google/wiki40b huggingface dataset:
Verkių regioninis parkas

Gamtos vertybės

Parke saugomas išskirtinio kraštovaizdžio kompleksas – gilūs Žaliųjų ežerų dubakloniai. Balsio ežero vandenys išsiskiria neįprasta spalva, mišriais miškais apaugusiuose jo šlaituose susitelkusios daugelio plačialapių miškų ir kitų retųjų augalų radavietės. Vaizdingi ne tik miškingi Neries slėnio šlaitai, bet ir Turniškių, Riešės, Verkės ir Baltupio (Cedrono) upelių paslėniai. Neįprastai teka Riešės upelis: įtekėjęs į Gulbino ežerą, tuoj pat iš jo išteka ir, geroką atkarpą pavingiavęs per lankas bei miškus, pasidalija į du upelius.
Žalieji ežerai telkšo labai giliuose, ilguose stačiašlaičiuose duburiuose. Išskirtinė jų savybė – ryškiai žalia spalva. Taip yra dėl didelio karbonatų kiekio požeminiame vandenyje, kuriuo maitinami Žalieji ežerai. Balsio ežeras, kurio statūs, miškingi krantai iškilę virš vandens iki 40 m, beveik tiek pat nusileidžia ir po vandeniu, tiesiog smigdami žemyn.
Parke rasta apie 870 rūšių sumedėjusių ir žolinių augalų, 33 iš jų yra įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą. Prie Žaliųjų ežerų aptikta net 815 augalų rūšių. Čia auga reta miškinė lelija. Parke įrengtas paukščių stebėjimo ornitologinis takas.

Kultūros paveldas

Vienas vertingiausių Lietuvoje – Verkių rūmų architektūros ansamblis su kraštovaizdžio parku, senųjų tvenkinių sistema. Kraštovaizdžio parke ribojama aktyvesnė žmogaus veikla, norint palikti kuo natūralesnę gamtą. Savitas Kalvarijų kompleksas – Šv. Kryžiaus atradimo bažnyčia ir kryžiaus kelias, Trinapolio vienuolyno ansamblis, istoriškai susiklosčiusių kelių trasos. Išlikęs Naujųjų Verkių popieriaus fabrikas.

Laisvalaikis ir pramogos

Žalieji ežerai yra svarbi Vilniaus poilsiavietė. Įrengti Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinio pažintiniai takai, Verkių ornitologinis takas, Verkių parko ansamblio bei jo apylinkių pažintiniai takai, išlikęs senasis Kryžiaus kelias. Renginių metu galima pajodinėti senųjų Verkių arklidžių žirgais. Parko gilumoje įrengta apžvalgos aikštelė, aptverta kalta tvora, už kurios atsiveria Vilniaus miesto ir apylinkių reginiai.
Verkių Kalvarija – kraštovaizdžio tipo Kryžiaus kelias. Kaip ir senovėje, per religines šventes maldininkai čia suvažiuoja ne tik iš Lietuvos, bet ir iš kaimyninių šalių. Parke kasmet švenčiamos Rasos.
Mikołaj Franciszek Rekosz

Biografija

Fabrikantas Mikalojus Rekošas gyvenimą praleido Kaune. Čia gyvenę Rekošai priklausė Šv. Kryžiaus (Karmelitų) bažnyčios parapijai. Parapijos mirties metrikų knygoje išlikę žinių apie fabrikanto mirties priežastį. Įrašas byloja, kad Rekošas mirė Kaune 1911 m. balandžio 2 d. nuo plaučių uždegimo, o jo kūnas balandžio 5 d. traukiniu išvežtas į Virbalį. Palaidotas jo paties apie 1860 m. statytoje Rekošų šeimos koplyčioje Virbalio kapinėse.
M. Rekošas buvo baigęs mokslus užsienyje, tarnavo carinės Rusijos valdžios įstaigose, kelias kadencijas buvo miesto dūmos deputatu, dalyvavo labdaros organizacijų veikloje. Nuo 1864 m. valdė „Minervos“ fabriką, kuris pagal testamentą po fabrikanto mirties 1911 m. atiteko jo vyriausiajam sūnui Mikalojui Rekošui.
Be „Minervos“ Kaune, jam dar priklausė dvarai Suvalkų gubernijoje - netoli Virbalio: Patilčiai, Parausiai, Patviečiai (Patwiecie-Nowy Dwór), Zalesie bei 1896 m. įgyti Sūdavos ir Skambiabalio dvarai Vižainio apylinkėse (dabar Lenkija).

Šeima

Katalikų tikėjimo Rekošų (Rekašių) šeimos kilmė nėra visiškai aiški, greičiausiai tai iš nelegalios prekybos su Prūsija praturtėjusi lietuvių valstiečių šeima, vėliau susitapatinusi su panašiai skambančią pavardę turinčiais lenkų bajorais Rokosz ir pradėjusi vartoti jų herbą „Ostoja“. XIX a. pr. – XX a. I p. kelios Rekošų šeimos kartos gyveno Virbalyje. Fabrikanto Mikalojaus Rekošo tėvas – Pranciškus Mikalojus Rekošas (1779–1869) buvo 1832–1862 m. Virbalio, vėliau Kybartų pašto ekspeditorius, nuo 1862 m. pakeitus pašto statusą į pasienio pašto įstaigą – pasienio pašto viršininkas; apdovanotas Prūsijos 4-os klasės Raudonojo erelio ordinu, buvo palivarko Glichterowszczyzna (ar Glechstrowszczyzna) šalia miestelio savininkas, motina – Juliana Helena Ręczyńska (apie 1814–1888). Šeimoje buvo 8 vaikai, visi gimę Virbalyje. Mikalojus Pranciškus (būsimasis „Minervos“ savininkas) buvo antras sūnus.
Fabrikantas M. Rekošas buvo vedęs du kartus. Su pirmąja žmona – Antanina Petravičiūte (Antonina z Piotrowiczów Rekosz ) (apie 1835–1863) susilaukė 4 vaikų (taip rašoma žmonos nekrologe), tačiau išgyveno tik vienas – vyriausiasis Mikalojus Rekošas (Mikołaj Rekosz) (1858 arba 1862–1938?), paveldėjęs „Minervą“; palaidotas Vižainyje (dabar Lenkija).
Iš antrosios santuokos su Zofia Austutowicz Rekosz (mirė prieš 1904 m.) buvo 2 sūnūs ir 3 dukterys (visos dukros buvo ištekėjusios): Maria Lubomira Rekosz-Floryanowicz, Zenon Wincenty Rekosz (- 1939), Helena Anna Rekosz-Dowkontt (1878–1956), Tadeusz Norbert Rekosz (1880–1943), Zofia Rekosz-Labbé.
Juozas Zabielavičius savo atsiminimų knygoje mini, kad dabartinę Birutės gatvę Virbalyje vietiniai žmonės vadindavę Rekašio vardu.
Patentas

Patentas (lot. patere ‘atskleisti, pasakyti atvirai’) – valstybės išradėjui suteikiamos išskirtinės teisės į jo kūrinį.
Tai mainai tarp visuomenės ir išradėjo. Išradėjas atskleidžia išradimą, o visuomenė jam suteikia riboto laikotarpio monopolį („išskirtines teises“) komercinės naudos gavimui. Prieš keletą šimtmečių išradėjas turėjo slėpti idėją, norėdamas gauti ekonominės naudos. Pavyzdžiui, – jei kažkas sukūrė naują vaistą, jis niekada nepasakys kitiems, kaip jis tai padarė. Tokiu būdu, atsitikdavo taip, kad išradėjai nusinešdavo vertingas žinias su savimi į kapą.
Patentų sistemos paskirtis – skatinti informacijos skleidimą visuomenei, atlyginant išradėjams už jų pastangas. Visuomenė saugo išradėjo teises, o išradėjas atskleidžia išradimo smulkmenas. Mainais už išradimo paskelbimą, patento įstatymas suteikia išradėjui riboto laikotarpio monopolį naudotis išradimu. Tuo metu patento savininkas turi išskirtinę teisę į išradimą (šiuo metu tai yra 20 metų laikotarpis). Ribotas patento saugojimas atitinka visuomenės interesus ir skatina kuo greičiau realizuoti išradimus. Pasitelkiant patentą išradėjui atlyginama už sugaištą laiką, skatinami tyrimai. Praėjus tam laikui, išradimas priklauso visuomenei.
Aksimas

Istorija

Įkurtas olandų XVI a., nuo 1872 m. atiteko anglams. Į pietryčius nuo miesto yra Friedrichsburgo forto liekanos. 1682 m. čia savo koloniją įkurti bandė Brandenburgas, pastatydamas Grosfridrichsburgo fortą, tačiau olandų buvo išvyti.
Mieste esantis Šv. Antano fortas yra UNESCO pasaulio kultūros paveldo sąraše.
Indoarijų superstratas Mitanyje

Indoarijų superstratas Mitanyje – indoeuropietiškos (indoarijų) kilmės žodžiai, randami šiaurės Mesopotamijoje gyvavusios Mitanio karalystės, valdytos huritų, tekstuose. Huritų kalba bei jai artima urartų kalba laikomos neaiškios kilmės, jos neturi sąsajų su semitų ar indoeuropiečių kalbomis. Tačiau Mitanio karalystės tekstuose rasta asmenvardžių, dievavardžių bei žirgininkystės sąvokų, kurių kilmė akivaizdžiai indoeuropietiška. Manoma, kad tai lėmė į Mesopotamiją atsikėlusios nežinomos indoarijų gentys, kurių kalba galėjusi daryti įtaką huritų kalbai (taip susidaręs kalbinis antsluoksnis – superstratas).
Vienas iš ryškiausių tekstų su indoarijiškais žodžiais yra ~1380 m. pr. m. e. sudaryta taika tarp Mitanio karaliaus Šativazos ir hetitų karaliaus Supiluliumo I-ojo. Tekste, greta daugybės kitų dievybių, paminimi Mitra (mi-it-ra), Varuna (ú-ru-wa-na), Indra (in-da-ra) ir Nasatjai (na-ša-ti-ya-an-na, t. y. Ašvinai) – senovės arijų dievybės. ~XV a. pr. m. e. Mitanio žirgininko Kikulio tekste minimi skaičiai labai artimi sanskritiškiems – a-i-ka- („vienas“, plg. skr. eka), ti-e-ra- („trys“, plg. tri), pa-an-za- („penki“, plg. pañca), ša-at-ta („septyni“, plg. sapta), na-a-[w]a- („devyni“, plg. nava), taip pat žodžiai wa-ar-ta-an-na (plg. vartana, „virsmai, ratai“), bei a-aš-šu-uš-ša-an-ni („žirgininkas, ašvininkas“, plg. aśva-sana). Kitame tekste taip pat rasta keletas indoarijiškų žodžių: babru(-nnu) (nuo babhru „rudas“, plg. liet. „bebras“), parita(-nnu) (nuo palita „pilkas, blyškus“), pinkara(-nnu) (nuo piṅgala „raudonas, rausvarudis“), maria-nnu (nuo marya „jaunuolis, karys“, pirminė reikšmė „mirtingasis, marus“).
Be to, Mitanio asmenų vardai, panašu, turėję indoarijišką kilmę: ar-ta-aš-šu-ma-ra (plg. Artasmara „atmenantis ritą/artą“ [t. y., priedermę, tvarką]), bi-ir-da-aš-šu-wa (plg. Prītāśva „turintis mielą žirgą“ [t. y., „Mielaašvis“]), bi-ir-ya-ma-aš-da (plg. Priyamedha „turintis mielą išmintį“ [t. y., „Mielaišmintis“]), ar-ta-ta-a-ma (plg. Artadhāman „turintis vietą/namą ritoje/artoje“), tu-uš-rat-ta (plg. Tveṣáratha, „turintis nuožmią važiuoklę/ratus“), in-tar-ú-da (plg. Indrota „Indros padedamas“), šat-ti-ṷa-za (plg. Sātivāja „varžybų laimėtojas“).
Kaip indoarijai galėję atsirasti Mesopotamijoje – nežinoma. Galimai jie buvo Kuros-Arakso kultūros nešėjai.
Vladas Čegis

Vladas Čegis (rus. Владислав Антонович Чегис; 1888 m. rugpjūčio 13 d. Obeliuose (kitais duomenimis Novoaleksandrovsko apskrities  Rakanų (?) kaime) – 1953 m. kovo 15 d. Filadelfijoje, JAV) – Romos katalikų kunigas Rusijoje, Lietuvoje ir JAV. Disidentas.
Aitvaras (laikraštis)

Istorija

Laikraščio sumanytojas Laurynas Ivinskis 1856 m. sudarė šio laikraščio programą (Parodymas žinių kurios bus įdėtos ing žinovą ūkiškų dalykų po vardu Aitvaras). Leidinys turėjo būti savaitinis, skirtas kaimo žmonėms. Programa susidėjo iš 9 punktų. Buvo numatyta spausdinti žinias iš įvairių žemės ūkio, sveikatos, gamtos mokslų, istorijos, religijos ir kitų sričių.
L. Ivinskis parengė nebaigtą rašyti redakcinį straipsnį „Kuomi buvo ir kuomi žada būti Aitvaras“. Laikraštis negavo caro valdžios leidimo ir nepasirodė.
Atviroji jūra

Atviroji jūra (tarptautiniai vandenys) – vandenys pagal Jūrų teisės konvencijos (JTK) VII dalies nuostatas, taikomas visoms jūros dalims, kurios neįeina į valstybės išskirtinę ekonominę zoną, teritorinę jūrą ar vidaus vandenis arba į salyno valstybės salyno vandenis. Atvira jūra yra naudojama išimtinai taikiems tikslams.
Bet kurios valstybės bandymas pajungti bet kurią atviros jūros dalį savo suverenitetui yra negaliojantis. Kiekviena valstybė – tiek pakrantės, tiek ir neturinti priėjimo prie jūros – turi teisę, kad atviroje jūroje plaukiotų laivai su jos vėliava (Laivybos teisė).

Laivų nacionalinė priklausomybė

Kiekviena valstybė nustato sąlygas, kuriomis ji suteikia savo nacionalinę priklausomybę laivams, registruoja laivus savo teritorijoje ir suteikia teisę plaukioti su savo vėliava. Laivai turi tos valstybės nacionalinę priklausomybę, su kurios vėliava jie turi teisę plaukioti. Valstybę ir laivą turi sieti tikri ryšiai.
Kiekviena valstybė išduoda atitinkamus dokumentus laivams, kuriems ji suteikia teisę plaukioti su savo vėliava.

Laivų statusas

Laivai plaukioja tik su vienos valstybės vėliava ir, išskyrus ypatingus atvejus, kurie yra numatyti tarptautinėse sutartyse arba šioje Konvencijoje, atviroje jūroje jiems galioja tik tos valstybės jurisdikcija. Laivas negali keisti vėliavos kelionės arba sustojimo uoste metu, išskyrus tuos atvejus, kai iš tikrųjų pasikeičia laivo nuosavybės teisė arba jo registras.
Laivas, kuris plaukioja su dviejų ar daugiau valstybių vėliavomis, naudodamas jas kaip patogiau, negali reikalauti iš bet kokios kitos valstybės pripažinti kurią nors nacionalinę priklausomybę ir gali būti prilygintas laivui, neturinčiam jokios nacionalinės priklausomybės.
Opel

Istorija

Veiklos pradžioje buvo gaminamos siuvimo mašinos, dviračiai, motociklai. Pirmus OPEL automobilius sugalvojo gaminti Adamo sūnus kartu su prancūzais (buvo vad. „Opel-Darracq”). Nuo 1907 m. OPEL pradėjo savų automobilių gamybą. Taip kompanija 1913 m., nežiūrint į gaisro pasekmes gamykloje 1911 m., tapo didžiausia Vokietijoje automobilių gamintoja. 1929 m. Opel šeima už 80 % akcijų pardavimą iš GM gavo 33,3 mln. JAV dolerių. Gamyklos įsikūrusios Rüsselsheim, Bochum, Eisenach miestuose.
2009 m. dėl ekonominės krizės „Opel“ svarstoma atskirti nuo motininės įmonės JAV „General Motors“ (GM). Iš Vokietijos vyriausybės tikimasi finansinės paramos pagal automobilių gamintojo pateiktą verslo planą. Pasak GM, tam, kad „Opel“ išgyventų, reikia 8–9 mlrd. eurų. 2009 m. vasario 26 d. Riuselzhaime (Vokietija) prasidėjo „Opel" darbuotojų demonstracija, kuria savo nepasitenkinimą išreiškė pagrindinės Europoje „Opel“ gamyklos darbuotojai. Demonstruoti taip pat ketina kitų Vokietijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Prancūzijoje, Didžiosios Britanijoje, Austrijoje, Lenkijoje, Rusijoje, Švedijoje, Ispanijoje ir Vengrijoje GM priklausančių įmonių darbuotojai (ten, kur yra „Opel“, „Saab“ bei „Vauxhall“ gamyklos, priklausančios JAV koncernui „General Motors“).
Manoma, kad nuo „Opel“ priklauso apie 25 000 darbuotojų Vokietijoje, o bankroto atveju – apie 100 000 (automobilių detalių tiekėjai, pardavėjai ir kt.).
Konrado Adenauerio fondas

Konrado Adenauerio fondas – krikščioniškosios demokratijos pakraipos politinis paramos fondas Vokietijoje, artimas CDU partijai.
Nuo 1964 m. pavadintas Vokietijos Bundeskanclerio, Kelno mero Konrado Adenauerio (1876–1967) vardu. Fondo atstovybės veikia Europoje, taip pat ir Baltijos šalyse. Konrado Adenauerio fondo būstinė Lietuvoje yra įsikūrusi Vilniuje. Pagrindinė būstinė Sankt Augustine, netoli Bonos.
Polocko vaivada

Polocko vaivada (lenk. Wojewoda połocki) – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Polocko vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.

Įgaliojimai

Polocko vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Polocko vaivada turėjo dvidešimt pirmą pagal rangą pasauliečių poziciją.
Komorų salos

Komorų salos (arab. جزر القمر; pranc. Les Comores) – vulkaninis salynas Indijos vandenyne, netoli pietrytinių Afrikos krantų. Komorų salyną sudaro 5 salos – Grand Komoras, Mohelis, Anžuanas, Majotas bei Pamanzi, bei dar keletas mažesnių salelių. Dauguma salyno priklauso Komorų valstybei, o Majotas – Prancūzijai. Plotas 2236 km². Aukščiausia vieta – Kartalos ugnikalnis (2361 m). Gyventojų skaičius – 984 tūkst.

Klimatas

Salose vyrauja tropinis klimatas, pasižymintis sausomis bei karštomis vasaromis. Vidutinė metų temperatūra yra 26 °C, o vandens temperatūra siekia vidutiniškai 25 °C.
Ramsis (Anglija)

Istorija

Vykdant archeologinius tyrinėjimus Ramsio centre rastas paleolito laikotarpio kirvis, Romos Britanijos laikų keramikos.
969 m. atidaryta Ramsio abatija aplink kurią pradėjo plėstis ir miestelis. Iki 1200 m. miestelis išaugo ir jau turėjo prekybinio turgaus teises. Prekiauta žemės ūkio ir tekstilės produkcija.
1941 m. sausio 31 d. Ramsyje parašiutu nusileido Nacistinės Vokietijos šnipas. Pagautas ir nubaustas mirties bausme Londono Taueryje.
Freenet

Freenet – P2P sistema, skirta duomenų apsikeitimui internete. Pagrindinis šios sistemos tikslas – užtikrinti publikuotojo ir naudotojo anonimiškumą.
„Freenet” tinkle informacija „plaukioja” iš vienos vietos į kitą, kur jinai yra aktualiausia tuo metu. Ši architektūra decentralizuota ir pagrįsta nestruktūrizuota netiesioginio susijungimo architektūra.
„Freenet“ architektūra visiškai užtikrina anonimiškumą. Informacijos gavimas, kol ji nėra paplitusi po tinklą, yra lėtas, tačiau populiari informacija yra greitai pasiekiama. Tinkle nėra saugoma nenaudojama informacija. Kuo mazgas ilgiau gyvuoja tinkle, tuo daugiau jis žino apie tinklą ir gali sėkmingiau vykdyti informacijos saugojimą ir paėmimą.

Istorija

1999 m. Janas Klarkas (Ian Clarke) parašė straipsnį pavadintą „A Distributed Decentralized Information Storage and Retrieval System“. Šis straipsnis ir yra „Freenet“ sistemos pagrindas, tačiau idėja susiformavo dar 1997 m. kai buvo publikuotas straipsnis „Distributed Address Lookup System“. Pagrindinė jo mintis – laisvas informacijos platinimas.
Išspausdinus straipsnį kilo internetinės bendruomenės susidomėjimas ir buvo pradėta kurti sistema, o netrukus išleista ir pirmoji „Freenet“ versija. Tai įvyko 2000 metų kovo mėnesį. Nuo to momento nuolatos pasirodydavo naujos sistemos versijos.

Sistemos augimas

Norint išlaikyti „Freenet“ augimą, reikia, kad P2P tinklas pritrauktų vis naujų vartotojų. Tam yra būtina išaiškinti filosofiją, kuri slypi už šių technologijų vystymo.
Pagrindinė „Freenet“ idėja užtikrina anonimiškumą informacijos autoriams ir teikėjams. Dėl sistemos architektūros yra neįmanoma susekti straipsnio kilmės arba priskirti straipsnį kuriam nors vienam kompiuteriui ar tuo labiau konkrečiam žmogui. Janas aprašė šį fenomeną kaip „mašinų anarchiją“ ir tokiu būdu sulaukė didelio pripažinimo tarp žmonių, jaučiančių simpatiją anarchistinėms idėjoms.

Veikimo principas

„Freenet“ yra P2P sistema, pritaikyta failams saugoti ir paimti iš tinklo. Failams yra suteikiami raktiniai vardai, kurių prasmė nieko nepasako apie failo kilmę. Kiekvienas mazgas tinkle yra lygiavertis ir turi nuosavą lentelę, kurioje saugo informaciją apie kitus mazgus – tai yra, kaip juos pasiekti ir kokius dokumentus jie turi. Taip pat kiekvienas mazgas leidžia savo disko vieta dalintis su kitais mazgais. Užklausos siunčiamos iš vieno mazgo į kitą, nes nėra centrinio mazgo, ir taip grandine vyksta paieška. Kiekvienas mazgas pats nusprendžia, kuris kitas mazgas galėtų turėti prašomą informaciją.
Kiekviena užklausa turi gyvavimo laiko skaičių (GL, kuris yra mažinamas, perduodant užklausą į tolimesnį mazgą. Taip pat kiekviena užklausa turi identifikatorių, kuris yra saugomas identifikatorių lentelėje. Kad nesusidarytų amžinų užklausos ciklų, žinutės yra neapdorojamos, jei jų identifikatorių jau turi lentelė arba GL skaičius lygus nuliui.
Hamerfestas

Istorija

Hamerfestas buvo samių žvejų kaimas, vietovę lankydavo pomorų pirkliai. 1684 m. čia pastatyta pirmoji bažnyčia. 1789 m. Hamerfestui suteiktas miesto statusas. XIX a. pr. miestą nusiaubė britų laivynas. 1890 m. miestą suniokojo gaisras. 1944–1945 m. Hamerfestą sunaikino naciai. Vėliau miestas atkurtas.
Tautos kultūra

Tautos kultūra – Lietuvos kultūros darbuotojų Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio koordinacinės grupės leidinys, ėjęs 1989–1990 m. Vilniuje.

Istorija

Tiražas 1989 m. – 10 000 egz. Išėjo 9 numeriai.
Emanuel de Witte

Emanuelis de Vitė (ol. Emanuel de Witte, 1617 m., Alkmaras, Nyderlandai – 1691 (1692) m., Amsterdamas) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, bažnyčių interjerų vaizduotojas.

Biografija

Emanuelis de Vitė gimė 1617 m. Alkmare. Jis mokėsi Delfte pas Evert van Aelst (1602−1657). 1636 m. Vitė registruotas Alkmaro Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. 1639 ir 1640 m. vasaromis paminėtas Roterdame. 1641 m. spalį jo duktė buvo pakrikštyta Delfte ir 1642 m. birželį Vitė įstojo į Delfto Šv. Luko tapytojų gildiją. Delfte dailininkas gyveno iki 1652 m., kada persikraustė į Amsterdamą. Karjerą Emanuelis de Vitė pradėjo figūriniais paveikslais, pavyzdžiui, „Vertumnas ir Pomona“ (1644). Apie 1651 m. datuotas jo vienas pirmųjų architektūrinių paveikslų „Naujoji bažnyčia Delfte“, kuris buvo tiesiogiai įtakotas kito Delfto architektūrinių vaizdų tapytojo Gerard Houckgeest (apie 1660−1661).
Savo kūryboje Emanuelis de Vitė daugiau dėmesio teikė bažnyčių erdvės pajautimo, šviesos ir šešėlių žaismo jose perteikimui nei realių architektūrinių elementų tiksliam vaizdavimui ar bažnyčios lankytojų portretams. Tuo jis skyrėsi nuo Hendrick van Vliet (1611/1612−1675) ir Gerard Houckgeest, nors perėmė pastarojo kompozicinį sumanymą, kai bažnyčios kolonos vaizduojamos iškart už pirmojo plano. Po apie 1655 m. Vitė buvo paveiktas Pieter Saenredam kūrybos. Jis yra nutapęs prekyviečių ir buities scenų, kelis peizažus ir žinomas vienas jo natiurmortas. Emanuelis de Vitė mirė 1691 ar 1692 m. Amsterdame. Jo vieninteliu žinomu mokiniu buvo Hendrick van Streek (1659−po 1719).
Kilmarnock FC

Istorija

Klubas įkurtas 1869 m.
Žeimių herbas

Aprašas

Mėlyname skydo lauke ant žalios papėdės sidabrinė koplyčia auksiniais stogais ir kryžiumi, o šonuose dvi sidabrinės heraldinės lelijos.
Toks herbas pasirinktas neatsitiktinai. Jis įprasmina šio krašto žmonių kovą už šalies laisvę. Žeimių dvaro savininkai Medekšos buvo aktyvūs nacionalinio pasipriešinimo dalyviai. Dvarininko sūnus Teodoras, mokęsis kadetų korpuse ir turėjęs leitenanto laipsnį, buvo rusų kareivių nukautas mūšyje netoli Višakio Rūdos. Jo tėvas sūnaus žūties atminimui pastatė vėlyvojo baroko stiliaus Žeimių koplyčią, kuri išlikusi iki šių dienų.

Istorija

Herbo etaloną sukūrė dailininkas Rolandas Rimkūnas. Herbas Lietuvos prezidento dekretu patvirtintas 2007 m. lapkričio 28 d.
Hebe Camargo

Hebe Maria Camargo (g. 1929 m. kovo 8 d. São Paulo, Brazilija) – brazilų dainininkė ir aktorė.
Tauragės Tarailių progimnazija

Istorija

Mokyklos pavadinimas yra kilęs iš Tarailių kaimo vardo, kuris rašytiniuose šaltiniuose aptinkamas jau XVII amžiuje. Kadangi buvęs kaimas plytėjo miesto pakraštyje, čia buvo statoma daug gyvenamųjų namų, melioracijos įmonių, mašinų aptarnavimo stotis, prekybos centras. 1973 m. ši teritorija prijungta prie miesto, atsirado Tarailių mikrorajonas.
1992 m. atvėrė duris Tauragės 2-oji pradinė mokykla. 1993 m. rugsėjo 1 d. ši mokykla išaugo į pagrindinę mokyklą, 1999 m. rugsėjo 1 d. tapo pagrindine dešimtmete mokykla. 2004 m. prie Tarailių pagrindinės mokyklos reorganizavus Pilaitės pagrindinę mokyklą prijungtos pradinės klasės bei lopšelis-darželis „Raudonkepuraitė“. 2013 m. rugsėjo 1 d. Tarailių pagrindinė mokykla tapo Tauragės Tarailių progimnazija.
Fiat 28-40 HP

Fiat 28-40 HP – lengvasis automobilis, leistas „Fiat“ kompanijos nuo 1907 iki 1908 metų.
1907 metais pakeičiant 24-40 modelį prasidėjo Fiat 28-40 HP modelio gamyba. Buvo leidžiamas trim variantais: normalus, pailgintas ir superpailgintas.
Automobilyje buvo įrengtas 4-ių cilindrų (2 blokai po du cilindrus kiekviename, suvirinti į propelerio formą), 7358 kub. cm apimties variklis. Apšvietimo sistema naudojo magnetą, o uždegimo sistema buvo aukštos įtampos. Didžiausias greitis buvo 75–85 km/val., priklausomai nuo modelio.
Viso išleista 954 automobiliai.
Raudonukės vakcina

Raudonukės vakcina – tai skiepas, skirtas apsisaugoti nuo raudonukės. Vakcina ima veikti parėjus maždaug dviem savaitėm po vienos dozės ir veikia maždaug 95 % pasiskiepijusių. Šalyse, kuriose pasiskiepiję daug gyventojų, raudonukės įgimto raudonukės sindromo atvejų nebepasitaiko. Jeigu populiacijoje vakcinuota mažiau vaikų, įgimtos raudonukės atvejų gali padaugėti, nes daugiau moterų sulauks vaisingo amžiaus nepasiskiepijusios arba nepersirgusios šia liga, todėl svarbu, kad būtų paskiepyta daugiau nei 80 % populiacijos.

Rekomendacijos

Pasaulio sveikatos organizacija rekomenduoja raudonukės vakciną įtraukti į profilaktinių skiepų kalendorių. Jeigu imunizuojami ne visi, reikėtų skiepyti bent jau vaisingo amžiaus moteris. Negalima skiepyti nėščiųjų arba asmenų, kurių imuninė funkcija labai nusilpusi. Vienos dozės dažniausiai užtenka, kad būtų įgyta apsauga visam gyvenimui, tačiau paprastai skiepijama dviem dozėmis.

Saugumas ir tiekimo forma

Šalutinis poveikis paprastai lengvas. Tai gali būti karščiavimas, bėrimas ir injekcijos vietos skausmas bei paraudimas. Paskiepytoms moterims per vieną–tris savaites po vakcinacijos gali pasireikšti sąnarių skausmas. Sunkių alerginių reakcijų pasitaiko retai. Ši vakcina tiekiama kaip pavienis arba kaip sudėtinis preparatas su kitomis vakcinomis. Vakcinų deriniai gali būti su tymų ir kiaulytės vakcina (MMR vakcina) arba tymų, kiaulytės ir vėjaraupių vakcina (MMRV vakcina).

Istorija, visuomenė ir kultūra

Raudonukės vakcina pirmą kartą registruota 1969 m. Ši vakcina įtraukta į Pasaulio sveikatos organizacijos būtinųjų vaistų sąrašą, kurį sudaro svarbiausi pagrindinės sveikatos priežiūros vaistai. 2009 m. į profilaktinių skiepų kalendorių ji buvo įtraukta daugiau nei 130 šalių. 2014 m. viena MMR vakcinos dozė didmeninės prekybos tinkle kainavo 0,24 JAV dolerio.