google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacija

Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacija (LSSA) – juridinio asmens teises turinti ne pelno organizacija, siekianti spręsti savo narių bendrąsias problemas, atstovauti narių bendriesiems interesams, koordinuoti narių kryptingą veiklą patirties dalijimuisi, kvalifikacijos kėlimui bei teisėtai gynybai, stiprinti vietos savivaldą. Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacija užregistruota 2001 m. birželio 22 d.

Struktūra

Lietuvoje yra 60 savivaldybių (8 miestų), kuriose yra 536 seniūnijos – savivaldybių administracijų struktūriniai teritoriniai padaliniai arba filialai. Didžiausia savivaldybė yra sostinės Vilniaus miesto (542287 gyventojai ir 21 seniūnija), o mažiausia – Neringos savivaldybė (2700 gyventojų, 2 seniūnijos). Seniūnas yra seniūnijos vadovas. Asociacijos nariais yra 295 seniūnai.
Aukščiausioji asociacijos atstovaujamoji institucija yra asociacijos narių suvažiavimas. Suvažiavime seniūnams atstovauja delegatai pagal turimas kvotas. Suvažiavimas tvirtina ir keičia asociacijos įstatus, 2 metų laikotarpiui renka Tarybą, tarybos pirmininką, vicepirmininkus – apskrities koordinatorius ir revizorių. Suvažiavimas nustato ir keičia asociacijos narių įnašų ir mokesčių dydį bei mokėjimo tvarką.
Tarp suvažiavimų asociacijai vadovauja Taryba. Tarybą sudaro po vieną nuo savivaldybes deleguotą asociacijos narį, tarybos pirmininkas, vicepirmininkai. Tarybos pirmininkas koordinuoja asociacijos veiklą, atstovauja asociacijai Lietuvos savivaldybių asociacijoje, LR Seime, Vyriausybėje, Prezidentūroje, Nevyriausybinėse organizacijose bei užsienio valstybių savivaldybių ir tarptautinėse vietos savivaldos organizacijose.

Veikla

Asociacijos veikla grindžiama narių savarankiškumo, valdžios decentralizavimo, kolegialumo, teisėtumo, demokratiškumo, skaidrumo ir atsakomybės principais.
Asociacija, koordinuoja ir skatina bendradarbiavimą tarp Lietuvos seniūnijų, teikia seniūnams konsultacijas, jiems atstovauja ir gina; stiprina vietos valdžios, verslo sektoriaus ir nevyriausybinių organizacijų savitarpio supratimą ir partnerystę, skatina aktyvų piliečių dalyvavimą vietos valdžios institucijoms priimant sprendimus, stiprina bendruomeninio judėjimo plėtrą; teisės aktų nustatyta tvarka teikia pasiūlymus ir dalyvauja rengiant bei svarstant įstatymų ir kitų teisės aktų projektus susijusius su seniūnijų, bendruomenių veikla; organizuoja seniūnų mokymą. Asociacija bendradarbiauja su organizacijomis, atstovaujančiomis kitų subjektų bendriems interesams.
Asociacija bendradarbiauja su Lietuvos savivaldybių asociacija/LSA/, Kaimo bendruomenių sąjunga, Labdaros fondu „Lietuvos – JAV iniciatyvos“ /LUSI/ ir užsienio kolegomis – Latvijos vietos ir regionų vykdomųjų direktorių asociacija, Lenkijos kaimiškųjų savivaldybių sajunga.
Medpadžiai

Medpadžiai (t. p. klumbokai, kurpės, medkurpės, medžiokai, mediniai, šliurės) – tradicinis liaudiškas apavas mediniu padu su odiniu viršumi. XIX amžiaus pabaigoje – XX amžiaus pirmojoje pusėje buvo daugelio valstiečių ir miestelių gyventojų kasdieninis apavas; kai kur avėti ir po Antrojo pasaulinio karo. Buvo su užkulniais, be jų (dažniausiai avėti moterų) arba su aulais. Kartais buvo puošiami įspaustais raštais, skylutėmis, iškarpytais dantukais.
Medpadžiai buvo patogesnis apavas už klumpes. Žemaitijoje jie avėti lygiagrečiai su klumpėmis. Suvalkijoje buvo gaminami medpadžiai vaikščiojimui lauke ir namuose – pastarieji buvo lengvesni (kaip šlepetės). Medpadžių viršui tiko senų aulinių batų aulai. Nunešiojus vienus medinius padus, ta pati oda tiko naujai porai padaryti.
Medpadžius darė klumpdirbiai arba patys valstiečiai.
Slovakijos futbolo varžybos 1981–1982 m.

1981–1982 m. pirmenybės

Slovakijos komandos dalyvavo Čekoslovakijos čempionate.
Seskaras

Seskaras (rus. Сескар; suom. Seiskari; šved. Seitskär) – sala Suomių įlankoje (Baltijos jūra), priklausanti Leningrado sričiai (Rusija).

Geografinė padėtis

Salos ilgis (šiaurės pietų kryptimi) – 5 km, plotis (rytų vakarų kryptimi) – 1 km, plotas 4,2 km²
Sala yra 20 km į šiaurę nuo pietinės Suomių įlankos pakrantės, 100 km į vakarus nuo Sankt Peterburgo.
Sala priklauso Leningrado srities Kingisepo rajonui. Norint jachta aplankyti salą, reikia gauti Rusijos pasienio kariuomenės leidimą.

Istorija

Iki 1940 m. sala priklausė Suomijai ir buvo atskiras Seiskario (suom. Seiskari) municipalitetas, priklausęs Viipuri provincijai ir Pietų Karelijos regionui.
1940 m., po Žiemos karo, pagal Maskvos taikos sutartį Seskaras atiteko TSRS. Po Antrojo pasaulinio karo šis salos perdavimas buvo patvirtintas.
Sudis

Sudis (lot. sudis, dgs. sudes) – specialus baslys, įėjęs į Romos legionierių ekipuotę, naudotas lauko įtvirtinimams įrengti. Kiekvienas legionierius paprastai nešdavosi du sudžius.
Kartais vadintas lot. valus. Gana dažnai neteisingai vadinamas lot. pilum murale 'sienos ietis'.
Sudžiai būdavo daromi iš lapuočių medienos (paprastai – ąžuoliniai), apie 150–180 cm ilgio ir apie 5–10 cm storio storiausioje vietoje. Skerspjūvis kvadratinis. Sudis plonėja į abu galus. Viduryje yra plonesnė vieta, tinkama naudoti kaip rankena. Aptikti egzemplioriai buvo grubiai aptašyti.
Manoma, kad sudžius naudojo laikiniems įtvirtinimams rengti, nors kaip jie atrodė ekspertai ginčijasi iki šiol.
Gali būti, kad sudžius naudojant įrengiant legiono žygio stovyklos kastros pylimus. Tam tikru kampu įsmeigti į pylimo šlaitą jie turėjo būti barjeras lipantiems užpuolikams. Vertikaliai susmeigti pylimo viršuje jie galėdavo sudaryti tvorą. Tačiau eksperimentai su sudžiai parodė, kad tokios kliūtys lengvai išardomos dėl sudžių simetriškumo – tereikia ištraukti sudžius iš žemės.
Kitas galimas sudžių panaudojimo variantas yra kryžmai poromis surišti sudžius ir šiuo „kryžius“ nedideliais nuotoliais pritvirtinti prie ilgo plono rąsto. Taip būtų gaunama prieškavalerinė užtvara. Tokias užtvaras galėjo panaudoti kaip kilnojamus barjerus keliams ar vartams pertverti.
Tris sudžius sutvirtinus statmenai gaunama kliūtis, primenanti prieštankinį ežį. Gausiai ir tankiai sustatytų ežių neįmanoma nustumti ar pargriauti. Surištinės kliūtys iš sudžių atrodo realiai, tokiam naudojimui tinka tiek simetriška sudžių sandara, tiek suplonėjimas centre, patogus surišimui.
Kurmagala

Istorija

Kurmagala (Хурмогола) minima 1387 m. Jogailos privilegijoje Skirgailai, sudarė Trakų kunigaikštystės šiaurinį pasienį. Seniau čia būta dvaro, vėliau viensėdijos pavadinimu Šventupė (Швентипе).
Iki XIX a. pirmosios pusės Kurmagala buvo Karmėlavos seniūnijos kaimas, Karmėlavos parapijos šiaurinis pakraštys.
Herpetofobija

Herpetofobija – patologinė roplių ir (arba) varliagyvių baimė, viena iš labiausiai paplitusių specifinių fobijų, panaši į ofidiofobiją.
Herpetofobai skirtingai jaučia baimę – vieniems ji pasireiškia nerimu, kitiems – panika. Dažniausiai pasitaikanti reakcija – pykinimas. Jei ši fobija kelia sunkumų gyvenime, būtina kreiptis į psichologą ar psichoterapeutą. Geriausių rezultatų pasiekiama taikant kognityvinę elgesio terapiją.

Priežastys

Mokslininkai priskiria herpetofobiją vadinamosioms evoliucinėms fobijoms. Mūsų protėviai, norėdami išlikti, bijojo nuodingų gyvačių įgėlimų. Vėliau pradėta bijoti visų gyvačių, o dar vėliau – ir kitų roplių ar varliagyvių, kurių judėjimo būdas primena gyvates.
Kiekvieno vaiko didžiausias autoritetas – tėvai. Jeigu tėvai į roplius ar varliagyvius reaguoja nerimu ar net panika, vaikas tokią reakciją įsidėmės ir galiausiai pats pradės bijoti to paties.
Herpetofobijos vystymuisi kartais įtakos turi roplių sugebėjimas puikiai maskuotis, greitai ir tyliai judėti, įsiskverbti į sunkiai pasiekiamas vietas. Be to, gyvatės yra puikios plaukikės. Būtent dėl to žmogus jas pastebi paskutinę akimirką ir, neturėdamas laiko įsižiūrėti, ar šita rūšis yra nuodinga, išsigąsta. Šis jausmas gali būti įsimintas ir laikui bėgant tapti įpročiu.
Daugelyje kultūrų šią baimę kursto nežinojimas ir prietarai. Pavyzdžiui, Vidurinės Azijos gyventojai tradiciškai laiko visas gyvates nuodingomis ir jų bijo.
Be to, retai laikoma, kad ropliai ar varliagyviai yra patrauklūs bei gražūs. Daugumai jie kelia pasibjaurėjimą.
Katyčių evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Parapija Katyčiuose įkurta 1558 m. Po 10 metų pastatyta pirmoji bažnyčia. Po maro ištuštėjusiose apylinkėse apsigyveno nemažai vokiečių tautybės žmonių, pamaldos buvo laikomos vokiečių ir lietuvių kalbomis. 1809 m. bažnyčią netikėtai aplankė Prūsijos karalienė Luizė. Bendraudama su parapijiečiais ji pažadėjo ir vėliau dovanojo 600 kg sveriantį varpą. 
Katyčių bažnyčia iš lauko akmenų ir plytų, bet mediniu bokštu pastatyta 1734 m., šalia senųjų kapinių. 1801 m. praūžus stipriam viesului nulaužtas bažnyčios bokštas. 1894 m. Katyčių bažnyčia dar kartą iš pagrindų pertvarkyta, remon­tuota, įgijo stačiakampę formą. Mediniame bokšte kabėjo trys varpai, iš kurių vienas buvo dovanotas karalienės Luizės.
Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia nenukentėjo, tačiau daugiausia nuostolių patyrė sovietmečiu. 1955 m. valdžia bažnyčią nacionalizavo. Nutarus čia įrengti kino salę, prireikė pertvarkyti interjerą – išgriauti altorių, sakyklą, panaikinti religinę atributiką. Buvo nugriauta varpinė, dingo varpai, užverstos po grindimis buvusios kriptos. Į įrengtąjį „kultūros židinį“ katytiškiai atsisakė eiti. Nepasiekusi tikslų, valdžia bažnyčią 1958 m. grąžino tikintiesiems. Pamažu evangelikų liuteronų bendruomenė bažnyčią atstatinėjo. 
1991 m. Katyčių evangelikų liuteronų bendruomenė atgimė iš naujo. Netrukus prasidėjo ir bažnyčios remontas. Po 1992–1994 m. restauracijos vėl atstatyta varpinė, įkeltas varpas. 2008 m. pakeistos medinės stogo konstrukcijos, vokiškomis čerpėmis iš naujo uždengtas stogas. Iš Vokietijos buvo atvežti vargonai, kuriuos sustatė meistras Jorg Nass.

Architektūra

Bažnyčia sumūryta iš akmens ir plytų, asimetrinė, halinė vienanavė, vienbokštė. Statinys stačiakampio plano. Rytinėje pusėje pristatyta zakristija, o šiaurėje – prieangis. Statinio išorė lakoniškų formų – sienas skaido tik cokolio bei frizų traukos ir stačiakampiai langai. Pagrindinį fasadą užbaigia trapecinis frontonas, kuriame simetriškai išdėstyti nedideli langeliai ir kvadratinio plano bokštelis. Fasado centre yra stačiakampės durys. Šoniniuose fasaduose ypač ryškus, aukštesnis už sienas stogas.
Markazitas

Markazitas – sulfidų klasės mineralas, FeS₂. Jame gali būti įvairių priemaišų: Ni (iki 6 %), As, Sb, Ti, Co ir kt.
Kristalai rombinės singonijos. Būna žalvario geltonos spalvos žalsvo atspalvio. Metalo blizgesio, kietumas 6-6,5, tankis 4800-4900 kg/m³, trapus, skalumas netobulas, lūžis nelygus.
Susidaro hidroterminiu (randamas hidroterminių procesų metu susiformavusiose gyslose, kartu su piritu, sfaleritu, chalkopiritu, cinoberiu ir kt. sulfidais), egzogeniniu būdu. Žemės paviršiuje greitai oksiduojasi sudarydamas geležies oksidus, hidroksidus ir sulfatus.
Naudojamas sieros rūgščiai gaminti.
Dmitrijus Zubovas

Biografija

1827 m. jam atiteko Šiaulių ekonomija ir kiti Lietuvoje buvę brolio Platono Zubovo dvarai (Didždvaris, Ginkūnai, Joniškis, Plungė, Kretinga ir kt.).
Vasaromis Dmitrijus Zubovas su šeima rezidavo Šiauliuose, Didždvario dvare, o žiemą gyvendavo kituose dvaruose, dažniausiai Ginkūnuose, kuriuose tvarkė svarbiausius savo ūkio ir šeimos reikalus. Be tradicinės žemdirbystės, Ginkūnuose plėtojo gyvulininkystę, įkūrė veislinių, iš Vokietijos atgabentų galvijų bandą, o jiems prižiūrėti pasamdė veterinarijos gydytoją. Vėliau didesnį dėmesį skyrė augalininkystei, pradėjo auginti cukrinius runkelius, įvedė daugialaukę sistemą. Be to vertėsi vynininkyste.
Labiausiai nuo Šiaulių atitolusį Kretingos dvarą 1828 m. balandžio 20 d. užstatė 9 metams grafui Mykolui Tiškevičiui. Dvaro vietininkas Tarvydų kaimo žemėse 1829 m. įkūrė Kretingos dvaro ūkinį padalinį – dvaro savininko garbei Dimitravu pavadintą palivarką, o tarp jo ir Joskaudų kaimo plytėjusias nederlingas, smėlingas žemes užsodino spygliuočių mišku (dabar – Dimitravo ir Joskaudų miškų masyvas).
Grafas skyrė daug dėmesio savo dvarų sodybų puoselėjimui ir atnaujinimui. Jo laikais pastebimai išaugo Ginkūnų dvaras, tapęs ekonomijos centru. Didždvario vasaros rezidencijoje buvo pradėti statyti nauji rūmai, pagalbiniai dvaro pastatai, pradėtas kurti parkas. Kretingos ir Plungės dvarų sodybose baigti formuoti peizažiniai parkai, kurie 1839 m. drauge su Gargždų, Rietavo ir Šateikių parkais buvo priskiriami prie žymiausių ir gražiausių angliško landšaftinio stiliaus parkų Telšių apskrityje.
1834 m. rugpjūčio 29 d. grafas D. Zubovas ir Kretingos bernardinų vienuolyno gvardijonas Silvestras Stanevičius pasirašė sutartį dėl vienuolynui priklausančios kasmetinės duoklės mokėjimo, dėl kurios ginčai tarp dvaro ir vienuolyno vyko nuo Platono Zubovo valdymo laikų.

Vaikai

Dmitrijus Zubovas buvo vedęs kunigaikštytę Praskovją Viazemskają (Прасковья Александровна Вяземская; 1772-1835), su kuria susilaukė 4 dukterų ir vienintelio sūnaus.
Vyriausioji duktė Jezilaveta (1790-1862) ištekėjo už barono Grigorijaus fon Rozeno (1782-1841). Antroji duktė Varvara pirmąkart ištekėjo už grafo Pavelo fon Suchteleno, o antrąsyk – už Zelštremo. Trečioji duktė Jekaterina (1801-1821) ištekėjo už Andriejaus Paškovo, tačiau netrukus, keturioliktą dieną po vienintelės dukters Jevdokijos gimdymo 1821 m. balandžio 27 d. mirė. Ketvirtoji duktė Ana(† 1869) ištekėjo už grafo Karlo Knuto.
Vienintelio sūnaus Nikolajaus (1801-1871) palikuonys tvirtai įsikūrė Lietuvoje, susigiminiavo su vietiniais bajorais, rėmė tautinį lietuvių judėjimą, pasižymėjo švietėjiška ir kultūrine veikla.
Lietuvos Raudonosios pagalbos biuletenis

Lietuvos Raudonosios pagalbos biuletenis – Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos CK laikraštis, ėjęs 1935 m. Kaune.

Istorija

Daugintas hektografu. Išėjo trys numeriai. Buvo skelbiamos Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos finansinės ataskaitos, rašoma apie sunkias politinių kalinių komunistų gyvenimo sąlygas.
Eugenijus Ivanauskas (1959)

Eugenijus Ivanauskas (g. 1959 m. gegužės 30 d. Kaune) – Lietuvos archeologas, istorikas.

Biografija

1977 m. baigė Kauno 28-ąją vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
1986–1991 m. Mokslinės – metodinės kultūros paminklų tarybos istorikas ir archeologas. 1991–2003 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro (nuo 1995 m. Kultūros paveldo centras) archeologas. 2005 m. Lietuvos banko Kauno skyriaus muziejininkas .
Archeologija susidomėjo 1964 m. radęs auksinę grandinėlę Kauno senamiestyje. Nuo 1989 m. vykdė archeologinius žvalgomuosius tyrimus. Svarbiausia tyrimų sritis – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės numizmatika, dvarvietės, kaimavietės, senamiesčiai, lobių radimvietės.
Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.

Tyrinėti objektai

Vilkijos senamiestis, Zoviškių, Brūžės senovės gyvenvietės, Kurmaičių (Kretingos raj.) pilkapių vieta, Kulautuvos (Kauno raj.) deginimo apeigų vieta, Gėluvos (Raseinių raj.) kapinynas .
Pakvaišę žaidimai (1997)

Siužetas

Džordžas Farberis su žmona Ana ir sūnumi atvyksta atostogų į vasarnamį prie nuošalaus ežero. Pakeliui jie aplanko artimiausius kaimynus – Fredą ir Gerdą. Jų namuose vieši du jauni vaikinai – Polas ir Piteris, vieną kurių Fredas pristato kaip biznio partnerio sūnų.
Tačiau kaimynai Farberių šeimai atrodo keisti: jie bendrauja ne taip, kaip įprasta, elgiasi labai šaltai ir santūriai. Tačiau paslaugiai ir kaimyniškai, kaip visada – kartu su Polu padeda Džordžui sumontuoti jachtą, o Piteris vėliau net užsuka pasiskolinti kiaušinių.
Abu vaikinai nepaprastai mandagūs ir malonūs. Tačiau netrukus Polas ir Piteris pamažu ima plėsti „kaimyniško draugiškumo“ ribas, kol neperžengia ribų ir Džordžas nesusivaldęs pratrūksta ir skelia vienam jų antausį. Tuomet „žaidimai“ tampa rimti.
Antausis priverčia ylą išlysti iš maišo: po Piterio ir Polo išoriniu mandagumu slypi blogio pritvinkusios sielos. Jie maniakai, kuriems nereikalinga rimta priežastis ar motyvas – pavyzdžiui, kerštas, noras apiplėšti ar viltis gauti išpirką - kankinti žmones. Jie tiesiog paima Farberių šeimą įkaitas ir pradeda žaisti savo iškrypusius žaidimus.
Polas pasiūlo Farberiams kraupias lažybas: po dvylikos valandų jie bus negyvi. Paprasčiausias būdas Polui laimėti lažybas – tuoj pat išžudyti Farberių šeimą. Tačiau jis delsia: duoda aukoms 12 valandų. Kodėl? Vienintelis Polą ir Piterį verčiantis kankinti žmones veiksnys – tai sadistiškas noras pažeminti ir priversti juos jaustis nesaugiai. Maniakai į darbą paleidžia ne tik fizinius kankinimus, bet ir sunkiąją psichologinio smurto artileriją. Jiems tai didelis, sarkazmo kupinas žaidimas, kurį jų aukos yra priverstos žaisti arba jų laukia kur kas niūresnė ateitis…
Suasono domenas

Raida

Domenas buvo įkurtas apie 459 m. Vakarų Romos imperatoriaus Majoriano. Jis paskyrė Aegidijų Galijos kariniu magistru Suasono mieste, tačiau netrukus germanų gentys atkirto jo valdas nuo Romos imperijos, paversdamos jas eksklavu. Jis palaikė gerus santykius su frankais šiaurėje, kuriuos valdė Childerikas I.
464 m. Aegidius buvo nužudytas arba nunuodytas, ir po trumpo jo įpėdinio Paulo valdymo į valdžią atėjo jo sūnus Siagrijus. 476 m. Odoakras nuvertė paskutinįjį Romos imperatorių, ir Siagrijus prašė Rytų Romos imperijos pripažinti jo valstybę Romos paveldėtoja, tačiau ši teisė perduota barbarui Odoakrui. Dėl to Siagrijus nutraukė ryšius su Rytų imperija. Jis vis dar laikė save Romos vietininku ir save titulavo kunigaikščiu (dux), o germanai jį titulavo „romėnų karaliumi“.
481 m. mirus Frankų karaliui Childerikui, jo sūnus Chlodvigas pradėjo karą prieš Siagrijų. 486 m. jam pavyko sumušti Siagrijų Suasono mūšyje. Šis pabėgo pas Vestgotų karalių Alariką II, tačiau buvo sugrąžintas Chlodvigui ir nužudytas.
Po Chlodvigo mirties 511 m. Siagrijaus valdos buvo atkurtos kaip Merovingų valdoma Suasono karalystė ir davė pradžią Neustrijai.
Vytautas Beiga

Biografija

1954 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1957–1991 m. dirbo Baldų ir medžio apdirbimo pramonės ministerijos Eksperimentiniame konstravimo biure. 1959–1971 m. vyr. konstruktorius, 1971–1991 m. vyr. architektas.

Projektai

Suprojektavo miegamojo komplektą „Ąžuolas“ (1957 m.), bendrojo kambario ir miegamojo (1961 m.), sekcijinių („Vilnius 2“ 1972 m.) baldų. Pagal jo projektus pagaminta baldų Lietuvos atstovybei Maskvoje (1958 m.), tarptautinėms jaunimo stovykloms Gurzufe (1963 m.) ir Sočyje (1964 m.), Maskvos (1960 m., 1963 m.), Konakrio (Gvinėja, 1962 m.), Brazavilio (Kongas, 1967 m.) viešbučiams.
Tenzorinis procesorius

Tenzorinis procesorius (angl. Tensor Processing Unit arba TPU) – specialios paskirties integrinis grandynas, sukurtas išskirtinai kompiuterio mokymuisi.

Apžvalga

Apie tenzorinį procesorių buvo paskelbta 2016 m. gegužės mėn. Google I/O renginio metu, kai įmonė pranešė, kad TPU jų duomenų centruose buvo naudojamas daugiau nei metus.  Pasak Google inžinieriaus Normano Jouppi, TPU ASIC yra montuojami į aušinimo įrenginio vietą, kuri telpa į standžiojo disko ertmę duomenų centro stove. Lustas buvo specialiai sukurtas Google TensorFlow sistemai - simbolinei matematinei bibliotekai, naudojamai mašininio mokymosi taikymams, kaip pavyzdžiui neuroninių tinklų mokymui.  Tačiau „Google“ vis dar naudoja centrinius ir grafinius procesorius kitų tipų kompiuteriniam mokymuisi.  Kiti mokymosi greitininmo dizainai atsiranda iš kitų tiekėjų yra labiau orientuoti į integruotų valdiklių ir robotikos rinkoms.
„Google“ pranešė, kad jos sukurtas tenzorių apdorojimo lustas buvo naudojamas Go žaidime žaidžiant AlphaGo prieš Lee Sedol.
Lyginant su grafiniu procesoriumi, tenzorinis procesorius yra suprojektuotas išskirtinai didelės apimties riboto tikslumo skaičiavimams (pvz., sumažinant iki 8 bitų tikslumo), taipogi jame nėra įrangos, skirtos vaizdui generuoti.
Gerd Leufert

Biografija

Gimė 1914 m. birželio 9 d. Klaipėdoje. 1933 m. studijavo tapybą Hanoveryje, 1935-1936 m. Maince, 1939 m. Miuncheno dailės akademijoje. II pasaulinio karo metu ir pokaryje dirbo grafiku įvairiuose leidiniuose Miunchene. 1952 m. emigravo į Venesuelą, kur tapo leidyklos McCann Erickson direktoriumi. 1958-1967 m. dėstė menus Karakaso universitete. 1961-1966 m. dirbo Karakaso dailės muziejuje. Tapė abstraktaus meno kūrinius. 1964 m. sukūrė Venesuelos logotipą pasaulinei parodai Niujorke. 1989 m. pradėjo fotografuoti ir 1990 m. išleido savo pirmąjį fotografijų albumą. Už savo kūrybą apdovanotas įvairiais Venesuelos valstybiniais apdovanojimais. Mirė 1998 m. sausio 22 d. Karakase.
Daugpilio kalėjimas

Daugpilio kalėjimas (latv. Daugavpils cietums), šnek. Baltoji gulbė, latv. Baltais gulbis) – kalėjimas Latvijoje, centrinėje Daugpilio miesto dalyje. Architektūros paminklas, saugomas valstybės.

Istorija

1863 m. kalėjimas pastatytas miesto pakraštyje. Pradžioje pastato fasadas buvo raudonas, todėl kalėjimas vadintas Raudonu namu. Kalėjimo archyvo duomenimis, pastato architektas buvo pirmasis kalėjimo kalinys.
1941 m. sovietų okupacijos metais kalėjimo kieme NKVD sušaudė visų keturių Latvijos Seimų narį M. Kalistratovą.
2008 m. prijungtas Gryvos kalėjimas.
Lietuvos policijos kriminalistinių tyrimų centras

Lietuvos policijos kriminalistinių tyrimų centras - specializuota Lietuvos policijos įstaiga, kriminalistinių tyrimų organizacija. Centrą steigia, reorganizuoja ar likviduoja ir jo nuostatus tvirtina Lietuvos policijos generalinis komisaras.
Adresas: Liepyno g. 11A, LT-08105 Vilnius.
Noreikiškės

Aplinkinės gyvenvietės

AKADEMIJA – 1 km
RINGAUDAI – 1 km
KAUNAS – 8 km
Viktoro Emanuelio II paminklas

Viktoro Emanuelio II paminklas (it. Monumento Nazionale a Vittorio Emanuele II) yra Romoje, Venecijos aikštėje. Paminklas pradėtas statyti 1885 m., o baigtas - 1911 m. pirmojo suvienytos Italijos karaliaus Viktoro Emanuelio II garbei.
Paminklą suprojektavo italas Giuseppe Sacconi 1885 m. Manoma, kad šis paminklas visiškai nesiderina su aplinkine architektūra ir antikinės Romos paminklais. Viktoro Emanuelio II statulą, kuri šiuo metu yra centrinėje pastato dalyje, jos skulptorius Kiaradija kalė net 20 metų. Pjedestalą puošia svarbiausius Italijos regionus simbolizuojančių figūrų bareljefai. Baltaspalvio monumento viršuje - dvi didelės tamsios bronzinės kvadrigos su sparnuotomis pergalės deivėmis. 1921 m. prie karaliaus monumento buvo perkelti nežinomo kareivio palaikai.
2007 m. pastate buvo įrengtas liftas, kuriuo pakilę turistai gali apsižvalgyti po Romą iš viršaus.
Mitingas

Mitingas (nuo angl. Meeting) – viešas susirinkimas svarbiems, dažniausiai – politiniams, socialiniams klausimams svarstyti.
Pirmieji mitingai Anglijoje kilo iš parapijų bei grafysčių gyventojų susirinkimų, bei peticijų pateikimo karaliui ir Parlamentui. Mitingai didesnę įtaką įgijo XVIII a. viduryje. Pirmą kartą protestai mitingais reikšmingai pasireiškė 1763 m. apmokestinus cukrų. Ši akcija truko trejetą metų ir baigėsi sėkmingai.
Chitinas

Chitinas – angliavandenis, polisacharidas, iš kurio sudaryti nariuotakojų (vabzdžių, vėžiagyvių, voragyvių) išorinis skeletas, taip pat pagrindinis grybų ląstelių sienelių komponentas. Atlieka statybinės medžiagos funkciją. Chitinas sudarytas iš N-acetil – gliukozamino grandžių, sujungtų β-(1→4) glikozidiniu ryšiu. Tai linijinis polimeras. Jo fizikocheminės savybės panašios į celiuliozės, todėl sudaro ląstelių laikančiąsias konstrukcijas. Medicinoje chitinas naudojamas žaizdų ir nudegimų gydymui, linzių, chirurginių siūlų, odos pakaitalų, priešsklerozinių preparatų gamyboje; modifikuotos tirpios chitino formos naudojamos kosmetikoje kaip efektyvus drėkintojai ir emulsikliai; parfumerijoje – kaip kvapų stabilizatoriai; sorbentinės chitino savybės pritaikomos biotechnologijoje – fermentų imobilizacijai.
Kabinda (miestas)

Istorija

Kabindą įkūrė portugalai kaip vergų prekybos centrą.
Vladimiras Drąsusis

Vladimiras Andrejevičius Drąsusis (rus. Владимир Андреевич Храбрый; 1353–1410 m.) – Serpuchovo ir Borovsko kunigaikštis.
Padėjo stiprinti Maskvos kunigaikštystę kovodamas su Tvere (1375 m.), Riazane (1385 m.), Naugardu (1392 m.), Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste (1370, 1379 m.). 1380 m. Kulikovo mūšyje drauge su Gedimino vaikaičiu Dmitrijumi Bobroku vadovavo pasaloje buvusiam ir mūšio eigą nulėmusiam pulkui. 1408 m. vadovavo Maskvos gynybai nuo Egidėjaus antpuolio.