google/wiki40b huggingface dataset:
Leliūnų Šv. Juozapo bažnyčia

Istorija

Pirmoji medinė Leliūnų bažnyčia pastatyta 1698 m. Leliūnų dvaro savininkas Juozas Pomarnackas 1788 m. pastatė medinę bažnyčią. 1793 m. įsteigta parapija, 1795 m. bažnyčiai dovanotas valakas žemės, vadinamos Starkiškiu. 1794 m. pradėtos rašyti metrikų knygos.
1867 m. leista pakeisti supuvusius bažnyčios sienojus, pristatyti dvi koplyčias. Inžinierius Nikolajus Andrejevas 1900 m. suprojektavo naują mūrinę bažnyčią (jos sąmatinė vertė 21 000 rublių). Leliūnuose 1899–1938 m. klebonavo kanauninkas Antanas Masaitis (1868–1938 m.; palaidotas šventoriuje). Jo rūpesčiu 1905 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia.
1908 m. bažnyčia išdažyta, 1913 m. įrengti 21 registro vargonai (pagaminti Karaliaučiuje). Iš Leliūnų vargonininko Kazimiero Treinio muzikavimo įgūdžių yra gavęs žymus kompozitorius ir dirigentas Juozas Karosas (1890–1981 m.).
1931 m. žaibui trenkus į bažnyčios bokštą nukrito 3 varpai, iš jų 2 sudužo. Klebono Jono Gudonio rūpesčiu 1940 m. varpai perlieti. Per Antrąjį pasaulinį karą vienas varpas išvežtas. 1956–1982 m. klebonavo Petras Senulis (1909–1982; palaidotas šventoriuje), 1946–1953 m. kalintas.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, kryžminio plano (37,5 × 21,5 m), su apside, dvibokštė. Vidus 3 navų. Turi 3 altorius. Šventoriaus tvora sumūryta iš akmenų ir plytų bei geležinių grotelių. Šventoriaus kampe stovi plytų mūro koplyčia.
1910 m. bažnyčioje buvo pastatyti Karaliaučiaus meistro Bruno Goebelio 21 registro vargonai. Tai buvo vieni pirmųjų pneumatinių vargonų Lietuvoje. Vargonai restauruoti 2011-2012 m. Griežykla įrengta vargonų centre, iškelta į vargonų priekį (vargonininkas sėdi atsigręžęs į altorių). Dumplės - lygiagrečios, vargonų viduje, prospektas - neogotikinis, vieno tarpsnio, suskirstytas į penkis laukelius. Išskirtiniai vargonai atvaizduoti Leliūnų herbe.
Saulės šviesis

Saulės šviesis – nesisteminis šviesio vienetas, dažnai naudojamas astronomijoje. L_\odot Tai yra Saulės visuose elektromagnetinio diapazono dažniuose išspinduliuotas galingumas.
Saulės šviesis yra lygus 3,827 × 10²⁶ W arba 3,827 × 10³³erg/s.
Ingrida Korsakaitė

Biografija

1956 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1961 m. Leningrado Iljos Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institutą. 1961–1987 m. LSSR MA Istorijos instituto Menotyros sektoriaus bendradarbė, 1982–1985 m. Dailės istorijos skyriaus vadovė. 1970 m. menotyros mokslų kandidatė. 
1987–1990 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto Kultūrologijos ir menotyros, 1990–1999 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto Dailės istorijos skyriaus mokslinė bendradarbė. 1988 m. stažavo Miunchene, 1991 m. Čikagoje. Nuo 1995 m. Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA), Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY) narė. 1995–1998 m. Lietuvos dailės istorikų draugijos pirmininkė. Lietuvos reformacijos istorijos ir kultūros draugijos valdybos narė. 
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – lietuvių grafika, vaikų knygų iliustracijos istorija, išeivijos dailė. Daugelio straipsnių leidiniuose „Dailė“, „7 meno dienos“, „Literatūra ir menas“ bei kituose autorė.
Aleksandras Dogelis

Biografija

Mokėsi Kauno gimnazijoje, vėliau Kazanėje, kur nuo 1869 m. profesoriavo jo dėdė Jonas Dogelis. 1879 m. baigė Kazanės universiteto Medicinos fakultetą. 1883 m. medicinos daktaras.
1888-1895 m. Tomsko dėstytojas, nuo 1895 m. Peterburgo universiteto Histologijos katedros profesorius. 1916 m. įkūrė žurnalą „Русский архив анатомии, гистологии и эмбриологии“ (nuo 1931 m. – „Архив анатомии, гистологии и эмбриологии“).
Vienas pirmųjų pradėjo tirti vegetacinės nervų sistemos sinapses. Pirmasis aprašė stuburinių audinių ir organų nervų galūnes. Sukūrė gyvo nervinio audinio elementų dažymo metileno mėliu metodą. Parašė darbų iš nervų sistemos ir jutimo organų histologijos.
Sūnus zoologas Valentinas Dogelis.
BoredPanda

Svetainės turinys

Svetainė tiesiogiai  susieta  su socialiniais  tinklais – interneto  svetainėje  įkeltos  interaktyvios  nuorodos,  kurias  paspaudus galima pasiekti interneto svetainės profilius. Tai padidina interaktyvumo galimybes. Svetainė kuria  kolektyvinį  intelektą.  Tai  padaryti  padeda svetainės formatas – jos turinį kuria užsiregistravę lankytojai, kurie gali vertinti įkeltas naujienas. Tai lemia naujienų vietą svetainėje. Komentarų skiltyje sudarytos sąlygos komunikuoti ne tik interneto svetainės lankytojams tarpusavyje, bet taip pat yra galimybė bendrauti su naujienos autoriumi.
Naujos žinios (Ragainė)

Naujos žinios – savaitraštis, leistas 1889 m. gruodžio 11 d. – 1890 m. kovo 26 d. Ragainėje.

Istorija

Spausdintas gotišku šriftu. Leido ir redagavo Kristupas Voska. Išėjo 15 numerių. Rašė rinkimų klausimais, aiškindamas lietuvių interesus bei gyventojų lietuvininkų siekius. Sustojo dėl skaitytojų stokos.
Jonas Kraucevičius

Jonas Kraucevičius (1883 m. rugpjūčio 18 d. Sprakšiai, Linkuvos valsčius – 1964 m. Kaunas) – Lietuvos karininkas, pulkininkas.

Biografija

Brolis Juozas Kraucevičius.
1905 m. baigė Vilniaus karo mokyklą, 1911 m. Sankt Peterburge – gimnastikos mokyklą, 1915 m. automobilininkų mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, Rusijos kariuomenės pulkininkas.
1920 m. grįžo į Lietuvą, mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Nuo 1920 m. rugpjūčio mėn. šarvuotojo traukinio „Gediminas“ vadas. Dalyvavo kovose su Lenkijos kariniais junginiais. Nuo 1921 m. rugpjūčio mėn. Šarvuotųjų traukinių pulko vadas, 1924–1925 m. einantis Šarvuočių rinktinės vado pareigas. 1925 m. pulkininkas.
Demobilizuotas nuo 1925 m. dirbo fizinio lavinimo mokytoju, bendradarbiavo spaudoje, vertėsi prekyba. Po Antrojo pasaulinio karo buvo užverbuotas NKVD.
Europos pašto ir telekomunikacijų administracijų konferencija

Valstybės narės

Airija, Albanija, Andora, Austrija, Azerbaidžanas, Baltarusija, Belgija, Bosnija ir Hercegovina, Bulgarija, Čekija, Danija, Estija, Graikija, Gruzija, Islandija, Ispanija, Italija, Jungtinė Karalystė, Juodkalnija, Kroatija, Kipras, Latvija, Lenkija, Lichtenšteinas, Lietuva, Liuksemburgas, Makedonija, Malta, Moldova, Monakas, Nyderlandai, Norvegija, Portugalija, Prancūzija, Rumunija, Rusija, San Marinas, Serbija, Slovakija, Slovėnija, Suomija, Švedija, Šveicarija, Turkija, Ukraina, Vatikanas, Vengrija, Vokietija.
Lietuva (Niujorkas)

Istorija

Leido Lietuvos laisvės komitetas, bendradarbiaudamas su Europos laisvės komitetu. Iki 1953 m. kas 3 mėn., vėliau nereguliariai. Žurnalas leistas knygos formato, po 80-96 p. Išėjo 6 numeriai.
Rašė politinėmis, ekonominėmis, kultūros, temomis, skelbė Lietuvos nepriklausomybės idėjas, spausdino svarbius Lietuvai archyvinius dokumentus, knygų recenzijas, reziumė anglų kalba.
Bendradarbiavo Kipras Bielinis, Vaclovas Biržiška, Juozas Girnius, Steponas Kolupaila, Vilius Pėteraitis, Jonas Puzinas, Stasys Raštikis, Vaclovas Sidzikauskas, Simas Sužiedėlis.
Redagavo redakcinė kolegija: Juozas Audėnas, Bronius Nemickas, Vincas Rastenis, Vytautas Vaitiekūnas.
Mikytų alkakalnis

Alkakalnis

Šiauriniame šlaite yra Velnio akmeniu vadinamas 3,4 x 3,6 m riedulys, jo viršuje yra du įdubimai, primenantys žmogaus pėdą, vadinamas Velnio arba Laumės pėda. Šiaurės rytų papėdėje yra apie 2 m skersmens duobė – išdžiūvusio šaltinio vieta, vadinama Maldų šuliniu. Greta yra 3–4 ha Alkos pelkė. Alkos kalno rytinėje pusėje, pašlaitėje, yra nedidelė piltuvėlio formos duobė, išdėta akmenėliais.
Pasakojama esą alkakalnį supylė švedai, čia buvo aukojamos aukos dievams, stovėjusi bažnyčia. Archajišku turiniu ypač išsiskiria pasakojimai apie kalne randamą druską ir retkarčiais kylančius garus. Su senovės religijos apeigomis siejamas Maldų šulinys, į kurį, pasak ankstesnius žmonių pasakojimus, žmonės aukodavo įvairias gėrybes dievų garbei. Ant alkakalnio buvo pastatytas apžvalgos bokštas, šiuo metu jo nėra. 4 km į rytus stūkso Mikytų piliakalnis.
Vilniaus Tauras

Vilniaus tauras – alaus ir gaiviųjų gėrimų gamykla, veikusi Vilniuje nuo XIX a. septintojo dešimtmečio iki XXI a. pirmojo dešimtmečio.

Istorija

„Vilniaus tauro“ pradžia yra XIX a. septintajame dešimtmetyje Abelio Soloveičiko ir Isero Bero Volfo Lukiškėse įkurta alaus gamykla. Atsiskyrus Vilniaus ir Kauno gubernijoms, gamyklą nupirko Vilhelmas Šopenas. 1897 m. gamyklą įsigijo Morduchas Ovsiejus Epšteinas ir sujungė ją su 1872 m. įkurta Epšteino alaus darykla. 1897 m. kovo 28 d. Epšteinas įkūrė Vilniaus alaus darymo akcinę bendrovę „Šopen“. Pradinis bendrovės kapitalas – 350 tūkst. rublių, vėliau buvo padidintas iki 500 tūkst. rublių. Tuo metu tai buvo vienas didesnių bravorų Vakarų Rusijos imperijoje. 1914 m. per metus pagamindavo 300 tūkst. kibirų (vienas kibiras – 12,99 litro). Bravoro alus pristatytas tarptautinėse parodose Čikagoje (1898 m.), Paryžiuje (1904 m., apdovanotas Grand Prix ir aukso medaliu), Sankt Peterburge (1909 m.), Odesoje (1910 m.).
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui alaus gamyba buvo nutraukta, įrenginiai demontuoti. Gamyba atkurta tik 1921 m. 1935 m. rudenį bendrovės pirmininkas Taubas ir įmonės direktorius Rozentalis, pasinaudoję ekonominiais Iljos E. Lipskio firmos sunkumais, privertė jį uždaryti Lipskio alaus ir spirito gamyklą, prižadėję išmokėti kompensaciją. Tokiu būdu XX a. ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje Šopeno alaus darykla liko vienintelė alaus gamybos įmonė Vilniaus mieste.
Antrojo pasaulinio karo metu gamykla mažai nukentėjo. Tarybų valdžia gamyklą nacionalizavo. Vėliau, prijungus jungtinę vaisvandenių fabrikų įmonę „Šaltinis“, alaus darykla tapo alaus ir mineralinio vandens kombinatu „Tauras“. XX a. šeštajame dešimtmetyje kombinatas pervadintas alaus darykla „Tauras“. Per dešimtmetį baigta dešimt metų trukusi plėtra, mechanizacija ir renovacija, leidusi pasiekti 18,5 mln. litrų per metus alaus produkciją.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, kombinatas tapo Vilniaus valstybine alaus ir nealkoholinių gėrimų įmone „Tauras“, kiek vėliau – akcine bendrove „Vilniaus Tauras“, o dešimtmečiui baigiantis, „Vilniaus Tauro“ kontrolinį akcijų paketą nupirko danų koncernas „Danish Brewery Group“. XXI a. pirmajame dešimtmetyje gamyba iš Vilniaus perkelta į Panevėžį.
Tinktūra

Tinktūra (lot. Tinctura) – skystas vaistinis preparatas, gaminama iš vaistažolių ir spirito ar degtinės. Stiprumas 40-70 % alkoholio.

Gaminimas

Paruoštos susmulkintos vaistažolės sudedamos į stiklainį ir užpilamos degtine ar medicininiu spiritu. Skirtingoms tinktūroms imamas nurodytos koncentracijos alkoholis. Indas uždengiamas ir laikomas 20-24° temperatūros patalpoje 7 ar daugiau dienų (pagal nurodymą). Po to skystis perkošiamas ir supilamas į butelį.
Gaigalų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Perkalių piliakalnis 10 kmPakryžės piliakalnis 3 kmKarališkių piliakalnis 7 kmVališkių piliakalnis 10 kmKulionių piliakalnis 14 kmDaubariškių piliakalnis 12 kmLiesėnų piliakalnis 10 kmAvilčių piliakalnis 1 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Antnugaris

Antnugaris (angl. backplate) – šarvas (paprastai – plokštinis), dengiantis nugarą. Antnugariu vadinama ir užpakalinė kirasos dalis.
Antnugaris sudarydavo porą (kirasa) su antkrūtiniu. Viršutinę antkrūtinio dalį dažnai pridengdavo goržetas. Prie apatinio antkrūtinio krašto dažnai prisegdavo šarvinį sijonėlį (angl. faulds), kuris pridengdavo sėdmenis ir viršutines šlaunų dalis.
Antnugariai būdavo vartojami rečiau už antkrūtinius, kadangi gana dažnai šansai būti užpultam iš nugaros yra mažesni.
Šaučikių senovės žemdirbystės vieta

Vieta

Šaučikių kaimo žemių rytiniame pakraštyje, miške, apie 20 ha plote išliko akmenų krūsnių ir pylimų, kurie išsidėstę Erlos upės pakrantės aukštumose. Pietinėje-pietvakarinėje dalyje dominuoja krūsnys, kurių skersmuo 1,5-3 m, o aukštis iki 0,2-0,3 m. Pylimų daugiausia šiaurės vakarinėje laukų dalyje. Jie iki 2 m pločio, suplokštėję, pasidengę miškožemio sluoksniu, iki 0,2 cm aukščio. Dalis akmenų krūsnių nuardyta.
Senovės žemdirbystės vietos pietvakariniame pakraštyje yra vėlyvos kaimo kapinaitės, apjuostos griovio, kurį kasant apardyta dalis krūsnių.

Tyrimai

2003 m. išaiškino Vilniaus universiteto ir Kretingos muziejaus archeologinė žvalgomoji ekspedicija (vadovas Algimantas Merkevičius).
2004 m. apmatavo ir kartografavo Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė (Vilniaus universitetas), Julius Kanarskas (Kretingos muziejus) ir Renaldas Augustinavičius (Kultūros paveldo centras).
Šalinėnai

Istorija

Šalinėnai priklausė Balčių dvarui. Minimas nuo 1634 m. Dvaro savininkai – didikai Strutinskiai – 1637–1744 m. laikotarpiu buvo išnuomavę Tomaševičiams. XVIII a. antroje pusėje dvarą, tuo pačiu ir kaimą, įsigyjo Chliudzinskiai. 1790 m. gyveno 45 baudžiauninkai, nuomavo žemę 4 laisvųjų valstiečių šeimos (31 asmuo) ir 11 šlėktų – viso 87 gyventojai. Veikė karčiama, kurią nuomojo Antalieptės žydas Radovičius.
Po baudžiavos panaikinimo 1865 m. gyveno 24 šeimos, 132 asmenys. Balčių dvaro savininkas, kuriam priklausė Šalinėnų kaimas, ponas Averlianas Chliudzinskis 14-ai šeimų skyrė po 18 dešimtinių žemės. Trys nuomotojai žemę išsipirko vėliau, o 7-ios šeimos liko be nieko. Iki XIX a. pabaigos visa žemė priklausė valstiečiams. 1913 m. kaime įvyko žemės reforma. Visi 27 valstiečiai gavo sklypus ir pradėjo keltis į vienkiemius.
1941 m. birželio-liepos mėnesiais kaime aktyviai veikė partizanų-sukilėlių būrys. Vokiečių okupacija praėjo ramiai. Artėjant frontui 3 gyventojai pasitraukė į Vakarus. Paskelbus mobilizaciją į Sovietinę armiją nestojo nei vienas šaukiamasis. Juos gaudė ir 6 sugavę išsiuntė į frontą. Du žuvo, du žuvo partizanaudami, o 17 teisė ir ištrėmė į Vorkutos bei Karagandos lagerius. Grįžo tik 6. Tris šeimas ištrėmė, dvi bijodamos trėmimų „išnyko“. Po tokio nukraujavimo kaimas nebeatsigavo. Jei 1943 m. gyveno 135, tai 1950 m. – 82 gyventojai. Ne mažiau nukentėjo kai 1966–1970 m. numelioravę įrengė ganyklas, dėl kurių iškėlė 8 sodybas. Dabar kaime beliko 15 gyventojų, 3 ūkiai.

Kapinės

Nuo seniausių laikų veikė kapinaitės, kuriose iki baudžiavos panaikinimo laidojo visus mirusius baudžiauninkus ir kai kuriuos šlėktas. Vėliau laidojimų mažėjo. XX a. laidojo tik senelius, kūdikius ir vienišius. Paskutinį mirusįjį palaidojo 1955 m. Gerokai apleistos, akmeninė tvora išgriuvusi, prižiūrimi tik trys kapai.
Jurgio Matulaičio aikštė

Jurgio Matulaičio aikštė – aikštė, esanti Vilniuje, Viršuliškių mikrorajone. Pavadinta lietuvių palaimintojo ir Vilniaus arkivyskupo Jurgio Matulaičio (1871–1927) vardu. Aikštėje stovi katalikiška J. Matulaičio bažnyčia (J. Matulaičio a. 3). Čia veikia Vilniaus arkivyskupijos Vilniaus II–ojo dekanato Palaimintojo Jurgio Matulaičio parapija, VšĮ Pal. J. Matulaičio socialinis centras, VšĮ Pal. J. Matulaičio Šeimos pagalbos centras (J. Matulaičio a. 3).
Taip pat J. Matulaičios aikštės adresu yra registruotos įvairios privačios įmonės. Didžiausia iš jų – polietileno plėvelių gamintoja UAB „Somlita“ (116 darbuotojų). Kitos įmonės: UAB „Laidojimo paslaugų centras“ laidojimo namų šarvojimo salė, UAB „Instra“, MELEDA Odontologijos Klinika (J. Matulaičio a. 5), IĮ R. Rostovos Odos, Veneros ir ginekologinių ligų kabinetas, Dariaus Petrausko įmonė „BalduAmatas“ ir kt.
Taip pat šiuo adresu yra registruotos įvairios viešosios įstaigos, visuomeninės ir kitokios organizacijos. Tai Sąjunga „Stabdyk Nusikalstamumą“, 663-ioji daugiabučio namo savininkų bendrija, Platiniškių Naujakurių Asociacija, Bendruomenė „Viršuliškės“, Viešoji Įstaiga „Škoda Klubas“, Visuomeninė Organizacija Vilniaus Miesto Medžiotojų Klubas „Urkis“, , Šiuolaikinės Penkiakovės Klubas „Gardemarius“, VšĮ Lieknėjimo ir sveikatingumo centras, Forumas „Kultūros Eksperimentai“, VšĮ Bendruomenės Projektų Agentūra, VšĮ „Valso Sūkury“, Advokatės Vitos Neverauskaitės kontora.
FNH

Fabrique Nationale de Herstal, Fabrique Nationale ar tiesiog FN – ginklus gaminanti Belgijos kompanija.
Oficialus kompanijos pavadinimas yra FN Herstal. Firmos padalinys JAV vadinasi FNH USA. FN priklauso Herstal Group, kuri yra ir JAV ginklų kompanijų U. S. Repeating Arms Company bei Browning Arms Company savininkė.
FN, kuris tada vadinosi Fabrique Nationale d’Armes de Guerre ('Nacionalinė karo ginklų gamykla'), įsikūrė nedideliame Herstalio mieste prie Lježo 1889 m. tam, kad pagamintų 150 000 Mauser 89 šautuvų Belgijos vyriausybei.
1898 m. kompanija FN užmezgė ilgalaikius ryšius su garsiu to meto ginklų konstruktoriumi Džonu Brauningu (John Moses Browning).
FN buvo svarbiu Belgijos motorinių transporto priemonių gamintoju. Automobilius gamino XX a. pradžioje, motociklus gamino iki 1965 m., o sunkvežimius – iki 1970 m.
XX a. ketvirto dešimtmečio pabaigoje į Jungtinės Karalystės ginkluotę priimtas aviacinis kulkosvaidis. 303 Browning buvo pagal licenciją gamintas FN Browning, o ne Colt-Browning, kaip jį dažnai vadina.
Džonas Brauningas buvo pradėjęs projektuoti savitaisį pistoletą Browning GP35 High Power, kurį 10 metų po Dž. Brauningo mirties pabaigė FN konstruktorius Dieudonné Saive. Šį garsų, iki šiol vertinamą pistoletą gamino FN.
Kompanija FN Manufacturing LLC, esanti Columbia mieste (Pietų Karolina, JAV), yra FN karinio skyriaus dalis. Ji kuria ir gamina JAV vyriausybės užsakytus karinius ir policinius ginklus (pvz., šautuvus M16, lengvuosius kulkosvaidžius M249 SAW, vidutinius kulkosvaidžius M240, FNP serijos pistoletus, M2 Browning sunkiuosius kulkosvaidžius.
Stranger in This Town

Apie albumą

Albumo dainos daugiau orientuotos į bliuzą. Pagrindines gitaros ir vokalo partijas atlieka Richie Sambora, jam būgnais pritaria Tico Torres, pianinu David Bryan, o bosine gitara groja Tony Levin. Dainoje „Mr. Bluesman“ pagrindinės gitaros solo sugrojo Eric Clapton.
„Ballad of Youth“, „One Light Burning“ ir „The Answer“ Sambora parašė muzikuodamas grupėje Shark Frenzy, su kuria grodavo prieš prisijungdamas prie Bon Jovi, o dainą „Rosie“ sukūrė padedamas Jon Bon Jovi.
Pagrindinis albumo singlas „Ballad of Youth“ JAV Billboard Hot 100 tope pasiekė 63-ią vietą, tačiau kiti du – „One Light Burning“ ir „Stranger in This Town“ į topus nepateko, taip pat visiems šiems trims singlams sukurti video klipai.
Koncertinių Bon Jovi turų metu Richie kartais su grupe sugrodavo dainą „Stranger in This Town“, dažniausiai Lost Highway koncertinio turo metu, 2008 m.
Fenomenologija

Fenomenologija – Edmundo Huserlio (Edmund Husserl, 1859–1938) sukurtas filosofijos metodas, kuriuo siekiama aprašyti žmogaus sąmonės turinį ir atskleisti jame esančių fenomenų (reiškinių) esmes. „Fenomenologija“ dar vadinama visa iš Huserlio kilusi XX a. filosofijos kryptis. Ji buvo itin reikšminga formuojantis tokioms kryptims kaip egzistencializmas ar hermeneutika. Dėl to fenomenologais gali būti vadinami ir šių krypčių atstovai. Taip pat „fenomenologija“ perkeltine reikšme gali būti vadinamas beveik bet koks (ne tik filosofinis) sąmonėje patiriamų reiškinių aprašymas.

E. Huserlio fenomenologija

E. Huserlio tikinimu, nors apie nepriklausomą daiktų būtį ir negalime pasakyti nieko tikro, galime neabejoti tuo, kad jie tiesiogiai pasirodo mūsų sąmonėje, nesvarbu, ar mūsų patiriamas daiktas tikras, ar tik iliuzija. Į objektus galima žiūrėti ne kaip į daiktus savaime, bet kaip į formuojamus ar „numatomus“ sąmonėje.
Sąmonė visada yra ko nors suvokimas: mąstydami suprantame, kad mintis „nurodo“ į kokį nors objektą. Mąstymo veiksmas ir minties objektas yra vidujai susiję bei priklausomi vienas nuo kito. Sąmonė ne tik pasyviai fiksuoja pasaulį, bet ir aktyviai jį formuoja ar „numato“. Tad, siekdami tikrumo pirmiausia turime ignoruoti ar „iškelti tarp skliaustų“ visa, kas yra anapus mūsų tiesioginio patyrimo; išorės pasaulis privalo išsitekti tik mūsų sąmonės ribose. Ši vadinamoji „fenomenologinė redukcija“ yra pirmas svarbus E. Huserlio žingsnis. Visa, kas nėra „imanentiška“ sąmonei, turi būti be dvejonių atmesta; visa tikrovė, kokia ji patenka į mūsų sąmonę, tėra gryni „fenomenai“, ir tai vienintelis absoliutus faktas, nuo kurio pradėjus galima eiti toliau. Tačiau, šito mūsų keliamiems klausimams išspręsti nepakanka. Nes bemaž visa, ką aptinkame žvalgydami savo sąmonės turinį, tėra atsitiktinių fenomenų kaita, chaotiškas sąmonės srautas, ir vargu ar rasime čia nors kiek tikrumo. Vis dėlto E. Huserlio „grynieji“ fenomenai yra daugiau nei atsitiktinės individualumo apraiškos. Jie sudaro universalių esmių sistemą, nes fenomenologija kiekvieną objektą rutulioja vaizduotėje tol, kol suranda jame tai, kas nekinta.
Fenomenologinis pažinimas fiksuoja ne pavydą ar raudonos spalvos potyrį, bet universalius šių dalykų tipus arba esmes, pavydą ir raudonumą kaip tokius. Suvokti kurį nors fenomeną iki galo, išgrynintu pavidalu – reiškia perprasti, kas jame esminga ir nekintama.
USS Carl Vinson (CVN-70)

Pastabos apie pavadinimą

Tradiciškai tik nedaugelis laivų Jungtinių Valstijų kariniame jūrų laivyne buvo pavadinti asmenų, buvusių gyvų per laivo krikštą, vardu. Tačiau paskutiniu metu šis skaičius pradėjo augti ir į sąrašą patenka Carl Vinson (CVN-70), Hyman G. Rickover (SSN-709), Arleigh Burke (DDG-51), John C. Stennis (CVN-74), Bob Hope (T-AKR-300), Ronald Reagan (CVN-76), Nitze (DDG-94), Jimmy Carter (SSN-23) ir George H. W. Bush (CVN-77).
Malpilio savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies.
Gerontopsichologija

Gerontopsichologija (sen. gr. gerōn (kilm. gerontos) – senis + psichologija) – psichologijos šaka, kuri tiria pagyvenusių ir senyvų žmonių psichikos ir elgsenos dinamiką ir dėsningumą. Gerontopsichologija glaudžiai susijusi su gerontologija ir amžiaus tarpsnio psichologija. Naudojamasi jų tyrimo metodais. Gerontopsichologija siekia rasti būdų pailginti aktyvų ir pilnavertį žmogaus gyvenimą.
Gerontopsichologija, remdamasi biologijos, įvairių psichologijos šakų, sociologijos duomenimis, nustato žmonių senėjimo laipsnį, sprendžia susilpnėjusių psicihinių funkcijų kompensacijos, asmenybės adaptacinių galimybių ir kitas problemas, kurias kelia kai kurių senstančio žmogaus sistemų heterochroninė dinamika.
Gerontologijos ištakos siekia XIX a. pabaigą, kaip savarankiška disciplina susiformavo XX a. antrojoje pusėje.
Viliutė Jautakienė

Biografija

1984 m. baigė Klaipėdos žemės ūkio buhalterinės apskaitos technikumą, 1998 m. baigė Lietuvos žemės ūkio universitetą, ekonomistė.
1995 m. Skuodo rajono savivaldybės administracijos Aleksandrijos seniūnijos, 2005 m. Skuodo seniūnijos seniūnė.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai Skuodo rajono skyriaus narė.
2000–2003 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Skuodo rajono savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Juozas, vaikai Marius, Robertas, Asta.
Dzinmenas

Dzinmenas arba Kinmenas (kin. 金門, pinyin: Jīnmén) – nedidelis salynas, administruojamas Taivano (Kinijos Respublika, KR). Administraciškai šis salynas laikomas Dzinmeno apskritimi (kin. 金門縣, pinyin: Jīnmén Xiàn) ir priklauso Fudziano provincijai. Į salyną pretenzijas reiškia Kinijos Liaudies Respublika (KLR) ir priskiria jį savo Fudziano provincijos Čiuandžou prefektūrai. Salynas yra apie 2 km atstumu nuo Siameno.
Salynui priklausančios salos: Didysis Dzinmenas, Mažasis Dzinmenas, Vučiu salos (Dačiu, Siaočiu), Dongdingas, Dadanas, Erdanas.
Bendras salyno plotas yra 153,056 km², jame gyvena 84 570 žmonių (2008 m. duom.). Administracinis centras – Dzinčengas. Plėtojamas turizmas. Dauguma apskrities gyventojų kalba Hokiano dialektu.

Istorija

Priešingai nei su Taivano sala ar Penghu salomis, Kinijos vyriausybė niekada neperleido Dzinmeno į Japonijos rankas. Salynas sudarė tiek KLR, tiek KR Fudziano provincijos dalį. Visgi Japonija užgrobė Dzinmeną Antrojo Kinijos-Japonijos karo (1937–1945 m.) metu.
Seniau ilgą laiką Dzinmenas buvo karinė teritorija. XX a. pab. teritorija perleista civilinės vyriausybės valdžion, buvo leista judėti po salą.
Johanas Vincentas Salvadoras

Johanas Vincentas Salvadoras (Salvedor, Salveder, Salvandor, Salvator, Selvetter, minimas 1661 m. – 1687 m.) – architektas, statybininkas. Austrų tautybės, kilęs iš Graco.