google/wiki40b huggingface dataset:
Kolos pusiasalis

Kolos pusiasalis (rus. Кольский полуостров), Murmanas (Мурман) – pusiasalis šiaurės vakarų Rusijoje, Murmansko srityje. Išsikišęs tarp Barenco ir Baltosios jūrų. Plotas ~100 tūkst. km². Vakarinėje pusiasalio dalyje iškilę kalnų masyvai: Chibinai (aukštis iki 1191 m, Čiasnačoro k.), Lovozioro Tundros. Centrinėje dalyje plyti Keivų kalvagūbris. Į paviršių išeina Baltijos kristalinis skydas. Apatitų, molžemio, nikelio telkiniai.
Pusiasalio klimatas dėl šiltosios Šiaurės Atlanto srovės įtakos pakankamai švelnus. Vidutinė sausio temperatūra nuo -8 °C šiaurėje iki -13 °C centre, liepos – atitinkamai 8 ir 14 °C. Daug trumpų, bet vandeningų slenkstėtų upių (Ponojus, Varzuga, Niva, Umba, Tuloma, Voronja) ir ežerų (Imandra, Umbo ežeras, Lovo ežeras). Šiaurėje – samanų tundra, piečiau – miškatundrė ir taiga (pušys, eglės, beržai). Gamta saugoma Kandalakšos ir Laplandijos rezervatuose.
Ruškiškiai

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 27 km
Vanagynė (Biržai) – 2,1 km
Gačionys – 0,4 km
Gervelėnai – 2,3 km
PAPILYS – 10 km
Roksalė – 2,3 km
Roviškiai – 1,5 km
Baryškiai – 2 km
Medikiai – 3 km
Kalio chloridas

Kalio chloridas (KCl) – kalio druska (valgomoji druska). Kalis gyvybiškai svarbus žmogaus organizmui ir kalio chlorido vartojimas per burną (su maistu) yra dažniausias jo papildymo būdas, nors jis taip pat gali būti praskiestas ir naudojamas intraveniniu būdu. Jis gali būti naudojamas kaip druskos pakaitalas maiste, bet dėl jos silpno, kartoko, ne tokio sūraus skonio, dažniausiai yra maišomas su natrio druska (natrio chloridu).

Medicinoje

Kalio chloridas naudojamas hipokalemijai ir su ja susijusius simptomus bei apsinuodijimus rusmene gydyti, taip pat kaip elektrolitų papildytojas organizme. Receptinis kalio citratas (kalis randama vaisiuose ir daržovėse) gali būti paskirtas kaip alternatyva kalio chloridui.
Antašava

Iki XX a.

Ilgą laiką (nuo 1595 m.) buvo minimas Papyvesių dvaras, bajorkaimis. XVIII a. LDK poručikas Hiacintas Antoševskis (Antašauskis) ėmė supirkinėti bajorų žemes. 1782 m. ir 1784 m. supirkęs dalį bajorų palivarkų, pavadino dvarą Antašava. Siekdamas jį paversti miesteliu, Hiacinto iniciatyva nutiestas kelias į Kupiškį, pastatyti tiltai ir pakelės karčemos. 1793 m. buvusiose kapinėse pastatė koplyčią, 1811–1816 m. – naujus dvaro rūmus, įrengė parką. Tolesnį plėtimąsi sustabdė 1812 m. karas, H. Antoševskio liga ir mirtis. Palikuonių neturėjo, o dvarą paveldėjo brolvaikis Kazimieras.
1850 m. miręs K. Antoševskis viską paliko savo šeimai: sūnums Adomui, Stanislovui, Kazimierui, Sigizmundui, Jonui, Bronislovui, Aleksandrui, Antanui, Viktorui, Eugenijui, dukrai Evelinai ir žmonai Rozinai Koriznaitei. Nemažai miestelio ir jo apylinkės gyventojų dalyvavo 1863 m. sukilime, didžiausią dalį subūrė Eliziejus Liutkevičius. 1863 m. lapkričio 11 d. ties Daršiškiais įvyko mūšis su Rusijos kariuomene, kurio metu žuvo nemažai sukilėlių ir pats V. Liutkevičius, dalis buvo ištremti, tarp jų ir K. Antoševskio sūnūs Jonas ir Aleksandras. Jiems priklausęs turtas 1865 m. gruodžio 10 d. buvo konfiskuotas caro, likusi dalis – sekvestruota, tačiau vėliau sekvestras buvo panaikintas. Dvaro reikalais tada rūpinosi Rozina ir jos sūnūs. 1873 m. galiausiai perduota konfiskuota dalis savininkams ir broliai pasidalijo palikimą. Antašavos dvaras atiteko Kazimierui Mečislovui Antoševskiui, kuris jį įkeitė Vilniaus žemės bankui. Vėliau dvaro rūmai ir likusi žemė buvo parduota Stanislovui Šimoniui.

Pavadinimo kilmė

Iki XVIII a. pabaigos gyvenvietė buvo žinoma kaip Papyvesys. Tačiau kai Antašavos dvaras priklasė H. Antašauskui – pagal jo pavardę imtas vadinti ir miestelis.

Architektūra

Miestelyje 1812–1816 m. pastatyti Antašavos dvaro rūmai ir lauko akmenų svirnas, kuriuos H. Antoševskio užsakymu suprojektavo Mykolas Angelas Šulcas. Rūmai – klasicistinio stiliaus dviaukštis, stačiakampio plano pastatas. Išliko mažai pakeistas salės ir miegamojo interjeras. Sodybą supa parkas.
Dar 1811–1812 m. pastatytas klebonijos pastatas, kurį taip pat suprojektavo M. Šulcas. Yra medinė Šv. Hiacinto (Jackaus) bažnyčia, pastatyta 1862 m. Dviejų bokštų, turi baroko bruožų. Šalia jos – mūrinė varpinė su 3 varpais. Taip pat žinoma kapinių koplyčia su vartais (architektūros paminklas).

Žymūs žmonės

Iš Antašavos apylinkių, Viktariškių kaimo, kilusi dailininkė Veronika Šleivytė (1906–1998). Jos tėvų sodyboje įkurtas memorialinis muziejus.
Hipotekos teismas

Hipotekos teismas (hipotekos skyrius) – prie tam tikro teismo įsteigta valstybės struktūra, vykdanti hipotekos funkcijas.

Įgliojimai

Hipotekos teismas priklauso teismų sistemai. Steigiamas, siekiant hipotekos registruose įregistruoti nekilnojamąjį turtą ir su jo nuosavybe susijusias teises. Hipotekos teisėjas nagrinėja bylas dėl sutartinės ir priverstinės hipotekos, įkeitimo, kitų daiktinių teisių, juridinių faktų ir daiktų registravimo hipotekos teismo tvarkomuose registruose, dėl įkeisto turto arešto, išieškojimo iš įkeisto turto, išieškotų sumų paskirstymo išieškotojams, vykdo įstatymų jam suteiktus kitus įgaliojimus.
Hipotekos teismas veikia kai kuriose šalyse, pvz., Latvijoje, kur hipotekos teismas priklauso apygardų teismams, hipotekos teisėjų statusas atitinka apylinkės (miesto) teismo teisėjo statusą. Kai kurios valstybės (pvz., Norvegija), siekdamos, kad hipotekos procesas nebūtų teismo procesu, nes teisėjai, tikrindami hipotekos informaciją, netinkamai naudoja savo laiką ir kvalifikaciją, palaipsniui atsisako hipotekos teismo funkcijų.

Lietuvoje

Hipotekos skyrius prie apylinkės teismo (Hipotekos skyrius) - valstybinė struktūra, vykdanti hipotekos funkcijas Lietuvoje.
1997 m. pradėjo veikti 6 miesto apylinkės teismų (Kaunas, Klaipėda, Panevėžys, Šiauliai, Telšiai ir Vilniaus miesto pirmos apylinkės) ir 4 rajono apylinkės teismų (Alytus, Marijampolė, Tauragė ir Utena), 1999 m. – 5 rajono apylinkės teismų (Ignalina, Kelmė – veikė iki 2009 m., Mažeikiai, Rokiškis, Ukmergė) hipotekos skyriai. Jų veiklą reglamentuoja 1994 m. LR teismų įstatymas, 1996 m. Hipotekos registro steigimo įstatymas, 2001 m. Hipotekos registro nuostatai, LR civilinis kodeksas (įsigaliojo 2001 m.), LR civilinio proceso kodeksas (įsigaliojo 2003 m.) ir kiti teisės aktai.
Hipotekos skyrius steigia ir naikina, tvirtina jų darbuotojų pareigybių sąrašus ir nustato veiklos teritoriją (ji gali nesutapti su apylinkės teismo, prie kurio tas Hipotekos skyrius įsteigtas, veiklos teritorija) LR teisingumo ministras. Hipotekos skyrius turi antspaudą su valstybės herbu, sąskaitą banke ir yra Centrinės hipotekos įstaigos filialas. Hipotekos skyriaus veiklą reglamentuoja Hipotekos registro steigimo įstatymas, Hipotekos registro nuostatai ir kiti teisės aktai.
Hipotekos teisėjo funkcijas apylinkės teismo pirmininko pavedimu atlieka apylinkės teismo, prie kurio yra hipotekos skyrius, teisėjas. 2007 m. nutarimu Vyriausybė patvirtino hipotekos registro plėtros koncepciją, kurios pagrindinis tikslas – sukurti naują hipotekos ir įkeitimo, turto arešto aktų registravimo modelį, kurį įgyvendinus bus panaikintos hipotekos teisėjo funkcijos, susijusios su sutartinės hipotekos ir įkeitimo registracija.
Finansinės rizikos valdytojas

Finansinės rizikos valdytojas (angl. Financial Risk Manager, FRM) – investicijų vadybininko kvalifikacinis vardas, kuri suteikia Pasaulinė rizikos profesionalų asociacija (angl. Global Association of Risk Professionals, GARP). Norint gauti tokį vardą, būtina laikyti kvalifikacinius egzaminus.
Bandelė

Bandelė (angl. roll, bun, rus. булочка) – smulkusis pyrago kepinys, kuris gali būti su įvairiais priedais arba įdarais, o jo masė paprastai ne didesnė kaip 250 g. Pagal formą, bandelės yra apvalios ar pailgos formos, su plokščia apačia (kepimo puse). Lietuvių šnekamojoje kalboje bandelė kartais pavadinama bulkute, kuri yra neteiktina svetimybė.

Sudėtinės dalys

Gaminamos iš įvairios rūšies miltų, pieno, mielių. Bandelių tešla praturtinama cukrumi ir sviestu, kartais kiaušiniais. Įdarams naudojamos uogienė, varškė, įmaišoma vaisių, riešutų, taip pat naudojama malta mėsa. Pagardinamos užliejant karamelės, užbarstant cukraus pudros, sezamo sėklų. Vartojamos atskirai, be to, tinkamos gaminti sumuštiniams, dešrainiams.
Biržų rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Vytautas Zurba, jo pavaduotoju Kęstutis Slavinskas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Romas Šaltauskas, kontroliere – Kristina Palšienė.
Raudėnų mokykla

Direktoriai

Direktoriais dirbo Kotryna Vaitaitė (1961-1963), Emilija Laurinavičienė (1963-1967), Vitalija Jonaitytė (1967-1968), Ona Aldona Laučkienė (1968-1973), Petras Masidunskis (1973-1986), Jonas Bezaras (1986-1994). Nuo 1994 metų iki šiol mokyklai vadovauja Zita Bezarienė.

Mokytojai

1960-1990 metais mokykloje dirbo daug puikių mokytojų: Žilinskienė, Žadeikienė, Prichockis, Prichockienė, Zorienė, Stambrauskienė, Urbonavičienė, Laurinavičius, Laurinavičienė, Vaitaitė, Viršilienė, Dvaržeckienė, Stoncelienė, Laučkienė, Vaitkus, Vaitkienė, Rudminienė, Paulauskienė ir kiti.
Gargždų Minijos progimnazija

Istorija

1945 m. vasario 20 d. įkurta Gargždų progimnazija, 1949 m. ji reformuota į vidurinę mokyklą, mokėsi 202 mokiniai. 1951 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1965 m. mokykla įsikuria naujame pastate. 1972 m. pastačius kitą mokyklą (dab. Gargždų „Kranto“ pagrindinė mokykla), tampa Gargždų 1-ąja vidurine mokykla. 1988 m. mokykla gavo buvusio 2-ojo lopšelio-darželio patalpas, kuriose dabar dirba pradinės klasės.
1998 m. mokykloje įsteigtos trys suaugusiųjų klasės. 1998 m. rugsėjo 1 d. LR švietimo ir mokslo ministro įsakymu mokyklai leista dirbti pagal profilinio mokymo modelį. 1999 m. gruodžio 6 d. Klaipėdos rajono savivaldybės taryba suteikė mokyklai „Minijos“ vardą. 2003 m. pasirašyta bendradarbiavimo sutartis su Vėžaičių ir Dovilų pagrindinėmis mokyklomis. Mokykloje sėkmingai veikia savivaldos institucijos: mokyklos bei seniūnų tarybos, o nuo 2000 m. ir prezidentūra.

Mokiniai

Išleistos 54 laidos – 3337 abiturientai. Mokykloje dirba 23 buvę mokiniai, ją baigė akademikai Benediktas Juodka, Eduardas Vilkas, rašytojai Petras Dirgėla ir Povilas Dirgėla, literatūros kritikas Jonas Lankutis, poetė Dalia Kudžmaitė-Balsienė, teologijos daktaras Andrius Narbekovas, istorikas Saulius Kaubrys, technikos mokslų daktaras Antanas Dumbrauskas.
Lančiūnava

Geografija

Apylinkėse plyti Lančiūnavos-Šventybrasčio miškai, įkurtas Lančiūnavos miško botaninis draustinis.

Pavadinimo kilmė

Ldk Žygimantas Augustas už karinius nuopelnus padovanojo šias žemes P. Kognovickiui (italų kilmės dvarininkas). Jo sūnus Kazimieras vedė kaimynų dukrą Volovičaitę ir sujungė dvi valdas. Nuo lenkiško žodžio łączenie („jungimas, jungtuvės“) ir kilo vietovės pavadinimas. Anksčiau kaimas buvo vadinamas ir Lenčiūnais.

Švietimas

1930 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Lančiūnavos pagrindinė mokykla.
1940 m. įkurta žemės ūkio mokykla; 1958–1990 m. Lančiūnavos tarybinis ūkis technikumas, 1990–2001 m. žemės ūkio mokykla, nuo 2001 m. profesinio rengimo centras,, nuo 2012 m. Kėdainių profesinio rengimo centro Transporto ir verslo skyrius.
Saleziečių žinios

Saleziečių žinios – saleziečių, katalikų vienuolių kongregacijos žurnalas, leistas 1927–1940 m. Turine, Italijoje.

Istorija

Ėjo kas du mėnesiai. Nemokamai platintas Lietuvoje ir tarp lietuvių emigrantų. Tiražas 1933 m. – 21 000 egz. Išėjo 76 numeriai. Nuo 1950 m. vietoje „Saleziečių žinių“ pradėtas leisti „Saleziečių balsas“.
1994 m. „Saleziečių žinios“ atgaivintos Lietuvoje, Alytuje, kaip Saleziečių veikimo centro ketvirtinis leidinys. Tiražas 3000 egz.
Irena Matijošaitienė

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus Antakalnio vidurinę mokyklą, 1980 m. – Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą, geografė-sinoptikė.
UAB „Plungės kooperatinė prekyba“ reklamos vadovė; UAB „Vičiūnai“, vadybininkė.
Nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė nuo koalicijos „Vieningas Kaunas“. 
Po patirtos kaukolės ir stuburo traumos 2013 m. kovo 14 d. mirė Kauno klinikose. Palaidota Petrašiūnų kapinėse.

Asmeninis gyvenimas

Vyras Visvaldas Matijošaitis (g. 1957 m.), verslininkas, „Vičiūnų“ įmonių grupės steigėjas ir vadovas, Kauno politinis veikėjas, Miesto Tarybos narys. Sūnūs Šarūnas ir Dainius.
2010 m. kartu su profesionaliu atlikėju Ovidijumi Vyšniausku dalyvavo TV projekte „Žvaigždžių duetai 4“. Nors ir turėdamas žiūrovų palaikymą, duetas I. Matijošaitienės iniciatyva pasitraukė iš renginio pirma laiko.
Askapocalkas

Askapocalkas (isp. Azcapotzalco, nah. Āzcapotzalco; „skruzdžių kalva“) – Meksikos sostinės Meksiko šiaurės vakarinė dalis, įsikūrusi kalvose, didesniame negu 2200 m aukštyje. 425 tūkst. gyventojų (2005 m.). Greitkelis ir 15 km ilgio geležinkelis jungia Askapocalką su Meksiko centru.
Veikia daug pramonės įmonių, jose pagamintos produkcijos vertė sudaro ~20 % Meksiko pramoninės, produkcijos vertės. Automobilių ir jų variklių gamybos, vario lydymo, tekstilės, siuvimo, chemijos, popieriaus, baldų, maisto pramonė. Iki 1992 m. veikė didelė naftos perdirbimo pramonė (pagamindavo ~5 min. t produkcijos per metus).
Būdinga kolonijinė architektūra. Yra XVII a. dominikonų vienuolynas su bažnyčia ir koplyčia (XVIII a.), pastatytas ispanų sugriautos actekų šventyklos vietoje. Veikia 1973 m. įkurtas universitetas.

Istorija

Askapocalką XII a. įkūrė tepanekai. Miestas garsėjo kaip amatų bei vergų prekybos centras. Veliau priklausė actekams. Konkistadoras Ernanas Kortesas čia buvo įkūręs liejyklą dirbiniams iš brangiųjų metalų į lydinius perlydyti.
Nepriklausomybės laikais Askapocalkas ilgainiui tapo Meksiko, priemiesčiu. 1928 m. įjungtas į Meksiko teritoriją.
Telifonai

Fizinės savybės

Kaip ir daugumos voragyvių, telifonų kūnas padalytas į galvakrūtinę (prosoma) ir pilvelį (opistosoma). Jie būna nuo 25 iki 70 mm ilgio, Mastigoproctus genties rūšys gali pasiekti ir 85 mm. Galvakrūtinė padegta kietu skydu. Viena pora akių išsidėsčiusi galvakrūtinės priekyje ir dar po tris, keturias akis iš kiekvienos galvos pusės. Dauguma rūšių taip pat turi didelius, panašius į skorpionų pedipalpus (žnyples). Cheliceros nedidelės. Taip pat, kaip ir susijusių su telifonais solpūgų, žiužiakojų ir schizomida būrių atstovai, jie naudoja tris poras kojų vaikščioti (kurių gale yra nagai) ir vieną jutimo funkcijoms. Pilvelis segmentuotas, paprastai besibaigiantis vytelės pavidalo uodega. Telifonai neturi nuodų liaukų. Tačiau jie turi liaukas pilvelio užpakalinėje dalyje ties uodegos pagrindu, iš kurių prireikus gali išpurkšti skruzdžių ir acto rūgščių kombinaciją. Acto rūgštis šiam skysčiui suteikia acto kvapą. Nors rūgštis galėtų pradeginti žmogaus odą ir akis, tačiau jų išpurškiamas kiekis nėra pavojingas, jie kartais netgi auginami namuose kaip naminiai gyvūnai. Uodega tarnauja kaip jutimo ir lytėjimo organas. Ji yra jautri šviesai, kurios šie gyvūnai paprastai vengia. Kvėpuoja pilvelyje esančiomis dviem poromis plaučių, atsiveriančių kvėptukais (stigmomis). Toks kvėpavimas panašus į vorų.

Elgesys

Telifonai – naktiniai plėšrūnai, mintantys daugiausia vabzdžiais, kartais kirmėlėmis ir šliužais. Medžiodami pasikliauna savo greičiu ir stipriomis žnyplėmis. Auka sukramtoma specialiais dantukais vidinėje pedipalpų dalyje (antrame segmente).

Dauginimasis

Apvaisinimas nėra tiesioginis. Telifono patinas išskiria spermos lašelį, kurį įstumia į patelės lytinę angą. Vėliau patelė savo lizdelyje padeda iki 35 kiaušinių, kurie yra apsaugoti specialia drėgmę sulaikančia gleivėta plėvele. Motina lieka su kiaušiniais ir neėda, kol išsirita jaunikliai. Balti jaunikliai užsiropščia ant motinos nugaros ir prisikabina specialiais siurbtukais. Po pirmojo nėrimosi jie tampa panašūs į mažus telifonus ir palieka lizdelį. Patelė po to greitai žūva. Jaunikliai auga lėtai, trys nėrimaisi įvyksta daugmaž per trejus metus, tada jie subręsta. Patinai ir patelės išoriškai panašūs.

Geografinis paplitimas

Telifonai gyvena viso pasaulio tropinėse ir subtropinėse zonose, dažniausiai įsikasę žemėje. Juos taip pat galima rasti po rąstais, pūvančiais medžiais, akmenimis ir kitose natūraliose paklotėse. Jie mėgsta drėgmę ir tamsias vietas, vengia šviesos.
Benas Gutkauskas

Biografija

2010 m. pateko į pasaulio taurės finalinį etapą, kuriame užėmė 37-ą vietą.
2012 m. Pasaulio bendrame reitinge sportininkas užėmė 81-ąją vietą, o Rytų Europos grupės pasaulio reitinge užėmė 4-ąją vietą ir nepateko tarp dviejų sportininkų iškovojusių vietą 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Gutkauskas yra aukščiausiai kada nors pasaulio reitinge pakilęs lietuvis. 2012 m. rugpjūtį Maskvoje patyrė sunkią traumą.
2012 m. pateko į pasaulio taurės finalinį etapą, kuriame užėmė 28-ą vietą.
2013 m. Gutkauskas įtrauktas į 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių kandidatų sąrašą.
Tadas Rimas Jankauskas

Tadas Rimas Jankauskas (g. 1938 m. kovo 4 d. Kaune – 2005 m. rugsėjo 23 d. žuvo Kuršių mariose) – Lietuvos geologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1941 m. su šeima ištremtas į Sibirą (Tomsko sritis). 1961 m. Tomsko politechnikos institute baigė kalnų inžinerijos – geologijos studijas. 1982 m. geologijos ir mineralogijos mokslų daktaras.
1961–1969 m. Tomsko politechnikos instituto dėstytojas. 1970–1975 m. ir 1977–2002 m. dirbo Geologijos institute Vilniuje. 1975–1977 m. Sirijos naftos bendrovės vyr. inžinierius; tyrė paleozojaus augalines mikrofosilijas iš giliųjų žvalgybinių gręžinių kernų, 1977 m. sudarė Sirijos paleozojaus stratigrafinę schemą. Nuo 1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1994 m. profesorius. Nuo 1996 m. Lietuvos stratigrafijos komisijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

Tyrė viršutinio proterozojaus ir kambro augalines mikrofosilijas ir jų stratigrafinę reikšmę. Uralo kalnų ir Timano kalvagūbrio regionuose atrado iki 1,6 mlrd. metų amžiaus prekambro mikroorganizmų, pirmasis įrodė, kad prekambrą galima skirstyti ir koreliuoti remiantis mikrofosilijomis. Pasiūlė mezoproterozojaus ir neoproterozojaus biostratigrafinio skirstymo schemą. Pirmasis panaudojo mikrofosilijas (akritarchus) Lietuvos kambro sistemos biostratigrafiniam skirstymui, sukūrė Lietuvos kambro biostratigrafinę ir chronostratigrafinę schemas, kompleksiškai panaudodamas paleontologinius, litologinius ir geofizinius duomenis sudarė išsamią Lietuvos kambro koreliacijos schemą, patobulino vietinę stratigrafinę schemą.
Tlakepakė

Istorija

Tlakepakė įkurta 1530 m. Savivaldybės statusą gavo 1825 m.
Juzefas Obrembskis

Biografija

Gimė 1906 m. kovo 19 d. Novi Skaržine, netoli Lomžos, Justino Vincento ir Anos Kołaczkowski šeimoje. 1926 m. baigęs Mazovijos Ostruvo gimnaziją, persikėlė gyventi į Vilnių, kur įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. Po metų (1927 m.) perėjo studijuoti į Vilniaus Stepono Batoro universiteto Teologijos fakultetą, kurį 1932 m. baigė. Tais pačiais metais birželio mėnesį buvo įšventintas į kunigus ir paskirtas dirbti į Turgelius.
Dirbdamas Turgelių parapijoje (iki 1950 m.), rūpinosi ne tik dvasiniu parapijiečių gyvenimu, taip pat pagyvenusiais kunigais, besislapstančiais nuo bolševikų. Daug parapijiečių išgelbėjo nuo tremties. Vokiečių okupacijos metu išgelbėjo keletą kaimų nuo visiško sunaikinimo, aprūpindavo belaisvius maistu.
Ilgą laiką gestapas rinko informaciją apie kunigą J. Obrembskį, jo bendradarbiavimą su Armija Krajova bei kitą antinacistinę veiklą. Kai vieną dieną vokiečiai atvyko išvežti kunigą į Panerius, visi Turgelių parapijos žmonės puolė jo ginti: krisdavo vokiečiams po kojomis, maldaudami paleisti. Vietiniai AK vyrai buvo pasiruošę jėga išlaisvinti J. Obrembskį, bet jis to daryti neleido, bijodamas, kad Pirčiupių likimas neištiktų ir Turgelių. Iš viso gestapininkai buvo atvykę du kartus, bet abu kartus jį išgelbėjo vokiečių karininkas Eibergas. Jis, rizikuodamas gyvybe, įtikindavo vokiečių karininkus paleisti kunigą, laiduodamas už jį.
Pokario metais J. Obrembskis rūpinosi iš Sibiro sugrįžusiais kunigais. 1950 m. klebonas buvo paskirtas dirbti į Maišiagalos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapiją, kur tapo vicedekanu, nuo 1981 m. – monsinjoru.
Už aktyvų ganytojo darbą yra apdovanotas Lenkijos prezidento ordinu „Polonia Restituta“ (1994), Auksiniu kryžiumi, „Už nuopelnus Lenkijai“ (1992). 1996 m. išleido atsiminimų knygą Żywot jak słońce („Gyvenimas kaip saulė“). Jam – seniausiam Lietuvos lenkui – 2008 m. Lenkijos Respublikos ambasadorius Lietuvoje, Janusz Skolimowski įteikė pirmąją Lenko kortą.
2001 m. gruodžio 19 d. už nuopelnus Lietuvai ir Vilniaus rajonui, Vilniaus rajono savivaldybės taryba suteikė kunigui prelatui Vilniaus rajono garbės piliečio vardą. 2006 m., minint monsinjoro 100-ąsias gimimo metines, buvo išleistas šiai progai skirtas leidinys Księga pamiątkowa na 100 rocznicę urodzin księdza prałata Józefa Obrębskiego. Puošniai išleistai knygai-albumui įvadinį žodį parašė tuometinis Lietuvos Respublikos Prezidentas Valdas Adamkus. 2007 m. Juzefo Obrembskio vardu pavadinta Maišiagalos kun. Juzefo Obrembskio vidurinė mokykla. Iki mirties monsinjoras buvo Maišiagalos parapijos Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčios kunigas emeritas.
Jonas Šedbaras

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius miškininkas. VĮ Rietavo miškų urėdijos Labardžių girininkijos girininkas.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Šilalės rajono skyriaus narys.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos miškininkų sąjungos narys, Laukuvos miestelio bendruomenės valdybos narys. Sutuoktinė Aldona, vaikai Jūratė, Jolanta, Antanas.
Šutintas pienas

Šutintas pienas (rus. топлёное молоко, kartais rus. томлёное молоко) – tradicinis rusiškas pieno produktas, gaminamas užvirinus ir po to ilgai tolygiai kaitinant negriebtą pieną. Spalva rusva, būdingi skonis ir kvapas. Šutintas pienas ilgai išbūna negesdamas, ilgiau nei šviežias ar virintas pienas.
Šutintas pienas yra tradicinis rusiškas patiekalas, kurį darydavo rusiškoje krosnyje. Ne slavų žemėse praktiškai nežinomas.
Tiurkų tautos turi panašų produktą katyką. Tačiau šutintas pienas kelias valandas kaitinamas aukštoje temperatūroje (bet nevirinamas), paprastai uždarame inde. Tuo tarpu gaminamas katykas ilgai verdamas atvirame inde, todėl virinamas praranda iki trečdalio pradinio tūrio.
Šutintas pienas paprastai naudojamas kaip gėrimas. Jį naudoja ir kaip žaliavą kulinarijoje (sausainiams, pyragams, kremams). Rauginant jį gaminama riaženka.

Gamyba

Pramoniniu būdu gaminant šutintą pieną žaliavinis pienas pradžioje pasterizuojamas, po to uždaruose induose ne mažiau kaip 3 valandas laikomas 85–99 °C temperatūroje, kol įgyją reikiamus skonį ir kvapą. Kaitinamą pieną maišo, kad jo paviršiuje nenusistotų riebalų ir baltymų sluoksnis. Baigus šutinti maišomas produktas tuose pačiuose induose atvėsinamas iki 40 °C. Po to perpilamas į aušintuvą ir supilstomas į tarą.
Namuose šutinto pieno galima pasidaryti užvirintą pieną įpylus į karštu vandeniu praskalautą termosą ir palikus jame 4–6 valandoms. Arba galima kaitinti uždarame inde ne mažiau kaip 1,5 valandos. Tačiau taip kaitinamas pienas gali užputoti ar imti skilti baltymai (pienas pridegs).

Cheminės sudėties ypatumai

Ilgai kaitinant pieno cukrus sąveikauja su baltymų aminorūgštimis, dėl ko susidaro melanoidiniai junginiai, kurie suteikia pienui kreminį atspalvį ir karamelinį prieskonį. Be to, dėl aminorūgščių kitimo susidaro reakcingos sulfidinės grupės, kurioms reaguojant su kitais pieno junginiais pienas įgyja specifinį gardį.
Šutinant paprastai išgaruoja dalis vandens, tad pasikeičia procentinė pieno sudėtis. Lyginant su pasterizuotu pienu šutintas turi daugiau riebalų (6 %, o ne 2,5–3,5 %), kalcio (124 mg, o ne 115 mg), geležies (0,1 mg, one 0,06 mg), vitamino A (0,04 mg, o ne 0,025 mg). Tačiau dėl ilgo kaitinimo šutintame piene sumažėja kai kurių vitaminų: vitamino С 4 kartus, o B1 – 2 kartus.
III pasaulio futbolo čempionatas

Atrankos varžybos

Atrankos varžybose dėl 14 kelialapių kovojo 34 rinktinės.

Čempionai

Nugalėtojais tapo Italijos rinktinė finale 4-2 nugalėjusi Vengrijos rinktinę.