Japonijos okupacija Korėjoje

Okupacija

XIX a. paskutiniame dešimtmetyje Europos imperialistinėms valstybėms keliant vis didesnę grėsmę Rytų Azijoje, Japonija, siekdama saugumo užtikrinimo, nusprendė įtraukti Korėją į savo įtakos zoną. Šalis sėkmingai pašalino kitų dviejų regiono valstybių – Kinijos ir Rusijos – įtaka, laimėdama prieš jas karus (žr. 1894–1895 m. kinų-japonų karas ir 1904–1905 m. Rusijos-Japonijos karas). Korėja į tai sureagavo bandymais paspartinti modernizaciją ir ieškoti sąjungininkų užsienyje, tačiau išliko žymiai silpnesnė už Japoniją. 1910 m. rugpjūčio 29 d. šalis oficialiai tapo Japonijos imperijos dalimi.

Ankstyvasis laikotarpis

Japonija Korėjoje įsteigė autoritarinę, centralizuotą valdžios struktūrą, kurios viršuje buvo generalinio gubernatoriaus institucija. Naujoji valdžia nesunkiai numalšino politinio ir intelektualinio elito pasipriešinimą, tačiau jai sunkiau sekėsi kovoti su buvusiais Korėjos armijos kareiviais, žinomais Teisingumo armijos (kor. 의병, Uibjong) vardu, kurie dar kurį laiką priešinosi partizaniniame kare. Per keletą metų šalyje buvo pertvarkyta ekonomika (įsteigta moderni piniginė ir bankinė sistema), įvesti žemės mokesčiai, reformuotas švietimas. Korėjoje buvo nutiesti nauji geležinkeliai, keliai, įrengta uostų infrastruktūra, išplėsta sveikatos apsaugos sistema.
Nors Korėjos gyventojai buvo oficialiai Japonijos piliečiai, jie neturėjo jokių politinių teisių nei savo šalyje, nei Japonijoje. Korėjiečiai negalėjo dalyvauti rinkimuose į Japonijos parlamentą, o pačioje Korėjoje jokie rinkimai nebuvo vykdomi. Vienintelė iš Korėjos gyventojų sudaryta politinė institucija – Centrinė patariamoji taryba – veikė labai ribotai ir buvo neįtakinga.
1919 m. kovo 1 d. įvyko pirmosios didesnės demonstracijos, kuriomis buvo reiškiamas nepasitenkinimas Japonijos okupacija. Kovo pirmosios judėjimą paskatino tų pačių metų sausį Paryžiaus taikos konferencijoje Woodrow Wilson paskelbti Keturiolika punktų, kuriais palaikoma tautų apsisprendimo teisė. Tai sukėlė diskusijas tarp Korėjos gyventojų, ypač tarp studentų, intelektualų ir religinių lyderių, kurie nusprendė atkreipti tarptautinės bendruomenės dėmesį į Korėjos siekį tapti nepriklausoma valstybe. Tačiau šalis nesulaukė užsienio valstybių palaikymo, o kovo 1 d. vykusios demonstracijos buvo žiauriai numalšintos policijos ir armijos, žuvo keli šimtai žmonių. Nepaisant šios nesėkmės, Kovo pirmosios judėjimas buvo viena iš pagrindinių priežasčių paskatinusių Kinijoje gyvenančius politinius aktyvistus 1919 m. balandžio 13 d. Šanchajuje įkurti Laikinąją Korėjos Respublikos vyriausybę.
Demonstracijos lėmė saugumo Korėjoje sugriežtinimą, kuriuo buvo siekiama numalšinti visus nepriklausomybės idėją palaikančius judėjimus. Tuo pat metu buvo skatinamas ekonomikos liberalizavimas, padidintos Japonijos investicijos, ypač į žemės ūkį, leidžiama laisvesnė kultūrinė raiška. Trečiajame XX a. dešimtmetyje atsiranda moderni Korėjos literatūra, teatras, muzika, kinas. Politinėje sferoje iš lėto stiprėjo nacionalistinės ir komunistinės idėjos.

Japonijos nacionalizmo periodas

Korėjos padėtis žymiai pasikeitė XX a. ketvirtajame dešimtmetyje, kai Japonijos valdžioje įsitvirtino nacionalistai. Šalis tapo svarbia išteklių baze, skirta patenkinti Japonijos karinius poreikius. Korėjoje buvo pastatytos naujos sunkiosios pramonės gamyklos, suaktyvinta gamtinių išteklių gavyba. Šalyje pastebimai išaugo darbininkų klasė, padidėjo gyventojų mobilumas, nes ieškodami geresnio uždarbio, žmonės kėlėsi iš kaimo į miestus arba emigravo į Japoniją, Mandžiūriją. Be to, daug korėjiečių buvo mobilizuoti į armiją arba priverstinai perkelti į kitas Japonijos imperijos vietas kaip pigi darbo jėga (apie 200 000 moterų buvo įtrauktos į priverstinę prostituciją). Tai vyko palaipsniui ir 1945 m. užsienyje gyveno beveik 4 milijonai (apie 16 % visos populiacijos) Korėjos civilių ir kareivių.
XX a. ketvirto dešimtmečio antroje pusėje Japonija Korėjoje pradėjo aktyviai taikyti kultūrinės asimiliacijos programą, su siekiu ateityje prijungti Korėją kaip pilnavertę Japonijos dalį. Mokyklose buvo įvesta japonų kalba, suvaržytas korėjiečių kultūros mokymasis, kalbos ir rašto naudojimas, gyventojai buvo verčiami savo vardus ir pavardes keisti į japoniškas, pradėtas stiprinti imperatoriaus kultas, populiarinamas šintoizmas. Buvo panaikintos anksčiau susikūrusios socialinės ir kultūrinės organizacijos.