google/wiki40b huggingface dataset:
Tamsioji energija

Tamsiosios energijos tyrimai

1998 metais Ia tipo supernovų stebėjimų duomenys privertė iškelti hipotezę, kad Visata plečiasi greitėjančiai. Vėliau dar kelios nepriklausomos mokslininkų grupės panaudodamos kitus metodus ir objektus (reliktinis spinduliavimas, gravitaciniai lęšiai, Visatos makrostruktūra) patvirtino šiuos rezultatus.
Gerai visiems žinomas Hablo dėsnis teigia, kad tolimų objektų tolimo greitis yra proporcingas nuotoliui. Tolimo greitis gali būti įvertintas iš raudonojo poslinkio. Surasti atstumus iki tų objektų yra kiek sunkiau. Tam reikia turėti standartinius žinomo šviesio šaltinius, kuriems būtų žinomas absoliutinis ryškis. Žinant jį ir regimąjį ryškį galima rasti atstumą iki to objekto. Ia tipo supernovos ir yra tokie standartiniai šaltiniai, matomi milijardų šviesmečių atstumu. Vienodas visų Ia tipo supernovų absoliutinis ryškis pagrįstas tuo reiškiniu, kad baltoji nykštukė besisukanti poroje su kita žvaigžde akrecijos būdu kaupia medžiagą. Kai jos masė pasiekia Čandrasekaro ribą, žvaigždės medžiagos slėgis nebesugeba pasipriešinti gravitacinėms jėgoms, prasideda nekontroliuojamos branduolinės reakcijos ir žvaigždė sprogsta kaip supernova. Visatos plėtimasis tiriamas atidedant stebimą supernovų ryškį nuo raudonojo poslinkio. Šie grafikai rodo, kad Visatos plėtimasis ne lėtėja (kaip būtų galima tikėtis vien iš medžiagos sudarytai Visatai), o greitėja (tolimesnės supernovos yra silpnesnės, nei kad būtų, jei Visata plėstųsi pastoviu greičiu arba lėtėtų).
Tamsiosios energijos egzistavimas taip pat reikalingas paaiškinti erdvės geometriją ir medžiagos kiekį Visatoje. Reliktinio spinduliavimo matavimai su WMAP rodo, kad Visata yra beveik plokščia (t. y. erdvė yra beveik euklidinė). Tai reiškia, kad Visatos masės – energijos tankis turi būti lygus kritiniam tankiui. Visas medžiagos kiekis (įskaitant barioninę medžiagą ir nematomąją medžiagą), įvertintas iš reliktinio spinduliavimo sudaro tik apie 30 % kritinio tankio. Taigi, reikia dar papildomos energijos, kuri duotų likusius 70 %.
Visatos makrostruktūrų teorija, kuri aprašo struktūrų – galaktikų spiečių, galaktikų, kvazarų, žvaigždžių formavimąsi irgi teigia, kad medžiagos tankis sudaro tik apie 30 % kritinio tankio.
Naujausi WMAP stebėjimai teigia, kad Visatą sudaro 74 % tamsiosios energijos, 22 % nematomosios medžiagos, ir 4 % barioninės medžiagos.
Super Smash Bros.

Super Smash Bros. (pilniau Super Smash Brothers, išvertus „Super mušeikos broliai“) – muštynių ir kovų kompiuterinių žaidimų serija, leidžiama Japonijos „Nintendo“ kompanijos.

Apie žaidimus

Pirmasis „Super Smash Bros.“ žaidimas išleistas 1999 m. „Nintendo 64“ platformai. Serijos kūrėju laikomas Masahiro Sakurai, kuris sukūrė Kirby personažą ir tuo metu dirbo „HAL Laboratory“ studijoje. Vėliau Masahiro Sakurai įkūrė „Sora Ltd.“ studiją, kurioje dirbo ties sekančiais „Super Smash Bros.“ žaidimais.
Serijos žaidimuose žaidėjai gali valdyti „Nintendo“ leidžiamų žaidimų herojus (pvz., Mario, Luigi, Donkey Kong, Kirby, Samus, Yoshi, Link ir kt.). Su kiekvienu nauju žaidimu valdomų veikėjų daugėjo, jų kovos funkcijų įvairėjo. 2008 m. žaidime „Super Smash Bros. Brawl“ pasirodė populiarių kitų žaidimų kūrėjų veikėjų: Solid Snake (sukurtas „Konami“), Sonic the Hedgehog („Sega“). 2014 m. žaidimuose įtraukti Pac-Man („Bandai Namco“), Mega Man ir Ryu („Capcom“),  
Žaidimų herojai pasižymi labai įvairiomis kovotojų savybėmis. Kovojama įvairiausiais būdais, ne vien muštynėmis, šaudymu ar kardais. Kovų esmė − išstumti priešininką iš žaidimų erdvės, kad jis negalėtų į ją grįžti. Žaidimuose nėra tradicinių muštynių žaidimams herojų „sveikatos“ metrų − užuot sužeidus, nuo smūgių mažėja herojų atsparumas ir vis sekančio sėkmingo smūgio metu priešininką galima vis lengviau pastumti. Atsparumo mažėjimą rodo didėjantis veikėjo procentų „metras“: nuo 0 iki 999%. Paprastai, vienos kovos metu veikėjas turi kelias galimybes būti išstumtas ir tęsti kovą su pradiniu 0% rodikliu.
„Super Smash Bros.“ žaidimus galima žaisti 2-4 žaidėjams vienu metu su viena žaidimų konsole matant vaizdą viename ekrane ir turint atskirus žaidimo pultelius. „Nintendo Wii U“ žaidimo versijoje gali dalyvauti iki 8 žaidėjų. Nuo 2008 m. „Super Smash Bros. Brawl“ žaidimo galimos interneto tarptinklinės muštynės. Žaidimuose, be tiesioginių kovų, yra įvairių papildomų kovų scenarijų: pagal laiką, trofėjų rinkimo, vieno žaidėjo misijos prieš AI valdomus priešininkus ir pan. „Super Smash Bros.“ žaidimai yra vieni populiariausių „Nintendo“ žaidimų konsolėms.
Stasys Barzdukas

Biografija

1929 m. baigė Lietuvos universitetą. nuo 1928 m. mokytojavo Tauragėje, Prienuose, Alytuje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945–1949 m. dėstė Eichšteto lietuvių gimnazijoje Bavarijoje. Nuo 1946 m. Švietimo valdybos inspektorius amerikiečių zonoje. Lietuvių mokykloms išleido Lietuvių kalbos gramatiką (1946 m.). 1949 m. persikėlė į JAV. Mokytojavo Klyvlendo lituanistinėje mokykloje, 1950–1951 m. vedėjas. Nemokėdamas anglų kalbos pagal specialybę darbo negavo ir ligi pensijos dirbo staliumi geležinkelio bendrovėje.
1955–1961 m. JAV lietuvių bendruomenės centro valdybos, 1961–1964 m. – tarybos pirmininkas. Įsteigė žurnalą „Pasaulio lietuvis“, 1963–1975 m. jį redagavo. 1966 m. suredagavo „Jaunimo metų kalendorių“.  1963–1969 Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vykdomasis vicepirmininkas, 1969–1973 m. pirmininkas, nuo 1973 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės garbės pirmininkas. Ateitininkų federacijos narys, Ateitininkų sendraugių sąjungos pirmininkas, Lietuvių kalbos draugijos veikėjas.
Sūnūs Arvydas Barzdukas, Gytis Barzdukas. Dukra Aušra Barzdukaitė-Babickienė.
Kurilų salos

Kurilų salos (rus. Курильские острова, Čišima jap. 千島列島) – salynas šiaurės rytų Azijoje, driekiasi nuo Kamčiatkos pusiasalio šiaurėje iki Hokaido salos pietuose. Skiria Ochotsko jūrą (šiaurės vakaruose) nuo Ramiojo vandenyno. Grandinės ilgis ~1300 km. Bendras plotas 10 503 km². Visos Kurilų salos yra valdomos Rusijos (Sachalino sričiai), didžioji dalis yra tarptautinės bendruomenės jai pripažįstamos. Į dvi piečiausiai esančias dideles salas (Iturupą ir Kunašyrą) bei nedideles Šikotano ir Chabomajaus saleles pretenduoja Japonija, kuri laiko jas savo teritorijos dalimi. Ginčas dėl šių salų priklausomybės tęsiasi nuo II-ojo pasaulinio karo pabaigos, Japonijos ginčyjamos salos vadinamos "Šiaurinėmis teritorijomis".

Geografija

Yra 56 didelės salos ir daug nedidelių salelių ir uolų. Didžiausios salos: Iturupas, Kunaširas, Paramuširas, Urupas. Salynas skirstomas į Šiaurės Kurilus ir Pietų Kurilus, skiriamus Kurilų sąsiaurio. 
Salos vulkaninės kilmės, jos yra stratovulkanų, susidariusių Ramiojojo vandenyno plokštės sandūros su Ochotsko plokšte vietoje, viršūnės. Gausu veikiančių ugnikalnių (~40), dažni žemės drebėjimai (tarp jų 8,5 balų 1963 m. žemės drebėjimas ir 8,3 balų 2006 m. žemės drebėjimas), cunamiai. Aukščiausia viršukalnė – 2339 m Alaido ugnikalnis (Atlasovo sala). Kunašyro saloje yra aukščiausias salyne 141 metrų aukščio Iljos Muromiečio krioklys. Daug ežerų (dauguma krateriniai ir lagūniniai).
Klimatas daugiausia atšiaurus, su ilgomis, šaltomis ir vėjuotomis žiemomis bei trumpomis ir ūkanotomis vasaromis. Metinis kritulių kiekis 30-40 mm, daugiausia iškenta sniegu.

Gamta

Kurilų salos išskiriamos į du – šiaurės ir pietų ekoregionus. Šiaurinėje salyno dalyje būdingi kreivamiškiai, pajūrinės pievos, pietinėje spygliuočių (sachalininių kėnių, ajaninių eglių, daūrinių maumedžių) ir plačialapių medžių miškai. Gyvena baltapečiai jūriniai ereliai bei gausios jūrinių paukščių kolonijos, įskaitant Fulmarus glacialis, Fratercula cirrhata, narūnėlių, kirinių, alkinių ir kormoraninių paukščių. Iš žinduolių gyvena jūrinės ūdros, rudieji lokiai bei palei salų pakrantes jūros žinduolių gulyklos.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia žvejyba. Pirito, sieros gavyba.

Gyventojai

Pirmieji salų gyventojai buvo ainai, nors iki XVII a. yra mažai rašytinių šaltinių. Japonų administracija pirmą kartą formaliai salas ėmė valdyti Edo laikotarpiu. XVIII a. pradžioje į Kurilus pradėjo skverbtis Rusijos imperija. Rusų gyvenvietės kūrėsi iki pat Iturupo. Piečiau Iturupo esančių salų dalis užėmė Tokugavos šiogūnato sargybiniai.
Dabar Kuriluose gyvena 19,4 tūkst. gyventojų; rusai, ukrainiečiai, baltarusiai, totoriai, korėjiečiai, nivchai, orokai ir vietiniai ainai. Pagrindinės gyvenvietės – Kurilskas, Severo Kurilskas, Južno Kurilskas.
Gorbatovas

Istorija

Vietovėje nuo seno gyventa meščerų. Gorbatovo gyvenvietė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1565 m. Nuo XVIII a. tapo svarbiu virvių ir špagato vijimo centru. 1779 m. Gorbtovui suteiktas miesto statusas.
Žiovulys

Žiovulys – nesąlyginis kvėpavimo refleksas, kuris priverčia plačiai išsižioti, giliai įkvėpti ir greitai iškvėpti. Kai žiovaujama, visame procese dalyvauja daug kūno dalių. Pirmiausiai, atsidaro burna ir nusileidžia smakras. Tai leidžia įkvėpti kiek galima daugiau oro. Kai įkvepiama, įkvėptas oras užpildo plaučius, deguonis kraujagyslėmis pasiekia smegenis, suintensyvėja širdies plakimas, iš plaučių pasišalina susikaupęs anglies dioksidas. Atsipalaiduoja pilvo preso raumenys ir diafragma nusileidžia žemyn. Po to dalis oro iškvepiama atgal.
Paplitusi nuomonė, kad žiovaujama pavargus, norint miego ar nuobodžiaujant, tačiau mokslininkai mano, kad tai yra kur kas daugiau nei vien tik tokia priežastis. Apie žiovulį ir jo funkcijas kol kas žinoma labai nedaug ir padaryta nedaug tyrimų šiuo klausimu, tačiau keletas teorijų yra. Labiausiai paplitusios 3 teorijos:

Fiziologinė teorija

Kai įkvepiamas didelis kiekis deguonies ir iškvepiama daug anglies dioksido. Ši teorija aiškina kodėl žiovaujama po kelis, grupėmis. Didelėje grupėje anglies dioksido kiekis yra padidėjęs, trūksta oro, todėl organizmui pritrūksta deguonies. Tačiau, jei žiovaujama dėl deguonies trūkumo, tai kodėl nežiovaujama sunkiai dirbant ar darant intensyvius pratimus? Šiai teorijai patikrinti specialistai darė eilę eksperimentų. Eksperimente dalyvaujantiems žmonėms patalpoje buvo padidintas deguonies kiekis, tačiau tai žiovulio nesustabdė. Anglies dioksido sumažinimas taip pat rezultatų nedavė – žiovaujančių nesumažėjo.

Evoliucijos teorija

Kai kurie tyrinėtojai mano, kad žiovulys yra paveldėta savybė iš mūsų ankstyvųjų protėvių, kurie žiovaudavo tyčia, taip stengdamiesi parodyti dantis ir įbauginti kitus.

Nuobodulio teorija

Labiausiai paplitusi nuomonė yra tai, kad žiovulys kyla iš nuobodulio, nuovargio ar esant mieguistumui. Nors žiovaujama pavargus, tačiau ši teorija nepaaiškina kodėl sportininkai žiovauja prieš prasidedant varžyboms.
Neseni tyrimai parodė, kad žiovulio paskirtis gali būti sustiprinti kraujo tekėjimą ir atvėsinti smegenis, nes manoma, kad tai pagerina smegenų veiklą. Jei ši hipotezė teisinga, žiovulys indikuoja ne tik nuovargį, bet ir perėjimą į aktyvesnę, dėmesingesnę būseną.
Katės, šunys, netgi žuvys žiovauja. Manoma, kad žiovulys taip pat gali būti ir bendravimo forma. Nei viena teorija kol kas iki galo nėra patvirtinta.
Eskuintlos departamentas

Geografija

Šiauriniu departamento pakraščiu driekiasi Čiapaso Siera Madrės kalnai su iškiliais ugnikalnių kūgiais (Fuegas, Agva, Pakaja). Tarp jų ir vandenyno pakrantės driekiasi derlinga lyguma. Teritoriją raižo tankus upių, tekančių iš kalnų į vandenyną, tinklas (Marija Linda, Ačiguatė, Akomė ir kt.).
Orientalistika

Orientalistika (oriente - rytai) – tarpdisciplininės vakariečių Artimųjų, Indijos, Tolimųjų Rytų ir kitų Rytų (Azijos žemyno pietinės dalies ir jai kultūriškai artimos Šiaurės Afrikos) kultūrų, visuomenių, kalbų studijos.
Dabar šis terminas kritikuojamas dėl savo eurocentristiško skambesio. Vis dažniau linkstama jį pakeisti tiesiog Azijos studijomis. Tačiau tarp šių terminų esama šiokio tokio neatitikimo. Dažniausiai terminas Azijos studijos naudojamas turint omenyje dabartines Azijos kultūras, valstybes ir visuomenes, tuo tarpu orientalistika - tradicines kultūras, istoriją. Dėl tos priežasties į Azijos studijas neįtraukiamos tokios istorinės disciplinos, kaip šumerologija, asirologija, hetitologija, egiptologija, kurios paprastai įtraukiamos į orientalistikos sampratą.

Istorija

Orientalistikos kaip mokslinės disciplinos pradžia galėtų būti laikoma švietėjų (pvz., Voltaire (Voltero)) susidomėjimas Rytų kultūromis, bei Napoleono Ekspedicija į Egiptą.
Dūdinėliai

Istorija

Dūdinėlių (raštuose rašoma Dudinų) kaime Veiviržėnų bažnyčios vizitacijos aktuose nuo XIX a. pr. minimas Veiviržėnų bažnyčios klebonijos palivarkas su 1 valaku (apie 21 ha) žeme ir sodyba. Palivarke gyveno 2 daržininkai (už naudojimąsi klebonijos žeme atlikinėję klebonui lažadienius) ir vienas žemdirbys (mokėjo klebonui činšą). Palivarko sodyboje buvo gyvenamasis namas, varykla (bravoras), avidė, daržinė, jauja, tvartas.
1861–1938 m. Dūdinėliai priklausė Švėkšnos valsčiui. 1938 m., gyventojų patogumui, prijungti prie Veiviržėnų valsčiaus.
1923 m. Dūdinėlių kaime buvo 5 ūkiai ir 25 gyventojai. Klebonijos palivarke buvo nemažas ūkis, su 9 dideliais mediniais ir moliniais pastatais.
1949 m. iš Dūdinėlio kaimo į Sibirą ištremti Jokšų, Nausėdų šeimos.
Sovietmečiu buvo pastatyta vandentiekio bokštas, karvių ferma.
2002 vasarą Dūdinėlių kaime buvo 11 ūkių, kurie laikė 32 galvijus.

Literatūra

Janina Valančiūtė. Veiviržėnų bažnyčios ir parapijos istorija. UAB „Judex“, Kaunas, 2006.
Henrikas Natalevičius

Henrikas Natalevičius (g. 1953 m. gegužės 23 d.Vilniuje) – Lietuvos tapytojas.

Biografija

1970–1976 m. Vilniaus dailės institute studijavo tapybos specialybę (pas Vladą Karatajų, Antaną Gudaitį). 1976–1980 ir 1984–1988 m. dirbo dailininku apipavidalintoju Vilniaus dailės parodų rūmuose (dabar – Šiuolaikinio meno centras (ŠMC)), 1980–1984 m. – moksliniu bendradarbiu Lietuvos dailės muziejaus Tapybos skyriuje. 1988 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą, 1989 m. tapo dailininkų grupės „24“ nariu.
Nuo 1976 m. dalyvauja dailės parodose. Darbus eksponavo kartu su neformalia bendrakursių (Bronius Gražys, M. Skudutis, Raimondas Sližys, Romanas Vilkauskas) grupe. Surengė 12 autorinių tapybos parodų. Dalyvavo svarbiausiose Sąjūdžio laikotarpio ir pirmųjų Nepriklausomybės metų Lietuvos tapytojų parodose užsienyje: Suomijoje (1986), Švedijoje (1988), Vengrijoje (1989), parodoje „8 tapytojai iš Lietuvos“ Norvegijoje (1990), parodoje „Apokalipsė ir tikėjimas“ Vokietijoje (1990) ir kt. Nuo 1989 m. dalyvavo visose grupės „24“ parodose Lietuvoje ir užsienyje: Prancūzijoje (1994), Švedijoje (1997), Vokietijoje (1999), Anglijoje (2000), kt. Eksponavo kūrinius grupinėse lietuvių dailininkų parodose Olandijoje (1990), Lenkijoje (1992, 1998, 2001), Prancūzijoje (1995), Kanadoje (1995), parodoje „Nonkonformistinis menas iš TSRS“ JAV (1996) ir kt. 2007 m. dalyvavo Baltijos šalių tapybos trienalėje Vilniuje ir laimėjo pirmąją premiją.
Kūrinių yra įsigiję Lietuvos dailės muziejus Vilniuje ir Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus Kaune. Dailininko darbų yra privačiame Nortono Dodge’o rinkinyje „Nonkonformistinis TSRS menas“ (JAV), jų turi privatūs kolekcininkai Lietuvoje ir užsienyje.
Įlankos tautų futbolo taurė

Įlankos tautų futbolo taurė (arab. كأس الخليج العربي = Kass Al-Khaleej Al-Arabi) – regioninis futbolo turnyras, kuriame dalyvauja arabų šalių, išsidėsčiusių prie Persijos įlankos (arabų šalyse vadinamos Arabijos įlanka), nacionalinės rinktinės. Taurės varžybos rengiamos nuo 1970 m., paprastai kas 2–3 metai. Sėkmingiausiai šių varžybų istorijoje rungtyniauja Kuveito rinktinė, 10 kartų laimėjusi Įlankos taurę.
Rimantas Sipavičius

Biografija

1964–1965 m. mokėsi Telšių 4-ojoje vidurinėje mokykloje, 1965–1975 – Telšių Žemaitės vidurinėje mokykloje. 1975–1980 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. Stažavosi Hamburgo advokatų kontoroje (Vokietija, 1994), Vokietijos teismuose (2000, 2003).
1980–1981 m. Šiaulių transporto prokuratūros tardytojas, 1981–1982 m. Panevėžio advokatų kontoros stažuotojas, 1982–1998 – Kauno advokatų kontoros advokatas, 1998–2000 m. Kauno miesto apylinkės teismo teisėjas, teismo pirmininko pavaduotojas, laikinai einantis teismo pirmininko pareigas, nuo 2000 m. pirmininkas.
Lietuvos advokatų tarybos narys, Kauno miesto tarybos deputatas (1991–1995 m. kadencija).
Žmona Romutė (g. 1957 m.), notarė. Sūnus Mindaugas (g. 1982 m.). Dukra Ieva (g. 1989 m.).
Moka vokiečių, rusų kalbas.
Pagirių gimnazija

Istorija

1971 m. Pagiriuose pradėtas statyti didžiausias Pabaltijyje Vilniaus šiltnamių kombinatas. 1976 m. šiltnamių kombinato rūpesčiu pastatyta Pagirių aštuonmetė mokykla gyvenvietės vaikams.  Tuo metu šią mokyklą pradėjo lankyti 120 mokinių, kurie mokėsi lietuviškose ir rusiškose klasėse. Juos mokė 20 pedagogų. Iš pradžių mokykloje buvo tik 11 kabinetų, sporto salė, valgykla ir biblioteka.
Nuo 1978 m. mokykla pradėjo dirbti dviem pamainomis. 1985 m. pastatytas priestatas, mokykla padidėjo ir tapo vidurine. Tuo pačiu metu buvo įrengti chemijos, fizikos ir biologijos kabinetai. Nuo 1987 m. mokykla tapo trikalbe. Iki šiol pamokos dėstomos lietuvių, rusų ir lenkų kalbomis.
1999 m. mokykla sėkmingai dalyvavo profilinio mokymo eksperimente ir tapo pavyzdžiu visos respublikos vidurinėms mokykloms. Mokyklą savo pasiekimais šlovina sportininkai, kurie buvo ne tik rajono čempionai, bet ir puikiai pasirodė respublikos čempionatuose. Daug Pagirių vidurinės mokyklos mokinių yra dalyvavę įvairiuose konkursuose, keletas jų užėmė prizines vietas net tarptautinio lygio olimpiadose.
2006 m. vidurinė mokykla tapo Vilniaus r. Pagirių gimnazija.
FC Lusitanos

Istorija

Klubas įkurtas 2000 m. Klube žaidė tik portugalai (seniau ši tauta vadinta luzitanais).
Jungtukas

Jungtukas – nekaitoma, nesavarankiška kalbos dalis, kuri jungia sakinio dalis ir pačius sakinius.
Generolas feldmaršal-leitenantas

Generolas feldmaršal-leitenantas (rus. генерал-фельдмаршал-лейтенант) – Rusijos imperijos generolo laipsnis 1704–1718 m., žemesnis už generolo feldmaršalo laipsnį. Generolas feldmaršal-leitenantas būdavo artimiausiu generolo feldmaršalo padėjėju, šio nesant perimdavo jo kaip vyriausiojo kariuomenės vado pareigas.
Generolas feldmaršal-leitenantas atitiko vėliau sukurtoje Rangų lentelėje pirmą klasę. Pirmai klasei priklausė tiek aukštesnis generolo feldmaršalo laipsnis, tiek už jį žemesnis generolo feldmaršal-leitenanto laipsnis. Generolas feldmaršal-leitenantas buvo tituluojamas rus. Ваше высокопревосходительство.
Šis karinis laipsnis buvo perimtas iš Austrijos kariuomenės, nes į Rusijos kariuomenę priėmė užsieniečių kariškių, turėjusių šį laipsnį. Jiems mirus šis laipsnis daugiau nebebuvo suteikiamas ir netrukus buvo panaikintas. Atitinkamas pareigas kaip ir anksčiau ėmė vykdyti vyriausias pilnas generolas.
Gamernė

Istorija

Kaimas pavadintas pagal Bezdonės (Juodupio) intako Karosinio pakrantėje stovėjusią kalvę (lenk. hamernia). Bezdonės žemupyje buvo lentpjūvė, vandens malūnas. Veikė plytinė ir keltas per Nerį. Viename iš XX a. antrojoje pusėje išspausdintų topografinių žemėlapių Gamernė pavadinta Kalviais (Кальвяй).
Rėda Nemickienė

Biografija

Baigė Vyžuonų vidurinę mokyklą. 1996–2003 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, įgijo archeologės specialybę.
2001 m. apsigynė bakalaurinį darbą „Pajūrio regiono ankstyvojo metalų laikotarpio akmenų krūsnys ir pylimai”, 2003 m. – magistrinį darbą „Senieji žemdirbystės laukai Rytų Baltijos regione”.
Nuo 2003 m. studijuoja doktorantūroje. Daktaro disertacijos tema: „Vakarų Lietuvos senieji žemdirbystės laukai gamybinio ūkio raidos kontekste“.

Mokslinė veikla

Archeologinių tyrimų interesai: ankstyvasis metalų laikotarpis, senovės žemdirbystės vietos.
Hero (departamentas)

Heras (34) (pranc. L’Hérault, ok. Erau / Eraur [e’raw]) – Prancūzijos departamentas šalies pietuose, Langedoko-Rusijono regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Monpeljė (Montpellier). Generalinės tarybos pirmininkas Andrė Vezinė (André Vezinhet) (PS).
Departamente 3 apskritys, 49 kantonai, 32 municipaliniai susivienijimai ir 343 komunos. Plotas – 6 101 km². 2006 m. – 1 000 000 gyventojų, 147 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Langedoko provincijos dalyje.

Geografija

Hero departamentas ribojasi su Odo, Tarno, Gardo ir Averono departamentais bei Viduržemio jūra.

Klimatas

Klimatas viduržemiškas, su švelniomis žiemomis ir karštomis vasaromis. Vidutinė temperatūra 18°C. Saulėta apie 2290 valandų per metus.

Politika

Departamentui Prancūzijos senate atstovauja Žeraras Delfo, Andrė Vezinė ir Robertas Tropeano, Atstovų rūmuose – 7 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 54 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Alka (religijotyra)

Etimologija

Publijus Kornelijus Tacitas rašytiniuose šaltiniuose paminėjo, kalbant apie nahanarvalų gentis I a. latvių elks, prūsų, lietuvių kalbose žinoma kaip alka yra indoeuropietiško kalbinio paveldo dalis. Indoeuropiečių al- ar alk-/elk- žodžių šaknys žymi religinę reikšmę turinčius žodžius, dauguma jų – sakraliniai terminai (liet. alkas, alka, latv. elks „šventykla“, t. p. latv. „stabas“, got. alhs „maldykla“, „šventykla“, plg. s. angl. ealʒian „saugoti“, „ginti“ nuo piktųjų dvasių ir pan.).

Reikšmė

Dažniausiai alka būdavo įrengiama atviroje vietoje, pvz., aukštumoje, ant kalno (alkakalnyje), šventoje giraitėje, nedideliame lauke arba pievoje prie upelių kur auga šventasis medis. Kartais alkos randamos prie piliakalnių. Alkos buvo laikomos šventomis vietomis, apgaubtos ypatinga pagarba.
Alkose įrengdavo aukurą, kuriame kūrendavo amžinąją (šventąją) ugnį. Jose aukodavo jaučius, avinus, ožius ir kitus gyvūnus. Alkavietėse randama mirusiųjų kaulų, tai rodo, kad čia buvo laidojama. Nuo neolito laikotarpio aukojant daužydavo molinius indus, tikint, kad dužimo garsas nukreipia blogąsias dvasias. Paprotys daužyti indus per laidotuves, vestuves, krikštynas dalinai išlikęs iki mūsų dienų.

Vietovardžiai

Lietuvoje yra ~120 vietovardžių, susijusių su alka (33 % pievų pavadinimai, 19 % upių, ežerų, raistų, 17 % kalnelių, 10 % kaimų), keletas žymesnių pavyzdžių: Alka (Molėtų raj.) ir Alka (Šilutės raj.), Alkai (Utenos raj.), Alkakalnis, Alkaragis ir Antalksnė prie Linkmenų (Ignalinos raj.), Alkas (Kretingos raj.), Alkaupis (Šilalės raj.), Alkavietė (Rokiškio raj.), Alkinė (Ukmergės raj.).
Albinas Ežerskis

Biografija

1988 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
1977 m. Padievyčio žuvininkystės ūkio laukininkystės brigadininkas, 1978–1980 m. augalininkystės padalinio vadovas, 1980–1984 m. Padievyčio tarybinio ūkio vyr. agronomas, 1984–1988 m. direktoriaus pavaduotojas gamybai, 1988–2002 m. „Medvėgalio“ tarybinio ūkio direktorius. 2002–2003 m. ir 2007–2011 m. Šilalės rajono savivaldybės meras. 2003–2005 m. Seimo nario Zigmanto Balčyčio padėjėjas, 2005–2007 m. žemės ūkio bendrovės „Medvėgalis“ pirmininkas; o nuo 2011 m. – pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilalės rajono skyriaus narys, 2002 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas, 2005 m. Šilalės skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Aldona, vaikai Raimonda, Lina.
Varmės Lidzbarkas

Istorija

Iki XX a. miestas priklausė R. Prūsijai, buvo Heilsbergo apskrities centras.