google/wiki40b huggingface dataset:
Neįgaliųjų vežimėlių lenktynės

Neįgaliųjų vežimėlių lenktynės – fizinę negalią turinčių sportininkų lenktynės, vykdomos su pritaikytais sportiniais neįgaliųjų vežimėliais. Varžomasi sporto stadionų takeliuose ir įprastuose keliuose. Šiose lenktynėse gali dalyvauti įvairias kvalifikacines neįgalumo kategorijas atitinkantys sportininkai: su amputuotomis galūnėmis, stuburo pažeidimais, cerebriniu paralyžiumi, daline rega (kombinuojama su kita negalios forma).
Pagrindinės neįgaliųjų vežimėlių lenktynės vyksta vasaros parolimpinėse žaidynėse nuo 1960 m. Sportininkai lenktyniauja su specialios konstrukcijos vežimėliais, su kuriais išvysto 30 km/h ir didesnį greitį. Tai viena iš populiariausių parolimpinės atletikos rungčių.

Rungtys

Neįgaliųjų vežimėlių lenktynės organizuojamos įvairiose distancijose: sprinto (100, 200 ir 400 m), vidutiniųjų nuotolių (800 ir 1500 m), ilgųjų nuotolių (5000 ir 10 000 m) ir estafetėje (4 × 100 m bei 4 × 400 m). Taip pat bendro naudojimo keliuose vyksta vežimėlių maratono varžybos. Jos yra įtraukiamos ir į žymių Bostono, Niujorko, Londono bėgikų maratonų programas.
Lietuvoje populiariose 1000 kilometrų lenktynėse organizuojamos vežimėlių slalomo varžybos, kurių metu savo jėgas gali išmėginti ir negalią turintys žmonės su sportiniais neįgaliųjų vežimėliais.

Lenktynių vežimėliai

Tarptautinio parolimpinio komiteto lengvosios atletikos rungčių taisyklės apibrėžia vežimėlių naudojimą neįgalių sportininkų lenktynėms bei lengvosios atletikos rungtims. Jie paprastai būna lengvų konstrukcijų, su pneumatiniais ratais.  Leidžiama naudoti tik rankomis varomus ir vairuojamus vežimėlius. Jų neleidžiama varyti įvairiais mechaniniais svertais, išskyrus sukamą rankinį būgną. Privaloma, kad vežimėlis turėtų mažiausiai du didelius ir vieną mažą ratą. Didžiojo rato skersmuo su pripūsta padanga neturi viršyti 70 cm, mažojo – 50 cm. Taikomas apribojimas vežimėlio aukščiui – jo konstrukcija negali būti aukštesnė nei 50 cm nuo žemės.
Antanas Jokimas

Biografija

1921 m. baigė Peterburgo civilinių inžinierių institutą. 1922–1940 m. dirbo Kauno miesto savivaldybės Statybos skyriuje. 1923–1957 m. dėstė Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje (nuo 1945 m. Kauno politechnikumas).
Brolis Zenonas Jokimas.
LKL 2018–2019 m. sezonas

Lietuvos krepšinio lygos 2018–2019 metų sezonas – 26-as lygos sezonas, kuriame varžosi 10 pajėgiausių Lietuvos krepšinio klubų. Reguliarusis sezonas prasideda rugsėjo 22 d ir tęsis iki gegužės 4 d. Į atkrintamąsias varžybas pateks aštuonios geriausios reguliariojo sezono komandos. Čempionų titulą gina Kauno „Žalgiris“.

Turnyro formatas

Turnyras vyks trimis etapais. Kaip ir pernai, reguliarusis sezonas vyks 4 ratų sistema, t. y. komandos tarpusavyje sužais po dvi rungtynes namuose ir išvykoje. Reguliariajame sezone kiekviena komanda sužais iš viso 36 rungtynes. Į ketvirtfinalio etapą pateks 8 geriausios komandos, kurios pagal užimtą vietą reguliariajame sezone bus suporuotos ir sužais tarpusavyje iki 2 pergalių (daugiausia gali prireikti trejų rungtynių). Pusfinaliai vyks tokiu pačiu principu kaip ir ketvirtfinalis. 
Finalo rungtynės bus žaidžiamos tarp dviejų pusfinalių nugalėtojų, serija truks iki 3 pergalių (t. y. gali prireikti ir 5 rungtynių nugalėtojo išaiškinimui). Rungtynių serija dėl 3-osios vietos vyks taip pat iki 3 pergalių.
Skruzdėlinė kėdė

Skruzdėlinė kėdė (angl. ant) – klasikinė XX a. moderno kėdės konstrukcija, sukurta 1952 m. dizainerio Arnės Jakobseno. Pirmosios šios konstrukcijos kėdės buvo skirtos Danijos farmacijos kompanijos Novo Nordisk valgyklai. Kėdės buvo pavadintos dan. Myren 'skruzdėlė', nes kėdė savo kontūrais priminė skruzdėlę pakelta galva.
Skruzdėlinės kėdės sukonstruotos taip, kad būtų lengvos, stabilios, lengvai sudedamos į rietuves, kuo mažiau trukdytų sėdinčiojo kojoms. Originalaus modelio kėdės turėjo tris plastikines kėdės kojas bei sėdynę su atlošu iš formoje suformuotos laminuotos faneros. Kompanija Novo Nordisk buvo užsakiusi 300 tokių kėdžių. Kėdes pagamino Danijos baldų gamybos kompanija Fritz Hansen. Skruzdėlinės kėdės nuo tada labai išpopuliarėjo. Plastikines kojas pakeitė kojos iš plieno vamzdelių. Atsirado versijos su keturiomis kojomis.
Kliši

Istorija

Pirmą kartą paminėta VI a., kaip Clippiacum, vėliau buvo žinoma Clichiacum pavadinimu.
Valdant Dagobertui I buvo Merovingų sostine.
Spalio 22

Vardadieniai

Aliodija – Donatas – Mingedas – Severas – Viltaras
Versalis

Istorija

Kai Liudvikas XIII toje vietovėje pastatė nedidelę pilį, Versalis buvo kuklus kaimelis. Vėliau Liudvikas XIV nusprendė visam laikui persikraustyti iš Paryžiaus į Versalį. 
Nuo 1682 m. iki Prancūzijos revoliucijos, Versalis tapo ne tik karalių rezidencija, bet ir politine Prancūzijos sostine.
Architektūriniu požiūriu reikšmingiausia Versalio dalis – baroko ir klasicizmo stiliaus rūmų ir parkų kompleksas. Versalio rūmai – prancūziškojo klasicizmo architektūros paminklas. Įspūdingai atrodo rūmų interjeras: Didieji karaliaus ir karalienės apartamentai (architektas L. Levo, dailininkas Š. Lebrenas); Karališkoji koplyčia (architektai Ž. A. Mansaras ir R. de Kotas); Veidrodžių galerija – ilgis 75 m, plotis 10 m, joje yra 17 didelių langų, priešais kuriuos ant sienos kabo 17 tokio pat dydžio veidrodžių; Karo ir Taikos salonai (architektas Ž. A. Mansaras, dailininkas Lebrenas). Šių rūmų interjerą puošia neįkainojami paveikslai, bronzinės ir marmurinės skulptūros, gobelenai, baldai iš brangiausių medžio rūšių ir t. t. Pro Versalio rūmų langus atsiveria nuostabus vaizdas į parką. Parke, valdant Liudvikui XIV, buvo pastatytas Didysis Trianonas (architektai Ž. A. Mansaras ir R. de Kotas), o šalia esantį Mažąjį Trianoną sukūrė Ž. A. Gabrielis (1760 m.).
Kaldabrūnos piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Biržų piliakalnis 28 kmJersikos piliakalnis 21 km
Dignajos piliakalnis 20 kmDzenės piliakalnis 18 kmPakšanų piliakalnis 15 kmBuivišų piliakalnis 17 kmPruodės piliakalnis 12 kmIlzės piliakalnis 6,4 kmDvietės piliakalnis 12 km
Vita Lesauskaitė

Vita Lesauskaitė (g. 1956 m. lapkričio 12 d. Šiauliuose) – Lietuvos gydytoja internistė, geriatrė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

Sesuo gyd. Vaiva Lesauskaitė. 1980 baigė Kauno medicinos institutą. 2000 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1980 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytoja, nuo 2001 m. profesorė. 1982–1985 m. dirbo Pulmonologijos laboratorijoje, 1985–1990 m. Antrojoje vidaus ligų klinikoje, nuo 1995 m. Geriatrijos klinikos vadovė.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – plaučių ligų epidemiologija ir profilaktika, gerontologijos problemos, pagyvenusių žmonių gyvenimo kokybė, jų gydymas ir slauga. Paskelbė daugiau, kaip 100 mokslinių straipsnių.
Diana Vipartienė

Biografija

1960 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
Nuo 1961 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto laidų vaikams ir jaunimui jaunesnesnioji redaktorė, nuo 1963 m. – redaktorė, nuo 1974 m. – vyresnioji redaktorė, 1978-1987 m. – skyriaus vedėja. 1988 m. išrinkta etatine Lietuvos radijo ir televizijos kūrybinių darbuotojų profsąjungos pirmininke, nuo 1992 m. – Kūrybinių darbuotojų profesinio susivienijimo tarybos pirmininkė.
1921 m. Lenkijos gyventojų surašymas

1921 m. Lenkijos gyventojų surašymas arba Pirmas bendrasis gyventojų surašymas Lenkijos Respublikoje (lenk. Pierwszy Powszechny Spis Ludności) – pirmasis Antrosios Lenkijos Respublikos gyventojų surašymas, atliktas 1921 m. rugsėjo 30 d. Surašymą įvykdė Pagrindinis statistikos biuras (lenk. Główny Urząd Statystyczny). Kitas gyventojų surašymas šalyje įvyko po dešimties metų, 1931 m.

Turinys

Dėl vykstančio karo surašymas apėmė ne visą tarpukario Lenkijos teritoriją. Aukštutinė Silezija Tautų Sąjungos buvo pripažinta Lenkijai jau po surašymo įvykdymo, o padėtis Rytų Galicijoje vis dar buvo nestabili ir chaotiška, todėl surašymo duomenys regione buvo taisomi, kas vėliau sukėlė daugiau problemų. Kariuomenė ir jos jurisdikcijoje esantys tarnautojai nebuvo įtraukti į surašymą. Kai kuriose teritorijose rezultatus iškreipė karo sukeltas gyventojų bėgimas.
Kai kurios šiandien esminėmis laikomos gyventojų kategorijos nebuvo įtrauktos į surašymą. Pavyzdžiui, ukrainiečiai registruoti kartu su rusinais (įvardinti kaip rusėnai). Vienintelis šias grupes skirti leidžiantis faktorius yra religija: 2667840 gyventojų (68,4 % įrašytųjų rusinais) registruoti graikų katalikais, 1207739 (31 %) – stačiatikiais, tačiau registracija pagal kalbas nevykdyta taip, kaip tai daryta 1931 m. surašyme. Nei ukrainiečiai, nei Karpatų rusėnai, nei polešukai surašyme nebuvo įvardinti kaip tokie.
Nastazijos Kairiūkštytės teigimu surašymo vykdytojai neretai stengėsi kuo daugiau vietos gyventojų užrašyti lenkais, Vilniaus krašte tai daryta galimai siekiant parodyti lenkų tautos dominavimą. Gyventojai registruoti lenkais vien dėl to, kad mokėjo lenkų kalbą. Surašymo duomenimis Lydos apskrityje 1931 m. gyveno 2400 lietuvių, t. y., 7,5 karto mažiau nei buvo registruota 1897 m. Rusijos gyventojų surašymo metu. Lenkų minėtuoju laikotarpiu padaugėjo apie 15 kartų. Pelesoje gyventojus surašinėję mokytojai iš 389 kaimo gyventojų 163 registravo lenkais, nors vietinių teigimu tuo metu ten gyveno tik 24 nelietuviai, panaši situacija buvo ir Pavalakėje.
Džalalabatas

Istorija

Pro dabartinio miesto teritoriją senovėje ėjo Šilko kelio trasa, vėliau kraštas pagarsėjo savo gydomosiomis versmėmis ir purvu. XIX a. čia pastatyta nedidelė Kokando chanato tvirtovė, aplink ją išaugo kišlakas. 1877 m. Džalalabatui suteiktas miesto statusas.
Virškinimas

Virškinimas – procesas, kurio metu maistas yra paverčiamas monomerinėmis medžiagomis, kurias organizmas ar ląstelė gali panaudoti tolesnei molekulių sintezei kaip žaliavą ar kaip energijos šaltinį.
Daugialąsčiuose organizmuose virškinimu paprastai užsiima virškinimo sistema.
Aleksandras Požėla

Literatūra

Aleksandras Požėla. Lietuvių enciklopedija, T. 23. Bostonas, 1961, 384 psl.
Kalvarijos Vasarinė sinagoga

Kalvarijos Vasarinė sinagoga arba Kalvarijos barokinė sinagoga – buvusi žydų sinagoga Kalvarijoje. Viena iš trijų pastatų Kalvarijos sinagogų komplekse (dar Kalvarijos Žieminė sinagoga ir Talmudo mokykla).
Šėtos valsčius

Šėtos valsčius buvo vidurio Lietuvoje. Centras – Šėta.
Negyvoji jūra

Gyvenvietės ir keliai

Šalia Negyvosios jūros įsikūrusios kelios nedidelės gyvenvietės: Ein Gedi kibucas, Neve Zoharas, Kalija, Mitzpe Šalemas, Avnatas. Šalia Ein Gedi kibuco yra gamtos rezervatas ir oazė-šaltinis, Ein Bokekas, esantis šalia Neve Zoharo yra garsus Negyvosios jūros viešbučių kompleksas. 565 km ilgio autostrada nr. 90 einanti šiaurės-pietų kryptimi vakariniame jūros krante jungia Metulos meistą, prie Libano sienos, ir Raudonosios jūros uostą Elatą, prie Egipto sienos. Jordanijos pusėje prie jūros įsikūrę Potašas ir Suveima. Autostrada nr. 65 eina nuo Jordanijos šiaurės, rytiniu jūros pakraščiu iki Raudonosios jūros uosto Akabos.

Ištekliai

Vandens išgarinimo būdu iš Negyvosios jūros išgaunamas: magnis, kalis, kalcis, manganas, jodas, kiti naudingi elementai.
Negyvojoje jūroje išgaruojantys dideli bromo oksido kiekiai prisideda prie žemę saugančio ozono sluoksnio plonėjimo. Tai moksliniame žurnale „Science“ tvirtina Vokietijos ir Izraelio mokslininkai. Didžiausia bromo koncentracija buvo rasta druskinguose Negyvosios jūros krantuose.
Ermupolis

Istorija

Miestas įkurtas per Graikijos revoliuciją 1820-1830 m. kaip Ano Syro tęsinys. Jis greitai tapo svarbiausiu verslo ir pramonės centru ir uostu Graikijoje. 1856 m. įkurta Graikų garlaivių kompanija. Tūkstančiai laivų buvo pastatyta įvairiose Syro laivų statyklose.
XIX a. pabaigoje Ermupolį kaip uostą užgožė Pirėjas. Ekonomika smuko kelis dešimtmečius, bet neseniai atsigavo dėl paslaugų sektoriaus.
Dviprasmiška istorija

Turinys

1935-ieji, Italija. Jaunas vaikinas atvyksta iš provincijos pas savo ėdę, įtakingą fašistų partijos narį, tikėdamasis, kad pastarasis padės jam kopti karjeros laiptais, tačiau netrukus tampa šio žmonos, nepatenkintos savo seksualiniu gyvenimu, taikiniu. Negana to, jis krinta į akį ir ten pat gyvenančiai pusseserei. Besiblaškydamas tarp dviejų moterų, jis pats tampa intrigų objektu. Pasirinkęs dėdės žmoną, jis netrukus tampa šiai nereikalingas, o pusseserė neatleidžia jam išdavystės, todėl lieka vienintelis kelias: išsikraustyti atgal namo...
Arnoldas Valkauskas

Arnoldas Valkauskas (g. 1961 m. lapkričio 14 d.) – katalikų kunigas, Jonavos dekanato Ruklos Šventosios Dvasios parapijos klebonas (nuo 2000 m. kovo 11 d.), karo (Ruklos įgulos) kapelionas, Katalikų teologijos fakulteto dėstytojas, dogminės teologijos specialistas, vienas iš nedaugelio Lietuvos egzorcistų (Kauno arkivyskupijoje – 3, Lietuvoje – 6), egzorcistų asociacijos narys, majoras.

Biografija

Arnoldas Valkauskas baigė Kauno kunigų seminariją, 1988 m. gegužės 29 d. priėmė kunigo šventimus. Vėliau studijavo teologiją Romoje. Popiežiškajame Grigaliaus universitete apsigynė teologijos daktaro disertaciją iš Karl Rahner teologijos.
Vėliau pradėjo dėstyti VDU, paskirtas dirbo vikaru Jonavos dekanato Šv. apaštalo Jokūbo parapijoje, nuo 2000 m. – Ruklos parapijos klebonu. Eina karo kapeliono pareigas DLE Jonušo Radvilos mokomajame pulke.
Pradžioje buvo suteiktas kapitono, vėliau – majoro laipsnis.
Testamento vykdytojas

Testamento vykdytojas - asmuo, kuriam yra pavesta įgyvendinti paskutinę testatoriaus valią (dėl palikimo, turto perdavimo, saugojimo, naudojimo, perleidimo tvarkos). Testamento vykdytojas paskiriamas testamentu; jį taip pat gali paskirti testatoriaus įgalioti asmenys, paveldėjimo bylą nagrinėjantis teismas ar kiti kompetentingi asmenys.
Prisiimti vykdytojo įsipareigojimus teisiškai nėra jokios prievolės.
Jotainiai

Aplinkinės gyvenvietės

PANEVĖŽYS – 23 km
RAMYGALA – 9 km
VADOKLIAI – 8 km

Pavadinimo kilmė

Pasakojama, kad labai labai seniai kaime gyveno žmonės, mylėję arklius ir mėgę jais jodinėti. Aplinkinių kaimų gyventojai juos vadindavę Jotais. Kadangi čia gyveno ir Jotų ainiai, kilo pavadinimas – Jotainiai.

Šnekta

Jotainių šnektą (priklauso aukštaičiams panevėžiškiams) nagrinėjo Žaneta Urbanavičiūtė („Kalbotyra“, IX tomas, 209–211 p.).
Fumarolė

Fumarolė (lot. fumus, dūmas) – garų ir dujų šaltinis dažniausiai artimiausioje ugnikalnių aplinkoje, jų šlaituose ir krateriuose. Šie šaltiniai dažniausiai išmeta į aplinką vandens garus, anglies dioksidą, sieros dioksidą, druskos rūgštį, vandenilio sulfidą. Fumarolės, išmetančios sieringus junginius, vadinamos sulfatarais. Jų aplinkoje galima aptikti išsikristalizavusią gamtinę sierą.
Fumarolės gali atsirasti ties mažais Žemės plutos plyšiais, chaotiškai išplisti ar sustingusios lavos ar sustingusių piroklastinių srautų paviršiuje. Fumarolės pastebėtos vietose, kuriose netoli Žemės paviršiaus yra magmos židiniai ar karštos magminės uolienos. Išsiskiriančios dujos tai magmos degazacijos produktas.
Vietose, kur karštos dujos kontaktuoja su požeminiais vandenimis, taip pat aptinkama ir kita vulkanizmo forma – geizeris. Nuo pastarojo fumarolė skiriasi tuo, kad neišmeta vandens skystame būvyje, bet garų pavidale. Temperatūra fumarolėje gali pasiekti 150–500 °C.
Vienas fumarolių pavyzdys Žemėje – Dešimties tūkstančių dūmų slėnis (Valley of Ten Thousand Smokes) Aliaskoje, kuris susidarė per 1912 m. Novaruptos išsiveržimą. Pradžioje fumarolių ten buvo tūkstančiai, ilgainiui dauguma sunyko ir slėnis daugiau nėra pripildytas dūmų. Apie 4000 fumarolių yra Jeloustouno nacionaliniame parke.
Fumarolės gali išlikti dešimtmečius ir šimtmečius, jeigu susidariusios virš nuolatinių karščio šaltinių. Jei susidaro virš šviežių ugnikalnio išsiveržimo nuosėdų (pvz., vėstančių vulkaninių pelenų), jos sunyksta per kelias savaites ar mėnesius.
Emanuelė ir paskutinieji kanibalai

Turinys

Žurnalistė Emanuelė, dirbanti po priedanga psichiatrijos ligoninėje, tampa liudininke išpuolio, kuomet ligonė įkanda vienai gydytojų. Pradėjusi domėtis, ji sužino apie Amazonės miškuose tebegyvenančią kanibalų gentį. Kartu su profesoriumi Lesteriu, Makenzių pora, jauna mergina Izabele ir vedliu ji išsirengia į ekspediciją, kuri pasirodo kur kas pavojingesnė, nei buvo galima numanyti. Susidūrimo su laukiniais pavyksta išvengti tik Lesteriui ir Emanuelei, tuo tarpu Makenziai žiauriai nužudomi, o Izabelė tampa genties apeigų dalimi. Kad ją išgelbėti, Emanuelė apsimeta šių garbinama deive...
Vilkickio sąsiauris

Vilkickio sąsiauris (rus. Пролив Вилькицкого) – sąsiauris, skiriantis Taimyro pusiasalį (Eurazija) ir Bolševiko salą (Šiaurinė Žemė). Jungia Karos (vakaruose) ir Laptevų (rytuose) jūras. Ilgis – 104 km. Mažiausias plotis – 55 km. Mažiausias gylis – 32 m, didžiausias – virš 200 m. Vakaruose yra 4 Heibergo salos. Sąsiauris didžiąją metų dalį dengiamas ledo.
Vilkickio sąsiauris praplauktas 1878 m., vėliau tyrinėtas XX a. pr. Pavadintas keliautojo Boriso Vilkickio garbei.
Vitaminas C

Atradimas ir istorija

Žmonės nuo senovės žinojo, kad šviežias augalinis maistas yra būtina dietos dalis siekiant apsisaugoti nuo ligų. Tai ypač buvo svarbu žmonėms, gyvenantiems ekstremaliose teritorijose. Pavyzdžiui, arkties zonos gyventojai naudojo pušų spyglių užpilus, o dykumose gyvenantys – sausroms atsparių medžių lapus.
Augalinio maisto nauda siekiant išgyventi apsupties ar ilgos jūrinės kelionės metu taip pat žinoma nuo seno. XVII amžiuje laivo chirurgas Ričardas Vudalas (Richard Woodall) knygoje „Chirurgo pagalbininkas“ (Surgeon’s Mate) ligų prevencijai ir gydymui rekomendavo citrinų sultis.
Moksliškai pagrįsti skorbuto priežastis pirmasis 1747 m. pabandė laivo chirurgas Džeimsas Lindas, kuris daliai įgulos duodavo citrinų sulčių prie įprasto raciono, o kitai daliai nedavė. Eksperimentas parodė, kad citrinų sultys tikrai padeda išvengti ligos.

Gyvūniniai šaltiniai

Dauguma gyvūnų patys sintetina vitaminą C, jis kaupiamas inkstuose (driežai, paukščiai) arba kepenyse (žinduoliai, kai kurie paukščiai). Dauguma žuvų, paukščių, kai kurių rūšių šikšnosparniai ir kiaulės bei dauguma primatų šio vitamino nesintetina.
Silpnai virta ar kepta mėsa – pagrindinis eskimų vitamino C šaltinis.

Savybės

Vitaminas C jautrus karščiui, šviesai, drėgmei, reaguoja su deguonimi. Ruošiant maistą prarandama apie 40 proc. vitamino.

Poreikis

Rekomenduojama paros norma suaugusiam žmogui – 60 mg, nėščioms moterims – 80 mg, žindančioms – 100 mg. Gerokai daugiau vitamino reikia ištikus stresui, kilus infekcijos pavojui ir valgant daug baltymų turintį maistą. Rūkančių žmonių organizmas absorbuoja tik 60 proc. vitamino C; absorbcija taip pat sumažėja vartojant vitaminą kartu su saldumynais.
Puerto Ajora

Istorija

Puerto Ajora pavadinta Ekvadoro prezidento Isidro Ayora garbei.
Eurostar

Eurostar – greitųjų traukinių sistema, nuo 1994 m. jungianti Londoną, Paryžių ir Briuselį. Visi šie traukiniai iš Didžiosios Britanijos į Prancūziją ir atgal keliasi Eurotuneliu.
Pagrindinės Eurostar traukinių stotys yra Londono Šventojo Penkro, Paryžiaus Gare du Nord ir Briuselio Pietų stotys. Eurostar tinklą aptarnauja 27 aštuoniolikos vagonų britiški TGV TMST traukiniai, galintys pasiekti 300 km/val greitį. Eurotunelyje dėl saugumo taisyklių traukinių greitis mažinamas iki 160 km/val. Visas traukinių sąstatas siekia 394 metrus ir talpina 750 keleivių (206 pirmoje klasėje, 544 – standartinėje).

Istorija

Šios sistemos istorija susijusi su 1986 m. kilusia mintimi tuneliu sujungti Didžiąją Britaniją ir Prancūziją. Šie darbai pradėti 1988 m., o 1994 m. įvyko tunelio atidarymas ir pradėjo veikti pirmoji traukinių linija tarp šių šalių.
1995 m. vidutinis šio maršruto greitis buvo 171,5 km/val. 2003 m. buvo atlikta pagrindinių linijų ir stočių plėtra, o 2007 m. visi Eurostar traukiniai Londone perkelti iš Voterlų į Šv. Penkro stotį.
2003 m. Eurostar traukinys pasiekė naują JK traukinių greičio rekordą – 334,7 km/val. 2006 m. Eurostar traukiniu buvo pasiektas ilgiausio greitojo traukinio maršruto rekordas – 1 421 km iš Londono į Kanus traukinys įveikė per 7 val. 25 min. 2007 m. traukinys iš Paryžiaus į Londoną nuvažiavo per 2 val. 3 min. ir 39 s., vėliau jis pagerino dar vieną rekordą – iš Briuselio į Londoną nuvažiavo per 1 val. 43 min.
Nuo 2015 m. gruodžio kai kuriuos Eurostart traukinius pakeis Siemens gaminami nauji elektriniai Eurostar e320 traukiniai, pasiekiantys 320 km/val greitį ir galintys talpinti 902 keleivius. 2016 m. gegužę bus pristatyti dar 5 nauji traukiniai.
Žemės susitikimas dėl darnios plėtros

Pasaulio aukščiausio lygio susitikimas dėl darnios plėtros (World Summit on Sustainable Development; kartais įvardinamas kaip Johanesburgo susitikimas arba Rio+10) buvo Jungtinių Tautų rengta aplinkos apsaugos ir darniosios plėtros klausimams skirta tarptautinė konferencija, vykusi 2002 m. rugpjūčio 24 – rugsėjo 4 dienomis Johanesburge, Pietų Afrikoje. Joje dalyvavo 191 valstybės atstovai, tarp kurių buvo 104 šalių arba vyriausybių vadovai. Tradiciškai tuo pat metu vyko nevyriausybinių organizacijų forumas, sutraukęs daugiau nei 40 000 dalyvių, o Pasaulio darnios plėtros verslo taryba surengė verslo atstovų susitikimą.

Istorija ir eiga

Pasiruošimas konferencijai buvo palyginti lėtas ir neišsamus. Buvo abejojama ar iš valstybių reikalauti stipresnių įsipareigojimų spręsti aplinkosaugos problemas, nes prieš dešimtį metų iškelti Rio konferencijos tikslai tebebuvo vangiai įgyvendinami. Nors buvo iškelta mintis įvesti aiškesnius laiko rėmus kiekvieno uždavinio įgyvendinimui, ji sulaukė pasipriešinimo iš JAV ir kitų valstybių.

Rezultatas

Konferencijoje buvo priimta neambicinga Johanesburgo deklaracija dėl darnios plėtros, mažai ką naujo pasakiusi be to, kas įvardinta Rio deklraracijoje. Susitikimo pabaigoje paskelbtas Įgyvendinimo planas taip pat neišsprendė daugumos egzistavusių problemų. Jame daugiausia dėmesio teikiama vandens kokybei, energetikos subsidijų panaikinimui, energetikos efektyvumo didinimui, sveikatai kenksmingų cheminių medžiagų gamybos ir naudojimo kontrolei.

Vertinimas

Konferencija yra vertinama kaip neįgyvendinusi daugelio jai keltų uždavinių ir nepastūmėjusi tarptautinių aplinkosaugos iniciatyvų į priekį. Iš kitos pusės jos metu sėkmingai sustiprintas ryšys tarp ekonomikos, aplinkos ir socialinių problemų, konferencija prisidėjo prie darnios plėtros sampratos vystymo.
Klaipėdiškiai

Klaipėdiškiai, (vok. Memelländer), specifinė tarpukario Klaipėdos krašto gyventojų kategorija. Pagal 1925 m. gyventojų surašymą, Klaipėdos krašte gyveno 34 337 (24,2 % visų gyventojų), 1939 m. – 35 219 (22,9 %) klaipėdiškių.
Istoriografinė vokiečių ir lietuvių tradicija buvo linkusi šią gyventojų grupę priskirti atitinkamai arba vokiečiams, arba lietuviams. Pirmieji juos laikė nukrypusiais nuo integracijos į vokiečių etnokultūrinę bendruomenę, antrieji – nutautėjusiais lietuviais. Dabartinė istoriografija klaipėdiškio kategorijos atsiradimą aiškina bandymu išreikšti savitą Klaipėdos krašto gyventojo identitetą. Vietiniai lietuvininkai, daugelį šimtmečių gyvenę įtakojami vokiškos kultūros, buvo evangelikų liuteronų tikėjimo ir išauklėti vokiškoje mokykloje, kita vertus, jautė savo lietuviškas šaknis, todėl pasirinkimas arba „vokietis“, arba „lietuvis“, kokį siūlė gyventojų surašymai ir tarpukariu Klaipėdos krašte vyravusi tautinė konjunktūra, jiems iš principo nebuvo priimtinas. Nors dauguma klaipėdiškių turėjo lietuviškas pavardes ir namuose dažnai dar bendraudavo lietuviškai, jų etnopolitinė savimonė, išugdyta priklausomybės Prūsijos karalystei, o vėliau Vokietijos imperijai laikais, retai kada siejosi su Lietuva. Tai akivaizdžiausiai įrodo balsavimų į Klaipėdos krašto seimelį 1925–1939 m. rezultatai.
Didžioji klaipėdiškių dalis per 1944 m. Klaipėdos krašto gyventojų evakuaciją buvo išvežti į Vokietiją, liko ir pritapo tenykštėje aplinkoje. Didžioji dalis likusiųjų Klaipėdos krašte arba pokariu repatrijavusiųjų iš Vokietijos vis dėlto pasitraukė iš Lietuvos, kai 1958 m. balandžio 8 d. SSRS susitarė su VFR dėl leidimo iki 1941 m. birželio 21 d. turėjusiems Vokietijos pilietybę apsispręsti – likti SSRS, arba išvykti.