google/wiki40b huggingface dataset:
Kazimieras Venclauskis

Biografija

Mokėsi Lieplaukės pradžios mokykloje, 1896 m. – Palangos progimnazijoje, 1898 m. baigė vokišką Liepojos gimnaziją, joje priklausė slaptai moksleivių socialdemokratinei organizacijai, dirbo darbininkų švietimo rateliuose. Nuo 1898 m. studijavo technikos mokslus Petrapilio, mediciną – Varšuvos universitetuose, 1903 m. baigė Dorpato universiteto Teisės fakultetą.
1904 m. Kairiškiuose dalyvavo socialdemokratų jaunimo organizacijos steigiamajame suvažiavime. Nuo 1903 m. dirbo Rygos teismo kandidatas, nuo 1905 m. – tardytojas Rygos teismo civiliniame skyriuje, 1907 m. – Arensburge.
Atstovavo lietuvius socialdemokratus, kurių tuo metu Rygoje buvo 30 kuopelių su 500 narių, Federatyviniame revoliuciniame komitete, leido laikraštį „Pirmyn“, įsteigė legalią švietimo draugiją „Žvaigždė“, jos valdybos narys, prie draugijos įsteigė kelias lietuviškas mokyklas Rygos darbininkų priemiesčiuose, Lietuvių kultūros centrą.
Nuo 1908 m. – advokatas Šiauliuose. 1908 m. išrinktas lietuvių dramos, muzikos, dainos draugijos „Varpas“ valdybos pirmininku. Nuo 1908 m. – LSDP Šiaulių apskrities organizacijos tarybos pirmininkas. 1911 m. išrinktas Šiaulių miesto Dūmos nariu, dirbo Šiaulių savivaldybės turto vertinimo komisijoje ir privertė miesto turtuolius deklaruoti visą turimą turtą. Taip iki tol mokesčius slėpęs fabrikantas Chaimas Frenkelis tapo milijonieriumi. Už aktyvią veiklą 1912 m. rugsėjo 28 d. areštuotas, bet, neradus įkalčių, paleistas. Tačiau byla buvo iškelta, o tai sutrukdė kandidatuoti Valstybės Dūmos rinkimuose.
Nuo 1914 m. rugpjūčio mėn. iki 1918 m. gegužės mėn. buvo mobilizuotas į Rusijos kariuomenę ir dirbo Žemietijų (savivaldybių) sąjungos įgaliotiniu Vakarų fronte, 10-osios armijos štabo juristu, steigė ir tvarkė pafrontės ligonines, maitinimo punktus. Į Šiaulius grįžo 1918 m. birželio 13 d.
1918 m. lapkričio 26 d. – 1919 m. balandžio 17 d. – pirmasis nepriklausomoje Lietuvoje Šiaulių miesto burmistras. 1919–1921 m. – Šiaulių apskrities valdybos pirmininkas. 1919–1920 m. dėstė teisę Šiaulių gimnazijoje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Seime priklausė Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijai. LSDP frakcijos pirmininkas. 1922 m. vasario 24 d. išrinktas į Konstitucijos rengimo komisiją. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo 1924 m. – Antrojo Seimo atstovas. 
1925–1931 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos pirmininkas. 1935–1939 m. išrinktas Šiaulių miesto savivaldybės tarybos nariu, gavęs 6 kartus daugiau balsų už geriausią tautininkų kandidatą. 1925–1939 m. – „Kultūros“ bendrovės valdybos pirmininkas.
1902 m. vedė Stanislavą Jakševičiūtę (1874 m. liepos 9 d. Šiauliuose – 1958 m. sausio 16 d. Waterbury, JAV), pirmąją profesionalią lietuvių aktorę ir režisierę, kuri išgarsėjo išauginusi per 100 vaikų, globojusi Šiaulių gimnazijos auklėtinius. Dukterys Danutė ir Gražbylė Venclauskaitės.
Boraustaunesas

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo romėnų laikų.
Septintasis antspaudas

Siužetas

Riteris Antonijus Blokas grįžta į Švediją su savo kompanjonu Jonsu iš kryžiaus žygių. Šalyje siaučia maras. Blokas pamato jo atėjusią Mirtį. Kad užtemptų laiką, pasiūlo Mirčiai sužaisti šachmatais: kol vyks žaidimas, Blokas bus gyvas. Taip jis spėja pasiekti namus ir susitikti su žmona, su kuria nesimatė dešimt metų. Karas sujaukė riterio tikėjimą – tai yra viena svarbiausių filmo temų. Svarbi scena bažnyčioje, kur riteris per išpažintį kunigui pasisako abejojąs, ar Dievas egzistuoja. Jis papasakoja, kad metė Mirčiai iššūkį ir atskleidžia savo strategiją. Tuomet pasirodo, kad „kunigas“ buvo Mirtis. Kitoje scenoje, prieš sudeginant raganą, riterio bendražygis jo paklausia, ką tas matąs raganos akyse: Dievą ar tuštumą. Riteris negali pripažinti raganos ir iš dalies savo paties tuštumos, nors ir abejoja Dievu. Riteris supranta, kad jau geriau nuolat kentėti abejones, negu pripažinti, kad gyvenimas yra beprasmis.
Keliaudami į Bloko pilį, riteris su Jonsu mato viduramžių visuomenės gyvenimą: flagelantus, raganos deginimą, keliaujančius aktorius. Bergmanas kritikuoja dvasininkus, kurie pelnosi iš maro keliamo siaubo. Kaip kontrastą riterio abejonėms Bergmanas iškelia paprastą akrobato Jofo ir jo žmonos Mijos tikėjimą.
Galiausiai riteris leidžia pasprukti jaunajai aktorių šeimai, ir tai suteikia jo gyvenimui prasmę. Aktoriai tęsia keliones po šalį, o riterį ir jo draugus šokdama nusiveda Mirtis.
Vakarų baltų pilkapių kultūra

Kultūros ypatybės

Ankstyvuosiuose pilkapiuose aptinkami griautiniai palaidojimai, priskiriami 1500-1300 m. pr. m. e. laikotarpiui. Vėlyvajame laikotarpyje mirusiuosius kremuodavo ir pelenus supildavo į keramines urnas (molinius puodus), pilkapiuose įrengiant sudėtingas akmenų konstrukcijas. Ši tradicija išliko iki ankstyvojo geležies amžiaus (VI-I a. pr. m. e.). Genetiškai susijusi su vėlyvojo neolito-eneolito laikotarpio Pamarių (lenk. Rzucewo) kultūra, gyvavusia Gdansko įlankos ir Aistmarių pakrantėse.

Lietuvoje

Vakarų baltų pilkapių kultūros Lietuvos teritorijoje pavyzdžiai: Šernų (Klaipėdos raj.), Ėgliškių, Kurmaičių (Kretingos raj.) pilkapynai. Čia būdingi pilkapiai su koncentriniais akmenų vainikais, akmenų rentiniais ir sudegintų mirusiųjų kapais. Kurmaičių, Ėgliškių pilkapiuose palaidota po keletą ar keliolika mirusiųjų įvairiai įrengtuose kapuose. Sudeginti kaulai supilti į duobutę, apdėti plokščiais akmenimis ar supilti į urną. III–II a. pr. m. e. čia plito paprotys laidoti nedegintus mirusiuosius tuose pačiuose pilkapiuose. Į jų kapus buvo dedama žalvarinių papuošalų.
Aristokatės

Atsiliepimai

Tinklalapis „Rotten Tomatoes“ praneša, kad 68 % kritikų filmui parašė teigiamas apžvalgas (remiantis 31 apžvalgomis), ir filmą įvertino vidutiniškai 6,1 iš 10 balų.
Jonas Kasakaitis (1879)

Jonas Kasakaitis (1879 m. rugpjūčio 6 d. Butkiškių kaime, Griškabūdžio valsčiuje – 1967 m. vasario 26 d. Scrantone, JAV) – Romos katalikų kunigas, poetas ir publicistas.

Biografija

Mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, už lietuvišką veiklą iš jos buvo pašalintas. Emigravo į JAV, kur Baltimorėje 1905 metais įšventintas kunigu. Nuo 1912 m. Pittstono lietuvių parapijos klebonas.
Amerikoje aktyviai dalyvavo visuomeninėje lietuviškoje veikloje. Priėmė ir globojo į JAV atvykusį Joną Basanavičių, buvo vienas iš Amerikos Kunigų vienybės vadovu, vienas iš Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos steigėju. Bendradarbiavo spaudoje, kūrė eiles, dramos kūrinius.
Sibai

Istorija

Laikoma, kad sibai kilo iš pietinių tungusų šivei atšakos, gyvenusios gyvenvietėse arba klajokliškai dabartiniame Dziline (Songjunano, Čičiharo apylinkėse). 286 m. Šianbai užkariavus tungusų valstybę Fu Jui, sibai ėmė verstis žemdirbyste. Patys sibai save kildina iš Šianbai. Savo klestėjimo metu jie užėmė Dziliną, kraštus iki Nundziango, Liaohė, Hulunbuiro. Žlugus Liao dinastijai, sibai tapo mongolų chorčinų vasalais, su jais patraukė link Nundziango ir Sungario slėnių, bet 1438 m. buvo nugalėti oiratų.
1593 m. įkūrus Čingų dinastiją, sibai buvo paskirti saugoti šiaurinės Kinijos sienos nuo rusų. Pasak vienos versijų, nuo jų rusai ir suteikę Sibiro pavadinimą. Čingai įtraukė sibus į „aštuonvėliavę kariauną“ ir įkurdino jų būstinę Čičihare. 1700 m. dėl sukilimų Čičiharo sibai buvo iškeldinti į Guisu (Hohotą), Šenjangą, o 1764 m. apie 18 tūkst. sibų ištremta į Ilio slėnį Džungarijoje. Daug sibų žuvo kai buvo naudojami Kinijos armijos kovai prieš dunganų sukilimą ir Rusijos veržimąsi.
1954 m. Sindziange, atkeldintų sibų žemėse sudaryta Kapkalo sibų autonominė apskritis.
Kaletnikas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Ši vietovė senuose dokuomentuose dar iki 1780 m. vadinama miestu. Kaime buvo palivarkas, kuriame vienas iš kaimo valdytojų Stžiževskis (Strzyżewski) pastatė medinę koplyčią. ATR karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis savo įsaku įkurė Kaletnikų parapiją ir Stžiževskio medinę koplyčią priskyrė šiai parapijai. Per karą 1915 m. koplyčia sudegė ir vėliau vietoj jos pastatyta nauja neoklasikinė mūrinė, balto tinko su dviem bokštais bažnyčia. Šalia yra koplyčios vartai ir kapinių koplyčia pastatyti XX a. pradžioje. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Adelė Ilginienė

Biografija

1979 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja. VšĮ Varėnos ligoninės II vidaus ligų skyriaus vedėja.
Nuo 1995 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2005 m. Lietuvos centro partijos narė.
1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. ir, 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narė. 
Vilniaus TLK stebėtojų tarybos narė, Lietuvos nacionalinės sveikatos tarybos narė, Varėnos raj. bendruomenės tarybos narė.
Sutuoktinis Stasys, vaikai Tomas, Agnė, Povilas.
Weekly Shōnen Jump

Apdovanojimai

„Weekly Shōnen Jump“ kartu su „Shueisha“ skatina naujus manga kūrėjus kurti vienkartinius tematinius istorijų rinkinius (angl. one-shot) ir už tai jiems teikia apdovanojimus. Tezuka apdovanojimas, pavadintas žymaus manga ir anime pradininko Osamu Tedzukos garbei, teikiamas už įvairaus žanro istorijas. Akatsuka apdovanojimas, pavadintas komedijos žanro manga pradininko Fudžijo Akacukos (Fujio Akatsuka) garbei, teikiamas už komedijinius komiksus.
Ervydas Čekanavičius

Ervydas Čekanavičius (g. 1949 m.) – prieštaringai pasižymėjęs visuomenės ir politikos veikėjas, neretai tituluojamas „garsiausiu Lietuvos pedofilu“.
Pirmą kartą į teisėsaugos akiratį už seksualinius nusikaltimus įkliuvo 1971 m.
1979 m. rugpjūčio 23 d. kartu su žymiais lietuvių, latvių ir estų antisovietinės veiklos dalyviais, pasirašo 45 pabaltijiečių memorandumą.
1989 m. – vienas iš Socialdemokratų partijos atkūrimo iniciatorių. Vėliau iš partijos pašalintas.
1993 m. nuteistas už berniukų tvirkinimą. Teismo ir įkalinimo metu savo kaltę neigė, vadindamas jam iškeltą bylą šmeižtu ir politiniu susidorojimu, tačiau daugelis bendražygių nuo šio žmogaus atsiribojo.
Arvydas Laurinavičius

Mokslo interesų sritys

Inkstų patologija, skaitmeninė patologijos vaizdo analizė, patologijos informatika, sveikatos informacinių sistemų standartai, biologinių žymenų tyrimai vėžio audiniuose, daugiamatė biožymenų raiškos analizė
Darbėnų gimnazija

Istorija

1865 m. Darbėnuose atidaryta parapijinė mokykla. 1920 m. bažnyčios špitolės pastate pradėjo veikti keturių skyrių pradžios mokykla. Apie 1926 m. mokykla dėl patalpų stokos persikėlė į Darbėnų dvaro patalpas. Dabar šis pastatas – gyvenamasis namas. Vėliau mokykla išsidėstė keliuose pastatuose: špitolės pastate „raudonoji mokykla“, dvaro pastate ir buvusios klebonijos pastate. 1945 m. rugsėjo 1 d. Darbėnų pradžios mokykla perorganizuota į progimnaziją. Tuo metu progimnazijoje dirbo 6 mokytojai.
1949–1950 m. Darbėnuose veikė septynmetė mokykla, 1950 m. atidaryta vidurinė mokykla, kurią lankė 478 mokiniai. 1954 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1964 m. Darbėnų vidurinė mokykla perėjo į naują erdvų, triaukštį pastatą. 1965 m. mokyklai suteiktas Jono Šimkaus (1906–1965) vardas. 1978 m. pastatytas mokyklos priestatas. 2002 m. vyko mokyklos pastato dalinė renovacija.
2004 m. prijungti Kumpikų, Lazdininkų, Šukės pradinio ugdymo ir ikimokyklinio ugdymo skyriai. 2006 m. gegužės 18 d. atidarytas mokyklos muziejus. 2007 m. uždarytas Lazdininkų pradinio ugdymo skyrius, 2008 m. uždaryti Kumpikų ir Šukės pradinio ugdymo skyriai. 2009 m. prijungtas Laukžemės pagrindinio ugdymo skyrius. 
2010 m. rugsėjo 1 d. Darbėnų vidurinė mokykla reorganizuota į Darbėnų gimnaziją.
Mairead Corrigan

Meirida Korigan-Magvair (angl. Mairead Corrigan, g. 1944 m. sausio 27 d. Belfastas) – Šiaurės Airijos visuomenės veikėja, Nobelio taikos premijos laureatė.
Ahmadas ibn Fadlanas

Ahmadas ibn Fadlanas ibn al-Abasas ibn Rašidas ibn Hamadas (أحمد بن فضلان بن العباس بن راشد بن حما) – X a. arabų poetas ir keliautojas, Bagdado Abasidų kalifo ambasadorius Volgos bulgarų karaliui.
Ilgą laiką apie ibd Fadlano keliones buvo randamos tik informacijos nuotrupos. 1923 m. baškirų istorikas Zeki Velidi Togan Mešchede atrado XIII a. rankraštį, kuriame tarpe kitų geografinių aprašymų yra ir ibn Fadlano kelionės aprašymas.
921 m. ibn Fadlanas Abasidų kalifo Al Muktadiro išsiųstas pas Volgos bulgarų karalių Almašą. Šis prašė kalifo padėti išsivaduoti iš Chazarų chanato, bei paprašė atsiųsti statybininkų statyti mečetę ir tvirtovę. Ekspedicija vyko ne tiesiai per Kaukazą, bet idant išvengti susidūrimo su chazarais – per Bucharą ir Chorezmą. Peržiemoję Chorezme ekspedicijos dalyviai 922 m. gegužės 12 d. pasiekė Volgos bulgarų sostinę Bolgarą. Tačiau ambasadoriui nepavyko susitarti su bulgarų valdovu ir patraukė Kamos upe aukštyn, kur stebėjo bulgarų ir vietinių finų genčių prekybą.
Savo kelionės metu ibd Fadlanas aprašo sutikęs aukštaūgius, šviesiaplaukius, tatuiruotais kūnais, ginkluotus ilgais kalavijais ir kirviais vyrus, kuriuos aprašyme įvardino Rūsiyyah. Tai matyt būsią senrusiai arba variagai. Ibn Fadlanas dar rašo, kad šie buvę itin nevalyvi, vulgarūs, jų moterys negražios. Jis taip pat aprašo jų vado laidotuves, kuomet šio palaikai sudeginami drauge su laivu ir paaukota mergina.
Remiantis kai kuriais Ahmado ibn Fadlano kelionės faktais sukurtas filmas „Tryliktasis karys“, kuriame arabų keliautoją vaidino Antonio Banderas.
Mauritanijos istorija

Santykiai su europiečiais ir kolonizacija

Europiečiai (portugalai, ispanai) Mauritanijos pakrantėse pradėjo lankytis nuo XV a. vid. (Nuadibu kyšulį pasiekė 1441 m.). Po kelerių metų portugalai įkūrė Argino fortą, kur vykdė vergų prekybą. Vėliau pakrantėse dominavo ispanai, juos pakeitė olandai, prancūzai, britai. Nuo XV iki XIX a. Europos kontaktus su Mauritanija lėmė prekyba akacijų produktu gumiarabiku. Buvo prekiaujama ne tik juo, bet ir vergais, auksu, dramblio kaulu.
Konkurencija tarp Europos didžiųjų valstybių leido arabizuotiems berberams, maurams, išlaikyti savo nepriklausomybę, o vėliau ir gauti metinius mokėjimus iš Prancūzijos, kurios suverenitetą Senegalo upės ir Mauritanijos pakrantės regionui pripažino 1815 m. Vienos kongresas. Prancūzų skverbimasis į Senegalo upės regioną ir Mauritanijos pakrantę rimčiau prasidėjo tik XIX a. viduryje, Senegalo gubernatoriumi tapus Louis Faidherbe, o visos šalies užkariavimas tik XX a. pradžioje.
Dėl krašto skurdumo ir nuožmių gyventojų, aktyvesnė europiečių kolonizacija ilgai nebuvo vykdoma. Prancūzai labiau domėjosi Senegalo žemėmis ir ten dar XVII a. įsteigė Sen Luji koloniją. 1815 m. Vienos kongresas patvirtino prancūzų teises į pakrantę piečiau Nuadibu kyšulio. Kadangi Trarzos emyrai kėlė grėsmę prancūzams bei prekiavo su jų konkurentais britais, jie XIX a. vid. pradėjo kovas su maurais kitapus Senegalo upės. Situacija mažai kito iki pat XX a. pr., maurai realiai buvo Mauritanijos valdovais (nors teritorija ir priskirta Prancūzų Vakarų Afrikai). Vėliau prancūzai, pasinaudodami vidiniais Mauritanijos genčių karais, bandė kraštą užimti, 1903 m. sudarė Mauritanijos protektoriatą, bet susilaukė nuožmaus pasipriešinimo (ypač iš Adraro, kuris paskelbė prieš prancūzus džihadą). Apie 1920 m. kolonizatoriai jau sugebėjo įtvirtinti savo valdžią, nors klajoklių antpuoliai tebebuvo dažni iki pat 1935-40 m. Siekdami palaikyti valdžią, prancūzai buvo priversti remtis maurų genčių vadais, bendradarbiavo su Trarzos, Braknos, Adraro emyrais. Socialinė sankloda per kolonijinį laikotarpį mažai tepakito, tebepraktikuota oficialiai Prancūzijoje uždrausta vergovė. Teritorija tebebuvo administruojama iš Port Luji.
1946 m. Mauritanijai suteiktas užjūrio teritorijos statusas, 1957 m. įkurta sostinė Nuakšotas (vieta parinkta tarp maurų ir juodaodžių žemių), 1958 m. suteiktas autonominės respublikos statusas. Dėl etninių skirtumų šalies ateitis buvo miglota – maurai siekė jungtis prie Maroko, juodaodžiai – prie Malio ar Senegalo. Marokas priešinosi Mauritanijos valstybės įkūrimui. Visgi, Prancūzijoje išsilavinusio Moktaro Uldo Dados dėka sudaryta Mauritanijos persigrupavimo partija, kuri siekė nepriklausomos Mauritanijos valstybės.
Leuktrų mūšis

Mūšis

Spartiečiai (vadas Kleombrotas) turėjo 10 000 hoplitų ir 1000 raitelių, tebiečiai (vadas Epaminondas) –6000 hoplitų ir 1500 raitelių. Epaminondas, sutelkęs smogiamąją grupę fronto kairiajame sparne (falanga iš 50 gretų bei rezervų) ir atitinkamai susilpninęs dešinįjį sparną bei centrą (falanga iš 8 gretų), pirmą kartą karinėje praktikoje panaudojo naują kautynių rikiuotę, vadinamąjį įkypąjį pleištą (didesnis jėgų sutelkimas svarbiausioje kautynių vietoje).
Netolygiai išsidėsčiusi Tėbų kariuomenė sustiprintu kairiuoju sparnu smogė pagrindinį smūgį rinktinėms spartiečių jėgoms, sutelktoms dešiniajame sparne (Spartos ir jos sąjungininkų kariuomenė buvo išsidėsčiusi tolygiai – po 12 gretų per visą frontą), ir pasiekė pergalę. Kleombrotas žuvo.

Reikšmė

Po Leuktrų mūšio Sparta prarado hegemoniją Graikijoje, jos vadovaujama Peloponeso sąjunga suiro. Graikijoje trumpam įsivyravo Tėbai. Leuktrų mūšis įėjo į karybos istoriją kaip klasikinis netolygaus ginkluotųjų pajėgų paskirstymo fronte pavyzdys.
Leipalingio Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų parapija

Leipalingio Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų parapija – parapija Leipalingyje (Lazdijų dekanatas, Vilkaviškio vyskupija). Veikia Leipalingio Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia. Ribojasi su – Gerdašių parapija, Krikštonių parapija, Liškiavos parapija, Seirijų parapija ir Veisiejų Šv. Jurgio parapija.
Alžyras

Etninė sudėtis

Pasak enciklopedijos Encarta, 83 % alžyriečių yra arabai, 16 % – berberai, mažiau nei 1 % – europiečiai. Oficialių duomenų nėra, nes Alžyre įstatymai draudžia surašymus pagal etninius, religinius ar lingvistinius kriterijus.
Beveik visi Alžyro europiečiai gyvena miestuose. Šiuo metu jie sudaro mažiau nei procentą Alžyro populiacijos, bet kolonijiniu periodu jų buvo daug daugiau (1962 m. – 15,2 %). Daugiausiai tai buvo prancūzai, taip pat ispanai (šalies vakaruose), italai bei maltiečiai (rytuose). Europiečių populiacija buvo susikoncentravusi pakrantėje, kur jie sudarė 60 % Orano gyventojų ir didelę dalį tokių miestų kaip Alžyras ir Anaba populiacijos. Alžyrui tapus nepriklausomam daugelis europiečių išvyko.

Kalbos

Arabų kalba yra gimtoji daugiau nei 55 % Alžyro gyventojų. 72 % iš jų kalba alžyrietiška arabų kalba. Taip pat ją daug kas moka kaip antrą kalbą. Nepaisant to, žiniasklaidoje ir oficialiomis progomis kalbama standartine arabų kalba. Berberai kalba įvairiais berberų kalbų dialektais.
Populiariausia užsienio kalba Alžyre yra prancūzų. Ja laisvai kalba daug alžyriečių, bet ji paprastai nėra naudojama kasdieninėse situacijose. Nuo nepriklausomybės paskelbimo valdžia stengiasi į švietimą ir biurokratiją įvesti arabų kalbą, bet daug universitetų ir toliau moko prancūziškai. Prancūzų kalba taip pat yra plačiai naudojama žiniasklaidoje.
Pampų kalnagūbriai

Geografija

Regioną sudaro atskiros ir nuo Andų atsišakojusios kalnagūbrių bei kalnų masyvų sistemos, beveik be išimties besitęsiančios iš šiaurės į pietus, įsiterpusios į pampų lygumas. Aukščiausia vieta – General Belgrano kalnas (6250 m) Nevado de Famatina kalnagūbryje.
Klimatas subtropinis; žemyninis. Ryškūs temperatūrų ir kritulių skirtumai skirtinguose aukščiuose. Vidutinės metinės temperatūros 12–18 °C. Vasaros labai karštos, žiemos trumpos, bet šaltos. Sausos žiemos, drėgnos vasaros. Šiek tiek drėgniau rytiniame regiono pakraštyje.
Gyvūnai prisitaikę prie sauso ir karšto klimato: lyguminės viskašos, pampų lapės ir kt. Augalija priklauso nuo aukščio. Būdingos chariljos (Larrea nitida), kaktusai, kserofitiniai krūmynai ir kiti vandens stygių pakenčiantys augalai.

Ekonomika

Augalinikystė vystoma upių slėniuose, drėkinamose žemėse. Auginamos bulvės, vynuogės, alyvuogės, daržovės, vaisiai. Vystoma gyvulininkystė (galvijų ir ožkų auginimas). Druskos gavyba.
Moses S. Margolies

Biografija

Gimė 1851 m. Kražiuose. Mokėsi Kražių ir Balstogės ješivose. Būdamas 26 metų tapo Vilijampolės rabinu. 1889 m. emigravo į JAV ir tapo Bostono žydų ortodoksų rabinu. 1906 m. persikėlė į Niujorką ir tapo Kehilath Jeshurun kongregacijos rabinu. The New York Times šią kongregaciją įvardino kaip didžiausią ir įtakingiausią JAV žydų ortodoksų kongregaciją. 1933 m. naciams atėjus į valdžią Niujorke prasidėjo anti-nacistiniai protestai, kurių metu 1933 m. kovo 27 d. M. Margolys laikė pamaldas 20,000 žmonių Madison Square Garden salėje. Mirė 1936 m. rugpjūčio 25 d. Belmare, Niudžersyje. Rabino vaikaitis Joseph Lookstein 1937 m. atidarė privačią žydų ortodoksų mokyklą, kurią pavadino savo senelio garbei Rabbi Moshe Zevulun. 1990 m. šioje mokykloje mokėsi 750 mokinių, o 2007 m. 1 100 mokinių.
Jonavos vienuolynas

Priešistorė

Prieš 1782 m. Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras Kosakovskis (1738–1794), Dominyko Kosakovskio sūnus, į Jonavą pasikvietė marijonus ir pavedė jiems rengti pamaldas bažnyčioje bei mokyti mokykloje. Jonavoje apsigyveno 3-4 vienuoliai, įkurdinti laikiname būste. Vyskupas, prieš paskirdamas jiems fundaciją, marijonams žadėjo pastatyti gyvenamąsias patalpas ir mūrinę bažnyčią. Tačiau nuolat skendėjo skolose, o žadėtoji bažnyčia per daugiau nei 10 metų taip ir nebuvo pastatyta (baigta tik 1793 m.), o vienuolynas – nebaigtas statyti (arba visiškai įrengti).
1794 m. Varšuvos sukilėliai pakorė vyskupą J. K. Kosakovskį. Jo turtus sekvestravo valdžia.
1797 m. prasidėjo vyskupo nuosavybės eksdivizija (išdalinimas kreditoriams). Vienuoliai marijonai išsikėlė, Jonavos bažnyčią palikdami be priežūros.

Istorija

1799 m. naujas savininkas S. F. Potockis paskyrė fundaciją kunigui pasauliečiui prie Jonavos bažnyčios išlaikyti.
1803 m. kovo 11 d. Potockio žentas ir Jonavos valdytojas Juozapas Dominykas Kosakovskis (1771–1840 m.) patvirtino atitinkamą dekretą dėl fundacijos, ją dar padidino ir perdavė Jonavos bažnyčią kunigams trinitoriams, išreikšdamas pageidavimą, „kad šioje Dievui pašvęstoje vietoje galėtų nuolat vykti pamaldos visuotinei krikščionių naudai…” Trinitoriai gerokai apleistą bažnyčią ir vienuolyną suremontavo. Tam rinko lėšas, taip pat 6000 auksinų fundaciją, kurią skyrė Vilniaus vyskupas Jonas Nepomukas Kosakovskis (1755–1808 m.).
Jurgis Gilvydis

Jurgis Gilvydis (g. 1904 m. gruodžio 27 d. Žalioji, Troškūnų valsčius – ? Buenos Airės) – Argentinos lietuvių veikėjas, kino kronikininkas.

Biografija

Baigė Panevėžio gimnaziją. 1929 m. išvyko į Argentiną, apsigyveno Buenos Airėse. Laikraščio „Švyturys“ ir knygyno administratorius. Vienas „Vilniaus klubo“ steigėjų, jo pirmininkas; Vilniui vaduoti sąjungos veikėjas. Nuo 1940 m. ilgą laiką – Lietuvai išlaisvinti centro vykdomojo komiteto sekretorius. Tautos fondo, Argentinos lietuvių bendruomenės, Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos tarybos (ALOST) veikėjas. Iškėlė Pietų Amerikos lietuvių kongresų (PALK) idėją; I PALK organizacinio komiteto sekretorius, kongreso, įvykusio 1960 m. Buenos Airėse, prezidiumo narys, vyr. tvarkytojas. 1932 m. baigęs kino technikos kursus, kūrė dokumentinius filmus apie Argentinos, Urugvajaus, Brazilijos lietuvių gyvenimą ir veiklą, įkūrė kino teatrą „Vytis“, jame rodė savo, kitų kraštų lietuvių emigrantų ir Lietuvos menininkų sukurtus filmus. Bendradarbiavo laikraščiuose „Argentinos žinios“, „Dirva“ (leistas JAV).