google/wiki40b huggingface dataset:
Ibn Tumartas

Istorija

Almochadų dinastijos įkūrėjas buvo Ibn Tumartas, kilęs iš Masmudų genties, nedidelio kalnų kaimelio Iglizo (pietų Marokas). Apie 1110 m. jis paliko gimtąsias vietas ir išvyko į piligriminę kelionę aplankyti Mekos, paskui siekti dvasinių mokslų į Damaską ir Bagdadą. Bagdade jis mokėsi Alašari (Abu al-Hasan al-Ash’ari) ortodoksinėje musulmoniškoje mokykloje, kur išvystė savo teologinį mokymą, kuris buvo paremtas unitarianizmu (nekrikščioniškas monoteismas) ir neigė nepriklausomo Dievo egzistavimą. Po dešimties metų jis grįžo į Maroką, kur atsirado pirmieji jo pasekėjai, jų tarpe buvo ir Abdal Muminas. Moraliniai principai, kurių aiškinimus pradėjo reformatorius Tumartas, buvo charakterizuojami kaip labai griežti. Jis propagavo ankstyvąjį islamą, t. y. skatino atsisakyti alkoholio, draudė pasilinksminimus (tarp jų ir muziką), smerkė prabangą ir laisvas moteris. Visa tai nebuvo nauja, bet moraliniai principai, vyravę tuo metu Magrebe nuo Tuniso iki Marakešo buvo visai kiti. Apie 1120 m., kai jis turėjo dešimtis pasekėjų, Ibn Tumartas savo mokymą perkėlė į Atlaso berberų kraštą. Pakeliui jis aplankė Marakešą ir buvo kelis kartus susitikęs su sultonu Ali ibn Jusufu, bet į savo tikėjimą jo palenkti nesugebėjo. Praėjo keleri metai ir aplinkinės gentys pripažino jį imamu, prisiekė nepalikti jo šventame kare prieš Maroką valdančius Almoravidus. Ibn Tumartas pasiskelbė mahdi – neklystančiu imamu, Dievo pasiuntiniu, kad naikintų paklydėlius ir garantuotų savos tiesos tikėjimo pergalę. 1125 m. jis įsikūrė mažame Tinmalo kaimelyje, Nfiso upės aukštupyje, pietiniame Atlase. Kaip pranašas, Tumartas buvo dvasinis vadovas, teisėjas, armijos ir berberų vadas. Visi pagrindiniai sprendimai buvo priimami „dešimties valdyboje“, kurią sudarė artimiausi jo mokiniai, pirmieji pripažinę jį kaip mahdi. Be Abdal Mumino dar buvo Abuhafsas ir Abdalahas ibn Albaširas. Visas bendruomenės gyvenimas vyko pagal griežtą tvarką ir mahdi stipriai laikė ją savo rankose. Nuoširdumas atliekant religines apeigas buvo privalomas. Neatsakingas požiūris buvo baudžiamas rykštėmis arba mirties bausme. Tokiomis priemonėmis jis stiprino savo valdžią prieš kalniečius. Greitai jam Atlase pavyko sukurti tikrą valstybę su savais mokesčiais, pinigais ir armija, pasiruošusia negailestingai kovai su Almoravidais. Kariniai veiksmai prieš Almoravidus faktiškai buvo prasidėję dar 1122 m. ir iš pradžių tai buvo trumpi antpuoliai. 1128 m. Almochadų armija keturiasdešimt dienų buvo apsupusi Marakešą, bet galiausiai, patyrusi didelius nuostolius, atsitraukė. Praėjus keletui mėnesių po šios operacijos Ibn Tumartas mirė. Jo mirtis dvejus metus buvo slepiama nuo kitų Almochadų, o visus reikalus tvarkė „dešimtininkai“. Pagrindinis vaidmuo teko Abdal Muminui. Tik 1130 m. jis buvo pripažintas mahadi paveldėtoju ir gavo kalifo titulą.
1156 m. Ibn Tumarto atminimui Tinmale buvo pastatyta mečetė, kuri išliko iki mūsų dienų.
Victoria Maurette

Karjera

Maurette geriausiai žinoma iš Cris Morena serialo „Rebelde way“, kaip Victoria Paz "Vico". Tada, 2002 m., ir prasidėjo jos karjera. „Erreway“ turo metu, Maurette vyko su kartu su grupe. Ji atliko pritariamąjį vokalą, šoko ir taip pat dainavo savo dainas prieš 10 000 žmonių minią.
Populiarumas ir aukšti įvertinimai leido jai surengti turą po šalį, Lotynų Ameriką, Ispaniją ir Izraelį.
2004 m. ji gavo nedidelį vaidmenį muilo operoje "No Hay 2 Sin 3".
Po to ji nusprendė paaukoti savo laiką muzikos studijoms, nuostabiam balsui ir naujoms dainoms. Štai kaip gimė jos pirmasis kompaktinis diskas „Paso A Paso“.
2006 metais ji pasirodė savo pirmajame nepriklausomame filme, prodiusuotame Juan‘o Luis‘o Poclava‘os.
2007 m. ji filmavosi pirmame savo karjeroje angliškame trileryje „Bulettface“. Jis filmuotas JAV ir Victoria atliko Dara Maren vaidmenį. Šiuo metu ji dirba su dviem kino juostom: "Dying God" ir "Left for Dead". "Dying God" ji atlieka Ingrid vaidmenį, o "Left for Dead" – Clementine Templeton personažą. Clementine yra pagrindinis vaidmuo filme. Abiejose filmuose ji vaidina su drauge iš "Rebelde way" – Mariana Seligmann. Abu filmai yra siaubo.

Nominacijos ir apdovanojimai

2004 m. Victoria Maurette su savo bendradarbiais laimėjo Martin‘o Fierr‘o apdovanojimą už geriausią komediją „No hay dos sin tres“.
2007 m. ji laimėjo B. A.R. S (Buenos Aires Rojo Sangre) apdovanojimą kaip geriausia aktorė su savo personažu Albert‘o Pyun’so filme „Left For Dead“.
2009 m. Dakaro ralis

Dalyviai

Raliui užsiregistravo 530 komandų - 230 motociklų, 188 automobilių ir 82 sunkvežimių ekipažai, atstovaujantys 49 valstybėms.
2008 m. gruodžio 17 d. "Mitsubishi Motors" oficialiai pristatė savo naująją ralio komandą. Kitaip negu prieš tai buvusiuose raliuose, šiais metais ekipa dalyvaus su visiškai naujais "Racing Lancer" automobiliais. Nuo pat 2001 m. "Mitsubishi" nėra pralaimėjusi nei vienane dalyvautame Dakaro ralyje.

Lietuviai Dakare

Tarp užsiregistravusių dalyvių yra trys Lietuvos motociklininkai - Balys Bardauskas ("Yamaha"), Šarūnas Paliokas ("Yamaha") ir Mindaugas Slapšys ("KTM") bei du automobilių ekipažai - Arūnas Lekavičius ir Ramūnas Kručkauskas ("Mitsubishi") bei Aurelijus Petraitis ir Antanas Juknevičius ("Oscar").

Maršrutas

Maršrutas prasidėjo Buenos Airėse (Argentina), o apsukus teritoriją Čilėje finišas numatomas tose pačiose Buenos Airėse. Dakaro trasa drieksis 9500 km, o specialieji ruožai sudarys 5650 km.

Sunkvežimiai

7 etapas sunkvežimių klasėje buvo atšauktas dėl blogų oro sąlygų.
Burgonetas

Burgonetas, burginjotas (angl. burgonet ar burganet; rus. бургиньот) – vėlyvųjų viduramžių lengvas šalmas, pakeitęs saladą.
Pavadinimas kilęs iš prancūziško pavadinimo bourguignote 'burgundiškas šalmas'.

Konstrukcija

Burgonetas forma atitinka galvos formą, jis glaudžiai dengia galvą (viršugalvį, pakaušį, kaktą, kaklą iš užpakalio bei šonų, galvos šonus iki ausų), ausis ir skruostus saugo arba žemyn nuleisti nejudami burgoneto kraštai, arba ant vyrių pritvirtintos plokštės. Viršuje turėdavo vieną ar daugiau skiauterių. Pagrindinis skiriamasis burgonetų bruožas – snapelis, saugojęs veidą tiek nuo lietaus, tiek nuo smūgių iš viršaus. Kadangi šis šalmas nedengia veido, dažnai kartu naudodavo ir antveidinį antsmakrį.
Burgonetus paprastai suformuodavo iš vientiso plieno lakšto, nors neretai pagrindinė burgoneto dalis buvo daroma iš dviejų sukniedytų formuotų plokščių, kur kniedijimo siūlė sudarydavo išilgai viršugalvio einančią skiauterę. Skiauterė paprastai būdavo viena, kartais daugiau. Skiauterė buvo ne tik puošinys, bet ir sustiprinantis elementas, saugantis nuo kirčių į viršugalvį. Būdavo ir burgonetų kūgišku viršugalviu be skiauterės, bet skiauterėti burgonetai dominavo iki XVII a. vidurio. Snapelis dažniausiai būdavo suformuotas iš to paties lakšto kaip ir kaktinė dalis. Rečiau jis būdavo prikniedytas prie kaktos dalies.

Ties ausimis dažnai būdavo grupė skylučių, pro kurias buvo galima geriau girdėti.
Lengviausi burgonetai sverdavo ~1,4 kg, sunkūs – ~2,5 kg. Kai kurie sunkūs XVII a. pradžios burgonetai su antsmakriais svėrė iki 4,5 kg.
Egzistavo ir uždari burgonetai, kur veidą dengė paprasti ar antveidiniai antsmakriai, groteliniai nejudami antveidžiai ir pan. Kai kurie uždarieji burgonetai su nejudamais antveidžiais turėdavo veidą saugančioje plokštėje išpjautas skyles akims, nosiai ir burnai, todėl būdavo panašūs į kaukolę. Tokie burgonetai vokiškai buvo vadinami todenkopf 'kaukolė', kitas pavadinimas – savojarai (savoyard) arba savojiški šalmai.
Utioja

Utioja (norv. Utøya) − Norvegijos 10,6 ha dydžio sala, esanti penktame pagal plotą Norvegijos Tyrifjordeno ežere, apie 38 km į šiaurės vakarus nuo sostinės Oslo centro. Artimiausias krantas nuo salos yra už 600 metrų. Utioja daugiausia apaugusi mišku, yra keli pastatai, maža prieplauka, skirta prisišvartuoti keltu vykstantiems keleiviams. Sala priklauso Norvegijos darbo partijos jaunimo lygai, kuri vasarų metu organizuodavo jaunimo stovyklas. Tokios stovyklos metu, 2011 m. liepos 22 d., Norvegijos pilietis A. Breivikas įvykdė prieš civilius gyventojus nukreiptą teroro aktą, per kurį nužudė 69 asmenis. Dar 8 asmenys tą pačią dieną žuvo Osle A. Breivikui susprogdinus užminuotą automobilį. Dėl tolimesnės salos ateities šiuo metu Norvegijoje vyksta diskusijos − grąžinti joje vasaros stovyklas, ar įrengti aukų atminimo memorialą.
Bohonikai

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Karaliaus Jono Sobieskio valdymo laikais kaimo aplinkinės žemės buvo suteiktos totoriams už jų nuopelnus ginant karalių ir dalyvaujant įvairiuose mūšiuose. 1679 m. kaime apsigyveno 30 totorių šeimų, iš kurių buvo rotmistrų šeimos: Kinskiai, Olejevskiai ir Seleckiai. 1717 m. kaime buvo pastatyta mečetė. 1789 m. kaime buvo 3 ūkiai, kuriuose gyveno 46 totoriai, 1921 m. gyveno 26 totoriai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Babbel

Babbel yra elektroninė kalbų mokymosi platforma, prieinama nuo 2008 m. sausio. Galimos kalbos: olandų, danų, anglų, prancūzų, vokiečių, indoneziečių, italų, norvegų, lenkų, portugalų, rusų, švedų, ispanų ir turkų. Programos devizas – „Kalbėk ta kalba, kuria visada norėjai“.
Didysis Liubinis

Istorija

Gyvenvietė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1241 m. kaip Liubinegorodas (Любинегород).
Miglė Praniauskaitė

Miglė Praniauskaitė (g. 1989 m. birželio 16 d. Kaune) – šiuolaikinio šokio šokėja, Šokių studijos „šok/šok“ viena iš įkūrėjų, įvairių televizijos projektų, šokių spektaklių, festivalių šokėja ir choreografė.

Biografija

Pirmąją choreografinę kompoziciją ji sukūrė mokydamasi 5 klasėje. 2014 metais Lietuvos edukologijos universiteto Ugdymo mokslų fakultete baigė šokio edukologiją, magistrė. Baigiamąją darbą parengė apie ugdymo paradigmų raišką šokio ugdymo praktikoje. Šiuolaikinio šokio srityje mokėsi seminaruose ir pamokose, kurias vedė mokytojai iš Čekijos, Brazilijos, Meksikos, Suomijos, Ispanijos ir kt. 2012 metais LEU pirmoje metodinėje-praktinėje šokio ugdymo konferencijoje kartu su kitomis studentėmis pristatė stendinį pranešimą apie vaikų ir paauglių šokio veiklas.
Dirbo Šokio ir sveikatingumo studijoje „City Dance“ Žirmūnuose (Kalvarijų g.). Klubo "Šok šok" Justiniškėse (Rygos g.) bendrasteigėja ir vadovė. 2011 metais dalyvavo TV3 šokių projekte-šou „Tu gali šokti“. Iki 2013 metų dirbo Šiuolaikinio šokio studijos vadove Vilniaus vaikų ir jaunimo klube „Šatrija“. 2012 metais dirbo vadove Jaunimo klubo "Šatrija" choreografinėje stovykloje „Bumerangas". 2012 metais „Show Makers" Akademijoje Saltoniškėse vedė pamoką „Contemporary“.
2013 metais dalyvavo LRT televizijos projekte „Šok!“, kuriame pateko į finalą. Superfinale dėl geriausio šokėjo vardo kovojo su šokėjais Luku Bernardu Remiševskiu, duetas „Low Air“ ir grupėmis „Gelmė“ bei „Project“. Surinkusi 2417 žiūrovų balsų, pelnė 3 vietą.
2015 metais su projektu „Rekonstruoti“ dalyvavo Menų spaustuvės programoje jauniesiems menininkams „Atvira erdvė ’15“. 2015 metais Tarptautiniame šiuolaikinio šokio festivalyje „Naujasis Baltijos šokis '15“ dalyvavo Lietuvos šokio „Pitch Session“ (105’) Menų spaustuvėje.
Tu gali šokti

Eiga

Iš pradžių vyko atrankos į projektą, bet galiausiai, balandžio 18-ąją paaiškėjo 14 dalyvių, kurie varžysis dėl geriausio šokėjo vardo. Jie burtų keliu suporuojami ir visą projektą turės šokti kartu. Kiekvieną sekmadienį iškrenta po 2 dalyvius(vaikinas ir mergina). Žiūrovai balsuoja už poras. Trys mažiausiai balsų surinkusios poros turi ruošti individualų pasirodymą per 30 sekundžių. Tuomet komisija nusprendžia kas turi palikti projektą.
Nuo 05.23 žaidimo eiga keičiasi. Komisija dalyvių nebevertina, tik pakomentuoja šokį, pagrindinė žiuri - žiūrovai. Poros burtų keliu sumaišomos, bet žiūrovai balsuoja nebe už porą, o už atskirą dalyvį. Pasibaigus balsavimui, 2 mažiausiai balsų surinkusios merginos ir vaikinai patenka į pavojaus zoną ir turi parodyti solo numerį(30 sekundžių). Tada iškrenta po vieną merginą ir po vieną vaikiną.

Komisija

Projekte yra trys pagrindiniai komisijos nariai: Vaidotas Martinaitis, Egle Visockaitė, Nerijus Juška.

Vedėjas

Projekto vedėjas - Leonardas Pobedonoscevas. Nuo 05.09 ji pakeitė Marijonas Mikutavičius.

Nugalėtojai

Tomas Uroška tapo nugalėtoju. Gaudrė užėmė antrąją vietą. Nuo Tomo mergina atsiliko kiek daugiau nei tūkstančiu balsų.
Gerovės valstybė

Gerovės valstybė – socialinių institutų visuma, leidžianti valstybei reguliuoti ekonomiką, prekybą, socialinę sferą, dirbančiųjų ir darbdavių santykius, kainodarą, socialinį ir materialinį aprūpinimą, gyvenamąją statybą, darbo, sveikatos ir socialinę apsaugą ir draudimą, užimtumą, netgi kultūrą ir mokslinius tyrimus.
Gerovės valstybės teorija per pastarąjį pusamžį buvo labiausia išvystyta klasikiniais tapusiuose G.Espig-Andersen, R.Titmus darbuose. Pagrindiniai gerovės valstybės požymiai - visų jos gyventojų socialinis apgintumas ir atsparumas kriziniams išbandymams.
Mokslinėje teorijoje yra apibrėžiami ir įvertinami tipiškiausi gerovės valstybės modeliai: 1) Institucinis-perskirstomasis-socialdemokratinis, kurio daugiausia bruožų yra Šiaurės Europos valstybėse, 2) Bismarkinis – korporatyvinis modelis, kurio daugiausia savybių yra kontinentinės Vakarų Europos šalyse, 3) Marginalinis – liberalus modelis, kurio daugiausia bruožų Europoje turi D. Britanija, Airija ir Šveicarija, 4) Korporatyvinis – klientelistinis modelis, kurio daugiausia savybių yra Pietų Europos šalyse, 5) Marginalinis-liberalus modelis Šiaurės Amerikoje, 6) Rytų Azijos ir Okeanijos šalių marginalinis-liberalus modelis ir 7) Rytų Europos korporatyvinis – liberalus- klientelistinis modelis.
Gerovės valstybei pasak socialdemokratinės ideologijos yra būdinga aukštas BVP, žemas socialinę nelygybę atspindintis Gini koeficientas, aukštas užimtumas, žemas nusikalstamumas, normali gamtinė, urbanistinė ir informacinė aplinka, sveikatingumas ir ilgaamžiškumas, socialinis apgintumas ir žmogaus teisės, pilnatvė ir pasiturėjimas šeimoje bei giminėje, kaimynystėje ir bendruomenėje, organizacijose bei valstybėje, pagarba ir atsakingumas darbe bei laisvalaikyje.
Radikalesni kairieji teigia, kad tik kai yra sukurta pastovi sistema, galima leisti kai kurias sferas perduoti privačios iniciatyvos valdymui, nes pasak liberalios ideologijos ji geriau sugeba tvarkytis su biurokratija, be kurios valstybinis reguliavimas yra neįmanomas. Tačiau šios sferos vis tiek palieka valstybės kontrolėje, kad būtų išlaikyti gerovės valstybės standartai. Socialdemokratai gerovės valstybę laiko tarpine stadija kelyje į demokratinio socializmo visuomenę.

Literatūra

Jolanta Aidukaitė, Natalija Bogdanova, Arvydas Guogis. Gerovės valstybės kūrimas Lietuvoje: mitas ar realybė? Monografija / Vilnius : UAB „ Spaudmeta“, 2012. ISBN 978–609-95257-6-1. 412 p
Skruzdėlių kolonija

Skruzdėlių kolonija – tai skruzdėlių, pasižyminčių ryškiu polimorfizmu bendruomeninių vabzdžių, sudėtingas socialinis darinys su darbo pasiskirstymu ir komunikacijos sistemomis. Kolonijoje individai turi visas sąlygas savitam gyvenimui, mitybai ir veisimuisi.

Kolonijos biologija

Bendruomenėse gyvenančios skruzdėlės klesti dėl kastų sistemos – visi kolonijos nariai tiksliai pasidalina pareigomis. Koloniją stato, plečia ir prižiūri darbininkės. Skruzdėlės kareiviai yra didesnės darbininkių kopijos. Medžiagas skruzdėlynui statyti, maistą gabena darbininkės. Kiaušinėlius padeda viena, kartais kelios motinėlės – stambiausios savo dydžiu skruzdėlės. Yra žinomas motinėlių sugyvenimą nulemiantis tam tikras genas. Kiaušinėliai dedami tam, kad išauginti besparnes ir sterilias darbininkes. Iš neapvaisintų kiaušinėlių vystosi trumpai gyvenantys vyriškos lyties individai tranai, teatliekantys poravimosi funkciją, iš apvaisintų – motinėlės, taip pat individai iš darbininkių kastų. Išskridusių motinėlių išgyvenimo tikimybė maža, naują skruzdėlyną pavyksta pradėti nedaugeliui. Pradėjusi kurti savo šeimą, motinėlė sparnus praranda. Likusios be motinėlės, darbininkės įgyja savybę dėti neapvaisintus kiaušinėlius. Darbininkės gali gyventi keletą, o motinėlė – apie 20–30 metų, vidutiniškai apie šimtą kartų ilgiau nei pavieniui gyvenantys panašaus dydžio vabzdžiai.

Skruzdėlynai

Vienų rūšių skruzdėlių kolonijos gyvenamoji vieta gali sutilpti į gilę (Leptothorax, Temnothorax), kitų – į dvimetrinius kupolus (miško skruzdėlės Formica). Skruzdėlynai įrengiami žemėje, medžių kelmuose, kamienų drevėse, panaudojant įvairias medžiagas: žemės grumstelius, augmenijos liekanas (šakelių nuolaužas, lapus, spyglius). Požeminė buveinių dalis su daugybe išraustų takų, ertmių siekia kelis metrus į gylį. Čia tam tikrose vietose įrengiamos įvairios „patalpos“, skirtos lervų auginimui, maistui laikyti, veisimuisi.
Atskirais atvejais kolonijos įsirengia ypatingai didelius skruzdėlynus, juose įsikuria „superkolonijos“. Viena iš tokių – Išikaryje, Hokaido saloje (Japonija) įsikūrusi kolonija užima 2,7 km² plotą su 306 mln. skruzdėlių ir 1 mln. motinėlių, gyvenančių 45 tūkst. lizdų.

Skruzdėlių tyrimai

Skruzdėlių kolonijos gali būti dirbtinai įveisiamos vykdyti moksliniams tyrimams laboratorinėmis sąlygomis. Tam tikslui įkurdinamos skruzdėlių „fermos“ specialiai įrengtuose formikariumuose.
Klementas Gotvaldas

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Austro-Vengrijos kariuomenėje, 1918 m. perėjo į Raudonosios Armijos pusę. Nuo 1918 m. aktyviai veikė socialdemokratų kariajame sparne, 1921 m. buvo vienas iš Čekoslovakijos Komunistų partijos (ČKP) įkūrėjų. 1922–1925 m. redagavo laikraščius „Pravda chudoby“ ir „Hlas ludu“. 1927 m. išrinktas ČKP generaliniu sekretoriumi, nuo 1928 m. buvo Kominterno Vykdomojo komiteto nariu, 1935–1943 m. – Kominterno sekretorius.
1929 m. išrinktas Čekoslovakijos parlamento deputatu. 1938 m. po Miuncheno sutarties išvažiavo į Maskvą, čia vadovavo ČKP Užsienio centrui.
1945 m. balandžio mėn. Tarybinei Armijai įėjus į Čekoslovakijos rytinę dalį, tapo pirmosios Nacionalinio fronto vyriausybės vadovo pavaduotoju. 1945 m. išrinktas ČKP pirmininku. 1946 m. birželio 3 d. pradėjo vadovauti koalicinei vyriausybei.
1948 m. vasario mėn. vadovavo komunistiniam perversmui ir suformavo visiškai TSRS kontroliuojamą vyriausybę. 1948 m. birželio 14 d. išrinktas Čekoslovakijos prezidentu. Vienas ryškiausių Stalino politikos propaguotojų: organizavo šalies įmonių nacionalizavimą, žemės ūkio kolektyvizaciją, represijas prieš besipriešinančius jo politikai.
1953 m. kovo mėn. dalyvavo Stalino laidotuvėse Maskvoje. Ten persišaldė ir grįžęs po kelių dienų mirė plyšus aortai. K. Gotvaldo kūnas buvo balzamuotas ir patalpintas mauzoliejuje. Balzamavimas buvo nekokybiškas, kūnas pradėjo irti. Čekoslovaikoje pradėjus kritikuoti K. Gotvaldo asmens kultą, 1962 m. mauzoliejus uždarytas, K. Gotvaldo kūnas kremuotas.
Čekoslovakijoje 1949–1990 m. buvo K. Gotvaldo ordinas, jo vardu pervadintas Zlino miestas.
Disipatyvioji sistema

Disipatyvioji sistema yra termodinamiškai atvira sistema, kuri egzistuoja toli ir dažnai labai toli nuo termodinaminės pusiausvyros aplinkoje, su kuria keičiasi energija ir medžiaga.

Apžvalga

Disipatyvioji struktūra yra charakterizuojama spontaniniu simetrijos sulaužymu anizotropija ir susidarant sudėtingoms, kartais chaosinėms, struktūroms. Terminą disipatyvioji stuktūra pasiūlė rusų-belgų fizikinės chemijos mokslininkas Ilja Prigožinas.
Verslo diplomatija

Verslo diplomatija – visuma priemonių, kurių pagalba ūkio subjektas siekia patenkinti savo ekonominius interesus, mezgant, palaikant ir plėtojant ekonominius bei su jais glaudžiai susijusius santykius su užsienio subjektais.

Formos

Pagal šalių skaičių – dvišalė, trišalė, keturšalė (daugiašalė) diplomatija.
Išskiriama tiesioginė ir netiesioginė diplomatija. Verslo diplomatija ir verslo interesų užtikrinimas atliekamas per konkrečius asmenis. Tai gali būti komercijos atašė, prekybos atstovas, prokūristas.
Tiesioginės diplomatijos atveju veikia atitinkamų organizacijų vadovai (koncernų prezidentai) arba jų deleguoti asmenys (regionų, departamentų direktoriai).
Užsienyje yra prašoma verslo partnerių atstovauti ūkio subjektą užsienyje. Taip pat gali būti siunčiamas prekybos atstovas, darbuotojas.
Didesnių įmonių, organizacijų atveju yra steigiamos atitinkamos atstovybės. Tarptautinių koncernų filialai, atstovybės dažnai būna didesnės nei kai kurių valstybių diplomatinė atstovybė. Tai paaiškinama tuo, kad skiriasi valstybių ir atitinkamų įmonių grupių ekonominiai bei kiti interesai atitinkame regione, todėl ir atstovavimui skiriami ištekliai nėra vienodi.
Konstancija Jankauskienė

Konstancija Jankauskienė (g. 1942 m. liepos 18 d. Žiogaičiuose, Akmenės valsčius) – Lietuvos gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1968 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė. 1973–1975 m. dirbo Kauno akademinėse klinikose, nuo 1975 m. dirba Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos institute. Nuo 2002 m. profesorė.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo sritis – širdies vainikinių kraujagyslių aterosklerozinių pokyčių morfometrinis tyrimas. 1975–2005 m. dalyvavo kuriant sergančiųjų išemine širdies liga duomenų banką. 1993–1996 m. dalyvavo Pasaulinės sveikatos organizacijos koordinuojamame sveikų miestų projekte.
Ferrari California

Savybės

California prisijungė prie „Ferrari“ automobilių, turinčių 8 variklio cilindrus, šeimynos ir yra komplektuojama su naujos kartos V8 varikliu pirmą kartą sumontuotu automobilio priekinėje dalyje. Nepaisant ankstesnių spėjimų, kad Ferrari California bus kupė kėbulu, gamintojai šį modelį pristatė išskirtinai tik nuleidžiamu kietu stogu. Ferrari California 4,3 l V8 variklis su tiesioginiu kuro įpurškimu prie 7500 aps/min. pasiekia 460 AG galią ir nuo 0 iki 100 km/h įsibėgės mažiau nei per 4 s.
Mongolų kalba

Mongolų kalbos abėcėlė

Mongolų kalbos abėcėlei vartojami kirilicos rašmenys, o abėcėlę sudaro 35 raidės:
A Б В Г Д Е Ё Ж З И Й К Л М Н О Ө П Р С Т У Ү Ф Х Ц Ч Ш Щ Ъ Ы Ь Э Ю Я
Vilniaus Sąjūdis

Vilniaus Sąjūdis – politikos ir kultūros savaitraštis, ėjęs 1990–1992 m. Vilniuje.

Istorija

Įsteigė ir leido Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Vilniaus taryba. Tiražas 1990 m. – 14 000 egz., 1992 m. – 5900 egz. Išėjo 32 numeriai.
Redagavo L. Vilkas.