google/wiki40b huggingface dataset:
Daktaras Vestas

Turinys

Prieš daug metų Vestas atvyko iš Europos į Bostoną, kur tapo sėkmingu chirurgu, tačiau vienos operacijos metu, jam būnant neblaiviam, miršta meksikiečių kilmės pacientė, palikdama 3 metų mergaitę Estrelą. Po šio įvykio jis metė gerti ir nustojo vertis gydytojo praktika.
Praėjo 9 metai. Dabar Vestas – profesionalus pokerio lošėjas, keliaujantis po Laukinius Vakarus, o laimėtus pinigus siunčiantis į Bostoną, kur išlaiko Estrelą, besimokančią privačioje mokykloje.
Santa Fė miestelyje plėšikai apvagia paštą ir pavagia Vesto siustus pinigus. Šis, sekdamas jų pėdomis, atsiduria nedideliame miestelyje, kur sėda prie stalo žaisti pokerio su Harviu, vietinio žemvaldžio parankiniu. Apkaltintas sukčiavimu, Vestas suimamas ir atsiduria kalėjime, kur netrukus susidraugauja su šerifu, taip pat buvusiu lošėju.
Neradęs nusikaltimo, šerifas paleidžia Vestą ir liepia Harviui grąžinti šiam laimėjimą. Vestas vėl vyksta į Santa Fė persiusti pinigus, tačiau pastebi, kad šie jau buvo jo pažymėti. Įtardamas, kad Harvis yra plėšikas, Vestas grįžta į miestelį, kur su šerifu nutaria surinkti įrodymus.
Tuo metu miestelyje auga įtampa tarp dviejų žemvaldžių. Norėdamas išvengti kraujo praliejimo, šerifas nurodo surengti varžybas – kumštynes – iš kiekvienos šeimos išrenkant po 3 atstovus.
Varžybų metu šerifas gauna įrodymų, kad Harvis yra ieškomas kituose miestuose, tačiau, mėginant suimti, šis sužeidžia berniuką.
Kad išgelbėti šio gyvybę, Vestas yra priverstas atlikti operaciją.
Zdoniškiai (Molėtai)

Istorija

1775 m. Zdoniškių dvaras minimas Giedraičių mirusiųjų metrikų knygoje. 1838 m. minimas palivarkas.
Buožėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Gervės kairiajame krante. Aikštelė ovali, orientuota pietų – šiaurės kryptimi, 23 m ilgio, 44 m pločio. Joje rastas akmeninis galąstuvas, verpstukas, geležinis siauraašmenis kirvis, peilis, žalvarinis apkalas, grublėtos keramikos. Aikštelės vakarinį ir pietinį kraštus juosia 73 m ilgio, 4 m aukščio, 40 m pločio pylimas, kurio išorinis 7 m aukščio šlaitas leidžiasi į 24 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Už griovio supiltas antras 0,5-0,8 m aukščio, 5 m pločio pylimas, juosęs visą piliakalnį, už kurio iškastas antras 14 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 13 m aukščio, pietinis šlaitas buvo grįstas akmenimis. Pietrytiniame šlaite yra senojo įvažiavimo į piliakalnį žymės.
Piliakalnis labai apardytas jame 1929 m. Z. Jaruckiui pasistačius sodybą (po kelerių metų nukelta į papėdę): jis buvo ariamas, nuskleisti pylimai, kastos duobės, šiaurinėje dalyje padarytas įvažiavimas. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.
Vakarinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Renavo piliakalnis 20 km
Rimolių piliakalnis 16 km
Girkantų piliakalnis 12 km
Rotinėnų piliakalnis 8 kmJautakių piliakalnis 29 km
Daubarių piliakalnis 27 kmGyvolių piliakalnis 30 km
Papilės piliakalnis 40 kmGrigaičių piliakalnis 19 km
Alsėdžių piliakalnis 8 kmRekčių piliakalnis 42 km
Šilėnų piliakalnis 47 kmGelindėnų piliakalnis 11 kmDžiuginėnų piliakalnis 5 km
Paplienijos piliakalnis 17 kmKalnėnų piliakalnis 6 km
Skurvydiškės piliakalnis 7 km
Cchinvalis

Istorija

1934 m. iki 1961 m. miestas vadinosi Staliniriu. 2008 m. rugpjūčio 7-8 d. mieste prasidėjo mūšiai tarp Gruzijos armijos iš vienos pusės bei Rusijos armijos ir Pietų Osetijos sukilėlių – iš kitos.
2008 m. rugpjūčio kilus kariniam konfliktui tarp P. Osetijos separatistinę teritoriją mėginusią atsiimti jėga Gruzijos ir Rusijos, miestas buvo įtrauktas į karo veiksmo centrą. Miestą buvo užėmusios Gruzijos pajėgos, tačiau vėliau rusai jį grąžino Pietų Osetijos kontrolėn. Apie konfliktą plačiau – Pietų Osetijos karas (2008)‎.
Jūratė Kazimierėnaitė

Jūratė Kazimierėnaitė (1942 m. sausio 2 d. Lukiškės k., Švenčionių r.), chorvedė ir pedagogė.

Biografija

1959 baigusi Švenčionių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1960–1961 mokėsi vienų metų chorvedžių kursuose Švenčionių muzikos mokykloje. 1962–1967 choro dirigavimo mokėsi neakivaizdiniu būdu Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. E. Gureckytė). 1967–1973 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Griauzdės klasė).
1962–1965 vadovavo Strūnaičio kaimo kultūros namų mišriajam chorui, 1966–1969 dėstė muziką ir dainavimą Švenčionėlių vidurinėje mokykloje – internate, vadovavo dviem moksleivių chorams. 1969–1992 muzikos ir dainavimo mokytoja Švenčionių Z. Žemaičio vidurinėje mokykloje, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų chorų vadovė. Jaunučių chorą parengė 1977 respublikinei moksleivių dainų šventei, o jaunių chorą 1985 respublikinei dainų šventei. 1985 mokykloje įkūrus vaikų dainų ir šokių ansamblį, buvo šio kolektyvo choro vadovė. Su jaunučių choru 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse laimėjo antrąją vietą. 1974–1978 vadovavo Švenčionių kultūros namų mišriajam chorui, su kuriuo 1978 koncertavo Bulgarijoje. 1979 šio choro pagrindu kultūros namuose įkūrus dainų ir šokių ansamblį „Aukštaitija", visą dešimtmetį buvo ansamblio choro vadovė. Ansamblis surengė daug koncertų Lietuvoje ir užsienyje: 1979 Užkaukazės respublikose, 1981 Čekoslovakijoje, 1983 Vokietijoje, 1984 Lenkijoje, 1985 Ukrainoje ir Rusijoje, 1986 Vengrijoje, dalyvavo respublikinėse dainų šventėse. 1992 subūrė vaikų chorą, kuris trejus metus giedojo Švenčionių bažnyčioje per vakarines pamaldas. 1992 išrinkta Švenčionių rajono valdytojo pavaduotoja – kultūros ir švietimo skyriaus vedėja, nuo 1995 rajono švietimo skyriaus vedėja, dirigavo rajoninėse dainų šventėse. 1984 ji apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Franz Boas

Biografija

Gimė Vokietijoje, Vestfalijoje, bet didžiąją gyvenimo dalį gyveno ir dirbo JAV. Studijavo Heidelbergo, Bonos, Kylio universitetuose. 1883–1884 m. Arktyje tyrė eskimų gyvenimą. Grįžęs į Vokietiją dirbo Berlyno karališkajame etnologijos muziejuje ir Berlyno universitete. Iš pradžių specializavosi kaip fizikas ir geografas, vėliau savo dėmesį nukreipė į neeuropietiškų visuomenių ir kultūrų tyrimus, siekdamas į juos įvesti gamtomokslinio tyrimo griežtumo. Su F. Boaso vardu susijęs Amerikos indėnų materialinės ir dvasinės kultūros, taip pat folkloro ir kalbų tyrimų suklestėjimas.

Idėjos

Francas Boasas antropologiją suprato kaip patį bendriausią – visuminį (holistinį) mokslą apie žmones, pagrįstą kultūros samprata. Jis buvo pradininkas vadinamosios keturių krypčių (subdisciplinų) antropologijos JAV, susidedančios iš kultūrinės, fizinės ir lingvistinės antropologijos bei proistorinės archeologijos. 1900 m. įkūrė Amerikos antropologų asociaciją. Kolumbijos universitete, Niujorke (kur profesoriavo 1896–1936 m.) pradėjo kultūrinio reliatyvizmo tradiciją JAV antropologijoje. Daugiausiai tyrinėjo Šiaurės Amerikos inuitus (eskimus) ir indėnų grupes (ypač kvakiutlius). Įkūrė žurnalą International Journal of American Linguistics (1917 m.), Amerikos kalbininkų draugiją (1928 m.). 1907–1908 antropologų draugijos prezidentas, 1931 m. Amerikos mokslo plėtros asociacijos prezidentas.
Boasas suformulavo kultūrinio reliatyvizmo principą, tai yra, teigė, jog neegzistuoja visoms kultūroms bendrų vertinimo kriterijų ir kiekvieną iš jų reikia pažinti „iš vidaus“. Jis suskirstė antropologiją į keturias pagrindines šakas: fizinę antropologiją, kultūrinė antropologiją, lingvistinę antropologiją ir archeologiją.
Francas Boasas, plačiai vartodamas kultūros arealų sąvoką, kultūros arealus apibrėždavo kaip pagrindinių kultūrinių panašumų provincijas. Pvz., Šiaurės Ameriką jis suskirstė į septynis kultūros arealus. Lygindamas besiribojančių genčių ar tautų kultūrų istorijas jis įrodė daugelio kultūrinių bruožų difuzijos ribas, paruošė kultūrinių arealų žemėlapius, kurie buvo daug detalesni nei vokiečių difuzionistų. Vietoje evoliucionistinių kultūrų raidos modelių siūlė Vienos kultūrinėje-istorinėje
mokykloje (ypač V. Šmito) naudotą istorinį-lyginamąjį metodą bei savo paties sukurtą pastarojo variantą – istorinį partikuliarizmą, suderintą su kultūrinio reliatyvizmo principais.
Boaso istorinis partikuliarizmas – analitinis požiūris, laikantis, kad kiekviena visuomenė ar kultūra turi būti suprasta iš jos pačios atskiros (particular) ir savitos dinamikos.
Konstitucinė teisė

Konstitucinė teisė (lot. constitutio – sudėjimas, sandara) – viešosios teisės šaka; visuma teisės normų, reguliuojančių valstybinę santvarką, sistemą, jos institucijas bei sistemos narių teisinius santykius, įgyvendinant politinę valdžią, dalyvaujant valstybinėse struktūrose (tiesiogiai arba per atstovus, institucijas) valdant politinę organizaciją (valstybė, savivaldybė).
Konstitucinė teisė įtvirtina žmogaus ir piliečio teises ir laisves.

Teisės šaltiniai

Pamatinis teisės šaltinis – steigiamasis politinės organizacijos (valstybės, tarptautinės organizacijos) aktas – Konstitucija, Pagrindinis Įstatymas ar kt.

Pošakiai

Konstitucinės teisės pošakiai – rinkimų teisė, savivaldos teisė, konstitucinių institucijų teisė.
Vlodavos Didžioji sinagoga

Istorija

Barokinio architektūros stiliaus sinagoga buvo pastatyta 1764–1774 m. pagal italų architekto Paolo Fontana projektą. Pastatyta vietoje Vlodavos Senosios sinagogos. Sinagogos statybas finansavo Čartoriskių šeima. 1901 m. Didžiojoje Britanijoje gyvenę žydų emigrantai iš Vlodavos miesto Londone įkūrė Vlodavos pavadinimo sinagogą, kuri buvo uždaryta 1987 metais. Per I pasaulinį karą smarkiai apdegė sinagogos vidus. 1936 m. pastatytas Aron hakodešas. Per II pasaulinį karą naciai nusiaubė sinagogą ir įkūrė joje karinį sandėlį. Po karo iki 1970 m. sinagogoje veikė parduotuvė. XX a. aštuntame dešimtmetyje prasidėjo sinagogos rekonstrukcija. 1983 m. sinagogoje įkurtas muziejus.
Užusalių herbas

Aprašas

Sidabriniame lauke šėlstantis atgal žiūrintis juodas bebras, ginkluotas raudonais nagais bei dantimis.
Tai pirmas Lietuvos heraldikoje herbas su bebro atvaizdu. Bebras atspindi faktą, kad gyvenvietė yra prie vandens, kur gyveną nemažai bebrų.

Istorija

2012 m. sausio 23 d., vadovaudamasi Lietuvos Respublikos valstybės herbo, kitų herbų ir herbinių ženklų įstatymo 10 straipsnio dalimi ir atsižvelgdama į Lietuvos heraldikos komisijos teikimą, Lietuvos Respublikos prezidentė Dalia Grybauskaitė dekretu Nr. 1K-936 patvirtino Jonavos rajono savivaldybės Užusalių seniūnijos herbą. Herbo autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Opstainių II piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Birštoniškių piliakalnis 12 kmVartūliškių piliakalnis 7 km
Opstainių I piliakalnis 1,5 kmKiukiškių piliakalnis 28 kmRambynas 6 kmMeškininkų piliakalnis 35 kmRagainės piliakalnis 8,5 kmŠereitlaukio II piliakalnis 3,5 kmKalnėnų piliakalnis 35 km
Paraisčių durpynas

Paraisčių durpynas – durpynas Lietuvoje, Anykščių rajone, 5,5 km į pietryčius nuo Troškūnų, šalia Paraisčių, Dabužių miške. Užima 8,16 km². Durpynas slūgso fliuvioglacialiniame latake, išsidriekęs šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi. Vakaruose išteka Nevėžis, pietuose – Šventosios intakas Susiena.
Vidurinę pelkės dalį sudaro nenusausinta žemapelkė. Vidinių sausmių bendras plotas – 2,6 ha. Nenusausintų durpių sluoksnio vidutinė storymė – 2,5 m, didžiausia – 8,8 m. Durpės daugiausia aukštapelkinės-kimininės, yra mišriojo, tarpinio, žemapelkinio tipo durpių. Durpių vidutinis susiskaidymas 26 %, peleningumas 4,8 %, vidutinis drėgnumas 90 %. Po durpėmis slūgso sapropelio sluoksnis (iki 2,5 m). Po juo guli smėlis.
Paraisčių durpyne nuo 1970 m. durpes kasė Jonavos durpių įmonė – 1985 m. ji pagamino 8100 t durpių kraiko. Dabar gavybą vykdo UAB „Poraistė“.
Albertas Žostautas

Biografija

1967–1978 m. mokėsi Vilniaus 15-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978–1983 m. studijavo Vilniaus universitete. Baigęs mokslus, pradėjo dirbti LRT Sporto laidų redakcijos redaktoriumi, vėliau – Kultūros ir meno redakcijos redaktoriumi. 1990–1999 m. – Kultūros ir publicistikos skyriaus redaktorius, o nuo 1999 m. – kultūros laidų žurnalistas, nuo 2010 m. žurnalo "Miškai" vyr. redaktorius.
TV laidų ciklų „Liaudies kūryba“ (su V. Babaliausku) ir „Baltiškasis kalendorius“ (su V. Lapėniene), TV portretinės apybraižos „Kur išdygau, ten stovėjau“ (su A. Galiniu), TV publicistinio teatro ciklo „Būtovės slėpiniai“ (su A. Galiniu, istorikais A. Bumblausku ir E. Gudavičiumi), vaidybinės dokumentinės trilogijos „Nebaigtas stebuklas“ (su A. Galiniu), dok. filmo „Europos dinozauras“ (su V. Steponavičiūte) autorius.
Vysoka Vieso akmuo

Pagonių akmuo Vysoka Vies kaime – prūsų kultinis riedulys Vakarų Lenkijoje. Stūkso Vysoka Vies kaime, administraciškai priklausančiam Varmijos Mozūrų vaivadijos Ostrudos apskrities Ostrudos valsčiui.
Akmuo guli miške, netoli nuo kelio tarp Pietšvaldo ir Vysoka Vies kaimų. Tai kerpėmis apaugęs įvairiagrūdis granitas su kvarco priemaišomis. Iškilęs virš žemės paviršiaus 0,9 m; jo apimtis – 9,10 m. Paviršius išraižytas išilginėmis ir skersinėmis linijomis, išlikusios ir taškinės duobutės. Manoma, kad senovėje tarnavo aukuru: ant jo buvo aukojami arkliai, iškapoti grioveliai buvo skirti kraujui nutekėti. Riedulį kažkas nesėkmingai bandė suskaldyti – matosi pleištų paliktos žymės.
Nuo 1961 m. akmuo saugomas valstybės.
Litviniškės

Aplinkinės gyvenvietės

Zūbiškės
Pavenčių ąžuolas

Pavenčių ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinių matmenų ir išvaizdos ąžuolas, augantis Šiaulių rajone, Kuršėnų miesto pietinėje dalyje, Pavenčiuose. Ąžuolas auga ant šlaito prie Ventos, kairiajame krante, už 100 m į pietus nuo pėsčiųjų tilto, jungiančio du Kuršėnų priemiesčius – Stoties (Pavenčiuose) ir Pramonės (Daugėliuose) gatves.
Pavenčių ąžuolas atskiru ženklu ar kelio rodykle vietoje nepažymėtas. Medžio kamieno dalis prie pagrindo išplatėjusi, su didele dreve.
Ąžuolas paskelbtas saugomu LR aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
Palendrių Aušros Vartų Marijos bažnyčia

Istorija

Lietuvos kunigas, mecenatas Kazimieras Ambrozaitis, praturtėjęs JAV ir būdamas senyvo amžiaus, 1931 m. apsigyveno pas seserį Palendriuose, kur pats savo iniciatyva, neprašęs jokio Kauno arkivyskupijos leidimo, pagal Šiaulių architekto Vlado Bitės projektą 1935 m. pradėjo statyti bažnyčią. Iš sesers perpirko 10 ha žemės sklypą, ūkio centre pirmiausia surentė kleboniją, joje įrengė laikiną koplytėlę. 1938 m. Palendrių bažnyčia buvo pašventinta, ji tapo pavaldi Kelmės parapijai. Modernaus baroko stiliaus, populiaraus tarpukario Lietuvoje, statinys bažnyčios fundatoriaus valia buvo pavadintas Palendrių Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos vieša oratorija (koplyčia, nedidelės katalikų bendruomenės maldos vieta). Maldos namai veikė dešimt metų, net ir okupacijos sąlygomis, o po karo, ištuštėjus aplinkiniams kaimams ir 1947 m. mirus kun. K. Ambrozaičiui, buvo paversta kolūkio sandėliu.
Teigiama, kad kun. K. Ambrozaitis ją statė ne dėl pastoracinių tikslų (nors jie nebuvo nustumti į šoną), bet kaip paminklą sau už patirtus gyvenimo vargus. Nenuostabu, kad parapija čia niekada neįsikūrė.l
Atkūrus Nepriklausomybę, Kelmės rajono valdžia susirūpino nykstančia šventove ir kreipėsi pagalbos į Kultūros paveldo departamentą, pvz., 1992 m. prašė Paminklotvarkos departamento paramos nors šiferiu uždengti pastato stogą. Tačiau realių tvarkymo darbų čia ėmėsi atsikėlę į Palendrius vienuoliai benediktinai. Keliaudami pro Palendrius benediktinai susižavėjo apleista bažnyčia ir panoro statyti vienuolyną greta jos. Buvo sutvarkytas bažnyčios stogas ir šalia išnuomotas 67 ha sklypas vienuolyno ansamblio statybai. 1998 m. pastatyti svečių namai „Aušros žvaigždė“, 4 metus tarnavę kaip laikinas vienuolynas broliams, vėliau tapo piligrimų prieglobsčiu. Nuo pat pradžių buvo aišku, kad kun. K. Ambrozaičio statyta bažnyčia nėra tinkama vienuolynui, todėl 2000 m. birželį buvo pašventintas naujos vienuolyno bažnyčios kertinis akmuo, o 2002 m. birželio 7 d. ji jau buvo iškilmingai pašventinta. Benediktinams naująjį vienuolyną su bažnyčia įkūrus kiek atokiau nuo senosios Palendrių bažnyčios, ji tapo nebereikalinga.
1993 m. bažnyčia įtraukta į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 16025).

Architektūra

Palendrių bažnyčia yra saikingai modernistinė, monolitinio gelžbetonio sienų. Planas stačiakampis su pusapskrite apside ir išsikišusiu į priekį bokštu. Bažnyčia vienabokštė, trinavė, bazilikinė. Pastato stilius – modernizuotų neobarokinių formų.
Prie šoninių durų sunykusiame antkapyje (Kristus nudaužytomis rankomis) iškaltas čia palaidoto jos statytojo kun. K. Ambrozaičio vardas ir gyvenimo metai (1859-1947). Greta - erekcinė lenta, kurioje bylojama, kad bažnyčia pašventinta 1938 m. Apsidėje išlikę medinio altoriaus fragmentai.
Bluma Zeigarnik

Bluma Zeigarnik (rus. Блюма Вульфовна Зейгарник, 1900 m. lapkričio 9 d. Prienuose – 1988 m. vasario 24 d. Maskvoje) – rusų psichologė ir psichiatrė, atradusi Zeigarnik efektą, eksperimentinės psichopatologijos pradininkė.

Biografija

Gimė žydų šeimoje Prienuose, ten baigė gimnaziją. Po vedybų apsigyveno Berlyne, kur 1927 m. baigė Berlyno universitetą. Zeigarnik efektą, kitaip vadinamą nebaigto veiksmo efektu, aprašė savo daktaro disertacijoje. Jos darbo vadovu buvo žinomas psichologas Kurtas Levinas.
Nuo 1931 m. pradėjo dirbti Maskvos universitete kartu su Levu Vygotskiu. 1978 m. gavo I-ojo laipsnio Lomonosovo apdovanojimą Rusijoje, 1983 m. – Amerikos psichologų asociacijos Kurto Levino apdovanojimą.
Rokiškio valsčius

Rokiškio valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Rokiškis.
Preah Khan Reach Svay Rieng FC

Istorija

1997 m. įkurtas klubas.
Klubas [2018]] m. žaidė elito divizione.
Sun Yingsha

Biografija

2017 m. pasaulio jaunimo čempionė. 2019 m. pasaulio čempionato moterų dvejetų finale kartu su Wang Manyu nugalėjo japones Hina Hayata ir Mima Ito bei pelnė savo pirmąjį pasaulio čempionato aukso medalį.
Tylioji kalva: apsireiškimas

Siužetas

Paauglę Heather Mason per aštuonioliktojo gimtadienio išvakares kankina košmarai, o vėliau dingsta ir jos tėvas. Išsiaiškinusi, kas ji yra iš tiesų, ji priversta nukeliauti į Tyliosios Kalvos miestelį (angl. Silent Hill), kuriame dedasi baisūs ir keisti dalykai.
Kiauklių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, juosiamoje drėgnų pievų. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 30x10 m dydžio, 1 m aukštesne šiaurine dalimi. Čia yra 0,3 m aukščio, 5 m pločio pylimas. Šiariniame šlaite, 1,5 m žemiau aikštelės, yra 5 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 5,5-9 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, šiaurinėje pašlaitėje iškastas griovys vandeniui iš šiaurės vakarų papėdėje esančios pelkutės nubėgti. Jis apaugęs mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Juodausių piliakalnis 20 kmPilionių piliakalnis 8 kmDaubariškių piliakalnis 12 kmBartkūnų piliakalnis 14 kmAmbraziškių piliakalnis 12 kmDainių piliakalnis 17 kmLaužiškio piliakalnis 8 kmPiliakiemių piliakalnis 15 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Girmavos piliakalniai

Girmavos piliakalniai – du prūsų piliakalniai Sembos pusiasalyje, Girmavos gyvenvietėje (Žuvininkų apskritis, nuo 1946 m. rus. Русское – Russkoje, Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sritis) ir prie jos.

Piliakalniai

Pirmasis piliakalnis yra miestelio pietrytinėje pakraštyje, Girmavos upės dešiniajame krante. Piliakalnį iš šiaurės ir rytų juosia pelkės ir upelio slėnis, iš pietų – 3 m aukščio pylimas. Šlaitai 12 m aukščio. Piliakalnio aikštelė beveik apvali, 64 x 60 m dydžio. Aikštelėje yra 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis. 54°50′20″ š. pl. 20°00′50″ r. ilg.
Antrasis piliakalnis yra 2,5 km į šiaurės vakarus nuo miestelio, aukštumoje, aikštelės altitudė – 89 m virš jūros lygio. Šlaitai 16 m aukščio. Piliakalnio aikštelė ovali, 110 x 42 m dydžio. Aikštelės pakraščius juosia 3 m aukščio pylimas, už jo iškastas 2 m gylio ir 15 m pločio (viršuje) griovys ir 7 m aukščio spiralės formos pylimas. Piliakalnio pietrytinėje pusėje buvo įvažiavimas. Ant piliakalnio stovėjo prūsų medinė pilis, XIV a. vid. Vokiečių ordinas pasistatydino mūrinę, apie 1507 m. pilis apleista. 1890 m. pilies griuvėsiai buvo sutvirtinti, 1936-1942 m. restauruoti. 54°51′20″ š. pl. 20°00′10″ r. ilg.

Tyrimai

1826 m. antrąjį piliakalnį aprašė J. Guise. XIX a. pab. kasinėjo H. Boeningkas. Piliakalnio aikštelėje rastos 7 x 2,2 m dydžio pilies griuvėsių liekanos, 3 m aukščio sienos liekanos su 1340-1360 m. freskomis. 1950 m. žvalgomuosius tyrimus atliko F. Gurevič, 1976 m. – V. Kulakovas. Aikštelėje rastas 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis.
Pasak padavimų, piliakalnyje užkasti lobiai, kuriuos saugo spirale susisukusi gyvatė. Manoma, kad čia buvo prūsų Šventvietė.
Saugiklis

Lydieji saugikliai

Saugikliai būna įvairių konstrukcijų. Butuose daug kur naudojami kamštiniai saugikliai su lydžiu laidininku, todėl jie vadinami lydžiaisiais saugikliais. Svarbiausia tokio saugiklio dalis yra labai lydi metalinė, paprastai švininė, vielutė, įtaisyta porcelianinio kamščio viduje. Kamštis turi sriegius ir centrinį kontaktą, kurie sujungti lydžia vielute. Įsukus kamštį, lydi švininė vielutė sudaro grandinės dalį. vielutės storis parenkamas toks, kad ji išlaikytų tam tikro stiprio srovę. Pvz., 6 A, 10 A. Kai grandine, taigi ir vielute, pradeda tekėti stipresnė srovė, vielutė išsilydo (sakoma „saugiklis perdega“) ir išjungia grandinę.
Saugikliai išdėstomi ant specialaus skydo, įrengto prie laidų įvado į butą. Kiekvienas laidas turi nuosekliai su juo sujungtą atskirą saugiklį. Lydieji saugikliai kartais įrengiami ir elektriniuose prietaisuose: radijo imtuvuose, televizoriuose. Tokį saugiklį sudaro plonas laidininkas įtaisytas stikliniame vamzdelyje su metaliniais antgaliais.

Automatiniai saugikliai

Butuose dabar vietoj lydžiųjų saugiklių dažniau įrengiami automatiniai saugikliai. Svarbiausia tokių saugiklių detalė yra bimetalinė plokštelė ir elektromagnetinės atkirtos mechanizmas. Kai grandine, vadinasi, ir plokštele, pradeda tekėti per stipri elektros srovė, pavyzdžiui, kai į elektros tinklą įjungiamas didelės galios elektros prietaisas arba vienu metu įjungiama daug prietaisų saugiklio plokštelė išlinksta ir nutraukia grandinę. Bimetalinė plokštelė saugo grandinę nuo perkrovų ir jos suveikimo greitis nėra didelis, tuo tarpu elektromagnetinė atkirta labai greitai atjungia grandinę esant trumpajam jungimui. Elektromagnetinė atkirta padaryta naudojant solenoidą kuris prie nustatytos srovės pritraukia mechaninį svertą ir atjungia grandinę.

Pašalinus trumpąjį jungimą arba grandinės perkrovą, automatinį saugiklį galima vėl naudoti. Tuo tarpu perdegusį lydųjį saugiklį reikia pakeisti nauju.
Paul-Émile Janson

Biografija

Briuselio laisvajame universitete baigė teisę. Studijuojamas (1891 m.) pasisakė už tai, kad būtų įvesta visuotinė rinkimų teisė.
Po studijų – advokatas, kurį laiką Vrije Universiteit Brussel (VUB) profesorius. Masonų ložės Les vrais Amis de l'Union et de l'Honneur Briuselyje narys. Nuo 1910 m. Belgijos deputatų rūmų narys, nuo 1920 m. gynybos ministras, Henri Jaspar kabinete (1927–1931), vėliau – ir Charles de Broqueville (1932–1934), 1939-1940 m. Hubert Pierlot kabinete – teisingumo ministras, 1937-1938 m. ministras pirmininkas, 1939 m. užsienio reikalų ministras.
Miestas-valstybė

Miestas-valstybė – nepriklausomas arba autonominis regionas, kurio teritorijoje yra tik vienas miestas, kuris nėra administruojamas kitos vietinės vyriausybės. Taip pat miestas-valstybė gali būti apibrėžiamas kaip centrinis miestas su jį supančiais kaimais, kurie turi vienodus įstatymus, vyriausybę, bendrą kalbą, tikėjimą, papročius. Šiandien egzistuoja tik 3 nepriklausomi ir suverenūs miestai-valstybės: Monakas, Singapūras ir Vatikanas.

Istoriniai pavyzdžiai

Gerais pavyzdžiais gali būti laikomi Šumero miestai Urukas ir Ūras, Finikijos Kanaano miestai (Tyras, Sidonas), Senovės Graikijos miestai-valstybės (Atėnų, Spartos, Tėbų, Korinto poliai). Romos respublika, užaugusi iš mažo miesto-valstybės į galingą valstybę, Majų, Actekų ir kitos ikikolumbinės Mezoamerikos kultūros (Čičen Icos, Tikalio, Monte Albano, Tenočtitlano miestai), Vidurinės Azijos miestai prie Šilko kelio, Venecijos respbulika, Kroatijos miestas-valstybė Ragusa. Vikingų kolonijiniai miestai viduramžių Airijoje, tarp jų ir Dublinas, buvo pripažinti kaip miestai-valstybės.