google/wiki40b huggingface dataset:
Aftonbladet

Istorija

Laikraštį pavadinimu Aftonbladet i Stockholm 1830 m. gruodį, Švedijos modernizacijos laikotarpiu, įsteigė Larsas Johanas Hierta (Lars Johan Hierta). Dabartinis pavadinimas Aftonbladet pradėtas naudoti 1852 m., po 25 pavadinimo keitimų, kuriuos lėmė pakartotiniai laikraščio leidybos nutraukimai ir draudimai iš nekartą laikraščio kritikuoto tuometinio naujojo Švedijos karaliaus Karolio XIV Jono pusės.
Savo egzistavimo laikotarpiu laikraštis nekartą keitė politinę pakraipą. Pradžioje buvęs liberalių pažiūrų, 1890–1921 m. Harald Sohlman ėjus vyriausiojo redaktoriaus pareigas, laikraštis laikėsi konservatyvios pozicijos. Pirmojo pasaulinio karo metu didžioji dalis turimų akcijų paketo slapčia buvo parduota Vokietijos vyriausybei. 1929 m. laikraštis perėjo į Kroigerių šeimos rankas, kai laikraštį įsigijo „Swedish Match“, tuomet priklausiusi Ivaro Kroigerio korporacinei imperijai. „Aftonbladet“ tapo „neutralus“. 1932 m. laikraštis rėmė Pero Albino Hansono naująją Švedijos demokratinę vyriausybę, o vos po kelerių metų sukirto rankomis su liberalų partija ir ėmė propaguoti liberaliąją politiką. Stipriai veikiamas provokiško personalo, Antrojo pasaulinio karo metu laikraštis palaikė Vokietiją.
Kroigerių šeimos valdymo era baigėsi 1956 m. spalio 8 d. Nepaisant susidomėjimo tiek iš liberalų, tiek iš centro partijų, Torstenas Kroigeris pardavė laikraštį Švedijos profesinių sąjungų konfederacijai. Savininko pasikeitimas atsiliepė sumažėjusiu tiražu, tačiau jau XX a. 7-ajame dešimtmetyje tiražas staigiai šovė į viršų, perkopdamas 507 tūkst. egzempliorių.
Apie 1990-uosius metus „Aftonbladet“ susidūrė su ekonominėmis problemomis ir dauguma ėmė abejoti profesinių sąjungų judėjimo, kaip žiniasklaidos priemonės savininko, kompetencija. 1996 m. gegužės 2 d. 49,9 proc. laikraščio akcijų įsigijo Norvegijos žiniasklaidos įmonių grupė „Schibsted“, vėliau tapusi pagrindine savininke.
Arendalis

Istorija

Miestas įkurtas XIV a. vid., vėliau tapo svarbiu medienos eksporto uostu. Miesto teisės suteiktos 1723 m.
Aleksandras Nazarenko

Biografija

Gimė 1948 m. sausio 16 d. Panevėžyje. Baigė istorijos ir filologijos studijas Maskvos universitete. Nuo pat mokslų baigimo pradėjo tyrinėti Kijevo Rusios istoriją, parašė daug mokslinių straipsnių, parengė nemažai leidinių. Vadovavo Rusijos mokslų akademijos pasaulio istorijos instituto inicijuotame projekte "Rusija ir Centrinė Europa viduramžiais". Didžioji dalis darbų sudėta į 2009 m. išleistą monografiją Древняя Русь на международных путях: Междисциплинарные очерки, культурных, торговых, политических отношений IX—XII веков. Už šią publikaciją Rusijos stačiatikių bažnyčios apdovanotos Makarijaus premija.
Gyventojų turto draudimas

Gyventojų turto draudimas - draudimo paslauga, skirta apsaugoti fiziniams asmenims priklausantį nekilnojamą ir kilnojamą turtą nuo sugadinimo ar sunaikinimo. Draudimo objektu gali būti nekilnojamasis turtas (pastatai) ir kilnojamasis turtas (buitinė technika, papuošalai, baldai ir pan.).
Trondheimas

Istorija

997 m. įkūrė vikingų karalius Olavas Trigvasonas (Olav Tryggvason) Nidaroso (Nidaros) pavadinimu. Trondheimas yra prie Nidelven upės žiočių. Ši upė buvo pakankamai gili daugeliui laivų viduramžiais, tačiau XVII a. viduryje uolų ir purvo nuošliaužos šias palankias sąlygas praktiškai sunaikino. 1031 m. kanonizavus karalių Olafą Haraldsoną, piligrimai ėmė plūsti prie jo kapo, kurio vietoje iškilo Nidaro Katedra.
Iki 1380 m. buvo Norvegijos sostinė.
Kadangi miestas didžiąja dalimi buvo medinis, jis keletą kartų stipriai nukentėjo nuo gaisrų. Dideli gaisrai mieste buvo 1598, 1651, 1681, 1708, 1717 (dukart), 1742, 1788, 1841 ir 1842 metais. 1651 m. gaisras sunaikino 90 proc. visų pastatų miesto ribose. 1681 m. gaisras beveik visiškai sunaikino Trondheimą, po jo neatsižvelgiant į sklypų priklausomybę buvo nubrėžtos plačios gatvės, kad būtų mažesnė ugnies plitimo galimybė. Gatvės buvo išdėstytos kvadrato forma. Tuo metu Trondheime gyveno apie 8 tūkst. gyventojų.
Antrojo pasaulinio karo metu (1939–1945 m.) okupuotas vokiečių.

Architektūra

Dvi didžiausios turistinės įžymybės yra XI a. virš karaliaus Olafo II (Norvegijos globėjo) kapo pastatyta Nidaro katedra (Nidarosdomen) ir šalia esantys Arkivyskupo rūmai. Nidaroso katedra yra vienas iš labiausiai eklektiškų pastatų Skandinavijoje, čia karūnuojami Norvegijos karaliai. Mieste saugomi Kristiansteno pilies likučiai, senieji miesto vartai, karališkoji rezidencija.
Veni, vidi, vici

Veni, vidi, vici (liet. Atėjau, pamačiau, nugalėjau) – posakis lotynų kalba, priskiariamas Gajui Julijui Cezariui, paminėjusiam šią frazę laiške Romos senatui, pranešdamas apie pergalę Zelos mūšyje prieš Farnaką II-ąjį. Posakis vartojamas norint pranešti apie greitą, trumpą pergalę.
Šis posakis dažnai naudojamas muzikoje, mene, literatūroje.
Al-Salmiya SC

Istorija

Klubas įkurtas 1964 m. Turi ne tik futbolo, bet ir kitų sporto rūšių komandas.
Futbolo komanda 5 kartų tapo šalies čempionais. (1980–81, 1994–95, 1997–98, 1999–00, 2007-08 m.)
Ramutė Ruškytė

Ramutė Ruškytė (g. 1958 m. kovo 6 d. Plungėje) – teisininkė, Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo (LR KT) teisėja (2005–2014 m.).

Biografija

1985 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininkės kvalifikaciją.
Nuo 1985 m. iki 1990 m. Vilniaus miesto administracinių rajonų Nepilnamečių reikalų komisijos atsakingoji sekretorė, vakarinės mokyklos teisės dėstytoja. Nuo 1990 m. iki 1993 m. dirbo teisinį darbą Vilniaus miesto savivaldybėje, Valstybinėje mokslo, studijų ir technologijų tarnyboje (Mokslo ir studijų departamento pirmtakėje), Vilniaus pedagoginiame universitete, buvo LR Aukščiausiosios Tarybos deputato padėjėja-sekretore, nuo 1993 iki 2001 m. LR Vyriausybės kanceliarijos Juridinio skyriaus referentė–konsultantė, vedėjo pavaduotoja, vedėja, Teisės ir teisėtvarkos departamento direktorė, nuo 2001 iki 2002 m. Lietuvos teisės universiteto docentė, advokatė, nuo 2002 m. LR KT Teisės departamento direktorė, nuo 2005 m. kovo mėn. iki 2014 m. LR KT teisėja.
Stažavosi užsienyje.
Paskelbė mokslinių straipsnių, yra civilinės teisės vadovėlio bendraautorė
Kurašas

Naujoji kurašo istorija

XX a. 9-to dešimtmečio pradžioje Komilas Jusupovas (Комил Юсупов), žinomas kurašo, dziudo ir sambo imtynininkas, vienas didžiausių kurašo atkūrimo entuziastų, ėmė tyrinėti uzbekų imtynes norėdamas sukurti naujas universalias kurašo taisykles, kurios atitiktų tarptautinius standartus. 10-to dešimtmečio pradžioje Uzbekistane imta aktyviai atkūrinėti kurašą.
1998 m. rugsėjo 6 d. Taškente dalyvaujant 28 Azijos, Afrikos ir Europos šalių atstovams buvo įkurta Tarptautinė Kurašo Asociacija.
1999 m. balandį Taškente įvyko 1-asis pasaulio kurašo čempionatas.
2003 m. kurašą Azijos Olimpinė Taryba (TOK Azijos padalinys) pripažino oficialia sporto šaka.
2008 m. pradžioje Tarptautinės Kurašo asociacijos nariais buvo 102 Azijos, Afrikos, Europos, Amerikos ir Okeanijos nacionalinės federacijos. 9-tame IKA kongreso posėdyje, vykusiame prieš Penktą pasaulio kurašo jaunimo čempionatą, prisijungė dar 12 šalių, ir 2008 m. pabaigoje IKA nariais jau buvo 114 šalių.
The Girlicious Tour

Istorija

Turas prasidėjo 2008 m. spalio 15 d., o „atidarymo atlikėjas“ buvo Danny Fernandes.
„Girlicious“ pradėjo antrąjį etapą kovo 5 d., o užbaigė kovo 21 d. Danny Fernandes taip pat dalyvavo šiame etape. Paskutinis šou buvo Britney Spears turo „The Circus Starring: Britney Spears“ dalis Kanadoje. „Girlicious“ surengė antrąjį šou trijuose miestuose ta pačią dieną.
Kazimieras Rėklaitis

Kazimieras Rėklaitis MIC (1887 m. spalio 22 d. Sintautų kaime, Vilkaviškio apskritis – 1962 m. spalio 21 d. Romoje) – Romos katalikų vienuolis marijonas, pedagogas, visuomenininkas, spaudos darbuotojas.

Biografija

Gimė Marijampolės apskrities viršininko padėjėjo Martyno Rėklaičio šeimoje. Kartu augę broliai vėliau tapo iškiliomis asmenybėmis: Pranas – teisininku, Petras – mediku, Vikoras – inžinieriumi mechaniku ir visuomenininku.
K. Rėklaitis, baigęs Marijampolės gimnaziją, 1904–1908 m. mokėsi Peterburgo kunigų seminarijoje. Buvo pasiųstas studijuoti į Grigaliaus universitetą, kurį baigė filosofijos ir teologijos daktarų laipsniu. 1913 m. spalio 28 d. įšventintas kunigu. Nuo 1914 m. profesoriavo Petrapilio kunigų seminarijoje, dėstė fundamentalią ir dogmatinę teologiją bei katekizmą lotynų kalba, kas buvo naujovė tarp paskaitas lenkiškai skaitančių dėstytojų. Suderinęs su seimanarijos vadovybe, savo bute mokė klierikus lietuvių kalbos. Jo studentai buvo Jonas Starkus, Mykolas Ražaitis, Feliksas Bartkus, V. Mieleška.
Pirmojo pasaulinio karo metais vienoje iš Petrapilio gimnazijų lietuviškai mokė karo pabėgelių vaikus tikybos. Aktyviai dalyvavo kunigo Juozo Vailokaičio įkurtoje lietuvių katalikų pabėgėlių „Liaudies Sąjungoje“, buvo renkamas į šios organizacijos Centro komitetą. Vienas iš Petrapilio Lietuvių Seimo organizatorių. Redagavo naujai įsteigtą savaitraštį „Vadas“. 1918 m. liepos mėnesį bolševikams laikraštį uždarius, išvyko į Lietuvą. Apsigyveno Marijampolėje ir 1918 m. įstojo į Marijonų vienuolių ordiną. Mokytojavo Marijampolės Žiburio gimnazijoje, globojo Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo vargdienių seserų vienuoliją, rūpinosi Marijonų vienuolyno naujokais. 1923 m. išvyko į JAV, kur Čikagoje redagavo žurnalą „Laivas“, dirbo marijonų naujokų vadovu ir profesoriavo Arkivyskupo Mundeleino kunigų seminarijoje.
1925 metais tėvas Rėklaitis buvo pakviestas į Romą, kur Marijonu namuose dirbo sekretoriumi, generaliniu prokuratoriumi, ekonomu, namų vyresnioju, ir dvasios tėvu. Lydėjo į Kauną pirmąjį nuncijų Lietuvai arkivyskupą Rikardo Bartolonį. 1940–1947 m. buvo Marijonų provincijolu Amerikoje. Kiek pagyvenęs Romoje, jis 1952 m. buvo vėl buvo siunčiamas į JAV – marijonų vienuolynų vizitatorium. Nuo 1953 m. K. Rėklaitis Romoje keturiolika metų vedė Jurgio Matulaičio beatifikacijos bylą.
Išleido keletą religinio pobūdžio knygų.
Igoris Bezzubas

Igoris Bezzubas (~1952 m. – 2010 m. balandžio 7 d. Kijeve, Ukraina) – verslininkas, vienas iš Ukrainos sulčių gamintojos „Sandora" (valdžiusios per 200 prekės ženklų) steigėjų ir valdytojų, vėliau ją sėkmingai pardavusių akcininkų, vienas turtingiausių savo laikmečio Lietuvos ir Ukrainos žmonių.

Biografija

1995 m. kartu su verslo partneriu Raimondu Tumėnu įsteigė bend­ro­vę „San­do­ra" (vers­lo idė­jos autorius – Ukrainos pro­fe­so­rius Ser­ge­jus Syp­ka). Lie­tu­viai pa­dė­jo Sypkai gau­ti pra­di­nį ka­pi­ta­lą. Ni­ko­la­je­ve įsteigta įmo­nė įsi­gi­jo pir­mą fab­ri­ką, ku­ria­me ir bu­vo pra­dė­tos ga­min­ti „San­do­ros" (bei ki­tų pre­kės ženk­lų) sul­tys. I. Bez­zu­bui ir R. Tu­mė­nui valdė po 45 %, Sypka – 10 % ak­ci­jų pastarasis bu­vo įmo­nės ge­ne­ra­li­nis di­rek­to­rius.
2007 m. su R. Tumėnu už 1,4 mlrd. Lt pardavė turėtas Ukrainos sulčių gamintojos "Sandora" akcijas bendrovei „PepsiCo" (su dėl akcijų paketo varžėsi „Coca-Cola"). Aktyviai derėdamiesi, verslininkai sugebėjo pakelti sandorio kainą 100 mln. JAV dol. (nei buvo siūloma). Po sandorio verslininkas pateko į turtingiausių Ukrainos žmonių šimtuką, 68 vietą (jo turtas buvo vertinamas 225 mln. JAV dol.). Lietuvoje – į turtingiausiųjų 10-uką. Jo turtas buvo vertinamas 557,5 mln. Lt. Pradžioje pateko į savaitraščio „Veidas“ sudaromą turtingiausių Lietuvos piliečių sąrašo 30-uką, vėliau iš jo iškrito.
Iš sėkmingo pardavimo sandorio gautus pinigus investavo į prekybą – mažmeninės prekybos tinklą (pagal apyvartą Ukrainoje – 16 vietoje), statybas. Kartu su R. Tumėnu Ukrainoje turėjo ilgalaikių verslo projektų (gyvenamųjų namų kvartalų statyba, viešbučiai). Bendra kartu su R. Tumėnu Vilniuje įkurta bendrove „BT Invest“ Ukrainoje planuota investuoti 1 mlrd. eurų (3,45 mlrd. Lt). „BT Invest“ (generalinis direktorius Aivaras Karalius), kartu su partneriais iš Ukrainos, statybine bendrove „Pagoda“, įsteigė finansinę statybinę kompaniją „PAGODA-INVEST“. Preliminari projekto vertė – daugiau kaip 100 mln. JAV dolerių (daugiau kaip 251 mln. Lt). Nuspręsta, kad 66 % bendrovės akcijų valdys „BT Invest“, likusius 34 % – „Pagoda“. Kitus projektus planavo sparčiai besivystančiose Vidurio ir Rytų Europos šalyse. „BT Invest“ valdė 35 žemės sklypus (0,3-4 ha), 2008 m. vasarį įsigijo du nedidelius prekybos centrus – „Raincentr“ Vakarų Ukrainoje ir „Dikij Miod“ Kryme, taip pat prekybos tinklą „Ален»“. 2010 m. kovo 24 d. pasirašė susiliejimo sutartį su ИСК "Столица" (įkurta 2003 m.) и "НСМ Group" (įk. 1998 m.; valdytojas Andrej Zaika), kad susijungs 2011 m. (ukrainiečių bendrovės valdo nekilnojamojo turto vystymo projektus, o „BT Invest“ turi tam reikiamo kapitalo).
2010 m. balandžio 6 d. skrido į Kijevą tvarkyti verslo reikalų. Mirė staiga į 2010 m. balandžio 7 d. naktį. Pastaruoju metu labai nerimavo dėl savo investicijų Ukrainoje.
Pajonija

Geografija

Pajonija buvo neaiškiai apibrėžtas aukštumų regionas, įsiterpęs tarp Trakijos rytuose ir Ilyrijos vakaruose. Piečiau jo buvo Senovės Makedonija, o šiauriau – Dardanija.
Regionui būdingos aukštumos, kurias dalino dvi didelės upės – Strimonas (rytinė) ir Aksijas (vakarinė). Dauguma pajonų genčių gyveno Strimono aukštupyje. Tai buvo agrianai, siropajonai, doberiai. Prie Aksijo intako Bregalnicos gyveno laajai, deronai, ir iš čia kilo Pajonijos karalystė. Į vakarus nuo Aksijo gyveno amolpiai. Piečiausia pajonų riba buvo Pelagonija.

Raida

Pajonai buvo indoeuropoečiai, kalbėję pajonų kalba, kuri buvo tarpinė tarp ilyrų ir trakų kalbų. Juos mini Homeras, kovojančius Trojos pusėje, ir vadovaujamus Pyraechmes ir Asteropaeus.
I tūkst. pr. m. e. pradžioje, manoma, Pajonija siekė Egėjo jūrą, t. y. apėmė Aksijo žemupį. Tuo metu ji valdė istorinius Migdonijos, Krestonijos regionus. Gali būti, kad jie valdė netgi Žemutinę Makedoniją ir Pieriją, bet apie IX a. pr. m. e. iš čia išstumti makedonų.
Nuo maždaug VI a. pr. m. e. pro pietines pajonų teritorijas žygiavo Achemenidų armija, ir tada pajonai galutinai neteko savo pietinių teritorijų.
Apie V–IV a. pr. m. e. pajonų gentys buvo suvienytos į Pajonijos karalystę su centru Bylazoroje (vėliau – Stobi). Ji sudarė sąjungą su Ilyrija ir ne kartą kėlė grėsmę stiprėjančiai Senovės Makedonijai pietuose.
Tačiau Makedonijos Filipas II reorganizavo armiją ir 358 m. pr. m. e. užpuolė Pajoniją, tuo metu valdomą karaliaus Agis. Pralaimėjusi Pajonija tapo Makedonijos vasale, nors pajonai išsaugojo dinastinę liniją. Joje prasidėjo sparti helenizacija ir makedonizacija. 280 m. pr. m. e. Pajoniją nusiaubė keltai, vėliau dardanai. 217 m. pr. m. e. Pajonija atkūrė valstybingumą, tačiau Makedonijos Filipas V (220–179) ją vėl įjungė į Makedoniją. 146 m. pr. m. e. Makedonijos karalystę galutinai nukariavo Romos imperija, ir Pajonija tapo Makedonijos provincijos dalimi. Pajonai palaipsniui išnyko, kaip ir regiono pavadinimas. Nuo Romėnų laikų Pajonija buvo laikoma didesnio Makedonijos regiono dalimi.
Skandinavų kalbos

Šiaurės germanų kalbos, arba skandinavų kalbos, – vartojamos Švedijoje, Norvegijoje, Danijoje, Islandijoje, Farerų salose, Grenlandijoje (greta Grenlandijos eskimų kalbos), Suomijoje (regionuose greta suomių kalbos, kur koncentruojasi Suomijos švedai) kaip valstybinės tų šalių kalbos. Be to, jos vartojamos skandinavų išeivių gyvenamose šalyse: JAV, Kanadoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje. Šios kalbos priklauso indoeuropiečių kalbų šeimos germanų grupei.
Rytų skandinavų pogrupio kalboms didžiulę įtaką viduramžiais darė vokiečių žemaičių kalba. Norvegų bukmolo tarmė, kurią vartoja apie 90 % Norvegijos gyventojų, yra artimesnė danų kalbai nei švedų kalbai, kita dalis norvegų vartoja norvegų naujosios norvegų kalbos (niunorsko) tarmę, pastarąja šneka apie 10 % Norvegijos gyventojų. Taip atsitiko dėl sudėtingų procesų, kai ilgą laiką Norvegija buvo Danijos karalystės sudėtyje ir valstybinė kalba Norvegijoje buvo danų. Tą danų kalbos variantą Norvegijoje vartojo aukštuomenė, jis buvo mokslo įstaigų dėstomoji kalba. O toli provincijoje žmonės vartoja artimus niunorsko tarmei variantus. O štai islandų kalba vystėsi vėlgi savaip. Ji kilo iš kalbos vikingų, prekeivių ir šiaip kolonistų, kurie anuomet gyveno pietvakarių Norvegijoje, nors į salą kėlėsi net iš tolimesnių Skandinavijos kampelių, dabartinės Švedijos. Saloje kalba tapo izoliuota ir išlaikė daugiau senovinių formų nei žemyno kalbos, mažiau nutolo nuo skandinavų prokalbės, palyginti su norvegų kalba, kuri, kaip minėta, buvo veikiama danų ir kitų kalbų. Islandų kalbai nepadarė įtakos ir saloje jau įsikūrę airių vienuoliai.
Beje, norvegai supranta beveik 90 % šnekamosios švedų kalbos, o švedai supranta apie 50 %, ką šneka norvegai. Šių kalbų nevienodas tarpusavio supratimas aiškinamas tuo, kad norvegai daugiau žino apie švedų kalbą ir kultūrą, nei švedai apie norvegų. Pats žemiausias kalbų supratimo laipsnis yra tarp kalbančių švedų ir danų kalbomis. Danai supranta apie 45 % švedų šnekamosios kalbos, o švedai nutuokia tik apie 25 % danų kalba pasakomų žodžių. Rašomąją kalbą danai ir švedai supranta apie 70–90 %. Taip pat svarbu, iš kokio tų šalių krašto tie žmonės yra, nes yra daug dialektų, ir dialektai vieni yra tolimesni, kiti artimesni tai ar kitai kalbai. Tad būna lengviau suprasti ir kitą kalbą (pvz., danų), jei žmogus gyvena Švedijos pietuose, jo gimtasis yra Skanės dialektas, tuomet jis geriau supranta ir danų kalbą, nei švedas iš šiaurės Švedijos, kur paplitęs norlando dialektas.
Latviškos enciklopedijos

Latviškos enciklopedijos – enciklopediniai žinynai apie Latviją, latvių kalbą ir kultūrą – yra išleistos įvairiomis kalbomis.
Viena pagrindinių enciklopedinių žinynų leidyklų yra Latvijas Enciklopēdiju redakcija.
Didžiausia elektroninė enciklopedija latvių kalba yra latviška Vikipedija, pradėta kurti 2003 m.
Gruodžio 20

Vardadieniai

Abraomas, Abrys, Daugardas, Dominykas, Gražvilė, Namvaldas, Namvaldė, Pastoras, Teofilė, Teofilija, Teofilis, Teofilius, Topilė, Topilius
Šiaulių Romuvos progimnazija

Istorija

1284 vietų 3 korpusų 20-oji vidurinė mokykla su sporto sale pradėta statyti 1987 m. Architektas Jonas Barkauskas, darbus atliko projektavimo ir statybos susivienijimo „Šiauliai“ statybos valdyba. Nuo pat pradžios mokykla rūpinosi direktorius Vytautas Giedraitis.
1988 m. rugsėjo 1 d. mokykla atvėrė duris 1601 mokiniui ir 88 mokytojams. Mokykla pirmaisiais metais buvo įprasta bendrojo lavinimo mokykla, po metų, atsižvelgiant į mokinių bei tėvų pageidavimus, pasirinktas gamtamokslis profilis. Nuo 1994/1995 mokslo metų veikia sustiprinto anglų kalbos mokymo klasės.
1993 m. sukurta mokyklos vėliava, autorius Alfredas Čerba, išsiuvinėjo liaudies meistrė Aldona Vaišvilienė. 1996 m. mokykla pavadinta „Romuvos“ vardu. 1997 m. sukurtas mokyklos himnas, autorė Nida Rimkevičiūtė.
2004 m. prijungta reorganizuota Beržyno pagrindinė mokykla, pamokos abiejuose korpusuose vyko viena pamaina. 2005 m. rugsėjo 1 d. atsiskyrė „Šiaulių Romuvos pagrindinė mokykla“ (Dainų g. 13) ir „Šiaulių Romuvos gimnazija“. Nuo 2011 m. Šiaulių Romuvos progimnazija.
Laukininkų patarėjas

Laukininkų patarėjas – laikraščio „Lietuvos keleivis“ dvisavaitis priedas, ėjęs 1927–1931 m. Klaipėdoje.

Istorija

Leido Lietuvių susivienijimas Klaipėdos krašte. Spausdino įvairius patarimus žemdirbiams, mokė naujų ūkininkavimo būdų. Spausdino „Ryto“ spaustuvė Klaipėdoje gotišku šriftu.
Atsakingieji redaktoriai: J. Jakužaitis, V. Jokaitis.
Nesėkmingas paparacis

Turinys

Pradedantis poetas Palmambrodžo atvyksta iš provincijos į Milaną, tikėdamasis pagaliau išleisti knygą. Gatvės neramumų metu jis susipažįsta su fotografu Antonmateo, visų vadinamo Kliku. Pastarasis, nuolat jaučiantis pinigų stygių, įkalba Palmambrodžo pas jį apsistoti, kad galėtų šiuo pasinaudoti, ir jiedu netrunka susidraugauti. Klikas bet kokia kaina stengiasi išgarsėti, todėl ieško galimų skandalingų kadrų, o jo paties gyvenimas taip pat komplikuotas: yra buvusi žmona, draugė, auginanti 4 vaikus, tačiau jis pats gyvena vienas ir nevengia atsivesti kitas moteris. Palmambrodžo, matydamas, kad knygos leidyba be rekomendacijos beveik neįmanoma, pradeda ieškoti galimybės susipažinti su žymiu poetu, tačiau kai galiausiai jam tik pavyksta, šis pasirodo esąs gėjus.   
Galiausiai Palmambrodžo aplanko jo sužadėtinė, atvežanti jo knygą, kurios leidimą finansavo būsimas uošvis. Nusivylęs jis nusprendžia daugiau neberašyti ir sudegina visą tiražą, tačiau netrukus su Kliku jis įsipainioja į pavojingą istoriją ir tampa pagrobimo liudininkais. Klikas sužeidžiamas ir apanka, tuo tarpu Palmambrodžo veda ir buvęs fotografas apsigyvena pas jį. Po kurio laiko jis nusprendžia esąs našta draugui ir vienas išvyksta traukiniu, vis dar neprarandęs vilties išgarsėti...
Irena Parnavienė

Biografija

Irena Parnavienė pradėjo mokytis Šeteniuose pradinėje mokykloje, vėliau  Kėdainiuose lankė Mergaičių gimnaziją, 1954 m. baigė 2–ąją vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Po lietuvių kalbos ir literatūros studijų pradėjo dirbti mokytoja Balninkų vidurinėje (Molėtų raj.), Kavarsko vidurinėje (Anykščių raj.) mokyklose, vėliau –  Trakų internatinėje sporto mokykloje direktoriaus pavaduotoja, šio rajono kultūros rūmų, Vilniaus mokytojų tobulinimosi instituto darbuotoja.

Veikla

Irena Parnavienė buvo viena iš Trakų karališkojo rūmų teatro įkūrėjų, aktorė, prisidėjo prie pirmųjų mėgėjų teatrų festivalių „Kanapė“ organizavimo. Buvo daugelio kitų kultūrinių renginių ir švenčių organizatorė, edukacinių programų kūrėja, vedė liaudies ansamblių koncertus (tarp kitų – Jurgio Gaižausko vadovaujamos „Galvės“ programas). 
Baigusi aktyvią darbinę veiklą, 1995 m. išvyko į Kėdainius, kur įsijungė į vietos kultūrinį gyvenimą. Vedė Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos vietinio skyriaus kutūrines programas, su jomis dalyvavo šv. Juozapo parapijos, Kėdainių kultūros centro veikloje. 1997–2010 m. vadovavo etnografinio ansamblio „Temela“ kolektyvui, su kuriuo dalyvavo daugelyje liaudies švenčių. Gaivino krašto senuosius papročius, rinko smulkiąją tautosaką, savo bei vadovaujamo ansamblio autentiškų kūrinių įrašė į kompaktines plokšteles. 
Palaidota Kėdainių Kauno gatvės kapinėse.
Šimtametės žaidynės

Šimtametės žaidynės, arba Sekularos žaidynės  (lot. Ludi Saeculares,  Ludi Terentini) – religinė teatralizuota šventė su aukomis, skirtomis požeminio pasaulio dievams Senovės Romoje. Ji vykdavusi tris dienas ir naktis pažymėti vieno gyvenimo šimtmečiui Saeculum užbaigti ir kitam pradėti. Saeculum – tai maksimaliai tikėtina, 100-110 metų, žmogaus amžiaus trukmė.

Istorija

Anot romėnų mitologijos, šimtametės žaidynės atsirado tuomet, kai sabinas, vardu Valesius, meldėsi dievams, tikėdamasis pagalbos savo vaikui išgydyti. Jis buvo išgirstas ir gavo nurodymą Marso lauke aukoti požemių pasaulio valdovams Dispateriui ir Prozerpinai. Kai kurie senovės raštai liudija žaidynes įvykus 509 m. pr. m. e., tačiau pirmosios patvirtintos oficialios žaidynės Romos respublikoje įvyko 249 m. pr. m. e. bei 140 m. pr. m. e.

Žaidynių ciklai

Žaidynės buvo atgaivintos 17 m. pr. m. e. pirmojo imperatoriaus Augusto. Jų naktiniai aukojimo ritualai Marso lauke jau buvo skirti kitiems valdovams: deivėms Moirai (likimo), Eileitijai (naujagimių) ir Terai (Žemės). Šiose žaidynėse pradėta aukoti ir dienomis ant Kapitolijaus ir Palatino kalvų. Kiekvieną aukojimą lydėjo iškilmingi teatriniai pasirodymai. Vėliau imperatoriai surengė žaidynes 88 m. pr. m. e. ir  204 m., maždaug kas 110 metų. 
Į žaidynių rengimo „šimtmečio“ ciklą ne visada buvo atsižvelgiama. Atskiri imperatoriai turėjo savo išskaičiavimus joms surengti. Štai 47 m. pr. m. e. šią šventę suorganizavo ir imperatorius Klaudijus, pažymėdamas Romos 800 m. jubiliejų. Po jų sekė žaidynės 148 ir 248 m. Vėliau jos nutrūko. Imperatorius Konstantinas I šios šventės 314 m. neberengė, nors buvo praėję 110 m. po paskutiniųjų žaidynių 204 m., vykusių pagal senąjį skaičiavimą. Senovės istorikai tai siejo su imperiją draskiusiais karo konfliktais, jos žlugimu.