, jo dvarai buvo padalinti tarp kitų paveldėtojų. Jo žmona Aleksandra paveldėjo Vilianuvo valdas, kurias valdė iki pat savo mirties, 1892 metų.
Thomas Pynchon

Tomas Pinčonas (gimė 1937 m. gegužės 8 d.) – amerikiečių rašytojas. Jo pirmasis romanas „V", literatūros kritikų buvo įvertintas labai gerai ir rašytojui buvo paskirta Viljamo Folknerio literatūrinio debiuto premija. 1973 m. apdovanotas Nacionaline knygos premija.

Gyvenimas kūryba

Baigęs koledžą, nuo 1954 m. studijavo Kornelo universitete Itakoje: iš pradžių technikos mokslus, vėliau literatūrą. Be kita ko, jam dėstė Vladimiras Nabokovas. 1959 m. baigė šias bakalauro studijas. Studijuodamas, Pinčonas 1955–1957 m. tarnavo kariniame jūrų laivyne. Nuo 1960 iki 1962 jis dirbo „Boeing“ firmoje Sietle ir sudarinėjo techninę dokumentaciją. Netrukus jis iš įmonės išėjo ir visą dėmesį sutelkė į rašymą, o jau 1963 m. pasirodęs pirmasis romanas „V“ (Fau) išgarsino kaip vieną ryškiausių savo kartos JAV rašytojų. Prieš tai jis jau buvo parašęs keletą trumpų apsakymų, kurie 1984 m. išleisti atskira knyga „Slow Learner“.
Kajakas

Kajakas (inu. qajaq ) – siaura, nedidelė, vienvietė valtelė smailiais galais; kilusi iš arktinių kraštų. Medžio arba kaulo karkasas aptrauktas jūrinių gyvūnų oda, valties viduryje paliekama anga irkluotojui. Valtis irkluojama vienu dvimenčiu ar dviem nedideliais vienmenčiais irklais.
Kajakus maždaug nuo VI a. pr. m. e. pradėjo gaminti eskimai, gyvenę Kanados Arktiniame salyne ir vakarų Grenlandijoje. Panašius plaustus gamino ir senovės finougrai.
Dabar kajakais paprastai vadinamos nedidelės vienvietės baidarės, skirtos vandens turizmui (iš esmės, šiuolaikinės baidarės ir kajakai yra vienodi, terminas kajakas labiau paplitęs anglakalbėse šalyse, o baidarė – Rusijoje).
Panašios didesnės oda aptrauktos atviros valtys, yra vadinamos umijakais, jos buvo naudotos krovinių ir žmonių gabenimui, banginių medžioklėje.
Kahalas

Kahalas – žydų bendruomenė, kurios nariai turėjo balsavimo teisę; žydų bendruomenės vietos savivaldos institucija, veikusi iki XX a. pradžios.
Kahalo institucija susikūrė pirmaisiais krikščionybės amžiais. Žydų savivaldą atskirai išplėtojo Palestinos ir Babilonijos žydų bendruomenės. Palestinoje buvo susiklosčiusi vietinė žydų bendruomenė, kurios aukščiausias vadovas buvo patriarchas. Palestinoje pačios vietos bendruomenės rūpinosi bendruomenės veikla, rinkdavo atsakingus asmenis įvairioms funkcijoms atlikti.
Babilonijoje žydų bendruomenės formavosi pagal graikų polių pavyzdį. Šių bendruomenių aukščiausia institucija buvo egzilarchas, savo valdžią kildinęs iš paskutiniojo į Babiloniją VI a. prieš Kristų ištremto Judėjos karaliaus. Egzilarchas postą paveldėdavo. Be jo, veikė ir renkamų, ir postą paveldinčių žydų institucija, kuri rūpinosi autonominių įstatymų priėmimu, santykiais su valstybės valdžia, mokesčių rinkimu, t. p. atlikdavo ir teismo funkcijas.
Krikščioniškoje Europoje centralizuotą žydų bendruomenių valdžią perėmė vietos bendruomenės. Prancūzijoje ir Vokietijoje susiklostė vadinamoji apribotos demokratijos savivalda, kurioje imtos taikyti rinkimų procedūros. Kai kurie pareigūnai rinkti tiesiogiai, kiti dažniausiai burtais. Už bendruomenių taisyklių pažeidimus, jos nariai galėdavo būti pašalinti iš bendruomenės.
Juozas Kėdainis

Juozas Kėdainis (1915 m. gruodžio 31 d. Karaliūniškis, Kupiškio valsčius – 1998 m. lapkričio 12 d. Kaunas) – Lietuvos skulptorius.

Biografija

Baigė Kupiškio gimnaziją. 1933–1939 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1945–1946 m. Kauno vidurinėje dailės mokykloje dėstė piešimą, 1946–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute – piešimą ir skulptūrą, 1951–1989 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, nuo 1970 m. profesorius. Mokiniai: Rimantas Daugintis.

Kūryba

Iš medžio, granito, marmuro, aliuminio, geležies, vario, terakotos sukūrė buitinės tematikos kamerinių („Kolūkio arklininkas“, „Arkliaganis“, abi 1957 m., reljefai „Naujakuriai“ 1948 m., „Arimų legendos“ 1985 m.), dekoratyvinių („Poilsis“, Druskininkai, 1959 m., reljefai „Neringos“ kavinei Vilniuje, Panevėžio dramos teatrui, 1968 m.) skulptūrų (ant Žaliojo tilto Vilniuje, 1952 m., Miko Petrausko Palūšėje, 1973 m.), biustų (Konstantinas Sirvydas Vilniaus universitete, 1979 m.), antkapinių paminklų (Petras Cvirka, Rasų kapinėse, 1950 m., Marcė Katiliūtė, Petrašiūnų kapinėse, 1972 m.), medalių. Tarp heraldikos darbų – Kupiškio herbas, sukurtas 1969 m.
Kūriniai darnios kompozicijos, jiems būdingas ritmiškumas, saikingi apibendrinimai, dažniausiai vaizduojamas žmogus. Prisidėjo prie vario kalybos atgaivinimo Lietuvoje. Nuo 1944 m. dalyvavo parodose, individuali paroda 1976 m. surengta Vilniuje.
Banitas

Banitas (lot. bannitus - ištremtas) – asmuo, XV a. - XVIII a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės teismo sprendimu paskelbtas už įstatymo ribų.

Taikymas

Manoma, kad teisės norma perimta iš Lenkijos ir pritaikyta LDK sąlygoms. Banitais tapdavo dažniausiai tie, kurie pabėgdavo padarę sunkių nusikaltimų. Su banitais turėjo teisę susidoroti kiekvienas žmogus, tai numatė Lietuvos Statutas.
Banicija - nusikaltėlio ištrėmimas iš krašto buvo pagrindinė ir dažniausiai taikoma bausmė. Laikinojo banito bausmė buvo skelbiama už nedalyvavimą teisme, o neleidžiant vykdyti kontumacinio teismo sprendimo (nedalyvavus atsakovui), asmuo buvo skelbiamas amžinuoju banitu. Kontumacinį sprendimą buvo galima vykdyti 10 metų. Amžinoji banicija pakeitė sunkesnę – mirties bausmę, už nepaklusnumą karaliui ji galėjo būti skelbiama iš karto. Trečiajame Statute atsirado galimybė nutartį apskųsti aukštesnei instancijai. XVII a. - XVIII a., didėjant feodalinei anarchijai, banitus persekioti tapo sunkiau.
Gabija Jaraminaitė-Ryškuvienė

Biografija

1990 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1994 m. – Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Kino ir teatro fakultetą (kurso vadovai – Irena Bučienė, Eglė Gabrėnaitė ir Arvydas Dapšys).
Išvertė iš anglų kalbos amerikiečių rašytojos Cecily von Ziegesar knygų seriją jaunimui Liežuvautoja (Gossip girl, leidykla „Little, Brown and Company").

Šeima

Dainininko Vytauto Kernagio dukterėčia.
Išsiskyrusi. Buvęs vyras Linas Ryškus (g. 1970 m.), prodiuseris.