Ankstyvoji krikščionybė

Ebionitai

Ebionitai („Neturtingieji“) buvo žydų krikščionių sekta, klestėjusi ankstyvosios krikščionybės laikais, ypač į rytus nuo Jordano upės. Jie manė, kad Jėzus buvo žmogus, Jokūbo ir Marijos sūnus. Jie tikriausiai buvo asketai, atmetę Pauliaus laiškus ir naudojęsi tik viena evangelija.

Montanizmas

Apie 156 m. Montanas paskelbė pranašystes, kritikuojančias krikščionių vis didesnį pasaulėjimą ir vyskupų autokratines tendencijas. Keliaudamas po gimtąją Anatoliją su dviem moterimis jis pamokslavo apie sugrįžimą prie krikščioniško paprastumo, pranašystes, celibatą ir asketizmą. Tertulianas su amžium tapęs puritonu priėmė montanizmą kaip teisingesnę Kristaus mokymo versiją. Montano sekėjai jį laikė Jėzaus pažadėtu Parakletu, ir jis vedė savo sektą į Naująją Jeruzalę. Sekta paplito po Romos imperiją, buvo persekiojama, patraukė kankinius. Bažnyčia ją uždraudė kaip ereziją, o VI a. Justinianas galutinai ją sunaikino.
Sektos ekstazė ir kitos detalės suartina juos su Sekmininkais.

Jeruzalė

Jeruzalė buvo pirmasis bažnyčios centras. Apie 50 m. Paulius ir Barnabas vyko į Jeruzalę susitikti su „Bažnyčios stulpais“: Jokūbu, Petru ir Jonu. Jeruzalės susitikimas be kitų dalykų patrvirtino Pauliaus ir Barnabo misijos tarp nežydų teisėtumą ir atleido juos nuo daugelio žydiškų įstatymų, ypač apipjaustymo, kuris buvo pasišlykštėtinas graikams.
Petrui išvykus po to, kai Erodas Agripa bandė jį nužudyti, Jokūbas tapo svarbiausiu Jeruzalės autoritetu. Klemensas Aleksandrietis jį vadino Jeruzalės vyskupu.
Vėliau Jeruzalės svarba krikščionybei sumenko, bet vėl sustiprėjo, kai imperatorienė Elena (Konstantino Didžiojo motina) buvo piligriminėje kelionėje į Šventąją Žemę apie 326–328 m.

Antiochija

Antiochijoje, trečiame pagal svarbą Romos imperijos mieste, pirmąkart pavartotas terminas „krikščionys“. Tai ankstyvosios bažnyčios vieta, kurią, pagal tradiciją, įkūrė Petras, buvęs pirmuoju vyskupu. Mato evangelija tikriausiai parašyta Antiochijoje. Bažnyčios tėvas Ignacijus Antiochietis buvo trečiuoju vyskupu.

Aleksandrija

Aleksandrija, įkurta Aleksandro Didžiojo, buvo helenistinės civilizacijos centras, garsus savo bibliotekomis. Mieste buvo daug žydų, iš kurių žymiausias autorius Filonas Aleksandrietis.

Roma

Irenėjus iš Liono nurodo, kad apaštalai Petras ir Paulius įkūrė Romos bažnyčią, o Linas po Petro tapo vyskupu. Imperijos sostinė greitai tapo bažnytinės valdžios centru. Augdama pamažu Septynių bažnytinių susirinkimų laikais Roma buvo svarbiausiu krikščionybės centru. Pauliaus Laiškas romiečiams rodo, kad tuo metu Romoje buvo didelė krikščionių bendruomenė, bet Paulius nemini Petro.

Cezarėja

Cezarėja (lot. Caesarea Maritima, po 133 m. Caesarea Palaestina) pastatyta Erodo Didžiojo (valdė apie 25-13 m. pr. m. e.), buvo Judėjos provincijos sostinė (6-132 m.), o vėliau Palaestina Prima. Čia Petras pakrikštijo centurioną Kornelijų, laikomą pirmuoju gentilu (ne žydiškos kilmės krikščionimi). Paulius dažnai lankydavosi mieste ir dvejus metus kalėjo (apie 57-59 m.).

Šiaurės Afrika

Kartagina davė ankstyvajai bažnyčiai tokius lotyniškai rašiusius autoritetus kaip Tertulianas ir Kyprianas. Egipto dykumoje gyveno asketai vienuoliai iš kurių garsiausi Antonijus ir Pachomijus. Kartagina atiteko Islamui 698 m.

Vakarų Anatolija

Anatolijoje daug nuveikė apaštalas Jonas. Jono evangelija tikriausiai buvo parašyta Efese. Pasak Naujojo Testamento, apaštalas Paulius buvo iš Tarso ir pirmosios misijinės kelionės buvo šiame krašte. Apreiškimas Jonui mini septynias Azijos bažnyčias. Pirmasis Petro laiškas adresuotas Mažosios Azijos miestams.

Damaskas

Pagal Naująjį Testamentą, Paulius atsivertė kelyje į Damaską. Jis buvo apakintas šviesos, o Damaske Ananijas jam sugražino regėjimą ir pakrikštijo.

Pafosas

Romėnų laikais Pafosas buvo Kipro sostinė ir romėnų valdytojo sostinė. 45 m. apaštalas Paulius ir Barnabas atvyko į miestą skelbti evangeliją, romėnai juos persekiojo, bet galiausiai romėnų valdytojas Sergijus Paulas atsižadėjo senųjų dievų ir priėmė krikštą. Kipras tapo pirma krikščioniška Romos provincija. Po 5 metų Barnabas grįžo į Kiprą, tapo Salamio vyskupu ir prižiūrėjo krikščionybės plitimą saloje.

Už Romos imperijos ribų

Ankstyvuoju laikotarpiu krikščionybė nepasitenkino vien Romos imperija. Ji tapo oficialia religija Armėnijoje 301 ar 314 m., kai vis dar buvo uždrausta Romos imperijoje. Armėnijos bažnyčią įkūrė Gregorijus Švietėjas.
Krikščionybė Gruzijoje atsirado IV a. ar dar anksčiau. Gruzijos karalius Mirianas III priėmė krikščionybę 334 m.
Edesa, romėnų valdyta 116–118 m. ir 212–214 m., bet dažniausiai buvusi nuo Romos ar Persijos priklausoma vasaline valstybe, buvo svarbus krikščionių miestas. Po 201 m. ar anksčiau karališkoji šeima tapo krikščioniška.
Pagrindinė tos vietovės bažnyčios kalba buvo aramėjų ir kai kurie mokslininkai mano, kad tai buvo originali Naujojo Testamento kalba.
Misionierius Adajus evangelizavo Mesopotamiją (dabar Irakas) II a. vydury ir tapo pirmuoju Edesos vyskupu. Jo įpėdinis buvo Agajus, o šio – Palutas, kurį apie 200 m. įšventino Serapionas Antiochietis. Tarp daugybės Edesos mokyklos atstovų reikia paminėti Bardesaną (154–222 m.), Abgaro IX bendramokslį, dėl jo nuopelnų atsirandant krikščionių religinei poezijai, o jo idėjas plėtojo sūnus Harmonijus ir kiti mokiniai. Atillâtiâ, Edesos vyskupas, dalyvovo Pirmajame Nikėjos susirinkime 325 m.