google/wiki40b huggingface dataset:
Dubletas (drabužis)

Dubletas (angl. doublet; vok. Wams; pranc. pourpoint) – vyriškas aptemptas užsagstomas švarko tipo drabužis. Paplitęs Vakarų Europoje nuo viduramžių iki XVII a. vidurio. Dubletai buvo iki šlaunų ar juosmens ilgio. Vilkėdavo ant marškinių ar apatinės palaidinės. Iki XV a. pabaigos dubletus vilkėdavo po kitu viršutiniu drabužiu – po mantija, apsiaustu ar panašiu drabužiu.
Škotijoje angl. doublet vadinamas ir oficialus švarkas, dėvimas su škotų nacionaliniu kostiumu, dar vadinamas angl. Argyll jacket, angl. prince Charlie jacket ar angl. coatee.
Pradžioje dubletai buvo dygsniuoti storoki drabužiai, pasivelkami po grandinėmis palaidinėmis ar kirasomis, kad apsaugotų nuo trynimo ir amortizuotų smūgius. Dubletai dažnai būdavo dėvimi prasagstyti iki juosmens. Prasagstyta dalis galėjo likti laisva ar būti suvarstyta virš marškinių. Prasagstyta dalis galėjo būti pridengta specialiu dekoratyviniu antpilviu (angl. stomacher). Apie 1520 m. dėvimų dubletų bortai vėl ėmė susieti ties krūtinės viduriu.
Kaip kad dažnai yra buvę su apranga, nuo XV a. antros pusės dubletai prarado pagrindinę funkciją (būti šarvų pamušalu) ir tapo savarankiškais drabužiais.
Per 300 metų, kol buvo vilkimi, dubletai suteikdavo madingą formą liemeniui, padėdavo laikyti hosus (viduramžių kelnių tipas), neleisdavo šalti. Per tuos kelis šimtus metų keitėsi dubletų sukirpimas ir stilius.

Istorija

Dubletas išsivystė iš dygsniuotos storos striukės (gambezonas), kokias vilkėdavo po šarvais.

XIV-XV a.

XIV-XV a. dubletai siekė šlaunis, kartais būdavo trumpesni. Vilkėdavo virš marškinių ir hosų, ant jų vilkdavosi houpelandą (houppelande) ar kitą viršutinį drabužį.
Nuo XIV a. antro pusės dubletai būdavo taip sukirpti ir kimšti, kad vilkintis jį figūra primindavo kiaušinį ar krūtinė būdavo panaši į karvelio gūžį. Vėliau ši mada praėjo, ją pakeitė natūralios išvaizdos plokšti dubletai.

XVI a. antra pusė

Tiudorų laikais madingi dubletai tebebuvo prigludę, aptemptomis rankovėmis, bet turėjo ilgus skvernus ir įmantrią paviršiaus puošybą (siuvinėjimai, virvelių aplikacijos, prapjovos ir pan.).
Elžbietos I laikais dubletai pilvo srityje būdavo smarkiai kimšti ir suteikdavo karvelio gūžio ar žirnių ankšties išvaizdą. Rankovių tvirtinimo prie pečių vietas slėpdavo dekoratyviniai „sparnai“ ar pikadilio tipo apykaklės. Po to dubletų kimšalai ėmė išeiti iš mados, dubletai vėl pasidarė prigludę.

XVII a.

XVII a. dubletai buvo trumpi. Tipiškos to meto rankovės buvo su prorėžomis, pro kurias matydavosi marškiniai. Vėliau rankovių žasto srityje būdavo prorėžos, o žemiau alkūnės būdavo prigludusi.
Dekoratyvios juostelės būdavo praveriamos pro skylutes bridžuose ir dubleto juosmens srityje ir surištos įmantriais mazgais laikydavo bridžus pririštus prie dubleto.
Dubletus nustojo nešioti XVII a, viduryje, kai Liudvikas XIV ir Karolis II įvedė vyrams rūmų kostiumus, sudarytus iš ilgo apsiausto, liemenės, kravato, peruko ir bridžų.
Sakaliniai

Paplitimas

Paplitę visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą.

Buveinė

Gyvena tiek tundroje, dykumų, pusdykumių regionuose, tiek tropiniuose miškuose, tiek gyvenvietėse ar dideliuose miestuose.

Elgsena

Aktyvūs dieną. Labai geri skrajūnai. Tai greičiausi pasaulio gyvūnai, pavyzdžiui sakalas keleivis gaudydamas auką krenta žemyna iki 389 km/val greičiu, . Turi puikią regą.

Mityba

Plėšrūs, medžioja daugiausiai smulkius ir vidutinio dydžio paukščius, smulkesnius žinduolius, iš jų dažniausiai įvairius graužikus, roplius, vabzdžius ir dvėseliena.

Apibūdinimas

14-65 cm kūno ilgio, 35-1735 g svorio paukščiai. Mažiausi šeimoje yra juodašlauniai nykštukiniai sakalėliai (Microhierax fringillarius) ir stambiausi medžiokliniai sakalai (Falco rusticolus). Jų sparnai smailūs, uodega siaura.

Sakalinių (Falconidae) šeimos pošeimiai ir gentys

Sakalinių (Falconidae) šeima skirstoma į 2 pošeimius, 11 genčių ir 64 išlikusias rūšis:
Kuveito dinaras

Istorija

1961 m. dinaras pakeitė anksčiau cirkuliavusią Įlankos rupiją (angl. Gulf rupee). Rupija į dinarą buvo keičiama santykiu 13⅓.
1990 m. Persijos įlankos karo metu Irakas į apyvartą įvedė didelį kiekį irakietškų dinarų. Pasibaigus okupacijai valiuta buvo atstatyta.

Banknotai

Banknotai – įprastos popierinės kupiūros. Nuo 1961 m. viso buvo atspausdintos ir išleistos į apyvartą 5 banknotų serijos. Cirkuliuoja ¼, ½, 1, 5 10 ir 20 nominalų banknotai.
Karolis Chelminskis

Biografija

Gimė šlėktų šeimoje, tėvas Józef Chełmiński, motina Marianna Abramowicz. Mokėsi Palenkės Bialos mokykloje, iš kurios 1831 m. pasitraukė ir prisidėjo prie klasės draugų eidamas į sukilimą. Iš šio krašto kilę jaunieji sukilėliai dar buvo vadinami Liublino vaikais. Po sukilimo išvengė represijų, dirbo žemės turtų administratoriumi.
Prasidėjus 1863 m. sukilimui ir vėl prisijungė prie sukilėlių, tapo vienu iš nacionalinės sukilėlių vyriausybės komisarų. 1863 m. spalio pabaigoje pateko į nelaisvę, buvo nugabentas į Sedlcų kalėjime, vėliau į Varšuvos Citadelės kalėjimą. Po kelių mėnesių ištremtas į Jeniseiską, kur keliolika metų išbuvo tremtyje ir dirbo priverstinį darbą aukso kasykloje.
1884 m. iš tremties grįžo į gimtąjį Chotiluvą, vėliau persikėlė gyventi į Vilnių, kur ir mirė 1894 metais, palaidotas Rasų kapinėse. 2000 m. antkapis įtrauktas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą. Buvo susituokęs su Konstancja Sikorski, su kuria susilaukė sūnaus Vincento, kuris tapo literatu ir dirbo kartu su rašytoja Elze Ožeškienė.
Henrikas Liudvikas Liubomirskis

Biografija

Rusijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Družina“ savininkas. Kijevo kašteliono ir Lenkijos armijos generolo-leitenanto Juzefo Liubomirskio (1751–1817) ir Liudvikos Sosnovskos (1751–1836) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Frydrichas Vilhelmas (1779–1848).
Austrijos Pševorsko linijos Liubomirskių giminė pradininkas. 1825 metais tapo pirmuoju paveldimu Pševoro ordinartoriumi. 
Žinomas kaip Lvovo nacionalinės Osolinskių vardo bibliotekos kuratorius. 
Nuo 1813 metų – masonų ložės narys, Krokuvoje.

Palikuonys

Jo duktė Izabelė Maria buvo kunigaikščio Vladislovo Leono Sapiegos moteriškos linijos senelė. Vladislovas Leonas Sapiega buvo vyriškos linijos Sofijos Komorovskos (Sapiegaitės) senelis, o šios anūkė yra Belgijos karalienė Matilda d’Udekem d’Akoz. Tokiu būdu, kunigaikštis Henrikas Liudvikas Liubomirskis yra 7-tos kartos Belgijos karalienės Matildos prosenelis.
Kivyliai

Aplinkinės gyvenvietės

Laižuva 12 km
Vadakstė 2,8 km
Aucė 15 km
Jučiai 7 km
Klykoliai 5 km
Agluonai 2,8 km
Gailaičiai 7 km
Naujoji Akmenė 10 km
Slaptoji mokykla

Slaptoji mokykla, vargo mokykla, daraktorinė mokykla – neoficiali mokymo įstaiga Lietuvoje 1864–1904 m. Slaptosios mokyklos kūrėsi kaip atsakas į Rusijos imperijos švietimo politiką, kuria po 1863 m. sukilimo siekta mokyti tik rusų kalba ir taip suartinti Lietuvos gyventojus su Rusijos valstybe bei atitraukti nuo lenkiškos įtakos. Iki tol veikusios parapijinės mokyklos buvo uždarytos, jas turėjo pakeisti valstybinės mokyklos, kurių mokytojai turėjo būti stačiatikiais.
Spaudos draudimo laikotarpiu lietuvių kalbos mokymas vykdavo „nelegaliose“ kaimo mokyklose. Mokyklos veikdavo 3-8 metų mėnesius, mokydavosi 5-15 (kartais iki 50) mokinių. Jokių specialių patalpų tokios mokyklos neturėjo, mokymas vykdavo vieno iš ūkininkų gyvenamajame name, dažnai buvo kilnojamasis iš vienos trobos į kitą. Slaptųjų mokyklų mokytojai vadinti "daraktoriais" (nuo lenkiško dyrektor - parapijinės mokyklos vadovas).
Bažnyčios istorijos studijos

Bažnyčios istorijos studijos – Lietuvių katalikų mokslo akademijos metraščio B serijos dalis, leidžiama nuo 2008 metų Vilniuje. Tai specializuotas leidinys, skirtas krikščionybės istorijos Lietuvoje tyrinėjimams skelbti. Bažnyčios istorijos studijose skelbiami moksliniai straipsniai, studijos, istorinių šaltinių publikacijos, kito žanro tyrimai.
Leidinio emblema – kamaldulių vienuolijos simbolis, du iš vienos taurės geriantys balandžiai.

Straipsnių recenzavimo tvarka

Bažnyčios istorijos studijoms pateiktus mokslinius straipsnius recenzuoja du mokslininkai – vienas redakcinės kolegijos narys ir vienas iš kitų institucijų; galutinį sprendimą priima redakcinės kolegijos nariai.
Lietuvos balsas (1921)

Lietuvos balsas – tautininkų laikraštis, leistas 1921 m. balandžio 20 – spalio 19 d. Kaune.

Istorija

Leido „Rašto ir spaudos bendrovė“, ėjo triskart per savaitę. Spausdino Varpo spaustuvė Kaune. Išėjo 75 numeriai. Nuo 1921 m. lapkričio 3 d. vietoje „Lietuvos balso“ ėjo „Lietuvių balsas“.
Bendradarbiavo Martynas Yčas, P. Klimka, Liudas Noreika, Stasys Šilingas, Petras Vaičiūnas, Augustinas Voldemaras, S. Žilius ir kt.
Redaktorius Antanas Smetona.
Šauklių senovės kulto vieta

Apibūdinimas

Senovės kulto vieta yra Eiškūno upelio kairiojo kranto terasoje, pakilumos vakariniame šlaite, žemesnėje vietoje, miško laukymėje. Joje guli į žemę susmegęs rausvas, stambaus grūdėtumo, netaisyklingo apskrito pavidalo, apskaldytais šonais ir plokštuma apeiginis akmuo, kurio skersmuo siekia 1,2 m.
Teritorijos plotas – 0,01 ha.
35 m į pietryčius yra Šauklių akmuo su dubeniu.

Istorija

Akmenį 1971 m. aptiko netoli gyvenęs rašytojas Romualdas Granauskas ir Mosėdžio akmenų muziejaus įkūrėjas gydytojas Vaclovas Intas, ieškoję eksponatų kuriamam muziejui.
2005 m. senovės kulto vieta buvo pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe ir registruota Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A1871).

Tyrinėjimai

1971 m. akmens aplinką tyrinėjo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto archeologas Vytautas Urbanavičius. Jis nustatė, kad akmuo yra buvusios pagonių šventyklos aukuras, šalia kurio aptikta duobė su ugniaviete. Duobės šonai ir dugnas buvę grįsti tokio pačio rausvo granito nuoskalomis. Ugniavietėje rastas sudaužytas molinis dubenėlis, dengtas žalia glazūra, kuris datuojamas XVI-XVIII a. Šventyklą naikinant, akmuo buvo apskaldytas siekiant nuskelti aukuro dubenį, kurio žymės aptiktos nuoskalose.
Senovės kulto vieta datuojama I tūkstantmečio I puse – XVI-XVIII a.
Antikinė graikų literatūra

Antikinė graikų literatūra – literatūra, parašyta senovės graikų kalba nuo seniausių tekstų iki maždaug Bizantijos imperijos atsiradimo.

Bruožai

Antikinė literatūra gyvavo apie 1200 metų. Vienas iš antikinės literatūros bruožų – humanizmas, žmogų laikęs pagrindine vertybe, jo gerovę – socialinių institutų vertinimo kriterijumi, o lygybę, teisingumą, žmogiškumą – trokštamais žmonių santykių principais.
Graikų literatūrai būdingas saiko jausmas. Atskirdami, apibrėždami, suteikdami kontūrus įvairiems reiškiniams, graikai taip pat turėjo saiką. Jie sugebėjo siekti apibrėžtumo ir aiškumo to nepabrėždami.

Hesiodas

Hesiodo poemų meniškumas ir filosofiniai jų elementai. („Teogonija“; „Darbai ir dienos“)
Hesiodas – antrasis žymus graikų poetas, epinių poemų autorius, liko du jo veikalai: „Teogonija“ ir „Darbai ir dienos“.
„Teogonijoje“ Hesiodas bando susisteminti graikų mitologiją pasakodamas, kaip atsirado pasaulis, kurie dievai yra vyresni, kurie jaunesni, kokie jų giminystės ryšiai. Daugiau dėmesio poemoje skiriama seniesiems, o ne Olimpo dievams.
Antroji jo poema „Darbai ir dienos“ – didaktinio (pamokomojo) žanro Europos literatūroje pradininkė. Poemoje autorius kreipiasi į brolį Persą, kuris kadaise papirko nesąžiningus teisėjus ir nuskriaudė jį pasiglemždamas didesnę tėvo palikimo dalį. Hesiodas sukūrė poemą, ketindamas pasidalyti praktine ir teorine gyvenimo patirtimi. Poema neturi nei siužeto, nei kokio nors veiksmo, nei veikėjų. Nelabai aiški jos kompozicija. Svarbiausios temos – darbas ir teisingumas, jos pristatomos įžangoje, parodomas ryšys tarp jų, vėliau Hesiodas mitais pagrindžia šias fundamentaliąsias tiesas.
Autorius plėtoja mitologines temas, paskui pereina prie moralės ir konkrečių žemdirbystės patarimų. Jis smerkia nedorą svetimo turto savinimąsi, apgaudinėjimą. „Darbai ir dienos“ idėją galima būtų išsakyti raginimu: ora et labora (melskis ir dirbk). Veikalas pristatomas ne kaip kasdienė buitinė poema, autorius kalba kaip dievų įkvėptas poetas. Kupinas išmintingų samprotavimų ir pamokymų šis Hesiodo veikalas anksti taop graikų klasika.
Hesiodas sėmėsi minčių ne tik iš asmeninės patirties, bet ir iš kolektyvinės graikų patirties, kurią jis įvilko į epo rūbą. Poetas kalba rimtai, beveik iškilmingai, vartoja epinius epitetus, pvz.: gražplaukė Helena, šviesakė Atėnė ir pan. Į epo lygmenį Hesiodas pakylėja ne tik patarles ir priežodžius, bet ir ilgesnį didaktinį pasakojimą – pasakėčią: poemoje „Darbai ir dienos“ randame pirmąją Europoje pasakėčią apie vanagą ir lakštingalą.
Hesiodas, kaip ir Homeras, laikomas ne tik graikų literatūros pradininku, bet ir graikų filosofijos pirmtaku: iš jo „Teogonijos“ pasėtų sėklų išaugo mokslas apie pasaulį, o iš „Darbų ir dienų“ – mokslas apie žmogaus elgesį tame pasaulyje.
Takapoto

Takapoto – koralinis atolas Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyno šiaurės vakaruose, Karaliaus Jurgio salų grupėje, 8 km į pietvakarius nuo Takaroa. Įeina į Takaroa komuną. Sausumos plotas – 15 km². 521 gyventojas (2002 m.). Gyventojų tankumas – 35 žm./km². Svarbiausia gyvenvietė – Fakatopatere.
Atolas ovalo formos. Ilgis 20 km, plotis 6 km. Pietvakarinė ir šiaurinė žiedo dalys vientisos, rytinė – smarkiai suskaidyta. Lagūnos plotas 85 km². Lagūna uždara, protakos labai negilios. Žvejyba, kopros perdirbimas, perlų rinkimas. Yra aerodromas (pietinėje dalyje).
Takapoto atolą 1616 m. atrado olandų jūrininkai. Yra polineziečių šventyklų.
Goco citadelė

Goco citadelė – istorinis gynybinis miestas-pilis Viktorijoje, Goco saloje, Maltoje. Pilis yra tarp kandidatų į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija

Kaip gynybinė vietovė yra žinoma nuo bronzos amžiaus. Citadelę išplėtė finikiečiai. Romos imperijos laikais tapo sudėtingos struktūros akropoliu. Viduramžiais buvo žinomas kaip Gran Castello.
Šiaurinė citadelės dalis datuojama Aragonijos karūnos laikų. Masyvūs akmeniniai gynybinės sienos įtvirtinimai pastatyti siekiant apsaugoti gyventojus nuo Berberų piratų. 1551 m. liepą Osmanų imperijos kariuomenė, vadovaujama Turguto Reiso, užpuolė citadelę. Visi Goco salos gyventojai (nuo 5000 iki 6000 žmonių) buvo paimti vergais. Apie 300 žmonių, perlipę pilies sienas, sugebėjo pabėgti. Didelė citadelės dalis buvo paversta griuvėsiais. Maltos Ordino įsakymu, pietinės sienos buvo atstatytos tarp 1599 ir 1603 m.
Citadelės viduje yra XVII a. barokinė katedra, suprojektuota Maltos architekto Lorenzo Gafà. Manoma, kad katedra yra pastatyta Romos šventyklos, kuri buvo skirta deivei Junonai, vietoje. Taip pat yra šv. Juozapo bažnyčia ir šv. Barboros koplyčia.
Bajakai

Istorija

Jakai istoriniuose metraščiuose pasirodė tik XVII a. Portugalai jų neskyrė nuo jų pietinių kaimynų imbangala, ir kartu vadino džagais. Šie džagai, palyginti su jų vakariniais kaimynais bakongais ir mbundu, pasižymėjo laukiniu gyvenimo būdu. Manoma, kad jakai, kaip greičiausiai ir tuometiniai pietiniai kaimynai imbangala bei čokviai, kilo iš Lundos karalystės toliau rytuose. Iš čia jie atsinešė daug tradicijų. Jakai tapo vienu iš pagrindiniu Kongo imperijos priešų, siaubę šios imperijos teritorijas.
Apie 1620 m. imbangalams įkūrus Kasandžės valstybę (dab. Angola), tai paskatino ir bajakų politinę konsolidaciją. Bajakų valdovas, tradiciškai kildinamas iš Lundos, buvo tituluojamas Kiamfu. Jam pakluso ir gretimos giminingos gentys, kaip, pvz., suku. Ši valstybė pamažu civilizavosi ir atsisakė barbariškų papročių. Nuo XVIII a. bajakų teritorijos sudarė vakariausias Lundos imperijos sritis.
1891 m. dauguma bajakų sričių atiteko Kongo Laisvajai valstybei, o vėliau – Belgijos Kongui. Taip bajakai tapo viena iš daugelio KDR tautų. Kadangi bajakų teritorijos tęsiasi iki Kinšasos, vystantis ekonomikai daug jų migravo į sostinę. Šiuo metu jie sudaro didelę dalį (apie 25 procentus) sostinės gyventojų.

Kultūra

Bajakai pasižymi ypač išvystytomis meno formomis. Jie garsėja išmoningomis skulptūromis, kaukėmis, gamina medinius buities įrankius, būgnus. Kaukės naudojamos įvairiose ceremonijose, kaip apipjaustymas, iniciacija, vedybos, laidotuvės ir pan. Kaukės atlieka ne tik ritualinę finkciją, bet ir simbolinę: jų detalės skirtos perduoti tam tikrą žinią.
1910 m. pasaulio šachmatų čempionatas (Laskeris–Janovskis)

1910 m. pasaulio šachmatų čempionatas tai 1910 m. lapkričio 8 – gruodžio 9 d. Berlyne vykęs mačas tarp Emanuelio Laskerio ir Deivido Janovskio. Sąlygos: nugali tas, kuris pirmas laimi 8-ias partijas. Emanuelis Laskeris įtikinamai laimėjo mačą 9½ : 1½ (+8 -0 =3) ir išliko pasaulio čempionu.

Priešistorija

1909 m. tarp E. Laskerio ir D. Janovskio įvyko du mačai Jų rezultatai: trumpojo mačo – 2 : 2. O antrojo, 1909 m. spalio 19 – lapkričio 9 d. vykusio Paryžiuje, kuriame E. Laskeris lengvai nugalėjo – 8 : 2 (+7 – 1 =2).
Dalis istorikų 1909 m. antrąjį mačą laiko pasaulio čempionatu. Tačiau Edvardas Vinteris, šachmatų istorikas, teigia, kad antrasis 1909 m. mačas nebuvo žaidžiamas dėl pasaulio čempiono titulo ir, kad jis buvęs tik parodomasis.
Jis ištyrinėjo tuometinę spaudą ir žurnalus ir nerado jokio paminėjimo apie 1909 m. pasaulio čempionato mačą. Įrodymui pateikia ištraukų iš prancūzų žurnalo 1909 m. La Stratégie (407 psl.) kur po labai nesėkmingai sužaisto mačo D. Janovskis neatrodo labai nusiminęs ir prideda:
„Mes žinome, kad jau dabar vyksta derybos tarp tų pačių žaidėjų dėl kito žymiai svarbesnio mačo, kurį galima bus vadinti pasaulio čempionato maču…“
1910 m. spalio mėn. numeryje tas pats La Stratégie (60-61 psl.) dar kartą pakartoja, kad 1909 m. mačas Paryžiuje nebuvo pasaulio čempionato mačas. Žurnalas taip pat atspausdino 1909 m. lapkričio 12 d. Paryžiuje tarp abiejų meistrų pasirašytą sutartį dėl mačo, kuris turėtų prasidėti 1910 m. spalio ar lapkričio mėn. Sutarties 15 punktas teigia:
„ Mačas bus dėl pasaulio čempiono titulo. Ši sutartis neturės galios, jei Dr. E. Laskeris pralaimėtų artėjantį mačą K. Šlechteriui“.

Pretendentas

Deividas Janovskis nepelnytai pamirštas E. Laskerio epochos šachmatininkas, gimė 1868 m. gegužės 25 d. Volkoviske. Atvykęs į Paryžių 1890 metų pradžioje nustebino išradingu ir ryškiu žaidimu šachmatų kavinių lankytojus.
Tikras savamokslis D. Janovskis, neturėdamas oficialaus išsilavinimo stebino visus aukšta kultūra ir įvairiapusėmis žiniomis. Laisvai kalbėjo penkiomis kalbomis ir buvo visapusiškai gabus.
Žmogus jis buvo linksmas, greitai susižavėdavo, išlaidus. Galėdavo ką tik laimėtą turnyro prizą, žaisdamas rulete tuoj pat pralošti ir toliau gyventi pusbadžiu prisidurdamas žurnalistika ir nelengvais simultanais. Vis tik Deividas buvo šachmatų fanatikas.
Jo stichija buvo ataka, bet tuo pačiu garsėjo, kaip teoretikas, puikiai žaisdavo baigmes, nors paliko nemažai grubių klaidų pavyzdžių.
XX a. pradžioje, keliaudamas iš turnyro į turnyrą, stulbindavo varžovus efektingomis atakomis, netikėtais taktiniais smūgiais. O tarp „nukentėjusiųjų" pabuvojo visi vedantieji pasaulio šachmatininkai, įskaitant ir pasaulio čempioną.
Po 1899 m. Londono turnyro D. Janovskis pasiunčia E. Laskeriui iškvietimą žaisti mačą dėl pasaulio čempiono titulo.
Bet svajonę apie „karūną“ D. Janovskiui teko atidėti ir savo teises į mačą įrodinėti turnyruose. Jam tai sekėsi puikiai: 1901 m. laimėjo turnyrą Monte Karle (10 iš 13) ir 1902 m. – Hanoveryje (13½ iš 17). Tačiau po to slinko metai ieškant rėmėjų.
Drąsius Kedys

Drąsiaus Kedžio byla

2009 m. spalio 5 d. Kaune buvo rasti nušauti Kauno apygardos teismo teisėjas Jonas Furmanavičius ir D. Kedžio buvusios sugyventinės Laimutės Stankūnaitės sesuo V. Naruševičienė. Pagrindiniu įtariamuoju tapo Drąsius Kedys. Dar prieš tai jis buvo teigęs susidorosiąs su asmenimis, kurie jo teigimu tvirkino jo mažametę dukterį. J. Furmanavičių, buvusį Seimo pirmininko Viktoro Muntiano visuomeninį padėjėją Andrių Ūsą ir nenustatytą asmenį Aidą D. Kedys kaltino tvirkinus ir seksualiai prievartavus jo mažametę dukrą. Mergaitės motiną L. Stankūnaitę ir tetą V. Naruševičienę kaunietis kaltino sąvadavimu. Tą pačią dieną paskelbta D. Kedžio nacionalinė paieška, netrukus – ir tarptautinė, nes D. Kedys įtartas galėjęs slapstytis užsienyje. 2010 m., likus kelioms savaitėms iki D. Kedžio mirties, žiniasklaidoje paplito gandai, esą D. Kedys slapstosi Ispanijoje, prieš tai manyta, kad jis galėjo pabėgti į Jungtinę Karalystę.
Per tą laiką, kai D. Kedys buvo ieškomas, surengta daug mitingų D. Kedžio palaikymui.

Mirtis ir laidotuvės

D.Kedžio kūnas rastas šiukšlių rinkimo akcijos metu dumblynuose prie Kauno marių balandžio 20 d., čia jis buvo galėjęs išgulėti iki savaitės. Pagal oficialias kriminologų išvadas, D. Kedžio mirties priežastis – užspringimas skrandžio turiniu, tačiau velionio artimieji įtaria, kad su D. Kedžiu buvo susidorota. Yra ir jiems pritariančių kriminologų – tariamai būta smurtinių žymių. Tam tikrai visuomenės grupei įtarimų kelia ne tik mirties aplinkybės, bet ir tariamai neįprastas prokuratūros pareigūnų elgesys.
Drąsiaus Kedžio kūnas buvo pašarvotas Garliavoje, o balandžio 24 d. palaidotas Jonučių kapinėse. Į laidotuves skirtingais duomenimis susirinko 3-6 tūkst. žmonių iš visos Lietuvos.
Teritorija

Teritòrija (lot. terra - 'žemė') - tam tikras žemės paviršiaus (sausumos ar vandenų) plotas. Pagal politinius subjektus gali būti valstybės, savivaldybės, federacijos subjekto teritorija; privati arba viešoji teritorija. Aplinkos apsaugoje yra išskiriamos saugomos teritorijos.

Tarptautinė teisė

Tarptautinėje teisėje valstybės kaip tarptautinės teisės subjekto teritorija yra apibūdinama tam tikrais požymiais. Pvz., tarpt. jūrų teisėje be sausumos taip pat yra išskiriami vidaus ir teritoriniai vandenys. Be to, svarbios sąvokos kaip kontinentinis šelfas, išimtinė ekonominė zona ir kt.
Isabell Werth

Biografija

1992 m. sportininkė dalyvavo savo debiutinėse 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse ir dalyvavo visose po to vykusiose olimpiadose, išskyrus 2012 m.
2009 m. birželio 24 d. paimtame dopingo mėginyje viename iš sportininkės žirgų aptikta draudžiama preparato fludenazino. Sportininkė buvo diskvalifikuota šešiems mėnesiams.
Šano kalnynas

Šano kalnynas, esantis Šanų valstijoje rytiniame Mianmare, yra šalies safyrų, rubinų ir kitu brangakmenių, kuriais garsėja Mianmaras, pirminis šaltinis. Plokščiakalnio aukštis vidutiniškai siekia 900 metrų, ir yra netankiai apgyvendintas. Salvino upė teka per regioną, kuris taip pat yra gausus švino, sidabro ir cinko. Šano kalnynas priklauso Indomalaječių kalnų sistemai.
Metalurgas Mimi

Turinys

Karmelo, pravarde Mimi, palieka gimtąjį miestelį Sicilijoje, frigidišką žmoną Rozaliją ir išvyksta į Turiną ieškoti geresnio uždarbio. Savo dėdės, mafijos vadeivos dėka, jis gauna darbą gamykloje, pradeda domėtis politika ir bendrauti su komunistais. Jis tampa nuslėpto nelaimingo atsitikimo liudininku, tačiau negali duoti parodymų prieš savo giminaičius, kurių įtaka jaučiama visame mieste. Mimi susipažįsta su Fiorela ir pradeda kartu su ja gyventi, su ja susilaukia sūnaus, tačiau tuo pačiu lanko ir savo Sicilijoje likusią žmoną. Tapęs mafijos susidorojimo liudininku, bet nedrįstantis duoti parodymų, Mimi su Fiorela ir sūnumi grįžta į gimtą miestą, kur už tylėjimą gauna gerai apmokamą darbą. Netrukus jis sužino, kad Rozalija laukiasi nuo kito vyro (policininko) ir keršydamas nusprendžia suvilioti šio žmoną...
Naujasis Orleanas

Istorija

Įkurtas 1718 metais ir yra vienas seniausių JAV miestų. 1884 ir 1984 m. čia vyko Pasaulinė paroda.
Sturys

Apibūdinimas

Didelė žuvis. Vidutinis kūno ilgis apie 125 cm, kartais pasitaiko iki 600 cm ilgio. Sveria iki 400 kg. Pilvinė pusė plokščia, nugarinė – iškili. Šnipas ilgas, su 4 ūsais. Nugara pilkšvai rusva ar pilkšvai rausva. Pilvas šviesus. Nugarinėje pusėje yra 9–14 kaulinių plokštelių, šoninėje 24–36, pilvinėje 10–12 labai stambių.

Amžius

Patinai lytiškai subręsta apie 12–14 metų, patelės vėliau, 16–18 metų. Išgyvena iki 100 metų.

Mityba

Minta smulkiomis žuvimis, moliuskais, vėžiagyviais ir kitais bestuburiais.

Paplitimas

Savaime paplitęs jūrose – palei vakarų, pietvakarių ir šiaurės vakarų Europos pakrantes, bet nerštui migruoja į upes.

Paplitimas Lietuvoje

Paplitusi Baltijos jūroje. Nerštui migruoja į Nemuno žemupį, todėl žuvis praeivė. Labai reta nykstanti žuvis, įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 0 (Ex) kategoriją.