google/wiki40b huggingface dataset:
Bronius Raguotis

Biografija

1949 m. baigė Kauno 6-ąją gimnaziją. 1950–1963 m. dirbo laikraščio „Tiesa“ redakcijoje. 1954 m. Vilniaus universiteto (VU) Istorijos-filologijos fakultete baigė žurnalistiką.
1954–1994 m. VU dėstytojas, nuo 1974 m. docentas, 1984–1985 m. Žurnalistikos katedros vedėjas, 1985–1991 m. Spaudos žurnalistikos katedros vedėjas. 1970 m. istorijos mokslų kandidatas.  1991–1994 m. Žurnalistikos instituto docentas.  Dėstė Lietuvos žurnalistikos istoriją, vėliau – užsienio komunistinės ir darbininkų spaudos istoriją, Amerikos lietuvių periodikos istoriją, partinės ir sovietinės spaudos teoriją ir praktiką, literatūros ir meno kritikos kursą, publicistikos teoriją.
Nuo 1950 m. rašė kritikos ir kultūrinės publicistikos straipsnius, tyrinėjo JAV lietuvių literatūros, kultūros, žurnalistikos istoriją. Apžvelgiant kultūrines organizacijas bei spaudą, daugiausia dėmesio skyrė socialistinei jų pakraipai. Reiškėsi literatūros kritikoje.  Žurnalistikos enciklopedijos, Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Nuo 1957 m. LSSR žurnalistų sąjungos, nuo 1971 m. LSSR rašytojų sąjungos narys.
Pojūtis

Pojūtis – išorės pasaulio ir organizmo vidaus reiškinių atspindėjimas psichikoje per organizmo receptorius. Pojūčiais vadinami jutiminio pažinimo procesai, kuriais pažįstamos tikrovės daiktų ir reiškinių savybės, kai jos veikia jutimo organus. Jutimas – tai procesas, kai receptoriai ir nervų sistema apdoroja signalus apie išorinę aplinką. Tai biocheminiai ir neurobiologiniai įvykiai, pradedant receptorinių ląstelių atsaku į adekvatų dirgiklį ir baigiant informacijos apdorojimu pirminėse smegenų žievės srityse ar kitose analogiškose smegenų srityse. Po pojūčio seka suvokimas ir mentalinės būsenos (pvz., „matau žydrą dangų“) susidarymas.
Pojūčių rūšys: regėjimas (80 proc. visos informacijos apie tikrovę); girdėjimas; uodimas; skonio jutimas; lietimo; temperatūros; skausmo; pusiausvyros (vestibiuliariniai); judėjimo (kinesteziniai) ir t. t.

Jautrumas ir slenksčiai

Jautrumas – tai jutimo organų ypatumas reaguoti į tam tikros jėgos (intensyvumo) dirgiklį ir jo kitimus. Ne kiekvienas dirgiklis sukelia pojūtį. Pojūtį sukelia tik tam tikro dydžio dirgiklis. Mažiausias dirgiklio dydis, sukeliąs vos pastebimą pojūtį, vadinamas absoliučiu žemutiniu pojūčio slenksčiu. Dirgikliai, kurių dydis yra žemiau slenksčio, pojūčio nesukelia. Tokie nervų sistemą veikiantys, bet pojūčio nesukeliantys dirgikliai vadinami ikislenkstiniais. Didžiausias dirgiklio intensyvumas, galintis sukelti pojūtį, vadinamas absoliučiu aukštutiniu pojūčio slenksčiu. Mažiausias dirgiklio pokytis, kuris sukelia vos juntamą pojūčių skirtumą, yra pojūčių skyrimo slenkstis.
Šalčininkų valsčius

Šalčininkų valsčius buvo dabartinėje pietryčių Lietuvoje. Centras – Šalčininkai ir Šalčininkėliai (ankstyvuoju tarpukariu).
Balnas

Balnas – arklio aprangos dalis – raitelio pasėdas. Balnas sudarytas iš medinio arba metalinio karkaso aptraukto medžiaga arba oda, taip pat 2 balnakilpių, balnasaičio, ąsų nešuliams pritvirtinti.
Lietuvoje balnas imtas naudoti nuo IX a. Kapinynuose randama ornamentuotų, pasidabruotų balnų. Puošniausi buvę didikų ir karių žirgų balnai, tuo tarpu valstiečiai naudojo medinius balnus su medžio kilpomis.
Laičiai (Beižionys)

Istorija

Seniau dar vadintas Laičiais I (Laičiai II dabar yra Semeliškių seniūnijoje).
Videniškių kapinių koplyčia

Istorija

Pasak šalia Videniškių esančio Žižmaukos dvaro savininkės Jadvygos Kunigėlienės, šios koplyčios rūsyje buvo palaidoti jos giminės protėvių Pisankų (prosenelė Giedraitytė–Pisankienė ir kt.) atstovai. Šiuos teiginius patvirtina Videniškių praeities ilgametė tyrinėtoja istorikė Arimeta Vojevodskaitė (g. 1933 m.). Žinoma, kad dabartinė mūrinė koplyčia pastatyta 1904–1905 m. Stepono Giedraičio našlės pastangomis. Archyvuose išlikę koplyčios statybos brėžiniai. Šioje vietoje gausių palaidojimų apsuptyje jau nuo XVII a. stovėjusi medinė koplyčia. Videniškiai buvo didikų Giedraičių tėvonija. Išlikusi prie bažnyčios pristatyta šoninė koplyčia su jų giminės palaidojimais. Sovietmečiu kapinių koplyčia buvo neprižiūrima, apleista. Atgimimo metais ji buvo minimaliai paremontuota.
Balsys ir Kazlauskis

Balsys ir Kazlauskis – XX a. trečiame ir ketvirtame dešimtmečiais veikusi plėšikų pora. Vardai yra užmiršti. Plėšikavo Žemaitijoje. Balsys nusikalstamą veiklą pradėjo siekdamas keršto už, jo manymu, padarytą skriaudą, Kazlauskis – abejotinų arklių prekyba. Dažnai važinėjo dviračiais, apsirengę gerais rūbais. Įsidrąsinę laisvai pasirodydavo Šiauliuose.
Plėšdavo valstybines įstaigas arba turtingesnius gyventojus. Būdavo ginkluoti trumpais stambaus kalibro pistoletais, apiplėšdami nieko nežudydavo, nuginkluodavo ir surišdavo. Pasipriešinusius primušdavo. Pasitikėdavo vargingais gyventojais, pas juos rasdavo ir prieglobstį. Kai kada būdavo gailestingi, užfiksuotas atvejis, kada apiplėšę vežiką ir jam maldavus, buvo grąžinta vežama pinigų siunta, priedo plėšikai dar davė 15 litų, kad vaikams nupirktų saldainių.
Plėšikavo apie septynerius metus. 1935 m. Balsys ir Kalzauskis dingo. Spėjama, kad įsigijo fiktyvius dokumentus ir išvyko į Pietų Ameriką.
Varniai (Kaunas)

Istorija

Kaimas užlietas apie 1960 m. statant Kauno HE.
Kazys Gutauskas

Biografija

1939 m. baigė Kauno konservatoriją, mokytojas Orestas Marinis ir E. Vilingas. 1939–1941 m. Valstybės teatro, 1941–1944 m. Vilniaus operos trupės, 1944–1964 m. Lietuvos operos ir baleto teatre solistas. 1964–1988 m. dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje.
Albinas Sirvydis

Albinas Sirvydis (g. 1949 m. rugsėjo 7 d. Zarasų rajonas) – teisininkas, teisėjas, buvęs Akmenės rajono teismo pirmininkas.

Biografija

1967-1968 – Kauno politechnikos instituto studentas. 1968-1973 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
1973–1975 – Karinė tarnyba. 1975–1982 – Akmenės rajono teismo stažuotojas, teisėjas: Nuo 1976 m. Akmenės rajono teismo teisėjas, nuo 1982 m. teismo pirmininkas. 1985–1994 m. – Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, 1995–1999 m. – Vilniaus apygardos teismo pirmininkas.
Nuo 1999 m. rugsėjo mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Nuo 2002 m. birželio mėn. – Teisėjų garbės teismo pirmininkas.
Vedęs. Žmona Elvyra (g. 1952 m.).
KS Studenti Tiranë

Istorija

Klubo ištakos siekia 1953 m. 
1971–1972 m. sezone dalyvavo aukščiausioje šalies lygoje, kurioje užėmė paskutinę (14) vietą. Po sezono komanda buvo išformuota.
Antosinas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Baltijos Futbolo Akademija

Istorija

Akademija buvo įkurta 2007 m.
Dalyvauja Lietuvos Futbolo Federacijos organizuojamame vaikų ir jaunių futbolo čempionate. Taip pat aktyviai dalyvauja tarptautiniuose futbolo turnyruose, bei organizuoja turnyrus Vilniuje.
2018 m. buvo suburta komanda, kuri dalyvauja LFF II lyga pirmnybėse.
Pietvakarių Suomija

Savivaldybės

Regionas sudarytas iš 28 savivaldybių, iš kurių 11 yra miestai. Skliaustose parašytas gyventojų skaičius 2009 metų duomenimis.
Ilgio ežero salos

Ilgio ežero salos – valstybės saugomas hidrografinis gamtos paveldo objektas. Salos yra Ilgio ežere Plungės raj., Platelių sen, Žemaitijos nacionalinio parko teritorijoje. Salos 2007 m. liepos 25 d. įregistruotos į Saugomų teritorijų valstybės kadastrą.
Elena Jasnauskaitė

Biografija

1968 m. baigė Šiaulių 5-ąją vidurinę mokyklą, 1972 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1972-1986 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. Atliko pagrindinius vaidmenis daugiausia A.Ragauskaitės režisuotuose spektakliuose. Vaidino Lietuvos akademiniame dramos teatre, filmavosi Lietuvos kino studijos filmuose. 
Vėliau dirbo Švietimo ir mokslo ministerijoje.
Mikalojus Jeronimas Seniavskis

Biografija

Lvovo seniūno ir Karūnos lauko raštininko Adomo Jeronimo Seniavskio (1623–1650) ir Viktorijos Elžbietos Potockytės sūnus.
Dalyvavo Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero karinėse kampanijose prieš Ukrainos kazokus ir Krymo totorius. Dalyvavo malšinant Jurgio Sebasijano Liubomirskio sukilimą. 1668 metais po Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero Mikalojus Jeronimas Seniavskis pradžioje palaikė Fiodoro Aleksejevičiaus kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
1667 metais vadovaijant Karūnos lauko etmonui Jonui Sobieskiui dalyvavo mūšyje su kazokų-totorių kariais prie Podgaicų. Chotyno mūšio dalyvis 1673 metais. 1673-1674 metais Mikalojus Seniavskis vedė savarankiškas karines operacijas Podolėje ir Moldavijoje. Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio žygio 1683 metais prie Vienos dalyvis. 1676 metais buvo išrinktas Seimo maršalks. 1680 metais Mikalojus Jeronimas Seniavskis buvo paskirtas Voluinės vaivada, o 1682 metais - Karūnos lauko etmonu. 1683 metų rudenį Karūnos lauko etmonas Mikalojus Jeronimas Seniavskis mirė po turkijos armijos sutriuškinimo Vienos mūšyje.

Šeima ir vaikai

Jo žmona buvo Cecilija Marija Radvilaitė (1643–1682), Lietuvos didžiojo maršalkos ir Polocko vaivados Aleksandro Liudviko Radvilos, nuo trečios santuokoas su Lukrecija Marija Stroza. Buvo Adomo Mikalojaus Seniavskio ir dviejų dukterų – Joanos ir Teofilės – tėvas.
Algirdas Grašys

Biografija

1957 m. baigė LSSR konservatorijos aktoriaus meistriškumo katedrą (vad. Juozas Gustaitis, Regina Senkutė, Stasys Čaikauskas). 1956–1959 m. Kapsuko dramos teatro, 1959–1960 m. Vilniaus rusų dramos teatro, 1965–1994 m. Jaunimo teatro aktorius. 1960–1965 m. dėstė Vilniaus kultūros švietimo technikume, dirbo radijo laidų diktoriumi.
Sukūrė daugiau kaip 70 vaidmenų, daugiausia charakterinių. Parengė satyros ir humoro programų („Ožio aukojimas“, 1984 m.), gastroliavo su ansambliu „Armonika“, estradiniais, etnografiniais kolektyvais. 
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Haloklinas

Haloklinas – vandens sluoksnis su ryškiu teigiamu druskingumo gradientu, kuris formuojasi dėl nevienodo vandens tankio.
Druskėtas vanduo plūsta paviršiumi, kai sūresnis vanduo juda priešinga kryptimi gilesniame sluoksnyje. Todėl susidaro skirtingos vandens masės – sūresnis apatinis bei mažiau sūrus paviršinis sluoksnis, kuriuos skiria haloklinas su jam būdinga druskingumo kaita. Haloklinas turi įtakos medžiagų sklaidai vandens storymėje.
Stratifikacija vyksta ir tarp šaltesnio apatinio ir šiltesnio paviršinio vandens sluoksnių – čia susiformuoja barjeras, vadinamas termoklinu, itin išryškėjantis vasarą ir ankstyvą rudenį, bet išnykstantis žiemos metu, kai paviršinis vanduo atvėsta. Haloklinas ir termoklinas izoliuoja apatinį vandens sluoksnį, neleidžia jam maišytis su deguonies praturtintu paviršiniu vandeniu, ir gilesniuose sluoksniuose sukuria anoksines (be deguones) sąlygas. Be to, maistinės medžiagos ir teršalai „įkalinami“ dugno nuosėdose, dėl ko, pavyzdžiui, Baltijos jūros dugne formuojasi iki 100 000 km² siekiančios „mirties zonos“.
Haloklinas Baltijos jūroje formuojasi dėl nuolatinių ir tuo pačiu metu vykstančių procesų – dėl sūraus Šiaurės jūros vandens prietakos ir druskėto Baltijos jūros vandens ištekėjimo. Baltijos jūros centrinėje dalyje viršutinis sluoksnis (vidutinis druskingumas 7–8 PSU) atskirtas pastoviuoju haloklinu nuo didesnio druskingumo vandenų su deguonies trūkumu maždaug 70–80 m gylyje.
Adomas Jakštas

Biografija

Tėvai turėjo 20 ha žemės ūkį. Tame pačiame kaime buvo ir daugiau Dambrauskų, todėl Aleksandro tėvai buvo praminti Jakštais, nes jų sodyba buvo arti Jakštupio vietovės. Būdamas 10 metų neteko motinos. 
1872–1880 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje. 1880–1881 m. studijavo Peterburgo universiteto Matematikos-gamtos fakultete. 1881 m. įstojo į Žemaičių kunigų seminariją Kaune, buvo seminarijos bibliotekininkas. Dar seminarijoje būdamas 1883 m. įsteigė ir redagavo klierikų laikraštį „Lietuva“. 1884 m. išsiųstas tęsti mokslų į Peterburgo dvasinę akademiją. 1888 m. įšventintas kunigu, tų pačių metų lapkričio 21 d. paskirtas Panevėžio realinės gimnazijos kapelionu.  Už katalikų moksleivių neleidimą į pravoslavų cerkvę rusų valdžios įsakymu buvo išsiųstas į Kretingos vienuolyną, o paskui penkeriems metams ištremtas į Ustežno miestą Naugardo gubernijoje (Rusija). Čia jis rado kitą lietuvį tremtinį – Vincą Pietarį, su kuriuo susidraugavo ir paruošė jį literatūriniam darbui.
1895 m. paskirtas Kauno kalėjimo kapelionu, 1898 m. – kariuomenės nuodėmklausiu. 1898 m. tapo Kauno kunigų seminarijos Šv. Rašto ir bažnytinės teisės dėstytoju, 1900 m. – Žemaičių vyskupo Mečislovo Paliulionio sekretoriumi.
1900–1905 m. – Peterburgo dvasinės akademijos profesorius. Su kitais 1905 m. parengė lietuvių krikščionių demokratų sąjungos programą. 1906 m. grįžęs į Kauną įsteigė Šv. Kazimiero knygų leidimo draugiją ir iki mirties jai vadovavo. Įsteigė ir 1906–1914 m., 1919–1923 m. bei 1937–1938 m. redagavo žurnalą „Draugija“, 1906–1907 m. – „Nedėldienio skaitymas“, 1910–1914 m. ir 1924–1929 m. – žurnalą „Garnys“, 1911–1914 m. ir 1916–1919 m. žurnalą – „Ateitis“ ir kt. 1911 m. su kitais įkūrė Ateitininkų organizaciją. 
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, ištremtas iš Kauno. Kaizerinės okupacijos metu grįžo ir Kunigų seminarijoje dėstė filosofiją. Nuo 1914 m. – prelatas, 1922 m. – Lietuvos universiteto garbės profesorius, 1926 m. – Teologijos-filosofijos fakulteto garbės profesorius, 1929 m. – Matematikos–gamtos fakulteto matematikos garbės daktaras, 1934 m. – Humanitarinių mokslų fakulteto filosofijos garbės daktaras. 1922 m. su kitais įsteigė Lietuvių katalikų mokslų akademiją, buvo jos pirmininkas, nuo 1933 m. – akademikas.
Aktyvus esperanto kalbos propaguotojas. 1890 m. išleido pirmąjį esperanto kalbos vadovėlį, 1918 m. įkūrė Lietuvos esperantininkų sąjungą, 1922–1926 m. redagavo žurnalą „Litova stelo“.
Palaidotas šalia Kauno arkikatedros bazilikos.

Kūryba

Bendradarbiauti spaudoje pradėjo 1884 m., žurnale „Aušra“ išspausdindamas eilėraščio vertimą. Paskui savo kūrybą spausdino įvairiuose žurnaluose ir laikraščiuose. Lietuvių, lenkų, rusų bei kitomis kalbomis rašė straipsnius ir studijas literatūros ir meno, filosofijos, matematikos, teologijos, politikos bei kalbotyros klausimais.
Bendradarbiavo su pagrindiniais to meto periodiniais leidiniais. Buvo reiklus, kategoriškas meno kūrinių vertintojas ir kritikas.  Pasirašinėjo slapyvardžiais A.Jakštas, Adomas Jakštas, Druskius, Kuronietis ir kt.
2016 m. vasaros olimpinių žaidynių arenos

2016 m. vasaros olimpinės žaidyės vyks 2016 m. rugpjūčio 5-21 dienomis Rio de Žaneire (Brazilija).
Rungtynės vyks 18-oje jau esančių arenų (iš kurių 9 buvopatobulintos), 9-iose naujose arenos, pastatytose specialiai olimpinėms žaidynėms bei 7-iose laikinose arenose, kurios po žaidynių bus panaikintos. Kiekviena sporto šakos rungtis vyks viename iš keturių geografinių olimpiados rajonų: Bara (daugiausia arenų bei olimpinis kaimelis), Kopakabanoje, Deodoro arba Marakanoje. Didžiausia žaidynių arena, talpinanti 74 738 žiūrovus, yra Marakanos stadionas, žaidynėms tapsiantis pagrindiniu olimpiniu stadionu. Jame vyks atidarymo ir uždarymo ceremonijos bei futbolo varžybų finalai. Be Marakanos ir Engenhão stadionų, futbolo rungtynės vyks Salvadore (Fonte Nova arena), San Paule (San Paulo arena), Belo Horizontėje (Estádio Mineirão) bei Brazilijoje (Estádio Nacional de Brasília).
Pirmą kartą nuo 1900 m. olimpiados olimpinių žaidynių atidarymo ir uždarymo ceremonijos nevyks toje pačioje vietoje kaip lengvosios atletikos rungtys bei visos gymnastikos rungtys vyks vienoje arenoje.
Baltriškės

Istorija

Minimos nuo XVIII a. pabaigos.
1922–1950 m. kaime buvo pradinė, iki 1962 m. septynmetė, vėliau-aštuonmetė mokykla. Ilgametis direktorius Vilhelmas Jasiūnas.
1992 m. lapkritį Baltriškėse apsilankė brolis Morkus, pradėjęs darbą su šeimomis. Jo iniciatyva medinė buvusio kolūkio ferma perstatyta į svečių namus ir koplyčią.

Žymūs žmonės

Baltriškėse gimė geografijos mokslų daktarė Milda Lilija Zavadskaitė-Kiškienė.
1921 m. įkurtas šaulių sąjungos Baltriškių skyrius. Jo vadas Romualdas Puodžius 1941 m. birželio 14 d. su šeima ištremtas į Sibirą. 1941 m. birželyje, kovai su sovietiniais okupantais organizuotas sukilėlių-partizanų būrys, kuriam vadovavo bažnyčios fundatoriaus anūkas Juozas Zavadskas (1908–1975), po karo nuteistas 20 metų.
Baltriškių bažnyčioje ilgą laiką tarnavusi fisharmonija tarpukario laikotarpiu buvo pagaminta vargonų meistro Jono Šablinsko, kuris gamino instrumentus ir taisė vargonus Utenos ir Zarasų apylinkių bažnyčiose.
Spalio 31

Vardadieniai

Alfonsas-Liucile-Tanvile-Vygandas-Volfgangas
Moabas

Geografija

Amono regionas buvo išsidėstęs aukštumose į rytus nuo Negyvosios jūros, kuri moabitus skyrė nuo Judėjos. Vakaruose jis siekėsi su Arabijos dykuma. Į šiaurę nuo jo buvo Amonas, o į šiaurės vakarus – Gileadas. Pietiniai moabitų kaimynai buvo edomitai. Svarbiausia Moabo upė buvo Arnonas.
Pagrindinis moabitų miestas buvo Dibonas. Kiti svarbūs miestai buvo Madaba, Baalmeonas, Aroeris ir Karakas. Moabitų teritorija ir miestai sudarė atkarpą svarbiaus prekybinio Karalių kelio, kuris jungė Damaską šiaurėje su Akabos įlanka pietuose.
Šri Matadži Nirmala Devi

Šri Matadži Nirmala Devi (gimė: 1923 m. kovo 21 d. Indijoje, mirė: 2011 m. vasario 23 d., Genujoje, Italijoje.) Sachadža Jogos, populiarios visame pasaulyje meditacijos formos, įkūrėja, visuomenės veikėja.

Biografija

Gimė 1923 m. kovo 21 d. ir išaugo Indijoje, indų krikščionių šeimoje. Jos tėvas buvo žymus advokatas ir politikas, Nacionalinės Ansamblėjos narys, aktyvus kovotojas už Indijos nepriklausomybę britų okupacijos metais, kalbų žinovas, vertėjas (išvertė Koraną į hindi kalbą). Motina turėjo matematikos mokslinį laipsnį. Abu tėvai buvo ilgai kalinami už dalyvavimą nepriklausomybės judėjime. Kai Šri Matadži buvo dar mergaite, jai tekdavo būti kartu su tėvais Mahatmos Gandžio ašrame, kur Mahatma Gandis aptarinėjo su ja dvasinius dalykus, judėjimo tikslus ir uždavinius. Šri Matadži buvo Indijos judėjimo už nepriklausomybę jaunimo lyderė. Ji aktyviai dalyvavo pogrindinėje veikloje, metė mokslus, jau po Indijos nepriklausomybės atgavimo, paklususi savo tėvų sprendimui, nebaigusi savo medicinos studijų, ištekėjo 1947 m. ir tapo paprasta namų šeimininke. Jos vyru, abiejų pusių tėvų sutarimu, tapo S. P. Šrivastava.
Šri Matadži yra iniciatorė ir dalyvė daugelio tarptautinių konferencijų. Už savo taikdarišką veiklą ji apdovanota JTO Taikos medaliu ir yra daugybės miestų garbės svečias, įskaitant Ameriką ir Europą. 1997 m. Vieningu tarptautiniu fondu ji įtraukta į iškiliausių planetos žmonių sąrašą.
Šri Matadži palaikė Namų raupsuotiesiems įkūrimą ir darbą, Namų vienišoms moterims (našlėms ir t. t.), organizavo aklųjų apmokymą Bombėjuje, vadovavo Filmų Jaunuomenei Draugijai. Įkūrė Sachadža Jogą – jogos sistemą.
Ina Kartašova

Ina Kartašova (g. 1951 m. spalio 23 d. Kaune) – lietuvių teatro ir kino aktorė.

Biografija

1976 m. baigė aktorystės studijas LTSR Valstybinėje konservatorijoje (kurso vadovai – Vlada Mikštaitė, Gintas Žilys ir A. Savickaitė). Kursas buvo rengiamas Muzikiniam teatrui, kartu mokėsi Jūratė Onaitytė, Valentinas Masalskis, Robertas Vaidotas, Remigijus Sabulis, Rimantas Bagdzevičius, Nina Radaitytė ir kiti.
1976 – 1981 m. buvo Kauno dramos teatro aktorė, nuo 1981 m. dirba Valstybiniame Jaunimo teatre. Atliko Aldonos-Julijos vaidmenį televizijos filme „Raudonmedžio rojus“ (1981 m., rež. Bronius Talačka).
Jonas Bražinskas

Biografija

UAB „Ukmergės vandenys“ direktorius.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Ukmergės rajono skyriaus narys.
1995–1997 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys.
Darbėnų žydų III holokausto vieta

Vieta

Holokausto vieta ir aukų kapas yra Balto kalno miške (Kretingos miškų urėdijos Darbėnų girininkijos 32 kvartale), nedidelėje smėlingoje pakilumoje. Teritorija netaisyklingo kvadrato plano, 40 x 40 m dydžio, apaugusi pavieniais spygliuočiais medžiais. Jos rytinėje dalyje stovi paminklas holokausto aukoms atminti, priešais kurį įrengti nedidelis medinis suolas ir stalas. 
30 m į šiaurės vakarus nuo holokausto aukų kapo, prie kvartalinės linijos–miško keliuko pastatytas tipinis atminimo ženklas su Dovydo žvaigžde ir užrašu lietuvių ir anglų kalbomis: „HOLOKAUSTO AUKŲ KAPAI / HOLOCAUST MASS GRAVES / 30 M“.
Teritorijos plotas – 1610 m², perimetras – 160 m.
0,73 km į šiaurės vakarus yra Darbėnų žydų kapinės, 0,2 km į ta pačia kryptimi – Darbėnų žydų II holokausto vieta, 2,2 km į vakarus – Darbėnų žydų I holokausto vieta, 5,9 km į pietvakarius – Skuodo žydų holokausto vieta prie Dimitravo.

Paminklas

Holokausto aukų kapą žymi paminklas. Jį sudaro natūralus, 120 cm aukščio, 100 cm pločio ir 40–60 cm storio granito akmuo, kurio priekinė viršutinė, apie 41 cm storio dalis nuskelta. Priekinės plokštumos apačioje pritvirtinta juodo akmens memorialinė plokštė, kurioje iškalta Dovydo žvaigždė ir užrašas jidiš ir lietuvių kalbomis:
דאָ אין יאָר 1941 דערהארגעט 100 ײדן 
ŠIOJE VIETOJE 1941 m. NUŽUDYTA 100 ŽYDŲ.

Istorija

Nacistinės Vokietijos kariuomenei užėmus Darbėnus, žydų bendruomenės gyventojai (apie 550 žmonių) birželio 28 d. buvo surinkti miestelio centre ir pėsčiomis išvaryti į Kretingą, prie žydų kapinių nufotografuoti ir po poros valandų išsiųsti atgal į Darbėnus. Grįžę nakvojo po atviru dangumi, miestelio pietvakariniame pakraštyje, Kretingos gatvėje buvusios vaistinės kieme. Birželio 29 d. atvykę vokiečių karininkai, padedami pagalbinių policininkų, atskyrė apie 150 žydų vyrų, kuriuos sušaudė už miestelio prie Palangos kelio. Likę apie 400 moterų ir vaikų buvo uždaryta miestelio sinagogoje. Liepos mėnesį apie 60 jaunų moterų (merginų) buvo atrinkta ir išsiųsta pas valsčiaus ūkininkus pagalbiniams ūkio darbams. Sinagogoje likusios moterys su vaikais – apie 320 asmenų, vokiečių okupacinės valdžios įsakymu 1941 m. rugsėjo pradžioje buvo nužudytos Balto kalno miške prie Vaineikių kelio.
Prasidėjus žydų moterų žudynėms, pagalbiniams ūkio darbams išvežtas moteris okupacinės valdžios nurodymu ūkininkai privalėjo grąžinti į Darbėnų sinagogą. Čia taip pat buvo atvaryta apie 40 Skuodo žydų bendruomenės merginų, dirbusių pagalbinius ūkio darbus Dimitravo priverčiamojo darbo įstaigoje. Visas jas – apie 100 moterų ir merginų, 1941 m. rugsėjo mėn. pabaigoje pagalbiniai policininkai išsivarė Kašučių keliu į Balto kalno mišką ir jame sušaudė. Žudynių išvakarėse iš sinagogos pabėgti slapta pavyko tik Rivai Šatelienei ir Asiai Šubicaitei, kurias priglaudė Būtingės ūkininkai Katerina ir Benediktas Bagdonavičiai. 
1997 m. žudynių vieta ir kapas registruoti Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (L569), 2005 m. pripažinti valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, turinčiu istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Kybartų tunelis

Kybartų tunelis – Kybartuose esantys senoviški rūsiai po geležinkelio stotimi. Jie buvo atrasti 2002 m., kai vienos įmonės darbininkai remontavo muitinės sandėlio pastatą. Požemiuose buvo daug vandens, kuris buvo išsiurbtas, iki šiol stovi tušti ir nenaudojami.

Istorija

Teigiama, kad rūsiai buvo pastatyti 1870 m. Skelbiama, kad Kybartų geležinkelio stoties komplekso požemiai – geriausiai išsilaikę vieno iš pirmųjų XIX amžiaus geležinkelio stoties dalių ir apskritai didžiausi Lietuvoje rūsiai. Pastatas, po kuriuo yra 106 m ilgio požemiai, priklauso Muitinės departamentui. Į požemius patekti galima tik susitarus, jie nėra atviri visuomenei. Požemių gale yra statybinėmis atliekomis užversta anga, o kas už jos yra nėra žinoma, nes jokie tyrinėjimai rūsiuose nevyksta.
Kadaise rūsiuose buvo saugomos per muitinę keliavusios prekės, nes iki Pirmojo pasaulinio karo per Kybartus ėjo apie 10 % visos carinės Rusijos eksporto bei importo, o ledų prikrauti rūsiai atstodavo šaldytuvus. Iš tiesų, būnant požemyje net ir šiltą dieną, jaučiamas nemažas šaltis. Rūsių naudojimo kaip šaldytuvo idėją iškėlė ir Kybartų seniūnas Romas Šunokas.