google/wiki40b huggingface dataset:
Neukeno provincija

Geografija

Provincijoje ryškiai išsiskiria dvi dalys – Andų kalnai vakaruose ir Pampų lygumos rytuose. Aukščiausia provincijos vieta – Lanino ugnikalnis (3776 m). Kalnus raižo derlingi slėniai. Neukeno provincijoje tankus hidrografinis tinklas: šiauriniu pakraščiu teka Kolorado upė, pietrytiniu – Limajas, centrine dalimi – Neukeno upė. Daugybė tektoninės ir ledyninės kilmės ežerų: Nauel Uapi, Especho, Lakaro, Mokehuė, Njorkinkas, Uečulafkenas, Lologas, Aluminės ežeras ir kt. Be to, Neukeno upė patvenkta Los Barreales ir Mari Menuco, o Limajo upė – Ezequel Ramos Mexia tvenkiniais.
Klimatas vidutinių platumų; žemyninis. Vasaros šiltos, žiemos šaltos. Aridiniuose regionuose didelis dienos ir nakties temperatūrų skirtumas. Didelis kritulių skirtumas tarp sausų rytinių rajonų ir drėgnų Andų pašlaičių (gali iškristi >4000 mm kritulių per metus). Andų kalnuose auga mišrieji ir spygliuočių miškai (araukarijos, eglės, Antarktiniai notofagai, Embothrium coccineum, lengos, lumos ir kt.). Tuo tarpu rytiniams ir šiaurinams rajonams būdinga stepių augalija.
Siekiant išsaugoti įspūdingus kraštovaizdžius (kalnus, apsuptus krištolinių ežerų ir žaliuojančių miškų) įsteigti net keli nacionaliniai parkai – Los Arrayanes, Lanino, Nauel Uapi, Laguna Blanca. Taip pat yra keli provinciniai parkai.

Ekonomika

Neukeno provincijoje daugiausia vystoma gavybos pramonė: išgaunama nafta, dujos, angliavandeniliai. Yra kelios galingos hidroelektrinės. Arroyito vietovėje yra vienitelė sunkiojo vandens gamykla šalyje. Sodininkystė (obuoliai, slyvos, kriaušės, persikai ir kt.), vystoma daugiausia Alto Valle slėnyje. Labai svarbi ūkio šaka – turizmas.
IATA oro uosto kodas

IATA oro uosto kodas (angl. International Air Transport Association airport code) yra sudaromas iš trijų raidžių ir tarptautinės oro transporto asociacijos naudojamas žymėti daugeliui pasaulio oro uostų. Oficialiuose leidiniuose oro uostai save žymi Tarptautinės Civilinės Aviacijos Organizacijos kodu, o ne IATA kodu. 
IATA kodu taip pat žymimos ir geležinkelių stotys.
Itakvakesetuba

Istorija

Gyvenvietė pradėjo kurtis XVII a., o atskira savivaldybe tapo 1954 m.
Pranas Baltrėnas

Biografija

1948 m. su šeima ištremtas į Sibirą. Mokėsi Krasnojarsko sukarintoje upeivystės mokykloje, keturias vasaras plaukiojo Jenisiejumi. 1962 m. baigė mokyklą ir grįžo į Lietuvą, dirbo Nemuno laivininkystėje. 1963 m. įstojo į Leningrado vandens transporto instituto Laivų mechanikos neakivaizdinį skyrių, persikėlęs 1969 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Nuo 1994 m. Tarptautinės ekologijos ir žmonių saugos mokslų akademijos, nuo 1992 m. Ukrainos technologinės kibernetikos mokslų akademijos narys, nuo 1995 m. Rusijos šalčio akademijos užsienio narys.
1969–1978 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas. Nuo 1978 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas (iki 1990 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas), nuo 1993 m. Aplinkos apsaugos katedros vedėjas, nuo 1990 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš technosferos užterštumo teorinių ir eksperimentinių tyrimų bei aplinkos apsaugos technologijos. Sukūrė dulkėtumo kontrolės prietaisų, oro valymo įrenginių bei priemonių šiems įrenginiams regeneruoti. 60 išradimų, 24 mokomųjų knygų, 10 monografijų autorius.
Gazeta Wyborcza

Gazeta Wyborcza (liet. rinktinis laikraštis) – Lenkijos dienraštis. Vienas svarbiausių viešosios nuomonės apologetų. Valdo koncernas Agora S.A.
Vygrių vyskupija

Vygrių vyskupija (lenk. Diecezja wigierska) – vyskupija įkurta 1799 metais. Panaikinta 1818 metais ir vietoje jos įkurta Augustavo vyskupija. Vyskupai: Mykolas Pranciškus Karpavičius (1799–1803); Jonas Klemensas Golaševskis (1805–1818).
Romas Kundelis

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, mokytojas.
Obelių vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, nuo 2008 m. Rokiškio rajono savivaldybės mero patarėjas verslui ir investicijoms.
Nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Rokiškio rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Obelių bendruomenės centro pirmininkas, Rokiškio raj. krepšinio federacijos prezidentas. Sutuoktinė Daiva, duktė Raminta.
Dominikos Respublikos vėliava

Dominikos Respublikos vėliavoje, kaip numato Dominikos Konstitucijos 96-asis straipsnis, vaizduojamas centrinis baltas kryžius, besitęsiantis iki kraštų ir dalijantis vėliavą į keturis stačiakampius; viršutinis kairysis ir apatinis dešinysis yra mėlyni, o viršutinis dešinysis ir apatinis kairysis yra raudoni. Valstybinėje ir karinėje vėliavoje kryžiaus centre yra mažas herbas, vaizduojantis skydą, prilaikomą lauro (kairėje) ir palmės (dešinėje) šakelių; virš skydo esantis kaspinas skelbia valstybės šūkį: Dios, Patria, Libertad (Dievas, Tėvynė, Laisvė). Po skydu esančiame raudoname kaspine įrašyti žodžiai República Dominicana. Skydo centre, apsupta šešių iečių (iš kurių keturios laiko Dominikos vėliavas), pavaizduota Biblija su kryželiu virš jos. Manoma, jog ji atversta ties Evangelija pagal Joną, 8:32, teigiančia Y la verdad nos hará libre (Ir tiesa mus išlaisvins).
Magnum P.I.

Apdovanojimai

Serialas yra pelnęs du Auksinių gaublių apdovanojimus. Selleckas 1984 laimėjo Emmy apdovanojimą už Magnumo personažo sukūrimą. Po 3 metų apdovanojimą gavo John Hillerman. 1981 metais Glen A. Larson ir Donald P. Bellisario gavo Edgar Award apdovanojimą už geriausią sezono seriją.
Roma Pauraitė-Puplauskienė

Biografija

1943–1954 m. mokėsi Panevėžio 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1959 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, 1967 m. Sąjunginio Maskvos kinematografijos instituto Scenarinio fakulteto neakivaizdiniame skyriuje – dramaturgo specialybę.
Nuo 1958 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ propagandos skyriaus darbuotoja, studentų skyriaus vedėja, literatūros ir meno skyriaus vedėja. 1968-1976 m. dirbo Lietuvos televizijos „Telefilmo“ scenarinėje redkolegijoje. Spaudoje recenzavo filmus ir spektaklius, redagavo dokumentinius filmus, rašė dokumentinių filmų scenarijus. Nuo 1977 m. Lietuvos kino studijos meninių filmu redaktorė, nuo 1988 m. animacinių filmų studijos meno vadovė. 1990–1991 m. Lietuvos televizijos „Teledokumentikos“ redaktorė. Nuo 1995 m. bendradarbiavo privačioje videostudijoje „Sintezė“.  Rašo recenzijas apie kino filmus ir teatro spektaklius.
Lietuvos žurnalistų sąjungos, Lietuvos kinematografininkų sąjungos kritikų gildijos narė.
Gintautas Alekna

Gintautas Alekna (g. 1956 m.) – teleoperatorius, fotografas, keliautojas, ekspedicijų į tremtinių vietas organizatorius ir vadovas, „Lemties" bendrijos narys.
Iki 2007 m. 21 ekspedicijos į Sibirą organizatorius ir dalyvis; kelių filmų apie tremtį autorius.

Įvertinimas

2002 m. P. Abukevičiaus premijos laureatas. Apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino III laipsnio medaliu. 2006 m. G. Alekna pripažintas Lietuvos televizijos (LTV) akcijos „Daugiau saulės, daugiau šviesos“ laureatu ir pelnė Petro Abukevičiaus vardo premiją už pažintinį fimą „Kamanos“.
2006 m. paskirta Mažeikių krašto kultūros premija.
Kristina Janavičienė

Biografija

Vienuolikos vaikų šeimoje buvo šeštoji. 1968 m. baigė Šiaulių politechnikumą, 1980 m. su pagyrimu baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo pramonės ir civilinės statybos inžinierės kvalifikaciją.
1968 m. Projektavimo instituto darbuotoja, vėliau Šiaulių „Komprojekte“ projektavo individualius gyvenamuosius namus. 1996 m. UAB „Kristutė“ direktorė, projekto vadovė, privačios kirpėjų mokyklos „Kalakogatija“ direktoriaus pavaduotoja, UAB „Pastatų konstrukcijos“, UAB „Aukstata“ projektų vadovė.
1997 m. Nepriklausomybės partijos, 2002 m. Nacionaldemokratų partijos narė, partijos valdybos narė, 2004 m. rinkimuose atstovavo Respublikonų partiją, 2007 m. Tautinę partiją Lietuvos kelias.
1995-1997 m. ir 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė.
Enkimdu

Enkimdu – žemdirbystės dievas šumerų mitologijoje, Enkio sūnus. Tekste „Enkis ir pasaulio tvarka“ Enkimdu įvardijamas „Enlilio žemdirbiu“, „pylimų ir kanalų viešpačiu“. Teigiama, kad tai atspindi drėkinimo technologijų svarbą pietų Mesopotamijos žemdirbystei.
Kaip Enkio sūnus, Enkimdu buvo glaudžiai siejamas su dievu Enbilulu. Pastaroji dievybė buvo įvardijama „kanalų inspektoriumi“, laikyta dievo Adado (Iškuro) aspektu. Babiloniečių „Enuma Eliš“ kosmogoniniame mite Enbilulu yra vienas iš Marduko vardų. Panašias funkcijas atliko ir dievas Enugis, taip pat laikytas „pylimų ir kanalų viešpačiu“, „didžiųjų dievų kanalų inspektoriumi“. Visgi, skirtingai nuo Enkimdu, Enugis buvo siejamas ir su požemio pasauliu.
Tekste „Dumuzis ir Enkimdu“ pasakojama, kaip žemdirbys Enkimdu su piemeniu Dumuziu nesėkmingai varžosi dėl deivės Inanos rankos. Inanos brolis saulės dievas Utu ragina seserį tekėti už piemens Dumuzio, tačiau pati Inana linksta tekėti už žemdirbio Enkimdu. Dumuzis tvirtina, kad tai, ką gali pasiūlyti jo varžovas (austi drabužiai, duona, pupelės ar alus), nėra vertingiau už tai, ką gali pasiūlyti jis pats (avys, pienas, varškė, sūris ar sviestas). Ginčas baigiasi taikiai, Enkimdu leidžia Dumuziui ražienų laukuose ganyti avis bei kanale girdyti kaimenes. Dumuzis ir Enkimdu tampa draugais, Enkimdu sutinka piemenį aprūpinti kviečiais, miežiais ir pupelėmis. Be to, pažada toliau teikti Inanai dovanas, net ir tuomet, kai ši jau bus ištekėjusi už Dumuzio.
DWS Amsterdam

Istorija

1972–1983 m. DWS Amsterdam vardu žaidė FC Amsterdam klubo dukterinė komanda. 
1974 m. prie jungtinės komandos prisijungė ir De Volewijckers klubas.
Fredis Kriugeris

Frederikas Čarlsas Kriugeris (Frederick Charles Krueger), trumpiau – Fredis Kriugeris (Freddy Krueger), – išgalvotas veikėjas iš siaubo filmų serijos Košmaras Guobų gatvėje. Jo vaidmenį visuose filmuose atliko Robertas Englandas. Jo vaidinamas personažas – serijinis žudikas ir vaikų tvirkintojas, kuris savo aukas užpuola per jų sapnus.
Fredžio žinomiausi atributai, be jo naguotos pirštinės, – tai jo raudonai žalias megztinis ir monotoniška klaiki dainelė:
One, two, Freddy's coming for you.
 Three, four, better lock your door.
 Five, six, grab your crucifix.
 Seven, eight, gonna stay up late.
 Nine, ten, never sleep again…
(Vienas, Du, Fredis ateina pas tave.
 Trys, keturi, geriau užsirakink duris.
 Penki, šeši, griebk savo nukryžiuotąjį.
 Septyni, aštuoni, neišbūsi ilgai.
 Devyni, dešimt, niekad daugiau nemiegosi…)
Virginija Idzelytė

Virginija Idzelytė-Dautartienė (g. 1949 m. liepos 17 d. Kretingoje) – Lietuvos dailininkė scenografė.

Biografija

1975 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1978–1991 m. Lietuvos akademinio dramos teatro (LADT) dailininkė, 1979–1991 m. vyr. dailininkė. Nuo 1991 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja, nuo 1996 m. docentė.
Itch-E and Scratch-E

Itch-E and Scratch-E – Australijos elekroninės muzikos grupė. Grupę įkūrė Paul Mac ir Andy Rantzen XX amžiaus paskutinio dešimtmečio pradžioje.
Narkūnai

Istorija

Kairiajame Utenėlės krante stūkso Narkūnų piliakalnis, kuriame tikriausiai gyventa dar 1000 m. pr. m. e. Legendos ir XVI a. romantikai teigė, kad ant šio piliakalnio XII a. pilį pasistatęs kunigaikštis Utenis, todėl šis piliakalnis buvo žinomas kaip Utenio pilis, o šalia esantis mažesnis – Utenio kapas. Manoma, kad piliakalniai dabartinę išvaizdą įgavo XIII–XIV a., kai didžiajame piliakalnyje buvo žemvaldžio pilis, o mažasis paverstas priešpiliu. Papėdėse augo amatininkų gyvenvietė, Utenos pirmtakė. Manoma, kad ši gyvenvietė persikėlė į dabartinę Utenos vietą po pilies sudeginimo 1433 m.
Zinas Kazėnas

Biografija

1954 m. baigė Pasvalio vidurinę mokyklą. 1954–1956 m. mokėsi Daugpilio aukštesniojoje karo aviacijos mokykloje, kurioje įgijo profesionalaus fotografo ir kino operatoriaus specialybę. Vėliau studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute, baigė specialius anglų kalbos kursus.
Nuo 1959 m. dirbo Vilniuje: 1968–1980 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, 1980–1984 m. „Dailės“ kombinate, nuo 1984 m. Fotografijos meno draugijoje. Nuo 1988 m. laisvai samdomas fotomenininkas. 1988–1991 m. Sąjūdžio informacinės agentūros fotografas. 1989 m. stažavosi Vokietijoje, Kelno mieste.
Nuo 1965 m. leidykloje „Mintis“ rengė plakatus, atvirukus, kalendorius, turistinę literatūrą, fotoalbumus. 1979–1989 m. bendradarbiavo su Maskvoje įsikūrusios turizmo firmos „Inturist“ reklamos skyriumi. Išleido virš 600 proginių atvirukų, 80 plakatų, 33 kalendorius, 400 meninių vokų, iliustravo ir apipavidalino apie 60 įvairios paskirties bukletų bei knygelių. 2013 m. minint Sąjūdžio įkūrimo 25-etį Lietuvos bankas išleido 25 ir 50 litų progines monetas, kurių reverse panaudotas Z. Kazėno nuotraukos fragmentas. Nuo 1969 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje.
Nuo 1972 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos valdybos narys. 2005 m. LR kultūros ministerija suteikė meno kūrėjo statusą.

Meninė kūryba

Sovietmečiu pradėjo eksperimentuoti su taikomąja daile. Abstraktūs eksperimentai buvo realizuojami taikomojoje srityje: plakatuose, reklamoje, taikomosios grafikos srityse. Tai, kas buvo „tyliai" brandinama sovietmečiu, prasiveržė vėliau, Sąjūdžio, Atgimimo metais. Ėmė naudoti sau patogesnį Zikos akronimą. Savo darbuose puoselėjo dekoratyvumą, pereidamas prie kūrybos eksponavimo erdvinės instaliacijos priemonėmis. XXI a. pradžioje menininkas pasuko postmodernumo link. Be fovistinio stiliaus drobių, jis mišria technika sukūrė seriją „Manekenai", nagrinėjančią klonavimo, supanašėjimo, transformacijos ir kitas postindustrinės visuomenės problemas.
2005 m. sukūrė „3-dx art" seriją, kurioje apjungė ankstyvojo modernizmo sroves ir pristatė dekoratyvios instaliacijos pavidale. Pasitelkęs šiuolaikines skaitmenines technologijas jis plokštuminę grafiką transformavo į erdvines struktūras ir pritaikė jas erdvinėse instaliacijose. Savo 8–me dešimtmetyje atrastą abstrakčios fotografijos ir ornamentikos techniką (fotografiką) autorius pasitelkė ypatingos formos ir išvaizdos kartoninių cilindrų tapyboje. Skaitmeninių technologijų pagalba jis plokštuminę grafiką transformavo į erdvines struktūras ir pritaikė erdvinėse instaliacijose.
Nuo 2012 m. savo kūryboje ėmė naudoti vintažinius, pokario laikotarpio artefaktus (diržus, sages, bižuteriją). Panaudojami artefaktai ir jų interpretacijos įgavo naujas estetines kategorijas. Paskutiniaisiais metais pasireiškė kita Z. Kazėno individualizmo pradžia. Jis ieško kitokių vizualinės interpretcijos formų, savo potencialą ima realizuoti tapydamas ant medžio pliauskų. Taip pat kuria kompiuterinius „fotodienoraščius" – vaizdo opusus, iliustruotus savo meno kūriniais, palydimus muzikiniais intarpais ir garsų instaliacijomis.
Laimutė Ablingienė

Biografija

1976 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
VŠĮ Elektrėnų PSPC šeimos gydytoja.
Lietuvos socialdemokratų partijos Elektrėnų skyriaus narė. Nuo 2011 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narė.
Henryk Siemiradzki

Henrikas Semiradskis (lenk. Henryk Siemiradzki, 1843–1902 m.) – XIX a. lenkų tapytojas, akademistas. Geriausiai žinomas istorinio žanro paveikslais.

Biografija

Henrikas Hektoras Semiradskis gimė 1843 m. spalio 24 d. šeimos sodyboje prie Charkovo, tuometinėje Rusijos imperijoje. Semiradskių giminė nuo seno gyveno LDK žemėse. Henriko tėvas buvo karininkas ir tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, tačiau nacionalistinės nuotaikos tarp Ukrainos lenkų buvo stiprios ir Henrikas Semiradskis save laikė lenku, nors Rusijos kritikai, jam išgarsėjus, bandydavo priskirti jį Rusijos tapytojams. 1864 m. H. Semiradskis baigė Charkovo universitetą, įgijo mokslų kandidato laipsnį gamtos mokslų disciplinoje. Tais pačiais metais jis pradėjo mokytis Sankt Peterburgo dailės akademijoje, 1866 m. buvo priimtas į pilnateisius studentus. Dailininkas parodė talentą, studijų metu buvo apdovanotas dviem aukso ir penkiais sidabro medaliais, jį rėmė rektorius Fiodoras Brunis. 1871 m. baigęs akademiją aukso medaliu H. Semiradskis laimėjo šešerių metų paramą studijoms užsienyje. Jis išvyko į Vokietiją, pagarsėjo Miunchene sukurtu paveikslu „Romiečių orgija“. Po to keliavo į Italiją, 1872 m. atvyko į Romą ir pasiliko joje iki gyvenimo pabaigos. Pasak jo dukters, „...jis pamatė Romą ir visa kita jam nustojo egzistuoti“.
Romoje H. Semiradskis pradėjo garsėti istoriniais paveikslais iš Sen. Romos ir krikščionybės istorijos. Jį kelis kartus studijoje aplankė Italijos karalienė, lankėsi Rusijos caro brolis Paulius. Iš jo istorinių paveikslų įkvėpimo sėmėsi Henrikas Senkevičius, kai rašė romaną „Quo vadis?“. 1873 m. Sankt Peterburgo akademija jam suteikė akademiko vardą, 1877 m. − profesoriaus už paveikslą „Nerono fakelai“. H. Semiradskis tapo Berlyno, Stokholmo (1879), Romos Šv. Luko (1880) ir Paryžiaus (1889) dailės akademijų nariu. 1876 m. jam suteiktas Italijos karūnos ordinas. 1878 m. už paveikslą „Vaza ar moteris“ jis buvo apdovanotas aukso medaliu pasaulinėje parodoje Paryžiuje, bei jam suteiktas Prancūzijos Garbės legiono ordinas. 1898 m. H. Semiradskis apdovanotas Italijos karaliaus Šv. Maurikijo ir Lozoriaus ordinu. Dailininkas plačiai eksponavo po Europą, lankėsi Lenkijoje. Henrikas Semiradskis mirė 1902 m. rugpjūčio 23 d. Strzałków kaimelyje, netoli Lodzės Lenkijoje. Iš pradžių jo palaikai buvo palaidoti Varšuvoje, vėliau perkelti į Skałka bažnyčią Krokuvoje šalia kitų žymių Lenkijos kultūros veikėjų kapų.
Boaso istorinė mokykla

Boaso istorinė mokykla – kultūrinės antropologijos mokykla, nuo XIX a. pab. pradėjusi klostytis Jungtinėse Amerikos Valstijose. Rėmėsi kertinėmis antropologo Franco Boaso idėjomis – kultūriniu reliatyvizmu, istoriniu partikuliarizmu.
Boaso istorinė mokykla rėmėsi difuzionizmu ir teorija, pagal kurią kiekviena kultūra yra individuali ir nepriklausoma nuo kitų, o išplitusi už kultūrinio komplekso ribų – determinuota konkrečių istorinių įvykių bei psichologinių veiksnių; kultūrinė grupė turi savitą istoriją, kurią lemia vidinės raidos ir kultūros difuzija.
Boaso mokiniai šią antropologijos kryptį išplėtojo į atskiras šakas: etnolingvistiką, etnopsichologinę mokyklą, indėnistiką, etnoistoriją ir kt.
Boaso istorinė mokykla XX a. 1 ketvirtyje JAV buvo labai populiari, jai priklausė daug žymių kultūros antropologų. 4 dešimtmečio pab. dėl tyrimų sudėtingumo ir funkcionalistų kritikos šiai mokyklai sekėjų gerokai sumažėjo.
Pagrindiniai šios krypties atstovai: Rut Benedikt, Francas Boasas, Rolandas B. Diksonas, Aleksandras Goldenvaizeris, Melvilis Herskovicas, Alfredas Luisas Krėberis, Ralfas Lintonas, Robertas Lovis, Margaret Mid, Eduardas Sapyras, Klarkas Visleris ir kt.
Giedrio kailių gamybinis susivienijimas

Istorija

Įmonę 1932 m. įkūrė broliai Vinikai, iš pradžių veikė Kėdainiuose, o nuo 1935 m. Kaune. Tarpukariu įmonė vadinosi Vilkas. Sovietmečiu nacionalizuota pervadinta į Giedrio kailių gamybinis susivienijimą, komunisto Kazio Giedrio vardu. 1977 m. dirbo 1500 darbininkų. 2000 m. įmonės pagrindu įkurta nauja įmonė UAB „Vilko kailiniai“, 2013 m. įmonėje dirbo 22 darbininkai. 2011 m. buvusios gamyklos pastatuose atsidarė loftas Gargaras.
Venclovų namai-muziejus

Muziejaus istorija

Muziejaus fondas pradėtas kaupti 1973 metais, įkūrus Vilniaus rašytojų muziejų. Beveik visus eksponatus muziejui perdavė Antano Venclovos žmona Eliza Venclovienė ir sūnus Tomas Venclova.
Remiantis Lietuvos Respublikos kultūros ir švietimo ministerijos pasiūlymais Vilniaus miesto kultūros valdybos įsakymu 1990 m. Vilniaus rašytojų muziejus buvo likviduotas, o A. Venclovos memorialinis muziejus tapo savarankiškas, priklausantis Vilniaus miesto Kultūros skyriui. Kultūros ir švietimo ministro įsakymu visi A. Venclovos fondo eksponatai buvo perimti iš Vilniaus rašytojų muziejaus. 1991 m. A. Venclovos memorialinis butas-muziejus buvo reorganizuotas į A. Venclovos memorialinį kabinetą, esantį Vilniaus lietuvių kultūros namuose, o juos panaikinus, nuo 1996 m. – Vilniaus etninės veiklos centre. 2004 m. vasarą muziejus pasivadino „Venclovų namais-muziejumi”. Nuo 2005 m. birželio mėn. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sprendimu Venclovų namai-muziejus kartu su B. Grincevičiūtės memorialiniu butu-muziejumi „Beatričės namai“, V. Krėvės-Mickevičiaus memorialiniu muziejumi ir V. Mykolaičio-Putino memorialiniu butu-muziejumi sujungti į Vilniaus memorialinių muziejų direkciją.
Šiuo metu Venclovų namų rinkiniuose yra per 8 tūkstančius eksponatų. Rinkinius sudaro Antano Venclovos fondas, Tomo Venclovos fondas ir vėliausiai pradėtas kaupti Račkauskų šeimos fondas.
Nuo 1996 m. veikia ekspozicija (parengta pagal D. Skrebienės projektą) – autentiškai įrengtas rašytojo Antano Venclovos darbo kabinetas, kuriame yra visi baldai ir dauguma asmens daiktų bei meno kūrinių, ten buvusių ir rašytojui gyvam esant, atkurta autentiška aplinka.
Leonas Liudvikas Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Mokslininko ir politiko Aleksandro Antonijaus Sapiegos (1772–1812) ir Anos Zamoiskytės (1780–1859) antrasis sūnus.
Leonas Liudvikas Sapiega studijavo teisę ir ekonomiką Paryžiuje ir Edinburge (nuo 1820 iki 1824 metų). 1831 metų sukilimo pradžioje Lenkijoje kunigaikštis dalyvavo diplomatinėse misijose sukilimo komisijoje Prancūzijoje ir Jungtinėje Karalystėje. vėliau grįžo į tėvynę ir dalyvavo kariniuose veiksmuose kaip artilerijos kapitonas. 1831 metų rugsėjį buvo Varšuvos gynyboje nuo rusų armijos. Tais pačiais metais apdovanotas už karinius nuopelnus Virtuti Militari ordinu. Po sukilimo numalšinimo Rusijos vadovybė konfiskavo visą Leono Sapiegos turtą. Senoji Sapiegų rezidencija - Kodenis - taip pat buvo konfiskuota. Leonas Sapiega buvo priverstas persikraustyti iš Lenkijos į Haličą, įėjusį į Austrijos imperijos sudėtį. Kunigaikštis įsigijo Krasičiną, kurį pasirinko savo nauja rezidencija, ir kitus dvarus netoli Peremišlio. Užsiėmė vietinių gyventojų švietimu.
Nuo 1861 m. iki 1875 m. kunigaikštis Leonas Liudvikas Sapiega buvo Haličo ir Lodomerijos seimo maršalka.
1856 metų sausį kunigaikštis Leonas Liudvikas Sapiega įkūrė Žemės Ūkio akademiją Dublianų kaime, netoli Lvovo, kuri su laiku išaugo į Lvovo nacionalinį agrarinį institutą. Lvove pastatė nuosavus rūmus (išliko iki šių dienų). Buvo vienas iš geležinkelio Lvovas - Krokuva statybos iniciatorių. 
Nuo 1861 metais Leonas Liudvikas Sapiega kontaktavo su lenkų emigrantais – Paryžiaus Hotel Lambert nariais. 1863–1864 metais kunigaikštis nedalyvavo 1863 m. sukilime, bet sukilėliams teikė finansinę pagalbą. 1875 metais atsisakė politinės veiklos.
Bernardinas Petras Vainius

Biografija

1973 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius-elektrikas.
1996 m. AB „Lietuvos žemės ūkio bankas“ Šakių skyriaus valdytojos pavaduotojas, 1999 m. LŽŪB Jurbarko skyriaus Bendrųjų reikalų ir apsaugos skyriaus viršininkas. Nuo 2001 m. kooperatinės žemės ūkio bendrovės „Grūduva“ mechanizacijos padalinio vadovas.
1990–1995 m. Šakių rajono tarybos deputatas, 1995–2000 m. ir nuo 2011 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2017 m. Šakių rajono vicemeras.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šakių rajono skyriaus narys.
Žmona Irena, vaikai Darius, Arūnas, Jolanta.
Kovo 16

Vardadieniai

Henrika – Julijonas – Norvaldė – Norvilas – Norvilė – Vaidota – Vaidotas – Aistė