google/wiki40b huggingface dataset:
Xandir

Istorija

Seriale Xandir yra vaizduojamas, kaip stereotipinis gėjus. Kūrėjai kurdami šį personažą, nusprendė sukurti žaidimo „The Legend of Zelda“ pagrindinio herojaus parodiją. Jis yra iškreipta bet kurio vaidmenimis suskirtyto žaidimo (role-playing game) herojaus versija. Xandir pastoviai pažymi, jog jis yra nuožmus karys ir jo pagrindinis tikslas yra išgelbėti jo mylimąją princesę, ir iškilus ekstremalia situacijai jis tai įrodo, nors paprastai būna išlepęs ir baikštus vyrukas. Jam pasitikėjimo savim tokiais atvėjais suteikia ne tik tai jog jis yra „savo“ pasaulio išgelbėtojas, bet ir tai jog jis, kaip ir dauguma vaidmenimis suskirtimų žaidimų vaikėjai, turi daugybę gyvybių.
Jo išvaizda yra viduramžių ir futuristinių laikų mišinys. Aprangą sudaro įvairūs šarvai, bet jų nėra labai daug, didižioji Xandir kūno dalis yra atidengta, taip kūrėjai paryškino faktą jog Xandir yra gėjus. Jo ginklas taip pat nėra standartinis, savo forma labai primena falą – gan apvalus ašmens galas ir ant rankenos į abi puses išsišakoję ornamentai primena seklides.
Xandir kilmė nėra tiksliai nustatyta. Jo tėvai kartą buvo pavaizduoti kaip padarai panašūs į elfus, bet to nei paneigta, nei patvirtinta nebuvo.

Asmenybė

Xandir yra vienas iš nuovokiausių serialo veikėjų, dažnai name atsiradus visiškam chaosui, jis pirmasis supranta, kad viskam yra ribos. Xandir dažnai būna pavaizduotas, kaip stereotipinis gėjus – išlepęs, baigštus, darbštus, draugiškas, tačiau retkarčiais jis sugeba susiimti ir įveikti iškilusias problemas.

Orientacija

Pirmosiuose serijalo epizoduose Xandir buvo įsitikinęs, jog jis yra heteroseksualas. Tai jam atrodė savaime suprantama, nes jis turėjo išgelbėti savo merginą iš blogio pinklių. Tačiau, kai jis atvyko į Drawn Together namą – realybės šou, kiti namo gyventojai iš jo elgsenos ir išvaizdos nusprendė, kad jis yra homoseksualas. Galiausiai „Gay Bash November“ epizode, kiti namo gyventojai sugebėjo priversti Xandir atsiskleisti ir pačiam pripažinti tiesą – jog jis yra gėjus. Nuo to laiko Xandir neslepia, kad yra homoseksualus ir atvirai kalba apie savo santykius su kitais vyriškos lyties atstovais. Šis veikėjas yra vienintelis Drawn Together namo gyventojas, pagaliau, galutinai apsisprendęs dėl savo orientacijos.
Soča

Soča istorijoje

Sočos slėnyje vyko daug Pirmojo pasaulinio karo operacijų. Tarp 1915 m. gegužės ir 1917 m. lapkričio slėnyje įvyko 12 mūšių Italijos fronte, kuriuose žuvo virš 300 000 Austrijos-Vengrijos ir Italijos kareivių.
Moterų rinkimų teisė

Moterų rinkimų teisė – teisė moterims balsuoti ir kelti savo kandidatūras rinkimuose. Moterys, kovojančios už šią teisę, vadinamos sufražistėmis. Jų judėjimai prasidėjo XIX a. viduryje Europoje ir JAV. Pirmoji valstybė, pripažinusi moterų rinkimų teisę, buvo Naujoji Zelandija, tai padariusi 1893 metais. Šiuo metu moterys dalyvauti rinkimuose gali beveik visose pasaulio šalyse.

Istorija

Pirmieji sufražisčių judėjimai atsirado XIX a. ketvirtame dešimtmetyje Norvegijoje, penktajame dešimtmetyje – Prancūzijoje ir JAV, šeštajame – Anglijoje ir Švedijoje. Tuo metu balsavimo teisė Europoje ir JAV buvo suteikta tam tikrus amžiaus ir turto reikalavimus atitinkantiems vyrams, tuo tarpu moterys, nors ir aktyviai dalyvavusios politinėje veikloje vietiniame lygmenyje, nebuvo pripažįstamos kaip pilnaverčiai piliečiai, galintys balsuoti rinkimuose. Vieni aktyviausių sufražisčių judėjimų egzistavo Anglijoje ir JAV. XIX a. antroje pusėje šiose šalyse jos išsikovojo teisę balsuoti vietiniuose rinkimuose, tačiau universali rinkimų teisė buvo pripažinta tik po Pirmojo pasaulinio karo, atitinkamai 1920 ir 1928 metais. Anksčiausiai rinkimų teisė buvo suteikta Naujojoje Zelandijoje (1893 m.), Australijoje (1902 m.), Rusijos imperijos sudėty esančioje Suomijoje (1906 m.), Norvegijoje (1913 m.), Danijoje ir Islandijoje (1915 m.) Nemažai Europos valstybių, tarp jų ir Lietuva (1918 m.), rinkimų teisę moterims pripažino tarpukario metais. Šią teisę palaikė, o vėliau ir konstitucijose įteisino, daugelis už nepriklausomybę kovojusių judėjimų Afrikoje po Antrojo pasaulinio karo. Paskutinės Europos šalys, suteikusios moterims rinkimų teisę, buvo Šveicarija (1971 m.) ir Lichtenšteinas (1984 m.)

Opozicija

XIX a. sufražistėms oponavusieji teigė, kad moterys ir vyrai yra iš esmės skirtingi, todėl turi užsiimti skirtingomis veiklomis. Buvo manoma, kad moterys neturi reikiamų savybių dalyvauti viešojoje (politinėje) veikloje, arba kad rinkimų teisės suteikimas sugriautų nusistovėjusią tvarką, sukeltų chaosą. Nors šie argumentai laikomi diskredituotais daugumoje šalių, diskusija dėl moterų dalyvavimo rinkimuose tebesitęsia kai kuriose islamiškose valstybėse. XX a. antroje pusėje rinkimų teisė moterims buvo suteikta tokiose šalyse kaip Libanas, Sirija, Jemenas ir Jordanija, o XXI a. – Bahreine, Kuveite ir JAE, tačiau išlieka apribota Saudo Arabijoje.

Lietuvoje

Sufražisčių judėjimas Lietuvoje atsirado XIX a.‌ pab. – XX a. pr. Garsiausios jo atstovės buvo Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Ona Mašiotienė, Felicija Bortkevičienė, nuosekliai kovojusios už lygias teises. Lietuvoje organizuotas moterų judėjimas dėl rinkimų teisės prasidėjo 1905 m., kai Vilniuje susikūrė pirmoji moterų organizacija – Lietuvos moterų susivienijimas moterų teisėms ginti. Susivienijimo tikslas buvo kovoti dėl moterų rinkimų teisės ir galimybės dalyvauti nepriklausomos valstybės atkūrime. Pagrindinis sufražisčių tikslas buvo pasiektas 1918 m. lapkričio 2 d. – moterims buvo suteikta balsavimo teisė, kuri buvo įtraukta ir į laikinąją Konstituciją.
Aktualijos

Aktualijos – Lietuvos vietinio ūkio ir paslaugų darbuotojų profsąjungų federacijos informacinis leidinys, einantis nuo 1990 m. kovo mėn. Vilniuje.

Leidinys

„Aktualijos“ rašo apie profesinių sąjungų veiklą, vietinio ūkio ir paslaugų sferos darbuotojų problemas. Tiražas 1990 m. – 3000 egz., 1997 m. – 200 egz.
Ferndale Athletic FC

Istorija

Žaidė aukščiausioje Velso lygoje, vėliau žemesniuose divizionuose. Dabar dėmesys skiriamas jaunimo komandoms.
Romualdas Norkus (1944)

Biografija

1963 m. baigė Eržvilko vidurinę mokyklą. Studijavo Kauno medicinos institute, Vilniaus universitete žurnalistiką.
Nuo 1969 m. laikraštyje „Komjaunimo tiesa“ rengė kultūros puslapį „Versmė“. Nuo 1971 m. redagavo biuletenį „Ekrano naujienos“, 1972 m. su kitais – leidinį „Kinas“. 1973–1989 m. žurnalo „Nemunas“ atsakingasis sekretorius, meno skyriaus vedėjas. 1989 m. įkūrė kultūros žurnalą „Santara“, jo vyriausiasis redaktorius. 1995 m. paskirtas Baltijos kultūros fondo valdybos pirmininku.
Išvertė rusų prozos, parengė atsiminimų knygas apie prof. Č. Kudabą, diplomatą J. Urbšį, žurnalistą J. Laučką.
Dera Gazi Chanas

Istorija

Miestas įkurtas XV a. ir pavadintas jo įkūrėjo, beludžių genties vado Gazi Chano garbei. Kartu su keliais kitais beludžių miestais sudarė Deradžato regioną. 1911 m. nukentėjo nuo potvynio, buvo perkeltas 15 km į vakarus.
Echo Życia Robotniczego na Litwie

Echo Życia Robotniczego na Litwie (liet. Lietuvos darbininkų gyvenimo aidas) – neperiodinis leidinys, leistas 1902 m. rugsėjo mėn. – 1906 m. gegužės mėn. Vilniuje ir Tilžėje lenkų kalba.

Istorija

Leido Lietuvos socialdemokratų partija kaip laikraščio „Echo Życia Robotniczego“ III ir IV serijas. Vilniuje spausdintas dauginimo aparatu, Tilžėje – spaustuvėje. Išleisti 9 numeriai (III serijos – 6, IV serijos – 3)  
Rašė apie Lietuvos darbininkų judėjimus įvairiuose miestuose, apie Lietuvos socialdemokratų ryšius su kitų šalių socialdemokratais, informavo apie darbininkų padėtį didžiuosiuose Lietuvos miestuose. 
Redaktorius Andrius Domaševičius.
Turizmo klimato indeksai

TCI

• Vidutinė paros temperatūra • Maksimali paros temperatūra • Minimalus drėgnumas • Santykinis drėgnumas • Vėjo greitis • Suminis kritulių kiekis • Saulės spindėjimo trukmė

CIT

• Kiekvienos valandos temperatūra • Kiekvienos valandos oro drėgnumas • Kiekvienos valandos vėjo greitis • Debesuotumas • Suminis kritulių kiekis

TCI

TCI = 2*(4CID + CIA + 2R + 2S + W) 
CID – dienos terminio komforto indeksas, apskaičiuojamas, naudojant vidutinę aukščiausią oro temperatūrą bei vidutinį minimalų santykinį drėgnumą; CIA – paros terminio komforto indeksas, susidedantis iš paros vidutinės oro temperatūros ir paros vidutinio santykinio drėgnumo; R – kritulių kiekis; S – saulės intensyvumas (spindėjimo trukmė); W – vidutinis vėjo greitis. Atitinkamai, kiekvienas dėmuo sudaro tam tikrą procentinę dalį viso indekso: CID – 40%, CIA –10%, R – 20%, S – 20%, W – 10%.

CIT

CIT =f[(T,A)×P]   
T – terminis pojūtis, nusakomas ASHRAE (Thermal Environmental Conditions for Human Occupancy) skale. A – estetinis patrauklumas, kurį nusako debesuotumas. P – fizinės ribos, kurios nusprendžiamos pagal kritulių kiekį ir vėjo stiprumą.

Atlikti tyrimai

Didžiausias dėmesys klimatinio potencialo turizmui sutelktas į Lietuvos pajūrio miestus (Palanga, Klaipėda, Nida) šiltuoju metų sezonu, tai yra nuo gegužės iki rugsėjo mėnesio. Pagal TCI indeksą turistinį potencilą skaičiavo I. Klybienė (2006), Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos darbuotojai (2015). Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos darbuotojai vertinimą yra atlikę visiems metams ne tik pajūrio miestams, bet ir kitiems turistiniams miestams ir miesteliams (Trakai, Likėnai,Druskininkai, Ignalina, Birštonas, Anykščiai, Zarasai).
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas

Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas buvo pirmasis iš trijų Abiejų Tautų Respublikos padalijimų, vykusių XVIII a. pabaigoje.
Ketverius metus vykęs pilietinis karas susijęs su Baro konfederacija, Rusijos dalyvavimas tame kare, valstiečių sukilimai Ukrainoje gerokai susilpnino valstybę ir jos vidinę tvarką.
Pasinaudodami kilusios anarchijos sustabdymo pretekstu trys kaimyninės monarchijos Prūsija, Austrija ir Rusija nusprendė pasidalinti Abiejų Tautų Respublikos žemes. Pagrindiniu tokio sandorio iniciatoriumi buvo Prūsijos karalius Frydrichas II-asis, kuris siekė sujungti savo valdas Brandenburge ir Rytprūsiuose, kuriuos skyrė lenkų Pamarys.
Padalinimo sutartys buvo sudarytos 1772 metais Sankt Peterburge, 1773 m. jas patvirtino specialiai sušauktas seimas Varšuvoje, 1773 metų spalio 18 d. Adomo Poninskio vadovaujama ATR Seimo delegacija pasirašė tris sutartis, kuriuose ji ATR vardu atsisakė Austrijos, Prūsijos ir Rusijos naudai nuo visų pretenzijų užimtose jų Lenkijos žemėse.
Prevlaka

Prevlaka, Micholska Prevlaka, Šv. Archangelo Michailo sala, Gėlių sala (juodkal. Михољска Превлака, острво Св. Арханђел Михаило, острво Цвијећа) – sala Kotoro įlankoje (Adrijos jūra), viena iš trijų ten esančių salų. Visos priklauso Tivato opščinai. Sala yra netoli Tivato miesto.
Sala yra 300 m ilgio ir 200 m pločio. Su žemynu jungia siaura sąsmauka.
Sala nuo XIII iki XV a. Zetos vyskupijos metropolito rezidencija. Socialistinėje Jugoslavijoje sala buvo kariškių poilsio zona, uždaryta kitiems žmonėms. Dabar saloje gyvena apie 100 žmonių.
Prevlakos salą kartais painioja su Kroatijai priklausančiu Prevlakos pusiasaliu, kuris irgi yra Kotoro įlankoje.
Žibininkų paminklas partizanams

Paminklas

Paminklas stovi Vilimo kalnu vadinamos kalvelės šiauriniame šlaite, prie miško keliuko. Jis pilkšvai juodos spalvos, natūralaus granito, netaisyklingos formos, kraštuose apskaldytas. Priekinė plokštuma nušlifuota. Joje pavaizduota kalaviju perkirsta grandinė, skydas su Vyčio kryžiumi ir virš ąžuolo šakelės kylantis kryžius su Nukryžiuotojo siluetu. Ties viduriu iškaltas atminimo užrašas: „ŽUVUSIEMS UŽ LIETUVOS LAISVĘ / 1949 m. / ALFONSAS- KNISTAUTAS-RAGŪNAS / STASYS-LISAUSKAS-ANTANAS / VYTAUTAS-GRICIUS-ŽILVINAS / VYTAUTAS-SERMONTIS-VIKTORAS / PRANAS-BUDRYS-ŠARŪNAS / VYTAUTAS DAUGINTIS-BAGŪNAS. BENDRAŽYGIAI 1995.“
Paminklo aukštis – 1,4 m, plotis – 1,84 m, storis – apie 60 cm.
Apie 15 m į pietus nuo paminklo, kalvos viršūnėje yra atstatyta partizanų žeminė.

Istorija

Žibininkų kaimo miškelyje, Juozo Vilimo žemėje pokariu buvo įrengta žeminė, kuria naudojosi Kardo rinktinės Narimanto kuopos partizanai. 1949 m. vasario 7 d. MGB vidaus kariuomenės 24-ojo šaulių kariai ir Palangos valsčiaus stribai (iš viso per 70 ginkluotų vyrų) žeminę apsupo. Joje buvę Kardo rinktinės štabo viršininkas Alfonsas Knistautas, jo adjutantas Stasys Lisauskas, Narimanto kuopos Šarūno būrio vadas Pranas Budrys, partizanai Vytautas-Vitalis Daugintis, Vytautas Gricius ir Bronius Salys mūšio metu prasiveržė pro apsupties žiedą, tačiau netrukus buvo susekti ir nukauti, o nuo persekiotojų pasislėpti pavyko tik B. Saliui. Žuvusiųjų palaikai niekinti MGB Palangos poskyrio būstinės kieme. Užkasimo vieta nežinoma.
Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Palangos skyriaus ir jo pirmininko Petro Gabrėno iniciatyva 1995 m. prie išsprogdintos žeminės pastatytas paminklas (skulptorius Julius Vertulis), o 2009 m. atstatyta partizanų žeminė.
Sedos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

Pirmąją bažnyčią Sedoje apie 1508 m. pastatė Dirvėnų tėvūnas Vaclovas Bartasevičius su žmona Elžbieta Juškaite. 1528 m. minimas klebonas. 1538 m. bažnyčiai dovanotas Beržėnų kaimas, įkurta parapinė mokykla. 1769–1770 m. bažnyčia perstatyta ir padidinta (rūpinosi klebonas Jonas Mykolas Domaševičius). 1803 m. pastatyti Vilniaus vėlyvojo baroko vargondirbystės mokyklos meistrams būdingų bruožų vargonai (vargonai daug kartų remontuoti, XX a. pr. pridėti pedalai).
1816 m. išmūryti akmeniniai pamatai. 1823 m. uždengtas lentelių (1985 m. skardos) stogas. Po 1821 m. plytų grindys pakeistos į lentų (presbiterijoje ir chore išklotas ąžuolinis parketas). 1866 m. leista pakeisti supuvusius bažnyčios sienojus. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Nuo 2013 m. rugpjūčio parapijos administratoriumi paskirtas kun. Modestas Ramanauskas, pakeitęs kun. Olijandrą Jurevičių.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, lotyniško kryžiaus plano, halinė, su 2 zakristijomis, 5 bokšteliais.
Vidus 3 navų, yra 5 mediniai barokiniai altoriai, sukurti XVIII a. 8-ajame ir 10-ajame dešimtmetyje: didysis, Šv. Jono Nepomuko, Šv. Antano Paduviečio, Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės ir Jėzaus Kristaus, taip pat barokinių formų vargonai, XIX a. sakykla bei krikštykla su Jėzaus Krikšto paveikslu. Bažnyčioje išlikę XVII-XVIII a. sukurtų altorinių paveikslų: Švč. Mergelės Marijos Ėmimas į dangų, Šv. Antanas, Šv. Laurynas, Šv. Juozapas.
Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra Kryžiaus kelio stočių stogastulpiai, šiaurės rytų kampe – medinė varpinė (1851 m.). Joje kabo trys varpai: nuliedintas 1762 m. kun. Jono Domaševičiaus ir Škaplieriaus brolijos lėšomis, 1793 m. be dovanotojo vardo ir kan. Vincento Juzumo (Juzumowicz) 1886 m. funduotas Ketūnų koplyčiai.
Sakralinį kompleksą 2006 m. papildė įrengtas įspūdingų formų lurdas.
Užkandis

Užkandis  – patiekalas, paduodamas tarp pagrindinių valgių, kaip papildomas valgis prieš pietus ar vakarienę. Taip pat užkandžiaujama vartojant įvairius alkoholinius gėrimus. Dažniausia tai šaltas, sausas patiekalas – viskas, ką galima valgyti be papildomo apdorojimo,  dažnai apseinama be stalo įrankių.

Istorija

Kai kurie maisto istorikai mano, kad užkandžių tradicija galėjo prasidėti Rusijoje, kai po ilgų kelionių plačioje šalyje buvo paplitę nedideli žuvies, ikrų ir mėsos užkandžiai. Kiti mano, kad užkandžiavimo paprotys kilo iš Kinijos, galbūt per stepes pasiekęs Rusiją, Skandinaviją, kitas Europos šalis. Ši tradicija galėjo atkeliauti į Italiją, Graikiją ir Balkanų šalis per Rusiją ar Persiją.
Užkandžių vartojimo tradicijos savitos skirtingose šalyse, įskaitant švedų smörgåsbord („švediškas stalas“), rusų zakuska, libaniečių meze, italų antipasto. Romos imperijos laikais buvo įprasta suvalgyti du pagrindinius patiekalus. Prieš jų valgymą buvo paduodama nedideliais kiekiais žuvies, daržovių, sūrio, alyvuogių ir net įdarytų pelių snaudalių. Stimuliuojantys užkandžiai buvo įvardijami gustatio arba promulsis. Graikai juos vadino propoma.

Užkandžių rūšys

Kulinarinė užkandžių įvairovė priklauso nuo nacionalinės virtuvės ypatybių. Populiariausi lietuviškos virtuvės užkandžiai yra sumuštiniai ir vaisiai. Tačiau dažnas gyventojas renkasi ir greito maisto patiekalus, karštus užkandžius – kibinus, bandeles su dešrele, kebabus, neatsisakoma bulvių traškučių, įvairių kepinių.
Olegas

Valdymas

Pasak Senujų laikų pasakojimo, Riuriko giminaitis (galbūt svainis). Po jo mirties (879 m.) tapo Didžiojo Naugardo kunigaikščiu ir Riuriko sūnaus Igorio globėju. 882 m., surinkęs normanų bei slavų kariauną, surengė žygį į Kijevą, nužudė jos kunigaikščius Askoldą ir Dyrą. Kijevą padarė valstybės sostine. 883–885 m. prisijungė drevlianų, severianų, radimičių, 907 m. – viatičių, kroatų, dulebų ir tivercų žemes. 907 m. (pagal Senujų laikų pasakojimą, pagal Naugardo metraštį – 922 m.) Olego kariauna apgulė Konstantinopolį. Olegas privertė Bizantiją sumokėti kontribuciją ir sudaryti Rusios pirkliams naudingą sutartį. Po Olego mirties Kijevo sostą užėmė Igoris.
CD Montijo

Istorija

Klubas įkurtas 1948 m. Yra žaidę aukščiausioje lygoje. 
2007 m. komanda išformuota, o klubas likviduotas.
Anykščių geležinkelio tiltas

Istorija

Vietoj seno medinio tilto 1936 m. pastatytas plieninis kniedytų sijų tiltas, nuo kurio atsiveria  miškų ir miesto bokštų vaizdai. Daliai tilto sumontuoti panaudotos nuo Merkio upės išmontuoto tilto santvaros. Kadangi Merkio upe ėjo Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija, viena dalis tilto atiteko Lenkijai, kita - Lietuvai. Tiltas per Antrąjį pasaulinį karą buvo susprogdintas, atstatytas pokaryje.

Techniniai duomenys

Tiltas vienkelis, su 2 žemių pylimais abipus Šventosios upės ŠV-PR kryptimi, su ŠR pėsčiųjų dalimi ir laiptais, yra 96 m ilgio, 4,5 m pločio, 12 m aukščio. Statinio tūrinė erdvinė kompozicija sudaryta iš plieno kniedytų santvarų, 3 angų. Gelžbetonines atramas laiko poliniai pamatai. Bėgių kelio mediniai pabėgiai su medinėmis tvirtinimo sijomis.
Jostedalio ledynas

Jostedalio ledynas (nor. Jostedalsbreen) – didžiausias Europos žemyninėje dalyje esantis ledynas. Ledynas yra Sogno ir Fjordanės apskrityje, vakarinėje pietų Norvegijos dalyje. Didžiausias apskritai Europos ledynas yra Vatnajokiudlis Islandijoje.
Jostedalis išsidėstęs Luster, Balestrand, Jølster and Stryn savivaldybėse. Ledyno plotas 487 km². Šis ledynas – kalnų ledynas, likęs nuo paskutinio ledynmečio. Per paskutinį apledėjimą Jostedalio ledynas buvo dalis milžiniško kontinentinio ledyno, dengusio Skandinavijos šalis, Baltijos šalis ir kitas Šiaurės Europos šalis.
Jostedalio ledynas turi 22 atšakas (liežuvius). Turistų lankomiausias liežuvis – Briksdalsbreen. Netoli šio liežuvio įsikuręs Jostedalio ledyno nacionalinio parko direkcija ir informacinis, muziejinis pastatas.
Salamanka (Meksika)

Istorija

Salamanka įkurta 1603 m. ir pavadinta pagal Monterėjaus valdytojo Gasparo de Sunjigos i Asevedo gimtąjį Salamankos miestą Ispanijoje.
Klaipėdos sargas

Klaipėdos sargas – Klaipėdos krašto šaulių savaitinis laikraštis, leistas 1924 m. Klaipėdoje.

Istorija

Leistas lietuvių ir vokiečių kalba gotišku šriftu. Pirmasis numeris išėjo 1924 m. kovo 1 d. Leido Lietuvos šaulių sąjungos Klaipėdos skyrius, nuo 1924 m. balandžio 19 d. Nr. 6 – Klaipėdos krašto gynimo sąjunga, raginusi ginti lietuvybę Klaipėdos krašte. Spausdino spaustuvė „Lituania“. Paskutinis 11-asis numeris išspausdintas lotynišku šriftu tik lietuvių kalba.
Redagavo Jurgis Brūvelaitis, nuo balandžio 19 d. – M. Peledytė.
Džonka

Džonka – mažos grimzlės plokščiadugnis burlaivis, skirtas daugiausia plaukioti upėmis. Žodis džonka kilęs iš malaj. djong, kuris savo ruožtu kilęs iš pietų minų kalbos žodžio 船 (chûn), reiškiančio „laivas“.
Džonka išsiskiria plačiu aukštai iškeltu priekiu ir laivagaliu bei žema vidurine dalimi. Turi nuo dviejų iki keturių (penkių) stiebų. Burės keturkampės, pintos iš bambuko plaušų ir sutvirtintos horizontaliomis kartelėmis. Kiekviena iš burių susiskleidžia ar išsiskleidžia žaliuzės principu. Džonka valdoma vairu. Ilgis siekia iki 55 m, plotis iki 9 m.
Džonkomis plukdomi kroviniai. Paplitusios Pietryčių Azijos ir Tolimųjų Rytų šalyse. Kai kuriuose Vietnamo regionuose džonkos naudojamos ir kaip plaukiojantieji būstai.
Nėra tiksliai žinoma, kada džonkos atsirado ir iš kur. Tačiau ištakos dažnai siejamos su Kinija. Han dinastijos laikais jau buvo plačiai naudojamos. Ankstyvaisiais viduramžiais naudotos karo tikslais, jau tada buvo sutinkamos Indonezijos ir net Indijos vandenyse. Laikui bėgant džonkas pradėta naudoti ilgiems reisams jūra visoje Rytų Azijoje. Paplitus garlaiviams, džonkos išlaikė savo, kaip labai manevringo krovininio laivo, svarbą.
Gryvos kalėjimas

Gryvos kalėjimas (latv. Grīvas cietums) – uždaro tipo kalėjimas Latvijos Daugpilio mieste, kairiajame Dauguvos krante esančiame Gryvos rajone. Kali už sunkius nusikaltimus Latvijos Respublikoje nuteisti asmenys.

Dinaburgo tvirtovės Prieštiltis

1810 m. Rusijos caro įsakymu šiose vietose pradėta statyti didžiulė Dinaburgo tvirtovė. Kairiojo upės kranto kariniai įtvirtinimai, vadinami Prieštilčiu, privalėjo apsaugoti vienintelį įvažiavimą tiltu į tvirtovę. Iš Dinaburgo į Kauno tvirtovę numatyta tiesti žvyruotą vieškelį, kuris vėliau turėjo jungti Sankt Peterburgą su Varšuva. Iki Napoleono invazijos į Rusiją 1812 m. prie tilto suskubta užbaigti tik dalį inžinerinių statinių: du pusbastionius prie upės kranto ir du bastionus laukuose. Juos supo gilūs vandens grioviai ir pelkėti laukai. Išvijus prancūzų armiją iš šalies, tvirtovės statyba tęsėsi. Prieštilčio teritorijoje, tarp inžinerinių įtvirtinimų, iškilo didelis pasagos formos statinys – dabartinis kalėjimo pastatas. XIX a. septintame dešimtmetyje rytiniu pylimu nutiesta Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkelio linijos atkarpa.

Kalėjimo storija

Dar nuo carinės Rusijos laikų Dinaburgo tvirtovėje buvo kalinami valdžiai priešiški asmenys. Antrojo pasaulinio karo metu Dauguvos kairiojo kranto Prieštilčio mūruose naciai įrengė žydų getą. 1961 m. įsteigtas dabartinis kalėjimas. Šiandien tai griežto režimo įstaiga, kalinių tarpe dėl savo originalios pastatų architektūros vadinama ir Akmenine gėlele (rus. Каменный цветок). Kitas liaudiškas pavadinimas – Trijukė (rus. Тройка) – byloja apie sugriežtintas kalinimo sąlygas (Trečio tipo režimas nuteistiesiems numato tik vienos valandos pasivaikščiojimą lauke). Vėliau, už gerą elgesį, galimas gyvenimo sąlygų palengvinimas.
Visos kameros kartu talpina apie tūkstantį kalinių. Nepaisant griežtos apsaugos, 1994 m. penkiolika nuteistųjų išlaužė sieną ir pabėgo iš Gryvos kalėjimo. Po kiek laiko visi buvo sugauti ir grąžinti į kameras. 2010 m. pavasarį patvinusi Dauguva iki kraštų pripildė apsauginius griovius ir grėsė užpilti kameras. Balandžio 8 d. vanduo pakilęs virš įprasto lygio net 7,70 m pamažu ėmė slūgti.
2008 m. Gryvos kalėjimas prijungtas prie Daugpilio kalėjimo (Baltosios gulbės) ir tapo jo filialu.
Chorioninis gonadotropinas

Chorioninis gonadotropinas (sutrumpintai hCG, angl. human chorionic gonadotropin) – tai peptidinis hormonas, kuris sintezuojamas nėštumo metu, kuomet jį ima gaminti gemalas netrukus po apvaisinimo, o vėliau – placenta (tiksliau, jos dalis, vadinama trofoblastu). Šis hormonas užtikrina geltonkūnio funkciją, šitaip palaikydamas tinkamą progesterono kiekį, kuris yra būtinas nėštumo metu.
Ankstyvieji nėštumo testai dažniausiai remiasi tuo, ar tam tikri šio hormono antikūniai yra randami moters organizme (kraujyje arba šlapime), ar ne.

Struktūra

Žmogaus chorioninis gonadotropinas yra glikoproteinas sudarytas iš 237 aminorūgščių ir sveria 25.7 kDa (kilodaltonų).
Maskvos universitetas

Maskvos valstybinis M. V. Lomonosovo universitetas (rus. Московский государственный университет им. М. В. Ломоносова) – didžiausia ir svarbiausia Rusijos aukštoji mokykla.

Struktūra

Universitete veikia 29 fakultetai; 4 filialai, 9 mokslo tyrimų institutai ir daugiau nei 300 katedrų.

Istorija

Įsteigtas 1755 m. sausio 25 d. Rusijos imperatorės Jelizavetos įsaku. Universiteto steigimą inicijavo Michailas Lomonosovas ir Ivanas Šuvalovas. 1940 m. gegužės 7 d. pavadintas M. Lomonosovo vardu. Universiteto biblioteka yra viena didžiausių Rusijoje.
Maskvos universitete nuo 1802 m., kai buvo suteikta tokia teisė okupuotos Abiejų Tautų respublikos gyventojams, studijavo ir nemažai lietuvių. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Maskvos universiteto studentai lietuviai buvo įsteigę kelias pogrindines politines ir legalias visuomenines studentų organizacijas.
1949–1953 m. pagal architekto Boriso Jofano projektą pastatyti universiteto centriniai rūmai (vienas iš stalininių dangoraižių).