google/wiki40b huggingface dataset:
Aarne Antti Amatus

Aarne Antti Amatus (adapt. Arne Antis Amatus g. 1867 m. gruodžio 5 d. Porio meiste, šved. Bjorneborg – m. 1925 m. vasario 5 d. Helsinkyje) – Suomijos folklorininkas.
1911–1925 dėstė Helsinkio universitete. Dalyvavo tarptautinės Folklorininkų draugijos veikloje. Folkloro istorinio geografinio tyrimo metodo, suomių mokyklos vienas pradininkų. Šio metodo pagrindus 1913 m. išdėstė darbe „Lygina“. Vokiečių kalba paskelbė seriją pasakų, dainų, mįslių lyginamųjų tyrinėjimų, greta kitų tautų folkloro pavyzdžiu pateikė ir lietuviškų tekstų. Remdamasis Europos tautų pasakų motyvų lyginamaisiais tyrinėjimais parengė Pasakų tipų rodyklę (Verzeichnis der Mdrchentypcn 1910 m.), kurioje kiekvienas pasakų tipas turi savo numerį, pagal šią klasifikaciją sudaryti daugelio pasaulio tautų pasakų katalogai (pvz., lietuvių – J. Balio „Lietuvių pasakojamosios tautosakos motyvų katalogas“ 1936, B. Kerbelytės „Lietuvių pasakojamosios tautosakos katalogas“ I dalis išleista 1999 m. Amatus rodyklę išplėtė ir 1928 metais anglų kalba išleido S. Thompsonas (papildytas leid. 1961 m.).
Bhopalas

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad miesto vardas kilęs nuo XI a. jį įkūrusio radžos Bhoja, kuris čia taip pat įrengė dirbtinius vandens telkinius.
Vilma Rimšaitė

Biografija

Lankė Šiaulių m. 12-ą vidurinę mokyklą su sustiprintu muzikiniu lavinimu. Dainavo mokyklos kvartete, kelis kartus dalyvavo respublikiniame „Dainų dainelės“ konkurse, o 1995 m. tapo šio konkurso laureate. 2002 m. baigė Šiaulių miesto Didždvario gimnaziją ir įstojo į Šiaulių universiteto Socialinių mokslų fakultetą, verslo vadybos specialybę, baigė universitetą 2009 m. 2004 m. pagal laimėtą konkursą mainų programoje studijavo Danijoje.
Antanas Virbickas

Antanas Virbickas (1902 m. lapkričio 22 d. Blėkoniuose, Linkuvos valsčius, Šiaulių apskr. – 1966 m. liepos 15 d. Vilniuje, palaidotas Panevėžio katedros kapinėse) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys, kompozitorius.

Biografija

Baigęs Laborų (Pakruojo raj.) pradžios mokyklą, ketino mokytis Linkuvos gimnazijoje, bet tėvai neturėjo pinigų mokėti už mokslą. Tada Linkuvos bažnyčios vargonininkas ir gimnazijos muzikos mokytojas K. Jovaiša patarė mokytis vargonuoti. Antanas iš K. Jovaišos išmoko ne tik vargonuoti, bet ir groti pučiamaisiais instrumentais. Jaunystėje su broliais grojo vestuvėse, kaimo vakarėliuose ir gegužinėse.
1923 m. rudenį buvo pašauktas į Lietuvos kariuomenę – husarų pulką. Už gerą tarnybą apdovanotas sidabriniu laikrodžiu ir gavo viršilos laipsnį.
1925 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą (Kauno konservatoriją), kur vargonuoti mokėsi pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį, o kompozicijos – pas Juozą Gruodį. Dažnai akompanuodavo Konrado Kavecko diriguojamam Kauno arkikatedros chorui, pasireikšdavo ir kaip solistas vargonininkas bei geras improvizatorius.
Baigęs konservatoriją, vadovavo aviacijos kursų vyrų chorui, Kauno kunigų seminarijoje dėstė choralinį giedojimą ir kitas muzikos disciplinas. 1940 m. įkūrus Lietuvos valstybinės filharmonijos mišrųjį chorą, kurį laiką buvo meno vadovo ir vyr. dirigento B. Budriūno padėjėju.
Pokario metais visą laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje. Choras buvo sukaupęs didelį ir turiningą repertuarą, o pats maestro dažnai išvykdavo vargonuoti ir į kitų parapijų bažnyčias. Buvo sukaupęs nemažą muzikinės literatūros archyvą, turėjo mokinių, kuriuos mokė vargonuoti, harmonijos ir kompozicijos, pats kūrė ir harmonizavo liaudies dainas. Sukūrė dainų ir giesmių chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams.
1939 m. išrinktas į Lietuvos muzikų draugijos vargonininkų sekciją, o 1940 m. kovo 1-2 d. Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime išrinktas į valdybą.
Bolševikai Antano mamą Petronėlę Virbickienę (Paliulytę), brolį Juozą ir seserį Eleną ištrėmė į Sibirą. Brolis ir sesuo iš tremties grįžo, o mamą, kuomet buvo pranešta apie amnestiją, iš džiaugsmo ištiko širdies priepuolis, teko palaidoti Sibire (Krasnojarsko kraštas). Liucijai Virbickaitei bei Pranui Virbickui pasisekė išvengti tremties likus gyventi Lietuvoje, dar vienas brolis Jonas Virbickas išvengė tremties emigruodamas į JAV. Pats Antanas Virbickas nuolat buvo persekiojamas ir visų pamirštas.
Andamanų jūra

Andamanų jūra – Indijos vandenyno dalis, plytinti Bengalijos įlankos pietryčiuose, Mianmaro pietuose, Tailando vakaruose ir Andamanų salų rytuose. Andamanų jūros ilgis apie 1200 kilometrų (šiaurė – pietūs), plotis apie 650 kilometrų (rytai – vakarai), plotas apie 797 700 km². Vidutinis gylis apie 870 metrų, giliausia vieta apie 3777 metrų. Pietryčiuose Andamanų jūra susiaurėja ir pereina į Malakos sąsiaurį, skiriantį Malajos pusiasalį ir Sumatrą.
Vandens druskingumas – nuo 20-25 ‰ šiaurėje iki 30-33 ‰ pietuose. Vidutinė vandens temperatūra – 26-29 °C. Jūros potvyniai vyksta kas pusę paros, jų aukštis iki 7,2 m.

Gyvūnija

Jūros vandenys palei Malakos pusiasalį yra palankūs augti moliuskams, čia gyvena apie 280 valgomųjų žuvų rūšių, kurios priklauso 75 šeimoms. Iš jų 232 rūšys (69 šeimos) yra randamos mangrovėse, o 149 rūšys (51 šeimos) gyvena jūrų žolėse. Jūra yra prieglobstis ir pažeidžiamoms rūšims: diugoniui, keletui delfinų rūšių, ir keturioms vėžlių rūšims: sparčiai nykstantiems kietaodžiui vėžliui ir bisai, bei gresiantiems išnykti žaliajam vėžliui ir ridlėjai. Andamanų jūroje iš viso yra apie 150 diugonių, kurie yra išsibarstę Ranongo ir Satuno provincijose. Šios rūšys yra labai jautrios jūrų žolių nykimui.
François Clouet

Fransua Klujė (pranc. François Clouet, apie 1515−1572 m.) – XVI a. prancūzų renesanso dailininkas.

Biografija

Fransua Klujė buvo Prancūzijos karališkojo dailininko Žano Klujė sūnus. Jis gimė kažkada prieš 1520 m., tikriausiai Ture. Jis dirbo su tėvu bent nuo 1536 m. ir 1540 m. pirmą kartą paminėtas karaliaus dokumentuose. Fransua pakeitė tėvą karališkojo dailininko vietoje. Jis dirbo Prancūzijos karaliams Pranciškui I, Henrikui II, Pranciškui II ir Karoliui IX. Yra geriausiai žinomas karališkosios aplinkos portretais, atliktais tuo metu dominavusiu manieristiniu stiliumi. Tapytojas vadovavo didelėms dirbtuvėms prie Prancūzijos karaliaus dvaro, buvo atsakingas už laidotuvių ceremonijų ir triumfo eisenų apipavidalinimą. Jis buvo šlovinamas to meto poetų. F. Klujė nebuvo vedęs, bet turėjo dvi nesantuokines dukteris, Dianą ir Lukrecę. Greitai po jo mirties 1572 m. rugsėjo 22 d. Paryžiuje, tiek jo, tiek tėvo dailė buvo primirštos ir sutapatintos, kadangi tiek jis, tiek tėvas buvo vadinami viena pravarde „Žanė“. Tik apie 1850 m. tėvo ir sūnaus dailė buvo atskirta. F. Klujė kūryba atstatyta iš dviejų pasirašytų jo paveikslų: apynuogės moters portreto, kuriame pavaizduota Diana de Puatjė, ir Pjero Kiutė (1562) portreto. Taip pat, viso stoto Karolio IX portretas (1569) vėlesniu įrašu buvo pažymėtas esantis atliktas Fransua. Išliko ir šio portreto paruošiamasis piešinys. Remdamiesi šiais paveikslais tyrinėtojai priskyrė dailininkui grupę paveikslų ir apie 50 piešinių.
Reisas X-312

Turinys

Pietų Amerikos džiunglėse nukrinta nedidelis lėktuvas, kuriuo skrido brangakmenių krovinį pasisavinęs bankininkas. Išgyvenę keleiviai, sužinoję apie lobį, pradeda tarpusavio kovą, kad jį užvaldytų. Greta to, deimantų siekia ir bankininką persekiojantys banditai, o džiunglėse dar tyko ir priešiškai nusiteikę čiabuviai...
Lubi Kurkai

Istorija

Kaimas įkurtas dar prieš 1400 metus. Anksčiau kaimas dar buvo vadinamas Łuby Wielkie ir Łuby Duże. II pasaulinio karo metu kaimo apylinkėse veikė partizanų grupelės.
Stanislava Jareckaitė

Stanislava Jareckaitė (g. 1941 m. sausio 10 d. Lavėnų k., Pasvalio r.) – choro dirigentė, pedagogė, socialinių mokslų (edukologijos) daktarė.

Biografija

1958–1962 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. K. Dubikaitytė), 1962–1967 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. H. Perelšteino klasė).
Nuo 1967 m. rudens Anykščių vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė, buvo ir rajoninių kultūros namų mišriojo choro dirigentė.
Nuo 1972 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Mokyklinės chorvedybos katedros vyr. dėstytoja, 1987 m. apgynė kandidatinę disertaciją, nuo 1988 m. Muzikos pedagogikos katedros vedėja, nuo 1993 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto docentė. Parašė ir paskelbė metodinių darbų ir mokslinių straipsnių, dalyvauja mokslinėse konferencijose.
1972–1976 m. Klaipėdos berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisterė, 1976–1987 m. Klaipėdos Ktistijono Donelaičio vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro (60 dalyvių) vadovė. Chorą išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių sudėtingesnių kūrinių, dažnai koncertavo uostamiestyje, dainavo Vilniuje ir Rygoje. Gerai pasirodė 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse, 1978 m. III Stasio Šimkaus chorų konkurse pelnė pirmąją vietą, prizines vietas laimėjo 1979 ir 1983 m. mokyklų chorų zoninėse ir respublikinėse varžybose. 1984 ir 1986 m. respublikiniuose „Dainų dainelės" konkursuose vaikinų vokalinis ansamblis ir solistai pelnė laureatų vardus.
Stanislava Jareckaitė buvo Anykščių rajono dainų švenčių dirigentė, 1977, 1979, 1982 ir 1984 m. Klaipėdos miesto moksleivių dainų švenčių dirigentė, mokyklų chorų konsultantė.
Nuo 1996 m. Lietuvos muzikos mokytojų asociacijos pirmininkė, nuo 1998 m. pirmininko pavaduotoja, nuo 1997 m. šios organizacijos laikraščio „Mūsų gaida“ redakcinės kolegijos pirmininkė, 1994–1997 m. Lietuvos muzikos mokytojų kvalifikacinės komisijos narė, nuo 1997 m. Muzikinio ugdymo kvalifikacinės komisijos prie Lietuvos švietimo ir mokslo ministerijos narė. Sudarė leidinį „Mokinių vokalinis ugdymas" (1993).

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Enga kalba

Dialektai

Enga kalba turi nemažai dialektų: kandepe, layapo, tayato, mae (mai, wabag), maramuni (malamuni), kaina, kapona, sau (sau enga, wapi), yandapo, lapalama 1, lapalama 2, laiagam, sari.
Įprastas, visų suprantamas dialektas yra mae.
Rapolas Juška

Rapolas Juška (1905 m. kovo 5 d. Broktone – 1982 m. liepos 24 d. Kanzas Sityje, JAV) – vargonininkas, chorvedys, dainininkas (bosas).

Biografija

Muzikos pradėjo mokytis pas savo tėvą vargonininką V. Jušką. Tėvui mirus, turėdamas vos 12 metų užėmė jo vietą. 1918 m. pradėjo vargonininkauti Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Providense, Rod Ailende, o nuo 1921 m. taip pat Šv. Kazimiero parapijoje Niū Havene, Konektikute. Dirbo ir kartu mokėsi. Iš pradžių New England konservatorijoje Bostone, o vėliau Jeilo universiteto muzikos mokykloje. 1924–1926 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Petro ir Povilo lietuvių parapijoje Elizabete, Naujajame Džersyje, o 1925–1929 m. Aušros Vartų parapijoje Vorčesteryje, Masačusetse. Buvo pirmasis šios parapijos vargonininkas ir choro vadovas, statęs stambius vokalinius kūrinius. Gavęs stipendiją, trejus metus studijavo dainavimą Curtis muzikos institute Filadelfijoje ir pas buvusį Paryžiaus konservatorijos prof. Gregorzą. Baigęs studijas, 1929–1931 m. dainavo Filadelfijos operoje, kur sukūrė apie 26 įvairių muzikinių veikalų vaidmenis. 1930 m. pradėjo vargonininkauti Šv. Alfonso parapijoje Baltimorėje, Merilande, kurį laiką vedė lietuviško radijo muzikos valandėles. 1934–1944 m. buvo Šv. Petro lietuvių parapijos vargonininkas ir choro vadovas Bostone. Čia pakartotinai pastatė nemaža stambių muzikinių veikalų: Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, Č. Sasnausko kantatą „Broliai“, S. Šimkaus baladę „Nugrimzdęs dvaras“, M. Petrausko operetę „Consilium facultatis“, J. Žilevičiaus „Vytauto Didžiojo kantatą" ir kt. Su choru ir kaip solistas daug koncertavo, dalyvavo radijo programose. L. Stokowskiui diriguojant, 1945 m. kovo 19 d. – 1945 m. kovo 20 d. dainavo solo J. S. Bacho Švento Mato Pasijų koncertuose New Yorko Muzikos centre. Šis veikalas buvo atliktas ir kituose JAV didžiuosiuose miestuose.
Nuo 1922 m. R. Juška buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, taip pat ir Niujoeko-Niu Džersio provincijos narys, 1922 m. išrinktas vicepirmininku. Vadovavo bažnytinės muzikos kursams, kuriuos lankė kunigai, seserys vienuolės, vargonininkai ir mokytojai. Daug metų leidyklose buvo natų ir plokštelių leidimo vyr. redaktorius ir vedėjas, žurnalų redkolegijos narys. Įvairiose vyskupijose surengė bažnytinės muzikos kursų.
Tania Russof

Biografija

Tania gimė Tarybų Sąjungoje, dabartinės Latvijos Respublikos sostinėje Rygoje.
Į pornografiją ją atvedė lemtinga pažintis su fotografu ir režisieriumi Pierre Woodman, kuris devintojo dešimtmečio pradžioje dažnai keliavo po buvusias sovietines valstybes, ieškodamas naujų modelių. Jiedu susipažino viename iš Rygos prekybos centrų, kuriame Tanios motina turėjo drabužių parduotuvę. Woodmnui prireikė nemažai laiko, kol įtikino jam patikusią merginą ryžtis bandomajai foto sesijai. 1994 m. birželį jie išvyko fotografuoti į Reunjoną, kur jam pavyko įtikinti Tanią išmėginti save kaip pornografinio filmo aktore.
Tais pačiais metais Tania debiutavo filme „Private Video Magazine 17“ ir, Woodmano padedama, pasirašė išskirtinę 3 metų sutartį su kompanija „Private“.
Netrukus jiedu tapo pora gyvenime ir 1996 m. susituokė. Vyro padedama Tania vaidino keliuose didelio biudžeto kostiuminiuose filmuose ir netrukus tapo žinoma visoje Europoje.
1996 m. rugsėjį ji tapo žurnalo „Penthouse“ mėnesio mergina, o 1999 m. užėmė 2 vietą metų merginos rinkimuose.
Lyginant su kitomis aktorėmis, Tania filmavosi labai retai, o 2002 m. galutinai baigė savo karjerą, per kurią vaidino tik kiek daugiau nei 20 filmų. Iš to skaičiaus mažiau nei pusėje Taniai teko vaidinti sekso scenose, kituose ji pasirodydavo tik epizoduose.
Nepaisant to, 1998 ji pelnė Hot d’Or ir Venus apdovanojimus kaip geriausia Europos aktorė.
Nustojusi filmuotis, Tania nepasitraukė iš pornografijos, o kurį laiką dirbo vertėja bei grimuotoja.
2000 m. ji ir Woodmanas išsiskyrė.
Britų komiksai

Britų komiksai yra periodiškai leidžiami komiksai Jungtinėje Karalystėje.
Britų komiksai paprastai yra komiksų antologijos, kurios yra skirtos vaikams ir leidžiamos kas savaitę, nors taip pat yra ir mėnesinių leidinių. Pasaulyje top trys ilgiausiai leidžiami komiksai yra britų: The Dandy, The Beano ir Comic Cuts, tačiau britų komiksai vis labiau yra išstumiami Amerikos komiksų knygų arba Japonijos mangos.

Apžvalga

Britų komiksai tipiškai skiriasi nuo Amerikos, nors ir dalijasi tuo pačiu formato dydžiu.
Biržų rotušė

Biržų rotušė – rotušė, esanti Biržuose, Rotušės gatvėje 10.

Istorija

1641 m. balandžio 4 d. sudegė neseniai pastatyta Biržų rotušė. XVII a. Kristupas Radvila nuardė Alantos bažnyčios čerpių stogą ir jomis apdengė Biržų rotušę. 1923 m. rugpjūtį pradėta statyti nauja rotušė, kadangi vos susikūrusi Biržų miesto savivaldybė neturėjo savo pastato. Rotušę projektavo apskrities technikas Č. Brudnochas. Pirmąjį pamato akmenį įdėjo miesto tarybos pirmininkas gydytojas J. Mikelėnas. 1924 m. rugsėjo 17 d. įvyko iškilmingas Biržų miesto tarybos posėdis, kurio metu ir buvo iškilmingai atidengtas rotušės pastatas. Posėdyje nutarta buvusią Kanauninko gatvę pervadinti Rotušės gatve. Vienu metu rotušėje buvo įsikūrusi ir apskrities savivaldybė (kol ji nepersikėlė į naujas patalpas). 1931 m. lapkričio 1 d. į rotušę perkeltas Biržų muziejus. Iš pradžių jis užėmė 3, vėliau – 4 kambarius. 1940 m. Lietuvą okupavę sovietai ir 1941 m. vokiečiai pastato statuso nepakeitė. Sovietiniais metais dirbo vykdomasis miesto komitetas. Rotušę puošę skautų lelija ir 1792 m. Biržų herbas buvo sunaikinti. Pastate veikė kultūros namai, nemažai kitų įstaigų: kultūros skyrius, paminklosaugininkai, Knygos bičiulių draugija, kultūros centras. Buvo koncertų salė, repeticijų kambariai, rekvizito sandėliai. 1992 m. rotušė pradėjo „merdėti“, pastačius naujus kultūros namus. Rotušėje dar kurį laiką glaudėsi tremtinių ir politinių kalinių organizacija. 2005 m. paskirtas Biržų regioninio parko direkcijai. 2007 m. Europos Sąjungos projektų dėka pastatas buvo pradėtas renovuoti. 2008 m. į jį įsikėlė Biržų regioninio parko direkcija.
Šaltojo karo muziejus

Istorija

Pasibaigus II Pasauliniam karui prasidėjo Šaltasis karas, kurio metu Lietuvos teritorijoje buvo dislokuota ir branduolinė ginkluotė.
Žemaitijos nacionalinio parko direkcija įvykdė projektą „Šaltojo karo muziejaus ir jo aplinkos infrastruktūros įrengimas“. Pirmą kartą Lietuvoje Šaltojo karo epochą pristatanti muziejinė ekspozicija oficialiai atidaryta 2012 m.
Muziejus įsikūrė sovietų kariškių apleistoje raketų bazėje. Nuo 1963 iki 1978 m. čia buvo dislokuotos keturios vidutinio nuotolio balistinės raketos SS-4 Sandal, apginkluotos 2 megatonų galios termobranduolinėmis galvutėmis ir nutaikytos į Vakarų Europą.
Muziejaus įkūrimo tikslas – papasakoti apie penkiasdešimt metų trukusį Šaltajį karą, jo poveikį Europos ir Lietuvos istorijai, branduolinės ginkluotės keliamą grėsmę žmonijai.

Ekspozicija

Lankytojus pasitinka sut­var­ky­ta ap­lin­ka, įreng­ta ap­žval­gos aikš­te­lė. Su­mon­tuo­tos vė­di­ni­mo ir drėg­mės su­rin­ki­mo sis­te­mos. Pas­ta­ty­tas ad­mi­nist­ra­ci­nis pa­sta­tas (lan­ky­to­jų cent­ras). Autentiškos įrangos išlikę palyginti nedaug, nes daug kas po sovietų kariškių pasitraukimo buvo nuniokota vandalų. Projekto, kuris įgyvendintas už Europos Sąjungos lėšas, vertė – 6,4 mln. litų.Muziejaus ekspozicijos koncepcijos autorius bei vienas iš jo kūrėjų – fortifikacijos istorijos tyrinėtojas Vladimiras Orlovas. Specialiai šiam muziejui sukurtas dokumentinis filmas „Šaltasis karas – baimės šešėlis“ (rež. Rimas Bružas). Muziejų suprojektavo Lietuvos bendrovė TAEM Architektai, projekto vadovas Aidas Jastremskas.
Ekspozicijoje lankytojams pristatoma unikali vaizdinė ir grafinė medžiaga, kuri pasakoja apie buvusį visiškai slaptą sovietų branduolinės ginkluotės organizavimą ir veikimo principus. Taip pat demonstruojami kovinių raketų ir kitos Šaltojo karo ginkluotės pavyzdžių maketai, au­ten­tiš­ka to me­to įran­ga, gink­lai. Su­for­muo­tą mi­li­ta­riz­mo eks­po­zi­ci­ją taip pat sudaro nuo­trau­kos, vaiz­do pro­jek­ci­jos, įgar­si­ni­mas.
Stripeikiai (Ignalina)

Istorija

Kaimas minimas Livonijos ordino metraščiuose nuo 1357 m., nors žmonės čia gyveno ir anksčiau. Prie kelio į Kirdeikius yra 3 grupės pilkapių (iš viso penkiolika), kuriuose palaidoti senieji Stripeikių gyventojai. Tai seniausia gyvenvietė nacionaliniame parke. Vėliau kaimas priklausė Vilniaus vyskupo Labanoro dvarui. Jau tada garsėjo bitininkyste, kadangi duoklę vyskupui mokėjo medumi ir vašku.

Muziejus

Stripeikiai garsėja Senovinės bitininkystės muziejumi (veikia nuo 1984 m.), kuriame galima išvysti įvairiausių senovinių avilių, bitininkystės įrankių, sužinoti apie bičių produktus, susipažinti su bitininkystės istorija Lietuvoje. Muziejų Vinco Bikaus sodyboje ant kalvos įkūrė Bronius Kazlas. Sodyboje Vinco Bikaus sūnus Mykolas ant Tauragnos upelio užtvankos buvo įrengęs malūną. Prie pagrindinio pastato stovi dievo Babilo skulptūra. Šlaituose išsidėstę senoviniai gulstieji, statieji ir figūriniai aviliai. Skulptūrinių kompizicijų autorius – dailininkas Teofilis Patiejūnas.
Kartvelų kalbos

Kartvelų kalbų suskirstymas

Kartvelų kalbų šeimoje išskiriamos 4 kalbos:
Matas Šalčius

Biografija

M. Šalčiaus tėvas kilęs iš senos Šalčių giminės, kuri minima jau nuo XVIII amžiaus. Pranė ir Juozas Šalčiai augino septynis sūnus ir dvi dukteris, Matas buvo ketvirtas vaikas šeimoje. Brolis kooperatininkas Petras Šalčius.
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, vėliau – Kaune. Dar besimokydamas užsiėmė žurnalistine veikla, rašė straipsnius į laikraščius. Baigęs „Saulės“ mokytojų kursus dirbo mokytoju Žemaitijoje. Dėl viešų pasisakymų prieš carinę valdžią Visos Rusijos mokytojų suvažiavime Kauno gubernatoriaus įsakymu 1914 m. ištremtas iš Lietuvos. Emigravo per Kiniją, Japoniją į JAV. Emigracijoje taip pat užsiėmė žurnalistine veikla. 
Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe, Matas Šalčius tapo ELTOS direktoriumi. Dirbo Lietuvos kariuomenės propagandos skyriuje, mokytojavo. 1919 m. įsteigė Šaulių sąjungą, buvo pirmasis žurnalo „Trimitas“ redaktorius. 1925 m. keliavo po Vakarų Europą – Angliją, Ispaniją, Prancūziją, Portugaliją, domėjosi jų kultūra. Aktyviai propagavo turizmą. 1929 m. balandžio 25 d. įsteigta Turizmo sąjunga, kurios valdybos sekretoriumi išrinktas M. Šalčius.
1929 m. lapkričio 20 d. su kitu garsiu to meto keliautoju Antanu Poška leidosi į kelionę Indijon. Keliautojai aplankė Balkanų šalis, Egiptą, Artimuosius Rytus, Iraną, toliau vienas keliavo po Indiją (susitiko su Mahatma Gandžiu, R. Tagore), Pietryčių Aziją, japonų užkariautą Kiniją, Filipinus. Po ketverių metų kelionių keliautojas išleido knygą „Svečiuose pas 40 tautų“. Už ją apdovanotas „Spaudos fondo“ premija.
1936 m. išvyko į Pietų Ameriką. Čia bandė suvienyti lietuvių išeiviją, Buenos Airėse leido laikraštį „Išvien“. Tačiau, nesulaukęs išeivijos palaikymo, tęsė keliones. Aplankė Argentiną, Urugvajų, Braziliją, Boliviją, Čilę, Paragvajų. 1939 m. persirgo maliarija. 1940 m. susirgo ūmiu smegenų uždegimu nuo kurio ir mirė. Palaidotas Guajaramerino mieste.
Nuo 1906 m. mokyklos, švietimo, auklėjimo klausimais rašė leidiniuose „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“, „Santara“ „Lietuvos žinios“, „Ateitis“, „Naujoji gadynė“, „Darbininkas“, Klaipėdos garsas, „Naujoji Romuva“, „Mūsų rytojus“, „Savivaldybė“, „Ūkininko balsas“ ir kt. leidiniuose. 1910–1914 m. redagavo Lietuvių mokytojų sąjungos leidinį „Mokykla“. Išvertė K. Anderseno ir kt. autorių pasakų. 
Poliglotas. Mokėjo anglų, ispanų, vokiečių, prancūzų, rusų, lenkų ir žinoma lietuvių kalbas.
Stedra (teatras)

Stedra – Kaune 1931–1934 m. veikęs teatras.
Pavadinimas kilęs iš Studentų teatro draugijos trumpinio „Stedra“. Įkūrėjas Balys Sruoga. 1934 m. Studentų teatro draugija Universiteto senato sprendimu buvo uždaryta.
Petrašiūnų kapinės

Istorija

Kapinės įkurtos apie 1939–1940 m., laidoti pradėta 1941 m. 1955–1961 m. praplėstos į rytinę ir pietinę pusę, taip pat perkelti palaikai iš panaikintųjų Centrinių ir Vilijampolės kapinių. Nuo 1970 m. kapinėse laidojama tik panteone ir šeimų kapavietėse. Kapinės smarkiai nukentėjo 2010 m. rugpjūčio škvalo metu. 2012 m. įrengti pirmieji kolumbariumai.

Kolumbariumas

Įrengiant kapinėse kolumbariumą (projekto autorius architektas Gintautas Natkevičius) nuspręsta statyti ne masyvią vientisą kapavietę, o tarp pušų įkomponuoti nedidelius atskirus kolumbariumus. Jie pagaminti iš metalo bei poliruoto akmens. Pradžioje statiniai būna pilki, tačiau jau po kelių dienų nuo drėgmės ir lietaus jie įgauna rūdžių atspalvį ir savo koloritu įsilieja tarp pušų kamienų. Vieną jų pusę puošia lietuvių liaudies raštų motyvai. Kiekvieną kolumbariumo nišą dengia marmuro plokštė, ant kurios iškalamas velionio vardas. Sumontuota nedidelė atbraila, skirta pamerkti gėlėms ir uždegti žvakėms.
Galimybę Petrašiūnų kapinių kolumbariumuose patalpinti urną su savo artimųjų palaikais gali bet kuris prašymą pateikęs miestietis, tačiau vietos kolumbariumuose negalima įsigyti iš anksto. Prašymai kolumbariume skirti nišą urnos patalpinimui priimami tik iš mirusiojo artimųjų, kurie turi pateikti mirties liudijimą. Prašymus priima Kauno miesto savivaldybės sudaryta laidojimo vietų Petrašiūnų kapinėse skyrimo komisija.
Vladas Andriukaitis

Biografija

Mokėsi Kaune pradinių mokyklų mokytojų kursuose ir Mokytojų profesinės sąjungos suaugusiųjų gimnazijoje, nuo 1926 m. studijavo Lietuvos universitetas humanitarinių mokslų fakultete. 1920–1922 m. mokytojavo, po to dirbo Šaulių sąjungos štabe, Trimito redakcijoje.