google/wiki40b huggingface dataset:
Nobuhiro Watsuki

Biografija

Vaikystėje Nobuhiro mokėsi kendo, bet jam nesisekė, jis niekada nelaimėjo nei vienos kovos. Kurdamas vieną iš „Rurouni Kenshin“ manga veikėjų Myōjin Yahiko, jis pasitelkė savo požiūrį į kendo. Vatsuki taip pat mėgo piešti.
Vatsuki studijavo Nagokos aukštojoje mokykloje, kurioje besimokydamas sukūrė savo komiksą „Teacher Pon“ ir už jį laimėjo „Tezuka Award“ apdovanojimą. Jis taip pat dirbo asistentu Takeshi Obatai kol pradėjo kūrti „Arabian Lamp-Lamp“ ir „Chikara Mito Densetsu“.
1994 metais leidykla „Shueisha“ žurnale „Weekly Shōnen Jump“ išspausdino 31 puslapio istoriją, kuri buvo pavadinta „Rurouni: The Meiji Swordsman Romantic Story“ (Klajūnas: romantiška Meidži kardininko istorija), iš ko paskui kilo Rurouni Kenshin manga ir anime, išgarsinę Vatsuki Japonijoje ir visame pasaulyje.
Pats Vatsuki mėgsta skaityti komiksus, ypač „Žmogus-voras“ ir „X-Menai“, taip pat klausytis roko muzikos ir žiūrėti veiksmo filmus lygiai taip pat kaip ir anime. Jo mėgstamiausias anime yra „Neon Genesis Evangelion“.
Ius sanguinis

Istorija

XIX a. pabaigoje Prancūzijos ir Vokietijos debatai dėl pilietybės apėmė Ernest Renan prieštaravimą Vokietijos „objektyvios pilietybės“ koncepcijai, kuri buvo grįsta pilietybės įgijimu kraujo ryšiais, rase ir net kalba. E. Renan‘o požiūris paaiškina Prancūzijos pasirinkimą pilietybę suteikti remiantis ius soli principu. Daugelis valstybių naudojasi kartu ir ius sanguinis, ir ius soli principais (tokios valstybės kaip Jungtinės Amerikos Valstijos, Kanada, Italija, Izraelis, Graikija, Islandija ir kitos).
Išskyrus Prancūziją, ius sanguinis principui kontinentinės Europos valstybės vis dar teikia pirmenybę. Tokiu būdu jos bando palaikyti kultūros ir nacionalinio identiteto vientisumą. Kai kurios valstybės suteikia asmenims, gimusiems šalyje, tokias pačias teises kaip ir piliečiams, tačiau oficialiai pilietybė nėra suteikiama. Tokių atvejų pavyzdžiu gali būti Indfødsret Danijoje, kur sulaukę 18-iolikos metų nepiliečiai gyventojai gali pasirinkti laikyti testą ir įgyti Danijos pilietybę.
Kazys Plačenis

Biografija

1928 m. baigė Šiaulių gimnaziją, tarnavo Kauno pašte, kitose Kauno ir Vilniaus įstaigose. Redagavo žurnalus „Pašto pasaulis“, „Ryšininkų gyvenimas“. Po karo mokytojavo, nuo 1950 m. laikraščio „Tarybinė Klaipėda“ redakcijos Kultūros skyriaus vedėjas.
Chlumecas prie Cidlinos

Istorija

Manoma, kad gyvenvietė, o vėliau ir miestelis įkurtas XI a. ant Chlumo kalvos. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1110 m. Iki 1918 m. priklausė Austrijos imperijai.
Kušnarenkovo kultūra

Kušnarenkovo kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, ją išskyrė V. Geningas pagal 1955–1959 m. kasinėtą Kušnarenkovo kapinyną (Baškirija).

Arealas

Kušnarenkovo kultūra VI a. – VIII a. buvo paplitusi Pietų Urale, Pauralėje – Belos, Karnos ir Ikos baseinuose. Žinoma daugiau kaip 40 paminklų – kapinynų, pavienių kapų ir gyvenviečių. Manoma, kad Kušnarenkovo kultūra išplito VI a. viduryje iš Užuralės ir Vakarų Sibiro miškastepių rajonų. Kušnarenkovo kultūros žmonės – ugrų protėviai. VIII a. į vakarus nuo Uralo ir Pauralės atklydus kitai ugrų genčių grupei susiklostė Karajakupovo kultūra.

Kultūra

Kušnarenkovo kultūros žmonės – klajokliai, slėniuose ir upių terasose kūrė laikinas gyvenvietes. Vertėsi gyvulininkyste ir medžiokle. Naudojo akmeninius, kaulinius ir geležinius įrankius bei ginklus. Papuošalai ir dekoratyvinės detalės dažniausiai metaliniai. Keramika lipdyta, plonasienė, apskritadugnė, dailių formų. Greta gyvenviečių aptinkama kapinynų arba pavienių kapų.
Mirusieji laidoti po mažais pilkapių sampilais, supiltais iš žemių, negiliose stačiakampėse ar ovalo formos duobėse, aukštielninki, su įkapėmis. Galvūgalyje dėdavo indą su maistu mirusiajam. Pilkapiuose laidota 1-3 mirusieji, kartais juose aptinkama žirgų galvų ir kojų. Įkapės: ginklai (kauliniai ir geležiniai strėlių antgaliai, geležiniai kalavijai), įvairūs papuošalai, kauliniai apkalai, indai, pakinktai (balnakilpės ir žąslai), diržo sagtys ir puošybos detalės, dažniausiai su heraldiniais motyvais.
Antigva Gvatemala

Vulkanai

Aplink miestą yra 3 ugnikalniai: pietuose iškilęs Agvos ugnikalnis (aukštis 3766 m), vakaruose – Akatenangas (3976 m) ir Fuegas (3763 m).
Banko akceptas

Bankų akceptai yra bankų sutikimas apmokėti mokėjimo dokumentus, pavyzdžiui, vekselius, tai apmokėjimo garantija. Tokiu būdu bankai teikia paskolas tarptautinės prekybos mokėjimams vykdyti. Vekselius į banką pateikia importuotojai ir eksportuotojai. Bankų paskolos dažniausiai yra trumpalaikės. Bankų akceptai laikomi pačiais saugiausiais. Akcepto savininku jo supirkimo momentu gali būti tiek bankas, tiek užsienio eksportuotojas arba pinigų rinkos investuotojas. Jis yra patikimas ir aukšto likvidumo. Be to jie gali būti paleidžiami į antrinę rinką. Akceptas pardavinėjamas žemesne nei nominali vertė, todėl investuotojo pelnas susidarys tik padidėjus akcepto kainai iki jo supirkimo. Be to jie priimami ir į banko privalomus rezervus. Privalumas: maža rizika, o trūkumas – ribotas supirkimo laikotarpis.
Jauneikiai

Istorija

Jauneikiuose, prie pagrindinio kelio (56°12′44″š. pl. 23°30′17″r. ilg.), augęs apie 6 m apimties ąžuolas. Pasakojama, ant šio ąžuolo šakų Napoleonas žygiuodamas per Lietuvą džiovinęs marškinius. 2015 m. balandžio 16 d., dėl nežinomų aplinkybių jis buvo nupjautas. Prieš dešimtmetį S. Valatkevičienė rašė, jog Jauneikių žmonės be šio ąžuolo neįsivaizduoja gyvenimo. 2012 m. duomenimis (pagal Google Street View vaizdus), jis gražiai žaliavo. Pasak Juozo Šliavo, Jauneikių ąžuolą sodino Jansonų – senųjų šalia esančios sodybos šeimininkų protėviai. 
Iš Mato Slančiausko tautosakos rinkinių žinoma apie tai, jog 1902 m. už 12 rublių buvo parduotas ir nukirstas tame pačiame Jauneikių kaime, Maižių sodyboje augęs ąžuolas. Iš liemens pagaminus malūno volą Maižiams sapne pasirodė jų senelis (bočius). Jis atėjęs į klėties pastogę ir atsisėdęs. Išgąsdinti Maižiai visą uždarbį paskyrė užpirkti šv. Mišioms – kad tik kas iš jų namų nenumirtų.
Migonių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Kruonės kairiojo kranto aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, 11–16 m aukščio. Aikštelė ovali, 9 x 16 m dydžio. Jos pietiniame šlaite supiltas 4 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio šlaitas leidžiasi į 25 m pločio, 2 m gylio griovį. Yra 1,5 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurios kultūrinis sluoksnis siekia 0,5 m.
Piliakalnį 1954–1955 m. ir 1957 m. tyrė Vilniaus universitetas ir Lietuvos istorijos institutas (vadovė Regina Volkaitė-Kulikauskienė). Ištirtas 100 m² plotas; padaryti pylimo ir pietinio šlaito pjūviai. Aptiktas 2,8 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta brūkšniuotosios ir grublėtosios keramikos dirbinių, molinių verpstukų, akmeninių trintuvų, geležinis įmovinis kirvis. Išskirti 4 pylimo statybos etapai, kiekvienas jų pasibaigęs gaisru. Pirmasis pylimas buvo 1,2 m aukščio, 5 m pločio, su medine užtvara viršuje, kuri sudegė. Po to pylimas buvo paaukštintas iki 2 m aukščio ir 7 m pločio užpilant smėlio sluoksnį ir užplūkiant molį. Jo viršuje buvusi medinė siena irgi sudegė. Trečiasis pylimas paaukštintas iki 3 m ir ties pagrindu siekė 11 m plotį. Naujoji medinė gynybinė siena įrengta jo vidiniame šlaite, sustiprinta akmenimis. Ji juosė ir visą aikštelę. Sudegus šiai sienai pylimas paaukštintas iki dabartinės išvaizdos, jo išorinis šlaitas išgrįstas iki 40 cm skersmens akmenimis.
Gyvenvietėje rasta pastatų liekanų, masyvi žalvarinė apyrankė, Romos imperatoriaus Maksimino I sestercija, molinių verpstukų, geležinių ylų ir smeigtukų, brūkšniuotosios ir grublėtosios keramikos dirbinių. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e.–II tūkstantmečio pradžia. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus. 0,15 km į šiaurės rytus yra Migonių pilkapynas.
Romos katalikų bažnyčios Porto ir Santa Rufinos suburbinė diecezija

Romos katalikų bažnyčios Porto ir Santa Rufinos suburbinė diecezija (it. sede suburbicaria di Porto-Santa Rufina; lot. Dioecesis Portuensis-Sanctae Rufinae) – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, kurios centras yra La Storta miestas Italijoje.
Dabartinis diecezinis Porto ir Santa Rufinos vyskupas yra Džinas Realis (Gino Reali).
Dabartinis kardinolas vyskupas yra Rože Ečegarajus (Roger Marie Élie Etchegaray).

Porto krikščionių istorija

Portas (Senovės Romos laikais lot. Portus) buvo pagrindinis Romos uostas. Jį pastatė Klaudijus dešiniajame Tibro krante, priešais Ostiją. Trajanas uostą padidino, ir netrukus apie uostą išaugo miestas, kuris gan greitai tapo nepriklausomas nuo Ostijos.
Šiame mieste anksti atsirado krikščionių. Žinomi keli Porto kankiniai (Herculanus, Hyacinthus, Martialis, Saturninus Epictetus, Maprilis ir Felix). Miestas žinomas ir kaip galimos šv. Ipolito vyskupijos centras.
314 m. Porto vyskupu buvo Gregorius. 370 m. Porte buvo pastatyta didžiojo Pamachijaus (Pammachius) prieglauda.
Istoriškai Porto vyskupas tapo antruoju kardinolu (pirmuoju buvo Ostijos vyskupas), pirmadieniais jis vadovaudavo apeigoms Laterano Šv. Jono bazilikoje.

Rufinos krikščionių istorija

Santa Rufina išaugo aplink Šventųjų kankinių šv. Rufino ir šv. Sekundos baziliką prie kelio Via Aurelia, 21 km nuo Rome. Teigiama, kad baziliką ėmė statyti popiežius Julijus I, o baigė šventasis Damasas. IX a. miestą sunaikino saracėnai, ir popiežių Leono IV ir Sergijaus III pastangos išgelbėti miestą sunykimo buvo nesėkmingos. Iš miesto liko tik senovinių bazilikos ir koplyčios likučiai.
Pirmieji duomenys apie vyskupijos centrą Santa Rufinoje turimi iš V a.: tuometinis jos vyskupas Adeodatas dalyvavo popiežiaus Simono taryboje, kitam vyskupui šv. Valentinui, Romos vikarui, nesant popiežiaus Vigilijaus, Totila nukirto plaštakas.
Voniškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Burbonių miške. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 15x12 m dydžio, iš visų pusių apjuosta 100 m ilgio, 2-3 m aukščio, 14 m pločio pylimu. Šlaitai statūs, 15-18 m aukščio (įskaitant pylimus).
Pietinis aikštelės kraštas apardytas duobės, šlaitai – griūvančių medžių kelmų išraustų duobių, žvėrelių urvų.
Vakarų pusėje, 0,7 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Aplinkiniai piliakalniai

Einoronių piliakalnis 14 kmMirgėlių piliakalnis 14 kmŽuklijų I piliakalnis 14 kmDaugų piliakalnis 16 kmTurgelių piliakalnis 58 kmDvarčių piliakalnis 19 kmGirežerio piliakalnis 18 kmKrūminių piliakalnis 19 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Jonušas Alšėniškis

Biografija

Kilęs iš XIII a.-XVI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų Alšėniškių giminės. Tėvas Aleksandras Alšėniškis, motina Sofija Sudimantaitė, (Zofia Sudymuntowiczówna)  broliai Jurgis Alšėniškis, Povilas Alšėniškis.
1488 m. studijavo Krokuvos universitete. 1501-1504 m. Slanimo seniūnas, nuo 1511 m. Valkavisko vietininkas.
XVIII amžiaus 4-as dešimtmetis

XVIII amžiaus ketvirtasis dešimtmetis prasidėjo 1731 metais ir baigėsi 1740 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVII amžius – XVIII amžius – XIX amžius
Dešimtmečiai: 9-as 10-as 1-as 2-as 3-as - 4-as - 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as
Metai: 1731 1732 1733 1734 1735 1736 1737 1738 1739 1740
Perlejevo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Bresto srities, Semiatičės rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Božimai, Čarkuvka Duža, Čarkuvka Mala, Glembočekas, Glodai, Grane, Kobila, Koski Duže, Koski Vipichai, Kruzai, Lazai, Lešnikai, Leščka Duža, Leščka Mala, Miodusi Dvorakai, Miodusi Inochai, Miodusi Pokživne, Močidli Dubinai, Močidli Kukielkai, Močidli Pščulkai, Nove Grane, Olševas, Osnuvka, Osnuvka Virembai, Pelchas, Perlejevas, Piečiskai, Poniatai, Stare Močidlai, Tvarogi Lackiai, Tvarogi Ruskiai, Tvarogi Mazurai, Tvarogi Trombnica, Tvarogi Vipichai ir Viktorovas.
Činhojis

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1906 m. italų kolonistų ir kolonijiniais laikais vadinta Sinoja (Sinoia).
Bernina

Bernina – kalnų masyvas Retijos Alpėse, Šveicarijos ir Italijos pasienyje, tarp Ino ir Ados aukštupių. Tai yra aukščiausia Rytų Alpių dalis. Aukštis siekia iki 4049 m (Berninos viršūnė). Kalnai sudaryti iš granito, sienito, gneisų, kristalinių skalūnų. Dengia ledynai (didžiausias – Morteračo), sniegynai. Į rytus nuo Berninos viršūnės, Šveicarijoje, 2323 m aukštyje, yra Berninos perėja, kuria ja eina Sankt Morico-Tirano siaurasis geležinkelis ir plentas. Populiarus turizmas, alpinizmas, įrengta daug žiemos sporto bazių.
Kislovodskas

Istorija

Įkurtas 1803 m. kaip tvirtovė, miesto teises gavo 1830 m.

Pavadinimo kilmė

Vardą gavo pagal tai, kad šiose vietovėse gausu gydomųjų šaltinių, kuriuose yra daug angliarūgštės (rus. кислая вода – „rūgštus vanduo“).
Vytėnų laidojimo koplyčia

Istorija

XX a. pirmojoje pusėje parką prižiūrėjo Vytėnuose veikęs saleziečių vienuolynas. Koplyčią 1937 m. pastatė vienuoliai. Čia iš Skirsnemunės bažnyčios buvo perkelti saleziečių globėjo kunigo Antano Petraičio, mirusio 1933 m., palaikai. Antrojo pasaulinio karo metu jie vėl buvo grąžinti į Skirsnemunės bažnyčią. 1930 m. testamentu A. Petraitis įgytą turtą buvo perdavęs saleziečių kongregacijai.

Architektūra

Istorizmo stilistikos koplyčia pastatyta pagal inžinieriaus Jurgio Valaičio projektą. Raudonų plytų mūro stačiakampio plano statinys yra sudėtingo tūrio: turi žemesnę vienanavę patalpą ir aukštesnę presbiteriją. Virš dvišlaičio stogo iškeltas kupolas. Laidojimo rūsyje 4 aukštais išdėstytos stačiakampės laidojimo nišos.
Priekiniame fasade virš įėjimo durų yra dvikalbis įrašas (lotynų ir lietuvių k.): „Atlygink, Viešpatie, ištikimiesiems ir geraširdžiams (PSCXXIV4)“. Po galine siena betoniniame pamate įspausta koplyčios pastatymo data „1937“.
Marija Šerienė

Biografija

1970 m. baigė Šilų aštuonmetę, 1973 m. baigė Raguvos vidurinę mokyklą. 1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo buhalterės ekonomistės specialybę. Kartu baigė Visuomeninių profesijų fakultetą ir gavo Dramos režisierės diplomą.
1977–1979 m. Pasvalio „Žemūktechnikos“ susivienijimo, 1979–1980 m. Pasvalio rajono Sabonių kolūkio buhalterė, 1980–1992 m. Pakruojo rajono Karolio Požėlos kolūkio vyriausioji buhalterė. 1992–1995 m. Lietuvos Respublikos Valstybės kontrolės departamento kontrolierė, 1995–1996 m. Pakruojo rajono savivaldybės merė. 1996–2000 m. Seimo narė. Nuo 2004 m. Seimo Audito komiteto patarėja, Vyriausioji vidaus auditorė.
1992 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narė, valdybos narė, 1998–2003 m. Moderniųjų krikščionių demokratų sąjungos narė, partijos valdybos narė.
1995–1997 m. ir 1997 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narė.
Lietuvos valstybės tarnautojų profesinės sąjungos Moterų komiteto pirmininkė. Lietuvos mokesčių mokėtojų asociacijos įkūrėja ir narė, visuomeninės organizacijos „Moterys prieš alkoholizmą ir narkomaniją“ pirmininkė, Pakruojo rajono Katalikių moterų draugijos pirmininkė. Laisvalaikio pomėgiai – poezija, važinėjimas dviračiu ir stalo tenisas.
Vyras Anicetas veterinarijos gydytojas, sūnūs Povilas ir Viktoras.
Metalurgija

Metalurgija - medžiagotyros dalis, tirianti cheminių elementų metalų fizikines ir chemines savybes, jų tarpusavio junginius ir junginius su kitais elementais, vadinamus lydiniais. Kartu metalurgija yra technologija, užsiimanti metalų su reikiamomis savybėmis gamyba.

Istorija

Manoma, kad pirmasis metalas, kurį ėmė apdoroti žmonės, buvo auksas, kuris būna randamas laisvas, grynuoliuose. Paleolito laikais (prieš 40 000 m.) gyventuose urvuose Ispanijoje aptikti nedideli natūralaus grynuolių kilmės aukso.
Senosios tautos naudojo ir kitus metalus, randamus grynuoliuose (sidabras, varis, alavas), ir meteoritų geležį. Egiptiečių ginklai iš meteoritų geležies (gaminti apie 3000 m. p.m.e) buvo labai vertinami ir vadinami „durklais iš dangaus“.
Tikroji metalurgija prasidėjo, kai buvo išmokta išlydyti varį ir alavą iš uolienų, o vėliau gaminti jų lydinį bronzą. Tai buvo bronzos amžiaus pradžia (~3500 m. pr. m. e.).
Geležies išgavimas iš jos rūdos yra sunkesnis už vario ir bronzos lydymą. Manoma, kad geležies metalurgiją išrado hetitai apie 1200 m. p.m.e (geležies amžiaus pradžia).

Išgaunamoji metalurgija

Tai metalų išgavimas iš rūdos ir išgauto metalo gryninimas, gaunant švaresnį metalą. Tam, kad metalo oksidą ar sulfidą paversti grynu metalu, rūdą tenka fiziškai, chemiškai ar elektroliziškai redukuoti.
Iškasta rūda yra malama į tokio dydžio daleles, kad jos būtų sudarytos arba iš uolienos su metalu, arba iš kitų uolienų, kurios metalo neturi. Tolesnė operacija būna sodrinimas, kada metalingosios dalelės atskiriamos nuo bergždųjų. Taip gaunamas rūdos koncentratas.
Kartais naudojamas išplovimas – skalaujant rūdos tirpsta ir gaunami reikiamo metalo junginių turtingi tirpalai. Iš šių tirpalų išgaunamas grynas metalas.
Neretai rūdoje yra daugiau kaip vienas metalas. Išskyrus pirmąjį metalą gautose atliekose būna likę antrojo (o kartais ir trečiojo) metalo. Todėl jos tampa antrojo metalo išskyrimo žaliava. Kartais koncentratai būna praturtinti išsyk keliais metalais.
Japonijos sostinė

Japonijos sostinė (jap. 日本の首都) – vieta, kur įsikūrusi Japonijos vyriausybė ir imperatoriaus rezidencija. Dabartinės Japonijos sostinės Tokijo, statusas nėra ginčytinas, bet juridiškai nėra nustatytas. Tiksliai nesutariama, kada Tokijas tapo Japonijos sostine. Vieni Tokijo tapimu sostine laiko 1868 m. įkūrus Tokijo prefektūrą, kiti – Edo pilies tapimą Tokijo pilimi, treti – Tokijo pilies paskelbimą imperatoriškaisiais rūmais 1869 m.

Japonijos sostinės sąvoka iki Meidži restauracijos

Edo laikotarpiu buvo dažnai teigiama, kad Japonija turi tris sostines: Edas buvo Tokugavos šiogūnato sostinė, Kiote buvo imperatoriaus rezidencija, Osaka – neoficiali pirklių sostinė.
Benediktas Jonas Tiškevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Benediktas Henrikas Tiškevičius. Motina Klara Elžbieta Bankroft. Brolis Edvardas Tiškevičius

Šeima

1903 m. vedė, žmona Rožė Branicka. Sūnus Benediktas Vladislovas Tiškevičius (1905 m. rugpjūčio 2 d. – 1956 m. vasario 6 d. Lodzėje), 1938 m. balandžio 21 d. Balicėje prie Krokuvos buvo vedęs Eleonorą Mariją Radvilaitę (Eleonora Maria Aniela Alberta Renata Karolina Radziwiłł), Jeronimo Mikalojaus Radvilos ir Renatos Marijos dukterį, bet vaikų neturėjo. Žmona po jo mirties 1959 m. ištekėjo už Roger de Froidcourt.
Vač

Vač (skr. वाच् = Vāc 'kalba, žodis, žosmė') – vedinėje mitologijoje – šventosios kalbos įasmeninimas. Jai Rigvedoje paskirta viena giesmė (10.125), kurioje anagramomis užslėptas jos vardas; pasakojama, kad ji gyvena danguje ir žemėje, jos įsčios yra vandenyje, jūroje; ji tęsiasi į visas pasaulio šalis, vėja tarsi vėjas, apima pasaulius, ji – platesnė už žemę ir dangų. Vač yra visų gerybių viešpatni ir teikėja; tą, ką ji pamilsta, apdovanoja išmintimi, regėjimu, o tuos, kurie nekenčia brahmanų, Rudra perveria savo strėle. Ji turi daugybę pavidalų, ji neša Mitrą, Varuną, Indrą, Agnį, Ašvinus, Somą, Tvaštarą, Pūšaną ir Bhagą, su ja eina Rudra, Vasūs, Aditė, Visi dievai. Ji dar vadinama dievų valdove. Kitąsyk kalbos viešpačiu (vacaspati) vadinamas Soma arba Višvakarmanas. Atharavedoje Vač prilyginama Viradž („visvaldystė“) ir laikoma Kamos dukterimi.
Povedinėje literatūroje Vač vadinama „vedų motina“, Vač trečiuoju žingsniu sukuria Višnus. Ji laikoma Indros žmona, o griaustinis – jos balsas. Šatapatha Brahmanoje Vač laikoma viena iš Pradžapačio žmonų, sukūrusi vandenį kalbos pavidalu. Epiniu laikotarpiu Vač imta laikyti iškalbos, išminties deive ir sutapatinta su Sarasvate. Žinomas mitas apie tai, kaip Vač, pasivertusi moterimi, iš Gandharvų turi išgauti pavogtą Somą.
Vač paveikslas susidarė dėl senovės arijų sekos „mintis–žodis–veiksmas“ suvokimo ir itin didelės reikšmės suteikimo skambančiai kalbai. Galima rasti paralelių tarp senovės arijų teorijų apie kalbą (Vač) ir senovės graikų Logoso idėjos.
Draudimas prisiartinti prie nukentėjusio asmens

Draudimas prisiartinti prie nukentėjusio asmens – baudžiamojo poveikio priemonė, tam tikro kaltininko elgesio draudimas.

Lietuva

Teismas gali skirti draudimą prisiartinti prie nukentėjusio asmens, jei tai būtina siekiant apsaugoti nukentėjusio asmens teisėtus interesus (LR baudžiamasis kodeksas, 721(1) straipsnis „Draudimas prisiartinti prie nukentėjusio asmens“, 1 dalis).
Paskyrus draudimą prisiartinti prie nukentėjusio asmens, iki teismo nustatyto termino pabaigos kaltininkui draudžiama bendrauti ir ieškoti ryšių su nukentėjusiu asmeniu, lankytis nurodytose vietose, kuriose būna nukentėjęs asmuo (LR BK 721(1) str. 2 d.).
Jei kaltininkas ir nukentėjęs asmuo gyvena vienoje gyvenamojoje patalpoje, paskyrus draudimą prisiartinti prie nukentėjusio asmens, teismas įpareigoja kaltininką gyventi skyrium iki teismo nustatyto termino pabaigos arba kol įstatymų nustatyta tvarka bus išspręstas teisės gyventi toje gyvenamojoje patalpoje suteikimo nukentėjusiam asmeniui arba kaltininkui klausimas (LR BK 721(1) str. 3 d.).
Krasnapolio sinagoga

Krasnapolio sinagoga (lenk. Synagoga w Krasnopolu) - sinagoga pastatyta 1850 m. prie nedidelio Krasnapolio kaimo žydų turgaus. Per II pasaulinį karą sinagoga stipriai nukentėjo. Po karo ilgai stovėjo apleista. 1988 m. buvo atrestauruota. Po atrestauravimo sinagogoje veikė parduotuvė, baras ir gyvenamieji kambariai. Sinagoga stačiakampio formos.
Heparinas

Heparinas – sotusis glikozaminoglikanas, plačiai naudojamas kaip įšvirkščiamasis kraujo antikoaguliantas, turintis didžiausią neigiamo krūvio tankumą iš visų biologinių molekulių.
Aptinkamas bazofiluose ir putliosiose ląstelėse.
Krūtininis gvardijos ženklas

TSRS gvardija

1942 m. gegužės 21 d. įsteigtas krūtininis tarybinės gvardijos ženklas, teiktas DVRA (po to – Tarybinės Armijos) gvardijos dalinių, vėliau – ir karinio jūrų laivyno gvardijos dalinių ir laivų kariškiams.
Teisę segėti gvardijos ženklelį turėjo kariškiai, tarnavę daliniuose ir junginiuose, kuriems buvos suteiktas Gvardijos garbės vardas. Pirmi tokie gvardijos junginiai pasirodė 1941 m. rugsėjo 18 d. Gvardijos vardas būdavo suteikiamas už ypatingus kovinius nuopelnus.
Gvardijos dalinių kareiviai krūtininius gvardijos ženklelius turėjo segėti dešinėje krūtinės pusėje pirmą (jei kariškis turi kitų šioje pusėje segimų apdovanojimų), o laivyno gvardijos dalinių ir laivų kariškiai segėdavo specialias plokšteles su muarine oranžine juostele su išilginiais juodais dryžiais (gvardijos juosta).
Nuo 1943 m. gvardijos ženklas būdavo prisegamas ir prie gvardijos dalinių bei junginių vėliavų (1943 m. birželio 11 d. TSRS AT Prezidiumo nutarimas). Po to Gvardijos ženklą ėmė piešti ir ant kovos mašinų.
Gvardijos dalinių, laivų ir junginių vadai krūtininius gvardijos ženklelius kiekvienam kariškiui įteikdavo asmeniškai, prieš iškilmingą dalinio ar laivo personalo rikiuotę. Kariškis gvardijos ženklą turėjo teisę segėti tol, kol tarnavo gvardijos dalinyje (laive ar junginyje).
Gvardijos ženklai būdavo įteikiami iki TSRS subyrėjimo. Į kariškio, kuriam buvo įteiktas gvardijos ženklas, karinį bilietą būdavo įrašomas atitinkamas įrašas, tvirtintas parašu ir antspaudu. Atsargos ir dimisijos kariškiai, tarnavę gvardijos daliniuose, gvardijos ženklus su uniforma nešioja iki šiol.