google/wiki40b huggingface dataset:
Luna 13

Misija

„Luna 13“ į orbitą aplink Žemę buvo iškeltas 1966 m. gruodžio 21 d. ir po trijų dienų atliko sklandų nusileidimą Audrų vandenyno (Oceanus Procellarum) teritorijoje, tarp Krafto ir Seleuko kraterių. Vainiklapio formos aparato karkasas prasivėrė, buvo iškeltos antenos ir jau po keturių minučių po nutūpimo pradėtos radijo transliacijos. Gruodžio 25–26 d. aparatas viso persiuntė 5 panoramines Mėnulio kraštovaizdžio nuotraukas iš skirtingų Saulės kampų. Kiekvieną nuotrauką persiųsti užtruko apytiksliai 100 minučių. Ryšys su aparatu nutrūko 1966 m. gruodžio 28 d.

Įranga

Aparatas svėrė 1620 kg, jo ilgis siekė 2,5 m (įskaitant nusileidimo aparatą), skersmuo – 1 m. Kosminis aparatas buvo aprūpintas mechaniniu grunto matavimo penetrometru, dinamografu ir radiacijos densitometru, kuris skirtas surinkti duomenis apie Mėnulio paviršiaus mechanines ir fizines savybes bei kosminės spinduliuotės atspindėjimą.
Trijų ašių akselerometras išmatavo nusileidimo jėgos veiksmingumą 20–30 cm grunto gylyje smūgio metu. Penetrometras buvo skirtas apskaičiuoti kokio stiprumo jėgos prireiktų norint prasiskverbti pro Mėnulio regolitą. Densitometro paskirtis buvo nustatyti paviršinio regolito tankį. Keturi radiometrai matavo infraraudonąją spinduliuotę ir nustatė, jog Mėnulio temperatūra siekė 117 ±3 °C, tuo tarpu radiacijos detektorius nustatė, kad radiacijos lygis būtų mažiau nei pavojingas žmonėms.
Vaidotai (Vilnius)

Istorija

Dabar Vilniui priklausanti Vaidotų dalis iki 1996 m. buvo atskiras kaimas Trakų Vokės apylinkėje (dabartinė Vaidotų gyvenvietė įėjo į Vaidotų apylinkę).
Kostas Šilgalis

Kostas Šilgalis (1923 m. birželio 1 d. Kašučiuose – 1994 m. birželio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos operos solistas, redaktorius.

Biografija

1944 m. Kretingos apskrities partizanų sovietinio būrio „Pirmyn“ dalyvis. 1949 m. baigė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikumą.
1949–1976 m. Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro solistas. 1976–1988 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto vyriausiasis muzikos redaktorius. 1991 m. Lietuvos radijo ir televizijos redaktorius.
Danų kalba

Paplitimas

Danijoje danų kalba yra gimtoji 5 mln. žmonių. Danų kaip gimtąja taip pat kalbama Grenlandijoje ir Farerų salose (abi teritorijos politiškai priklauso Danijai), Pietų Šlėzvige. 
Vokietijoje (Šlėzvige-Holšteine) danų yra oficiali mažumų kalba. Ja kaip gimtąja kalba apie 50 000 gyventojų Šlėzvige-Holšteine, taip pat maždaug tiek pat danų yra persikėlę į Vokietiją pastaraisiais laikais.
Danų kartu su farerų kalba yra oficiali kalba Farerų salose. Daugelis farerų gyventojų moka danų kalbą. Grenlandijoje, kur nuo 2009 m. vienintelė oficiali kalba yra grenlandų kalba, daniškai kalba apie 6,8 tūkst. danų (2005 m. vertinimu).
Danų kalba paplitusi ir danų emigrantų bendruomenėse. Švedijoje pagal oficialią statistiką gyvena 42 602 danai (2005 m.). Anksčiau danų kalbai buvo priskiriami ir dialektai dabartinės Švedijos pietuose (Skonė, Halandas, Blekingė), kurie suartėjo su švedų kalba, kai 1658 m. šios provincijos tapo Švedijos dalimi. JAV 2000 m. surašymo duomenimis namuose daniškai kalbėjo 33 395 asmenys iš 1 430 897 danų kilmės gyventojų. Pagal 2001 m. surašymą Kanadoje namuose daniškai kalbėjo 5295 gyventojai. Didesnės daniškai kalbančių emigrantų bedruomenės taip pat yra Australijoje ir Argentinoje.

Istorija

Iš pradžių danai gyveno pietinėje dabartinės Švedijos dalyje, Skonės provincijoje ir gretimose srityse, o Jutlandijos pusiasalis tuo metu buvo apgyvendinta kitų germanų genčių, taip pat ir jutų, pagal kuriuos pavadintas ir pats pusiasalis. Ilgainiui danai iš Švedijos persikėlė į tą pusiasalį ir pamažu sudarė danų tautą, kalbėjusia savo sena atsineštine kalba. X a. danų kalba dar mažai kuo tesiskyrė nuo kitų skandinavų tarmių; žymesnis tarminės Danų kalbos skirtumas pasireiškia tik nuo XIII a. pabaigos.
Pradedant nuo XV a. danų kalbos vartojimo plotas žymiai pasikeitė. 1653 m. sutartimi Skonės ir kitas danų valdytąsias sritis galutinai priskyrus Švedijai, ilgainiui iš tų vietų buvo išstumta danų kalba, kurią pakeitė švedų kalba. Bet iš kitos pusės, iš pradžios asmeninės unijos 1397 m., o vėliau administraciniu keliu Norvegiją prijungus prie Danijos, danų kalba palaipsniui įsigalėjo ne tik to krašto literatūroje, bet ir mokyklose, spaudoje, ir kt. Tokia padėtis tęsėsi iki 1814 m., kai pagal Kylio taiką Norvegija buvo atskirta nuo Danijos.

Gramatika

Danų kalboje skiriami ilgi ir trumpi balsiai. Ilgi balsiai yra kirčiuotame skiemenyje, jeigu jie skiemens gale ar atskirti nuo tolimesnio balsio skiemens ne daugiau kaip vienu priebalsiu. Nekirčiuotame skiemenyje ir prieš du ar daugiau priebalsių balsiai yra trumpi.
Danų kalboje yra išskirtinis fonetinis reiškinys – „stabtelėjimas“, trumpas oro srovės sustabdymas tariant balsį, priebalsį ar dvigarsį. Šis fonetinis „stabtelėjimas“ nekeičia žodžio prasmės, o danai puikiausiai supranta kalbančius ir be daniško fonetinio „stabtelėjimo“.
Pirkuliai

Pavadinimas

Rašytiniuose šaltiniuose kaimas vadinamas lenk.  Pitkure (1781 m.), rus. Пиркуле (1868 m.), rus. Перкуле (1870 m.), vok. Pierkule (1914 m.), latv. Perkuļi (1927 m.), liet. Pirkuliai, žem. Pėrkūlē.
Vietovardis Pirkuliai yra vienintelis Lietuvoje. Tuo pačiu vardu vadinamą vietovę – Pirkuļi, sutinkame gretimoje Latvijoje, Rucavos savivaldybėje. Jos vardas kilo iš asmenvardžio Pirkulis daugiskaitos formos.
Manoma, kad žemaitiškam Pirkulių kaimui vardą davė pirmojo naujakurio latvio Pirkulio šeima, arba pirmieji jo gyventojai buvo iš Kuršo gubernijos Pirkulių (Pirkuļi) kaimo atsikėlę latviai, pavadinę nausėdiją gimtosios savo gyvenvietės vardu.
Rašytiniuose šaltiniuose pasitaikanti vietovardžio forma Perkuliai (Перкуле, Pierkule, Perkuļi) atsirado žemaičių tarmės įtakoje.

Aplinkinės gyvenvietės

Nausėdai – 2 km
Latveliai – 2 km
Ežkepiai – 2 km
Kumpikai – 2 km
Auksūdys – 2,5 km
DARBĖNAI - 5,5 km
Šlaveitai – 2 km
Vepsai

Pavadinimai

Anksčiausiu vepsų paminėjimu yra laikomas ostgotų istoriko Jordano darbas, kuriame paminėta gentis vas. Arabų istorikai X a. minėjo tautą visu. Rusios XI a. metraščiuose vepsai vadinti весь (ves' ). Vėliau vis dažniau naudotas etnonimas čiudai (чудь). Iki 1917 m. Rusijoje vepsus oficialiai vadino чудь (čiud' ). Etnonimas vepsai paplito XX a.

Susiformavimas ir plitimas

Vepsų kilmė iki šiol nėra aiški. Manoma, kad vepsai nuo kitų Pabaltijo finų atsiskyrė pirmojo tūkstantmečio antroje pusėje, o tūkstantmečio gale jau gyveno pietrytinėje Ladogos pakrantėje. X–XIII а. pilkapių kapinynai, spėjama, yra senovės vepsų.
Onegos ir Ladogos tarpežeryje vepsai gyveno nuo I-ojo tūkstantmečio pradžios, bet po truputį slinko į rytus. Kai kurios vepsų grupės kraustėsi kitur ir susiliejo su kitais etnosais. Pvz., XII–XV a. vepsai, nusikraustę šiauriau Svirės upės, susiliejo su karelais. Šiauriniai vepsai atsirado iš vėlesnių persikėlėlių, kurie su karelais nesusiliejo.
Į šiaurės rytus (į teritorijas už Onegos ir į Zavoločję) migruojantys vepsai sudarė vepsų grupes, kurias Rusijos istoriniai šaltiniai vadino Zavoločjės čiudais (rus. заволочская чудь. Labiausiai į rytus nukeliavusios grupės tapo susidarančių vakarinių komių dalimi. Likusieji vėliau suslavėjo, kai tą kraštą kolonizavo slavai.

Rusijos sudėtyje

Pagrindinė vepsų dalis iki paskutinio XV a. trečdalio gyveno Novgorodo žemėje. Novgorodą prijungus prie Maskvos valstybės, vepsus padarė valstybiniais valstiečiais. XVIII a. pradžioje šiaurinius vepsus priskyrė Oloneco metalurgijos ir ginklų gamykloms, o Ojatės vepsus – Lodeinojė Polės laivų statyklai.

XX a.

Rusijoje buvo sukurti nacionaliniai vepsų vienetai – 1927 m. Karelijos ATSR buvo įkurtas Šeltozero nacionalinis rajonas, 1931 m. Leningrado srityje – Vinicų nacionalinis rajonas. Buvo įkurta ir 15 nacionalinių vepsų kaimo tarybų.
1931 m. buvo sukurtas vepsų raštas lotyniškos abėcėlės pagrindu. Buvo išleisti vepsų kalbos vadovėliai. 1932 m. pradinėse mokyklose pradėjo dėstyti vepsų kalbą, vepsų kalba dėstė kai kuriuose dalykus pradinėse klasėse. Vepsų kalba leido ne tik mokomąją, bet ir grožinę literatūrą, laikraščius.
1937 m. pradėta sustiprinta vepsų asimiliacija. Tuo metu jų buvo daugiausia – apie 35 000 (1897 m. vepsų buvo 25,6 tūkst.). Prasidėjus stalininėms represijoms buvo represuota daug vepsų inteligentų. Mokyklose imta dėstyti tik rusų kalba. Vepsiškas knygas rinko ir naikino. Buvo naikinami vepsų rajonų ir kaimo tarybų nacionaliniai statusai. Kai kurie kaimai, kuriuose dominavo vepsai, buvo iškeldinti. XX a. 6-tą dešimtmetį asimiliavimo politika tebevyko. Pagal 1979 m. TSRS gyventojų surašymą TSRS vepsų bebuvo 8,1 tūkst. Manoma, kad jų iš tikrųjų buvo gerokai daugiau, tačiau dėl suformuotos nuomonės, kad būti vepsu neprestižinis dalykas, daug kas ėmė skelbtis esą rusai.
Kleboniškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Raudondvaris 
 ŠEDUVA
Malkėsto piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Malkėsto ežero pietiniame krante esančio pusiasalio šiauriniame gale - buvusios salos aukštesnėje vietoje. Aikštelė keturkampė, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 27x17 m dydžio. Joje buvo rastas akmeninis kirvis su skyle kotui. Šlaitai nuolaidūs, 3 m aukščio.
Vakarinis, šiaurinis ir rytinis piliakalnio šlaitai nuplauti ežero, pietinis šlaitas nuartas. Piliakalnis dirvonuoja.

Aplinkiniai piliakalniai

Sližiškių piliakalnis 4,5 kmČiulėnų piliakalnis 4,5 kmDryžių piliakalnis 22 kmKampų piliakalnis 4 kmBudrių piliakalnis 18 kmLiesėnų piliakalnis 12 kmJonėnų piliakalnis 23 kmKertuojos piliakalnis 11 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Komarnas

Demografija

Mieste gyvena 34 561 gyventojas (2013 m. duomenys). Tai etninių vengrų Slovakijoje centras – čia jie sudaro 60 % visų miesto gyventojų, slovakai – 34,7 %. Nemažą dalį sudaro ir serbų mažuma, įsikūrusi nuo XVII a. serbų migracijos iš Osmanų imperijos į Habsburgų monarchijos teritorijas.

Istorija

I a. šioje vietoje įsikūrė romėnų gyvenvietė Brigetio. IV a. juos išstūmė barbarai. Vėliau atsikraustė avarai ir slavai. VIII a. tampa Didžiosios Moravijos dalimi. IX a. čia pasirodo vengrai, X a. pastatoma tvirtovė. Miesto vardas pirmą kartą istorijos šaltiniuose paminimas 1075 m. 1265 m. Bela IV suteikia miesto teises. XVI a. statoma Senoji tvirtovė atremti Osmanų imperijos puolimą. Nuo XVIII a. tapo laisvu karališkuoju miestu. 1870 m. užbaigiama viena svarbiausių tvirtovių Austrijoje-Vengrijoje. Imperijai žlungant pagal Trianono sutartį (1920 m.) didžioji miesto dalis atiteko sukurtai Čekoslovakijos valstybei, mažesnioji – Vengrijai.
II Pasaulinio karo metu miestą kontroliavo Vokietija, gindama piečiau įsikūrusias strategines naftos perdirbimo gamyklas. Karo metu sugriauti upių tiltai, jungiantys atskiras miesto dalis. Pokaryje pradėta vystyti upių laivybą, ėmė veikti atstatyta laivų statykla.

Kultūra

Miestas turi gerai išlaikytą senamiestį, restauruotus istorinius statinius: rotušę, teismo rūmus, Klapkos aikštę, šv. Andrejaus bažnyčią, Dunojaus muziejų, Komarno tvirtovės statinius, kitus objektus, pritaikytus šiuolaikinio gyvenimo poreikiams.
Sportinė gimnastika

Sportinė gimnastika (dar vadinama artistine gimnastika) – gimnastikos forma, reikalaujanti fizinės jėgos ir koordinacijos. Vyrų ir moterų pratimai skiriasi. Pirmose 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse įtraukta į olimpinę programą ir vykdoma ligi šių dienų.

Istorija

Sportinė gimnastika susiformavo XIX a. iš bendrosios gimnastikos. Didelį indėlį į tuometinį sportinės gimnastikos vystymą turėjo Vokietijoje diegiama „turnen“ sistema ir „sakalų“ gimnastika Čekijoje. 1862 m. Čekijoje įkurta gimnastų draugija „Sakalai“ savo vienerių metų jubiliejaus proga surengė pirmąsias sportinės gimnastikos varžybas. 1881 m. įkurta tarptautinė gimnastikos federacija (FIG), kuri yra seniausia veikianti tarptautinė sportinė federacija, pradėjo reglamentuoti ir vykdyti sportinės gimnastikos veiklą. Pradžioje varžybos vykdytos tik nacionalinėse federacijose ir tik vėliau buvo pradėti organizuoti tarptautiniai turnyrai. Reguliariai pradėti organizuoti pasaulio čempionatai. Pirmasis jų surengtas 1903 m. Antverpene, Belgijoje. Nuo 1958 m. pradėti apdovanoti ir atskirų rungčių nugalėtojai (ligi tol gimnastai varžydavosi tik daugiakovės rungtyje).
Petras Lygnugaris

Petras Lygnugaris SJ (1909 m. Ližių kaime, Kretingos apskritis, Rusijos imperija – 1985 m. Žemaičių Kalvarija, LTSR) – jėzuitų vienuolis, Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Rusijoje.

Biografija

Kunigu įšventintas 1935 m., Antrojo pasaulinio karo metais tarnavo vikaru Plungės bažnyčioje. 1941 m. liepos mėn. 12 d. pakrikštijo 75 žydaites, kurias vis dėl to lietuviai aktyvistai išprievartavo ir nužudė kartu su kitais Plungės žydais.  Šis įvykis kunigą nepaprastai sukrėtė.
Pokaryje – Girdžių Šv. Marijos Magdalietės bažnyčios klebonas. 1950 m. spalio 19 d. NKVD areštuotas, Ypatingasis pasitarimas jį nuteisė dešimčiai metų kalėjimo. Bausmę atliko Urallage ir Sevurallage (abu Sverdlovsko srityje) bei Dubrovlage (Mordovija).
1956 m. paankstintai išleistas į laisvę. Atvyko į Lietuvos TSR ir, gavęs Vilniaus vyskupijos kurijos pažymą, kad gali vykdyti katalikų kunigo patarnavimus, vėl grįžo į Sibirą. Nuolatinės tarnybos vietos neturėjo – nuolat keliavo po regioną ir teikė religines paslaugas tikintiesiems. Savo veiklą derino su kitais Sibire panašiai veikusiais jėzuitais: kun. Jonu Paukščiu (darbavosi Jakutijoje), kun. Jurgiu Smilgevičiumi (Tomske), kun. Antanu Šeškevičiumi (Altajaus krašte). Pats Petras Lygnugaris aptarnavo Tomsko srities, Krasnojarsko krašto ir Buriatijos katalikus (kartais ir to pageidavusius stačiatikius). Kartu jis palaikė ryšį su savo provincijolu (įsikūrusiu Lietuvoje) kun. Jonu Danyla. Lėšų pragyvenimui ir kelionėms gaudavo iš tikinčiųjų aukų. Dalį pinigų išdalindavo skurstantiems, dalį kaip pagalbą siųsdavo į Lietuvą.
1958 m. P.Lygnugarį sovietiniai organai buvo areštavę Baturino gyvenvietėje, vietos spaudoje apie jį paskelbti kompromituojantys straipsniai, bet kunigas toliau dirbo nelegalų sielovadininko darbą. 1962 m. Taišete jį nuteisė penkeriems metams tremties į Železnogorsko gyvenvietę Irkutsko srityje. 1970 m. sunkiai sergančiam tremtiniui leido pasirinkti gyvenamąją vietą, kartu uždraudę jam likti Sibire.
Tais pačiais metais grįžo į Lietuvą, tarnavo Akmenės Šv. Onos bažnyčioje. Dalyvavo leidžiant ir platinant Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką. Paskutiniaisias gyvenimo metais buvo Žemaičių Kalvarijos Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bazilikos altaristas, palaidotas šio miestelio Beržų kalno kapinėse.
Tadeusz Konwicki

Tadeušas Konvickis (lenk. Tadeusz Konwicki; 1926 m. birželio 22 d. Naujoje Vilnioje, Vilniuje – 2015 m. sausio 7 d. Varšuvoje, Lenkija) – lenkų prozininkas, scenaristas ir režisierius.

Biografija

Tėvai – Michał Konwicki ir Jadwiga Kieżun. Gyveno Žemajame Pavilnyje, Vilniuje. 1938–1939 m. mokėsi Vilniaus Žygimanto Augusto gimnazijoje (lenk. Gimnazjum im. Zygmunta Augusta w Wilnie). Antrojo pasaulinio karo pradžioje buvo geležinkelio darbininkas ir elektriko padėjėjas Naujosios Vilnios ligoninėje. 1944 m. slapta išlaikė gimnazijos egzaminus. 1944–1945 m. dalyvavo Armijos Krajovos daliniuose ir dalyvavo akcijoje „Audra“ (lenk. Akcja „Burza”), vėliau partizanavo prieš sovietų valdžią.  Išardžius dalinį trumpam apsistojo Glivicėse, vėliau pradėjo studijuoti filologiją Jogailos universitete Krokuvoje, dar vėliau – Varšuvos universitete. Tačiau studijų nebaigė, nes atsisakė laikyti egzaminus iš literatūros. Dirbo įvairiose redakcijose.
1949 m. vedė artistę ir vaikiškų knygų iliustratorę Danutą.
Nuo 50-ųjų metų pradėjo bendradarbiauti kaip scenaristas, pats kurė egzistencinių nuotaikų filmus. Nuo 60-ųjų pradėjo konfliktuoti su komunistais. Buvo išmestas iš komunistų partijos, į kurią įstojo 1952 m. Pasirašė įvairiose peticijose.
Mirė 2015 m. sausio 7 d. Varšuvoje.  T. Konvickio vardu pavadintos gatvės Grigaičiuose ir Pūstalaukyje (Vilniaus rajonas).

Literatūra

T. Konvickis kūryboje didelę svarbą teikė prisiminimams iš prieškario Vilniaus krašte. Ironiškai dėmesį skyrė egzistenciniams klausimams, gyvenimo prasmės paieškoms.

Kinas

Yra sukūręs autorinių filmų. Prisidėjęs prie režisūrinių sprendimų paieškų (pvz. „Isos slėnis“, pagal Česlovo Milošo apsakymą). Kaip aktorius prisidėjo prie filmo „Meilės įvykių kronika“, sukurtą pagal savo paties apsakymą). Abiejų filmų veiksmas vyksta Lietuvoje. Parašė scenarijų kultiniam istoriniam lenkų filmui „Faraonas“ (1966 m.).
Bonifacas Kurklietis

Biografija

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys.
1995–1997 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Pasaulietinės kultūros draugijos Šiaulių organizacijos pirmininkas.
Askoldas

Askoldas (žuvo 882 m.) buvo vienas iš dviejų greičiausiai legendinių variagų bajorų (antrasis buvo Diras), kuriems rusų metraščiuose priskiriamas Kijevo užkariavimas bei Kijevo kunigaikštystės įkūrimas, tuo pat metu kai variagai Riurikaičiai įkūrė Naugardo kunigaikštystę.

Būtųjų laikų kronika

Pasak Būtųjų laikų kronikos Riurikas išsiuntė Askoldą ir Dirą į Konstantinopolį. Keliaudami Dniepru jie pamatę ant kalno esančią gyvevietę ir paklausę kam ji priklausanti. Jiems buvo pasakyta, kad tai Kijevas, o jį pastatė trys broliai Kijus, Ščekas ir Chorivas. Iš jų kilo miesto gyventojai, kurie dabar mokantys duoklę chazarams. Askoldas ir Diras įsikūrė mieste, surinko varangų draugiją ir ėmė valdyti miestą bei rytų polianų žemes.
Askoldas 860 m. pirmą kartą užpuolė Bizantijos sostinę Konstantinopolį, bizantiečių buvo atverstas į krikščionybę ir pakrikštytas Mikalojaus vardu. Pagal rusų metraščių tradiciją 882 m. prie Kijevo atvykęs Olegas išviliojo iš miesto Askoldą ir Dirą neva ateiti jį pasveikinti, apkaltino juos neteisėtai valdant miestą ir nužudė. Po to Olegas paskelbė Kijevą savo valstybės sostine. Taip įvykęs Kijevo ir Naugardo kunigaikštysčių susijungimas laikomas Kijevo Rusios valstybės pradžia. VAsilijus Tatiščevas, Borisas Rybakovas ir kai kurie kiti rusų ir ukrainiečių istorikai 882 m. įvykius Kijeve interpretavo kaip pogonių varangų reakciją į Askoldo krikštą. Tatiščevas Askoldą net vadino "pirmuoju Rusios kankiniu".

Al Masudis

Vienintelis ne rusų šaltinis galbūt minintis Askoldo bendravaldį Dirą yra arabų istorikas Al Masudis. Pasak jo "karalius al-Diras [Dayr] buvo pirmasis sakalibų [slavų] karalius." Nors kai kurie mokslininkai spekuliavo, kad "al-Dir" buvo to paties laikotarpio slavų valdovas, tačiau ši versija yra ginčytina ir tiek pat tikėtina, kad "al-Dir" ir Diras buvo tas pats asmuo.

Kiti faktai ir versijos

Gali būti, kad senąja rytų slavų kalba buvo užrašyta "askold Dir", o ne "Askold i Dir" kaip minima Būtųjų laikų kronikoje. Čekų slavofilas istorikas Karelas Jaromiras Erbenas manė esant tikėtina, kad Askoldas ir Diras buvęs vienas ir tas pats asmuo, Askoldo vardas kilęs nuo senovės skandinavų óskyldr ‚svetimasis‘, o Dir buvęs tikrasis skandinaviškas šios slavams svetimo valdovo vardas. Taigi pirmasis Kijevo valdovas slavų ir varangų buvo vadinamas "óskyldr Dyri" - svetimšalis Diras. Kijevo Rusios varangai vėliau užmiršę óskyldr reikšmę ir Nestoras jau rašė apie du Kijevo valdovus - Askoldą ir Dirą.
Rusios atpuolis prieš Konstantinopolį 860 m. graikams buvo netikėtas, "žaibas iš dangaus" kaip išsireiškė patriarchas Fotijus šia proga parašytoje garsioje kalboje. Nors slavų kronikos šis antpuolis siejamas su Askoldu ir Diru, tačiau sąsaja nėra vienareikšmiška. Nors Fotijus tvirtino, kad nusiuntė vyskupą į Rusios žemę, kuri buvo pakrikštyta ir tapo draugiška Rytų Romos imperijai, daugelis istorikų atmeta versiją, kad Askoldas buvo atverstas į krikščionybę.
Askoldo kapas pasak legendos yra ant Uhorska kalvos, kur Olga vėliau pastačiusi dvi cerkves skirtas Šv.Mikalojui ir Šv. Irenai. Šiandien šioje vietoje ant stataus Dniepro kranto yra istorinis parkas, vadinamas Askoldo kapu.
Barūnai

Istorija

Barūnai žinomi nuo XV a. XVII a. Barūnuose ėmė kurtis bazilijonai. 1691–1692 m. dvarininkas M. Pesliakas pastatydino medinę bažnyčią ir bazilijonų vienuolyną, padovanojo juos bazilijonams. Prie jo veikė 6 klasių mokykla. 1747–1763 m. bazilijonai pastatydino mūrinę bažnyčią ir vienuolyną. XIX a. viduryje Rusijos valdžia uždarė vienuolyną, bažnyčią pavertė stačiatikių cerkve. 1915–1933 m. su 1915 m. pabaigos – 1920 m. pertrauka veikė Barūnų mokytojų seminarija. 1919 m. bažnyčia vėl grąžinta katalikams, įkurta parapija.
LDK laikais Barūnai priklausė Vilniaus vaivadijai, užėmus Rusijos imperijai – Vilniaus gubernijai, 1920–1939 m. – Vilniaus vaivadijai. Barūnai visą laiką buvo Kučionių valsčiaus dalis. Pagal 1920 m. Lietuvos ir Rusijos taikos sutartį Barūnai turėjo atitekti Lietuvai, tačiau 1920 m. juos okupavo Lenkija. 1939 m. priskirti Baltarusijos TSR. 1942–1944 m. įėjo į Lietuvos generalinę sritį.

Vienuolyno ir bažnyčios kompleksas

Bazilijonų vienuolynas ir bažnyčia bajoro M. Pesliako pastatydinti toje vietoje, kur, pasak legendos, miške ant medžio buvo stebuklingai pasirodžiusi Dievo Motina. Šventykla tapo Barūnų Dievo Motinos kulto, gyvuojančio štai jau daugiau nei 300 metų, vieta. XVII a. pabaigoje pastatai buvo mediniai, bet XVIII a. pradžioje Vilniaus bazilijonai pradėjo rūpintis mūrinės bažnyčios ir vienuolyno statyba, kol pagaliau 1778–1793 m. taip ir buvo padaryta. 1839 m. vienuolynas ir bažnyčia buvo uždaryti, o po poros metų čia įsikūrė stačiatikiai. 1919 m. pastatai vėl atiteko katalikams ir nuo tada veikia kaip parapinė bažnyčia.
XIX a. pradžioje Barūnų Dievo Motinos paveikslas buvo vienas iš labiausiai garbinamų Vilniaus apylinkėse, o šiuo metu – vienas iš labiausiai garbinamų Baltarusijoje. Kasmet rugpjūčio 29 d. čia vyksta garsieji Barūnų Dievo Motinos atlaidai. Kadaise šie atlaidai buvo garsūs visame Vilniaus krašte ir pritraukdavo tikinčiuosius iš tolimų vietovių, taip pat ir iš dabartinės Lietuvos teritorijos. Šis sakralinis objektas, stovintis katalikams ir stačiatikiams šventoje vietoje, turi ypatingą aurą.
Šiuo metu Lietuvoje taip pat yra išlikusių Barūnų Dievo Motinos kulto atspindžių ir su paveikslu susijusių vietų. Viena tokių vietų – Kryžių koplyčia pietinėje Lietuvoje (Metelių regioninis parkas). Šioje vietoje 1702 m. žygiuodamas į karą prieš švedus buvo sustojęs ir priešais Barūnų Dievo Motinos paveikslą meldėsi LDK kariuomenės etmonas Mykolas Servantietis Višnioveckis. Kryžių koplyčios, tuo pačiu ir Barūnų Dievo Motinos, kultas ir kultūrinė reikšmė gaivinama.

Lietuviai

Barūnai yra lietuvių vietovardžių areale. Iš pietryčių pusės Barūnus siekė slaviškų vietovardžių pleištas. Apylinkės nuo seno priklausė ištisiniam lietuvių kalbos arealui, buvo jo pakraštyje. XVII a. Barūnų apylinkių lietuviai pradėjo baltarusėti. XIX a. vidurio istorijos šaltiniai nemini kalbančių lietuviškai.
Ashley Roberts

Vaikystė

Roberts gimė Finikse, Arizonoje ir lankė Shadow Mountain vidurinę mokyklą. Ji pradėjo šokti nuo trejų metų, o dainuoti nuo aštuonerių. Jos tėvas buvo būgnininkas grupėje „The Mamas and the Papas“. Tačiau vėliau jis tapo automobilių pardavėju. Ashley mama yra pilatės instruktorė, ir jinai pastūmėjo Ashley į pramogų pasaulį.
Per vasaros atostogas Ashley keliaudavo į stovyklą mokytis modernaus šokio. Po mokyklos pabaigimo Roberts išsikėlė iš savo tėvų namų į Los Andželą visam laikui. Jinai pasirodė keliose reklamose bei Counting Crows vaizdo klipe „Accidentally in Love“ (filmo „Šrekas 2“ garso takelis). Ji, su kitomis „PCD“ narėmis, kaip antai Melody Thornton ir Carmit Bachar, taip pat pasirodė televizijos žaidime pavadinimu „Rock and a Hard Place“, kurį vedė Meatloaf.

Vaidyba

2008 m. Ashely atliko savo debiutinį vaidmenį Brooke filme „Make It Happen“. Filmas susilaukė daugiau blogų atsiliepimų negu gerų. 2010 m. Roberts vedė laidą „Maxim does Spring Break“ televizijos kanalu „E!“. Ji taip pat nusifilmavo vienai „MTV“ laidai.

Mada

2010 m. Ashley išleido savo vardinę moteriškų apatinio trikotažo liniją.

Music

2010 m. Roberts išleido dainos „A Summer Place“ koverį. Taip pat ji pasirodė buvusios „Pussycat Dolls“ narės Kimberly Wyatt vaizdo klipe skirtai jos solo singlui pavadinimu „Stars In Your Eyes“.