google/wiki40b huggingface dataset:
Kristupas Piekarskis

Biografija

Gimė XVII a. pradžioje, prieš 1609 metus. Kilęs iš vidutinės didikų šeimos. Būdamas jaunas dalyvavo Chocimo mūšyje, ATR-Maskvos kare. Dėl gerų pažinčių padarė karjerą kaip Abiejų Tautų Respublikos žemietijų pareigūnas.
Nuo 1639 m. pataurininkis, nuo 1651 m. vaiskis ir nuo 1659 m. pakamaris. 1666 m. tapo Bresto kaštelionu, o nuo 1668 m. Bresto vaivada. Apie 40 metų gyveno Bresto vaivadijos Vitulino kaime.
Mokėdamas italų kalbą, į lenkų kalbą išvertė italų rašytojo Francesco Andreini darbus: Baisus turtuolis (1652 m.) ir Baisaus turtuolio papildymai (1665 m.). Taip pat išvertė Giovanni Francesco Loredano Adamo - Adam (1651 m.) bei Federica Malipiero Il Saulo convertito (1666 m.).
Antika

Antikos atstovai

Žymiausi atstovai:
Senovės Graikija – Homeras, Sokratas, Aischilas, Sofoklis, Ezopas, Hesiodas, Euripidas, Aristofanas, Lukianas;
Senovės Roma – Vergilijus, Horacijus, Ovidijus, Titas Livijus.
Vilcės valsčius

Geografija

Vilcės valsčius vakaruose siejasi su Duobelės savivaldybės Tervetės, šiaurėje – su Jelgavos savivaldybės Zaleniekų, rytuose – su Lielplatuonės, Elėjos valsčiais, pietuose – su Lietuvos Joniškio rajono savivaldybės teritorija.
Didžiausios gyvenvietės: Bandeniekai, Blankenfeldė, Kalnruozės, Kapteinės, Mazvilcė, Mūrmuiža, Vilcė, Ziedkalnė.
Upės: Kyvė, Platuonė, Rukūzė, Sidabrė, Švėtė, Vilcė.
Kauno Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

1933 m. Žaliakalnyje buvo įkurta Šv. Antano Paduviečio parapija, paskirtas klebonas Juozapas Želvys (1899 m. –1985 m.). Senelių prieglaudoje įrengta laikina bažnyčia. Pagal inžinieriaus Antano Bistricko 1936 m. sausio 26 d. projektą netoli Zoologijos sodo pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. 1942 m. rugsėjo 20 d. arkivyskupas Juozapas Skvireckas bažnyčią konsekravo.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, trinavė (vidurinė nava aukštesnė). Šventoriaus tvora plytų mūro. Jame palaidotas bažnyčios statytojas J. Želvys.
Kaltinėnų bandymų stotis

Kaltinėnų bandymų stotis – Lietuvos žemdirbystės instituto padalinys Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje Kaltinėnuose, Varnių g. 17.

Veikla

Tiriamos Lietuvos vakarų zonos eroduojamų dirvožemių antierozinės priemonės: ieškoma tinkamiausios ilgaamžių daugiamečių žolių sudėties eroduojamoms kalvoms apželdinti, antierozinių lauko sėjomainų įvairaus statumo kalvų masyvams, daugiamečių piktžolių naikinimo būdų, nesukeliančių intensyvios dirvožemio erozijos, antierozinio žemės dirbimo, organinių medžiagų gausinimo bei tręšimo būdų.
Stotyje ištirtas Lietuvos vakarų zonos dirvožemių tinkamumas svarbiausioms ankštinėms (dobilams, liucernoms, garždeniams) ir varpinėms (svidrėms, motiejukams, miglėms, eraičinams) daugiametėms žolėms, ankštiniams javams ir jų mišiniams su varpiniais javais, kaupiamiesiems augalams auginti. Stotyje sukurta agrotechninių priemonių sistema kalvoto reljefo dirvožemių apsaugai nuo erozijos. Stotis vykdo Lietuvos, kitų šalių institucijų užsakymus, bendradarbiauja su Lietuvos žemės ūkio konsultavimo tarnyba, aukštosiomis mokyklomis, pataria ūkininkams.

Istorija

Įkurta 1960 m. Gineikiuose (Šilalės rajonas), 1982 m. perkelta į Kaltinėnus.
Imrė Nadis

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Austrijos-Vengrijos kariuomenėje. 1916 m. pateko į rusų nelaisvę, kalėjo Irkutske. Čia tapo marksistu, 1917 m. įstojo į RKP(b) ir pilietiniame kare kariavo raudonarmiečių pusėje.
1921 m. grįžo į Vengriją, bet jau 1927 m. emigravo į Austriją. 1930 m. persikėlė į TSRS, dirbo Kominterne ir TSRS Mokslų akademijos Žemės ūkio institute. 1941–1944 m. dirbo Košuto radijuje, iš Maskvos transliavusiame laidas vengrų kalba.
Kartu su Tarybine Armija grįžo į Vengriją, 1944–1945 m. buvo Žemės ūkio ministras, 1945–1946 m. – Vidaus reikalų ministras, 1947–1949 m. – Maisto pramonės ministras. 1949 m. buvo apkaltintas oportunizmu, atleistas iš ministro pareigų bei pašalintas iš VDP CK narių. 1951 po viešos atgailos grąžintas į vadovaujančias pareigas. 1953 liepos mėn. I.Nadis paskirtas VLR Ministrų tarybos pirmininku, tačiau 1955 m. iš šių pareigų pašalintas.
Antrą kartą Ministrų tarybos pirmininku I.Nadis tapo 1956 m. spalio mėn. Tai buvo koalicinė vyriausybė, kurios programa numatė veiklos laisvę valstiečiams ir smulkiems ūkininkams (išlaikant bendrus socialistinės santvarkos principus), darbininkų tarybų ir nekomunistinių partijų legalizavimą, rinkimų laisvę, Vengrijos neutralitetą bei tarybinės kariuomenės išvedimą iš šalies.
Prasidėjus tarybinei intervencijai, 1956 m. lapkričio 4 d. pasislėpė Jugoslavijos ambasadoje. Apgaulės būdu iš ten išviliotas buvo suimtas ir, apkaltinus valstybės išdavimu, 1958 m. birželio 16 d. pakartas. Vengrijoje žlugus komunistinei santvarkai, 1989 m. liepos mėn. reabilituotas, iškilmingai perlaidotas ir paskelbtas Vengrijos nacionaliniu didvyriu.
Ekologinis pėdsakas

Ekologinis pėdsakas – žmogaus poreikių ir Žemės ekosistemų matas, kuris yra naudojamas palyginti žmonių poreikius su Žemės planetos ekologijos sugebėjimu atsinaujinti. Matas parodo, kiek biologiškai produktyvios žemės ir jūros ploto reikia, kad būtų atnaujinti žmonių sunaudoti resursai, ir kad būtų sunaudotos arba neutralizuotos atitinkamos atliekos. Naudojantis šiuo įvertinimu, yra įmanoma nustatyti, kiek Žemės (arba planetų Žemių) reikės žmonijai išlaikyti, jei bus išlaikomas atitinkamas gyvenimo būdas. 2005 metais visas žmonijos ekologinis pėdsakas siekė 1,3 planetos Žemės. Kitaip tariant, žmonija naudoja ekologinius resursus 1,3 karto greičiau nei Žemė juos gali atnaujinti. Kasmet šis skaičius yra perskaičiuojamas. Tačiau duomenys visada atsilieka trimis metais - būtent tiek laiko užtrunka, kol JTO surenka, apdoroja ir pateikia visą esminę statistiką. 
Nors terminas „Ekologinis pėdsakas” yra plačiai naudojamas, jo apskaičiavimo metodai skiriasi. Vis dėlto dabar skaičiavimo standartai leidžia gauti panašesnius ir pastovesnius rezultatus.
Darbininkas ir kolūkietė

Istorija ir tema

Monumentali skulptūra „Darbininkas ir kolūkietė“ buvo sukurta 1937 m. Pasaulinės parodos Paryžiuje proga ir puošė komunistinės Sovietų Sąjungos paviljoną. Šis paviljonas stovėjo prieš tuo metu nacistinės Vokietijos, taip pat milžinišką paviljoną. „Darbininkas ir kolūkietė“ vaizduoja darbininkų ir valstiečių klasių sąjungą, kuriai, anot komunistinės ideologijos, atstovavo Sovietų Sąjungos santvarka. Skulptūros herojai kelia į aukštį Sovietų Sąjungos simbolius − kūjį ir pjautuvą. Monumentą sukūrė skulptorė Vera Muchina. Koncepcija ir kompozicinės idėjos priklauso architektui Borisui Iofanui.
Spėjama, kad skulptūros įkvėpimo šaltiniais buvo antikiniai kūriniai: „Tironų nugalėtojai“, vaizdavusi dvi figūras, tiesiančias rankas su pergalės įnagiais, ir „Samotrakės Nikė“. 1939 m. monumentas buvo pastatytas Maskvoje ant Visasąjunginės žemės ūkio parodos paviljono įėjimo. Nuo 1947 m. jos vaizdinį nuolat savo logotipe pradėjo naudoti Maskvos „Mosfilm“ kino studija. 2003 m. skulptūra buvo išardyta ir 40 fragmentų nusiųsti restauruoti. Buvo pastatytas naujas, 10 m aukštesnis už senesnį, parodų-muziejinis paviljonas. 2009 m. gruodžio 4 d. įvyko paviljono atidarymas ir skulptūros atidengimas. Paviljonas pavadintas monumento vardu.
Prostata

Funkcija

Kartu su hipofize, prostata palaiko spermatogenezę, skatina spermijų judrumą ir ejakuliaciją, dalyvauja formuojantis lytiniam potraukiui ir orgazmui. Jos veiklą reguliuoja nervinė ir endokrininė sistema, skatina androgenai ir hipofizės hormonai. Prostata skatina hormono prostaglandino sintezę geltonkūnyje.
Prostata tiekia spermatozoidams didžiausią kiekį sekreto prieš pat ejakuliaciją.
Jedvabno valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919-1922 m. valsčiuje veikė Jedvabno valsčius, kurį sudarė tik dar miesto teisių neturėjęs Jedvabno kaimas. 1939–1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Jedvabno rajonui. 1941-1945 m. priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975-1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bartkai, Bičkai, Biodrai, Biodrų Kolonija, Boravskiai, Bronaki Olkai, Bronaki Pietrašė, Bžostovas, Bužinas, Chrostovas, Chilinai, Grabnikas, Grondi Malė, Grondi Vielkiai, Jančevkas, Jančevas, Jedvabnas, Kaimai, Kajetanovas, Kamiankai, Karvovo Všeborai, Koncikai, Koneckai, Kontai, Konopki Chudė, Konopki Tlustė, Koritkai, Kosakai, Kotovo Starė, Kotovo Placas, Kotuvekas, Kubžanai, Kuče Malė, Kuče Vielkiai, Kučevskiai, Lipnikas, Makovskiai, Mocažė, Nadborai, Nova Viešas, Novinai, Olševo Gura, Orlikovas, Pavelkai, Pienki Borovė, Plutai, Pžestželė, Rostkai, Sestžankai, Strijakai, Šostakai ir Vitiniai.
Ab spaustuvė

ab – slapta Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui spaustuvė-leidykla, 1981–1990 m. veikusi Salių kaime prie Kauno.

Istorija

Spaustuvę 1978–1981 m. įrengė Vytautas Andziulis savo sodyboje po gyvenamuoju namu, jam padėjo Juozas Bacevičius. „ab“ pavadinimas kilo iš steigėjų pavardžių pirmųjų raidžių. Spaustuvės inventorių iš nurašytų įrengimų surinko ir trūkstamas detales pagamino valstybinėse spaustuvėse dirbęs V. Andziulis. Į spaustuvės 12 m², vėliau 22 m² ploto patalpas įėjimas buvo iš šiltnamio, po slankiojančiu vandens baseinu. 1981 m., kai buvo spausdinamas pirmas leidinys – vyskupo Kazimiero Paltaroko „Tikybos pirmamokslis“ (5000 egz.), spaustuvė turėjo vieną tiglinę ranka leidžiamą spaudos mašiną, apie 200 kg kelių rūšių rankomis renkamo šrifto, rinktuvą ir formą voleliams lieti. 1989 m. įsigijo kitą tiglinę spausdinimo mašiną, pjovimo mašiną, presą ir kitų įrengimų.

Leidyba

1981–1990 m. spaustuvė leido antisovietinę religinę, politinę, istorinę ir grožinę literatūrą. Išspausdino 9 knygas, 14 brošiūrų, 16 smulkių spaudinių. „Tikybos pirmamokslį“ 1981–1989 m. išspausdino 11 kartų (32 000 egz.), maldynėlį „Garbė Tau, Viešpatie“ – 32 kartus (55 500 egz.).
„ab“ pirmą kartą išspausdino Juozo Urbšio knygą „Lietuva ir Tarybų Sąjunga lemtingais Lietuvai 1934–1940 m.“ (1987 m., 1000 egz.; 1988 m., 4000 egz.), Kęstučio Genio poezijos knygas „Ugnies kryžius“ (1989 m., 2000 egz.), Lietuvos partizanų dainas „Kovų aidai“ (1990 m., 2000 egz.), Adolfo Damušio „Lietuvos gyventojų aukos ir nuostoliai 1939–1949 m.“ (antrasis pataisytas leidimas 1990 m., 2000 egz.; pirmasis išleistas JAV). 1991 m. „ab“ įregistruota kaip V. Andziulio įmonė.

Muziejus

Nuo 1997 m. spaustuvė yra Vytauto Didžiojo karo muziejaus filialas. Muziejus įsikūręs Neries bendrijos kolektyviniuose soduose šalia Kauno miesto ribos, prie kelio  232  Vilijampolė–Žeimiai–Šėta . Jo adresas – Salių kaimas, Domeikavos seniūnija, Kauno rajonas.
1999 m. spaustuvė įrašyta į LR Nekilnojamųjų kultūros paveldo objektų registrą.
Prancūzijos nusikaltimų ir bausmių kodeksas

Nusikaltimų ir bausmių kodeksas (Code des délits et des peines, Deliktų ir bausmių kodeksas) - XVIII a. pabaigoje priimtas Prancūzijos baudžiamasis teisynas, baudžiamosios teisės ir baudžiamosios teisenos kodifikacija. Priėmė Prancūzijos Nacionalinis Susirinkimas 1791 m. briumerio 3 d. Prancūzijos nusikaltimų ir bausmių kodeksas pakeitė lig tol galiojusį 1670 m. Baudžiamąjį ordonansą (Ordonnance criminelle de 1670).

Turinys, reikšmė

Kodeksą sudarė 646 straipsniai, kuriais reglamentuoti ne tik nusikaltimai ir nustatytos bausmės už juos, bet ir įtvirtinta baudžiamoji teisena, teismų santvarka. Kodeksą sudarė tiek baudžiamoji materialinė, tiek ir baudžiamojo proceso teisė.
Prancūzijos nusikaltimų ir bausmių kodeksu remtasi vėlesnėje baudžiamojoje teisėkūroje, kai buvo rengiami tuo metu šiuolaikiški XIX a. pradžios 1810 m. Prancūzijos imperijos baudžiamasis kodeksas (Code pénal impérial français) bei 1807 m. Prancūzijos imperijos baudžiamojo proceso kodeksas.
Aborigenai

Aborigenai (lot. ab origine 'nuo, iš pradžios'), čiabuviai – senieji vietiniai tam tikros vietovės (žemyno, salos) žmonės, tebegyvenantys joje arba gyvenę joje iki dabartinių gyventojų įsikūrimo. Išlikusios aborigenų bendruomenės paprastai yra išsaugojusios ir laikosi savų, dažnai labai skirtingų nuo visos šalies tradicijų, pasižymi kitais skirtumais ir išskiriami arba išsiskiria kaip atskira visuomenės, tautinė grupė.

Sąvokos kilmė

Sąvoka kilusi iš lotynų kalbos (lot. Aborigines: ab 'iš' + origio 'kilmė, pradžia'), naudota graikų ir romėnų mitologijoje įvardinti vietinius senovės Italijos gyventojus, nustumtus prie Tiberio žiočių, ten vadintus lotynais. Susivieniję su kitomis atsikėlusiomis gentimis pastarieji, pagal legendą, vadovaujami trojiečio Enėjo, įkūrė Romos valstybę.
Michel Rocard

Biografija

1954 m. baigė Nacionalinę administravimo mokyklą, rengiančią kadrus valstybės tarnybai.

Profesinė veikla

Baigęs studijas dirbo finansų inspektoriumi, bet po reportažų iš Alžyro dienraščiams „Le Monde“ (Pasaulis) ir „France Observateur“ (Prancūzijos apžvalga), teko su valdininko darbu atsisveikinti. 1969 – 1999 m. Nacionalinės Asamblėjos (parlamento) narys. 1977 m. išrinktas Konflano meru. 1981 – 1985 m. Prancūzijos planavimo, žemės ūkio ministras, 1988 – 1991 m. Prancūzijos ministras pirmininkas. 1995 – 1997 m. Yvelino departamento atstovas Senate. Nuo 1999 m. Europarlamento narys, 1999 -2004 m. buvo jo Užsienio reikalų komiteto ir Žmogaus teisių komisijos pirmininkas.

Politinė karjera

1949 m. Prancūzijos studentų socialdemokratų sąjungos narys, 1954 m. jos sekretorius ir SFIO narys. 1959 m. perėjo į Autonominę socialistų partiją, 1960 m. į Jungtinę socialistų partiją, 1967 m. išrinktas jos nacionaliniu sekretoriumi. 1974 m. su grupe perėjo į Prancūzijos socialistų partiją (PS), 1975 m. išrinktas jos nacionalinio sekretoriato nariu, 1993 – 1994 m. PS pirmasis sekretorius, po pralaimėtų Europarlamento rinkimų atsistatydino.
Altdorfas

Kultūra

Yra Uri kantono muziejus, klasicistinė XIX a. pr. bažnyčia, kapucinų vienuolynas, įkurtas 1581 m., Patricijų rūmai. 1895 m. pastatytas paminklas Viliui Teliui. Taip pat yra Telio teatras, įkurtas 1925 m., kuriame kas 3 metai statoma Frydrycho Šilerio pjesė „Vilius Telis“.

Istorija

Altdorfas pradėjo kurtis 1799 m.
Lomžos tvirtovė

Istorija

Tvirtovės projektas buvo sukurtas 1887 metais. 1889 m. į vakarus ir pietus nuo Lomžos miesto buvo pastatyti IV ir V fortai. 1896 m. prasidėjo I, II ir II fortų statybos aplink Piontnicos kaimą. Šie trys fortai sudaro 1,5 km liniją supančią Piontnicos kaimą iš šiaurės rytų. Šiaurėje linija atsiremia į Narevo upę, o pietuose į Narevo upės pelkes. 1920 m. lenkų ir bolševikų karo metu šiuose įtvirtinimuose nuo liepos 28 d. iki rugpjūčio 1 d. lenkų kareiviai gynėsi nuo bolševikų atakų. 1939 m. rugsėjo 7-10 d. Lomžos mūšio metu šiuose įtvirtinimuose lenkų kareiviai gynė Lomžos miestą nuo Trečiojo Reicho kariuomenės. Iki šių dienų yra išlikę Piontnicos fortai ir IV fortas. Viename iš Piontnicos fortų, III forte yra įsikūręs muziejus ir šaudykla.
FK Ahrobiznes

Istorija

Klubas įkurtas 2016 m. Pateko į Ukrainos Pirmos lygos pirmenybes 2018/19 m. sezone.
San Marino futbolo varžybos 2017–2018 m.

2017–2018 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 33–asis San Marino futbolo čempionatas.
Varnikai

Aplinkinės gyvenvietės

Varnikėliai I – 2 km 
 TRAKAI – 4 km
Avidja

Avidja (skr. अविद्या = avidyā „nevydimas, nežinojimas, nematymas“) – Indijos filosofijos sąvoka, reiškianti neišmanymą. Pagal advaita vedantos mokymą, avidja yra apgaulingas suvokimas, kad dvasinė savastis (atmanas) skiriasi nuo aukščiausiosios tikrovės (Brahmano). Budistams avidja – savo tikrosios prigimties ir gyvenimo prasmės nesuvokimas, sukeliantis kančią.
Vladimir Bartol

Vladimiras Bartolas (slovėn. Vladimir Bartol, 1903 m. vasario 24 d. Trieste – 1967 m. rugsėjo 12 Liubliana Slovėnija) – slovėnų rašytojas, labiausiai žinomas dėl romano „Alamutas“, kuris buvo išleistas 1938 metais. Romanas išverstas į daugelį užsienio kalbų ir skaitomas visame pasaulyje.

Biografija

Gimė gerbiamo darbinko Gregoro Bartolo ir Maricos Bartol – Nadlišek šeimoje, kurioje jau buvo trečiasis vaikas. Būsimojo rašytojo motina dirbo mokytoja, tačiau kartu buvo ir rašytoja. Tėvai jam suteikė išskirtinai puikų išsilavinimą, motina jį suspažindino su tapyba, o tėvas jį mokė biologijos. Bartolas autobiografijoje save apibūdino kaip labai jautrų vaiką, apdovanotą lakia fantazija ir dėl to išsiskiriantį iš kitų vaikų. Jį jaudino ir žavėjo daugelis dalykų, bet labiausiai mėgo filosofiją, psichologiją, meną ir be abejo literatūrą bei teatrą. Taip pat kaip mokslininkas domėjosi drugeliais. Mokyklą lankė Trieste, o ją baigė Liublianoje. Po vidurinės baigimo įstojo į biologijos ir filosofijos studijas. Ypatingai jį žavėjo Zigmundo Freudo darbai. Studijas baigė 1925 metais ir vėliau 1926 ‒ 1927 metais studijavo garsiajame Sorbonos uiversitete Paryžiuje. 1928 metais atliko karo prievolę Petrovaradine Serbijoje. Nuo 1933 iki 1934 metų gyveno Beograde, kur dirbo laikraščio redaktoriumi. Vėliau sugrįžo į Liublianą ir čia iki 1941 metų gyveno kaip laisvas menininkas. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo SNG sekretoriumi Liublianoje, po to sugrįžo į Triestą, kur dirbo kultūros darbuotoju. 1956 metais vėl sugrįžo į Liublianą ir prisidėjo prie organizacijos SAZU veiklos. Šioje organizacijoje dirbo ik savo mirties 1967 metų rugsėjo 12 dienos.

Kūryba

Jo darbuose jaučiama Frydricho Nyčės, ekspresionizmo ir psichoanalizės įtaka. Dėl to jo literatūrinėje veikloje išskiriame kūrinius, kuriems būdingos psichologinės ir filosofinės idėjos, dažnai išreiškiamos galingumo siekiu, priešprieša tarp tiesos ir apgaulės. Jis savo kūriniuose kalba apie manipuliacią žmonėmis, kosmopolitinių ir intelektualinių principų suvokimo būtinybę. Jo skelbiamos idėjos ir temos nesusilaukė labai didelio populiarumo ir atgarsio dėl to, jog rašė socialinio realizmo laikotarpiu. Jis tapo vertinamas tik XX amžiaus 8 dešimtmetyje. Paskutiniu metu Bartolas yra labai vertinamas dėl romano „Alamutas“. Jame aprašoma situacija labai artima susidariusiai dabartinei situacijai Artimuosiuose Rytuose.
Juodvabaliai

Vystymasis, biologija

Juodvabalių, kaip ir kitų vabalų, metamorfozė pilna. Iš kiaušinėlio išsiritusi lerva, perėjusi keletą stadijų, virsta į lėliukę, iš kurios išsirita suaugėlis (imago). Juodvabalių lervos, priklausomai nuo rūšies, vystosi kempininių vaiskūniuose, grybų pažeistoje, pūvančioje medienoje, pūvančiose augalų liekanuose, dirvožemyje. Minta augaliniu maistu, grybiena, detritu. Kai kurios rūšys (milčiai) randamos butuose, svirnuose, sandėliuose, kur gadina grūdus, miltus ir kitus maisto produktus. Lervų pakenkti miltai įgyja specifinį stiprų labai nemalonų kvapą. Tokie miltai maistui netinka. Miltuose matomos lervų landos.

Morfologija

Lervos panašios į sprakšių lervas, ilgos, cilindriškos, gelsvos ar rudos, kietos. Turi 3 poras palyginti trumpų kojų. Galva išgaubta, jos priekinis kraštas tiesus.
Suaugėlių juodvabalių kūno forma labai įvairi: nuo beveik rutuliškos (Diaperis sp.) iki ištysusios, siauros (Corticeus sp.). Dydis taip pat varijuoja nuo labai mažų (~1 mm) iki stambių (40 mm). letenos (tarsi) narelių skaičius 5-5-4 (priekinės, vidurinės, užpakalinės) (išskyrus Myrmechixenus gentį).
Markus Wolf

Markus Johannes („Miša“) Wolf (1923 m. sausio 19 d. Hechingenas – 2006 m. lapkričio 9 d. Berlyne) – vokiečių žvalgybininkas, 34 metus vadovavęs VDR žvalgybos tarnyboms (Hauptverwaltung Aufklärung), Valstybės saugumo ministerijos Užsienio žinių tarnybai (Auslandsnachrichtendienst).
Į Vakarus jis sugebėjo nusiųsti apie 4 000 savo šnipų; žymiausias jų – Giunteris Gijomas, kuris tapo svarbiausiu Vakarų Vokietijos kanclerio V. Brandto patarėju. Agento demaskavimas 1974 m. privertė kanclerį atsistatydinti.
Uncovered

Turinys

Restauratorė Julija, kuriai buvo patikėtas paveikslo „Žaidimas šachmatais“ iš privačios kolekcijos atnaujinimas, aptinka, kad šiame po dažų sluoksniu slepiasi keistas užrašas lotynų kalba „Kas nužudė riterį?“ Kartu su savo viršininke Menču ji kreipiasi patarimo paveikslų ekspertą Alvaro, kuris anksčiau buvo jos mokytojas ir meilužis. Tuo labai nepatenkintas Julijos dėdė Sezaras, bijantis, kad šios ryšys su Alvaro gali vėl atsinaujinti.
Paveikslo šeimininkas, ligotas donas Manuelis papasakoja jai apie paveiksle pavaizduotus žmones ir Julija nusprendžia, kad pateikto klausimo atsakymas gali slypėti pačioje šachmatų partijoje, nes kai kurie jame pavaizduoti žmonės iš tiesų buvo nužudyti. Kartu su Sezaru ji susipažįsta su jaunu plevėsa Dominyku, puikiai žaidžiančiu šachmatais, ir Menču sutinka jį pasamdyti tam, kad Dominykas atkurtų šachmatų partiją nuo pradžių.
Tai, kas pradžioje atrodė kaip kelių šimtmečių mįslė, staiga tampa pavojingu žaidimu: miršta Alvaro, vėliau – paveikslo šeimininkas Manuelis. Julija sužino, kad jos dėdė Sezaras yra Manuelio brolis, kurie nebendravo daugiau kaip 40 metų. Dominykas, bandanti įvairius ėjimus, įspėja saugotis juodosios karalienės, įtardamas, kad pagrindinis tikslas yra baltoji karalienė – Julija, prie kurios durų po kiekvienos mirties kažkas palieka vieną iš figūrų.
Po to, kai Julijos namuose aptinkama negyva Menču, suimamas buvęs jos meilužis Maksas. Dominykas negali suprasti, kodėl mirė Menču, kuriai partijoje buvo tekęs pėstininko vaidmuo. Kartu su Julija jis vyksta į buvusius Manuelio namus, kuriuose dabar šeimininkauja jo giminaitė Lola, manydama, kad ši ir yra juodoji karalienė, tačiau čia paaiškėja, kad jie klydo…
Suvainiškio pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla įsteigta 1912 m.
Nuo 2008 m. veikė Pandėlio pradinės mokyklos Suvainiškio skyrius. 2012 m. mokykla uždaryta.
Portugalas (moneta)

Portugalas (vok. Portugaloser; portug. portuguez; lenk. portugał) – didelė aukso moneta, svėrusi apie 40 g, kaldinta iš beveik gryno aukso. Tokios monetos imtos kaldinti Portugalijoje, iš to atsirado ir jų pavadinimas.

Pirmasis portugalas

1499 m. karalius Manuelis I ėmė kaldinti monetas lisbonino, kurios buvo vertos 10 kruzadų ir kurios svėrė 39,9 g. Šias monetas kaldino iš kolonijų aukso. 1517 m. ši moneta buvo verta 3900 realų, o vėliau – ir 4000 realų.
Averse buvo Portugalijos herbas, o reverse – jėzuitų ordino kryžius (Manuelis I buvo jėzuitų ordino vadovas), kuris Portugalijos monetose buvo kelis šimtus metų. Moneta buvo pavadinta portugalu, nes ant jos yra užrašas R:PORTUGALIE 'Portugalijos karalius'.
Šis portugalas buvo kaldinamas iki 1557 m.

Kiti portugalai

Manuelio pavyzdžiu pasekė ir kitų šalių monarchai. Jie ėmė kaldinti portugalų monetas, vertas 2,5, 5, 10 ir retkarčiais 20 dukatų. Portugalus daugiausia kaldino šiaurės Vokietijoje, taip pat – Danijoje, Švedijoje, Transilvanijoje, Abiejų Tautų Respublikoje.
XVI a. pabaigoje portugalai prarado mokėjimo priemonės reikšmę, monarchai juos ėmė naudoti kaip apdovanojimus ar suvenyrus. Todėl portugalus kaldino labai kruopščiai. Tokius portugalus kaldino ir Rusijoje. Pvz., Ukrainą prijungus prie Rusijos caras Aleksejus Michailovičius Bogdanui Chmelnickiui padovanojo portugalą, kuris svėrė apie 34 g.