google/wiki40b huggingface dataset:
Goniondzo valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai, 1975-1998 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bialosuknia, Budnė, Budnės Žarnovas, Daunarai, Daunarų Placas, Davidovizna, Dolai, Goniondzas, Gžendai, Klevianka, Kramkuvka Duža, Kramkuvka Mala, Kžečė, Lazai, Merkenikai, Olšova Droga, Osovecas, Osoveco Tverdza, Ovečkai, Pivovarai, Plochovas, Smogoruvka Dolistovska, Smogoruvka Goniondzka, Šafrankai, Ušcianekas, Voituvstvas, Vulka Piasečna ir Vrocenas.
Koljasujus

Koljasujus (isp. Collasuyo, keč. Qullasuyu) – toliausiai į pietus nutolusi Inkų imperijos (Tauantisujaus) žemė. Pavadinimas kilo nuo kečujų žodžio qulla reiškiančio pietus bei pietinį kečujų pogrupį – koljus. Koljasujus apėmė Andų ir aplinkinių aukštikalnių sritis, besidriekiančias tolyn į pietus nuo Kusko – per dabartinę pietų Peru, vakarų Boliviją, šiaurės Čilę ir šiaurės vakarų Argentiną. Į Koljasujų pateko inkų (vadovaujamų Huaina Kapako) užkariauti aimarai, diagitai, dalis mapučių ir kitos, dabar išnykusios, tautos (čičai, karankai, lupakai, jamparai, purumaukai, omagvakai, čaniai). XV a. pab. įvykusiame Maulės mūšyje tarp kečujų ir mapučių nustatyta pietinė Inkų imperijos riba, kuri ėjo Maulės upe. Kaip ir kitose užkariautose žemėse, Koljasujuje inkai tiesė kelius (inkų keliai), statė gynybinius bokštus (pukaras). Inkų imperija didžiąja dalimi užsiklojo ant seniau čia gyvavusių aimarų valstybių (Tihuanako kultūros) ir „suinkino“ didelę dalį krašto gyventojų.
Koljasujus žlugo 1535–1541 m. įsiveržus ispanams.
Visvaldas Mažonas

Biografija

Mokėsi Kauno 1-ojoje vidurinėje mokykloje ir „Saulės" vidurinėje mokykloje. 1973–1976 m. mokėsi Kauno specialiojoje milicijos mokykloje, įgijo aukštesnįjį juridinį išsilavinimą. 1977–1979 m. mokėsi Volgogrado aukštojoje tardymo mokykloje (jos nebaigė). Vėliau dirbo vairuotoju ekspeditoriumi, apsaugos sistemoje, statybininku, sargybos viršininku.
Rolando Pakso prezidentinio skandalo metu lydėjo prezidento delegaciją po Lietuvos miestus, veldavosi į konfliktus su prezidento oponentais (vieno iš konfliktų metu panaudojo smurtą ir už tai buvo teisiamas). Visvaldas Mažonas taip pat dažnai lydi kito radikalo Mindaugo Murzos rengiamas antisemitines, antidemokratines akcijas, rengia provokacijas tremtinių sąskrydžiuose.
Visvaldo Mažono vieši pasisakymai kupini netolerancijos, agresijos, necenzūrinių žodžių, raginimų nuversti teisėtą valdžią .
2011 m. spalio 2 d. Mindaugas Murza pašalino jį iš savo vadovaujamos Lietuvių Tautos Sąjungos narių.
Tomas Radzinevičius

Karjera

Savo karjerą pradėjo Marijampolės Sūduvos komandoje 1997 m., kur žaidė iki 2005 m. 2002 metais UEFA Taurės turnyre įmušė 3 įvarčius į S.K. Brann vartus (pergalės dėka Marijampolės Sūduva pateko į sekantį etapą). 2005 metais perėjo į Gambrinus lygos Libereco „Slovan“ klubą, tačiau buvo „paskolintas“ SK Kladno futbolo klubui. 2009 m. liepos pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Silezijos Vodzislavo „Odra“ komanda. 2010 m. sausio 15 d. nutraukė sutartį su Lenkijos klubu. 2010 m. pradžioje pasirašė 1,5 m. sutartį su Slovakijos FK Senica klubu. 2011 m. sausio 11 d. pasirašė 1,5 m. kontraktą su Čekijos antrojo diviziono MFK Karviná komanda.
Tomas Radzinevičius yra atstovavęs Lietuvos jaunimo futbolo rinktinei. Lietuvos vyrų futbolo rinktinės sudėtyje žaidė 21 rungtynėse. 2006 m. lapkričio 11 d. draugiškose varžybose su Maltos rinktine Lietuvos rinktinei pelnė įvartį (rungtynes laimėjo Lietuva rezultatu 4:1).
Pakriauniai

Istorija

LTSR metais Pakriauniai buvo „Aušros“ kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė pradinė mokykla, biblioteka.
DDT

Istorija

DDT pirmą kartą buvo susintetintas 1874 m. Šios medžiagos savybės naikinti vabzdžius buvo aptiktos 1939 m. Antrojoje Antrojo pasaulinio karo pusėje civiliai ir kariuomenė naudojo DDT uodams, platinantiems maliariją, bei utėlėms, platinančioms šiltinę, naikinti. Chemikalas šią užduotį atliko gerai, todėl susirgimų šiomis ligomis gerokai sumažėjo. Šveicarų chemikas Paulas Hermanas Miulleris (Paul Hermann Müller) 1948 m. buvo apdovanotas Nobelio fiziologijos ir medicinos premija „už didelio DDT efektyvumo kaip kontaktinio nuodo prieš kai kuriuos nariuotakojus atradimą“.
Po Antrojo pasaulinio karo DDT buvo naudojamas kaip žemės ūkio insekticidas ir netrukus jo gamyba bei naudojimas labai išplito. 1962 m. JAV biologė Rašelė Karson (Rachel Carson) išleido knygą „Tylusis pavasaris“ (angl. Silent Spring). Knygoje buvo aprašyta žala gamtai sukelta neribojamo DDT purškimo Jungtinėse Amerikos Valstijose, bei abejojama didelio chemikalų išpurškimo į gamtą, pilnai nesupratus jo poveikio ekologijai ir žmogaus sveikatai, logika. Knygoje įtarta, kad DDT ir kiti pesticidai gali sukelti vėžį, be to, jų naudojimas žemės ūkyje gali kelti grėsmę laukinei gamtai, ypač paukščiams. Ši publikacija tapo vienu iš žymių įvykių, davusių pradžią aplinkosauginiams judėjimams. Dėl „Tyliojo pavasario“ sukeltos stiprios visuomenės reakcijos 1972 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose DDT naudojimas buvo uždraustas daugumoje sričių. Vėliau Stokholmo konvencija uždraudė šio chemikalo naudojimą žemės ūkyje ir pasauliniu mastu.

Dabartinis naudojimas

Šiais laikais riboti DDT kiekiai naudojami ligas platinančių vabzdžių naikinimui kai kuriose pasaulio vietose, tačiau toks naudojimas yra diskutuotinas. Pagal Pasaulio sveikatos organizacijos pareiškimus, tam tikrais atvejais DDT galima naudoti kovojant su maliarija, tačiau griežtai laikantis PSO rekomendacijų.

Savybės

DDT yra labai hidrofobiška, bespalvė, kristališka kietoji medžiaga, skleidžianti silpną cheminį kvapą. DDT vandenyje beveik netirpsta, tačiau pasižymi geru tirpumu daugumoje organinių tirpiklių.

Gamyba

DDT gaunamas chemine reakcija kurios metu trichloroetanalis (CCl₃CHO) reaguoja su chlorobenzenu (C₆H₅Cl), sieros rūgščiai dalyvaujant kaip katalizatoriui.

Poveikis žmogaus organizmui

Tyrimai su gyvūnais rodo, kad DDT yra toksiška, galimai kancerogeninė medžiaga. Stebint žmonių turėjusių kontaktų su DDT populiaciją nustatyta, kad DDT sukelia kasos, kepenų, krūties vėžį. Taip pat manoma, kad DDT gali sukelti ir kitas vėžio rūšis. Potencialus DDT poveikio žmonėms mechanizmas yra endokrininės sistemos suardymas, ir genotoksiškumas. DDT taip pat siejamas su diabetais, neurologinėmis problemomis astmomis bei kitais susirgimais.
Aleksandras Žilinskas

Biografija

Mokėsi Marijampolės, Kauno gimnazijoje, Veiverių mokytojų seminarijoje. Baigė Tartu universiteto Teisės fakultetą. Studijavo Heidelbergo universitete (Vokietija).
1905 m. gruodžio 4–5 d. dalyvavo Lietuvių suvažiavime Vilniuje. Nuo 1912 m. ir Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Petrograde išrinktas Lietuvių karininkų sąjungos valdybos vicepirmininku.
Grįžus į Lietuvą – Marijampolės apskrities viršininkas ir Marijampolės teismo tardytojas, vėliau – Kauno taikos teisėjas, Lietuvos valstybės ypatingasis įgaliotinis Gardino sričiai, Teisingumo ministerijos tardytojas svarbioms byloms.
1919 m. pabaigoje kurį laiką – vidaus reikalų viceministras, nuo 1920 m. pavasario – Kauno apygardos teismo valstybės gynėjo padėjėjas, nuo 1924 m. Kauno apygardos teismo narys, vėliau – piliečių apsaugos departamento direktorius, Kauno apygardos teismo narys.
Nuo 1928 m. vasario 4 d. – XIV Augustino Voldemaro (dirbo 1926 m. gruodžio 17 d. – 1929 m. rugsėjo 23 d.) Ministrų kabinete – teisingumo ministras poste pakeitė Stasį Šilingą. 1929 m. rugsėjo 23 d. – 1934 m. birželio 8 d. XV Juozo Tūbelio Ministrų kabinete – teisingumo ministras. Įvykdė teismo reformą. Vėliau dirbo notaru Kaune. 
Ūkininkų sąjungos, vėliau – Lietuvių tautininkų sąjungos narys. 1927 m. spalio 5 d. – 1928 m. vasario 1 d. Lietuvių tautininkų sąjungos pirmininkas.
1941 m. birželio 14 d. NKVD suimtas, su sūnumi ištremtas į Archangelsko sritį. Mirė susirgęs plaučių uždegimu.
Kolubaros apygarda

Ekonomika

Vystoma metalo apdirbimo („Krusik“, „Gradac“ įmonės), maisto perdirbimo pramonė, žemės ūkis (slyvos, avietės, gervuogės).
Rudasis ibis

Išvaizda

Rudasis ibis yra mažesnis už pilkąjį garnį. Patinas tamsiai rausvai rudas, metalo blizgesio. Sparnai ryškesnės žalsvos spalvos, purpurinio blizgesio. Kūno apačia raudonai ruda. Snapas lyg dalgis nulinkęs žemyn, rusvas. Kojos rusvos. Rainelė rausvai ruda. Patelė panaši į patiną, tik jos apdaras rudesnis. Jauniklių kaklas pilkai rudas, kartais – su baltais taškučiais. Trumpesnis snapas.

Paplitimas

Arealas pertrauktas. Eurazijoje paplitęs nuo Balkanų pusiasalio iki Mianmaro. Šiaurėje arealas siekia Vengriją, Dunojaus, Volgos deltą, Aralo jūrą, pietinę Himalajų papėdę. Į pietus paplitęs iki Indostano pusiasalio, Irano, Mažosios Azijos. Taip pat gyvena Šiaurės Amerikoje, Afrikoje, Australijoje.
Žiemoja Karibų jūros salose, Afrikoje, Viduržemio jūros pakrantėse.
Lietuvoje matytas tik kelis kartus.

Biologija

Gyvena atvirose pelkėse, gausiai apaugusiose vandens augalija, upių pakrantėse, ežerų bei jūrų įlankose. Maitinasi įvairiuose vandens telkiniuose, tačiau ten turi būti dvi būtinos sąlygos – atviras kraštovaizdis ir plačios seklumos. Aktyvus dieną. Maistą renka dumblėtose seklumose. Baikštus ir tylus paukštis, laikosi būreliuose. Peri kolonijomis su kitais garniais, naktikovais, girnovėmis, kormoranais. Rečiau – ir atskiromis kolonijomis.
Lizdą suka abu poros nariai sunkiai prieinamose vietose tarp pernykščių nendrių, tarp krūmų. Neretai užima senus garnių lizdus. Dėtyje paprastai būna 3–4 kiaušiniai, perimi abiejų paukščių apie 22 dienas. Patinas neša maistą, o patelė maitina jauniklius maždaug mėnesį. Palikę lizdą, vieni jaunikliai laikosi su suaugusiais, o kiti pasklinda po kitus regionus.
Minta vabzdžiais ir jų lervomis, vėžiagyviais, kirmėlėmis, moliuskais, varliagyviais, mailiumi, augalų šaknimis. Mityba kinta priklausomai nuo sezono. Kai pasirodo daugiau buožgalvių, skėrių, rudasis ibis tuojau ima jais maitintis.
Martinjonas Radvila

Biografija

Kilęs iš turtingų valstiečių, turėjo ūkį ir ūkininkavo Jakiškių kaime. Prieš sukilimą buvo Jakiškių kaimo vaitas. 1768 m. prasidėjus A. Tyzenhauzo reformoms Šiaulių ekonomijoje, užtarė valstiečius, kurie, kuriant palivarkus buvo išvaromi iš savo žemių, už tai buvo baustas. Pradėjus organizuoti sukilimą jo pagrindiniai vadai buvo Mykolas Pauga, Martinjonas Radvila, mokytojas Simonas Aleksandravičius, bajoras I. Kudrevičius.
Sukilimui pralaimėjus suimtas. 1769 m. gruodžio 4 d. Kauno teismas nuteisė mirties bausme. Joniškyje viešai nukirsdintas.
Jonas Čičinskas

Biografija

1963 m. baigė Vilniaus universitetą (VU). 1972 m. ekonomikos mokslų kandidatas, disertacija „Marksistinis-lenininis mokymas apie visuomeninę socialistinę nuosavybę ir jo smulkiaburžuazinių iškraipymų kritika“.  1988 m. ekonomikos mokslų daktaras. 1967–1995 m. VU dėstytojas. 1981–1983 m. ir 1985–1992 m. Politinės ekonomijos, 1993–1995 m. Tarptautinių ekonominių santykių katedros vedėjas, 1978 m. docentas, 1989 m. profesorius.
1995–1997 m. Lietuvos nuolatinės misijos prie Europos Sąjungos (ES) Briuselyje vadovas, ambasadorius.  Nuo 1998 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto Europos studijų katedros profesorius.  1991–1996 m. Lietuvos mokslo tarybos narys.
Paskelbė publikacijų privatizavimo, pereinamojo tipo ekonomikos raidos, Lietuvos užsienio prekybos bei integracijos į ES klausimais. Pirmojo lietuviško ekonomikos teorijos vadovėlio atsakingasis redaktorius ir vienas autorių.  Mokslo žurnalų „Pinigų studijos“ ir „Inžinerinė ekonomika“ redkolegijos narys. Visuotinės lietuvių enciklopedijos redakcinės tarybos narys.
Lenkų kalba

Ypatybės

Tai trečia pagal kalbančiųjų skaičių slavų kalba (po rusų ir ukrainiečių).
Raštas lotyniškos abėcėlės pagrindu. Kalba turi nosinius garsus ą, ę. Dažniausiai kirčiuojamas priešpaskutinis skiemuo.
Kolpino sala

Kolpinas (rus. Колпина, rus. Колпино) – didžiausia Peipaus ežero sala. Plotas – 11,02 km². Aukščiausias taškas – 40 m. Priklauso Rusijai. Pskovo srities Pečiorų rajonui. 1920–1944 m. kaip ir visas Pečioros rajonas priklausė Estijai.
Sala yra vakarinėje Peipaus ežero pakrantėje, priešais Verskos upės žiotis (est. Värska). Nuo pakrantės skiria 500 m pločio sąsiauris. Vidutiniškai iškilus virš vandens 1-2 m, 70 % paviršiaus – pelkėta žemuma. Sausesnės smėlio kalvelės išsidėsčiusios salos šiaurės vakaruose.
Salą apgyvendino sentikiai Šiaurės karo metais. Saloje trys kaimai (rus. Шатрово, Медли, Колпино). 1956 m. elektrifikuota. 2009 nutiesta 10 kW linija. Kursuoja keltas. Pagrindinis gyventojų verslas – žvejyba.
Moteriškumas

Istorija

Šiuolaikinis moteriškumo supratimas siekia Anglijos viduramžius. Tuomet moteris buvo paprasčiausiai vadinama mergele, žmona, motina, našle. Kai kilusi maro epidemija Anglijoje nušlavė maždaug pusė gyventojų, tradiciniai lyčių vaidmenys pasikeitė, padidėjo moterų vaidmuo visuomenėje.
Istorijoje įvairiose kultūrose moteriškumas buvo traktuojamas įvairiai, nors buvo išskiriamos ir universalios nuostatos, visais laikais sutinkamos tarp visų tautų. Tokie bruožai, kaip jausmingumas, gailestis, kentėjimas, rūpestingumas, kuklumas, švelnumas ir kt. tradiciškai laikomi „moteriškais“, būdingais moters prigimčiai. Patriarchalinėse kultūrose, kur lyčių vaidmenys buvo aiškiai apibrėžti, moteryje ypač buvo vertinami kuklumas ir paklusnumas, jos pagrindinis vaidmuo gyvenime – būti žmona, motina. Kuriantis ir vystantis feminizmo judėjimui, „idealios moters“ samprata, jos vaidmuo visuomenėje palaipsniui ėmė keistis. Romantinėje literatūroje ir mene, pradedant XIX a., ėmė klestėti naujas moters idealas – paslaptinga, viliojanti ir pavojinga „femme fatale“. Feministės ėmė skelbti stiprios, nepriklausomos, neapribotos tradicinių stereotipų ir primesto jos vaidmens visuomenėje, moters idealą.
Kultūros standartai tarp lyčių, moteriškumo supratimas keitėsi ypač ženkliai, pvz., XVI a. Prancūzijoje aukštakulniai buvo laikomi vyriškais batais, nors dabar jie yra tapę moteriškais. Senovės Egipte tiek moterys, tiek vyrai nešiojo klubajuostes (prijuostes), daug dėmesio skyrė kosmetinėms procedūroms, naudojo parfumeriją, juvelyrinius papuošalus. Moteriško grožio samprata savaip buvo suprantama Kinijoje tarp kilmingų moterų, naudojusių kojų pėdų bintavimą, siekiant turėti jas kuo mažesnes. Kajanų tauta (artima kahajams) Mianmare moteriškumu laikomo žiedų pagalba išilgintą kaklą.
Kariuomenės rūšis

Pasenusios kariuomenės rūšys

Nemažai kariuomenės rūšių yra pasenusios ir nebeegzistuoja. Kai kurių tokių kariuomenės rūšių pavadinimai egzistuoja dabartinių karinių dalinių tradiciniuose pavadinimuose (pvz., dragūnai, husarai ir pan.)
Cheneral Kareros provincija

Geografija

Provincija ribojasi su Kojhaikės provincija šiaurėje, Argentina rytuose, Kapitan Prato provincija pietuose ir Aiseno provincija vakaruose.
Paviršius daugiausia kalnuotas, stūkso Patagonijos Andai. Teka Ibanjeso upė, telkšo Cheneral Kareros, Bertrano ežerai. Yra Dos Lagunas gamtos paminklas, Sero Kastiljo nacionalinis rezervatas. Plyti Šiaurės Patagonijos ledlaukis.
FK Baník Sokolov

Istorija

Įkurtas 1948 m.
Teisingumo ministras

Teisingumo reikalų ministras – vykdomosios valdžios atstovas. Klasikinis ministras (greta tokių kaip Gynybos ministras, Finansų ministras, Vidaus reikalų ministras ir Užsienio reikalų ministras, buvusių dar absoliutizmo laikais). Sritis – teisės politika. Vadovauja Teisingumo ministerijai ™.
Joseph H. Pilates

Džozefas Pilatesas (vok. Joseph Hubert Pilates; 1883–1967) – vokiečių kūno kultūros treniruočių metodo (Pilates) kūrėjas, pradininkas.

Biografija

Dar vaikystėje jį kamavo rachitas, astma, reumatinis karščiavimas. Greta gimnastikos, Bodybuilding, slidinėjimo domėjosi joga, Zen meditacija. Pirmojo pasaulinio karo metu buvo internuotas J. Karalystėje, kur būdamas silpnos sveikatos ir norėdamas sustiprėti, sukūrė savo treniruočių metodiką ir pagal ją intensyviai treniravosi. Vėliau jis tapo cirko artistu, gimnastu. Būdamas 70 m. pozuodavo dailininkams, stebino savo jaunatvišku kūnu.
Max Mara

Istorija

Kompaniją „Max Mara“ Achille Maramotti įkūrė 1951 m. Emilijos Redžo mieste šiaurės Italijoje. Jis niekada nestudijavo mados, tačiau daug patirties pasisėmė iš savo šeimos narių. Jo prosenelei Marinai Rinaldi (kurios garbei vėliau pavadinimo vieną iš savo prekės ženklų) priklausė gana svarbi vietinė drabužių dirbtuvė (ateljė), o jo motina 1925 m. buvo įkūrusi šeimos vardu pavadintą suknelių dizaino mokyklą. Maramotti, baigęs teisės mokyklą Parmoje, prieš įkurdamas savo kompaniją dirbo šveicarų lietpalčių gamintojui.
1964 m. prie kompanijos prisideda mados dizainerė Laura Lusuardi. Maramotti savo prekių asortimentą praplėtė jaunatviškesniais dizaino sprendimais, madingesniais drabužiais, įkvėptas Londono jaunimo; netrukus pristatomi „Pop“ ir „Sportmax“ prekės ženklai. 1976 m. pristatomas naujas parduotuvių ženklas „Marella“; į kompanijos veiklą įsijungia dar daugiau naujų dizainerių. 1981 m. dizainerė Anne Marie Beretta sukuria ikonišką „Max Mara“ kupranugario paltą, pagamintą iš bebro vilnos ir kašmyro, kuris vėliau tapo žymiausia kompanijos preke. 1983 m. pradeda dalyvauti Milano madų šou. Maramotti nuo tada kompanijos veiklai pradeda skirti vis mažiau laiko, savo vietą užleisdamas savo vaikams.
1988 m. atidaroma pirmoji „Max Mara“ parduotuvė Jungtinėse Valstijose – San Franciske. Prekės ženklas pirmą kartą pasirodo mados žurnale „Vogue“. Nuo 1989 m. pradedamas leisti žurnalas „MM“. 1992 m. kompanijos pajamos pasiekė 1 mlrd. JAV dolerių. 1994 m. kompanija atidaro du naujus butikus Niujorke. 1997 m. pradedami pardavinėti „Max Mara“ akiniai. Kompanijos gaminos prekės vis dažniau pasirodo „Vogue“ žurnalo numeriuose. 2003 m. atidaroma nauja kompanijos centrinė būstinė. 2004 m. pristatomi kvepalai. Kompanijos įkūrėjas Achille Maramotti mirė 2004 m. sausio 12 d.; tais pačiais metais pirmą kartą įteiktas apdovanojimas „Max Mara Art Prize for Women“.
Per daugelį kompanijos metų prie jos kolekcijų kūrimo prisidėjo daug pasaulyje itin žymių dizainerių, įskaitant Karl Lagerfeld, Jean-Charles de Castelbajac, Dolce & Gabbana, Narciso Rodriguez, Luciano Soprani, Anne-Marie Beretta ir Guy Paulin. Kompanija yra vis dar valdoma Maramotti šeimos.

Parduotuvės

„Max Mara“ išlieka vienu žymiausių Italijos mados namų. Kompanija turi daugybę įvairių drabužių linijų ir įvairių prekės ženklų. „Max Mara“ moterų drabužių kolekcijos išlieka pačiomis populiariausiomis; kompanijai taip pat priklauso ir „Sportmax“, „Sportmax Code“, „Weekend Max Mara“ (drabužiai mažesnėmis kainomis), „MAX & Co“, „Marella“, „Pennyblack“, „iBlues“, „persona“ bei „Marina Rinaldi“ (pavadinta kompanijos įkūrėjo prosenelės garbei) prekės ženklai.
Avila

Istorija

Gyvenvietė, kaip laikoma, įkurta vetonų genčių. Romėnai sustiprino gyvenvietę, liko Romos imperijos epochos laikų likučiai siena apsuptoje miesto dalyje. Vestgotai ir arabai praktiškai nepaliko savo buvimo pėdsakų. Rekonkistos laikais Avila ilgą laiką buvo „fronto linijoje“, ją puldinėjo krikščionys ir maurai (kurie norėjo plačia išdeginta juosta užtikrinti savo saugumą, į ją įėjo ir Avila). Po XI a. miestas pilnai perėjo į krikščionių rankas, buvo apsuptas vidine siena. Karališkam dvarui kilnojantis iš vienos vietos į kitą, Avista irgi buvo vienos karališkųjų rezidencijų vietų. Avila taip pat yra katalikybės centras, jos centrinė figūra – Teresė iš Avilos, didžioji jos kūno dalis yra mieste.

Gyventojai

2005 m. mieste gyveno 52,6 tūkstančiai gyventojų. Turi tendenciją mažėti, kaip ir visame regione. Mieste gimė šv. Teresė iš Avilos, XVI a. kompozitorius Tomas Luis de Vikrorija ir 1980 m. politikas Adolfas Suaresas.
Nigerijos aukščiausioji futbolo lyga

Globacom Premiere League - Nigerijos aukščiausia futbolo lyga. Lyga buvo įkurta 2004 m.
Silicio slėnis

Silicio slėnis (angl. Silicon Valley) – regionas vakarų JAV, esantis San Francisko įlankos pakrantėje, šiaurės Kalifornijoje. Laikomas JAV informacinių technologijų lopšiu, jame įsikūrė tūkstančiai IT įmonių. Anksčiau terminas buvo naudojamas apibūdinti regiono silicio mikroschemų gamintojus, bet dabar apibūdina visas aukštųjų technologijų (angl. high-tech) verslo įmones šioje teritorijoje.
Silicio slėnyje yra įsikūrusios tokios bendrovės, kaip „Alphabet“ („Google“), „Apple“, „Facebook“, „eBay“, „Amazon“, „Oracle“, „Tesla“, „Hewlett-Packard“, „Intel“, „AMD“, „nVidia“, „Netflix“ ir daugelis kitų, tarp kurių nemažai startuolių.

Istorija

XX a. pr. slėnio kraštovaizdyje daugiausia dominavo vaismedžių sodai. Vėliau teritorija palaipsniui tapo JAV elektronikos pramonės lopšiu. Čia buvo įgyvendinami įvairiausi eksperimentai radijo, televizijos ir karinės elektronikos inovacijų srityje. 5-ajame ir 6-ajame dešimtmečiuose labiausiai prie teritorijos plėtojimo prisidėjo Stanfordo universiteto mokslininkai ir absolventai. Frederikas Termanas (Frederick Terman), tuometinis universiteto inžinerijos fakulteto dekanas (vėliau ir universiteto rektorius), pakvietė studentus pradėti savo verslą ir jį steigti apie Stanfordo universitetą. Viena iš tokių įmonių buvo šiuo metu viena stambiausių kompiuterių gamintoja „Hewlett-Packard“.
Terminą „Silicio slėnis“ 8-ojo dešimtmečio pradžioje pirmasis vartoti pradėjo verslininkas Ralfas Vaerstas (Ralph Vaerst). Toks slėnio pavadinimas kilo nuo jame veikusių daugybės įmonių, kūrusių puslaidininkius prietaisus, kurių gamyboje naudojamas silicis. Ir dabar Silicio slėnyje yra pagaminama apie ketvirtadalis pasaulio puslaidininkių produkcijos.
Leonas Žuklys

Biografija

Broliai skulptoriai Vladas, Albertas ir Leonas, biologas Lionginas, medikas Julius.
1931–1938 m. mokėsi Aleksandravėlės pradžios mokykloje, 1948 m. baigė Kauno vidurinę dailės mokyklą. 1942–1949 m. studijavo Kauno valstybiniame taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Mokytojai Vytautas Kašuba, Viktoras Palys, Juozas Mikėnas. 
1949–1951 m. Kauno taikomosios dailės instituto Piešimo katedros asistentas. 1951–1966 m. LSSR dailės instituto Piešimo katedros vyr. dėstytojas, 1966–1982 m. docentas, nuo 1982 m. profesorius, 1985–1990 m. Piešimo katedros vedėjas.

Kūryba

Nuo 1950 m. dalyvauja parodose. Kuria portretus, figūrines kompozicijas, dekoratyvines skulptūras. Iš viso sukūrė daugiau kaip 150 darbų. Nuo 1950 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Skulptūriniai portretai: tekintojas Sergejus Tarnauskas (1954 m.), Vincas Mykolaitis-Putinas (1957 m., 1958 m.), kolūkietis-tėvas (1957 m.), trys Rusnės žvejai (1961–1963 m.), Augustas Pronckus (1962 m.), Irena Žebenkienė (1963 m.), Kazys Ambrozaitis (1977 m.), Mykolas Marcinkevičius (1979 m.), Pranas Jodelė (1979 m.), Vincas Krėvė (1985 m.)
Portretiniai bareljefai: Antanas Strazdas (1949 m.), Justinas Vienožinskis (1972 m.), Ignas Domeika (1979 m.), Zigmas Žemaitis (1973 m.), Alfonsas Merkys (1977 m.), Vladas Kuzma, Eduardas Budreika (abu 1981 m.), Antanas Gudaitis (1983 m.), Petras Aleksandravičius (1984 m.), Liudvikas Strolis (1985 m.),Tumas-Vaižgantas (1987 m.).
Figūrinės kamerinės skulptūros: Kolūkietė (1960 m.), Giedrios viltys (1965 m.), Darbininkas (1967 m.), Duona (1969 m.), Taika (1974 m.), Julius Janonis (1981 m.), Taikioje žemėje (1982 m.), Žuvusiųjų prisiminimas (1985 m.)
Paminkliniai biustai: Vladas Rekašius (Plungė, 1956 m.), Adomas Hrebnickis (Rojus, 1960 m.), Icikas Meskupas (Ukmergė, 1976 m.)
Antkapinės skulptūros: tėvų ir brolio (Degučiai, 1964 m., kartu su Vladu Žukliu), Zigmas Žemaitis (Vilnius, 1976 m.), Stasys Pupeikis (Vilnius, 1978 m.), Ona Straigienė (Vilnius, 1985 m.), Juozas Tatoris (Kaunas, 1978 m.)
Dekoratyvinės skulptūros ir paminklai: Šeima (Vilnius, 1982 m.), Juozas Naujalis (Raudondvaris, 1994 m.), Arka (Rokiškis, 1999 m.), Motinystė (Antakalnis, Vilnius, 2000 m.), Motiejus Valančius (Kauno rotušės aikštė, 2005 m.)