google/wiki40b huggingface dataset:
Šaukšteliškiai (Joniškis)

Istorija

1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje užrašytas kaimas Šukštuliški.
Didybė (psichiatrija)

Didybė (angl. grandiosity) psichiatrijoje – perdėtas savo svarbos, vertės, žinių, galios, įtakos jausmas. Labai išreikšta didybė gali tapti kliedesiu.
Didybė dažnai būdinga žmonėms, ištiktiems manijos, hipomanijos epizodų, taip pat žmonėms su narcisistiniais asmenybės sutrikimais.
Gardamo Šv. Roko bažnyčia

Istorija

Gardamo koplyčia minima 1636 ir 1688 m. Kvėdarnos seniūno Paco rūpesčiu 1706 m. pastatyta bažnyčia. Ji buvo Žemaičių Naumiesčio parapijos filija. 1806 m. bažnyčioje nebuvo liturginių reikmenų, suolų. 1908–1910 m. veikė „Saulės“ draugijos pradžios mokykla. 1911 m. perstatytas bažnyčios bokštas.
1913 m. balandžio 25 d. bažnyčia sudegė. Pastatyta laikina koplyčia. 1922 m. pradėta vežti akmenis bažnyčiai statyti. Mūryti pradėta 1929 m. Valstybė skyrė 10000 litų pašalpą. Klebono Stasio Ignatavičiaus rūpesčiu pastatyta bažnyčia. 1932 m. rugsėjo 25 d. pašventinta, įkurta parapija.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, su apside. Šventoriaus tvora plytų mūro. 2002 m. bažnyčios bokšte fasadinėje pusėje įmontuotas laikrodis. Jo ciferblatas naktį šviečia.
Tarpinė gija

Tarpinės gijos (arba tarpiniai siūleliai, tarpiniai filamentai) – tvirtos virvelinės gijos, aptinkamos kai kuriose daugialąsčių gyvūnų ląstelėse; viena ląstelės citoskeleto sudedamųjų dalių. Vienos gijos plotis – apie 10 nm
Pagrindinė tarpinių gijų funkcija – mechaninio tvirtumo ląstelei suteikimas, todėl itin daug šių darinių turi ląstelės, patiriančios stiprų tempimą, pvz., epitelio, raumeninės ląstelės, neuronų aksonai.
Paprastai tankus tarpinių gijų tinklas supa branduolį ir jungiasi su plazmine membrana. Taip pat specializuotų tarpinių gijų randama ir branduolio viduje – čia jos sudaro branduolio apvalkalo pamušalą. Pamušalas būna 30-100 nm storio, jo nėra šalia apvalkalo porų. Kitos tarpinės gijos driekiasi ląstelių citoplazmoje, epitelyje – netgi per kelias ląsteles specialių tarpląstelinių jungčių (angl. gap junctions) pagalba, taip suteikdamos tvirtumo ištisiems audiniams.

Tarpinių gijų sandara

Tarpinių gijų sandara idealiai tinka mechaniškai tvirtiems dariniams. Monomerai jungiasi į dimerus, apsivyniodami vienas aplink kitą (coiled coil – susuktos spiralės struktūra), o dimerai į tetramerus jungiasi šonais. Toks susijungimas yra labai tvirtas, todėl tarpinės gijos yra kur kas mechaniškai stabilesnės už mikrovamzdelius ar aktino gijas.
Tarpinės gijos sudarytos ne iš globulinių, o fibrilinių molekulių. Pagrindinė tarpinių gijų monomero dalis – spiralė, o galai globuliniai. Vienos molekulės globuliniai galai jungiasi su kitos molekulės globuliniais galais taip sudarydami polimerus.
Tarpinių baltymų jungimąsi į gijas lastelė gali reguliuoti fosforilindama ir defosforilindama globulinių galų aminorūgštis. Tokiu pat principu aminorūgštys fosforilinamos ir ląstelei dalijantis – tai suardo branduolio pamušalą ir membraninis apvalkalas suyra į vakuoles. Baigiantis mitozei aminorūgštys vėl defosforilinamos, fragmentai vėl ima jungtis ir branduolio apvalkalas vėl susimontuoja.
Mergakalnis (Kaišiadorys)

Mergakalnis – kalva Dovainonyse, prie Kauno marių, ties aukščiausia prie marių Dovainonių atodanga.

Legendos

Pasakojama, kad žiloje senovėje šioje vietoje nuo skardžio buvo metamos į maišus sukištos laisvo elgesio moterys. Kita legenda teigia, kad viduramžiais kryžiuočiai vijosi viena kunigaikštytę ir ji, nenorėdama patekti nelaisvėn, su visa karieta nuvažiavo nuo kalno į Nemuną ir nukritusi nuo skardžio žuvo.
Verslo taisyklė

Verslo taisyklė (angl. business rule) – ribojimas, varžantis verslą tam tikru aspektu; sutarta taisyklė, kurios laikomasi versle; verslo norma.
Tokios taisyklės gali nustatyti kainų ar nuolaidų strategiją, vartotojų galimybes įvairiose situacijose, dirbančiųjų teises bei pareigas ir pan. Verslo taisyklių aiškus formulavimas naudingas visada, tačiau jis tampa absoliučiai būtinas jei imama programuoti jų automatišką laikymąsi kompiuterio pagalba (kuriant duomenų bazių sistemas).
Urartų kalba

Istorija

Urartų kalba buvo užrašoma urartų dantiraščiu – patobulintu asirų dantiraščiu. Jame kiekvieną garsą atitinka ženklas. Be to, dar rasta keletas įrašų Anatolijos hieroglifais. Seniausi rašto paminklai, užrašyti šia kalba žinomi iš karaliaus Sardurio I valdymo laikotarpio (IX a. pr. m. e.). Iš viso rasta ~200 įvairių tekstų urartų kalba, bet 585 m. pr. m. e. žlugus Urartu valstybei, šia kalba rašyti liautasi. Achemenidų valdymo laikotarpiu urartų kalba matyt persimaišė su armėnų kalba.
Urartų kalba iššifruota XX a. pirmoje pusėje, radus dvikalbių urartų-asirų įrašų.

Gramatika

Urartų kalba agliutinacinė, ergatyvinė. Kalba turi 9 linksnius, 2 skaičius. Įprasta žodžių tvarka veiksnys-papildinys-tarinys, bet nėra labai griežta.

Kilmė

Ši kalba nėra gimininga aplinkinėms to meto Artimųjų Rytų kalboms (semitų, indoeuropiečių), išskyrus huritų kalbą, kuri vartota visu tūkstantmečiu anksčiau, bet yra išlaikiusi daug panašumų. Rusų kalbininkas Igoris Djakonovas šiedvi kalbas bandė kildinti iš šiaurės rytų Kaukazo kalbų.
Jonas Jonušys

Biografija

1990–1994 m. Biržų rajono valdytojas.
1995–1997 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys. 2015–2017 m. Biržų rajono mero visuomeninis patarėjas. 2017–2018 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos direktorius.
Nuo 1990 m. LDDP, nuo 1996 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.
Laima Jurevičienė

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą, 1993–1994 m. VU studijavo tarptautinius ekonominius santykius.
1982–1985 m. buvo Chemijos ir cheminės technologijos instituto mokslinė bendradarbė, 1985–1988 m. – mokslinio gamybinio susivienijimo „Spartis“ vyriausioji technologė, vėliau – Žemės ūkio ministerijos Maisto pramonės departamento vyr. specialistė.
1995 m. pradėjo dirbti Užsienio reikalų ministerijoje, Techninės pagalbos skyriaus pirmą sekretore, 2000–2003 m. buvo Lietuvos ambasados Danijoje pirmoji sekretorė.
2003–2006 m. dirbo Vyriausybės kanceliarijoje Užsienio politikos skyriaus patarėja, vėliau – Lietuvos ambasados Austrijos Respublikoje patarėja.
2009–2011 m. buvo URM Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamento Artimųjų Rytų ir Afrikos skyriaus vedėja, vėliau – šio departamento direktoriaus pavaduotoja. 2012–2015 m. vadovavo URM Vystomojo bendradarbiavimo departamentui.
Nuo 2015 birželio 15 d. – Lietuvos Respublikos nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė prie Europos Tarybos.
Gediminas Astrauskas

Biografija

1950–1955 m. studijavo rusų kalbą ir literatūrą Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete.
1955–1957 m. Kauno politechnikos institute ir Vilniaus pedagoginiame institute dėstė rusų kalbą. 1957–1962 m. laikraščio „Sovetskij sport“ Lietuvos korespondentas. 1962–1982 m. dirbo laikraščio „Sportas“, žurnalų „Nemunas“, „Šluota“ redakcijose, Lietuvos televizijos ir radijo komiteto „Telefilmo“ vyresnysis redaktorius, nuo 1983 m. žurnalo „Šluota“ literatūrinio skyriaus redaktorius. 
Palaidotas Karveliškių kapinėse.

Kūryba

Savo kūrybinę veiklą pradėjo 1943 m., pirmuosius eilėraščius spausdino „Žiburėlyje“, „Panevėžio tiesoje“. Rašė eilėraščius vaikams. Parašė libretus Benjamino Gorbulskio operetei „Akademikas“ (past. 1967 m. su kitomis dviem operetėmis pavadinimu „Trys vakarai“ bei Vytauto Paltanavičiaus operai „Kryžkelėje“ (su Kostu Šilgaliu, past. 1967 m.). Išvertė Vladimiro Majakovskio kūrinių, rusų, latvių, vokiečių, bulgarų, ukrainiečių poezijos. 
Nuo 1969 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Algirdas Stanislovas Kairys

Algirdas Stanislovas Kairys (g. 1932 m. gegužės 13 d. Osija, Alvito valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, dimisijos pulkininkas.

Biografija

1955 m. baigė Riazanės pėstininkų karo mokyklą, 1967 m. baigė Maskvos M. Frunzės karo akademiją. Iki 1977 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose – būrio, kuopos vadas, junginio operatyvinio skyriaus viršininko pavaduotojas, viršininkas. 1977–1987 m. Lietuvos SSR Savanoriškos draugijos armijai, aviacijai ir laivynui remti Centro komiteto pirmininko pavaduotojas.
1990 m. liepos mėn. – 1992 m. kovo mėn. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos departamento 3 skyriaus viršininkas, štabo viršininko pavaduotojas. 1994 m. pulkininkas.
Penktasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas

Penktasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1919–1940 m., dislokuotas Kaune, Aukštojoje Panemunėje.

Istorija

Pulką 1919 m. kovo 2 d. krašto apsaugos ministro įsakymu Kaune organizavo Kauno komendantūros karininkas Kazys Škirpa. Iš pradžių jis vadinosi atskiras Kauno batalionas. Iš Kauno komendantūros buvo išskirtos 5-oji ir 6-oji pėstininkų kuopos bei 2-asis husarų eskadronas. Pėstininkų kuopos tapo 1-ąją ir 2-ąją kuopomis, prie kurių netrukus prisijungė nauji savanoriai. Kovo 23 d. atvyko 20 kareivių iš Kauno miesto komendantūros mokomosios komandos ir 16 kareivių iš grenadierių komandos. Kovo 28 d. prisijungė Kauno mokomosios komandos 1-osios ir 4-osios kuopos kariai ir keletas savanorių kulkosvaidininkų iš Vilniaus. Naujai atvykusios 1-oji kuopa pervadinta 1-ąja kuopa, 4-oji – 2-ąja kuopa, o iki tol buvusios 1-oji kuopa pervadinama 3-ąja kuopa, 2-oji kuopa – 4-ąja. 1919 m. birželio 20 d. Vyriausiojo karo vado įsakymų Nr.12 batalionas pavadintas Vilniaus batalionu. 191 m. lapkričio 10 d. Vyriausiojo Kariuomenės vado įsakymu Vilniaus batalionas pervadintas 5-uoju pėstininkų pulku. Iš esančių kuopų bei iš Seinų atvykusios vienos komendantūros kuopos suformuoti I ir II batalionai. III batalionas 1920 m. sausio mėnesį suformuotas iš Pasvalio komendantūros ir iš Telšių apskrityje pašauktų naujokų. 1920 m. vasario 7 d. įsakymu Lietuvos kariuomenei Nr.239 Penktajam pėstininkų pulkui suteiktas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Kęstučio vardas.

Mūšiai

Pulkas dalyvavo mūšiuose su bolševikais ties Pajautiškėmis, Stašiūnais, Zarasais, Imbradu. 1919 m. pabaigoje pulkas kovėsi su bermontininkais prie Šiaulių, o 1920 m. kovojo su lenkais prie Seinų, Augustavo, dalyvavo Berznyko mūšyje. Karui su lenkais aprimus, 1920 m. lapkričio mėn. pulkas saugojo demarkacijos liniją bare Dubingiai-Zarasai. Nuo 1922 m. gegužės pabaigos pulkas perkeltas į Aukštąją Panemunę. Įėjo į Antrosios pėstininkų divizijos sudėtį.
Kuros-Arakso kultūra

Kuros-Arakso kultūra – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal paminklus, tyrinėtus Kuros ir Arakso upių baseinuose (Kuros-Arakso žemuma).

Arealas

Kuros-Arakso kultūra 4 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – 3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Kaukaze ir Užkaukazėje. Jos paminklų aptinkama Gruzijoje, Armėnijoje, Dagestane, Čečėnijoje, Ingušijoje ir Šiaurės Osetijoje. Manoma, susiklostė apie 3300 m. pr. m. e. Armėnijos kalnyno regione.

Kultūra

Kuros-Arakso kultūros žmonės gyveno sėsliai; gyvenvietes kūrė prie upių, ant įtvirtintų kalvų arba upių ir ežerų terasose. Jų gyvenvietes juosė nedegtų plytų gynybinės sienos, grioviai. Namai apskriti, dažniausiai 4,5 m, kartais iki 13 m skersmens. Prie jų buvo prišliejamos stačiakampės patalpos. Sienų storis apie 1 m. Aptinkama ir akmeninių stačiakampių namų, išdėstytų terasomis apie 60–90 m² aikštelę. Namai vienos patalpos, jos viduryje buvo molinis kilnojamas židinys.
Gyventojai vertėsi žemdirbyste (sėti kviečiai ir miežiai, auginti linai) ir gyvulininkyste. Naudojo arklą ir akėčias, kauptuką, trinamąsias girnas. Keramika – įv. formų, gludinta, puošta reljefiniais spiralės ir koncentrinių žiedų motyvais bei raižyta geom. ornamentais. gyvenvietėse randama antropomorfinių ir zoomorfinių figūrėlių, tarp jų dažnai aptinkama molinė jaučio statulėlė. Kuros-Arakso kultūros žmonės mokėjo lydyti bronzą ir apdirbti metalą. Ankstyvajame Kuros-Arakso kultūros periode pastebima Rytų Anatolijos kultūrų įtaka, vėlyvajame – sąsajų su vėlesne Harapos kultūra.
Termistorius

Termistorius – temperatūrai jautrus rezistorius, kurio varža kinta dėl jį veikiančios temperatūros pokyčio.
Termistoriai gali turėti teigiamą (PTC – angl. positive temperature coefficient), arba neigiamą (NTC – angl. negative temperature coefficient) temperatūrinį koeficientą. Temperatūros matavimui dažniausiai naudojami NTC termistoriai. PTC termistoriai naudojami apsaugos sistemose.
Daujėnai

Pavadinimo kilmė

Liaudies etimologija mena, kad kai į atlaidus ir prekymečius suvažiuodavo daug žmonių, tai norėdami sutalpinti visus vežimus, arklius iškinkydavo ir pakeldavo aukštyn ienas. Žmonės sakydavę „daug ienų“, ir nuo atsirado Daujėnai.
Kraupšiai

Istorija

1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Paežerių tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Neimantiškė – 2,5 km
Medragiai – 1,9 km
KURŠĖNAI – 11 km 
Repšiai (Šiauliai) – 1,3 km
Pamockė – 0,5 km
ŠIAULIAI – 34 km
Vileišiai (Šiauliai) – 2,3 km
Šilėnai (Raudėnai) – 1,3 km
Leičiai (Šiauliai) – 1,6 km
Pūšiliai – 2,3 km 
 Naujikai (Šiauliai) – 2,2 km
Raimundas Jasinevičius

Biografija

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). 1959–1994 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas. 1968 m. apgynė disertaciją „Lygiagrečiojo tipo skaitančiosios mašinos gabalais tiesinio klasifikatoriaus tyrimas“, technikos mokslų kandidatas. 
1969–1981 m. KPI Skaičiavimo mašinų katedros vedėjas, 1981–1990 m. Mikroprocesorinių sistemų laboratorijos vadovas; 1992 m. profesorius. 1966–1967 m. stažavo Genujos universitete, 1973 m. dirbo Kalifornijos universitete Los Andžele, 1976 m. ir 1994 m. Mančesterio universiteto Mokslo ir technologijų institute, Londono Sičio ir Kembridžo universitete. 
1994–2001 m. Lietuvos Respublikos ambasadorius Danijoje, nuo 1995 m. dar ir Islandijoje.  Nuo 2001 m. Kauno technologijos universiteto ir Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 
Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus tarybos narys.

Mokslinė veikla

Sukūrė kompiuterizuoto skrydžių valdymo Lietuvos oro erdvėje koncepciją ir Policijos departamento prie LR vidaus reikalų ministerijos informacinės sistemos koncepciją.
Vladas Ūselis

Vladas Ūselis (g. 1927 m. gegužės 13 d. Paikių k., Širvintų r.) – muzikos pedagogas ir chorvedys.

Biografija

1943–1947 m. lankė Ukmergės mokytojų seminariją, kur pramoko ir muzikos. 1947–1951 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. J. Karosas). Tuo laikotarpiu vadovavo moksleivių meno mėgėjų kolektyvams vienoje miesto amatų mokykloje. 1951–1956 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. P. Bekerio klasė). Studijuodamas vadovavo Vilniaus prekybos technikumo merginų chorui (1953–1955 m.) ir dėstė kultūros – švietimo technikume (1955–1956 m.).
1956–1957 m. Šiaulių muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytojas ir moksleivių choro studijos vadovas, Šiaulių miesto kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio meno vadovas ir dirigentas. 1957–1960 m. Vilniaus kultūrosšvietimo technikumo choro dirigavimo dėstytojas ir moksleivių choro studijos vadovas (1957–1959 m.). 1958–1971 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedros dėstytojas, 1971–1988 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1974–1976 m. moksleivių choro studijos chormeisteris. Mokyklose išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, meno mėgėjų apžiūrų vertinimo komisijų narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Nendrijos dvaras

Istorija

Nendrija pirmą kartą paminėta kaip Vasaknų dvaro dalis 1594 metais sudarytame Jono Radvilos I latifuncijų sąraše.
1650–1780 m. dvarą valdė dvarininkai Drazdauskai (lenk. Drowzdowski), vėliau dvarininkas Ričardas Duntenas ir jo sūnus Adomas Duntenas.
Po 1831 m. sukilimo dvaras perduotas pravoslavų bajorui Aleksandrui Durnovui, o po 1863 m. sukilimo dvarą carinė valdžia atidavė Nikolajui Durnovui.
Tarpukariu Veleikių dvaro malūną nusipirko Povilas Petrėnas Povilas Petrėnas. Jo broliai Mikalojus pirko Katlėrių, o Konstantinas su Tomu – Daržinių palivarkus.
Utenos krašto enciklopedijoje Gediminas Isokas teigia, jog palivarkas priklausė Degučių dvarui, buvusiam Utenos parapijoje. Palivarke esantį malūną XIX a. nupirko Povilas Petrėnas.
Ečiū žemė

Ečiū (越中国, Etchū no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra Tojamos prefektūra. Žemė ribojosi su Ečigo, Šinano, Hidos, Kagos ir Noto žemėmis.
Senoji žemės sostinė buvo Takaoka.
Pranciškus Boguševičius

Biografija

Gimė 1840 m. kovo 21 d. Svironyse. 1846 m. su tėvais persikraustė gyventi į Kušlėnus. 1861 m. baigė gimnaziją Vilniuje ir įstojo į Sankt Peterburgo universiteto fizikos-matematikos fakultetą, tačiau už anticarines pažiūras ir dalyvavimą studentų bruzdėjime iš universiteto buvo pašalintas. Grįžęs į gimtinę dirbo mokytoju Dociškėse, kur prasidėjus 1863 m. sukilimui prisijungė prie sukilėlių. Kautynėse Augustavo girioje buvo sužeistas. Po sukilimo, padedamas Jono Karlovičiaus pabėgo į Nižyną, kur 1868 m. baigė vietos teisės licėjų. Baigęs mokslus dirbo advokatu įvairiuose Ukrainos miestuose. Po 1884 m. amnestijos grįžo į gimtinę. Apsigyvenęs Vilniuje dirbo advokatu Vilniaus apygardos teisme, pradėjo kurti poeziją baltarusių kalba, jo kūryboje labai ryškūs folkloro elementai, jis išleido du poezijos rinkinius. Literatūriniai rašytojo pseudonimai – Macej Buračok, Simon Revka iš Borisovo (Symon Reuka z pad Barysawa). Pirmosios dvi knygos buvo išleistos Lenkijoje: „Dudka białaruskaja“ („Baltarusiška dūdelė“) (Krokuva, 1891) ir „Smyk białaruski“ („Baltarusiškas strykas“) (Poznanė, 1894). Jis sukūrė pirmuosius naujosios baltarusių literatūros apsakymus („Tralialionočka“, 1892 m.), liaudiškas noveles („Świadek“, „Polsovščyk“, „Diadina“). Pirmasis iš baltarusių rašytojų gynė gimtąją baltarusių kalbą, literatūrą ir kultūrą. Buvo laikraščio Kraj korespondentas (1885–1891). Buvo didelis Adomo Mickevičiaus kūrybos gerbėjas, kartu su Elze Ožeškiene surengė poeto 100-ųjų gimimo metinių minėjimą. 1898 m. sunkiai susirgo ir mirė 1900 m. balandžio 28 d. Kušlėnuose, palaidotas Župronyse.

Įamžinimas

Ašmenoje veikia rašytojui skirtas muziejus. 1997 m. rašytojo vardu buvo pavadinta viena iš Savičiūnų kaimo gatvių. 2001 m. lapkričio 23 d. Savičiūnų kaime ant pastato, kuriame įsikūręs Vilniaus rajono centrinės bibliotekos Savičiūnų kaimo filialas ir kultūros namai, buvo iškilmingai atidengta memorialinė lenta iš marmuro. 2002 m. memorialinė lenta P. Boguševičiui buvo atidengta ant vieno iš Svironių viensėdžio namų sienos. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos 2007 m. vasario 9 d. sprendimu Vilniaus rajono centrinės bibliotekos Savičiūnų kaimo filialui buvo suteiktas P. Boguševičiaus vardas. 2009 m. atidengtas paminklas Smurgainyse. 2010 m. rugsėjo 17 d. Vilniuje, ant namo Arklių g. 18 °C buvo atidengta rašytojui skirta memorialinė lenta.
Žilvinas Bazaras

Biografija

Gimė 1946 m. balandžio 22 d. Kaune. 1969 m. baigė elektros inžinerijos studijas KPI. Nuo 1978 m. dirbo KPI mašinų gamybos fakultete, 1984 m. tapo mokslų daktaru. Nuo 1995 m. KTU transporto inžinerijos katedros geležinkelių inžinerijos specializacijos kuratorius. 2006-2014 m. buvo Panevėžio kolegijos Verslo ir technologijų fakulteto dekanas.
Aukštuoliukai (Raseiniai)

Aplinkinės gyvenvietės

Vosiliškis – 5 km
Žaiginys - 8 km
Raseiniai - 25 km
Ariogala - 25 km
Simonas Dailidė

Simonas Dailidė – Lietuvos sveikuolių sąjungos prezidentas. VšĮ „Blaivios pramogos“ direktorius.

Biografija

Nuo 2014 m. dirbo projektų vadovu Lietuvos sveikuolių sąjungoje. 2015 m. įsteigė VšĮ „Blaivios pramogos“, organizuoja masinius blaivius festivalius „Varom“, kitus renginius. 2017 m. Kovo 25 d. tapo Sveikuolių sąjungos prezidentu.
Boleslovas Brežgo

Boleslovas Brežgo, latv. Boļeslavs Brežgo, brus. Баляслаў Рычардавіч Брэжга (1887 m. kovo 31 d. Aizupišiuose (Latgaloje, Dricanų pagaste) – 1957 m. rugsėjo 30 d. Rygoje) – Latgalos ir Baltarusijos istorikas, archeologas bei archyvininkas.

Biografija

Mokėsi Rezeknės miesto mokykloje, vėliau privačiai Rezeknėje ir Vitebske. 1910 m. eksternu išlaikė Vitebsko gimnazijos baigiamuosius egzaminus. 1911–1916 m. studijavo Maskvos Archeologijos institute, Pirmojo pasaulinio karo metais – Tbilisio karo mokykloje. Nuo 1918 m. dėstė Maskvos Archeologijos instituto Vitebsko filiale, o kai jis 1922 m. buvo uždarytas, dirbo šio miesto archyve.
1922 m. išvyko gyventi į Latviją. Vienas iš Latgalos krašto muziejaus organizatorių. 1933 m. Briuselio universitete apgynė istorijos mokslų daktaro disertaciją tema „Latgalos valstiečiai 1772–1861 m.“
Antrojo pasaulinio karo metais nacių areštuotas ir uždarytas Rygos kalėjime. Po paleidimo įsidarbino Rygos valstybiniame archyve, pokaryje jam trumpam vadovavo. Latvijos universiteto Slavų filologijos katedros vedėjas, nuo 1946 m. dirbo Latvijos TSR Mokslų akademijos Istorijos ir materialinės kultūros institute. 1948 m. istorijos mokslo daktaro ir profesoriaus vardai buvo atšaukti.
Jurgis Vytautaitis

Biografija

Rašytiniuose šaltiniuose minimas 1342-1349 m. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo karo vadas ir, manoma, jo vietininkas Pskove, jo sūnaus Andriaus globėjas.
Spėjama, kad buvo vienas iš vyriausiojo Gedimino ir pirmosios jo žmonos, žemaičių kunigaikštytės Vidos sūnaus (pagal jo tėvavardį, Vytauto), Trakų kunigaikščio, 1337 m. žuvusio ties Bajerburgu, sūnus.
Juozapas Skuminas Tiškevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės, Skumino šakos. Tėvas Kazimieras Tiškevičius, motina Ona Oginskaitė. Brolis Jurgis Kazimieras Skuminas Tiškevičius

Šeima

1729 m. vedė, pirmoji žmona Teresė Ščit, sūnūs Kristupas Skuminas Tiškevičius, Kazimieras Skuminas Tiškevičius, Jonas Skuminas Tiškevičius, duktė Ona Tiškevičiūtė (g. 1736 m., vyras Tadas Kocielas).
Antroji žmona Marijona Bucholc, su ja vaikų neturėjo.

Valstybės tarnyba

1730 m. LDK raštininkas, 1737 m. Žemaitijos kaštelionas, 1742 m. Žemaitijos seniūnas. Be to, Obelių ir Kermelio seniūnas.
1746 m. rugpjūčio 3 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Panama (miestas)

Paveldas

Miestas žymus savo kultūriniu ir istoriniu paveldu. Senojo Panamos miesto, 1671 m. sugriauto anglų piratų, liekanos 1997 m. paskelbtos pasaulio paveldo objektu. Svarbiausi miesto objektai yra Panamos metropolinė katedra (XVII–XVIII a.), Malonės bažnyčia (1680 m.), Mormonų šventykla (2005 m.), prezidentūra „Las Garzas“ (1922 m.), Panamos kanalo šliuzų sistema, Šv. Onos bažnyčia (1854 m.) ir parkas, senoji geležinkelio stotis, monumentai Mahatmai Gandžiui, Omarui Torichosui, Vaskui Nunjesui de Balboa, bahajų šventykla ir kt.

Istorija

Miesto pavadinimas kilęs iš indėnų kalbų. Cueva genties kalba reiškia „labai daug žuvies“, o karibų kalba – „labai daug drugelių“. Vėliau pavadinimas prigijo ir visai šaliai.
Miestas įkurtas 1519 m. gubernatoriaus Pedrarijo Davilos ir pavadintas Nuestra Señora de la Asunción de Panamá. Tai buvo pirma pastovi europiečių gyvenvietė Ramiojo vandenyno pakrantėje ir tapo pagrindiniu Panamos sąsmaukos miestu, aplenkdamas Santa Mariją ir Aklą. 1521 m. miestui suteiktas herbas, pastatytas kabildas. Iš Panamos prasidėjo kelionės į Peru, o šią užkariavus, tapo svarbiu uostu gabenant inkų auksą ir sidabrą į Ispaniją. 1539 ir 1563 m. miestą nuniokojo gaisrai, bet tai plėtros nesustabdė. 1610 m. čia gyveno virš 5000 gyventojų, buvo katedra, ligoninė – tai buvo vienas svarbiausių Amerikos miestų.
XVII a. Panamai nuolat grėsė piratų bei indėnų antpuoliai, 1620 m. miestą apgriovė žemės drebėjimas, o 1644 m. – gaisras. 1671 m. Panamą apgulė Henrio Morgano vadovaujami piratai. Ispanai išsprogdino visas parako atsargas ir visiškai sugriovė miestą.
1673 m. Panamos miestas atstatytas 2 km į pietryčius nuo buvusio miesto. 1790 m. čia jau gyveno 7000 žmonių. XIX a. vid. prasidėjus Kalifornijos aukso karštligei miestas suklestėjo, pro jį vyko aukso ieškotojai, nes centrinė JAV dalis dar buvo neįsisavinta. 1855 m. per sąsmauką nutiestas geležinkelis dar labiau padidino keliautojų srautus. XX a. pr. iškasus Panamos kanalą ne tik išaugo prekybos mastai, bet ir sutvarkyta miesto infrastruktūra, įrengtas vandentiekis. XX a. pab. Panama tapo svarbiu pasauli finansų centru.