google/wiki40b huggingface dataset:
Linijiniai šokiai

Linijiniai šokiai – šokiai su pasikartojančia žingsnelių seka. Šokama linijomis neatsižvelgiant į šokėjų lytį visi juda ta pačia kryptimi, daro tuos pačius žingsnelius. Šiuose šokiuose nėra fizinio kontakto tarp šokėjų. Senesniuose linijiniuose šokiuose kartais šokėjai būdavo atsisukę viens į kitą veidais, 'linija' būdavo ratas, arba būdavo lyderis, kuris vedžiodavo šokėjus po visą aikštelę.
Gbarpolu apskritis

Geografija

Paviršius kalnuotas, daugiausia dengiamas miškų. Įsteigta saugoma teritorija – Golos nacionalinis miškas. Svarbiausios upės – Manas, Lofa, Moras.
Didesnės gyvenvietės: Bopulu, Veasua, Jangaja, Takpoima, Belejala.
Žydkiemis

Geografija

Kaimas įsikūręs Romintos girios pietrytiniame pakraštyje, prie kelio DK651 Seinai-Šipliškės-Vižainys-Žydkiemis-Geldapė, 15 km į vakarus nuo Vižainių ir 16 km į šiaurės rytus nuo Dubininkų. Žydkiemyje įsikūrusi Romintos girios kraštovaizdžio parko valdyba.

Pavadinimas

Būdamas Prūsijos karalystės sudėtyje kaimas iš pradžių oficialiai vadintas Sittkeimen, vėliau Szittkehmen. 1938 m. liepos 16 d. vokiečiai kaimą pavadino Wehrkirchen, jį užėmę rusai 1946 m. vadino Заслоново, 1951 m. kaimą perdavus Lenkijai jis vadinamas Żytkiejmy

Turizmas

Nuo Žydkiemio prasideda Romintos girios apžvalginiai žygiai pėsčiomis, raitomis, dviračiu ar automobiliu. Slėnyje yra dvejos protestantų kapinės. Į šiaurę nuo kaimo, prie senosios sienos su Rusija yra Pirmojo pasaulinio karo karių kapinės, kuriose palaidoti 35 vokiečių kariai, 5 rusų karininkai ir 1 rusų kareivis. 1997 m. kapinės sutvarkytos. Į pietus nuo Žydkiemio yra garsieji Stančikų tiltai.
Šeduvos technologijų ir verslo mokykla

Istorija

1940 m. dvaras buvo nacionalizuotas, karo metais nukentėjo meno vertybės. 1959 m. dvare įsikūrė Žemės ūkio technikumas. Pirmuoju jo direktoriumi buvo paskirtas L. Pilkauskas. 1969 m. technikumas perorganizuotas į Šeduvos tarybinį ūkio technikumą. 1991 m. tapo Aukštesniąja žemės ūkio mokykla.
Hupai

Istorija

Remiantis kalbiniais duomenimis manoma, kad I-ojo tūkstantmečio antroje pusėje atsikėlė iš šiaurės. Tautinės savimonės, bendro tautovardžio neturėjo.
Dėl atokios gyvenamosios vietos išvengė susidūrimo su kolonizatoriais, nepatyrė demografinio šoko. Ikikolonijinė populiacija nedaug skiriasi nuo dabartinės. Su amerikiečiais nuolatinius ryšius užmezgė 1850 m., kai šie, ieškodami aukso, pasiekė Šv. Trejybės upės aukštupį. 1846–1876 m. hupams buvo skirta didžiausia Kalifornijoje rezervacija, į kurią pateko didžiuma jų tradicinių žemių, o baltieji naujakuriai buvo iškeldinti. XIX a. tarp indėnų plitę mesijiniai judėjimai („Dvasių šokis“ ir kt.) hupų nepaveikė.

Kultūra

Kultūriškai hupai artimi kitiems šiaurės vakarų Kalifornijos indėnams. Artimiausi jurokams ir karokams, su kuriais palaikė glaudžius ryšius. Greta hupų gyveno giminiškos čilulų, vilkutų ir kt. tautos, kurių likučiai vėliau asimiliavosi su hupais.
Vertėsi daugiausia žvejyba (ypač lašišų) ir rankiojimu (gilių). Su jurokais mainė giles į džiovintus dumblius. Medžioklė (elnių) buvo pagalbinis verslas. Augino tabaką. Pagrindiniai amatai – krepšių pynimas, medžio ir elnio rago drožyba. Dirbdavosi skobtines kanojas. Gyvendavo sėsliai dvylikoje gyvenviečių prie Šv. Trejybės upės, klajodavo tik rudenį, rinkdami giles. Būstas stačiakampis iš kedrinių lentų, su apvalia įėjimo anga.
Visuomenės ląstelė – mažoji šeima. Kaime gyvendavo 50–160 žmonių, kurie skirstėsi į smulkesnes bendruomenes ir neturėjo bendros valdžios. Vyriškoji giminės linija turėdavo bendrą pirtį, kuri atstodavo „vyrų namą“. Buvo turtinė nelygybė, turtingieji giminės nariai būdavo faktiniai lyderiai. Turtas būdavo išreiškiamas dentalijų kriauklių vėriniais (mainų priemonė), neįprastų spalvų elnių kailiais, obsidianu, raudonais genių skalpais. Praktikavo vergovę kaip skolos grąžinimo priemonę, už padarytą žalą taikė baudas.
Vėliau hupai palaipsniui perėjo prie žemdirbystės ir gyvulininkystės, ėmė dirbti samdomus darbus miško pramonėje ir amerikiečių ūkiuose. Nuo XX a. vid. dirba daugiausia miško pramonėje. Turi savivaldą (genčių tarybą).
Tradicinei tikybai būdingi šamanizmo bruožai. Paplitę mitai apie kultūrinį herojų – Paklydusįjį vandenyne. Pagrindinė šventė – „Pasaulio atkūrimas“ – lydima Baltojo Elnio ir Šoklių šokių, liturginio turtų demonstravimo.
Geometrija

Geometrija (gr. Γῆ, Gē – Žemė; μέτρεω, metreō – matuoju) – matematikos dalis, tirianti erdvinius ryšius. Dėl praktinio panaudojimo, geometrija buvo viena pirmųjų matematikos šakų.
Intuityviai ar iš patirties žmonės apibūdina erdvę tam tikromis bazinėmis savybėmis, vadinamomis aksiomomis. Aksiomos ne įrodomos, bet naudojamos kartu su matematiniais taško, tiesės, kreivės, plokštumos ir paviršiaus apibrėžimais loginėms išvadoms gauti.
Pirmasis geometrijos aksiomatiką apibrėžė graikų matematikas Euklidas. Praėjus tūkstantmečiui, atsirado analitinė geometrija, kur įvesta koordinačių sistema, o taškai vaizduojami kaip skaičių pora ar trejetas.
Mikas Ilgūnas

Biografija

1929 m. baigęs Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę.
Dirbo laikraštyje „Lietuvos aidas“ reporteriu ir redakcijos nariu, 1931 m. faktiškasis žurnalo „Savivaldybė“ redaktorius, nuo 1936 m. Darbo rūmų leisto laikraščio „Darbas“ redaktorius. Nuo 1941 m. pasirašinėjo biuletenį „Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Žinios“, Sveikatos globos valdybos propagandos skyriaus vedėjas. 1943 m. redagavo savaitraštį „Lietuviai“. 1946 m. Kaune suimtas, nuteistas, išvežtas į Sibirą. 1959 m. grįžo į Lietuvą.
Kartu su P. Babicku parengė leidinį „Lietuva vasarį“. Nuo 1931 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Demerdži Jaila

Demerdži Jaila (krym. Demirci yayla, ukr. Демерджі-яйла, rus. Демерджи-яйла) – vienas iš kalnų masyvų, esančių Krymo kalnuose. Yra Pagrindiniame kalnagūbryje, Aluštos rajone. Aukščiausia vieta – dviviršūnis Demerdži kalnas (pietinė – 1239 m, šiaurinė – 1356 m). Kalnuose daug uolų, vėjo ir vandens erozijos darinių. Vakariniame šlaite yra po 1894 m. nuošliaužos pasilikusi konglomerato sąvarta. Kraštovaizdžio draustinis.
Kalnų pavadinimas totorių kalba reiškia „kalvio kalnai“.
UEFA Europos futbolo čempionatas

Europos futbolo čempionatas – stipriausių Europos žemyno futbolo rinktinių turnyras, vykstantis kas ketveri metai (tais pačiais metais, kaip ir vasaros Olimpiada). Šį čempionatą organizuoja UEFA.
Europos čempionatai pradėti rengti 1958–1960 metais (atrankos varžybos truko apie dvejus metus), pirmieji du turnyrai vadinosi Europos tautų taure. 1960–1976 metų finaliniuose turnyruose žaidė tik po 4 komandas, 1980–1992 metais – po 8, nuo 1996 metų – 16, o 2016 bus jau 24 komandos. Turnyrą organizuojančios šalies rinktinė į čempionatą patenka be atrankos. Atrankinėse varžybose paprastai dalyvauja visos šalys, kurių federacijos priklauso UEFA.
Valerijonas Vytautas Jucys

Valerijonas Vytautas Jucys (1930 m. gruodžio 18 d. Truikinuose, Skuodo valsčius – 2016 m. spalio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos grafikas.

Biografija

1963 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1964 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą (LDS). Nuo 1966 m. vadovavo LDS ekslibriso grupei, eilę metų buvo renkamas į LDS grafikos sekcijos biurą. Nuolatinis Lietuvos ekslibriso parodų ir Tarptautinių Vilniaus ekslibrisų bienalių kuratorius ir dalyvis.
1962–1990 m. žurnalo „Moteris“ meno redaktorius.
Kostas Korsakas

Biografija

Gyveno Rygoje, 1923–1924 m. mokėsi Joniškio progimnazijoje, 1925–1928 m. Šiaulių gimnazijoje. Gimnazijos nebaigė, nes už dalyvavimą 1927 m. Šiauliuose įkurto slapto moksleivių būrelio, kurio nariai domėjosi marksistinėmis idėjomis, veikloje 1928 m. buvo suimtas ir nuteistas ketverius metus kalėti Šiaulių kalėjime. Bičiuliai surinko parašus Lietuvos prezidentui, prašydami suteikti malonę. Šį prašymą su parašais Antanui Smetonai nunešė Juozas Tumas-Vaižgantas. 1930 m. amnestuotas pirma laiko, tačiau jam apribotos pilietinės teisės. Parašęs malonės prašymą, buvo pašalintas iš komjaunimo.
1928–1930 m. vienas iš literatūros almanacho „Trečias frontas“ ideologų ir bendradarbių. 1931–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto lietuvių ir rusų literatūros studijų laisvas klausytojas (dėl apribotų pilietinių teisių negalėjo būti priimtas tikru universiteto studentu).
Literatūrinę veiklą pradėjo 1923 m. publicistikos straipsniais Jono Radžvilo slapyvardžiu. 1924–1925 m. Šiauliuose redagavo ateitininkų laikraštėlį „Ateities žiedas“, 1927–1928 m. ir 1931–1933 m. žurnalo „Kultūra“ literatūros skyriaus redaktorius, 1933–1941 m. faktinis „Kultūros“ redaktorius. 1930–1931 m. žurnalo „Trečias frontas“ bendradarbis, 1936 m. žurnalo „Literatūra“ Nr. 1 redaktorius, 1937 m. almanacho „Prošvaistė“ pirmųjų dviejų knygų redaktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Moksleivių varpai“, „Šiaulietis“, „Iliustruotoji Lietuva“, „Darbai ir dienos“, „Dienovidis“, „Knygų lentyna“, „Kūryba ir kritika“.
1940 m. agentūros ELTA direktorius.  1940–1941 m. Valstybinės leidyklos direktorius, žurnalo „Raštai“ redakcinės kolegijos narys. Prasidėjus SSRS-Vokietijos karui 1941–1944 m. gyveno Rusijoje (Penzoje, Maskvoje). 1943–1944 m. redagavo almanacho-žurnalo „Pergalė“ dvi knygas, vėliau – ilgametis šio žurnalo redakcinės kolegijos narys. 1942–1944 m. MaskvojeLSSR rašytojų sąjungos organizacinio biuro vadovas, 1944–1945 m. valdybos pirmininkas.
1941 m., 1944–1947 m., 1948–1957 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, katedros vedėjas, nuo 1948 m. profesorius, 1944–1945 m. Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas. 1946 m. LSSR MA narys korespondentas, nuo 1949 m. tikrasis narys. 1946–1952 m. Lietuvių literatūros instituto direktorius. 1952–1984 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto direktorius. 1963–1983 m. Tarptautinės baltų-slavų santykių tyrimo komisijos pirmininkas. 1965 m. filologijos mokslų daktaras. 1976–1984 m. vadovavo Lietuvių kalbos komisijai prie LSSR mokslų akademijos. 
1947–1963 m. ir 1975–1980 m. LSSR AT deputatas, 1959–1963 m. LSSR AT pirmininko pavaduotojas. Palaidotas Antakalnio kapinėse. Viena Šiaulių miesto gatvė pavadinta jo vardu.

Mokslinė veikla

Tyrinėjo lietuvių ir lietuvių kalbos kilmę, parašė literatūros kritikos darbų, enciklopedinių straipsnių. Publicistikoje nagrinėjo literatūros, knygos, kultūros, kitas visuomenės problemas. Plėtojo žurnalistikos kritiką, analizavo periodikos leidinius. Publicistinio pobūdžio yra taip pat jo literatūros kritikos, kai kurie literatūrologijos darbai.
Daugiausia vertė latvių rašytojų, ypač Janio Rainio, kūrybą.
Leonas Katkevičius

Biografija

1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Nuo 1962 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. LŽŪU) dėstytojas, 1993–2002 m. Vandentvarkos katedros vedėjas, nuo 1971 m. docentas. 1969 m. technikos mokslų kandidatas.  1997 m. stažavo Prancūzijoje.
Mokslinių tyrimų sritis – aplinkos inžinerija ir kraštotvarka.
Mirtis avi aukštakulniais

Turinys

Patyręs seifų plėšikas po sėkmingo „darbo“ nužudomas traukinyje, tačiau jo grobis dingsta. Policija apklausai iškviečia jo dukterį Nikolę, tačiau ši tvirtina nieko nežinanti apie tėvo nusikaltimus. Netrukus Nikolę, dirbančią šokėja, pradeda persekioti paslaptingas vyras žydromis akimis ir balsą atkuriančiu elektroniniu prietaisu. Po vieno užpuolimo Nikolė pradeda įtarinėti savo vaikiną Mišelį, todėl su nauju pažįstamu, turtuoliu Robertu Metjusus išvyksta į atokų Anglijos kaimelį. Robertas yra vedęs, tačiau tikina ketinantis netrukus išsiskirti ir visiems aplinkiniams Nikolę pristato kaip savo žmoną. Po kurio laiko policija randa nužudytą Nikolę, vėliau – ir Vanesą Metjus. Policija toliau tiria nusikaltimą, kol suranda pagrindinį kaltininką – Robertą Metjusą, buvusį Nikolės tėvo kompanioną...
Soledadas

Istorija

1598 m. dabartinio miesto vietoje, ispanai, vadovaujami Antonijo Moreno Estupinjano, įkūrė kiaulidę. 1640 m. Melčioras Karas įsteigė Porkera de San Antonijo („Šv. Antano kiaulidės“) gyvenvietę. 1813 m. buvo suteiktas miesto statusas ir Soledado vardas (pagal Šv. Mergelę Mariją Vienišųjų Globėją).
XX a. pab. – XXI a. tai vienas sparčiausiai augančių Kolumbijos miestų.
Zoologijos sodas

Įrengimas

Seniau zoologijos sodai būdavo įrengiami veikiau žiūrovų, o ne gyvūnų patogumui. Sukurti originalų aptvarą buvo svarbiau, nei rūpintis jame esančiu gyvūnu. Dėl to kažkada respektabilūs sodai turi skirti daug lėšų narvų ir aptvarų rekonstrukcijai pagal nustatytus standartus.
Yra atvirų zoologijos sodų, primenančių miesto parką. Tipiškas pavyzdys – Hamburgo zoologijos sodas.
Maulės regionas

Geografija

Centrinę regiono dalį užima Vidurio Čilės slėnis. Vandenyno pakrantėje driekiasi neaukštas Čilės pakrantės kalnagūbris), o rytuose iškilę Andų kalnai (aukštis iki 4101 m, Peteroa ugnikalnis). Iš Andų ledynų išteka trumpos, bet vandeningos upės – Matakitas, Maulė, Tenas, Lonkomilija, Ačibuenas. Įkurtas Radal Siete Tazas nacionalinis parkas.
Mitsubishi Estate

Mistubishi Estate Co., Ltd (三菱地所株式会社; Mitsubishi Jisho Kabushiki - gaisha) - Japonijos korporacija, viena svarbiausių Mistubishi koncerno dukterinių kompanijų. Tai antras didžiausių nekilnojamojo turto supirkėjų Japonijoje (po Mitsui Fudosan).
Įmonė įkurta 1937 m.
Jukniškiai (Molėtai)

Istorija

1749 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje de Iuchniszki.
Maserati

Istorija

1929 metais broliai Maserati šiaurės Italijos mieste Modenoje sukonstravo du bandomuosius automobilius Diatto firmai. Po metų jie nusprendžia įkurti savo firmą ir gaminti sportinius automobilius, pažymėtus jų pavarde. Taip buvo pradėti gaminti aukštos klasės Maserati sportiniai automobiliai mažomis serijomis. Automobilius puošė galingojo jūrų valdovo Neptūno ženklas. Firmą išgarsino 1939 metais pagamintas dvivietis sportinis modelis Zagato. Tačiau 1975 metais akcininkai nusprendžia sustabdyti nepelningą firmos veiklą. Bankrutavusią gamyklą nupirko firma De Tomaso ir atnaujino gamybą. O 1993 metais Italijos automobilių koncernas FIAT nupirko visas Maserati firmos akcijas. Taip Maserati tapo mažuoju Ferrari „broliu“  (Ferrari priklauso FIAT koncernui nuo 1988 m.).  Maserati koziris prieš Ferrari – tai, kad jie kainuoja žymiai pigiau, o jų pagaminama keturis kartus mažiau. Todėl Maseratti pelnytai vadinami išskirtiniais ir retais automobiliais.
Nuo 2002 m. Maserati įžengė į JAV rinką, kuri greitai tapo pagrindine įmonės rinka. Taip pat Maserati pradėjo dalyvauti lenktynėse. 
2016 m. kompanija pardavė daugiausiai automobilių per savo istoriją – 42 100 vnt.

Maserati Formulėje 1

Maserati kaip konstruktorius dalyvavo Formulėje 1 nuo pirmojo 1950 m. sezono iki 1960 m. Per šiuos metus šioje ekipoje lenktyniavo tokie pilotai kaip penkis kartus pasaulio čempionas Juan Manuel Fangio (su šia ekipa čempionu tapęs 1954 m. ir 1957 m.), Alberto Ascari, Stirling Mossas bei pirmoji moteris Formulėje 1 Maria Teresa de Filippis. 
Per 73 dalyvautus GP ekipa surinko 9 pergales, 9 taškus, pasiekė 17 greičiausių ratų ir 37 kartus buvo ant podiumo.
Georgo Biuchnerio premija

Georgo Biuchnerio premija (vok. Georg-Büchner-Preis) įsteigta 1923 m. Iš pradžių buvo teikiama menininkams, susijusiems su Heseno žeme. 1951 m. Heseno žemės kultūros ministras, Darmštauno miesto magistras bei Vokietijos kalbos ir poezijos akademija ją pavertė literatūrine premija. Nuo tada premiją, pervadinta į Vokietijos literatūrinę premiją, kiekvienais metais teikia Akademijos prezidiumas, į kurį įeina po vieną Heseno žemės ir Darmštato miesto atstovą. Pagerbiami vokiškai rašantieji autoriai, savo darbais nusipelnę vokiečių literatūrai. Pradžioje buvusi 1000 DM premija nuo 1989 m. padidinta iki 60 000 DM. Priimdamas apdovanojimą premijos laureatas turi pasakyti kalbą.
Lukošaičiai

Aplinkinės gyvenvietės

Biržiai – 2,7 km
Šiupyliai – 2,6 km
GRUZDŽIAI – 6,4 km 
 Šepkaičiai – 2,5 km
Šėkščiai – 1,9 km
Lygudai – 3,2 km
Augučiai – 1,8 km
Jauneliai – 3,8 km
Apušėliai – 1,7 km 
 ŠIAULIAI – 13 km
Juozas Navickas

Biografija

Skaityti ir rašyti mokėsi pas mokytoją knygnešį Vincą Palukaitį. Dėl silpnos sveikatos – vaikystėje dėl nugaros traumos išaugo kupra, toliau mokėsi savarankiškai. Pamėgo knygas, daug skaitė. Knygnešys Juozas Kancleris prikalbino gabenti draudžiamą spaudą iš Mažosios Lietuvos, nes gyvenančiam netoli pasienio lengviau buvo gauti nuolatinį leidimą.
Spaudą imdavo iš Jurgio Lapino, Oto fon Mauderodės, vėliau ir iš Mortos Zauniūtės. Ją pristatydavo į Pilviškius Stasiui Matulaičiui, Juozui Kačergiui bei kitems knygnešiams. Knygų gabenimui vadovavo Jurgis Bagdonas, kuris papirkdavo pasienio sargybinius, nurodydavo adresus, kur slėpti knygas ir laikraščius.
1894 m. tapo „Sietyno“ draugijos nariu. Išvengęs bausmės už dalyvavimą „Sietyno“ draugijoje, spaudiniais aprūpindavo „Artojo“ draugijos narius.
1904 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, aktyvus 1905 m. revoliucijos dalyvis, kalbėdavo mitinguose. 1906 m., vengdamas arešto, slapta išvyko į JAV. Buvo parašęs atsiminimus, bet giminės po mirties juos sudegino.
Šiauliškiai

Istorija

1932 m. įsteigta pradinė mokykla.
Iki 1954 m. – Šiauliškių apylinkės centras. TSRS metais buvo Vasiliauskaitės kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gabardinas

Gabardinas (angl. Gabardine; rus. габардин) – patvarus, tankus diagonalinio, rečiau – kordinio pynimo audinys, kurio paviršiuje vyrauja metmenys. Audžiamas iš vilnonių, medvilninių arba viskozinių verpalų.
Naudojamas siūti kostiumams, paltams, kelnėms, uniformoms, vėjastriukėms ir pan. drabužiams.

Audinys

Gabardinas paprastai audžiamas iš tradicinių šukuotinės vilnos verpalų, tačiau gali būti naudojami ir medvilnė, tekstūrizuotas poliesteris ar jų mišinys. Gabardinas visada turi daug daugiau metmenų negu ataudų.
Medvilnės gabardinas pagal užsakymus siuvamuose klasikiniuose vyriškuose kostiumuose naudojamas kišenių pamušalams, nes kišenėse nešiojamos smulkmenos paprastai greitai pratrina skyles paprastai mechaniškai netvirtame įprastinių pamušalų audinyje.
Drabužiai iš gabardino paprastai žymimi kaip tinkami tik sausajam cheminiam valymui, kas tipiška vilnonės tekstilės gaminiams.
Žodžiu angl. gabardine gali vadinti ir ruoželinį pynimą, naudojamą gabardino audeklui austi, bei lietpalčius iš tokio audinio.
Balbieriškio dvaras

Istorija

Dvarą XVI a. pr. įkūrė vokiečių miško pirklys Hanusas Sudormanas, gavęs 1502 m. iš Žygimanto Senojo išsikirtimui prie Nemuno miško sklypą. Pirmąkart paminėtas 1507 m., Žygimantui Senajam dovanojant dvarą maskvėnui Motiejui Mikitiničiui Holovčinskiui, kurio palikuonys valdė iki 1670 metų. Šalia dvaro iki 1520 m. išaugo miestelis, buvo pastatyta katalikų bažnyčia.
XVII–XVIII a. valdė Korvinai-Gonsievskiai, Lietuvos didysis iždininkas Benediktas Povilas Sapiega, Kauno pavieto vėliavininkas Liudvikas Chelchovskis, Žemaičių seniūnas Stasnislovas Antanas Tiškevičius (palaidotas 1801 m. Balbieriškyje), nuo XIX a. pr. – jo sūnus, generolas Tadas Tiškevičius.
XIX a. Balbieriškis buvo vienas didžiausių apylinkės dvarų. Jame grafai Tiškevičiai įkūrė landšaftinio stiliaus parką, statė naujus sodybos pastatus. Dvarui priklausė Balbieriškio miestelis ir 29 kaimai. Po 1831 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia dvarą iš Tado Tiškevičiaus atėmė, o 1841 m. grąžino jo dukterims Juozapai Vodzinskienei ir Marijonai Lempickienei. 1874 m. dvaras kaip nuotakos kraitis atiteko Kocko (Lenkijos karalystė) dvarininkui, grafui Edvardui Marceliui Žultovskiui, vedusiam Mariją Vodzinskaitę. Vėliau valdė jų sūnus Edvardas Pranciškus Marijonas Žultovskis. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, grafai Žultovskiai evakavosi į Rusiją, o vėliau persikėlė į Lenkiją. Dvaro rūmai karo metais sudegė.
1923 m. dvare buvo 42 kiemai ir 253 gyventojai. Vykdant Lietuvos žemės reformą, 1922 m. dvaras buvo suvalstybintas ir išparceliuotas, o jo žemė išdalinta ūkininkams.

Dvaro sodyba

Dvaro sodybą sudarė rūmai, kumetynai, sodininko namas, arklidės, keletas kitų ūkinių ir gamybinių pastatų, iš kurių šiai dienai išliko kumetyno griuvėsiai ir kultūros namais paverstos arklidės. Sodybą supo 8 ha ploto landšaftinio stiliaus parkas, įkurtas Peršėkės upelio kilpoje. Jame išliko amerikinių liepų alėja, auga totoriniai ir ginaliniai klevai, europiniai maumedžiai, uosiai. Balbieriškio dvaro parkas – saugomas gamtos paveldo objektas.
Michailas Kaluginas

Biografija

Gimė 1897 m. liepos 19 d. Šiauliuose. 1913 m. baigė realinę mokyklą, 1916 m. baigė Oranienbaumo aukštąją karininkų mokyklą. Kovojo I pasauliniame kare, po to Rusijos pilietiniame kare bolševikų pusėje. 1919 m. sausį tapo Maskvos gubernijos karinio komisariato komisaru. 1922 m. prisijungė prie NKVD. 1938 m. tapo kapitonu. 1939–1940 m. kovojo Žiemos kare. 1941 m. rudenį pateko į vokiečių nelaisvę, buvo laikomas karo belaisvių stovykloje Suvalkuose. 1942 m. prisijungė prie vokiečių suformuoto rusų karinio dalinio kovojusio prieš TSRS. 1943 m. birželį prisijungė prie Rusijos išvadavimo armijos, buvo armijos šefo Andrejaus Vlasovo kanceliarijos šefas. 1945 m. pradžioje tapo papulkininkiu. Pasibaigus karui apsigyveno Miunchene, kur priklausė įvairioms antibolševikinėms organizacijoms. Mirė 1953 m. birželio 19 d. Miunchene.
Šnypšliai

Istorija

1644 m. ir 1695 m. lenkų kalba rašytuose Švėkšnos dvaro inventoriuose minima Šnypšlių tarnyba („sluzba Paszkiel Sznipszlow“). 1644 m. gyveno 4 šeimos, 1695 m. – 8 šeimos. XIX-XX a. pr. Šnypšliuose buvo Šnypšlių palivarkas ir carinės Rusijos pasienio antros linijos užkarda.
Sovietmečiu Šnypšlių kaime (palivarko sename mediniame pastate) kurį laiką veikė Šnypšlių pradinė mokykla (vėliau perkelta į Jonikų kaimą).
1923 m. Šnypšlių kaime (palivarke) buvo 2 ūkiai ir 32 gyventojai, 1997 m. – 3 ūkiai, 8 gyventojai.
Vachano kalnagūbris

Vachano kalnagūbris (pers. سلسله کوه واخان = Selselehi-i Koh-i-Wākhān) – kalnų grandinė Pamyro pietuose, Tadžikistano (Kalnų Badachšano) ir Afganistano (Vachano) teritorijose. Tai vakarinė Šachdaros kalnagūbrio pratąsa. Šiaurėje sudaro Pamyro ir Istyko, o pietuose – Vachano ir Oksu vandenskyrą. Ilgis 160 km. Aukštis siekia 6281 m. Sudarytas iš magminių ir metamorfinių uolienų. Yra kalnų ledynų (bendras plotas Tadžikistano teritorijoje – 96,2 km²).
XIX a. vadintas Imperatoriaus Nikolajaus II kalnagūbriu.
Pasaga

Pasaga – U raidės formos metalo gaminys, kuriuo kaustomos arklio ar kito darbinio gyvulio (asilo, mulo) kanopos. Pasagos gaminamos iš minkšto plieno su grifais arba be jų. Arkliui dažnai vaikščiojant kietais paviršiais raginė kanopos dalis greitai nudyla ir ėjimas gyvūnui gali sukelti diskomfortą ar skausmą. Pasaga stabdo kanopos dilimą ir apsaugo koją nuo skausmingų sutrenkimų į gruntą. Pasagos parenkamos pagal kanopos dydį. Žiemą į pasagą prikalama spyglių, kad koja geriau sukibtų su snieguotu ar apledėjusiu paviršiumi. Arkliai pasagomis kaustomi nuo dvejų metų.
Nors apsaugos arklio kanopoms žinomos nuo pat arklių domestikacijos, pasagos atsirado kur kas vėliau. Tiksli pasagų atsiradimo vieta ir laikotarpis nėra žinomi. V a. frankų kunigaikščio kape rasti pasagomis kaustyto arklio likučiai. Rašytiniuose šaltiniuose minimos nuo 910 m. Pasagų gamyba Europoje suklestėjo XIV a. Lietuvoje ankstyviausios pasagos žinomos iš XII a., dažniau naudotos nuo XVI a. Iki XX a. vidurio valstiečiai dažniausiai dirbdavo nekaustytais arba tik priekinėmis kojomis kaustytais arkliais.
Pasaga nuo seno laikoma sėkmės, gerovės simboliu ir kabinama ant durų. Tačiau būtina, kad pasagos galai būtų į viršų, žemyn nukreipta pasaga neša nelaimes. Ypač geru ženklu laikyta rasti pamestą pasagą.