google/wiki40b huggingface dataset:
Laukas (bendruomenė)

Istoriografija

Laukai minimi XIV a. pabaigos - XV a. pradžios Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose (Lithauische Wegebericht), didžiojo kunigaikščio žemių užrašymuose bajorams ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės sąrašuose.

Teritorija

Laukas apėmė didelį žemės plotą su daugeliu sodžių. Dirbamą žemę laukininkai buvo pasidaliję. Kiekviena sodyba savo dalį tvarkė kaip nuosavybę, o kitos naudmenos (pievos, miškai, vandenys) naudotos bendrai. Keli ar keliolika laukų sudarė žemę, turinčią pilį ir kunigaikštį.

Teisės

Ūkiniams ir administraciniams reikalams nagrinėti perduodant valdžios simbolį krivūlę buvo šaukiama laukininkų sueiga kuopa. Laukas dar turėjo seniūną bei kuopos teismą. Per kovas su kryžiuočiais, daugiausia Žemaitijoje laukas sudarė karinį gynimosi vienetą. Ginantis nuo priešų lauko teritorija būdavo užblokuojama nukirstais medžiais.
Lauko bendruomenės paprotinės teisės kai kurios normos buvo įrašytos į Lietuvos Statutą. 1588 m. III Statute kalbama apie lauko bendruomenės atsakomybę, jeigu jos teritorijoje randamas lavonas, apie laukininkų pareigą pėdsakais sekti vagį - užvarę ant pėdų galvijus ar kitaip jas panaikinę laukininkai turėdavo bendrai atlyginti nukentėjusiajam už nuostolius.
Stiprėjant valstybės valdžiai, vietoje kunigaikščių valdyti žemių buvo siunčiami didžiojo kunigaikščio vietininkai, tijūnai. Žemes imta vadinti valsčiais, lauko žmones - valsčionimis, arba valstiečiais. Laukai išnyko XVI a., kai per Valakų reformą valstiečiai buvo sukelti į gatvinius kaimus, o kaimai sujungti į vaitystes. Vėliau išliko tik lauko organizacinių požymių – sueigos, prievolių, ypač kelių taisymo, pasiskirstymas.
Raukšliadantis delfinas

Apibūdinimas

Raukšliadantis delfinas yra santykinai didelis delfinas. Suaugę individai būna nuo 2,09 iki 2,83 m ir sveria nuo 90 iki 155 kg. Patinai yra didesni už pateles. Atskiriamieji bruožai yra kūgio formos galva ir liekna nosis. Rūšies atstovų dantys taip pat yra saviti – turi šiurkštų paviršių, kuris yra suformuotas daugelio siaurų netaisyklingos formos keterų.
Hermas

Istorija

Hermyje gyventa nuo neolito laikų. Tai liudija saloje rasti kapai.
Pirmieji rašytiniai šaltiniai apie Hermo gyventojus yra iš VI amžiaus, kai sala tapo vienuolių veiklos centru. Žodis Hermas yra kilęs iš čia gyvenusių žmonių.
Svarbiausia salos data laikomi 933 m., kai Normandijos salos buvo prijungtos prie Normandijos hercogystės (liko priklausomi Britanijos Karūnai nuo Normandijos padalijimo 1204 m.). Po aneksijos iš Hermio išvyko vienuolynų gyventojai. Tarp 1570 m. ir 1737 m. Gernsio gubernatoriai naudojo salą medžioklei.
XIX amžiuje saloje atsirado pramonė. Buvo įsteigti granito karjerai, aprūpinti didelio masto karinius įtvirtinimus.
Vokiečiai okupavo Normandijos salas Antrojo pasaulinio karo metu. 1940 m. liepos 25 d., po kelių savaičių vokiečių kariams atvykus į Gernsį ir Džersį, 9 vokiečių kariai Hermio saloje filmavo propagandinį filmą.
Asta Stašaitytė

Biografija

Nuo 1992 m. Balticum televizijoje vedė laidą vaikams „Liūtukas Timas“. Nuo 2000 m. Baltijos televizijos ir LNK laidų vedėja.
Dirbdama radijo stotyje M-1 susipažino su ten taip pat dirbusiu radijo ir televizijos laidų vedėju Giedriu Masalskiu. Pora susituokė 2001 m., susilaukė sūnų Emilio ir Danieliaus. 2017 m. lapkričio mėnesį išsiskyrė po 16 metų trukusios santuokos.

TV veikla

BTV kanale vedė sekmadienio ryto laidą Sekmadienio rytas. LNK kanale veda laidą Yra, kaip yra.
Laidoje „Mes – vieno kraujo“ buvo komisijos nare.
KPV Kokkola

Istorija

Klubo ištakos siekia 1930 m. Pastaraisiais metais žaidė trečios pakopos pirmenybėse, vėliau pateko į antrą pakopą. Joje 2018 m. užėmė antrą vietą ir kovojo pereinamosiose rungtynėse dėl patekimo į elito divizioną.
Šiaurės Žemė

Šiaurės Žemė (rus. Северная Земля) – salynas Arktyje į šiaurę nuo Taimyro pusiasalio, tarp Karos jūros iš vakarų ir Laptevų jūros iš rytų. Priklauso Rusijai, Krasnojarsko kraštui. Plotas ~37 000 km². Nuo žemyno Šiaurės Žemę skiria Vilkickio sąsiauris. Salyną sudaro trys didelės salos: Spalio Revoliucijos, Bolševiko ir Komjaunuolio. Taip pat vakaruose yra nemaža Pionieriaus sala, o pačioje šiaurėje – Šmito sala. Gausu ir mažesnių salų: Sedovo salynas, Mažasis Taimyras, Starokadomskio sala, Krasnoflotsko salos ir kt.
Klimatas šaltas ir sausas. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra –29 °C, liepos mėnesio –0,5 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 420 mm. Daugumą salų dengia neištirpstantys ledynai, pakrantėse yra skurdžių arktinių dykumų.
Šiaudai

Šiaudai – sausa antžeminė javų stiebo dalis, likusi nukūlus grūdus. Be stiebų šiauduose taip pat gali būti javų lapų, varpų likučiai. Šiaudai daugiausiai naudojami kaip trąša, kuras, kraikas, pašaras, statybinė medžiaga. Siekiant šiaudus patogiau transportuoti ir saugoti, jie presuojami į briketus arba rulonus.
Aleksandras Guobys

Biografija

1940–1944 m. mokėsi Debeikių progimnazijoje, 1944–1951 m. Utenos gimnazijoje, 1951 m. baigė Vilniaus gimnaziją. 1953–1957 m. Vilniaus pagalbinės mokyklos-internato auklėtojas, mokytojas. 1953–1960 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1958–1973 m. Lietuvos teatro draugijos metodinio kabineto vedėjas, Aktorių namų direktorius Vilniuje. 1965–1969 m. Vilniaus kultūros mokyklos dėstytojas. 1966 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje, 1967–1971 m. šio instituto aspirantas.
1969–2002 m. LSSR konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas; 1969 m. docentas. 1973–1991 m. dirbo LSSR centriniame literatūros ir meno archyve. 1981 m. menotyros mokslų kandidatas.  1991–1992 m. Lietuvos archyvų generalinis direktorius. Nuo 1991 m. Lietuvos teatro istorijos ir tradicijų draugijos pirmininkas. 1993–1999 m. dėstė Vilniaus universitete. 1996–1997 m. Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 1997 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas. 1997–2002 m. Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejaus direktorius.  Nuo 2006 m. Lietuvos teatro sąjungos fondo žurnalo „Lietuvos scena“ redakcijos kolegijos pirmininkas.
Kovo 22

Vardadieniai

Benvenutas – Gedgaudas – Gedgaudė – Kotryna – Vydūnas
Benaičiai-1 vėjo jėgainių parkas

Pajėgumai

2010 m. gruodžio 29 d. pradėtas eksploatuoti Benaičiai-1 vėjo jėgainių parkas. Parkas pastatytas šalia to pačio savininko Laukžemės vėjo jėgainių parko kaip antrasis plėtros etapas. Tuo metu Benaičiai-1 tapo didžiausia vėjo ferma Lietuvoje, kurios instaliuota galia yra 34 MW. Vienos vėjo elektrinės aukštis siekia 97 m. Šalia vėjo elektrinių parko aptarnavimo centro pastatyta eksperimentinė 6 kW mažoji vėjo ir 4,2 kW saulės elektrinės.
Sidabravo Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Rokonių dvaro savininkas Matas Tracevskis 1829 m. prie Miškių kaimo pastatė mūrinę bažnyčią. 1858 m. ji padidinta; tapo Šeduvos parapijos filija. 1906 m. patvirtintas zakristijos ir koplyčios priestatų projektas. Jie pastatyti 1909 m., atnaujinti altorių paveikslai.
1939 m. išdažytas bažnyčios vidus, įrengti vargonai. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčią remontavo klebonas Pranciškus Masilionis. Sidabrave 1975–1977 m. klebonavo Vytautas Starkus (1977 m. balandžio 24 d. atsisakė kunigystės). Šventoriuje palaidoti Sidabravo klebonai: Pranciškus Masilionis (1902–1981 m.), Mykolas Selickas (1909–1970 m.), (1949–1955 m. kalintas), Leonardas Skardinskas (1916–1989 m.).
2004 m. bažnyčioje baigtas kapitalinis remontas: pakeistas pagrindinis altorius, pakyla, atlikti dažymo darbai. 2014 m. iškilmingai paminėtas miestelio ir Švč. Trejybės bažnyčios 185-asis jubiliejus.

Architektūra

Bažnyčia neoklasicistinė, kryžminio plano, bebokštė. Įrengti pneumatiniai vargonai. Šventoriuje stovi mūrinė varpinė, yra mūrinės Kryžiaus kelio stočių koplytėlės. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Gruzdžių Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Kristupas Gruzdys 1636 m. pastatė evangelikų reformatų bažnyčią. Ji 1653 m. atiteko katalikams. Apie 1670 m. pastatyta katalikų bažnyčia. Jai 1672 m. dovanoti 2 valakai žemės. Kunigaikštis Radvila ant Gruzdžių piliakalnio (dabar kapinės) 1759 m. pastatė naują medinę bažnyčią. Jai 1806 m. priklausė Šiupylių kaimas. Nuo XIX a. pradžios veikė parapinė mokykla (joje 1820 m. buvo mokoma ir lietuviškai). Į Gruzdžius 1842 m. perkeltas parapijos centras. Bažnyčia 1849 m. perstatyta. Per 1891 m. rugsėjo 8 d. miestelio gaisrą sudegė.
Architektas Ustinas Golinevičius 1892 m. suprojektavo mūrinę bažnyčią. Iki 1896 m. valdžia įvairiais pretekstais jos statyti neleido. 1896–1904 m. architektas Karl Eduard Strandmann parengė naują mūrinės dvibokštės bažnyčios projektą. Bažnyčią statė meistrai iš Latvijos. Klebono Liongino Rakščio, vikaro Juozapo Skorupsko ir parapijiečių aukomis bažnyčia pastatyta (prižiūrėjo archit. Nikolaj Andrejev). Joje pamaldos pradėtos laikyti 1901 m. Bažnyčią 1920 m. konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. Klebonas Juozas Čepėnas 1987 m. išdažė bažnyčios vidų.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, kryžminio plano, dvibokštė, su apside. Vidus 3 navų, skliautuotas. Šventoriaus tvora mūrinė, su nišomis. Prie tvoros įrengtos Kryžiaus kelio stočių koplytėlės. Šventoriuje stovi mūrinė koplyčia.
Negirva

Aplinkinės gyvenvietės

Lenčiai – 2 km
Šliužiai – 3 km
Algimantai – 2 km
ARIOGALA – 4 km
Padargupiai – 2,5 km
Egidijus Kūris

Egidijus Kūris (g. 1961 m. spalio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, Europos Žmogaus Teisių Teismo (EŽTT) teisėjas, buvęs Konstitucinio Teismo (LR KT) teisėjas ir pirmininkas (2002–2008 m.), Vilniaus universiteto (VU) profesorius.

Biografija

Baigdamas mokyklą, susidomėjo fizika, įstojo jos studijuoti, tačiau po metų perėjo į teisę. 1984 m. su pagyrimu baigė VU Teisės fakultetą, dirbo asistentu, dėstė teisės sociologiją (iki 1994 m.). 1988 m. lapkričio 25 d. Maskvos M. V. Lomonosovo valstybiniame universitete (Rusijos TFSR) apgynė kandidatinę disertaciją rusų kalba Демократизация правотворческого процесса как фактор совершенствования социалистического самоуправления советского народа (liet. „Teisėkūros proceso demokratizavimas kaip tarybinės liaudies socialistinės savivaldos tobulinimo faktorius“), teisės mokslų kandidatas. Mokslinis vadovas Michailas Marčenko. Oponentai Jurijus Tichomirovas ir Ivanas Rožko.
1984-1985 m. ir 1988-1991 m. dirbo VU Teisės fakultete. 1985–1988 m. – aspirantas, 1991–1992 m. – VU Teisės fakulteto vyr. dėstytojas. Lietuvos Konstitucinio Teismo teisėjo padėjėjas (1993–1997). Vienas iš VU TSPMI steigėjų ir pirmasis šio Instituto vadovas. 1992–1999 m. VU TSPMI direktorius, profesorius; dėstė bei tyrė viešąją (konstitucinę bei administracinę) teisę. Buvo VU Teisės fakulteto Teisės teorijos ir istorijos katedros, Viešosios teisės katedros vedėjas. Nuo 1999 m. Lietuvos Konstitucinio Teismo teisėjas, teismo pirmininkas (nuo 2002 m. iki 2008 m. kovo 21 d.).
2008 m. balandžio 28 d. pateikė mokslo darbų apžvalgą „Konstitucinė teisė kaip jurisprudencinė teisė: konstitucinė justicija ir teisės paradigmos transformacija Lietuvoje“ viešam nagrinėjimui atvirame Vilniaus universiteto Teisės ir Ekonomikos fakultetų Tarybų posėdyje (habilitacijos komisijos pirmininkas – prof. habil. dr. Vytautas Nekrošius). 2008 m. LRT laidos „Redakcija“ kūrybinės grupės narys.
Nuo 2013 m. lapkričio 1 d. EŽTT teisėjas.
2008 m. žiniasklaidoje buvo minimas tarp kandidatų į Lietuvos prezidentus.

Šeima

Egidijaus Kūrio tėvas – Pranas Kūris (g. 1938 m.) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, VU profesorius, habilituotas daktaras, akademikas, Lietuvos TSR ir LR teisingumo ministras, Aukščiausiojo Teismo pirmininkas, EŽTT (1994-2004 m.) ir ESTT teisėjas (2004-2010 m.), sovietinis politikas, Lietuvos TSR ministras, TSKP ir Lietuvos komunistų partijos (LKP) veikėjas. Motina Vanda Kūrienė - advoktė.
Egidijus Kūris vedęs. Turi 3 vaikus. Žmona Audronė Kūrienė (g. 1966 m.), ekonomistė. Sūnus Aleksandras Kūris (g. 1995 m.) Mykolo Romerio universiteto studentas.
Buvusi žmona Vilija (1960m.) , teisininkė. Dukra iš pirmosios santuokos Ieva Kūrytė-Mockeliūnė (g. 1983 m.), advokato padėjėja; sūnus Kasparas Kūris (g. 1988 m.), advokato padėjėjas.
John Bardeen

Biografija

Bardinas gimė Madisone, Viskonsine 1908 m. gegužės 23 d.
Mūsų pastogėje

Mūsų pastogėje – Kauno valstybinės namų detalių gamyklos kolektyvo mėnraštis, ėjęs 1991–1992 m. Kaune.

Istorija

Tiražas 1992 m. – 100 egz. Išėjo 12 numerių.
Redaktorė Genovaitė Slaninienė.
Aramilis

Istorija

1675 m. prie Isetės ir Aramilkos santakos įkurtas ostrogas. Aplink jį XVIII a. pradėjo kurtis naujos gyvenvietės (Jekaterinburgas, Sysertė, Uralo Kamenskas), vėliau savo reikšme ir dydžiu pralenkusios Aramilį. Miesto statusas suteiktas 1966 m.
Lietuvos vyriausiasis suvažiavimas Slanime

Lietuvos vyriausiasis suvažiavimas Slanime, Lietuvos generalinis priešseiminis suvažiavimas Slanime – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės (LDK) atstovų suvažiavimas prieš bendrą Abiejų Tautų Respublikos seimą Varšuvoje.

Istorija

Slanime suvažiavimas vyko 1588–1685 m., iki tol vykdavo Valkaviske. Slanimas, kaip priešseiminio suvažiavimo vieta, buvo patvirtintas 1588 m. III Lietuvos Statuto, nes buvo patogioje vietoje, netoli Lenkijos sienos, pakeliui į Varšuvą. Suvažiavime privalėjo dalyvauti visi LDK senatoriai ir apskričių bajorų seimelių išrinkti atstovai. Į suvažiavimą buvo renkamasi 2 savaitės prieš kiekvieną ATR seimą. Suvažiavimo laiką paskirdavo LDK didysis kunigaikštis. Jo siųstas pasiuntinys didžiojo kunigaikščio vardu suvažiavimo pradžioje išdėstydavo darbotvarkę. Nutarimai paprastai buvo priimami balsų dauguma. Jie turėjo teisinę galią, dalyvių buvo pasirašomi ir antspauduojami. Nutarimai buvo išdėstomi raštu, kad kiekvienas atstovas juos geriau suvoktų.
Suvažiavimas ir jo nutarimai turėjo padėti išlaikyti vieningą Lietuvos poziciją bendruose ATR seimuose, ginti LDK valstybės savarankiškumą, bet įsigalint apskričių bajorų seimelių separatizmui suvažiavimų reikšmė menko. LDK senatoriai ir apskričių atstovai ėmė aplenkti suvažiavimą. Nors 1631 m. priimtas Seimo nutarimas (konstitucija), draudžiantis jiems tai daryti, šios nuostatos vis tiek dažnai nebuvo paisoma.
Jurgis Glebavičius

Biografija

Lietuvos bajorų Glebavičių giminė atstovas, herbo "Leliva" savininkas. Mikalojaus Glebavičiaus ir Marcibelos Koreckos sūnus.
1633 metais paskirtas Anykščių ir Radaškonių seniūnu. Politinę karjerą pradėjo 1639 metų birželį, gavo karaliaus pataurininkio pareigybę. Tais pačiais metais paskirtas Lietuvos paiždininkiu.
1640 metais vedė Kateriną Radvilaitę – Lietuvos didžiojo etmono Jonušo Radvilos seserį. 1643 metais paskirtas Smolensko vaivada. Daug laiko skyrė Smolensko fortifikacijos tvirtinimui, kuriam tai laikui dėl to palikęs politinius reikalus Vilniuje, Krokuvoje ir Varšuvoje, kur lankėsi retai. 1644 metų kovą ir 1645 metais aktyviai dalyvavo ATR senato posėdžiuose. Bekaralystės metu atvažiavo į Krokuvą tik lapkritį, kad dalyvautų rinkimuose ir pasirašė Jono Kazimiero Vazos elekcinį diplomą. Karūnacinio seimo metu svarstymui kėlė klausimus, liečiančius Smolensko gynybą. 1650 metais dalyvavo darbe Vilniuje sudarytos komisijos Lietuvos kariuomenės finansavimo klausimu. 1651 metais buvo komisaru sudarant taiką su kazokais Baltoje Cerkvėje, o po to derybose su kazokais 1659 metais. 1653 metais paskirtas Žemaitijos seniūnu.
ATR-Maskvos karo (1654–1667) metu dalyvavo kariniuose veiksmuose. 1655 metais priėmė Švedijos protektoratą, tarpe kitų pasirašydamas Kėdainių uniją. Vėliau kaip komisaras dalyvavo diplomatinėse ir taikos derybose su Maskva (1660, 1662, 1664). ATR delegacijos sudėtyje pasirašė Andrusovo paliaubų sutartį 1667 metų sausį. 1668 metais, kaip apdovanojimas už Andrusovo paliaubų sudarymą, Glebavičiui suteikta Vilniaus vaivados pareigybė.
Derybose su Rusija Glebavičius prisilaikė kompromiso pozicijos, nors jai perduodant Smolenską ir Dorogobužą neteko didelės dalies savo paveldimų valdų.
Antanas Lapė

Biografija

Nuo 1979 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Inžinerijos ekonomikos fakultete. Jį baigęs dirbo Šiaulių pieno kombinate. 1991–1996 m. studijavo Telšių kunigų seminarijoje, 1996 m. įšventintas kunigu ir paskirtas Telšių vyskupijos kurijos kancleriu ir vyskupijos ekonomu. 1997–2000 m. Amerikos katalikų universitete Vašingtone studijavo dogminę teologiją. Nuo 2001 m. Telšių vyskupo Vincento Borisevičiaus kunigų seminarijos vicerektorius ir prokuratorius bei dogminės teologijos dėstytojas, 2003–2006 m. rektorius. 2005 m. popiežius Jonas Paulius II paskyrė jį savo kapelionu monsinjoru.
Havajinė varna

Paplitimas

Endeminė ir labai reta Havajų salyne esančios Havajų salos rūšis. Remiantis 2016 m. duomenimis, tai pati rečiausia varninių šeimos rūšis. Jos pradėjo nykti nuo 1890 m., kada vaisius ir kavą auginantys ūkininkai ėmė jas naikinti. 1978 m. gamtoje buvo likę apie 50–150 individų, o 1992 m. buvo išlikę 11 ar 12 šių paukščių. Paskutinis gamtoje paukštis buvo matytas 2002 m. birželio mėnesį. 2014 m. nelaisvėje laikomų ir veisiamų paukščių populiaciją sudarė 115 individų. Kada susiklostys palankios aplinkybės, yra planuojama havajines varnas reintrodukuoti į jų buvusią ankstesnę gyvenamą aplinką.

Gyvenamas biotopas

Sėslios. Gyvena sausuose miškuose, Mauna Loa ir Hualalai 900–1850 metrų aukščio ugnikalnių nuokalnėse.

Išvaizda

Havajinė varna yra vidutinio dydžio, su palyginti gana didele galva ir vidutinio ilgio kojomis. Jos 48–52 cm kūno ilgio, įskaitant uodegą. Patinėliai sveria apie 555 g, patelės apie 485 g. Havajinė varna pasižymi pilkšvai juodu plunksnų apdaru, bei rudu sparnų atspalviu. Pagurklis turi tamsiai pilkus pūkelių pagrindus. Paukščio kojos ir snapas yra juodi.

Havajinių varnų intelektas

Šios rūšies varnos pasižymi ypatingais sugebėjimais pačios gamintis primityvius „įrankius“ ir jais pasinaudoti ieškant maisto ar jį išsikrapštyti iš sunkiai pasiekiamų plyšių bei atlikti kitus įvairius testus. Tokiais ypatingais sugebėjimais pasižymi ir joms labai artimos Naujosios Kaledonijos varnos.

Elgesys

Lizdą sukasi nuo kovo pradžios iki birželio pradžios. Deda 1–5 žalsvai mėlynus kiaušinius, bet dažniausiai užaugina du, rečiau vieną jauniklį.

Mityba

Minta tiek augaliniu, tiek gyvuliniu maistu.

Amžius

Laisvėje išgyvena apie 7,3 metų, ilgiausiai iki 18 metų, o nelaisvėje laikomos gyvena iki 25 metų.
Linkuvos kalvagūbris

Linkuvos kalvagūbris − moreninis kalvagūbris Lietuvos Vidurio žemumos šiaurinėje dalyje. Kalvagūbris ištįsęs lanku, išgaubtu į pietus. Jo ilgis apie 120 km, plotis 1−3 km.

Geografija

Linkuvos kalvagūbris prasideda 5 km į pietryčius nuo Vegerių, Latvijoje, eina Joniškio rajono savivaldybės teritorija per Juodeikius, Dilbinėlius, Rūdiškius, Pakruojo rajono savivaldybės teritorija per Linkuvą, Pasvalio rajono savivaldybės teritorija per Tetirvinus, Biržų rajono savivaldybės teritorija per Nemunėlio Radviliškį, prie Apaščios ir Nemunėlio santakos vėl patenka į Latviją.
Linkuvos kalvagūbris skiria Žiemgalos ir Mūšos-Nemunėlio žemumas. Kalvagūbrį šiaurės rytų dalį kerta Mūša, kurios aukštupys iki tol teka jo pietine papėde, ir Nemunėlis ties santaka su Apaščia.
Kalvagūbrį sudaro 3 atkarpos: šiaurės vakarinė, vidurinė (aukščiausia) ir šiaurrytinė. Šiaurės vakarinė atkarpa tik 10−15 m santykinio aukščio; šiaurės rytuose ji palaipsniui nusileidžia į Žemgalės žemumą, todėl kalvagūbris šioje atkarpoje pastebimas tik iš pietvakarių. Apie 7 km į vakarus nuo Linkuvos prasideda ir tęsiasi į rytus per Linkuvą vidurinė kalvagūbrio atkarpa. Virš aplinkinių lygumų ji pakilusi apie 30 m ir vienodai ryški iš šiaurės ir pietų.
Linkuvos kalvagūbrio šiaurinėje papėdėje prasideda daugybė upelių (Lielupės intakų), tekančių į šiaurę per Žemgalės lygumą.

Geologija

Linkuvos kalvagūbris – galinė morena, susidariusi iš priemolio su juostuotųjų molių, kai kur – smėlio lęšiais. Be to, molių yra aplygintoje kalvagūbrio keteroje ir šlaituose.
Linkuvos kalvagūbrio reljefas plokščiai banguotas arba lėkštai kalvotas. Kalvagūbrį sudaro moreninis priemolis su juostuotųjų molių lęšiais. Be to, moliai aptinkami aplygintoje kalvagūbrio keteroje ir šlaituose. 
Linkuvos kalvagūbrį sustūmė ledyno plaštaka, atšliaužusi nuo Rygos įlankos. Tirpstant ledynui, kalvagūbrio žemesnės vietos buvo apsemtos susitvenkusių tirpsmo vandenų. Jie aplygino kalvagūbrio paviršių, apklodami jį limnoglacialinėmis nuosėdomis. Ilgiausiai išbuvo apsemta šiaurrytinė atkarpa, todėl ji yra lygiausia.
Aleksandras Antonijus Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Lietuvos didžiojo raikytojo Juozapo Sapiegos (1737–1792) ir Teofilės Jablonovskos (1743–1816) vienintelis sūnus.
Gimė ir vaikystės metus praleido Prancūzijoje, kur emigravo jo tėvai po Baro konfederacijos pralaimėjimo. Nuo 1777 metų gyveno pas savo tetą Aną Jablonovską (1728–1800), Palenkėje (Semiatičiuose ir Kocke), kur gavo namų išsilavinimą ir pradėjo domėtis mokslu.
1792 metais Aleksandras Sapiega susipažino su Lenkijos mokslininku ir rašytoju Stanislovu Stašic, su kuriuo kartu pradėjo domėtis ATR rytų geologija. 1794 metais Aleksandras Sapiega ir Stanislovas Sašičius išvažiavo į Vieną, kur užmezgė ryšius su Juozapu Maksimilanu Osolinskiu.
1800 metais Stanislovui Stašicui rekomenduojant Aleksandras Sapiega tapo Varšuvos mokslo mylėtojų draugijos nariu. 1801–1802 metais buvo paskelbti A. Sapiega chemijos darbai. 1802–1803 metais keliavo po Balkanų pusiasalio šalis, padarė vertingą savo kelionės aprašymą („Podroze po krajach slowianskich“ (Vroclavas, 1811)). Po trumpos pertraukos, kada jis buvo Prancūzijoje, kur skaitė lekcijas, grįžo į Balkanus kur gyveno iki 1806 metų. Buvo stebimas Prancūzijos ir Austrijos policijos.
1807 metų sausį Aleksandras organizavo Prancūzijos imperatoriaus Napoleono I Bonaparto atvykimą į Varšuvą, tapo jo kamergeriu ir adjutantu. Dalyvavo Gdansko apgultyje (1807), po ko žiemą praleido Paryžiuje, Napoleono rūmuose. 1808–1809 metais užsiėmė moksliniais tyrimais Prancūzijoje, po to prisidengiant tyrimų veikla išvažiavo į Rusiją, kur studijavo žmonių nuotaikas rusų ATR aneksuotose žemėse. Sukūrė Prancūzijos žvalgybos agentų tinklą užimtose teritorijose.
1812 metų liepos 1 d. kunigaikštis Aleksandras Antonijus Sapiega įėjo į Lietuvos didžiosios kunigaikštystės laikinos vyriausybės sudėtį, suformuotos palaikant Napoleono armijos Prancūzijos invazijos į Rusiją metu, kur vadovavo kariniam departamentui. Dėl nesutarimų su Lietuvos general-gubernatoriumi Dirku netrukus paliko LDK laikinąją vyriausybę. Aleksandras Sapiega išvažiavo iš Vilniaus į savo dvarą Višnice. Pakeliui jis buvo užpultas šerno, nuo įkandimo kurio jam prasidėjo kraujo užkrėtimas ir gangrena.
1812 metų rugsėjo 8 d. 39-metis Aleksandras Antonijus Sapiega mirė Derečine, savo giminaičio Pranciškaus Sapiegos dvare.

Mokslinė veikla

Aleksandras Antonijus Sapiega įgyvendino mineralogines ekspedicijas po Lietuvą ir Lenkiją, taip pat Alpėse, Balkanų pusiasalyje ir Voluinėje.
Buvo mokslinio darbo „Mineralogija“ (1801 m.), neorganinės chemijos (1801–1802 m.) vadovėlio, rašinio apie kristalografiją autoriumi.
Keliavo po Adrijos jūros pakrantę, kur studijavo Slovencų, Chorvatų, Bosnių ir hercegiovinų etnografiją.
1804 metais pakilo į Mon-Seni Alpėse (aukštis – 3 km), apie ką liepos 13 d. pranešė Liono mokslų akademijos posėdyje.
Antofagasta

Istorija

Pirmieji regiono gyventojai buvo indėnai čangosai, vertęsi žvejyba ir jūrų liūtų medžiokle. Vėliau teritorija priklausė Inkų imperijai. 1868 m. Antofagastą įkūrė Bolivijos prezidentas Mariano Melgarejo. 1879 m. miestą užėmė Čilė. Antofagasta ilgą laiką klestėjo kaip vario ir salietros eksporto uostas (vėliau pagrindiniai eksporto srautai nukreipti į Mechiljonesą).
Pranciškus Karpis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos bajorų Karpių giminės.
1727 m. Pinsko kolegijoje baigė teologiją. 1726 m. įšventintas kunigu. 1729 m. ir 1732–1733 m. Žadiškės prie Smurgainių bažnyčios rektorius, 1739 m. Slonimo kolegijos ekonomas. 1733–1736 m. gyvendamas Rešliuje (Varmė) kaip misionierius vykdavo į Šventaliepę (lenk. Šwięta Lipka, vok. Heilige Linde). Nuo 1748 m. dirbo Gardino kolegijoje.