Uralo prokalbė

Uralo prokalbė – tai hipotetinė kalba,  Uralo kalbų šeimos pramotė, rekonstruojama lyginamosios istorinės kalbotyros metodu. Remiantis  nostratine teorija, Uralo prokalbė kilo tiesiogiai iš  pranostratinės kalbos. Tiesioginės Uralo prokalbės palikuonės – prafinougrų ir prasamodų kalbos. Pagal skirtingus apskaičiavimus, Uralo prokalbe 7000–2000 m. pr. m. e. šnekėjo prauraliečiai.
Uralo prokalbė buvo  agliutinacinė. Būta sinharmonizmo. Daiktavardis turėjo ne mažiau kaip šešis linksnius. Įprastinė žodžių tvarka – SOV.

Kalbos istorija

Vengrų kalbininko P. Hajdú teigimu, Uralo prokalbė skilo, t. y. ėmė atsiskirti prasamodų ir praugrofinų kalbos, apie VI–IV tūkstantmetį pr. m. e. Rusų mokslininkas V. Napolskichas mano Uralo prokalbę skilus į prasamodų ir prafinougrų kalbas vėliau, VI–V tūkstantmetyje pr. m. e, o J. Janhunenas (Suomija) teigia tai galėjus įvykti apytiksliai III tūkstantmetyje pr. m. e.

Protėvynė

XIX a. atsiradus hipotezei Uralo ir Altajaus kalbų šeimas esant giminingas, uraliečių protėvynės imta ieškoti Azijoje, Sajanų ir Altajaus kalnų regione (F. J. Wiedemannas, M. A. Castrénas).
Vėliau protėvynės buvo ieškoma remiantis kalbinių duomenų gairėmis. Nustatyta, kad uraliečiai turėjo žodžius eglei, sibiriniam kedrui įvardyti, o prafinougrų žinota dar ir bitės, medus, ežys, šiaurės elnias, jerubė, voverė skraiduolė, šermuonėlis, audinė, sabalas, kiaunė, eršketas, sterlė, ąžuolas, guoba, šermukšnis ir geležis. Šie duomenys mokslininkams piršo mintį, jog uraliečių protėvynė galėjo būti Europoje, tarp Volgos vidurupio ir Uralo kalnų.
Vėliau ne vienas suomių ir estų mokslininkas (E. Itkonenas, P. Aristė, A. Jokis) buvo iškėlęs prielaidą, kad uraliečių protėvynė turėjusi driektis nuo Baltijos jūros iki Uralo kalnų. Atskirą hipotezę iškėlė P. Hajdú: remdamasis tuo, kad Uralo prokalbei žinomi eglės, sibirinio kedro ir kėnio pavadinimai, o prafinougrų kalbai ir lapuočiai, guoba, šis vengrų mokslininkas uraliečių protėvynę mano buvus  Vakarų Sibire.
Ieškant uraliečių protėvynės, ypač svarbūs iš prokalbės paveldėti medžių pavadinimai. J. V. Normanskaja (Rusija) rekonstravo daugiau Uralo prokalbės medžių pavadinimų negu P. Hajdú, o tiksliau – šiuos: *soksV / *saksV / *sɛ̮ksV 'sibirinis kedras', *jäwV 'paprastoji pušis', *ńulkV 'sibirinis kėnis, eglė', *kuse / *kose 'eglė', *paje 'gluosnis', *sVwV 'gluosnis', *pojV 'drebulė', *kojwa 'beržas'. Ne tiek patikimai – šiuos medžių pavadinimus: *tojma 'ąžuolas', *lelpä 'alksnis' ir *śVmV 'liepa'.
Uralo tautų mitologijoje kalbama apie iš pietų į šiaurę tekančią Pasaulio upę, todėl visai tikėtina, kad tokia upė tekėjo ir prauraliečių protėvynėje.

Sąsajos su kitomis kalbomis

Jau 1836 m. vokiečių filologas ir orientalistas Wilhelmas Schottas pateikė hipotezę, jog Uralo ir Altajaus kalbų šeimos yra giminingos, o vėliau šią hipotezę palaikė suomių mokslininkai F. J. Wiedermannas bei M. A. Castrénas. Hipotezė buvo grindžiama daugybe sutapimų tarp Uralo ir Altajaus kalbų įvairiais lygmenimis: sintaksės (nėra veiksmažodžio 'turėti'), morfologijos (agliutinavimas, savybinės priesagos, kai kurių linksnių baigmenys), fonetikos (balsių harmonija ir priebalsių samplaikų žodžio pradžioje vengimas) ir leksikos panašumai. XIX a. taip pat buvo iškelta Uralo ir indoeuropiečių kalbų giminingumo hipotezė, grindžiama asmeninių įvardžių panašumu ir tam tikromis leksikos paralelėmis. Šią hipotezę palaikė kalbininkai Björnas Collinderis (Švedija), A. J. Jokis (Suomija) ir Bojanas Čopas (Slovėnija).
Vėliau, 1903 m., visos šios mokslinės idėjos buvo įtrauktos į danų kalbininko H. Pederseno pasiūlytą  nostratinę hipotezę, kurią išplėtojo ukrainietis V. Illičius-Svityčius.
Nostratinių kalbų antšeimiui kartais priskiriamos ir čiukčių-kamčiadalų kalbos, todėl būtų galima ieškoti šių ir Uralo kalbų panašumų. Čekų mokslininkas V Blažekas tarp čiukčių-kamčiadalų ir Uralo kalbų yra radęs 113 leksinių paralelių.
Bandoma Uralo kalbas susieti su jukagyrų kalbomis. Nuodugniausiai šis klausimas išnagrinėtas A. Nikolajevos darbuose. Šią hipotezę kritikavo K. Redei, bet tokius priešingus argumentus rusų kalbininkas V. V. Napolskichas laiko silpnais. Jukagyrų linksniavimo sistema panaši į šiaurės, o liepiamoji nuosaka – į pietų samodų. Be to, panaši žodžių daryba iš veiksmažodžių, panašios įvardžių šaknys, randama leksikos bendrybių.
Esama ir kitų, ne tokių svarių bandymų susieti Uralo kalbas su eskimų-aleutų, na-dene ir penutų kalbomis.

Kalbos vartotojai

Samių kalbininko P. Sammallahčio teigimu, Uralo prokalbe galėjo šnekėti apie 100 000 žmonių, pasklidusių bendruomenėmis po 200–300 narių. Šie žmonės vertėsi medžiokle, žvejyba ir rinkimu. P. Hajdú manė, kad prauraliečių daugių daugiausia galėjo būti kelios dešimtys tūkstančių. J. Janhunneno nuomone, praulaliečių būta tik keletas tūkstančių. Tikriausiai prauraliečiai priklausė Uralo mažajai rasei. Uralo tautoms ypač būdinga N-2E haplogrupė.

Žodžio sandara

Fonologinė Uralo prokalbės žodžių sandara atitiko tokią schemą: (C)V(C)CV((C)C(V)), kur C – priebalsis, o V – balsis. Paprastai šaknį sudarydavo vienas arba du skiemenys ir jie visada baigdavosi balsiu: CV, (C)V(C)CV. Priesagą galėjo sudaryti vien priebalsis arba visas skiemuo.

Kirčiavmas

Kaip ir daugumoje dabartinių Uralo kalbų, prokalbėje pagrindinį kirtį gaudavo pirmasis skiemuo, o papildomus – trečiasis ir penktasis skiemenys.

Skaitvardis

Pavyko rekonstruoti tik dviejų Uralo prokalbės laikus siekiančių skaitvardžių reikšmes – tai *kekta 'du' ir *witi 'penki'.

Įvardis

Rekonstruojami tokie Uralo prokalbės įvardžiai: *minä/*menä ’aš‘, *mä ’mes’, *tinä/*tenä ’tu’, *ti/*te ’jūs’, *ći/*će, *e, *tä ’šis’, *to, *u/*o ’tas’, *ke/*ki, *ku/*ko ’kas’ (su gyva), *-mɜ ’kas’ (su negyva).

Veiksmažodis

Veiksmažodis turėjo asmens, skaičiaus, nuosakos ir laiko kategoriją. Kaip teigia dauguma uralistų, Uralo prokalbės laikus siekia vadinamosios neapibrėžtosios (subjekto) ir apibrėžtosios (objekto) asmenuotės, būdingos daugeliui Uralo kalbų: vengrų, Obės ugrų, šiaurės samodų, mordvių. Tokiu atveju, asmenuojant pagal neapibrėžtąją (subjekto) asmenuotę, trečiasis asmuo neturėdavo atskiro baigmens, o asmenuojant pagal apibrėžtąją (objekto) – turėdavo: šis baigmuo sutapo su nominalia posesyvia (valdymo, priklausymo ir (arba) nuosavybės santykius reiškiančia) vienaskaitos trečiojo asmens priesaga, vartota su tiesioginiu papildiniu. Pavyzdžiui, kaip mansių kalboje: toti 'neša' ir totite 'neša tai'. Sunku pasakyti, ar Uralo prokalbėje pirmasis ir antrasis veiksmažodžio asmenys turėjo šį skirtumą, nes atskiros finougrų kalbos apibrėžtajai (objekto) asmenuotei taiko labai skirtingas šių asmenų priesagas, todėl neišeina nustatyti pirminės prauralietiškosios formos. Kai kurios kalbos žymi skaičių ir (rečiau) asmenį. Pavyzdžiui, mansių kalboje yra taip: totite 'neša tai' (vienaskaitos papildinys), totijaɣe 'neša tuodu' (dviskaitos papildinys), totijane 'neša tuos' (daugiskaitos papildinys). Ši ypatybė tikriausiai yra atskirų kalbų (Obės ugrų, samodų, mordvių) naujovė .
Uralo prokalbei rekonstruojamos trys nuosakos: tiesioginė (be atskiro žymens), liepiamoji (žymuo *-k-) ir tariamoji (žymuo *-ne- arba *-nek-).
Manoma, kad buvo du laikai – esamasis, vartotas ir būsimojo laiko reikšme, ir būtasis, kuriam rekonstruojama priesaga*-ś. Be to, esama hipotezės, kad veiksmažodžio laikas būdavo nuvokiamas iš konteksto ir priklausė nuo jo veikslo.

Sintaksė

Uralo prokalbėje įprastinė žodžių tvarka buvo SOV: veiksnys – papildinys – tarinys (pvz., kaip lietuvių k. sakinyje 'Brolis medį kerta').

Žodynas

Rekonstruotas gana ribotas Uralo prokalbės žodyno kiekis, iš viso apie 400–500 žodžių. Taip yra todėl, kad, norint leksemą laikyti prauralietiška, ji turi būti paliudyta tiek finougrų, tiek ir samodų kalbose. Kaip pabrėžia P. Sammallahtis, J. Janhuneno patikimai rekonstruotos 130 leksemų galėtų sudaryti tik 4–5 % visų Uralo prokalbės žodžių šaknų. Atkurtoji Uralo prokalbės žodyno dalis leidžia daug ką sužinoti apie šia kalba šnekėjusių žmonių gyvenseną. Yra žinoma, kad prauraliečiai vertėsi žvejyba ir medžiokle. Žuvį ir žvėrieną valgė žalią arba virdavo puoduose. Be kitų gyvūnų, jiems buvo pažįstama šiaurės elniai, sabalai, kiaunės, voverės, kiškiai,  čerekšlės (kurapkos), varnos, gyvatės. Medžiojo lankais ir strėlėmis. Keliaudavo valtimis (luotais), slidėmis ir rogėmis. Siuvosi odinius drabužius, gaminosi akmeninius, kaulinius ir medinius įrankius, o juos sutvirtintdavo klijais bei sausgyslėmis. Gyvulininkystė bei žemdirbystė, taip pat ir metalurgija prauraliečiams nebuvo žinomos.
Olandų mokslininko Aleksanderio (Leks) Schreiverio (Alexander (Lex) Schrijver) teigimu, kai kurie tiek indoeuropiečių, tiek uraliečių žodžiai yra skolinti iš išnykusių Šiaurės Europos kalbų, pavyzdžiui, vieversio pavadinimas – lot. alauda (gauta iš galų kalbos), s. angl. lāwerce, suom. leivonen.

Tyrinėjimų istorija

Vengrų kalbininkas I. Halászas pirmasis lyginamosios istorinės gramatikos principu aprašė Uralo kalbų fonetiką. Šį darbą veikale „Beiträge zur finnischugrich-samojedischen Lautgeschichte“ („Finougrų ir samodų kalbų garsyno raidos apmatai“, 1912–1917 m.) tęsė suomių kalbininkas, tautosakininkas ir etnologas H. Paasonenas. Ilgą laiką visų nuodugniausiai išnagrinėtos uralistikos sritys buvo etimologija ir lyginamoji istorinė fonetika. XX a. penktame dešimtmetyje, analizuojant Uralo kalbas, buvo pasitelkti struktūralizmo principai, leidžiantys kalbininkams tirti sistemiškiau.