google/wiki40b huggingface dataset:
Izraelitai

Istorija

Izraelitų istorija yra viena geriausiai pasaulyje dokumentuotų etninių istorijų. Ji detaliai fiksuojama izraelitų šventajame rašte Biblijoje. Tačiau dėl Biblijos senumo ir sudėtingumo, daug faktų kelia abejonių: užrašytą istoriją yra sunku įrodyti archeologiniais tyrimais.

Kilmė

Pasak Biblijos izraelitų patriarachas Abraomas su šeima migravo iš Ūro miesto Šumere į Haraną, o vėliau į Kanaaną, kur apsigyveno. Ši migracija gali būti aliuzija į II tūkst. pr. m. e. pradžioje vykusias amoritų migracijas, kurių metu semitai apgyvendino visą Senovės Siriją (ir Kanaaną). Todėl Izraelitai yra laikomi vienais iš Kanaanitų, o jų kalba greičiausiai menkai skyrėsi nuo kitų kanaanitų kalbų.
Biblijoje Abraomo anūkas Jokūbas (dar vadinamas Izraeliu (hebr. יִשְׂרָאֵל = Yisraʾel) turėjo 12 sūnų ir laikomas tiesioginiu izraelitų protėviu. Vienas iš sūnų, Juozapas, savo brolių buvo parduotas į Egiptą. Tačiau ten prasigyvenęs, jis pasikvietė savo šeimą iš Kanaano, kur buvo kilęs nepriteklius. Manoma, kad ši izraelitų migracija gali atspindėti svetimšalių hiksų valdymą, ar semitų tautų šasu bei habiru migracijas į Egiptą, kurios yra fiksuojamos to meto dokumentuose.
Izraelitų etnogenezė vyko būtent Egipte. Kiekvienas iš 12 sūnų turėjo palikuonių, ir taip susiformavo 12 genčių. Sūnūs, iš kurių kilo gentys buvo Reubenas, Simeonas, Levis, Judas, Danas, Naftalis, Gadas, Ašeris, Isacharas, Zebulunas, Juozapas ir Benjaminas. Paprastai Levio palikuonys levitai nėra priskaičiuojami prie 12 genčių, o Juozapo palikuonys yra dalinami į dvi gentis - Manaseho ir Efraimo.

Karalystės

Ankstyvuoju laikotarpiu izraelitų gentis valdė renkami teisėjai, tačiau vėliau Izraelio žemėje gentys konsolidavosi į valstybę, kuri žinoma kaip Izraelio karalystė. Ją valdė trys karaliai: Saulius, Dovydas ir Saliamonas. Nė vieno iš jų, kaip ir pačios vieningos karalystės, istoriškumas nėra įrodytas. Pasak Biblijos, tai buvo ekspansyvi valstybė, kuri kontroliavo teritorijas tarp Viduržemio ir Raudonosios jūrų. Ji nuolat kariavo su aplinkinėmis tautomis – filistinais, finikiečiais, amonitais, moabitais. Kai kurių mokslininkų nuomone, jos hegemonijos viršūnėje, ji netiesiogiai kontroliavo ir visą Užjordanę bei dalį aramėjų karalysčių.
Po Saliamono mirties karalystė suskilo į dvi dalis. Šiaurinė dalis (Manaseho, Efraimo, Gado, Dano, Ašero, Naftalio, Zebuluno, Reubeno ir Isaharo gentys) su sostine Samarija toliau buvo vadinama Izraeliu, o pietinė dalis (Benjamino, Judo ir Simeono gentys) su sostine Jeruzale buvo vadinama Judėja. Šalimais sustiprėjus aplinkinėms karalystėms (tokioms kaip Aramas-Damaskas, Amonas, Moabas, Edomas, Filistija), izraelitai neteko daugybės teritorijų, ypač pietuose, šiaurėje ir Užjordanėje.
Archeologija patvirtina tik regione egzistavusias dvi atskiras karalystes, pradedant X a. pr. m. e. Jos yra minimos to meto aplinkinių šalių dokumentuose. Dažniausiai aplinkinėms tautoms jos buvo žinomos valdančiųjų dinastijų pavadinimu. Izraelio karalystė vadinta Omrio karalyste (pagal valdančiąją Omritų dinastiją), o Judėjos karalystė – Dovydo karalyste. 925 m. pr. m. e. šias dvi karalystes savo karo žygio metu mini Egipto faraonas Šošenkas I.
XVII pasaulio futbolo čempionatas

Stadionai

Kiekviena organizatorių šalis, besirengdama šiam čempionatui, paruošė po 10 stadionų, iš kurių seniausias buvo vos 5 metų (po brūkšnio nurodomas telpančių žiūrovų skaičius).
Auguste Rodin

Biografija

Rodenas mokėsi Dekoratyvinio meno mokykloje Paryžiuje 1854–1857 m. (pas Žaną Batistą Karpo), vėliau (1864 m.) – pas Antuaną Lui Bari. Rodenas nebuvo priimtas į Dailės mokyklą Paryžiuje, nors bandė stoti į ją net 3 kartus, todėl dirbo Sevrė (Sèvres) manufaktūroje, dekoravo pastatus. 1862 m. užsidarė į Palaimintojo Sakramento kongregacijos vienuolyną, bet vienuolyno vyresniojo, žymaus dvasininko Petro Žuliano Eimaro buvo paragintas tobulinti savo menininko talentą. 1864–1870 m. dirbo skulptoriaus Albero Ernesto Karjė-Beliozo dirbtuvėse asistentu. Vėliau Rodenas gyveno Belgijoje (1872–1874 m.), Londone (1881–1882 m.), keliavo po Italiją (1876 m.), nuo 1894 m. gyveno Medone, o 1907 m. persikėlė į Paryžių.

Kūryba

Ogiustas Rodenas rėmėsi renesanso (Mikelandželo, Donatelo), baroko skulptorių darbais, vėliau jo kūryboje pastebima simbolizmo įtaka. Rodeno kūryba buvo gausiai kritikuojama to meto Prancūzijos akademikų, peiktas jo darbų tikroviškumas. Vėliau požiūris į jo kūrybą pagerėjo, Rodenas gavo valstybinių užsakymų. Nuo 1880 m. iki pat mirties kūrė užsakytą darbą „Pragaro vartai“, bet baigti nespėjo.
Kūrybai būdinga tiems laikams novatoriška modeliuotė: nelygus paviršius, jo įvairūs efektai, fragmentavimas, neišbaigtumas, žemas pjedestalas. Kūriniai išsiskiria stulbinančia jėga ir tikroviškumu, jie kupini kančios, vidinės įtampos, nerimo; kurdamas portretus Ogiustas Rodenas siekė suteikti gyvybingumo, pagauti kūno judesį. Jo kūrybai būdingas ir ryškus erotiškumas, aistra bei grožis.
Rodenas laikomas vienu iš impresionizmo skulptūroje pradininkų – jo kūryba sugeba perteikti lėto ir kankinančio formos gimimo iš stichiškos, amorfiškos materijos įspūdį; tasai gimimas yra tarsi „dvasinis proveržis“. Priešingai nei impresionistai dailininkai, Rodenas visada savo kūrybą vertino metafiziškai, taikėsi į antlaikiškus, bendražmogiškus siužetus. Tuo pačiu, jis visada išlaikė formos nuspėjamumą, išskirtinį dėmesį skyrė jos faktūriniam apčiuopiamumui, kurį laikė priemone vaizdo užaštrinimui.
1877 m. Rodenas susidomėjo gotikinėmis katedromis ir skulptūra, parašė ir iliustravo knygą „Prancūzijos katedros“ (Les Cathédrales de France, išleista 1914 m.).
Žymiausi darbai: „Tupinti moteris“ (1884 m.), „Trys šešėliai“ (1886 m.), „Kalė miestelėnai“ (1886 m.), „Bučinys“ (1889 m.), paminklas Klodui Lorenui (1892 m.), paminklas Viktorui Hugo (1897 m. modelis, 1964 m. išlietas), paminklas Balzakui (1898 m.), „Mąstytojas“ (1902 m.), „Ugolinas“ (1906 m.). Sukūrė biustų, portretų: J. Dalou (1883 m.), Bodlero galva (1892 m.), G. B. Šo (1906 m.), skulptūrinių grupių: „Amžinasis pavasaris“ (1884 m.), „Katedra“ (1908 m.). Nuo 1900 m. daugiausia kalė ir lipdė nedideles skulptūras, sukūrė daug išraiškingų, eskiziškų piešinių.
Japoninė kamelija

Augalo aprašymas

Japoninė kamelija yra žydintis medelis ar krūmas, kurio aukštis siekia 1,5-6 metrus. Jaunos šakelės rausvai-rudos, bręstant tampa pilkai-rudomis. Laiptiškai išsidėstę lapai yra tamsiai žali viršutinėje pusėje ir šiek tiek šviesesni iš apačios. Lapų ilgis siekia 11 cm, plotis 6 cm. Lapai turi maždaug 5-10 mm ilgio kotelį. Lapo apačia smailėjanti, kraštai dantyti, galiukas šiek tiek nusmailėjantis.
Žiedus užmezga ant šakų, žydi rausvais ir baltais žiedais, kiekviena žiedlapių eilė turi šešis ar septynis žiedlapius, vidiniai žiedlapiai neatskiriamai suaugę.
Žydiškių akmuo

Žydiškių akmuo – masyvus riedulys, stūksantis Žydiškėse, Nemaitonių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone. Akmuo guli šalikelėje, kalnelyje, apie 0,4 km atstumu nuo Švenčiaus ežero šiaurinės pakrantės, netoli buvusio kolūkio ūkio pastatų (matyti vandentiekio bokštas). Pasiekiamas vykstant keliu  1812  Žiežmariai–Nemaitonys–Stakliškės , pasukant prieš Nemaitonis į kairę (vakarų kryptimi), dar nuvažiavus apie 1,2 km.
Savivaldybės saugomu geologiniu gamtos paveldo objektu paskelbtas 1992 m.

Duomenys

Riedulys keturbriaunės formos. Akmens aukštis – 160 cm, ilgis – 300 cm, plotis – 280 cm. Iš laukų atvilktas melioratorių.
Priešingoje to paties kelio pusėje, apie 350 m nuo Žydiškių akmens į Nemaitonių pusę, krūmais apaugusios kalvos atšlaitėje guli mitologinis Žydiškių akmuo su ženklais (gyvatės–žalčio atvaizdu).
Jarygino pistoletas

Istorija

1990 m. TSRS Gynybos ministerija paskelbė konkursą naujam pistoletui, kuris turėjo pakeisti ginkluotėje tuo metu buvusį, bet ne visiškai tenkinusį šiuolaikinius reikalavimus Makarovo pistoletą. 1993 m. pagal konkurso reikalavimus buvo pateiktas Jarygino konstrukcijos pistoletas. Pagal bandymų rezultatus 2000 m. pistoletas, pavadintas MR-443 Grač (rus. MP-443 «Грач»), paskelbtas konkurso nugalėtoju. 2003 m. pistoletas (naujas pavadinimas – 9 mm Jarygino pistoletas) buvo priimtas į Rusijos Federacijos ginkluotųjų pajėgų ginkluotę.
2008 m. spalio 9 d. Rusijos VRM paskelbė, kad ministerijos padaliniai pereina nuo PM pistoleto prie Jarygino pistoleto.
2011 m. pradėta masinė PJa gamyba Rusijos armijai.

Naudojimas

2010 m. pradžioje PJa buvo tiekiami RF Ginkluotųjų pajėgų, vidaus kariuomenės daliniams, VRM specialiesiems padaliniams.
PJa yra naudojamas ir apdovanojamasis pistoletas.
2012 m. vasario 16 d. RIA „Novosti“ pranešė, kad Jarygino pistoletą ėmė įsisavinti Vakarų karinės apygardos karininkai.

Aprašas

Metalinė pistoleto konstrukcija užtikrina ginklo mechaninį tvirtumą, patikimumą ir ilgaamžiškumą, tačiau mažina technologiškumą gaminant bei ginklo masę.
PJa automatika naudoja atatrankos energiją perimamą iš trumpos vamzdžio atošliaužos užrakinus vamzdį. Nuleidžiamasis skeliamasis mechanizmas dvigubo veikimo, gaidukas atviras, taikikliai nereguliuojami. Pistoletas gana patogus, ergonomiškas ir patikimas, nuleistuko eiga gana minkšta.
Pistoletas naudoja šovinius 9×19 mm Parabellum. Tinka tiek Rusijoje, tiek užsienyje gaminti šoviniai.
Ant pistoleto gali būti uždėtas povamzdinis taktinis šviestuvėlis (2PS Klešč) su lazeriniu rodikliu.
Gaidys (simbolis)

Gališkasis gaidys

Gaidys nuo Galijos laikų yra Prancūzijos simbolis, nors dabartinė Prancūzija neturi oficialaus Prancūzijos herbo.
Ryšys tarp Galijos ir gaidžio kaip simbolio aiškinamas tuo, kad Senovės Romoje gaidys (lot. gallus) buvo laikomas kovingumo, peštukiškumo simboliu. Tuo tarpu lot. galli reiškė 'galus' - keltų genčių grupę, kuri ilgai priešinosi romėnų užkariavimams. Taip atsirado asociacija tarp paukščio gaidžio ir keltų galų, kuris vėliau virto ryšiu tarp gaidžio simbolio ir prancūzų.
Prancūzijos Didžiosios revoliucijos laikais gaidys buvo tapęs Prancūzijos respublikos simboliu, jį imta vaizduoti ant karinių vėliavų. Imperatoriumi tapęs Napoleonas gaidį kaip karinę emblemą pakeitė ereliu, kuris yra tipiškas imperijos simbolis. Vėliau gaidys į oficialią Prancūzijos valstybės simboliką nebepateko, bet liko neoficialiu Prancūzijos simboliu. Gaidys kaip Prancūzijos simbolis naudojamas politinėse karikatūrose.
Gaidys taip pat yra Valonijos simbolis.

Gaidžiai kitų šalių herbuose

Kenijos herbe pavaizduotas gaidys yra nacionalinio atgimimo ir budrumo simbolis. Jis pavaizduotas su pakelta koja, laikančia kirvį, tai rodo, kad jis pasiruošęs kovai. Tai siejama su praeities kovomis už Kenijos išsivadavimą iš kolonijinės priklausomybės ir egzistuojančiais nesutarimais dėl pasienio teritorijų.

Neheraldinė simbolika

Benino karalystės folklore, buityje ir dvaro gyvenime gaidys buvo tiek aukojamas gyvūnas, tiek simbolis, reiškęs nugalėtoją, kiemo lyderį, šnipą. Gaidžio dalys būdavo naudojamos magiškose priemonėse nuo nuodų. Žodžiu gaidys vadindavo Benino karaliaus vyriausią žmoną, kuri prižiūrėdavo kitas moteris. Patarlėse ir ritualuose minimi gaidžiai kaip dominavimo simbolis. Spėjama, kad gaidžių figūros puošdavo šventyklas, pašvęstas karalienėms motinoms ar toms karalienėms motinoms, kurios anksčiau buvo vyriausios karaliaus žmonos.
Šaukėnų pušis

Šaukėnų pušis – išskirtinio amžiaus pušis, auganti Kelmės rajone, šalia Šaukėnų miestelio, rytų pusėje, Juodlės gatvės gale. Medis patenka į Kurtuvėnų regioninio parko teritoriją, stūkso Juodlės miško pakraštyje. Pušis paskelbta valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 2010 m.
Medis labai senas, turi daug nudžiūvusių šakų, bet vis dar yra gyvybingas. Seniau Šaukėnų šilo pušys buvo naudojamos sakų versle, Šaukėnuose veikė sakų surinkimo punktas. Per sezoną iš vienos pušies buvo išgaunama po 1–2 kg sakų. Ant Šaukėnų pušies įtaisyta koplytėlė. Anot šaukėniškių pasakojimų, kadaise ant šios pušies šakos buvo kariami baudžiauninkai, todėl koplytėlė ir atsiradusi. Šalia pastatytas stulpas su informacine lentele.
Remigijus Brazaitis

Biografija

1981 m. baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas. Jurbarko Antano Giedraičio-Giedriaus gimnazijos mokytojas.
Liberalų ir centro sąjungos narys. 1990–1995 m. Jurbarko rajono tarybos deputatas, 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys. 
Gimnazijos mokytojų profsąjungos pirmininkas, Rajono mokytojų profsąjungos pirmininkės pavaduotojas. Jurbarko teniso klubo narys. Sutuoktinė Lilija, vaikai Orinta, Edgaras, Simonas.
Algirdas Lašas

Biografija

Tėvai Vladas Lašas ir Janina Lašienė, brolis Liudvikas Lašas, sesuo Aldona Janina Lašaitė-Šliažienė.
1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1952–1994 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1963–1992 m. Atpažinimo sistemų grupės vadovas, 1970–1981 m. Elektronikos katedros vedėjas; nuo 1961 m. docentas. 1960 m. technikos mokslų kandidatas.  Stažavo Maskvos, Prahos, Vašingtono universitetuose.

Mokslinė veikla

Tyrimų svarbiausios sritys – elektroniniai matavimo prietaisai, atpažinimo sistemų sudarymas ir tyrimas. 7 išradimų, daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių autorius.
Burtniekai

Istorija

XIII a. Burtniekai buvo gyvenvietė ant Talavos (latgaliai) ir Sakalos (estai) žemių ribos. Burtniekų pavadinimas (Burtneck) minimas nuo 1357 m.
Rutilas

Rutilas – oksidų klasės mineralas, cheminė sudėtis – titano dioksidas TiO₂. Kristalinė struktūra – tetragoninė. Tuo jis skiriasi nuo tos pačios cheminės sudėties kitų dviejų titano dioksidų. Kaip ir ilmenitas, rutilas yra vienas iš titano rūdų.
Rutilas turi labai didelį lūžio rodiklį. Tankis – 4,25. Kietumas pagal Moso skalę – 6-6,5.
Rutilas yra rausvos, rusvos spalvos. Kartais pasitaiko gelsvo, violetinio atspalvio agregatų. Dažniausiai randama neskaidri rutilo forma, tačiau pasitaiko ir skaidrių agregatų. Lūžis – sub - kriaukliškas, blizgesys – metališkai - deimantinis.
Rutilas randamas magminėse uolienose, kaip antai gneise, kuris būna paveiktas cheminio dūlėjimo procesų. Taip pat metamorfinėse uolienose.
Rutilas naudojamas kaip dažų priedas. Skaidrūs kristalai naudojami juvelyrikoje.
Taučiai (Šiauliai)

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

RAUDĖNAI – 4,2 km 
Pakoklinė – 2,2 km
Vanagiškė – 2 km
Vosbūčiai – 3,3 km
Pakentraičiai – 1,2 km
Geruogiai – 3,9 km
 KURŠĖNAI – 9 km 
ŠIAULIAI – 34 km
Kentraičiai – 0,9 km
Rūdėnai – 1,6 km
Lapkasiai – 5,1 km
Kietaviškių herbas

Aprašas

Herbo skydo mėlyname lauke auksinis skrendantis ir žiūrintis atgal erelis, naguose laikantis auksinę žuvį.

Istorija

2002 m. gegužės 9 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1761. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Epigravetės kultūra

Charakteristika

Gyvenimo būdas gyvenvietėse ir mamutų medžioklės pramonė Vidurio ir Rytų Europoje yra naujas reiškinys. Tundros ir stepių-tundros aplinkoje atsirado stovyklos kaip Kostienki, Dono baseine, kur gyvendavo ne mažiau kaip 100–150 žmonių. Mamutų medžioklė parūpindavo daug maisto ir jo kaulai buvo naudojamas kaip medžiaga statyti trobeles, kaip kuras židiniui, kaip medžiaga, įrankiai, ginklai, papuošalai ir meno kūriniai. Tačiau ne vien mamutai buvo medžiojami, tai pat poliarinės lapės ir vilkai, buvo naudojami jų kailiai. Kai kur, taip pat buvo praktikuojama paukščių medžioklė ir augalų rinkimas. Archeologiniai duomenys rodo, kad kiekviena gyvenvietė kontroliavo tam tikras aplinkines teritorijas, taip formavosi grupės nutolusios toli viena nuo kitos.
Jacob Barit

Biografija

Gimė 1797 m. rugsėjo 12 d. Simne. Būdamas 14 metų išvyko studijuoti talmudo į Kauną. Aštuoniolikos metų susituokė su turtingo giminaičio dukra, tačiau šiai mirus 1821 m. išvyko gyventi į Vilnių. Rabino Hayyim Nachman Parnes hamidraše studijavo kalbas, algebrą ir astronomiją, pradėjo viskio distilerijos verslą, tačiau carinės valdžios įsakymu 1845 m. šis buvo uždarytas. 1850 m. rabinui Hayyim Parnes įkūrus rabinų ješivą jis buvo paskirtas vadovu, kuriuo išbuvo iki 1875 metų. Nuo 1849 m. nuolat buvo renkamas kaip Vilniaus žydų bendruomenės atstovas, dalyvaudavo susitikimuose su carine administracija dėl žydų teisių pažeidimų. Vietos valdžios buvo paskirtas žydų ligoninės inspektoriumi. Mirė 1883 m. kovo 6 d. Vilniuje.
Komila

Istorija

Iki 1733 m. vietovė priklausė Hill Tippera kunigaikštystei, vėliau atiteko mogolams. 1765 m. perėmė Britų Rytų Indijos kompanija.
Štakiriai

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 9 km 
Šimpeliškiai – 2,3 km
Šliželiai – 0,8 km
Mikeliškiai – 3,9 km
Skriaudupis (Biržai) – 1,9 km
Anglininkai – 2 km
Kuteliai – 4 km
Niamėjus

Istorija

Kadaise tai buvo Niamos gyvenvietė (Niamma), vėliau pavadinimas virto Niame, o 1902 m. Niamėjaus vietoje prancūzams įkūrus tvirtovę nusistovėjo dabartinis miesto pavadinimas.
Visbutai

Istorija

Kaimas minimas 1642 m. Tauragės dvaro inventoriuje. Visbutuose tada buvo 14 valakų ir 15 sodybų. Taip pat kaimas minimas ir 1673 metų inventoriuje – kaimui tada priklausė 10 valakų žemės. Vėliau įkurtas Visbutų dvaras, kurio žemės 1914 m. išdalintos.
1941 m. Tauragę okupavus vokiečiams buvo suimta daug aktyvistų ir žydų, kurie vėliau sušaudyti. 1944–1947 metais Tauragės Vytauto gatvėje esančiose kareivinėse veikė jau vokiečių belaisvių stovykla. 1965 m. genocido aukų kapinės aptvertos tvora, pastatytas betoninis paminklas. 1991 m. kapinės rekonstruotos, pastatytas naujas paminklas, su lietuvių ir jidiš kalbomis užrašyta informacija.
Kristijonas X

Biografija

Kilęs iš Gliuksburgų dinastijos, Tėvas Frederikas VIII, brolis Norvegijos karalius Hokonas VII, sūnus Frederikas IX.

Valdymas

Per Pirmąjį pasaulinį karą buvo Danijos neutralumo šalininkas. 1915 m. patvirtino domokratinę konstituciją, kuria įvesta visuotinė rinkimų teisė ir moterims. Vokietijai 1940 m. balandžio mėn. užpuolus Daniją, kartu su vyriausybe priėmė sprendimą nesipriešinti ginklu. Iš Danijos nepasitraukė, 1943–1945 m. gyveno namų arešte Amalienborgo pilyje. Už narsią laikyseną vokiečių atžvilgiu – stengėsi pabrėžti nepalankumą vokiečių okupacinei valdžiai, tapo danų pasipriešinimo okupantams simboliu.
Jam valdant 1920 m. Danijai atiteko Šiaurės Šlėzvigas, Islandija 1918 m. iš provincijos tapo karalyste unijoje su Danija, o 1944 m. – respublika.
Palaidotas Roskildės katedroje.
Paprastoji voverė

Išvaizda

Paprastųjų voverių patinai ir patelės vienodo kūno dydžio. Jų kūno ilgis 19-28 cm, uodega 15-20 cm, kūno svoris 200–480 g.
Galva plati, trumpa. Ausys, palenktos į priekį, siekia akis. Jų viršūnėse styro ilgų plaukų šepetukas. Kailiukas vasarą ryškiai rudas, rusvas, trumpas ir minkštas, žiemą pilkšvas ir tankesnis. Dantų 22.

Paplitimas

Paprastųjų voverių natūralus išplitimo arealas labai platus – gyvena beveik visoje Europoje (išskyrus stepes) kur auga spygliuočių ir lapuočių miškai, Mažosios Azijos šiaurinėje dalyje gana siauru ruožu palei Juodąją jūrą bei šiaurinėje Azijoje (išskyrus tundrą palei Arkties vandenyną) nuo Uralo iki Japonijos Hokaido salos.

Gyvenimo būdas

Paprastosios voverės daugiausiai gyvena spygliuočių miškuose, tačiau kartais įsikuria ir mišriuose ar lapuočių miškuose. Pastaruoju metu vis dažniau sutinkamos miestų soduose ar parkuose. Paprastosios voverės visai nebaikščios, kartais net ėda iš žmogaus rankų. Tačiau voverės gyvenančios miškuose žmonių neprisileidžia. Voverių labai stiprios užpakalinės letenėlės, todėl jos puikiai laipioja medžiais. Individai laikosi pavieniui visada išskyrus poravimosi metą, bei labai šaltas žiemas, kai keliese tūno susiglaudusios lizde. Lizdą paprastosios voverės stato iš plonų medžio šakelių ir lapų. Lizdas apvalus, turi dvi angas šonuose. Vidus išklotas minkštais augalais. Kartais voverės nesuka lizdo, tuomet jos gyvena medžių drevėse.

Mityba

Paprastosios voverės visą dieną ieško maisto. Pusę suėda iškart, kitą užkapsto slėptuvėse. Taip jos ruošia žiemos atsargas. Paprastosios voverės maitinasi labai panašiu maistu kaip ir pilkosios voverės, todėl dažnai dėl maisto tenka konkuruoti. Dėl to Didžiojoje Britanijoje labai sumažėjo paprastųjų voverių. Kai ėda, paprastosios voverės tupi ant užpakalinių letenų, o maistą (pvz., kankorėžį) laiko priekinėmis letenomis. Sukdamos kankorėžį jos nugraužia žvynelius ir suėda sėklas. Voverės taip pat ėda žiedus, ūglius, vabzdžius, grybus, riešutus, erškėtuoges. Gilių beveik neėda.

Dauginimasis

Paprastosios voverės patelė per metus gali išvesti dvi vadas. Vienoje vadoje būna 2-4 jaunikliai. Poravimosi sezonas yra nuo gruodžio iki liepos. Patelė išsirenka vieną partnerį ir poruojasi tik su juo. Apvaisinta patelė aukštai medyje iš šakelių susisuka rutulio formos lizdą su dviem angomis šonuose. Lizdas būna išklojamas pūkais ir samanomis. Vos gimę jaunikliai būna akli ir pliki, pirmą kartą akis atmerkia būdami 3 savaičių. Pirmą kartą voveriukai iš lizdo išlipa būdami 7 savaičių. Lytinės brandos gyvūnai sulaukia būdami 11 mėnesių.

Gyvenimo trukmė

Paprastosios voverės išgyvenusios pirmąją žiemą išgyvena 3 metus. Pavienės gali išgyventi ir iki 7 metų, o laikomos nelaisvėje iki 10 metų. Jų išgyvenimas priklauso nuo jų maisto gausumo rudenį ir žiemos metu. Vidutiniškai, pirmosios žiemos neišgyvena apie 75–85% jauniklių.
Ponta Delgada

Istorija

Apie 1450 m. dabartinio miesto vietoje buvo žvejų kaimas. 1546 m. gavo miesto teises. 1582 m. šalia miesto įvyko Anglijos ir Prancūzijos karo laivynų mūšis su Ispanijos laivynu. Dėl didelės prekybos miestas suklestėjo XIX a. Tapo trečiuoju pagal dydį Portugalijos miestu. Pirmojo pasaulinio karo metu buvo apšaudytas Vokietijos povandeninių laivų, dėl to vėliau mieste įkurta JAV karinio laivyno bazė.

Architektūra

Išliko XVI a. forto fragmentai, šv. Andriejaus vienuolynas. Barokinės šv. Jono, šv. Sebastijono, Kolegijos bažnyčios.
Stanislovas Zenovičius

Biografija

Kilo iš bajorų Zenovičių giminės, herbo „Despot“ savininkas. Vilniaus žemės teisėjo Jurijaus Ivanovičiaus Zenovičiaus ir Anos Pranckevič-Radziminskos sūnus.

Šeima

Buvo vedęs du kartus: Amaliją Elžbietą fon Gerberštein, o po to Aną Musinaitę.
Turėjo sūnų Kristupą Zenovičių ir Aleksandrą.
Leonora Prakopavičienė

Biografija

2000 m. Švedijos UAB „Svedlit AB Baltija“ direktorė.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Biržų rajono skyriaus narė.
Nuo 2004 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narė, nuo 2005 m. Etikos ir procedūrų komisijos pirmininkė.
Merseno skaičiai

Merseno skaičiai – visi pirminiai skaičiai turintys pavidalą 2ᵖ-1, kur p – pirminis skaičius.

Tai, kad dauguma tokio pavidalo skaičių yra pirminiai pastebėjo prancūzų fizikas ir mokslo populiarintojas, vienuolis Marinas Mersenas (Marin Mersenne) (1588-1648).
42-asis Merseno pirminis skaičius 2²⁵ ⁹⁶⁴ ⁹⁵¹−1. Jis turi 7 816 230 skaitmenų, o atspausdintas užimtų 235 laikraščio puslapius. Šį skaičių 2005 m. surado vokiečių chirurgas dr. Marin Nowak. Jo kompiuteris dirbo 50 parų, kol patikrino, kad šis skaičius iš tiesų yra pirminis.
2008 metais rugsėjo mėnesį Kalifornijos matematikai rado beveik 13 mln. skaitmenų ilgio pirminį skaičių 2⁴³ ¹¹² ⁶⁰⁹-1, kuris yra 47-asis Merseno pirminis skaičius.
2013 metų sausio 25 dieną Misūrio universiteto profesorius Curtis Cooper rado naują didžiausią, 17 425 170 skaitmenų ilgio pirminį skaičių (2⁵⁷ ⁸⁸⁵ ¹⁶¹ − 1, tai yra 48-asis Merseno skaičius).
2016 metų sausį profesorius Curtis Cooperis iš Misūrio universiteto rado 49-ąjį Merseno skaičių 2⁷⁴ ²⁰⁷ ²⁸¹ - 1, kurio ilgis 22,338,618 skaitmenys.
2017 metų gruodį Jonathan Pace rado 50-ąjį Merseno skaičių 2⁷⁷ ²³² ⁹¹⁷ - 1, kurio ilgis 23,249,425 skaitmenys.
Trumpiausia diena (filmas)

Turinys

Pirmojo pasaulinio karo metu vargšas sicilietis aplanko savo mirštantį dėdę, tikėdamasis, kad šis ką nors paliks ir jam. Deja, palikimas jau išdalintas ir šiam patikima idioto sūnėno globa, kurią „paveldėti“ bijojo visas kaimas. Naujasis „sūnus“ įvelia juos į gausybę bėdų, iš kurių didžiausia – kelionė traukiniu, kaip paaiškėja, su savanoriais į karą. Atsidūrę fronte, jiedu visais būdais stengiasi iš ten ištrūkti, tačiau galiausiai atsiduria vokiečių pozicijose. Per klaidą padėję šiems pereiti minų lauką, jie atsiduria vadavietėje, iš kurios pasprunka su itale aktore, nusprendusia įrodyti galinčia būti šnipe. Sprukdami lėktuvu jie sugeba išžvalgyti priešų pozicijas ir tai tampa pagrindine sėkmingo kariuomenės puolimo priežastimi. Nepaisant to, jie atsiduria tribunole kaip dezertyrai, o nevykėlis advokatas jiems reikalauja ne išteisinimo, o garbingo sušaudymo...