Senoji vokiškoji mokykla

Senoji vokiškoji mokykla – tai viena iš šachmatų kompozicijos krypčių, kurios principų laikėsi grupė šachmatų kompozitorių (ne tik vokiečių), kūrusių  nuo XIX a. septintojo dešimtmečio iki XX a. pradžios.
Senosios vokiškosios mokyklos atstovai svarbiais uždavinių bruožais laikė: sprendimo sunkumą, sudėtingumą ir kombinacijų grožį. Jie teigė, kad uždaviniams būtini gryni ir taupūs matai, pagrindiniuose variantuose – tykūs ėjimai; neleistini trumpi ir grubūs grasinimai; būtini variantai su klaidinančiais pėdsakais, artėjant sprendimo pabaigai ėjimai turėtų stiprėti, efektingos baltųjų figūrų aukos pagrindiniuose variantuose ir t.t.
Buvo laikoma, kad šių reikalavimų realizavimui geriausiai tinka 4-ar 5 ėjimų uždaviniai. Dviejų ėjimų uždavinys, kaip per daug trumpas ir nepakankamas kombinaciniam sumanymui įgyvendinti iš vis buvo atmetamas.

J. Kotcas ir K. Kokelkornas

J. Kotcas ir K. Kokelkornas ankstyvojo laikotarpio (1861-1868) m. knygoje „101 rinktinis šachmatų uždavinys“(išleista 1875 m.)
dėstė, kad „uždavinio kombinacija turi dominti ir žaidėjus praktikus‘‘, o taip pat mintis, apie matų švarumą, ekonomiškumą. Jie suformuoja teiginį: „ Kiekvieno uždavinio šerdimi turi būti  idėjinis variantas, kuriam pavaldūs papildomi variantai. Jei idėjinis variantas turi šalutinį sprendinį, uždavinio vertė smunka ir jis žlunga". Taip pat: „neteisinga uždavinį vertinti kaip visų variantų visumą“ Tai vienas iš principinių vokiečių ir anglų šachmatų kompozitorių skirtumų.
Knygoje nagrinėjama: variantų kokybės, tykių ėjimų, sprendinio sunkumų bei paskutinių ėjimų svarba.  „Silpna pradžia gali būti pateisinama, jei po to seka puiki pabaiga; silpna pabaiga net ir prie geros pradžios, palieka prastą įspūdį.“ 
Nors autorius žinome kaip senosios vokiškosios mokyklos pagrindėjus,  vėliau  jie prisidėjo prie tolimesnės šachmatų uždavinių kompozicijos plėtros: 1903 m. Potsdame išleidę knygą " Indiškoji problema" (Das Indische Problem), davusią pradžią loginės šachmatų mokyklos formavimuisi.

F. Kletas

Senosios vokiečių mokyklos formavimuisi įtakos turėjo žymus to meto  šachmatų kompozitorius Filypas Frydrichas Kletas . Jis savo nuostatas dėl šachmatų kompozicijos plėtros išdėstė 1878 m. Leipcige išleistame rinkinyje Schachoprobleme kur  daug dėmesio skyrė uždavinio turiniui. 
Jo nuomone uždavinio kombinacija turi būti taisyklinga ir turėti vienintelį nurodytų ėjimų sprendinį. Kombinacijos vertę lemia jos sudėtingumas ir grožis, sudėtingumo esmė slypi: minties gilumoje, sunkiai randamame sprendinyje. Tai priklauso nuo ėjimų pobūdžio.  
Teigiamu privalumu laikomi ėjimai, kurie vyksta toli nuo priešininko karaliaus, o neigiamu – kai puolama, kertant figūras. Gražiu ėjimu laikomas baltųjų figūrų aukojimas, blogu – paralyžiuojantis aktyvias juodųjų figūras. Pirmenybė teiktina ėjimams be šachų. Kombinacijos grožis neatskiriamas nuo jos įvykdymo. Mato pozicijos turėtų būti taupios, joms pasiekti reiktų pasitelkti visas baltųjų figūras. F. Kletas pateikė galimų taisyklingų matų analizę. 
Šių kūrybinių principų jis laikėsi savo kurtose kompozicijose, kuriose sunkiai randamas slaptas žaidimo planas, o netikėti ėjimai daro jo uždavinius sunkiai išsprendžiamus.

Uždavinių sudarymo konkursai

Žymų indėlį populiarinant  ir įgyvendinant vokiškosios mokyklos idėjas įnešė uždavinių sudarymo konkursai, kurie vykdavo kas dveji metai kartu su Vokietijos šachmatų sąjungos suvažiavimais: Leipcige 1879; Berlyne 1881; Niurnberge 1883; Hamburge 1885; Frankfurte prie Maino 1887; Vroclave 1889; Dresdene 1892. Į pirmąjį konkursą buvo siunčiami: trijų, keturių ir penkių ėjimų uždaviniai, o visuose likusiuose, išskyrus 1883 m., kur  buvo ir 5 ėjimų sekcija, atskirai  į trijų ir keturių ėjimų uždavinių atskiras sekcijas. 
J. Kotcas ir K. Kokelkornas konkursuose, kur jie dalyvaudavo teisėjais, konkursų ataskaitose ir teoriniuose straipsniuose populiarino vokiškosios mokyklos idėjas.