google/wiki40b huggingface dataset:
Andrius Sapiega

Biografija

Įtakingos Sapiegų giminės atstovas, Ivano Bogdanovičiaus Sapiegos sūnus ir Lietuvos didžiojo kanclerio Leono Sapiegos jaunesnysis brolis.
1585 metais buvo Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stepono Batoro dvariškis. 1596 metais kaip Vitebsko ir Mstislavo bajorų vadovas vadovaujant Kristupui Radvilai Perkūnui dalyvavo malšinant Nalivaikos sukilimą. 1597–1600 metais buvo prie Maskvos pasienio, perduodant brolių Leono ir Kristupo Radvilos špionų pagalba gaunamą informaciją.
Lapija

Istorija

Dabartinės Laplandijos teritoriją sudarė istorinės Laponijos, Ostrobotnijos ir Vesterboteno provincijos. XIX a. nuo Švedijos atskyrus Suomiją, istorinė Laponija buvo padalinta tarp Švedijos ir Suomijos. Suomijos teritorijoje visa dabartinė Lapija buvo administruojama kaip Oulu grafystės dalis.
Atskira Laplandijos provincija (ar grafystė) buvo įkurta 1936 m., atskyrus teritorijas nuo Oulu provincijos. Po Antrojo pasaulinio karo Petsamo ir Salla teritorijos buvo perleistos Sovietų Sąjungai. Administraciškai provincija sutapo su Lapijos regionu (ji ir Alandų salos buvo vienintelės Suomijos provincijos kartu esančios ir regionai).
Provincijos savivaldai atstovavo iš 7 provincinių ministerijų sudaryta valstybinė Laplandijos provincinė valdyba. Laplandijos provincijos herbą sudarė istorinių Laponijos ir Ostrobotnijos provincijų herbai.
2009 m. Suomijoje panaikinus provincijas, panaikinta ir dvigubas Lapijos valdymas. Dabar Lapija yra tik regionas.

Valdymas

Regionas smulkiau skirstomas į 6 subregionus, kurie dar skirstomi į 21 savivaldybę arba municipalitetą. 21 municipalitetas sudaro 1 regioną, kuris valdomas Laplandijos Regioninės Tarybos (suom. Lapin liitto; šved. Lapplands förbund)
Lapijoje gyvena apie 3,6 % visų Suomijos gyventojų, ir tai yra mažiausiai apgyvendinta Suomijos teritorija. Didžiausi miestai yra Rovaniemis (administracinis centras), Kemis, ir Tornijas. Iš 185 000 gyventojų, 5 % sudaro samiai.
Šiauriausios Laplandijos savivaldybės, kuriose samiai sudaro daugumą, suformuoja Samių juridinę teritoriją. Ši samių organizacija veikia lygiomis teisėmis su provincija.
Laplandijos regionas naudoja istorinės Laponijos herbo variantą.
Pšasnyšo apskritis

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XII a. apskrityje gyveno baltų gentis galindai. XI a.-XIII a. vykstant aršioms galindų kovoms su jų pietiniais kaimynais mazoviečiais, dalis galindų pasitraukė į rytus, į jotvingių žemes.
Nuo X a.-XI a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Plocko departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Plocko departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Plocko vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Plocko gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Rytų Prūsijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Ostrolenkos vaivadijai ir Cechanuvo vaivadijai.
Gintaras (Vokietija)

Istorija

Pirmasis numeris išėjo kaip literatūros almanachas „Baltija“. Leido spaudos darbuotojų sambūris Baltija, redagavo Juozas Krūminas. Bendradarbiavo dauguma Vokietijoje gyvenusių lietuvių rašytojų ir pradedančiųjų literatų. Išėjo 14 numerių.
Gertrūda Benze

Biografija

Po Antrojo pasaulinio karo atsidūrusi Lietuvoje išmoko lietuvių kalbą. 1957 m. baigė Halės-Vitenbergo universitetą. 1961 m. daktarė.
Iki 1993 m. Halės-Vitenbergo universitete dėstė kalbotyrą, taip pat ir lietuvių kalbą. Paskelbė studiją apie XVIII a. Mažosios Lietuvos lietuvių dokumentų kalbą. Tyrė lietuvių protestantų giesmių tekstus. Parengė 1991 m. lietuvių kalbos vadovėlį.
Kirstynės (senovė)

Kirstynės (angl. melee ar mêlée) – masinių kautynių rūšis, kai pėsti ar raiti kovotojai kaunasi šaltais ginklais (kirstynių ginklais) – kalavijais, kirviais, ietimis, buožėmis, durklais, kovos kūjais ir pan.
Šaunamieji ginklai (lankai, arbaletai, svaidyklės) paprastai tokiose kautynėse nenaudojami, kadangi šaulys šaunamuoju ginklu negali apsiginti nuo smūgio kalaviju ar panašiu ginklu. O jei bandytų, pvz., lanku nukreipti kalavijo smūgį, lankas ar jo templė būtų perkirstas, ir šaudymas pasibaigtų. Išimtis – kompiuteriniai vaidmenų žaidimai, kur egzistuoja tokios netikroviškos kautynės, kur, tarkime, lankininkas lanku atremia kalavijais ginkluotų priešininkų atakas ir čia pat į juos šaudo.
Svaidomieji ginklai (durklai, akstys, svaidomieji kirviai) kirstynėse naudojami ribotai, kadangi karys paprastai tokių ginklų turi nedaug, ir jie netrukus pasibaigia. Tokie svaidomieji ginklai kaip akstys, piliumai, franciskos ir pan. paprastai būdavo naudojami pačioje kirstynių pradžioje, kai priešininkai artėja ir reikia eliminuoti kuo daugiau priešų, su kuriais netrukus teks kapotis.
Anglų kalboje žodžiu melee paprastai aprašo netvarkingas kirstynes, kai rikiuotės susimaišo ir tenka kautis su priešais, kurie atsiduria greta. Dviejų falangų susirėmimą angliškai žodžiu melee nevadina.
Realiuose mūšiuose, kuriuose kaudavosi didesnės kariaunos ar kariuomenės, kirstynės neretai vykdavo židiniais – vienose vietose kirstynės, netoliese karių grupės atlieka manevrus (apeidinėja priešą iš užnugario ir pan.), šaulių grupės apšaudo prieš grupes ir kt.

Kirstynės turnyruose

Viduramžių turnyruose viena iš rungčių dažnai buvo pėsčių ar raitų riterių kirstynės (angl. mêlée). Jose kaudavosi pasidaliję į dvi puses arba kartais – visi su visais. Tokie turnyrai buvo populiarūs XII–XIII a. Raitų riterių, ginkluotų ietimis, dvikovos (angl. jousting ar tilting) atsirado ir išpopuliarėjo vėliau. Turnyrų kirstynės ilgai išlaikė populiarumą.
Pradžioje turnyrų kirstynėse kaudavosi aštriais koviniais ginklais, tad jos būdavo ne mažiau pavojingos, kaip karo kirstynės. Kovotojams įsikarščiavus, žuvusių būdavo nemažai, nepaisant to draudusias turnyrų taisykles. Todėl katalikų bažnyčia neretai drausdavo su apeigomis laidoti turnyrų kirstynėse žuvusius kovotojus, kadangi jie žuvo savo malonumui užsiimdami smurtu.
Kolima (valstija)

Geografija

Kolima šiaurėje ir rytuose ribojasi su Chalisku, pietuose su Mičoakanu. Vakarinę pakrantę skalauja Ramusis vandenynas. Tai viena mažiausių Meksikos valstijų, lenkianti tik Tlaskalą ir Morelosą.
Didžioji dalis valstijos kalnuota. Aukščiausia vieta yra pasienyje su Chalisku stūksantis Kolimos ugnikalnis (4330 m). Vandenyno pakrantėje driekiasi lygumos, yra įlankų ir lagūnų (Kujutlano ir kt.). Svarbiausia upė – Armerija.
Deividas Jursevičius

Biografija

Iš pradžių vedė mokyklinę laidą „Poryt į mokyklą“ vietiniame Alytaus radijuje „FM99“. Vėliau žurnalistinį darbą tęsė Lietuvos radijuje, rengė nevienareikšmiai vertinamą laidą „Spaudos teatras“. Po to vedė LRT vakaro žinias, vėliau perėjo dirbti į Lietuvos ryto TV žinių tarnybą. Kurį laiką Deividas ir jo kurso draugas, humoristas Modestas Vaišnoras buvo vedėjų duetas. Draugai netgi pasiekė rekordą – net 42 valandas nepertraukiamai dirbo naujai atsidarančiame Utenos radijo tiesioginiame eteryje. Nuo 2012 m. kovo 7 d. kartu su kolege Rasa Tapiniene vedė Info TV informacinę laidą „Infodiena“. Info TV išdirbo beveik metus, tačiau po konflikto su LNK vadovybe 2013 m. vasario 27 d. paliko Info TV. Nuo 2013 m. balandžio 16 d. grįžo į LRT Radijo eterį, į laidą „Dienos tema“, o nuo balandžio 17 d. veda LRT laidą „Laba diena, Lietuva“. Nuo 2013 09 kartu su Agne Skamarakaite veda laidą "60 minučių" per LRT radiją. nuo 2015 11 veda TV laidą "Karinės paslaptys".
Lietuvos gamtos mokslų olimpiadų asociacija

LGMOA (Lietuvos Gamtos Mokslų Olimpiadų Asociacija) – nevyriausybinė, pelno nesiekianti organizacija, vienijanti gamtos mokslų olimpiadų tobulinimu ir mokslo populiarinimu užsiimančius dėstytojus ir studentus – oranžinius. Asociacija suburta 2003 m. Asociacijos tikslai – pakeisti seną požiūrį į moksleivių ugdymą, skatinti jaunimą domėtis mokslu, tobulinti moksleivių švietimo ir lavinimo sistemą, suvienyti bendradarbiavimui mokytojus, dėstytojus, studentus bei pačius mokinius.
Pagrindiniai LGMOA organizuojami renginiai – LitBO (Lietuvos mokinių biologijos olimpiados II ir III turai), LitChO (Lietuvos mokinių chemijos olimpiados II ir III turai) ir LitFO (Lietuvos mokinių fizikos olimpiados II ir III turai). Sėkmingai vykdomas projektas su vaikų globos namais „Ne imti, bet duoti“.
Vienas iš didžiausių asociacijos laimėjimų – įgyvendintas „Olimpiados.lt“ projektas. Jo metu sukurta svetainė moksleiviams, mokytojams ir šiaip mokslu besidomintiems žmonėms. Didžiąją portalo, kurio internetinis adresas www.olimpiados.lt, turinio dalį sudaro informacija apie įvairius renginius, konkursus ir olimpiadas.
Kostas Ostrauskas (1891)

Biografija

Baigęs du kursus Veiverių mokytojų seminarijoje, mokėsi vargonuoti ir apie trejus metus vargonininkavo Zapyškyje. Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Baltarusiją – Babruiską, kur vargonininkavo ir dalyvavo lietuvių pabėgėlių įvairių komitetų veikloje.
1919 m. grįžęs į Lietuvą, savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje, vėliau dirbo įvairiose Kauno miesto įstaigose: LR Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos kanceliarijos vedėjas, LR Žemės ūkio ministerijos Žemės reformos komisijos sekretorius, užsienių pasų skyriaus sekretorius ir vedėjas. 1924–1926 m. dėstė muziką Veiverių mokytojų seminarijoje ir vargonininkavo bažnyčioje.
1926–1930 m. Vilkaviškio katedros vargonininkas ir choro vadovas. Su choru dalyvavo 1928 ir 1930 m. – visos Lietuvos dainų šventėse Kaune. 1930–1939 m. Kauno miesto savivaldybėje inspektorius ir reikalų tvarkytojas, kurį laiką vadovavo Vilniui vaduoti sąjungos Šančių skyriaus chorui ir vargonininkavo Šančių bažnyčioje.
Gerai mokėjo lenkų ir rusų kalbas, parašė choro ir solo dainų. Sūnus Kostas Ostrauskas – žinomas dramaturgas, filosofijos mokslų daktaras, 1949 m. pasitraukęs į JAV, apsigyveno Filadelfijoje.
Laimutis Ločeris

Biografija

Tėvas Petras Ločeris, broliai Vytautas Ločeris, Algirdas Ločeris. 1952 m. baigė Lietuvos dailės institutą, 1958 m. – Leningrado dailės akademiją.
1987–1990 m. gyveno Kanadoje, dėstė privačiuose koledžuose. 1990–2006 m. dėstė piešimą Vilniaus dailės akademijoje, nuo 1996 m. docentas.
Nuo 1960 m. dalyvauja parodose. Sukūrė monumentalių dekoratyvinių kūrinių interjerams: „Amžių Vilnius“ (viešbutis „Neringa“, 1959 m.), „Taurų medžioklė“ (kavinė „Tauras“, 1961 m., abu Vilniuje), „Dainavos šalis“ (kavinė „Dainava“, Druskininkai, 1965 m.), dekoratyviniai vartai (pasaulinė paroda EXPO-70, Osaka, 1970 m.); medžio horeljefų: „Amžinas ąžuolas“ (viešbutis „Draugystė“, 1975 m.), „Kopų garsai“ (viešbutis „Neringa“, 1977 m., abu Vilniuje), „Gintaro krantas“ (restoranas, Nida, 1987 m.).
Kūriniams naudojo metalą, betoną, medį, jie monumentalių, plokščių, dekoratyvių formų, būdinga dinamiškumas, veržlumas. Iliustravo P. Cvirkos knygą vaikams „Kvailutė ir laumė“ (1954 m.), kūrė iliustracijas Kanados lietuvių savaitraščiui „Tėviškės žiburiai“ (1987–2005 m.).
Adolfas Sruoga

Biografija

Broliai diplomatas Juozas Sruoga, rašytojas Balys Sruoga, ekonomistas Kazys Sruoga, ūkininkas Aniolas Sruoga, sesuo Emilija Sruogaitė.
1906 m. baigė Panevėžio gimnaziją. 1911 m. baigė Šarlotenburgo politechnikumą, inžinierius elektrikas.
Nuo 1911 m. Tiflise Užkaukazės geležinkelių valdybos inžinierius, Užkaukazės telegrafų mechanikas, jam pavesta vadovauti Kaukazo geležinkelio bataliono technikos mokyklai. Nuo 1913 m. Peterburgo miesto telefonų stoties Peterburgo telefonų tinklo inžinierius, 1917 m. po Vasario revoliucijos – Petrogrado susisiekimo dalies Telegrafo ir telefonų skyriaus vedėjas.
1918 m. grįžo į Lietuvą, Vilniuje dirbo įvairiose technikos komisijose, Lietuvos paštų, telegrafų ir telefonų valdybos viršininko padėjėjas ir Lietuvos paštų, telegrafų ir telefonų mokyklos vedėjas. 
Justo Paleckio laikraščio „Naujas žodis“ savininkas. Jam priklausė didžiulis „Tulpės“ knygynas Kauno miesto centre, to paties pavadinimo spaudos bendrovė, 1926 m. nupirkta cinkografijos ir litografijos įmonė „Žiedas“, turėjo akcijų kitose įmonėse.  Laikytas pasiturinčiu žmogumi, turėjo didelį pasitikėjimą verslo sluoksniuose.
1927–1933 m. Lietuvos pašto valdybos direktorius. 1935 m. vasario mėn. „Pašto ženklų byloje“ nuteistas 15 metų sunkiųjų darbų kalėjimo. 1941 m. ištremtas į Intos lagerį, kuriame ir mirė.
Seraja Šapšalas

Seraja Šapšalas ar Jo Ekscelencija Hadži Seraja Chanas Šapšalas ( «Jego Exellencja Szapszał Hadży Seraja Han») (g. 1873 m. – m. 1961 m.) – filologas, orientalistas, Krymo, vėliau – Lenkijos (kartu ir Lietuvos) karaimų vyriausiasis dvasininkas (hachanas), žymus Lietuvos karaimų dvasinis ir kultūros veikėjas.
Visą gyvenimą rinko karaimiškas knygas, rankraščius, senuosius dokumentus, etnografinius daiktus, 1916–1929 m. Kryme, Eupatorijoje, veikė jo įkurtas karaimų muziejus. Persikėlęs gyventi į Lietuvą, S. Šapšalas 1938 m. organizavo karaimų muziejaus statybą Trakuose.
Serаjaus Šapšalo teorija apie tiurkiškai-altajišką karaimų kilmę bei pagoniškas karaizmo šaknis (šventų ąžuolų garbinimas, politeizmas, kuriame svarbiausia - dievas Tengri, aukojimas) tapo reikšminga formuojant Rytų Europos karaimų identitetą XX a., bei tebelieka aštrių mokslinių bei visuomeninių ginčų tema.
Lietuvai atgavus Vilniaus kraštą, S. Šapšalo įkurtas karaimų muziejus buvo priskirtas Lituanistikos institutui. 1940 m. birželio 14 d. Sovietų Sąjungai aneksavus Lietuvą, Lituanistikos institutas buvo panaikintas, o 1941 m. sausio 16 d. S. Šapšalo rinkinys suvalstybintas. Įkurtas Karaimų istorijos ir etnografijos muziejus veikė kaip LTSR mokslų akademijos padalinys, S. Šapšalas buvo paskirtas jo direktoriumi. Kartu MA buvo perduota ir S. Šapšalo surinkta karaimų muziejaus kolekcija: 1141 eksponatas, 1039 knygos, apie 200 įvairių rankraščių hebrajų, turkų, persų ir karaimų kalbomis.
Antrojo pasaulinio karo metu S. Šapšalas darė viską, kad išsaugotų surinktas vertybes ir kolekciją netgi papildė naujais vertingais eksponatais. 1947 m. karaimų muziejus atskiro padalinio teisėmis buvo priskirtas Vilniaus etnografiniam muziejui. 1951 m. Karaimų muziejus likviduotas, inventorizuota rinkinių dalis pateko į Etnografijos muziejų (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus), o biblioteka buvo perduota Lietuvos MA bibliotekai (dab. Vrublevskių bibliotekos rankraščių skyriuje sudaro atskirą S. Šapšalo fondą). Neinventorizuota dalis, likusi S. Šapšalo bute, vėliau perduota Lietuvos dailės ir Trakų istorijos muziejams, kai kas pateko į privačias kolekcijas. Dalis S. Šapšalo mokslinių darbų archyvo buvo perduota tuomečiam Leningrado Azijos tautų instituto skyriui. 1962 m. pagal S. Šapšalo testamentą Ermitažo Rytų ir numizmatikos skyriui buvo perduotos Persijos šiitų ikonos ir 78 sidabrinės monetos, iš kurių 74 datuojamos VIII a. II p. – IX a. I ketv.
1967 m. vasarą Karaimų muziejaus pastate Trakuose buvo atidaryta pirmoji karaimų etnografinė paroda, kurios pagrindą sudarė S. Šapšalo sukauptos kolekcijos eksponatai (iš tuometinio Istorijos ir etnografijos muziejaus bei Trakų istorijos muziejaus fondų). 1997 m. ši paroda atnaujinta minint karaimų ir totorių įsikūrimo Lietuvoje 600-ąsias metines.
Kostas Gurevičius

Kostas Gurevičius (1898 m. sausio 23 d. Geisteriškių k., Vilkaviškio raj. – 1990 m. rugsėjo 12 d. Marijampolėje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

Biografija

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vietos vargonininkas B. Grudzinskas. Nuo 1919 m. groti ir diriguoti mokėsi Marijampolėje pas Joną Bendorių, jam padėjo mokyti „Gabijos“ chorą, o vėliau pradėjo savarankiškai vadovauti įvairių organizacijų mėgėjų chorams, dėstyti muziką ir dainavimą kunigų Marijonų gimnazijoje bei Rygiškių Jono gimnazijoje, kur subūrė ir chorus. Moksleivių vasaros atostogų metu tobulinosi muzikos kursuose.
1924 m. visos Lietuvos dainų šventei Kaune parengė tris chorus ir buvo jungtinio choro dirigentas. Šventėje susipažino su Stasiu Šimkumi, kuris jį pakvietė mokytis Klaipėdos muzikos mokykloje. Mokydamasis susipažino su dirigentu Antanu Vaičiūnu ir buvo įtrauktas į Klaipėdos krašto Giedotojų draugijų lietuviškų chorų organizavimo darbą. 1928 m. birželio 22 d. Klaipėdoje pastatytai Šarlio Guno operai „Faustas“ parengė chorus. 1930–1933 m. valtorna grojo Valstybės teatro orkestre Kaune.
Nuo 1933 m. dėstė muziką ir dainavimą Vilkaviškio gimnazijoje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei pučiamųjų orkestrui. Vilkaviškio darbo rūmų 52 dalyvių chorą ir Vilkaviškio jaunalietuvių 36 dalyvių chorą parengė 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje. Nuo 1939 m. – muzikos mokytojas, chorų ir orkestrų vadovas Marijampolėje.
Pokario metais dėstė muziką Marijampolės mokytojų seminarijoje (vėliau pedagoginė mokykla), organizavo moksleivių chorus, vokalinius ansamblius ir orkestrus, vadovavo įvairiems miesto meno mėgėjų kolektyvams. Padėjo rengti miesto ir rajono dainų šventes ir buvo jų dirigentas. 1960 m. pedagogui suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Transilvanijos įtvirtintos bažnyčios

Istorija

Vokiečiai į Transilvaniją atvyko XIII amžiuje pakviesti Vengrijos karalių. Ši teritorija buvo pavojinga daugiausiai dėl už Karpatų gyvenančių priešų. Pradžioje tai buvo mongolai (jie keletą kartų nusiaubė Transilvanijos teritoriją XIII a.), vėliau – vietinių valstybių (pav., Moldavijos kunigaikštystė) ir, galiausiai, Osmanų imperija. Dėl šios priežasties svarbiausiu veiksniu, užtikrinančiu gyventojų saugumą bei išgyvenimą, buvo įtvirtintų pastatų statymas, kurie galėtų suteikti prieglobstį pavojaus atveju. Geriausiai tam tiko specialiai tvirtinamos mūrinės bažnyčios. Jas pradėta statyti jau XIII amžiuje.
Daugelis jų, pastatytų santykinai nedidelėje teritorijoje, išliko iki šių dienų bei išsaugojo savo pagrindinę – kulto – funkciją, nors dėl vokiečių sumažėjimo XX a. amžiaus antroje pusėje pasikeitė šio regiono gyvenimo būdas bei įpročiai. Šios bažnyčios – tai kaimų centrai. Vietovės išsaugojo viduramžiams būdingą topografiją.
Šiomis bažnyčiomis rėmėsi ir kitos Transilvanijos etninės grupės – rumunai ir šekleriai, statydami daugiau ar mažiau panašius objektus (pav., šeklerių kaimas Darjiu).

Architektūra

Pagrindinis Transilvanijos kaimo objektas tai akmeninė romaninė arba gotikinė gynybinė bažnyčia – dažniausia įsikūrusi ant kalvos, turinti stiprias sienas, mažus langelius-šaudymo angas, aukštus bokštus (kartais papildomą ir virš presbiterijos, gynybines palėpes (kartais – net kelių aukštų), medinius prieangius. Be to, bažnyčią, lyg tikrą tvirtovę, supo gynybinės sienos (dažnai tai buvo dvigubas ar net trigubas gynybinis žiedas su aukštais bokštais). Vidinėje sienų pusėje dažnai būdavo ūkiniai ir gyvenamieji pastatai, sujungti sudėtinga medinių galerijų, išorinių laiptų bei tiltų sistema, kuri galėjo apsaugoti žmones ir jų turtą antpuolių metu.
Gynybinė sistema buvo vystoma palaipsniui, pagal tuometines galimybes bei turimus resursus. Pradžioje buvo tvirtinama bažnyčia, galiausiai – statomos sienos ir jų bokštai.
Kai kuriose bažnyčiose išliko saugomos gotikos ir baroko laikų kultūros šedevrai – altoriai bei paveikslai.
Ford Model A

Ford Modelis A – lengvųjų automobilių modelis, kuris buvo antras pasisekimas Ford Motor kompanijai, po anksčiau buvusio Model T.
Ford Modelis A buvo pradėtas gaminti 1927 m.

Savybės

Ford modelis A buvo įvairių modifikacijų: kupė, verslo kupė, sportinis kupė, kabrioletas, sedanas, dviejų langų tipo. Jį buvo galima nusipirkti keturių spalvų. Šis modelis turėjo 4 cilindrų variklį, kurio tūris buvo 3,3 litro. Kuro sąnaudos buvo 8-12 L / 100 km. Jo didžiausias greitis – 104 km/h.
Pranas Darius

Biografija

Muzikos mokėsi Marijampolėje ir Kaune. Suaugęs savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje.
Pasitraukęs į Vokietiją, 1945–1947 m. vadovavo lietuvių chorui ir vyrų oktetui Velbrechto ir Greveno stovyklose.
Nuvykęs į Angliją, 1947–1949 m. vadovavo latvių moterų oktetui Coventry mieste.
Emigravo į Australiją. Ten 1949 m. mokytojavo lietuvių gimnazijoje Neustädte. 1950 m. apsigyveno Kanberoje. Kadangi buvo vedęs latvę, tai dalyvavo ir latvių kultūriniame gyvenime. 1953–1970 m. buvo latvių tautinių šokių ansamblio „Sprigulitis“ muzikos vadovas, vadovavo kanklių ansambliui. 1953–1957 m. vadovavo latvių mišriajam vokaliniam oktetui, kuris koncertavo Kanberoje ir Sidnėjuje, dalyvavo festivaliuose.
1956–1975 m. – Kanberos lietuvių bažnyčios vargonininkas, choro ir vyrų kvarteto vadovas, nuo 1969 m. – ir latvių choro vadovas. Choras dalyvavo Australijos lietuvių dainų šventėse Sidnėjuje, Melburne ir Adelaidėje bei kituose kultūros renginiuose. 1958–1966 m. P. Darius buvo Kanberos filharmonijos draugijos narys, choro dalyvis ir solistas, režisavo ir pastatė penkias operetes.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Technika ir ūkis

Istorija

Leido Lietuvos inžinierių ir architektų sąjunga, nuo 1936 m. – Lietuvos inžinierių draugija keturiskart per metus. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė, F. Sokolovskienės spaustuvė bei G. Lano spaustuvė Kaune.
Rašė įvairiais technikos klausimais, spausdino specialistų straipsnius, technikos veiklą reglamentuojančius dokumentus ir kt.
Bendradarbiavo Kostas Birulis, Jurgis Čiurlys, Pranas Drąsutis, Vasaris Gorodeckis, Jonas Janickis, Pranas Jodelė, Leonas Kaulakis, A. Macijauskas, Vladas Merkys, Algirdas Leonas Nasvytis, K. Rimkus, Jokūbas Stanišauskas, Jonas Šimkus ir kt.
Redagavo redakcijos komitetas: Bronius Garšva, Kazimieras Gaigalis, Klaudijus Dušauskas-Duž.
Atsakingieji redaktoriai: B. Garšva, Vytautas Mošinskis, Jurgis Vidmantas.
Paulius Egidijus Kovas

Biografija

1988–1991 m. Lietuvos kino studijos režisieriaus asistentas. 1992–1997 m. BTV programų įsigijimo direktorius, prodiuseris. 1997–1998 m. TV3 programų direktorius. 1998–2007 m. LNK generalinis / programų direktorius, valdybos narys. 2007–2009 m. UAB „MG Baltic Media“ generalinis direktorius, valdybos narys. Nuo 2009 m. lektorius, konsultantas. 2010–2012 m. UAB „Europos verslo klubai“ moderatorius. 2011–2012 m. UAB „Baltijos TV“ valdybos narys. 2013–2015 m. Verslo angelų fondo verslo angelas, valdybos narys. Nuo 2014 m. ICF sertifikuotas koučeris. Nuo 2017 m. HILL Management konsultantas.
1985–1987 m. VU Gamtos mokslų fakulteto žygeivių klubo „Gabija“ pirmininkas. VU žygeivių klubo leidinio „Žygeivis“, ėjusio 1989–1991 m. redaktorius. 2001–2008 m. Lietuvos radijo ir televizijos asociacijos (LRTA) prezidentas. 2005–2009 m. buriuotojų klubo „Ambersail“ prezidentas, 2008–2009 m. projekto „Tūkstantmečio odisėja. Vienas vardas – Lietuva“ idėjos bendraautoris ir projekto vykdytojas, Tūkstantmečio odisėjos XI etapo jachtos „Ambersail“ kapitonas. 
Turi sūnus Jurgį ir Petrą, du anūkus – Igną ir Pijų. 2009 m. Kauno rotušėje vedė aktorę Nijolę Narmontaitę (g. 1959).
Misiūnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas ilgos siauros kalvos pietrytiniame gale, Nykutės kairiajame krante. Aikštelė ovali, pailga vakarų – rytų kryptimi, 20x10 m dydžio. Šlaitai statūs, iki 30 m aukščio.
Vakarinėje aikštelės pusėje iškasta didelė duobė. Apaugęs mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Veliuonos II piliakalnis 3 kmVeliuonos I piliakalnis 1,8 kmPašilių piliakalnis 14 kmŠilvienų piliakalnis 3 kmDulinčiškių piliakalnis 1 kmKlepų piliakalnis 31 kmJoginiškių piliakalnis 6 km
Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Vejle BK

Istorija

Klubas įkurtas 1891 m.