google/wiki40b huggingface dataset:
Kings Kroso geležinkelio stotis

Istorija

1852 m. spalio 14 d. atidarytos pirmosios aštuonios Kings Kroso stoties platformos. Per sekančius 30 metų stotyje atidarytos dar trys platformos.
Tarp 1855 m. ir 1945 m. stotyje įvyko 14 incidentų (dažniausiai traukinių susidūrimai su kitais objektais), kurių metu buvo sužaloti arba net žuvo keleiviai.
1972 m. stotis išplėsta. Atidarytas priestatas su bilietų pardavimo kasomis, keleivių laukimo zona, parduotuvėmis.
1973 m. stotyje nežinomas vyras detonavo bomba. Per incidentą sužeisti šeši žmonės. Kaltę už teroristinį aktą prisiėmė Laikinoji Airijos Respublikonų Armija.
1987 m. stotyje kilo Kings Kroso gaisras, kurio metu žuvo 31 žmogus ir dar bent 100 sužeistų.
2010 m. atidaryta naujausia platforma, pažymėta 0. Tai vienintelė platforma stotyje, kuri pastatyta ne XIX a.
2015 m. rugsėjo 17 d. atvykstantis traukinys iš Kembridžo įvažiavo į buferinę stotelę. Per incidentą sužeista 14 žmonių,

Populiarioje kultūroje

Kings Kroso traukinių stotis minima Hario Poterio knygų serijoje, kurioje minima devynių ir trijų ketvirčių platforma. 1999 m. stotyje iškabinta šios Hario Poterio knygų serijos istorijos detalės paminėjimo geležinė lentelė ir pastatyta per sieną keliaujančio bagažo instaliacija.
ASD Treviso 2009

Istorija

Klubas 2009 m. bankrutavo, bet vėl buvo atkurtas ir iš II ešelono nuleistas į VI, regioninį.
Burabajus

Istorija

Įkurtas XX a. pr. Nuo 1939 m. – miesto tipo gyvenvietė. Iki XX a. pab. vadintas Borovojė (Боровое).
Jaranga

Jaranga – šiaurės Sibiro klajoklinių tautų (čiukčių, koriakų, evenkų, jukagyrų) kilnojamas būstas. Yra apskritimo formos, karkasas ir kupolas surenkamas iš lengvų medinių pagalių ir dengiamas elnių odomis. Vidutinei jarangai apdengti prireikia apie 50 odų. Viduje išskiriamos gyvenamos patalpos ir sandėlis.
Zev Birger

Biografija

Gimė 1926 m. Kaune, Pinchas Birger ir Feiga Tzippora Kaplan šeimoje. 1940 m. buvo vienas iš Zionų sūnų organizacijos įkūrėjų. Naciams okupavus Lietuvą su šeima buvo uždarytas į Kauno getą, kur platino pogrindinę spaudą. 1944 m. išvežtas į Štuthofo koncentracijos stovyklą, vėliau į Dachau koncentracijos stovyklą, dirbo lėktuvų gamykloje. 1945 m. balandžio 27 d. buvo išvaduotas JAV karių, kurie jį įdarbino vertėju. 1947 m. su žmona emigravo į Izraelį, tarnavo Izraelio kariuomenėje, dalyvavo Izraelio nepriklausomybės kare. Baigęs tarnybą pradėjo dirbti muitinės departamente. 1967 m. pradėjo dirbti Izraelio industrijos, prekybos ir darbo ministerijoje. Buvo vienas iš Sam Spiegel filmų ir televizijos mokyklos įkūrėjų. Nuo 1982 m. dirbo Jeruzalės miesto savivaldybėje, buvo atsakingas už turizmo plėtojimą. Mirė 2011 m. Jeruzalėje.
Nova (upė)

Etimologija

Upėvardis labai archajiškas ir ginčytinos kilmės. Jis turi atitikmenų Ispanijoje, Ukrainoje, Dunojaus baseine. Šie žodžiai bandomi kildinti iš skr. नाव्या = nāvyā („laivuojama upė“), pers. nav („kanalas“). Kitų tyrinėtojų toks siūlymas atmestas ir pavadinimas siejamas su ide. *nāu̯- („mirtis, lavonas“); plg. rus. навь, навье „lavonas“, ček. nav „kapai, anapilis“, prūs. nowis „kūnas“, lot. nave „mirtis“, liet. novyti „naikinti, galabyti, kankinti“.
Muzika (2006 albumas)

Apdovanojimai

„Bravo 2006“ apdovanojimų ceremonijoje albumas išrinktas geriausiu per 2006 metus, o prodiuseris Žilvinas Žusinas pripažintas metų prodiuseriu.
Albumas buvo pripažintas geriausiu metų albumu ir Radiocentro muzikiniuose apdovanojimuose 2007 m.
Alfonsas Laurinavičius

Biografija

1973 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Istorijos fakultetą. 2006 m. socialinių mokslų daktaras.
1978–1981 m. Vėliučionių specialiosios profesinės technikos mokyklos direktorius. 1981–1990 m. Vidaus reikalų ministerijos Kriminalinės paieškos valdybos vyr. inspektorius, dėstė Vidaus reikalų ministerijos mokymo centre. Nuo 1990 m. Lietuvos policijos akademijos (1997–2000 m. Lietuvos teisės akademija, 2000–2004 m. Lietuvos teisės universitetas, nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) darbuotojas, nuo 1992 m. dėstytojas, nuo 2002 m. Muitinės veiklos katedros vedėjas; nuo 2008 m. profesorius.
Turi dvi anūkes, Gabrielę Laurinavičiūtę ir Kotryną Krupauskaitę.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos sritys: administracinė teisė, vadyba ir administravimas, etika, intelektinės nuosavybės apsauga tarptautinio prekyboje.
Benjaminas Kiburys

Benjaminas Kiburys (g. 1931 m. balandžio 9 d. Kalniškyje, Papilio valsčius) – Lietuvos agronomas, poetas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1948–1950 m. mokėsi Joniškėlio žemės ūkio technikume. 1957 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, 1959 m. K. Timiriazevo žemės ūkio akademiją Maskvoje. 1995 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
1950–1959 m. dirbo Kavoliškio, Radviliškio ir Anykščių mašinų ir traktorių stotyse, Veprių ir Ukmergės žemės ūkio mechanizacijos mokyklose. 1959–1982 m. ir 1989–1992 m. Vilniaus pedagoginiame institute dėstė žemės ūkio mechanizaciją ir žemės ūkio darbų mokymo metodiką, nuo 1970 m. docentas.

Mokslinė veikla

Tyrė žemės dirbimo mašinų neigiamą poveikį kalvų dirvožemiui, mech. eroziją. 1997 m. Toronte skaitė 5 pranešimus I tarptautiniame mechaninės erozijos simpoziume. Paskelbė apie 110 mokslinių straipsnių. Parengė du vadovėlius vidurinėms mokykloms, išleido eilėraščių rinkinių.
Algirdas Taminskas

Algirdas Taminskas (g. 1962 m. vasario 9 d. Biržuose) – teisininkas, teisėtyrininkas civilistas, vienas iš šiuolaikinės Lietuvos daiktinės teisės pagrindėjų, vienas iš naujojo civilės teisės kodekso (LR CK) rengėjų; Vilniaus universiteto Teisės fakulteto docentas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjas, buvęs Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo bei Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo teisėjas.

Išsilavinimas, mokslinė, pedagoginė veikla

1986 m. Algirdas Taminskas baigė teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją. 
Studijavo doktorantūroje, o nuo 1986 m. rugsėjo mėn. VU Teisės fakulteto katedros asistentas, vyr. asistentas, dėstytojas, docentas. 1993 m. gruodžio 17 d. Vilniaus Universitete apgynė teisės krypties disertaciją „Nuosavybės teisinių santykių pertvarkymo problemos Lietuvos Respublikoje“, socialinių mokslų teisės krypties daktaras.
Nuo 1982 m. VU Teisės fakulteto dėstytojas (dėsto kursus Daiktinė teisė, Daiktinės teisės teorinės ir praktinės problemos). Savarankiškai arba kaip bendraautoris paskelbė mokslinių straipsnių. Yra Civilinio kodekso komentaro bendraautoris.

Teisės praktika

Nuo 1986 iki 1989 m. gamybinės praktikos vadovas, nuo 1993 m. gegužės mėn. iki 1994 m. gruodžio mėn. LR Seimo Valstybės ir teisės komiteto patarėjas, nuo 1994 m. gruodžio mėn. iki 1999 m. vasario mėn. LR Seimo kontrolierius, Seimo kontrolierių įstaigos vadovas, nuo 1999 m. spalio mėn. iki 2000 m. Aukštesniojo administracinio teismo teisėjas, nuo 2000 m. iki 2007 m. birželio 20 d. Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėjas, nuo 2007 m. birželio mėn. iki 2008 m. kovo mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjas, nuo 2008 m. kovo mėn. iki 2017 m. Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo teisėjas, nuo 2017 m. spalio Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjas.
Nuo 2002 iki 2006 m. Teisėjų etikos ir drausmės komisijos narys, nuo 2006 m. liepos mėn. Teisėjų garbės teismo narys.
Aukštutinis Pfalcas

Aukštutinis Pfalcas (vok. Oberpfalz) yra Bavarijos administracinė apskritis, apimanti Frichtelio kalnų pašlaites, Aukštutinio Pfalco mišką (Oberpfälzer Wald) ir dalį Frankų Juros. Administraciškai dalinamas į du regionus (Planungsverband) – Aukštutinis Pfalcas-Šiaurė ir Rėgenburgas.
Per jį teka Dunojaus intakai: Laaber, Vils, Naab ir Regen. Didžiausi miestai: Rėgensburgas, Ambergas, Weiden.

Istorija

Regionas savo pavadinimą gavo XVI a. pradžioje, nes pagal Pavijos sutartį jis buvo viena iš pagrindinių dalių sudariusių Vitelsbachų elektorių valdomą teritoriją, į kurią dar įėjo Žemutinis Pfalcas Reino žemėje, vadinamas tiesiog Pfalcu. Aukštutinio Pfalco sostinė buvo Ambergas. Šalutinės Vitelsbachų dinastijos šakos taip pat valdė smulkesnes teritorijas Noiburge ir Zulcbache. Po nepavykusio elektoriaus Frydricho V-ojo bandymo užimti Čekijos sostą 1619–1920 m. Aukštutinis Pfalcas kartu su kitomis jo žemėmis buvo paskelbtas imperatoriaus nuosavybe ir kartu su elektoriaus titulu perduotas Bavarijos kunigaikščiui. Nors Žemutinis Pfalcas buvo grąžintas Frydricho sūnui pagal Vestfalijos taikos sutartį 1648 m., Aukštutinis Pfalcas liko Bavarijos elektoriaus nuosavybe. Mažesniosios Zulcbacho ir Noiburgo teritorijos Bavarijai atiteko 1742 m., o laisvasis imperijos miestas Rėgensburgas nebuvo sujungtas su aplinkinėmis žemėmis iki pat Šv. Romos imperijos panaikinimo 1806 m.
Benkulu (miestas)

Istorija

XVII a. Lampungo regioną Pietų Sumatroje valdė britai iš Malboro tvirtovės, pastatytos 1714 m. O 1682 m. Olandų Rytų Indijos bendrovė užpuolė Banteną. 1685 m. buvo įkurtas prekybos postas, vadintas Benkulenu. Britai išsilaikė regione 150 metų iki 1824 m. sutarties su olandais, kai perleido jiems Benkulu ir susitelkė ties Malaka. Benkulu išliko olandų kolonija iki Antro pasaulinio karo.
Kai olandai įkalino būsimą prezidentą Sukarno, jis trumpai gyveno Benkuluose. Čia jis sutiko žmoną Fatmawati, su kuria susilaukė 7 vaikų, tarp jų buvo būsimoji Indonezijos prezidentė Megawati Sukarnoputri.
Benkulus dažnai niokoja žemės drebėjimai ir cunamiai. 2000 m. birželį žemės drebėjimas nužudė 100 žmonių. Teigiama, kad Benkulus gresia pavojus būti užtvindytam cunamių per artimiausius keletą dešimtmečių dėl požeminių žemės drebėjimų prie Sumatros krantų. 2007 m. rugsėjį žemės drebėjimas nužudė 13 žmonių.
Benkulu mieste įkurtas vienintelis valstybinis universitetas provincijoje.

Kultūra

Kiekvienais metais per musulmono Muharamo mėnesį vyksta ceremonija, vadinama Tabot. 200 metų senumo ceremoniją sukūrė Čenajaus darbininkai, statę Malboro tvirtovę. Ceremonija mini imamo Shiite Hussein mirtinas kančias, patirtas Karbalos mūšyje. Tai ilga procesija su dainom ir jaunų merginų šokiais.
Kolynas

Istorija

Prasidėjus Slavų okupacijai XII–XIII a., tuometiniai gyventojai emigravo į vakarus. Kolyną įkūrė karalius Otakaras II XIII a., miestas pirmą kartą paminėtas 1261 m.
Žaliava

Žaliavos – medžiagos, naudojamos pramoniniams gaminiams gauti.
Tai svarbiausias technologinio proceso elementas. Nuo jų kokybės priklauso gaminamo produkto kokybė ir kaina. Gamybos procese žaliavos, iki tapdamos produktu, turi pereiti keletą perdirbimo stadijų. Medžiaga, gauta tarpinėje stadijoje, vadinama tarpiniu produktu, o galutinėje stadijoje – produktu. Gaminant pagrindinį produktą, dažnai susidaro medžiagos, vadinamos atliekomis. Kitose gamybose kaip žaliava naudojamos atliekos vadinamos šalutiniu produktu.
Ona Jautakienė

Biografija

1964–1972 m. mokėsi Stulgių aštuonmetėje mokykloje, 1972–1975 m. Skaudvilės vidurinėje mokykloje. 1977–1984 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistikos specialybę. 1975–1988 m. Kelmės rajono laikraščio „Komunistinis žodis“ skyriaus vedėja, 1988–2000 m. laikraščio „Bičiulis“ skyriaus vedėja, nuo 2000 m. šio leidinio redaktorė. 2000–2003 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narė (LVP). 
Pradinėje mokykloje rašė eilėraščius, juos spausdino „Moksleivio“, „Tarybinės moters“, „Šluotos“ žurnalai, Kelmės ir Tauragės rajonų laikraščiai. 1974 m., būdama dešimtokė, tapo respublikinio jaunųjų literatų konkurso prizininke, 1975 m. – jo laureate. 1975 m. balandžio mėn. „Moksleivio“ žurnale eilėraščius pristatė poetas Jonas Strielkūnas. 2003 m. išėjo pirmoji O. Jautakienės knyga „Vilko lagaminas“. 2003 m. už „Vilko lagaminą“ ir „Debesį virš akivarų“ apdovanota literatūrine Reginos Biržinytės premija. Lietuvos rašytojų sąjungos ir Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.
Brynäs IF

Istorija

Klubo ištakos siekia 1912 m.
1925 m. tapo Švedijos čempionais.
1979–1981 m. buvo prisijungęs prie Gefle IF klubo.
Pastaruoju metu žaidė šeštos pakopos pirmenybėse.
Slovėnijos Bankas

Slovėnijos Bankas (slov. Banka Slovenije) – Slovėnijos centrinis bankas.
Buveinė – sostinėje (Liubliana). Įkurtas atkūrus Nepriklausomybę 1991 birželio 25 d.
Joga

Istorija

Seniausi archeologiniai jogos egzistavimo įrodymai – maždaug 3000 metų pr. m. e. senumo akmeninės figūrėlės, vaizduojančios, kaip spėjama, žmones jogos pozomis (Pašupačio antspaudas).
Manoma, jog kažkur tarp II a. pr. m. e. ir III a., Patandžalis remdamasis ortodoksalios sankhjos mokyklos dualistine metafizika apibendrino ir susistemino nuo seniausių laikų Indijoje žinomus įvairias jogos šakas (Joga sūtra).
Vakaruose joga pradėjo plisti tik XIX amžiaus pradžioje ir iš pradžių buvo studijuojama kaip dalis rytų filosofijos. Nuo 1980 metų joga išpopuliarėjo vakaruose, kaip hatha jogos atmaina. Šiuo metu susidomėjimas joga neblėsta, atsiranda naujų atmainų, tokių kaip akrojoga. 2015 m. birželio 21 d. visame pasaulyje pirmą kartą buvo paminėta Tarptautinė jogos diena, tarp jų ir Lietuvoje.

Joga ir kitos religijos

Daugelis jogos mokytojų Vakaruose stengiasi nebrukti Hinduizmo mokymų kartu su jogos kūno lavinimo ir proto nuraminimo pratimais, tačiau yra ir tokių, kurie siekia jogos praktikus privesti prie samadhi meditacinės būsenos.
Krikščionybės ir Islamo dvasininkams joga kelia prieštaringus jausmus. Vieni draudžia visiškai praktikuota jogą, kiti į tai žiūri kiek atlaidžiau ir leidžia savo pasekėjams daryti fizinius pratimus, bet laikytis krikščioniško, islamiško tikėjimo žodžio.
Vilius Rudra Dundzila, vienas iš Romuvos vaidilų, neatmeta galimybės baltų tikėjimą papildyti tam tikrais hinduizmo filosofiniais ir religiniais elementais, įvesti tokias dvasines praktikas kaip meditacija ir joga.
Kalinas

Istorija

Dvarininkas, inžinierius iš Vilniaus Poplavski 1861 m. nusipirko 200 hektarų valdą, pavadinimu Miedziechovščyzna (Miedziechowszczyzna) Vilniaus Trakų apskrities Riešės valsčiuje. Vėliau Miedziechovščyzną pavadino Kalinu (Kalin) – pagal savo žmonos Kotrynos (Katažynos) pavardę.
Anksčiau kaimas vadintas Medikiškėmis, vėliau Kalina.
Neilgą laiką sovietmečiu kaimas buvo Riešės apylinkės centras.
Paeiškūnė

Aplinkinės gyvenvietės

MOSĖDIS – 3 km
NaujukaiŠerkšniaiŽebrokai – 4 kmŠilalė – 2 kmKulaliai – 4 kmŠaukliaiŠniukščiai – 3 km

Etimologija

Kaimas pavadintas jo žeme tekančio Eiškūno upelio vardu. Rašytiniuose šaltiniuose pavadinimas rašomas Pejszkunie, Paiškūnė, Paeiškūnė
Rainis

Biografija

1883 m. baigė Rygos gimnaziją. 1884–1888 m. studijavo teisę Peterburgo universitete.
1889–1891 m. dirbo Vilniaus apygardos teismo sekretoriumi. 1891–1895 m. redagavo visuomeninės politinės organizacijos „Jauna strava“ (Naujoji srovė) laikraštį „Dienas lapa“ Rygoje. Jame latvių visuomenė buvo supažindinta su socialdemokratinėmis idėjomis ir netrukus pradėjo burtis pirmieji rateliai.
1897 m. vedė poetę Elzą Rozenbergą-Aspaziją. 1897 m. paskirtas advokatu Panevėžyje, dalyvavo LSDP veikloje. 1897 m. už politinę agitaciją suimtas, ištremtas į Pskovą, 1899 m. – į Viatkos guberniją.
1903 m. grįžo į Latviją, dalyvavo socialdemokratų grupių veikloje, nuo 1904 m. LSDSP narys. Aktyvus 1905 m. įvykių dalyvis, mitingų organizatorius. Žandarų persekiojamas 1905 m. lapkričio mėn. emigravo į Šveicariją. Ten gyvendamas parašė geriausius savo literatūros darbus.
1920 m. su triumfu grįžo į Latviją ir buvo išrinktas Steigiamojo susirinkimo atstovu. Nuo 1920 m. LSDSP CK narys. I ir III Seimuose vadovavo socialdemokratų frakcijai. 1920 m. gegužės 1 d. iškeltas kandidatu į Steigiamojo susirinkimo pirmininkus, bet, gavęs 48 balsus, pralaimėjo 83 balsus surinkusiam Janiui Čakstei. Pralaimėjo jam ir pirmojo Latvijos prezidento rinkimus.
1920 m. Dailės teatro, 1921–1925 m. Latvijos Nacionalinio teatro steigėjas ir direktorius. 1926–1928 m. švietimo ministras.
Belogorskas (Krymas)

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo XIII a., jos pavadinimas totorių kalba reiškia „juodosios upės turgus“. Čia buvo svarbi karavanų sustojimo vieta. XVI a. Karasubazarą ne kartą nusiaubė Zaporožės kazokai. 1736 m. rusams sunaikinus Bachčisarajų, į Karasubazarą persikėlė chanas Fetichas II Girėjus, bet netrukus ir šis miestas suniokotas. Iki XX a. vid. Karasubazaras buvo krymčiakų kultūrinis centras. Nacių okupacijos metu jie buvo išžudyti. 1926 m. oficialiai suteiktas miesto statusas. Iki 1944 m., kai dauguma Krymo totorių buvo ištremta iš Krymo, absoliuti Karasubazaro gyventojų dauguma buvo totoriai.
Tiesa (Urugvajus)

Tiesa – Urugvajaus lietuvių katalikų laikraštis, leistas 1939 m. Montevidėjyje.

Istorija

Leistas lietuvių ir ispanų kalba. Redaktorius Pranas Sacikauskas. Išleisti 5 numeriai.
Rumšiškių miško pušis

Rumšiškių miško pušis – botaninis gamtos paveldo objektas, 2000 m. paskelbtas gamtos paminklu, storiausia Lietuvoje pušis. Auga Rumšiškių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone, Kaišiadorių miškų urėdijos Rumšiškių girininkijos (363 kv., 6 skl.) teritorijoje, Rumšiškių miške, apie 350 m į pietryčius nuo senosios vaikų stovyklavietės „Kauno marios“. Medis patenka į Kauno marių regioninio parko teritoriją.

Būklė

Savo matmenimis ir išvaizda pušis smarkiai išsiskiria iš aplinkinių medžių. Pušis viršijusi gamtinę brandą ir yra stagnacijos fazėje. Jos kamienas ne sykį paveiktas pievų ir krūmynų gaisrų. Tai liudija anglies pėdsakai žievėje. Sakinimo laikai palikę randus žievėje – joje buvo daromi pusės metro pločio ir daugiau kaip metro ilgio pjūviai. Aplaužytos šakos – kertamų medžių ar į kirtavietę įsiveržusių vėjų padariniai. Yra ertmių kamieno pagrinde ir lajoje. Viršūnėje kelios stambios šakos tarpusavyje sujungtos lynais. Teritorija aplink medį tvarkinga, įrengti informaciniai stendai, suoliukai. Supantis mišrus miškas priskiriamas kertinėms miško buveinėms.

Kamieno storis

Kamieno apimtis 2 metrų aukštyje viršija 5 metrus, tuo tarpu žemiau apimtis sumažėja iki 4 metrų. Viena iš priežasčių – sakų rinkimas. Nors medis žaizdą beveik išsigydė, tačiau išliko tipiškas, į apačią plonėjantis sakinto medžio kamienas. Be to, manoma, kad prie to galėjo prisidėti reguliariai besikartodavę miško paklotės gaisrai. Pušims tokie gaisrai nebaisūs, jų žievė yra stora ir apsaugo medį nuo žalingo ugnies poveikio, o šakos pakankamai aukštai, kad ugnis nepasiektų. Ilgainiui dėl besikartojančių gaisrų ties pagrindu pušies žievė suplonėjo, taip sustiprindama į viršų platėjančio medžio kamieno įspūdį.
Radzionkuvas

Istorija

Minimas nuo 1326 m. XIX a. pabaigoje įkurta angliakasybos įmonė.
Novigradas

Istorija

Miestas žinomas nuo senovės. Antikos laikais čia būta gyvenvietės, kuri vadinta Aemona.
Nuo 1270 m. teritorija priklausė Venecijos respublikai. Tuo metu vadinama Cittanova.
Venecijiečiai išlaikė teritorijas iki XVIII a. pabaigos. Vėliau į šias žemes pretandavo Napoleonas, o galiausiai užvaldė Habsburgai.
Lesė (sala)

Lesė (dan. Læsø) − Danijos sala Baltijos jūroje, didžiausia Kategato sąsiauryje.
Lesės salą nuo Jutlandijos pusiasalio skiria 19 km pločio Lesės-Rendės sąsiauris. Salos plotas 114 km². Gyventojų − 1 969 (2010). Dauguma gyventojų užsiima žemės ūkiu.
Sala sudaro atskirą savivaldybę, kuri priklauso Šiaurės Jutlandijos regionui. Administracinis centras − Byrumas. Lesės saloje yra keletas kaimų ir dvi prieplaukos.
Keltas salą jungia su Frederikshauno miestu.
Zhang Yimou

Zhang Yimou (Džang Imou, supaprastinti hieroglifai: 张艺谋, tradiciniai: 張藝謀, pinyin: Zhāng Yìmóu; g. 1950 m. lapkričio 14 d.) – kinų režisierius, priklausantis vadinamajai "Penktajai" kinų režisierių kartai. Kaip režisierius debiutavo 1987 m. filmu „Raudonasis gaolianas“.

Biografija

Džang Imou gimė Sianio mieste, Šaansi provincijoje. Sunkiai įstojęs į Pekino kino akademiją, ją baigė 1982 m. drauge su Čen Kaige (Chen Kaige) ir Tian Džuangdžuangu (Tian Zhuangzhuang). Pradėjo dirbti Guansi (Guanxi) kino studijoje. 1984 m. – vienų pirmųjų Penktosios kartos filmų „Vienas ir aštuoni“ bei "Geltona žemė" (rež. Čen Kaige) operatorius. Su Čen Kaige taip pat dirbo kuriant filmą „Didysis paradas“ (1985).
1985 m. Ketvirtosios kartos režisierius U Tianmingas (Wu Tianming) pakvietė Džangą į Sianio kino studiją. Baigęs darbą U Tianmingo filme, jis pradėjo kurti savo kaip režisieriaus debiutinį filmą „Raudonasis gaolianas“. 1987 m. pasirodęs darbas padėjo Džangui išgarsėti visame pasaulyje, o Berlyno kino festivalyje laimėjo Auksinį Lokį. Filmai „Dziu Dou“ (1989) ir „Pakabink raudoną žibintą“ (1991) buvo nominuoti Oskarui.
Filme „Čiudziu istorija“ (1992) aktoriai neprofesionalai vaidina kartu su Džang mėgstama aktore Gong Li. Pastaroji aktorė vaidino daugumoje Džang Imou filmų iki dešimtojo dešimtmečio vidurio. Jų meilės romanas baigėsi filmuojant "Šanchajaus triadą" (pasirodė 1995 m.).
1994 m. filmo „Gyventi“ pagrindinis aktorius Ge Jou (Ge You) Kanuose pripažįstamas geriausiu. 1999 m. filme „Kelias namo“ debiutavo aktorė Džang Dzi-i (Zhang Ziyi). Čia Džang Imou vėl samdė neprofesionalius aktorius. Filme „Nė vieno mažiau“ (1999) vaidinusių žmonių vardai scenarijuje net nepakeisti.
2002 m. pasirodė wuxia žanro filmas „Herojus“ (Lietuvoje verstas kaip „Bevardis“. Po dvejų metų parodytas Amerikoje, šis filmas išpopuliarėjo, kaip ir 2004 m. kūrinys „Skraidantys durklai“. Su panašaus tipo kūriniu "Pilnas miestas auksinių šarvų", arba "Auksinės gėlės prakeiksmas", Džang Imou į ekranus grįžo 2007 m.
Havranokas

Havranokas (slovakiškai Havránok) – svarbi archeologinių kasinėjimų vieta Slovakijos šiaurėje. XX a. 7-ajame dešimtmetyje, statant Liptovska Mara užtvanką, čia buvo atkasta priešistorinė keltų tvirtovė ir medinė vidurinių amžių pilis. Abu objektai dalinai atstatyti.

Istorija

Havranoko tvirtovė maždaug IV-II a. pr. m. e. buvo religiniu, ekonominiu ir politiniu požiūriu svarbus dabartinėje Slovakijos teritorijoje dominavusios Kotini genties keltų centras. Gyvenvietė, kaip ir daugybė kitų keltų kaimų, buvo sugriauta mūsų eros pradžioje germanų ekspansijos metu.
Medinė pilis šalia gyvenvietės griuvėsių stovėjo XI-XV a.
Iberoamerika

Iberoamerika (isp. Iberoamérica) – terminas, kuriuo apibrėžiamos Lotynų Amerikos ir Pirėnų pusiasalio (Iberijos) valstybės. Pradėtas vartoti XIX a., siekiant įvardinti Portugaliją ir Ispaniją su jų buvusiomis kolonijomis Amerikoje. Iberoamerikos šalys rengia kasmetinius valstybių vadovų susirinkimus. Taip pat yra Iberoamerikos valstybių organizacija, į kurią taip pat įeina kitos buvusios Ispanijos ir Portugalijos kolonijos (Mozambikas, Pusiaujo Gvinėja, Filipinai ir kt.).
Iberoamerikoje dominuoja ispanų ir (kur kas mažiau) portugalų kalbos.
Alvydas Barzdžiukas

Biografija

1981 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1981–1994 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto Panevėžio skyriaus architektas. 1994–1998 m. Panevėžio bendrovės „Architektūra ir grafika“ savininkas, nuo 1998 m. Vilniaus UAB „Naujoji architektūra ir grafika“ savininkas ir architektas.  
Lietuvos architektų sąjungos narys.