google/wiki40b huggingface dataset:
Žvirblių takas

Žvirblių takas – dvimėnesis (1995 m. – ketvirtinis) žurnalas ikimokyklinių įstaigų ir pradinių mokyklų pedagogams, leistas 1995–2016 m. Vilniuje.

Istorija

Tai pirmasis Lietuvoje specializuotas pedagoginis periodinis leidinys, skirtas ikimokyklinio, priešmokyklinio ir pradinio ugdymo specialistams. 1992 m. tokiu pavadinimu buvo išleistas žurnalas vaikams, laikraščio „Amžius“ priedas. Atviros Lietuvos fondui suteikus finansinę paramą 1995 m. leidinį atgaivino UAB „Gimtasis žodis“.  1995 m. išėjo keturis kartus, nuo 1996 m. – šešis kartus per metus. Tiražas 1997 m. – 6000 egz. Žurnalą 2000–2004 m. rėmė Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondas. Žurnale bendradarbiavo visų Lietuvos aukštųjų mokyklų specialistai.
Vyriausiasis redaktorius Zenonas Lapinskas. Redaktorė Romena Račkaitytė.
Aleksandras Žikevičius

Biografija

1980 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą.
1991 m. Vilkaviškio „Aušros“ vidurinės mokyklos direktorius, rajono švietimo tarybos pirmininkas.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys.
2000–2003 m. ir 2003–2004 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Sigišoara

Istorija

XII a. Vengrijos karalius pakvietė vokiečių amatininkus ir pirklius, žinomus kaip Transilvanijos saksai, įsikurti šiose apylinkėse. Kronikose minima, kad saksai Sigišoaroje įsikūrė 1191 m. Kiti minimi pavadinimai yra Schaäsburg (1282 m.), Schespurg (1298 m.) ir Segusvar (1300 m.). Miesto statusas suteiktas 1367 m. Rumuniškas pavadinimas pirmą kartą paminėtas 1435 m., kilęs iš vengriško Šegešvaras (Segesvár), kur vár reiškia 'fortas'.
1999 m. miesto senamiestis įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Dibenzoksazepinas

Fizinės savybės

Dibenzoksazepinas normaliomis sąlygomis yra blyškiai geltona kristalinė medžiaga su pipirišku kvapu. Menkai tirpsta vandenyje ir jame neskyla. CR paprastai gaminama kaip mikrodalelių suspensija skystyje, kurio pagrindinis komponentas yra propilenglikolis.
Nors dibenzoksazepinas ir vadinamas CR dujomis, kambario temperatūroje jis yra kieta medžiaga.
Dibenzoksazepino darinys yra priešpsichozinis vaistas loksapinas (angl. loxapine), bet, skirtingai nei pats dibenzoksazepinas, loksapinas nėra dirginamoji medžiaga.
CR dujos paprastai gaunamos iššovus granatą (angl. canister), kuri įkaista ir išskiria pastovią aerozolio čiurkšlę, sudarančią ašarinio veikimo debesį.
Myall Creek žudynės

Myall Creek žudynės – pavadinimas susidūrimo ties Myall Creek stotimi (Naujasis Pietų Velsas), kurio metu baltieji skvoteriai ir gyvulių varovai išžudė 28 vietinius Australijos gyventojus. Žudynės įvyko 1838 m. rugpjūčio 10 dieną. Vėliau septyni dalyviai buvo teismo pripažinti kaltais už žmogžudystę – tai pirmasis atvejis istorijoje, kai baltieji žmonės nuteisiami pagal britų įstatymus už nusikaltimus prieš Australijos aborigenus.
Rugpjūčio 10 d. į avių varymo stotį atvykusi 12 baltųjų grupė jos prižiūrėtojui George Anderson pareiškė, kad nori sugauti visus aborigenus, kiek tik ras. Pasak pačių, jie ieškojo aborigenų pavogtų galvijų. Iš 40 – 50 ten apsistojusių vietinių, jie atrinko 28 žmonių grupę, daugiausiai – moteris ir vaikus. Juos nusivedė už kalvos, toliau nuo pastatų. Avių piemuo vėliau girdėjo šūvius. Rugpjūčio 11 d. John Fleming vadovaujama grupė surinko ir sudegino kūnus. Po kelių dienų stoties prižiūrėtojas aptiko sudegintus kūnus ir pranešė valdžiai.
Naujojo Pietų Velso gubernatorius George Gipps įvykį pradėjo tirti tik liepos pradžioje. Tyrimui vadovavęs kapitonas Edward Day, atvykęs pagal nupasakojimus į įvykio vietą, ten rado suanglėjusius kaulus. Pagal juos nusprendė, kad viso čia buvo nužudyta bent jau 20 žmonių. Tyrimas truko iki rugsėjo, ir buvo areštuota 11 įtariamųjų. Įtariamas vadovavimu egzekutorių grupei Flemingas taip ir nebuvo surastas.

Nuosprendis

1838 m. lapkričio 15 d. prasidėjo teismo procesas, kuriam vadovavo James Dowling. Kaltinamuosius gynė Liverpūlio Lygumų regiono žemės savininkų ir gyvulių varovų asociacijos pasamdyti advokatai. Svarbiausias liudininkas byloje buvo George Anderson, tuometinis stoties prižiūrėtojas. Po pirmojo teismo proceso žiuri nusprendė, kad visi vienuolika kaltinamųjų yra nekalti. Tačiau prieš juos paleidžiant, septyni buvo apkaltinti vaiko žmogžudyste. Antrasis teismo pocesas prasidėjo lapkričio 29 dieną ir truko iki kitos dienos pietų. Pagrindinis liudininkas vėl buvo George Anderson. Visi septyneri buvo pripažinti kaltais ir nuteisti mirti pakariant. Bausmė įvykdyta gruodžio 7 dieną.
Įvykis plačiai pagarsėjo, buvo aprašinėjamas spaudoje, kartais – palankiau nuteistiesiems.
Užpuolikų lyderis John Fleming nuteistas nebuvo, ir pasak kai kurių šaltinių vėliau dalyvavo dar keliose žudynėse. Vienas iš pirmoje byloje išteisintų ir vėliau neteistų žmonių – John Blake – 1852 metais nusižudė persipjaudamas gerklę. Jo artimieji mano, kad tai padarė dėl kaltės jausmo.
2000 m. žudynių vietoje atidengtas memorialas iš granito. 2005 m. vandalai bandė nutrinti jo užrašus.
Michailas Maksimovičius

Biografija

1823 m. baigė Maskvos universitetą. 1833 m. daktaras. 1823-1834 m. Maskvos universiteto botanikos dėstytojas, nuo 1833 m. profesorius, 1834-1844 m. pirmasis Kijevo universiteto rektorius. Nuo 1871 m. Ukrainos mokslų akademijos narys.
1830-1834 m. Maskvoje leido almanachą „Dennica“, 1840-1850 m. Ukrainoje – „Kyevljanin“, 1859-1864 m. – „Ukraynec“. Bendravo su A. Puškinu, N. Gogoliu, T. Ševčenka. Kūrė poeziją rusų ir ukrainiečių kalba.

Mokslinė veikla

Istorijos veikaluose kritikavo normaniškąją Kijevo Rusios kilmės teoriją ir to meto rusų istorikų teiginį, kad jos gyventojai buvę didžiarusiai. Pirmasis išskyrė vadinamąjį lietuviškąjį Ukrainos istorijos laikotarpį parengdamas M. Hruševskio XX a. pradžioje išplėtotą bendrąją Ukrainos istorijos schemą. Tyrė Ukrainos kazokų ir jų sukilimų istoriją. Vienas ukrainiečių archeologijos pradininkų. Išvertė į ukrainiečių kalbą „Sakmė apie Igorio žygį“, išleido senosios raštijos paminklus „Rusų Tiesa“, „Būtųjų laikų pasakojimas“ ir kitus.
Sobiesław Zasada

Sobislavas Zasada (lenk. Sobiesław Zasada; 1930 m. sausio 27 d. Dombrova Gurniča, Lenkija) – lenkų ralio lenktynininkas, ieties metikas ir verslininkas.
Pietinė Karelija

Gamta

Pietinę Kareliją šiaurėje riboja Vuoksa upė, kuri ją atskiria nuo Ladogos Karelijos. Pietuose ją supa Suomijos įlanka, bet pietryčiuose per Karelijos sąsmauką ji siekiasi su Ingrija, rytuose ji susisiekia su Usima, o šiaurės vakaruose - su Savonija.

Padalinimas ir Švedijos valdymas

Iki XIII a. Pietinė Karelija buvo neatskiriama Tikrosios Karelijos dalis, gyvenama korelų genčių, kurios čia sukūrė stambias gyvenvietes. 1293 m. korelų Viipuri užgrobė Švedija, o galutinės sienos tarp provoslaviško Naugardo ir katalikiškos Švedijos nustatytos 1323 m. Orechovo taika. Ji galutinai formalizavo Tikrosios Karelijos padalinimą ir Pietinės Karelijos suformavimą.
Pietinėje Karelijoje švedai aktyviai diegė katalikybę neseniai suprovoslavintų karelų tarpe. Kai kuriais atvejais jiems tai pavykdavo, tačiau kai kurie karelai masiškai bėgo į Ladogos Kareliją. Išsikėlusių karelų tarpe buvo apgyvendinami pietvakarių suomijos gyventojai, dėl ko vietos karelai pamažėle asimiliuoti. Nepaisant to, vietos gyventojai išlaikė daug kalbos ir kultūros bruožų iki XX a. Jie kalba specifine suomių kalbos tarme ir save vadina karelais.
Administraciškai Pietinėje Karelijoje suformuota Karelijos provincija, prie kurios vėliau būdavo prijungiamos kitos užkariautos karelų žemės (Šiaurinė Karelija, Ladogos Karelija). XVII a. čia suformuota Vyborgo ir Niusloto grafystė.

Rusijos ir Suomijos sudėtyje

Per XVIII a., iki 1743 m. Abo sutarties, Rusijos imperija susigrąžino Pietinę Kareliją (buvo praėję beveik 500 metų švedų valdymo). Ji buvo administruojama kaip Vyborgo gubernija (drauge su Ladogos Karelija), ir joje Rusija užtikrino religines laisves bei švediškus įstatymus. 1809 m. prie Rusijos prijungus Suomiją ir suformavus Suomijos Didžiąją Kunigaikštystę, Vyborgo gubernija 1812 m. prijungta prie jos.
1917 m. Suomijai iškovojus nepriklausomybę, buvusios Vyborgo gubernijos žemės išlaikytos jos sudėtyje. Tačiau 1939-45 m. vyko Žiemos karas ir Suomijos-Rusijos karas, kurio metu iškilo Pietinės Karelijos klausimas. Nors Suomija apgynė nepriklausomybę, Pietinė Karelija vėl buvo padalinta: Vyborgo miestas atiteko TSRS (čia vėliau suformuotas Vyborgo rajonas), tuo tarpu vakarinė dalis liko Suomijai (čia suformuotas administracinis regionas Pietų Karelija). Visi vietos gyventojai (suomiai-karelai) buvo masiškai evakuoti iš TSRS į Suomiją, o Vyborgo rajono teritorija apgyvendinta rusais.
Kaparao kalnagūbris

Kaparao kalnagūbris (portug. Serra do Caparaó) – aukščiausia Brazilijos plokščiakalnio dalis. Driekiasi pietryčių Brazilijoje, ties Minas Žeraiso ir Espiritu Santo valstijų riba. Aukštis iki 2892 m (Bandeiros kalnas). Kitos aukštos viršūnės: Pikas (2852 m), Kalsadas (2849 m), Kalsado Mirinas (2818 m), Krištalas (2770 m), Kruz do Negras (2658 m).
Kaparao kalnagūbris sudarytas iš prekambrinio gneiso bei vėlesnių magminių intruzijų sluoksnio. Aukštikalnės paveiktos apledėjimų.
Šiaurinė masyvo dalis įtraukta į Kaparao nacionalinį parką.
Džeimso įlanka

Džeimso įlanka (angl. James Bay, pranc. Baie James, kri Wînipekw) – didelė Hadsono įlankos atšaka vidurio Kanadoje. Tai toliausiai į pietus nutolusi Hadsono įlankos dalis, įsiterpianti į Kvebeko ir Ontarijo žemes. Įlankoje esančios salos (Akimiskis ir kt.) priklauso Nunavutui. Džeimso įlanka vėliausiai užšąlanti ir anksčiausiai atitirpstanti Hadsono įlankos dalis, jos pakrantės labiausiai tinkamos gyvenimui.
Į įlanką suteka nemažai upių (Olbanis, Briedžių upė, Brodbakas, Rupertas, Harikana, Istmeinas, La Grandė ir kt.), dauguma jų užtvenktos. Įlankos pakrantėse ir vandenyse gyvena žieduotieji ruoniai, baltieji lokiai, baltieji delfinai.
Džeimso įlankos pakrantėse nuo seno gyvena indėnai kri, šiaurinėje dalyje – inuitai. Pagrindinės pakrančių gyvenvietės: Vaskaganišas, Istmeinas, Čisasibis, Mus Fektoris, Musonis, Fort Olbanis.
Įlanka pavadinta valų jūrininko Tomo Džeimso (Thomas James) garbei.
Mezokarbas

Mezokarbas arba Sidnokarbas – XX amžiaus 8-ąjme dešimtmetyje Sovietų Sąjungoje sukurtas stimuliantas.
Mezokarbo komercinė prekyba vyksta Rusijoje. Šis preparatas nėra plačiai paplitęs ir tyrinėtas bei naudojamas tik Rusijoje ir kitose buvusiose sovietinėse respublikose. Mezokarbas pagal cheminę sudėtį panašus į amfetaminą.

Dopingas

1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Lietuvos lengvaatletės Nijolės Medvedevos organizme rasta mezokarbo. Sportininkė buvo diskvalifikuota ir daugiau į šuolių sektorių nebegrįžo.
Amakuro Delta

Geografija

Amakuro Delta yra pelkėtoje žemumoje, kurią raižo Orinoko delta. Pietuose paviršius kyla į Gvianos plokščiakalnį. Gausu salų, užutėkių. Plyti džiunglės, mangrovių sąžalynai. Įsteigtas Orinoko deltos-Mariusos nacionalinis parkas.
Valstijos simbolis – tikroji rizofora.

Gyventojai

Pagrindinė Amakuro Deltoje gyvenanti indėnų tauta yra vairao.
Amonitai (tauta)

Geografija

Amono regionas buvo išsidėstęs aukštumose į rytus nuo Jordano upės, nuo kurios amonitus skyrė Gileadas. Vakaruose jis siekėsi su Arabijos dykuma. Į šiaurę nuo jo buvo Bašanas, o į pietus – Moabas. Pagrindinė regiono upė – Zarka. Senovės pasaulyje Amonas buvo svarbus klinties ir smiltainio šaltinis.
Pagrindinis jų miestas buvo Raba (Rabbah Ammon), vėliau romėnų pervadintas į Filadelfiją. Kiti svarbūs miestai buvo Džerašas šiaurėje ir Sahaba pietuose. Amonitų teritorija ir miestai sudarė atkarpą svarbiaus prekybinio Karalių kelio, kuris jungė Damaską šiaurėje su Akabos įlanka pietuose.

Raida

Praktiškai vienintelės žinios apie amonitus aptinkamos Biblijoje. Pasak tradicinės istorijos, amonitai, kaip ir jiems giminingi moabitai, buvo Loto palikuonys. Izraelitai juos laikė gimininga tauta, todėl Biblijoje yra prisakymas vengti konflikto su jais.
Kuomet izraelitai migravo iš Egipto į Pažadėtąją žemę, amonitai atsisakė juos praleisti pro savo teritoriją. XII a. izraelitams įsitvirtinus Kanaane, dalis jų genčių (Manaseho, Gado ir Reubeno gentys) apsigyveno už Jordano upės (Bašane ir Gileade), keldamos grėsmę amonitams. Susikūrus Izraelio karalystei, tuo metu susikūrė ir Amono karalystė. Dovydas nusiaubė amonitų sostinę Rabą. Amonas su Izraeliu kariavo ir vėlesniais laikais. Pagrindinė amonitų dievybė buvo Malkas, kuriam buvo aukojamos žmonių aukos.
Palestiną nukariavus Asirijos imperijai, Amono karalystė nebuvo panaikinta. Išlaikyta jos valdovų dinastija ir autonomija, tik ji paversta duokline valstybe. Pasak įrašų, Amono duoklė buvo penkiskart mažesnė, nei kaimyninės Judėjos duoklė. Panašios politikos laikėsi ir vėlesnės regioną valdžiusios imperijos: Naujoji Babilono karalystė (585–539 m. pr. m. e.), Achemenidų imperija (539–332 m. pr. m. e.), Makedonijos imperijai (332–323 m. pr. m. e.), Seleukidų imperijai (m. pr. m. e.). Tuo metu Amono karalystė ir amonitai minimi vis rečiau, o karalystė, atrodo nunyko.
Paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą tironų valdomas Rabah Amonas (tuo metu vadinamas Filadelfija) tapo miestu valstybe ir priklausė didesniam ekonominiam susivienijimui – Dekapoliui. Kaimynystėje įsikūrus žydų Chasmonėjų karalystei, amonitai minimi tarp besipriešinančių tautų. 63 m. pr. m. e. regionas, kaip ir visas Dekapolis, atiteko Romos imperijai, bet vėliau čia įsigalėjo Nabatėjų karalystė. II a. Šv. Justinas dar mini amonitus kaip viena gausesnių Palestinos tautų. Vėliau žinių apie juos nebėra.
Kazimieras Liudvikas Bielinskis

Biografija

Lenkijos bajorų Bielinskių giminės atstovas, herbo „Junosza“ savininkas. Malborko vaivados Jano Pranciškaus Bielinskio (m. 1685) ir Anos fon Akerstof (m. iki 1671) sūnus. Santuokos dėka su Liudvika Mirej Morštin buvo surištas su rūmų proprancūziška partija.
Buvo renkamas pasiuntiniu į 1683, 1688 ir 1690 metų seimus. 1688 metais Berlyne pasirašė dėl Brandenburgo karinių būrių išsiuntimo Lenkijos, tuomet kariavusios su Osmanų imperija, pagalbai. 1689 metais gavo Karūnos dvaro pakamario pareigybę.
1697 metais, ATR bekaralystės metu, Kazimieras Liudvikas Bielinskis buvo išrinktas elekcinio seimo maršalka, kurio metu palaikė Prancūzijos princo Fracua Lui de Konti kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Vėliau perėjo į Saksonijos kurfiursto Augusto Stipriojo pusę ir jam 1699 metais išdavė diplomą dėl jo išrinkimo. 1702 metais Kazimieras Liudvikas Bielinskis gavo Karūnos dvaro maršalkos pareigybę, tais pačiais metais buvo paskirtas Karūnos didžiuoju maršalka.
Kazimiero Bielinskio rūmai buvo Otvoko-Velki dvare, kur dažnai apsilankydavo pats Lenkijos karalius. Mariana Bielinska, Kazimiero duktė, tapo Augusto Stipriojo meiluže. 1703 metais Kazimieras Bielinskis ištekino savo dukterį už Lietuvos didžiojo pakamario Boguslavo Ernesto Denhofo. Šiaurės karo metu Kazimieras Liudvikas Bielinskis 1704–1712 metais gyveno Gdanske, formaliai nepalaikė nė vienos konflikto pusės.
Pūslelinė liauka

Pūslelinė liauka – liauka, kurios sekrecinė dalies spindis labai išsiplėtęs ir yra ne vamzdelio, o pūslelės pavidalo. Sekrecinė dalis gali būti šakota, sudaryta iš daug smulkių kanalėliais sujungtų pūslelių (alveolių).
Jason Kidd

Žaidėjo karjera

Džeisonas Kidas gimė 1973 m. kovo 23 d., San Franciske, Kalifornijoje. Paskutiniais metais mokydamasis Alamedoje Šv. Juozapo Notr Damo skyriuje buvo išrinktas metų geriausiu JAV vidurinės mokyklos žaidėju. Po to įstojo į Kalifornijos universitetą.
1994 m. jį naujokų biržoje 2 numeriu pašaukė Dallas „Mavericks“ klubas. 1997 m. gruodžio 2 d. jis buvo iškeistas Phoenix „Suns“ klubui. Nuo 1998–2001 m. sezonais jis pirmavo NBA pagal rezultatyvius perdavimus, taip tapdamas vienu iš keturių, kurie pirmavo lygoje pagal šį rodiklį.
2001 m. birželio 24 d. Phoenix „Suns“ klubas jį išmainė į New Jersey „Nets“ klubą.
2008 m. vasario 19 d. J. Kidd’as kartu su dar 2 žaidėjais buvo išmainytas į 5 Dallas „Mavericks“ žaidėjus.
Keturis metus praleidęs Dalaso komandoje, 2012 m. liepos 12 d. J. Kidd’as prisijungė prie Niujorko Knicks ekipos. Po sezono 2013 m. birželio 3 dieną žaidėjas paskelbė apie savo 19 metų trukusios krepšininko karjeros pabaigą.

Trenerio karjera

2013 m. birželio 12 d. Bruklino Nets komanda pranešė, jog naujuoju jos treneriu taps J. Kidd’as. Jis tapo trečiuoju krepšininku NBA istorijoje, iš karto pasitraukus iš žaidėjo pozicijos tapusiu treneriu. Nuo 2014 m. treniruoja Milwaukee Bucks klubą.
Svend Auken

Biografija

1961 baigė Orhuso klasikinę gimnaziją, studijavo Orhuso, 1961–1962 m. Vašingtono, 1965–1966 m. Paryžiaus universitetuose, politologijos kandidatas.
Nuo 1962 m. Danijos socialdemokratų partijos narys, 1962–1965 m. Orhuso universiteto studentų tarybos narys, 1964–1965 m. Laisvojo forumo pirmininkas.
1968–1973 m. Orhuso universiteto lektorius. 1975 m. Nacionalinio banko valdybos narys, 1977 m. ir 1983 m. – 1987 m. Centrinės profesinių sąjungų organizacijos (LO) valdybos narys.
1971 m. Danijos parlamento narys, 1975–1977 m. parlamento Darbo rinkos komiteto pirmininkas, frakcijos pirmininko pavaduotojas, 1977–1982 m. darbo ministras, 1992–1993 m. Folketingo Politinės ekonomikos komiteto pirmininkas, 1993–2001 m. Aplinkos apsaugos ministras, Aplinkos ir energetikos ministras. Nuo 2001 m. Folketingo pirmininko pavaduotojas.
1985–1987 m. Švedijos socialdemokratų partijos pirmininko pavaduotojas, 1987–1992 m. pirmininkas, 1988–1992 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.
Antpilas

Antpilas – skystis, gaunamas natūralią augalinę žaliavą (prieskoninių augalų lapus, žiedus, šaknis, stiebus, vaisius) užpylus vandens-etilo alkoholio mišiniu ir išlaikius juos nustatytą laiką.
Nuo parinktų žaliavų sudėties, (pvz., kmynų, lauro lapų, pipirų, stumbražolių, kadagio uogų, pipirmėčių, šermukšnio uogų, gencijono šaknų, anyžių) priklauso antpilo aromatas, skonis bei spalva.

Gaminimas

Antpilas ruošiamas iš kruopščiai išrūšiuotos ir susmulkintos augalinės žaliavos (vaisių, uogų, žolelių, vaistažolių, arbatžolių), užpilant ją rektifikuoto etilo alkoholio ir vandens mišiniu. Paprastai lapai, žiedai ir žolė smulkinami ne mažesnėmis kaip 5 mm, stiebai, žievė, šaknys – 3 mm, sėklos – 0,5 mm dalelėmis.
Susmulkinta žaliava dedama į emaliuotą, porcelianinį arba stiklinį indą ir užpilama vandens-spirito mišiniu, kadangi dalis skysčio išgaruoja, todėl jo galima pilti šiek tiek daugiau. Antpilas rūpestingai išmaišomas ir išlaikomas nustatytą terminą. Tuomet nupilamas, o augalinė žaliava gali būti dar kartą užpilama vandens-etilo alkoholio mišiniu ir laikoma dar kurį laiką, vėliau nupilamas antrinis antpilas. Pirminis antpilas maišomas su antriniu ir gaunamas pagrindinis antpilas, kuris toliau naudojamas kitiems gaminiams (pvz., trauktinei gaminti).
Antpilas vartojamas kulinarijoje, farmakologijoje. Skirtas gerti - gaminamas mažiau koncentruotas, žaliavos ir skysčio santykis 1:20, 1:30, skirtas išoriniam vartojimui, gali būti labiau koncentruotas, santykiu 1:10.
Akano nacionalinis parkas

Vietovės

Akano nacionalinis parkas paprastai dalinamas į dvi vietoves: Akaną ir Kavaju.

Kavaju

Šalia Io kalno ir Kavaju yra karštos versmės ir fumarolės. Kušaro ežeras yra kraterio dugne. Netoliese yra Bihoro perėja, Mokoto ir Nišibecu kalnai. Prie ežero Vakoto pusiasalis garsėja įdomiai prisitaikiusia gamta. Mašu ežeras irgi yra užgesusio ugnikalnio dugne. Tai vienas skaidriausių ežerų pasaulyje, matomumas siekia iki 40 metrų.

Akanas

Akano ežeras yra kaldera, kuri yra 20 km pločio. Ji yra Akano ugnikalnių komplekse, kuriam priklauso aukščiausias nacionalinio parko kalnas Meakanas. Ežere yra verdantis purvas, vadinamas bokke. Čurui sala yra viena iš keturių ežero salų. Čia yra marimo stebėjimo ir parodymo centras. Oneto ežeras yra Meakano papėdėje. Netoli yra karšto vandens krioklys, vadinamas Onneto Yu-no-taki. Nuo Sokodai galima apžiūrėti Penketo ir Panketo ežerus. Panoramos stebimos nuo Hakuto ir Kikino kalnų, Curumi perėjos, Akano paežerės observatorijos. Netoli yra Džiro ir Taro ežerai.
Sirinis žiurkėnas

Laikymo sąlygos

Siriniai žiurkėnai laikomi narveliuose. Žiurkėnus galima laikyti po vieną, nes iš prigimties jie yra vienišiai, tačiau galima laikyti poromis ar didesniais būreliais. Laikomi po kelis, šie žiurkėnai dažnai pešasi, tačiau tai jų mėgstamas užsiėmimas.
Šie gyvūnai turi turėti pakankamai vietos, kad iškilus konfliktui silpnesnis turėtų kur pasitraukti. Vienam graužikui reikėtų skirti apie 30-35 cm² ploto.
Narvelio dugną rekomenduojama kloti pjuvenų granulėmis. Žiurkėnas daugiausiai vaikšto narvelio kraštais, todėl juos reikėtų palikti tuščius. Taip pat reikalingas namelis, kurį patartina šiek tiek pakelti nuo narvelio dugno, kuriame žiurkėnas pasidaro savo guolį. Ten patelė vedasi vaikus, taip pat tempia maisto atsargas. Narvelio šone būtina pritvirtinti girdyklą, kurioje vanduo turi būti visada šviežias. Žiurkėno malonumui narvelyje patartina įrengti žaidimų – supynes, kopėtėles, bėgimo ratą, labirintus. Ilgaplaukius žiurkėnus reikia šukuoti minkštu kačių šepetėliu.

Mityba

Šie žiurkėnai yra visaėdžiai, pagrindinis maistas yra sėklos, gali ėsti ir vabzdžius (skruzdėles, tarakonus, muses).
Sirinis žiurkėnas yra grūdaėdis, todėl jo maitinimui rekomenduojama naudoti specialius grūdų mišinius. Žiurkėnai pasižymi dideliu apetitu. Šerti reikėtų du kartus per dieną. Negalima duoti kopūstų, juodos duonos, saldumynų. Šie produktai didina skrandžio rūgštingumą ir taip trumpina gyvūnėlio amžių. Žiurkėnai nesuėda viso duoto maisto iš karto, o prisigrūdę į žandus didesnę maisto dalį susineša į „sandėliuką“, kur kaupia atsargas, dažniausiai šalia lizdo arba narvelio kampe. Reikėtų stebėti, kad šios atsargos nebūtų sušlapusios ir supelijusios. Taip pat būtina įdėti kreidos arba specialiai paruoštos medienos dantims nuzulinti.
Kupiškio valsčius

Kupiškio valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Kupiškis.
Rudolfas fon Trautfeteris

Rudolfas fon Trautfeteris (vok. Rudolf von Trautvetter; rus. Рудольф Гугович фон Траутфеттер; 1846 m. balandžio 7 d. Kijeve, Kijevo gubernija – 1910 m. gruodžio 6 d. Elniakampyje, Vilniaus gubernija) – iš Baltijos vokiečių kilęs Rusijos imperijos mokslininkas ir valdininkas.

Biografija

Gimė žinomo Rusijos imperijos pedagogo ir administratoriaus Hugo fon Trautfeterio šeimoje, kartu su broliu, būsimu Varšuvos universiteto medicinos profesoriumi, Ernstu Dagobertu (1840–1918) vaikystę praleido ukrainiečių Rovnės ir Podolės Kameneco miestuose. Lankė mokyklas Podolės Kamenece ir Nemirove, 1864 m. Vilniuje aukso medaliu baigė Pirmąją miesto gimnaziją. 1864–1866 m. Sankt Peterburgo universitete studijavo matematiką, o 1866–1873 m. Tartu universitete – fiziką.
1874–1875 m. dirbo mokytoju Valkos gimnazijoje. 1875–1877 m. buvo Sankt Peterburgo Vyriausiosios fizikinės observatorijos, tyrusios meteorologinius reiškinius ir atmosferos fiziką, asistentu. 1877–1879 m. Pavlovsko mieste dirbo vyresniuoju bendradarbiu Magnetinės ir meteorologinės observatorijoje. 1879 m. buvo paskirtas šios mokslo įstaigos direktoriumi, pareigose išbuvo penkis metus. 1881 m. vedė Klarą fon Fus. 1884–1890 m. R. fon Trautfeteris tarnavo  Rusijos imperijos Netiesioginių mokesčių departamento Technikos komitete, kartu įėjo į šio Departamento valdybos sudėtį. Priklausė Rusijos chemikų ir fizikų bei Imperatoriškai Rusijos geografų draugijoms. 
Išėjęs į užtarnautą poilsį, apsigyveno tėvo valdytame dvare Elniakampyje, kur ir mirė. Buvo palaidotas Trautfeterių giminės koplyčioje, Antrojo pasaulinio karo metais palaikai perkelti į Vokietiją.
Lukas Gurnickis

Biografija

Baigė Krokuvos universitetą. 1559 m. tapo karaliaus Žygimanto Augusto sekretoriumi. 1559-1565 m. gyveno ir rašė Vilniuje. 1566 m. Krokuvoje buvo išleista žymiausia autoriaus, renesanso dvarų aplinką atspindinti knyga - Lenkų dvariškis (Dworzanin polski). 1571 m. tapo Tikocino seniūnu, o 1576 m. Vasilkuvo seniūnu.
Virkštelė

Virkštelė, bambagyslė – virvelės pavidalo darinys, jungiantis placentą su vaisiumi. Virkštelę sudaro dvi arterijos, viena vena, jas supa drebutinis audinys, kurį daugiausia sudaro - hialurono rūgštis. Ji būna apie 50–60 cm ilgio. Pro virkštelės kraujagysles vaisius gauna iš motinos organizmo deguonies ir maisto medžiagų. Kartais nėštumo ar gimdymo metu virkštelė gali apsivynioti apie vaisiaus kūno dalį (ranką, koją ar kaklą), tuomet sutrinka vaisiaus vystymasis ir jis gali žūti.