google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandras Birinčikas

Biografija

1893 m. su A. Moravskiu, A. Domaševičium, J. Aleknavičium, K. Maciulevičium įkūrė socialdemokratų grupę, kuri 1896 m. dalyvavo rengiant I LSDP suvažiavimą.
1897 m. birželio 11 d. už streikų organizavimą suimtas, 2 metus sėdėjo Vilniaus ir Senosios Vileikos kalėjimuose, po to ištremtas į Jakutsko guberniją. 1904 m. grįžęs į Vilnių dirbo LSDP, dalyvavo 1905–1907 m. revoliucijoje.
1905 m. Didžiajame Vilniaus Seime pasakė kalbą Vilniaus darbininkų vardu. 1906 m. kalintas 6 mėn., 1907 – 7 mėn., 1909 m. suimtas ir ištremtas į Nikolską (Vologdos gubernija).
1918 m. dirbo LSDP sekretoriate, 1919 m. laikraščio „Echo robotnicze“ redakcijoje, buvo „Robotnik“ atsakinguoju redaktoriumi.
Nuo 1920 m. felčeriavo Anturkėje (Molėtų raj.), bendradarbiavo lenkų laikraštyje „Nowiny“. Nuo 1927 m. gyveno ir dirbo Vilniaus krašte.
Romanika

Romanika – viduramžių architektūros ir dailės stilius, plitęs XI–XII a. (kai kur ir XIII a.) po Karolingų renesanso. Formuotis pradeda Prancūzijoje.
Romanika – pirmoji po antikos tikra Vakarų meno epocha. Nepaisant regioninių skirtumų, romanika laikoma pirmuoju universaliu, beveik visoje Europoje pasireiškusiu stiliumi. XIX a. istorizmo epochoje Europoje ir JAV formavosi neoromaninis stilius, įkvėptas romaninės architektūros formų.

Istorija

John Beckwith knygoje „Ankstyvasis viduramžių menas“ teigiama, jog romaninis stilius atsirado XI a. Vokietijoje, Liumburge prie Hartano. Kaip dėkingumo ženklą už imperatoriaus sostą benediktinų abatijai Konradas II 1025 m. pradėjo statydinti didžiulę benediktinų abatiją, kuri iki 1042 m. buvo užbaigta. Liumburgo abatijos bažnyčia buvo reikšminga ne tik savo dydžiu, bet ir konstrukcija. Abatijos bažnyčia buvo kryžiško plano trinavė koloninė bazilika su choru ir transeptu. Iš transepto sparnų buvo išsikišusios apsidės, nuo transepto kryžmos kampų kilo aštuonkampis, o šonuose – apvalūs bokštai.
Dėl klajoklių, saracėnų bei normanų, siaubusių Europą iki pat XI a. pradžios, antpuolių išliko mažai Karolingų ir Otonų laikų architektūrinių paminklų. Dėl to, kad suniokota daugybė pastatų, šiandien yra sunku tiksliai nustatyti kada ir kur gimė romaninis stilius.
Romaninis stilius buvo paplitęs Vakarų ir Centrinėje Europoje, kai kuriose Rytų Europos ir Artimųjų Rytų šalyse. Stiliaus paplitimą skatino vienuolynų (benediktinų, cistersų) kultūra. Šis stilius labiausiai išsiplėtojo Prancūzijoje (ypač Burgundijoje), Vokietijoje ir Italijoje (ypač Lombardijoje).
XI–XII a. galutinai susiformuoja romaninės architektūros tektonika, plastika, bendri stiliaus bruožai.

Architektūra

Būdingi pastatai – pilys, vienuolynai, bažnyčios. Statyta iš tašytų akmens luitų (kiautinis mūras, kvadrinis mūras), bei degtų plytų. Statiniuose ryškūs gynybinės architektūros bruožai: paprastos geometrinės formos, uždari tūriai, sunkios proporcijos, storos sienos, nedaug langų, santūri puošyba. Pastatams būdingas formų masyvumas, paprastumas, aukštos vidaus patalpos.
Penktoji aveniu

Penktoji aveniu (angl. Fifth Avenue) – pagrindinė gatvė Manheteno rajone, Niujorke mieste. Penktosios aveniu pradžia yra laikomas Vašingtono parkas, esantis Manheteno apačioje, Greenwhich Village. Aveniu kerta centrinį Manheteną, tęsiasi palei Centrinio parko rytinį pakraštį, Harlemą ir atsimuša į Hudsono upę 142-ojoje gatvėje.
Niujorko Penktoji aveniu yra pati brangiausia gatvė pasaulyje prekybinių patalpų nuomos atžvilgiu. Tokius duomenis pateikia tarptautiniai nekilnojamojo turto rinkos analitikai „Cushman & Wakefield“. Itin paklausios patalpos Penktosios aveniu atkarpoje tarp 49 ir 60 gatvių. Šiame ruože kuriasi pagrindinės prestižinių bendrovių parduotuvės. Ši gatvė yra priglaudus Louis Vuitton, Tiffany & Co., Gucci, Prada, Bottega Veneta, Giorgio Armani, Fendi, Versace, Harry Winston, Cartier ir Omega mados namus bei Lord & Taylor, Saks Fifth Avenue, Barneys New York ir Bergdorf Goodman prabangių parduotuvių skyrius.
Bronius Zdanavičius

Bronius Zdanavičius (g. 1907 m. gruodžio 15 d. Telšiuose) – Lietuvos dramaturgas, kunigas, spaudos bendradarbis.

Biografija

1928 m. baigė Telšių gimnaziją, 1933 m. Telšių kunigų seminariją. 1933–1938 m. vikaravo Durbinuose, Mosėdyje, Tveruose, Papilėje, Kražiuose, 1938–1944 m. Pajūrio klebonas. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos, 1949 m. atvyko į JAV. Nuo 1955 m. kapelionas Marijos viloje, Elmhurst Pa.
Parašė ir išleido tris lotynų kalbos vadovėlius (1946–1948 m.). Paruošė spaudai Schenandoah lietuvių parapijos istoriją. Pavardės forma nuo 1955 m. Danis. Bedradarbiavo: „Garse“ (JAV). Išleido knygas: „Paslaptingoji rožė“ (1935 m.), „Šv. Kazimieras, Lietuvos karalaitis: keturių veiksmų ist. drama“ (1946 m.), „Lotynų kalbos gramatika“ (1946 m.), „Lotynų kalbos skaitiniai“ (1946 m.), „Lotynų-lietuvių kalbos žodynas“ (1947 m.).
Aro vyno regionas

Aro vyno regionas (vok. Weinbaugebiet Ahr) – aukštos kokybės vyno regionas Vokietijoje, esantis Aro upės (Reino intako) slėnyje (Reino kraštas-Pfalcas). 2008 m. vynuogynai užėmė tik 558 ha. Tai vienas mažiausių Vokietijos vyno regionų, kurių viso yra 13. Jis yra vienas šiaurinių regionų, šiauresnis nei Mozelio vyno regionas. kur daugiausia gaminami raudonieji vynai. Raudonosios vynuogių veislės užima 86% vynuogynų ploto, t. y., daugiau nei bet kuriame kitame Vokietijos vyno regione.

Istorija

Manoma, kad Aro slėnyje, kaip kad ir prie Mozelio, vynuoges ėmė auginti dar romėnų laikais, nors nėra žinomų tai įrodančių šaltinių. Tačiau benediktinų Priumo abatijos 893 m. turto sąrašuose, žinomuose kaip Prümer Urbar, išvardinti vynuogynai, buvę 8 Aro slėnio vietose.

Geografija ir klimatas

Aro vyno regionas, išsidėstęs tarp 50° ir 51° šiaurės paralelių, yra šiauriausias pasaulio vyno regionas, kuriame vyrauja raudonosios vynuogės. Taip toli šiaurėje reikia geros vietovės su šiltu mikroklimatu. kad raudonosios vynuogės tinkamai nunoktų. Aro vynuogynų mikroklimatas, sakoma, yra „Viduržemio jūros tipo“. Daugelis vynuogynų yra terasiniuose šlaituose, orientuotose nuo pietvakarių iki pietryčių Aro vidurupyje ir žemupyje. Vynuogynų zona driekiasi 25 kilometrus nuo Altenaro iki Reino. Aro slėnio dalį su vynuogynais pridengia Aifelio kalnai, suformuodami esamą mezoklimatą.
Dirvožemiai varijuoja nuo skalūnų, bazalto iki Grauwacke vulkaninės kilmės molių.
Aro vyno regioną sudaro vienintelis rajonas (vok. Bereich), vadinamas Walporzheim-Ahrtal, tik viena vynuogynų grupė (vok. Großlage) Klosterberg ir 43 pavieniai vynuogynai.
Florida (Misūris)

Istorija

Į šią vietą žmonės atsikėlė 1831 m. žiemą. Bendruomenė gyvenvietei suteikė Floridos valstijos vardą. Pirmieji gyventojai buvo Robert Donaldson, Joseph Grigsby, Hugh A. Hickman, gydytojas Keenan, John Witt ir majoras W. N. Penn. Už pusės mylios į pietus nuo Floridos Hickman turėjo malūną, o Penn buvo įsteigęs įvairių prekių parduotuvę. Penn netrukus perkėlė savo parduotuvę į Floridą. Tai buvo pirmasis gyvenvietės verslas. Pirmaisiais metais buvo tikimasi, kad ji taps vietos prekybos ir laivybos centru, nes įsikūrė prie Druskos upės (Salt River), už 48 mylių į aukštupio pusę nuo jos santakos su Misisipe.
Pavyzdžiui, M. Tveno tėvas kartu su kitais investuotojais 1836 m. prie Druskos upė įsteigė laivybos kompaniją, tikėdamasis plėtoti upių transporto ir prekybos verslą. Iš Hickman malūno į Misisipę laivai plukdė miltus, grįžo su cukrumi, kava ir įvairiomis prekėmis. Vis dėlto netinkamas upės lygis reikalavo papildomų lėšų už perkrovimo darbus į baržas ir atgal. Nesant geležinkelio ir laivuojamos upės, Floridai buvo lemta likti nedideliu kaimu, kuris rūpinosi vietinių ūkininkų prekybos poreikiais. Tvenų šeima, ieškodama geresnių galimybių, paliko Floridą ir persikėlė į Hanibalą (Misūrio valstijoje), kai būsimajam rašytojui buvo apie 5 metus. Jis ir toliau lankėsi Floridoje per vasaros atostogas dėdės John Quarles ūkyje. Tokie vaikystės vasarų prisiminimai vėliau buvo minimi Tveno romanuose.
Rekinas

Vrekinas (angl. Wrekin) - didelė kalva Šropširo grafystėje Anglijoje, apie 7 km į vakarus nuo Telfordo, priklausanti Šropširo kalvų regionui, kuris pripažintas ypač gražiu natūraliu kraštovaizdžiu (Area of Outstanding Natural Beauty). Kalvos aukštis 407 m. Kalva yra populiari turistų bei vaikščiojimą praktikuojančių žmonių atrakcija. Matoma iš kai kurių vietų kitose grafystėse.
Laikoma, kad Vrekino pavadinimas kilęs iš keltų kalbos žodžio Uriconion, kuris buvo siejamas su ant viršūnės esančiu beveik 8 hektarų ploto geležies amžiaus fortu. Pagal Vrekiną vėliau pavadintas apylinkėse romėnų įkurtas Viroconium Cornovorium miestas (dabar Roksiteris), taip pat maža anglosaksų karalystė Wreocensæte. Kelis amžius kalva buvo žinoma normanų jai suteiktu pavadinimu – Gilberto kalnas (Mount Gilbert), pagal ten gyvenusio atsiskyrėlio vardą.
Šiuo metu ant Vrekino viršūnės taip pat yra Vrekino radijo ir TV perdavimo stotis, vietinių vadinama Vrekino švyturiu (dėl žemai skrendantiems orlaiviams įspėti skirto signalinio žibinto).
Indiana Džounsas ir paskutinis kryžiaus žygis

Siužetas

Filmas pradedamas epizodu iš Indiana Džounso vaikystės: 1912 m. Moabe (Juta) jis su skautų būreliu pastebi, kaip kapų plėšikai randa Koronado kryžių. Indiana kryžių nugvelbia, kad duotų muziejui, bet vėliau kryžių atsiima šerifas ir atiduoda plėšikams atgal.
1938 m. Indiana visgi atgauna Koronado kryžių ir grąžina į muziejų. Tada jis supažindinamas su Volteriu Donovanu, kuris praneša, kad Indianos tėvas dingo Venecijoje beieškodamas Šventojo Gralio bei parodo vieno lotyniško įrašo nuotrupą apie galimą Gralio vietą. Tuo pačiu jis randa tėvo atsiųstą dienoraštį, kuriame tėvas visą savo gyvenimą kaupė įvairias žinias apie Gralį. Kartu su muziejaus direktoriumi Markusu Indiana nuvyksta į Veneciją. Ten jis susipažįsta su austrų archeologe Elza Šnaider. Jie vienoje Venecijos bažnyčios kapavietėje randa pirmojo kryžiaus žygio dalyvio kapą su visu įrašu apie Gralį (sužino, kad jo ieškoti reikia Aleksandrietoje). Tada archeologus persekioja Gralio saugotojų brolija. Jos vadas Kazimas Indianai pasako, kad jo tėvas yra Austrijoje.
Tada Markusą pasiuntęs Gralio paieškai į Turkiją, pats Indiana vyksta į Brunvaldo pilį Austrijoje, kur randa, kad jo tėvas yra sučiuptas nacių, taip pat ieškančių Gralio. Paaiškėja, kad Elza yra nacių žvalgė, o Donavanas jų kolaborantas. Indiana su tėvu išsivadavę iš nacių nelaisvės vyksta į Berlyną, kad atgautų dienoraštį. Iš Elzos jį atgavęs ir atsitiktinai gavęs Hitlerio parašą, Indiana su tėvų vyksta į Turkiją, nors pakeliui juos nuolat persekioja naciai.
Hatajaus sultonate naciai paperka sultoną ir su visa armija pasileidžia ieškoti Gralio. Ten po įvairių susirėmimų jie visi patenka į Gralio urvą. Norint pasiekti Gralį, reikia pereiti tris išbandymus, kuriuos atlieka Indiana, priverstas Donovano, pašovusio jo tėvą. Naudodamasis dienoraščiu jis įveikia kliūtis, ir randa Gralio kambarį, saugomą seno kryžiuočių riterio. Atskubėjęs Donovanas čiumpa vieną iš taurių, bet netrukus žūva. Indiana atranda tikrąjį Gralį ir jo vandeniu pagydo tėvą. Tuo tarpu Elza pabando išnešti Gralį, bet rūmai pradeda griūti ir Elza kartu su Graliu nugarma bedugnėn.
Utenis (laikraštis)

Utenis – laikraštis Utenos apskričiai ir Utenai, pradėtas leisti nuo 1945 m. kovo 9 d. Utenoje, S. Dariaus ir S. Girėno g. 15.

Istorija

Iki 1950 m. Utenos apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Utenos rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos organas, 1990–1994 m. – Utenos rajono laikraštis, nuo 1994 m. – apskrities laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Utenio“ redakcija.
Iki 1989 m. sausio 1 d. vadinosi „Lenino keliu“. 1946–1947 m. ėjo kartą, 1948–1951 m. – du kartus, vėliau – tris kartus per savaitę. Ištisinė numeracija skaičiuojama nuo 1989 m. Spausdino Utenos spaustuvė. Tiražas 1945 m. – 5000 egz., 1987 m. – 13 100 egz., 1997 m. – 12 000 egz.
Redakcijoje dirbo: Elena Bagočiūnienė, Elena Griniutė, Romualdas Katinas, Regina Katinienė, Vladas Leipus, Liudas Lingevičius, Janina Mykolaitienė, Elena Sirutytė, Musė Strumskienė, Mindaugas Petras Stundžia.
Japoniška virtuvė

Patiekalai

Patiekalai gali būti skirstomi į daugybes rūšių pagal jų gaminimo būdą

Agemono

Riebaluose virtas maistas. Prieš verdant jis dažniausiai apvoliojamas miltuose, krakmole arba tešloje (koromo), siekiant išsaugoti maisto sultis. Žymiausi tarp tokių patiekalų yra karaage (vištiena tešloje), aburaage (sojų varškė), taip pat tempura. Pastaroji – tai įvairios daržovės bei jūros gėrybės, keptos tešloje.

Yakimono ir Itamemono

Yakimono – tiesiogiai ant ugnies arba keptuvėje, nedideliame riebalų kiekyje keptas maistas. Itamemono taip pat kepami keptuvėje, tačiau čia produktai yra stipriai susmulkinti. Tarp paplitusių kepimo būdų labiausiai žinomi yra shioyaki (produktas pabarstomas druska ir kepamas ant ugnies), teriyaki (produktas skrudinamas keptuvėje ir gale užpilamas saldžiu padažu), kabayaki (kepama ant ugnies, pamovus ant lazdelių ir aptepant padažu). Labai svarbus yakimono japonų virtuvėje yra saldus omletas, tampantis svarbiu patiekalų ingredientu. Mėgstamas smuklėse maistas yra ant iešmelių kepta kiauliena yakitori.

Nimono

Virti patiekalai. Verdant dažniausiai vartojamas žuvies sultinys dashi, maišomas su sojų padažu, mirin, sake. Produktai verdami kol suminkštėja. Dažnai jie po to dar mirkomi į padažą.
Vienas svarbesnių nimono yra atskira kategorija nabe (nabemono). Tokiu atveju maistas patiekiamas ne paruoštas, o svečiai jį gaminasi patys: į puode verdantį sultinį su padažais jie lazdelėmis merkia norimus produktus, traukia juos ir, pamirkę į padažą, valgo. Nabe, populiarus žiemą, yra labai svarbi japonų bendravimo dalis. Jo viena rūšis yra shabushabu. Dar mėgstamas sukiyaki, kuriame įeina plonai pjaustyti jautienos griežinėliai. Sukiyaki specifika – vietoj padažo naudojamas žalias kiaušinis.
Dar vienas specifinis nimono yra oden, irgi valgomas žiemą. Tai – labai lėtai sultinyje virtos daržovės (ridikas, varnalėšos, moliūgas, kt.) ir žuvies pusgaminiai(chikuwa, kamaboko, satumaage).

Suimono

Taip vadinama sriuba. Pati populiariausia iš jų yra miso-shiru. Tai – sultinyje virtos daržovės bei žuvis, kai į skystį virimo gale įdedama sojų pastos miso.

Tsukemono ir Aemono

Tsukemono vadinamos marinuotos acte daržovės (viena populiariausia tarp jų yra slyva umeboshi), o aemono – savotiškos salotos, gaminamos dažniausiai iš virtų daržovių, užpilant jas padažu. Šie šalti patiekalai yra svarbūs apetitui kelti ir užkąsti tarp maisto.
Dunojaus tiltas

Istorija

Tilto statybą finansavo Tarybų Sąjunga. Konstrukcijos darbai pradėti 1952 m. ir užtruko du su puse metų. Atidarytas 1954 m. birželio 20 d. Suprojektavo sovietų inžinieriai V. Andreev ir N. Rudomazin. Tilto ilgis – 2223,52 m. Dekoracijos bulgarų architekto Georgi Ovcharov.
Tiltas yra dviejų aukštų: dviejų juostų autotransportui, geležinkeliui bei pėstiesiams. Centrinė tilto dalis yra kilnojama ir gali būti pakelta praplaukiant didesniams laivams. Pakeliama tilto dalis yra Rumunijos teritorijoje. Veikia dalinė muitinės patikra. 2011 m. liepa–rugsėjį rekonstruotas iš Bulgarijos pusės.
Asmens be pilietybės kelionės dokumentas

Asmens be pilietybės kelionės dokumentas – asmeniui, neturinčiam užsienio valstybės pilietybės, tačiau turinčiam dokumentą, suteikiantį teisę gyventi šalies teritorijoje, pagal 1954 m. Konvencijos dėl asmenų be pilietybės statuso nuostatas išduodamas dokumentas.

Lietuvoje

Asmens be pilietybės kelionės dokumentas – asmeniui, neturinčiam užsienio valstybės pilietybės, tačiau turinčiam dokumentą, suteikiantį teisę gyventi Lietuvos Respublikoje, pagal 1954 m. Konvencijos dėl asmenų be pilietybės statuso nuostatas išduodamas dokumentas, suteikiantis teisę išvykti iš Lietuvos Respublikos ir grįžti į Lietuvos Respubliką dokumento galiojimo laikotarpiu.
Asmens be pilietybės kelionės dokumentas sukurtas atsižvelgiant į naujausius Europos Sąjungos reikalavimus ir Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos (ICAO) rekomendacijas. Kelionės dokumento knygelėje yra 32 puslapiai ir polikarbonatinis asmens duomenų lapas, kuriame duomenys, nuotrauka ir parašas išgraviruoti lazeriniu įrenginiu.
Asmens be pilietybės kelionės dokumente įrašai pateikiami lietuvių, anglų ir prancūzų kalbomis.
Kelionės dokumento duomenų lape integruota nekontaktinė elektroninė laikmena, kurioje įrašomi asmens duomenys, taip pat asmens veido atvaizdas ir pirštų atspaudai. Įrašyti duomenys apsaugoti naudojant pasyvios autentifikacijos ir bazinės prieigos kontrolės mechanizmus.
Hondūro demografija

Hondūro demografija

Hondūro indėnų populiaciją sudaro čorčiai (Majų palikuonys), pečai, tolupanai, lenkai, sumai, miskitai. Dauguma jų, išskyrus lenkus, išlaikė savo kalbas. Šių tautų atstovai gyvena kaimo vietovėse ir labai skursta.
2 % Hondūro gyventojų yra juodaodžiai. Jie paprastai gyvena prie Karibų jūros pakrantės. Dauguma jų yra kilę iš Haičio ar Jamaikos darbininkų, kurių tėvynė buvo Vest Indija. Garifūnai (Amerikos indėnų ir afrikiečių palikuoniai) daugiausia gyvena prie šiaurinės pakrantės bei salose.
Daugybė Hondūro gyventojų yra arabų kilmės, kilę iš Artimųjų Rytų, ypač Palestinos. Jie dažnai vadinami turkais, nes į šalį atvyko su turkiškais asmens dokumentais. Taip buvo todėl, kad jų gimtinė buvo kontroliuojama Osmanų imperijos. Jie dažniausiai apsistoja San Pedro Sula mieste, kaip ir nedidelė žydų tautinė mažuma.
Didesnė azijiečių dalis yra kilusi iš Kinijos, taip pat Japonijos. 9 ir 10 deš. į šalį atvyko daug filipiniečių, korėjiečių, vietnamiečių ir kitų Azijos tautų atstovų.

Kalbos

Valstybinė ir labiausiai paplitusi Hondūro kalba yra ispanų. Tuo tarpu angliškai kalbama tik Bahijo salų departamente ir ties Karibų jūros pakrante. Vis dėlto, ši kalba populiarėja. Pamažu ji pakeičia vietinių indėnų dialektus. Prie to prisideda ir šalies vyriausybė, siekianti anglų kalbą padaryti antrąja šalies kalba.

Religija

2007m. visoje šalyje buvo atlikta apklausa. Pasak jos rezultatų, dauguma Hondūro piliečių yra Romos katalikai (47 %) arba protestantai evangelikai (36 %). 17 % žmonių nurodė kitą religiją arba iš viso neatsakė.

Hondūro diaspora

Nuo 1975 m. stipriai išaugo hondūriečių emigracija, kurios priežastys - geresnio darbo, gyvenimo sąlygų ieškojimas bei politinis persekiojimas. Nors dauguma jų turi giminių Ispanijoje, Meksikoje, Nikaragvoje ar Kanadoje, šiuo metu daugiausiai emigruojama į JAV.
Apklausos rodo, kad JAV gyvena nuo 800 000 iki 1 mln Hondūro piliečių, t. y. 15 % Hondūro populiacijos. Tikslus skaičius nežinomas, nes daug žmonių ten išvyksta nelegaliai.
2006 m. duomenimis, Ispanijoje gyvena apie 8 500 hondūro atstovų. Iš jų 2130 Barselonoje, 1 100 Madride, 4 854 Katalonijoje.
Daugiau nei 8 700 gyvena Salvadore, 8 700 Kanadoje, 9700 Nikaragvoje, 5 500 Gvatemaloje, 3 000 Kosta Rikoje, 2 400 Belize.
Antanavas

Aplinkinės gyvenvietės

PILVIŠKIAI – 5 km
KAZLŲ RŪDA – 15 km 
 Bagotoji – 8 km
Bebrininkai – 1 km 
 Ramoniškiai – 5 km
Gavaltuva – 7 km 
 SASNAVA – 13 km

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas tikriausiai asmenvardinės kilmės, nuo XVIII a. dvaro šeimininko Jono Antano Chrapovickio antrojo vardo. XX a. tarpukariu vadintas Antanava.
Sanremo ralis

Sanremo ralis (it. Rally di Sanremo) – automobilių ralio varžybos vykstančios Sanreme, Italijoje. Šis ralis nuo 1973 iki 2003 metų, išskyrus 1995 m., buvo įtrauktas į FIA Pasaulio ralio čempionato kelendorių. Dabar šis ralis patenka į Tarpžemyninio ralio iššūkį (IRC) ir Italijos ralio čempionatą.

Istorija

Pirmasis Rallye Internazionale di Sanremo buvo surengtas 1928 m. Ralio pavadinime prancūziškas žodis „rallye“, itališkai rašomas „rally“, buvo paimtas iš Monte Karlo ralio (Rallye Automobile Monte Carlo) pavadinimo. Po kito sėkmės susilaukusio ralio 1929 m., varžybos buvo perleistos naujiems organizatoriams, kurie nusprendė surengti lenktynes Sanremo miesto gatvėmis. Pirmosios Circuito Automobilistico Sanremo lenktynės buvo surentos 1937 m., kurias laimėjo Achile Varzi. Sanremo ralis atgijo tik 1961 m., nauju pavadinimu Rallye dei Fiori (Gėlių ralis) ir kasmet rengiamas iki šių dienų.
Nuo 1970 iki 1972 m. Sanremo ralis pateko į Tarptautinio gamintojų čempionato (IMC) sudėtį. Nuo 1973 iki 2003 metų ralis buvo vienu iš Pasaulio ralio čempionato etapų, išskyrus 1995 m., kai varžybos buvo tik FIA Pasaulio gamintojų čempionato dalimi. 1986 m. ralis tapo diskusijų centru, po to kai stiuardai, trečios dienos pabaigoje, diskvalifikavo Peugeot komandą, už tai, kad buvo naudojami neleistini slenksčių aptakai. Pergalė atiteko Lancia komandai. Peugeot naudojo tą pačią konfigūraciją ir ankstesniuose raliuose, kuriuose patikrą praeidavo be problemų. Peugeot apeliavo nutarimą, bet organizatoriai vistik neleido baigti varžybų. FIA vėliau patvirtino, kad pašalinimas buvo neteisėtas ir kad Peugeot automobiliai atitiko techninius reikalavimus. Buvo nuspręsta anuliuoti visus varžybų rezultatus.
Sanremo trasa yra mišrios dagos (žvyras ir asfaltas), bet nuo 1997 m. trasų danga yra vien tik asfaltinė. Po to kai ralis buvo pašalintas iš Pasaulio ralio čempionato kalendoriaus, jis tapo Italijos ralio čempionato dalimi. Nuo 2006 m. jis taip pat patenka į Tarpžemyninio ralio iššūkio sudėtį.
Žeimių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Stašaičių piliakalnis 9 kmSangailų piliakalnis 13 km
Normainių piliakalnis 6 kmPiliakalnių piliakalnis (Jonava) 17 km
Lokinės piliakalnis 25 kmVikūnų piliakalnis 25 kmSukinių piliakalnis 26 kmPiepalių piliakalnis 29 kmMažųjų Žinėnų piliakalnis 19 kmGudžionių piliakalnis 11 km
Paberžės piliakalnis 9 km
Bekabadas

Istorija

Gyvenvietė įsikūrė 1899 m. greta Chilkovo geležinkelio stoties. Vėliau vadinta Begovatu (Беговат). 1945 m. įgijo miesto statusą. Nuo 1964 m. miestas vadinamas Bekabadu.
Pirmoji Chunta

Trukmė

Sudaryta 1810 m. gegužės 25 d. Veikė iki tų pačių metų gruodžio 18 d. kai ją pakeitė Didžioji Chunta.
Lezginų kalba

Klasifikacija

Lezginų kalba priklauso nachų ir dagestaniečių, arba šiaurės rytų kaukaziečių kalbų šeimos dagestaniečių kalbų pogrupiui, su kitomis 9 šio pogrupio kalbomis sudaro lezginų kalbų grupę.
Skiriamos Kurako, Giundėjaus, Achtinsko ir kitos tarmių grupės.

Arealas

Lezginų kalba daugiausia vartojama Dagestano pietinėje (2002 m. surašymo duomenimis kalbančiųjų buvo – 260 000) ir Azerbaidžano šiaurinėje (apie 170 000 kalbančiųjų) dalyje. Dagestano (Rusijos Federacija) viena valstybinių kalbų, kartu su rusų, avarų, darginų, lakų, nogajų ir kt. kalbomis. Dar vartojama Gruzijoje, Kazachijoje, Turkijoje, kai kuriose Europos šalyse. Iš viso kalbančiųjų apie 450 000.

Kalba

Bendrinė rašomoji kalba susiformavo XIX a. Giundėjaus tarmės pagrindu. Lezginų kalba turi daug priebalsių, daiktavardžio 18 linksnių, 2 skaičius, veiksmažodžio keliolika laikų ir 7 nuosakas. Būdingas ergatyvinis sakinio modelis. Iki 1928 m. vartotas arabų raštas, 1928–1938 m. – lotynų raštas, 1938 m. jį pakeitė modifikuota kirilika. 
Lezginų kalba leidžiamos knygos, laikraščiai, iš jų didžiausi „Лезги газет“ Dagestane ir „Самур“ Azerbaidžane.