google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Viršilas

Biografija

1980 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą, mokslinis agronomas, 1994 m. baigė LŽŪA Mechanizacijos fakulteto Edukologijos magistratūrą, profesijos mokytojas. 1993 m. Simno žemės ūkio mokyklos direktoriaus pavaduotojas ugdymui. Nuo 2003 m. Alytaus rajono savivaldybės Simno seniūnijos seniūnas.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Alytaus rajono skyriaus pirmininko pavaduotojas. 1997–2000 m. ir 2000–2003 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys, 1997–2000 m. Komunalinio ūkio ir gamtos apsaugos komiteto pirmininkas.
Lietuvai pagražinti draugijos narys. Sutuoktinė Lina, vaikai Giedrė, Gytis.
Justas Vincas Paleckis

Biografija

1942–1945 m. gyveno Rusijoje. 1959 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. 1959–1964 m. studijavo Vilniaus universitete, įgijo žurnalisto specialybę. 1960 m. ir 1963–1966 m. dienraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas, darbininkų jaunimo skyriaus vedėjas. 1963–1967 m. Lietuvos vandensvydžio rinktinės narys, daugkartinis Lietuvos vandensvydžio čempionas. 1966–1969 m. studijavo SSRS užsienio reikalų ministerijos aukštojoje diplomatinėje mokykloje Maskvoje.
1969–1983 m. SSRS ambasados Šveicarijoje III-asis sekretorius, II-asis, I-asis sekretorius, patarėjas (ambasadoje VDR). 1982–1983 m. SSRS URM Spaudos skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1983–1989 m. LKP CK Užsienio ryšių skyriaus vedėjo pavaduotojas, Kultūros skyriaus vedėjas, Ideologinio skyriaus vedėjas. 1989–1990 m. savarankiškos LKP sekretorius.
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas, signataras, Užsienio reikalų komisijos pirmininko pavaduotojas. 1990–1993 m. VU Žurnalistikos instituto dėstytojas. 1993–1995 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius.  1993–1995 m. VU TSPMI dėstytojas. 1993–1996 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas užsienio politikai. 1995 m. rugpjūčio-spalio mėn. LR Seimo narys.  1996–2001 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje (1997–1999 m. kartu ir LR ambasadorius Portugalijoje, 1997–2001 m. ambasadorius Airijoje).  2002–2004 m. LR užsienio reikalų viceministras. 2004–2014 m. Europos Parlamento narys, PES frakcijos narys. 
1990–1991 m. LDDP pirmininko pavaduotojas, nuo 1991 m. LSDP narys, LSDP tarybos narys. Nuo 2009 m. LSDP pirmininko pavaduotojas. 
Įvairių šalių spaudoje yra paskelbęs straipsnių tarptautiniais klausimais, skaitė pranešimus (Europos integracijos, saugumo, regioninio bendradarbiavimo ir kitais klausimais) daugelyje tarptautinių konferencijų. Nuo 1996 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro cerkvė

Istorija

Cerkvė pastatyta 1909 m. pirklio I. Markovo lėšomis (5000 rublių). Tuo metu čia gyveno apie 50 rusų šeimų, kurios šventyklai skyrė žemės, o caro valdžia davė medienos. 1924 m. čia buvo 150 tikinčiųjų, kuriais rūpinosi šventikas iš Gegabrastos. 1945 m. parapijoje buvo 180 tikinčiųjų. 1947 m. sovietai įregistravo parapiją. Čia iki savo mirties 1954 m. dirbo Nikolajus Krukovskis, vėliau kas mėnesį į cerkvę atvykdavo šventikas iš Rokiškio.
Jakovas Kiriuščenka

Jakovas Kiriuščenka (Vosiljevičius; g. 1929 m. rugpjūčio 5 d. Omske, Rusija) – baltarusių kilmės Lietuvos TSR veikėjas, LTSR nusipelnęs inžinierius.

Biografija

Grįžęs į Lietuvą, 1946-1948 metais mokėsi ir baigė Vilniaus 4 vyrų gimnaziją, 1953 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją Kaune.
Nuo 1953 m. LTSR Valstybinės plano komisijos inžinierius, skyriaus viršininkas, nuo 1971 m. LTSR valstybinio materialinio techninio tiekimo komiteto pirmininkas, Vyriausybės narys. Nusipelnė aprūpinant materialiniais resursais naujai steigiamas įmones, plėtojant infrastruktūrą miestuose, rajonuose ir ypač naujai vystomuosiuose regionų centruose (aprūpinant Lietuvos liaudies ūkio miško medžiaga ir kitais materialiniais resursais; kasmet buvo įvežama per 1 mln kub. metrų medienos, todėl Respublikoje buvo kertama mažiau).
Buvo trijų šaukimų LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas. Paskutiniojoje sovietinėje Aukščiausiojoje Taryboje (1985-1990 m.) buvo išrinktas į Nepriklausomybės atstatymo komisiją, kuriai teikė siūlymų, kaip išsaugoti Lietuvai naudingus ūkinius ryšius su kitomis sovietinėmis respublikomis.
TSKP narys. 1973–1993 metais Lietuvos vandens slidžių sporto federacijos prezidentas (visuomeniniais pagrindais).
Nepriklausomoje Lietuvoje, likvidavus Valstybinį materialinio techninio aprūpinimo komitetą, išėjo į pensiją, steigė įvairias įmones: Lietuvos Respublikos materialinių išteklių ministerijos Valstybinę užsienio komercijos firmą "Lietkom" (direktorių valdybos pirmininkas ir generalinis direktorius) ir bendrą Lietuvos-Baltarusijos įmonę "Baltarusija" (prezidentas) ir kitas.
Nacionalinė teismų administracija

Nacionalinė teismų administracija – nuo įstatymų vykdomosios valdžios nepriklausoma įstaiga, aptarnaujanti teismų savivaldos institucijas, siekiant užtikrinti Lietuvos teismų sistemos, jos valdymo ir darbo organizavimo efektyvumą, teisėjų ir teismų savivaldos nepriklausomumą.

Istorija

1998 m. buvo įkurtas Teismų departamentas prie Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos, bet 1999 m. pabaigoje Konstitucinis Teismas priėmė nutarimą dėl kai kurių tuometinio Teismų įstatymo nuostatų atitikties Konstitucijai. Buvo konstatuota, kad tik nepriklausoma teismų institucinė sistema gali garantuoti teismų organizacinį savarankiškumą, kad teismų administravimas turi būti organizuojamas nepažeidžiant teisėjų nepriklausomumo, o įstatymu turi būti nustatytas toks teisinis reguliavimas, pagal kurį valstybinės institucijos, užtikrinančios nepriklausomą teismų administravimą, būtų įsteigtos prie teisminės valdžios.
Todėl 2002 m. buvo įkurta teismus ir teismų savivaldos institucijas aptarnaujanti įstaiga.
Bejušas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Bejušas pirmą kartą paminėtas 1263 m. – užrašyta, kad jį 1241 m. sudegino įsiveržę mongolai.
Habsburgų imperijos ir Austrijos-Vengrijos laikais, pradedant XVIII a. pabaiga iki baigiant XX a. pradžia, Bejušas buvo vienas svarbiausių rumunų kalbos mokymo centrų Transilvanijoje. Tai buvo laikai, kai rumunai turėjo labai mažai politinių teisių ir jų atstovavimas buvo labai menkas.
Skaudvilės apskritis

Skaudvilės apskritis buvo Lietuvos vakaruose, į šiaurės rytus nuo Tauragės. Plotas 2050 km², 66.346 gyv. (1917 m.). Apskrities centras – Skaudvilė.

Istorija

Sudaryta 1916 m. pabaigoje vokiečių okupacinės valdžios, iki 1918 m. priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1919 m. Lietuvos vyriausybė apskritį panaikino.
John Steinbeck

Biografija

Išmėginęs daugybę profesijų, pradėjo rašyti. Steinbekas pasižymėjo nenuoseklia pasaulėžiūra. Jis nepriklausė jokiai partijai, visos simpatijos buvo proletariato pusėje. Ir dėl to netikėta buvo jo reakcinga pozicija Vietnamo karo ir JAV agresijos atžvilgiu.
Maloti kalnai

Maloti kalnai (dar vadinami Maluti) yra kalnų grandinė Lesote ir Pietų Afrikos Respublikoje. Pastarojoje šalyje šie kalnai vadinami Drakeno kalnais. Kalnų grandinės ilgis apie 1000 km. Didžiausias aukštis 3482 m (Thabana-Ntlenyanos kalnas).
Šiuose kalnuose savo tėkmes pradeda dvi svarbios upės - Oranžinė upė ir Tugela. Kaledono upė, kuri sudaro natūralią vakarų sieną su PAR, taip pat teka pro šiuos kalnus.
Kurarė

Kurarė – Centrinėje ir Pietų Amerikoje naudojamas strėlių nuodas, gaminamas dažniausiai iš činčibero genties augalo Strychnos toxifera žievės. Tradiciškai paruošta kurarė būna tamsi, tiršta, sunki ir labai karti.
Pietų Amerikos indėnai kurarės nuodais ištepdavo strėlių antgalius ir tomis strėlėmis medžiodavo (pučiant pučiamaisiais ginklais). Gyvūnas, kuriam pataiko kurare užnuodyta strėlė tampa vangus ir žūva nuo uždusimo. Kurarėje esantys alkaloidai neveiklūs patekę į virškinamąjį traktą, todėl gyvūno mėsa išlieka tinkama maistui.
Nuo seno kurare užnuodytomis strėlėmis garsėjo Orinoko baseino ir Gvianos indėnai. Pats žodis kildinamas iš karibų makušių žodžio wurari. XIX a. kurarę aprašė ir su ja bandymus atlikinėjo Vakarų mokslininkai (Aleksandras fon Humboltas, Bendžaminas Kolinsas Brodis, Čarlzas Votertonas); jie išsiaiškino, kad kurarė iš tiesų gyvūno nenužudo, o tik užgniaužia kvėpavimą – darant dirbtinį kvėpavimą kurarės pažeistas gyvūnas išgyvena.
Pagrindinis veiklusis kurarės elementas yra tubokurarino chloridas, kuris, patekęs į kraują, veikia kaip raumenų relaksantas. Veiksmingumas pasireiškia nuo 1 minutės (pataikius į didesnę veną) iki 15–25 min. (pataikius į raumenis). XX a. pr. kurarė naudota kaip anestetikas, taikyta psichiatrijoje. 1942 m. buvo susintetinta. Dabar naudojami saugesni pakaitalai.
Kurare apsinuodijęs žmogus turi būti kuo skubiau gaivinamas burna į burną, ir po 0,5–8 val. kvėpavimas grįžta. Nors kurarė širdies raumens tiesiogiai nepaveikia, po 4–6 minučių jis nustoja veikti dėl deguonies trūkumo (tokiu atveju reikia ir širdies reanimacijos).
Prūdelis (Šiauliai)

Geografija

Prūdelį supa Šiaulių miesto rajonai: vakaruose – Kaukazas, rytuose – Šimšė, pietryčiuose – Pakartuvės, pietuose – Kompelis.
Tvenkinį maitina Rėkyvos ežero vanduo, atitekantis Kulpės upe iš Kompelio. Rėkyvos ežerui senkant dėl vandališkai kasamų aukštapelkės durpių, vandens pritekėjimas nuolat mažėja, todėl didėja tarša. Nedidelis vandens kiekis papildo tvenkinį iš Pakartuvių kalno šaltinių bei iš šaltinio Limanto kalno papėdėje. Iš Prūdelio vanduo per pralaidą išteka į už 0,48 km esantį Talšos ežerą.

Istorija

XIX a. pradžioje buvo užtvenktas Kulpės upelis ir susidarė Prūdelio tvenkinys. Tvenkinio pylimu nutiesta gatvė, dabar – Vilniaus gatvė. 1879 m. statant Chaimo Frenkelio odos fabriką, kuriam gamybos procesui reikėjo daug vandens, užtvanka paaukštinta. Miesto valdžios rūpesčiu tvenkinio pietinėje dalyje įrengtos maudyklės su persirengimo kabinomis, iki XX a. 8-ojo dešimtmečio, kai padidėjo tvenkinio tarša, buvusios populiarios miestiečių poilsiui.
2005 m. nuleidus ir išvalius dugne susikaupusias nuosėdas, tvenkinys vėl tinkamas maudytis.
Gegužinės pamaldos

Gegužinės pamaldos (mojava, mojus) – tradicinės kasdienės pamaldos, vykstančios gegužės mėnesį, skirtos Švč. Mergelės Marijos pagarbinimui. Jos pravedamos ne tik bažnyčiose, bet ir tikinčiųjų namuose.
Šios pamaldos labiausiai paplitusios kaimuose, miesteliuose. Pamaldų laikas stipriai įtakotas žemdirbiškosios kaimo kultūros, nes žmonės bendrai maldai gali susirinkti tik pabaigę ūkio ir namų ruošos darbus. Gegužinių pamaldų proga papuošiamas altorėlis su girliandomis, gėlėmis, Marijos skulptūra. Marijos garbei giedama Marijos litanija, giesmės.

Istorija

Jau XII a. užtinkami aiškūs gegužinių pamaldų pėdsakai Ispanijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje. XVIII a. jos atsiranda Italijoje. Ypač greitai ėmė plisti, kai popiežius Pijus VII skyrė atlaidus visiems, kurie maldingai gieda ar bent kalba švč. Mergelės Marijos litaniją, maldą „Atsimink“ ir giesmę „Sveika, Marija“. Jau tada buvo nustatyta tvarka: gėlėmis puošiamas Marijos altorėlis, meldžiamasi.
1853 m. gegužinės pamaldos pradėtos vesti Lietuvoje, Seinų katedroje (dabar Lenkijoje). Manoma, Žemaitijoje šios pamaldos atsirado anksčiau nei Vilniuje, nes vyskupas Motiejus Valančius bičiuliavosi su Seinų prelatu, tuoj jas įvedė šiame krašte, o Vilniuje suskambo tik 1898 m.
Mojavų giesmė „Sveika, Marija, Motina Dievo“ yra kilusi iš Lenkijos, tačiau sulietuvinta ir prigijusi savitu pavidalu. Teigiama, jog šią giesmę gieda tik Lenkijoje ir Lietuvoje. Gegužinės pamaldos Lietuvoje buvo laikomos ne tik bažnyčiose, bet ir laukuose prie kryžių, koplytėlių, privačiuose namuose, kur temstant, suskambinus varpu ar kitu instrumentu, žmonės rinkdavosi giedoti Marijos litanijos ir giesmių. Atokiau gyvenantieji pamaldas atlikdavo savo šeimos ratelyje. Gegužinės buvo labai populiarios, ypatingos, nes pasibaigus maldai pasklisdavo daina, o savaitgaliais būdavo ir šokiai. Šių pamaldų laikas buvo ne tik malda, bet ir kaimynų bendravimas. Anksčiau kiekvienas Lietuvos kaimas turėjo tokius namus, kurie priimdavo gegužinių giesmių kaimynus giedoti Marijos garbei.
Australazijiniai lipučiai

Išvaizda

Paukščiai rudos spalvos, kūno apatinė dalis taškuota.

Lizdas

Lizdą suka uoksuose, deda 2-3 kiaušinius. Peri 16-23 dienas

Mityba

Minta skruzdėlėmis ir kitais smulkiais bestuburiais.

Paplitimas

Paplitę Australijoje ir Naujojoje Gvinėjoje.
Šeimoje 2 gentys, 7 rūšys.
James Watt

Garo mašinos variklis

1763–1764 m. taisydamas T. Niukomeno garo mašinos modelį, priėjo išvadą, kad gan didelė šitos mašinos garų naudojimo priežastis: cilindro sienelių atšalimas iki aušinimui naudojamo vandens temperatūros, įpurškimo metu. Išeitis sumažinti garų naudojimą kiekį – atskira kondensuotų garų patalpa. Pasinaudodamas šia idėja, Dž. Vatas 1765 m. sukonstravo eksperimentinę mašiną su 16 cm pločio cilindru, o 1768 m. pirmą didžiulę garo mašiną, kurios konstrukcija turėjo ir trūkumų: kondensatoriaus, cilindro. 1769 m. Vatas įsigijo anglišką patentą „garų vartojimo kiekiui sumažinimo, o vėliau ir benzino mašinose“, kuriose  buvo realizuoti nauji technikos pasiekimai: garo marškiniai naudojami palaikyti temperatūros lygi cilindre, garo rotorinio variklio projektas ir kiti. 1774 m. garo variklio konstravimas baigėsi; vėlesni tyrimai parodė, kad šitas variklis buvo daugiau nei 2 kartus našesnis už geriausius T. Niukomeno prieš tai konstruotus. 1782 m. Vatas gavo anglišką patentą garo varikliui. Džeimsas įvedė pirmąją galios matavimo sąvoką – arklio galia (vėliau jo garbei buvo pavadintas kitas matavimo vienetas – Vatas). Dėka ekonomiškumo Džeimso garo mašina tapo populiari ir suvaidino svarbiausią vaidmenį pereinant prie mašinų gamybos (Pramonės perversmas).
Po 1784 m. Džeimsas Vatas daugiausia užsiėmė garo mašinų tobulinimu savo gamykloje.
Kongming žibintas

Kongming žibintas (kin. 孔明灯) – tradicinis kinų nepilotuojamas nedidelis karšto oro balionas, karo metu naudotas kaip signalinis žiburys, dabar – pramogai. Dar dažnai vadinamas „dangaus žibintu“.
Tradiciniai žibintai gaminami iš bambuko karkaso, aptraukto ryžių popieriumi. Varpo formos apačioje montuojama žvakė (ar pan.), kuri degdama kaitina viduje esantį orą.
Pirmas tokį žibintą panaudojo senovės Kinijos kariuomenės strategas Zhuge Liang.
Pasak sinologo ir istoriko brito Joseph Needham, kinai su tokio pobūdžio aparatais eksperimentavo dar III a. pr. m. e.
Kongming žibintai leidžiami Kinijoje rudens vidurio ir žibintų švenčių metu.
Dėl savo švytėjimo, greito ir ilgo skrydžio dažnai klaidingai palaikomas NSO.
2015 m. Formulės E sezonas

Automobilis

Antrame čempionato sezone visos komandos liko prie Spark Racing Technologies kompanijos elektra varomo Spark-Renault SRT 01E automobilio.
Virginija Motiejūnienė

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakulteto darbo ekonomikos specialybę. 1984 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Nuo 1976 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto televizijos laidų redaktorė. Rengė laidas ekonominėmis temomis. 1987–1992 m. vadovavo Lietuvos televizijos ekonomikos laidų redakcijai. 1989–1993 m. kartu su kitais rengė ekonominę-publicistinę programą „Akistata“. Nuo 1993 m. – Lietuvos televizijos Naujienų redakcijos laidos „Panorama“ korespondentė. Daugiausia rengia reportažus ekonomikos ir finansų temomis.
Dagestano vėliava

Dagestano vėliava – Rusijai pavaldžios Dagestano Respublikos vėliava. Priimta 1994 m. Tai horizontali trispalvė, sudaryta iš žalios, žydros ir raudonos juostų. Žalia spalva simbolizuoja islamą, žydra – Kaspijos jūrą, raudona – drąsą ir ištikimybę. 2003 m. vėliavos proporcijos pakeistos iš 1:2 į 2:3.
Panašią vėliavą 1921–1924 m. turėjo Šiaurės Kaukazo kalnų respublika – jos spalvų išdėstymas buvo juoda, žalia, raudona. Tarybiniais laikais Dagestaną simbolizavo raudona vėliava su krašto pavadinimo santrumpa. 1954 m. pridėta žydra vertikali juosta vėliavos kairėje pusėje bei geltoni pjautuvas ir kūjis ir penkiakampės žvaigždės kontūras.
Pasodninkų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje tarp Širvintos dešiniojo kranto ir bevardžio upelio slėnio. Aikštelė trikampė, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 10 m ilgio, 12 m pločio vakarų gale. Ji iš visų pusių buvo apjuosta pylimu, aukščiausiu vakarų pusėje (3,5 m aukščio, 18 m pločio). Šiaurinėje bei rytinėje aikštelės pusėse pylimas yra 0,3 m aukščio, 5 m pločio. Vakarų pylimo išorinis 3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 9 m pločio, 0,8 m gylio griovį. Šlaitai statūs, iki 30 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs praretintais lapuočiais medžiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Maskoliškių piliakalnis 4 kmTotoriškio piliakalnis 11 kmDainių piliakalnis 8,5 kmTartoko piliakalnis 16 kmGaukeliškių piliakalnis 41 kmMančiūnų piliakalnis 15 kmJanionių piliakalnis 5,5 kmSadūniškių piliakalnis 19 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Litovka

Litovka (rus. Литовка) – buvęs lietuvių kaimas Rusijoje, Saratovo sritis, Jeršovo rajonas.

Istorija

Kaimas įkurtas XIX a. antroje pusėje įkurtas atitremtų lietuvių – 1863 m. sukilimo dalyvių, jų vaikų ir vaikaičių, daugiausia išeivių iš išsiplėtusio lietuvių tremtinių Čiorna Padinos kaimo.
Iki 1930 m. Litovkoje gyveno 25 lietuvių šeimos, apie 150 žmonių. XX a. penktajame dešimtmetyje dauguma jų išsikėlė, liko viena sodyba, ilgainiui ir ji sunyko. XXI a. pradžioje kaimavietėje teliko lietuvių iškastas didokas tvenkinys, aplinkinių gyventojų vadinamas „Lietuvių tvenkiniu“ (Litovskij prud).
Palenkės Radzino apskritis

Istorija

X a. pabaigoje šias žemes užėmė Kijevo Rusia. Žlugus Kijevo Rusios valstybei šios žemės atiteko Haličo-Volynės kunigaikštystei, kuriai žlungant XIII–XIV a. dėl šių žemių kovojo LDK, Lenkijos karalystė ir kryžiuočiai. XIV a. pabaigoje šiaurės rytines apskrities žemes užėmė Lietuvos Didžioji kunigaikštystė ir prijungė prie Trakų vaivadijos, kur 1566 m. buvo įkurta Bresto vaivadija, egzistavusi iki 1795 metų.
Nuo 1795 m. iki 1809 m. šios žemės priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijai. 1809–1816 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui.
1816–1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai. 1837–1844 m. priklausė Palenkės gubernijai, kuri 1844 m. prijungta prie Liublino gubernijos. 1867 m. šios žemės prijungtos prie naujai sukurtos Sedlcų gubernijos, kurios jai priklausė iki 1912 metų. 1912–1915 m. priklausė Chelmo gubernijai.
1915–1919 m. priklausė Oberostui. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho Generalgubernijai.
1945–1975 m. priklausė Lenkijos Liaudies Respublikos Liublino vaivadijai. 1975–1998 m. priklausė Palenkės Bialos ir Liublino vaivadijoms.
KF Hajvalia

Istorija

Klubo ištakos siekia 1999 m. 
Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvauja šalies pirmenybėse.
Medininkų Švč. Trejybės ir Šv. Kazimiero bažnyčia

Istorija

Medininkuose 1391 m. įkurta parapija ir pastatyta viena pirmųjų Lietuvos bažnyčių. Kurį laiką (išskyrus 1528–1540 m.) parapiją valdė reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas. Apie XVII–XVIII a. bažnyčios perstatymus duomenų nėra. 1655 m. ATR ir Maskvos karo metu bažnyčią nusiaubė Rusijos armija.
1788 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Ji 1812 m. apiplėšta, vienuolynas, biblioteka ir archyvas sudegė. 1831 m. bažnyčiai priklausė Slabadkos kaimas. 1832 m. vienuolynas ir bažnyčia uždaryti. Ji 1835 m. pervežta į Salas. Dvarininkė Kaminskienė 1858 m. pastatė koplyčią. Į Medininkus paskirtas kunigas. 1865 m. koplyčia uždaryta, o 1868 m. – nugriauta.
Nuo 1900 m. gyventojai ne kartą prašė valdžios leidimo pasistatyti bažnyčią. Nors 1907 m. patvirtintas naujos medinės bažnyčios projektas, bet iki 1915 m. statyti neleista. Medininkuose 1915 m. Šv. Mišias laikydavo Vokietijos kariuomenės katalikų kapelionas, vėliau – Tabariškių klebonas Mykolas Sopočka. Jis klojime įrengė koplyčią. 1916 m. ji įrengta kitame klojime, pastatyta varpinė. 1918 m. paskirtas klebonas Jonas Semaškevičius. 1922 m. gegužės 29 d. pašventinti dabartinės medinės bažnyčios pamatai. Ji pastatyta tik 1931 m.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, bazilikinė, trinavė, su prieangiu, bokšteliu. Šventoriuje stovi medinė varpinė. Šventoriaus tvora medinė.
Dalia Jonušauskienė-Pociūtė

Dalia Jonušauskienė-Pociūtė (1959 m. kovo 22 d. Vienragių k., Plungės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Pajomančio aštuonmetę mokyklą, 1974–1978 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. J. Samajauskas). 1978–1982 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. A. Kvedaraitės ir doc. R. Gudelio klasės).
Nuo 1982 rudens Jurbarko kultūros rūmų moterų choro ir vokalinių ansamblių vadovė. Chorą parengė 1985 respublikinei dainų šventei, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Lietuvoje. Choras dažnai koncertavo savo rajone ir kitur, dalyvavo 1995 moterų chorų festivalyje „Aš atdarysiu dainų skrynelę“ Kretingoje ir Palangoje, 1996 chorų festivalyje „Kur banguoja Nemunėlis" Druskininkuose.
Nuo 1984 D. Jonušauskienė ir Skirsnemunės pagrindinės mokyklos muzikos mokytoja bei jaunučių choro vadovė – jį parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Mokytoja diriguoja Jurbarko rajono dainų šventėse ir kitų miestų chorų festivaliuose.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Zenonas Butkus

Biografija

1973 m. baigė Ylakių vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus universitetą. 1989 m. istorijos mokslų kandidatas.
Nuo 1979 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1993–2002 m. Istorijos fakulteto prodekanas, 2002–2012 m. dekanas; nuo 2002 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Tiria XX a. Baltijos šalių tarptautinę padėtį ir užsienio politiką, diplomatijos istoriją, istoriografiją.
Paskutinė atostogų diena

Paskutinė atostogų diena – 1964 m. Lietuvos kino studijoje režisieriaus Arūno Žebriūno sukurtas meninis filmas.
Po sukūrimo buvo uždraustas. Ekranuose vėl pradėtas rodyti, gavęs Lokarno tarptautinio kino festivalio žiuri specialųjį prizą. Kino teatruose šį filmą pažiūrėjo virš 5,8 mln. žiūrovų. Už Lietuvos ribų šio filmo pavadinimas buvo „Mergaitė ir aidas“ (rus. Девочка и эхо).

Siužetas

Tai filmas apie sąžiningą vaikų draugystę.
Vika paskutinę dieną vieši pas senelį žveją. Netrukus jos atsiimti turi atvažiuoti tėtis, o ji visai nenori išvažiuoti. Ryte senelis išplaukė į jūrą patikrinti tinklų, o Vika vaikštinėja pakrante ir kalba su savo draugais-uolomis. Svajinga mergaitė mėgo būti viena.
Pakrantėje esančio kaimelio berniūkščiai renka savo kompanijos vyriausiąjį. Vika pastebi, kad kompanijos vadas apgaudinėja draugus: pažymėtą krabą, kurį tariamai turi ištraukti iš jūros, jis paslepia tarp akmenų, o į jūrą numeta kitą krabą. Vika papasakoja apie apgavystę.
Čia pat, pakrantėje, Vika susipažįsta su Romu. Jis tik vienai dienai atvažiavęs prie jūros ir nieko nepažįsta. Vika jam papasakoja savo "paslaptį" - ji turi unikalią aidų kolekciją. Neatlaikęs berniūkščių juokelių, Romas nepaduoda nuogai besimaudančiai Vikai rūbų. Už tai net berniūkščiai jį išvadina "seiliumi". Siekdamas išsikovoti jų pasitikėjimą, Romas vedasi visą kompaniją link uolų ir išduoda tik ką sužinotą paslaptį apie Vikos aidų kolekciją. Bet aidas tyli. Atvažiavęs Vikos tėtis suranda nuo berniūkščių pykčio besislapstantį Romą, jiems abiem nepavyksta iššaukti aido.

Vika išgauna tėčio pažadą kitąmet čia vėl atvažiuoti. O Romas, bandydamas Vikai įrodyti, kad nėra bailys, audringoje jūroje suranda pažymėtąjį krabą, tačiau Vika neatleidžia išdavystės.
Psilofitai

Psilofitai – seniausi žinomi sausumos augalai, turintys vandens indų sistemą. Jie gyveno maždaug prieš 420–400 mln. metų, vėliau išnyko.
Psilofitai buvo nedideli žoliniai augalai ir augo vandens telkinių pakrantėse. Jie dar neturėjo stiebų, lapų, šaknų ir buvo tarsi išsišakojusios ašys, kurių požeminės dalys turėjo rizoidus. Nuo dumblių psilofitai skyrėsi ne tik išvaizda, bet ir sudėtingesne vidine sandara. Buvo išsivystęs jų dengiamasis audinys – odelė ir apytakiniai audiniai – mediena ir karniena. Psilofitai dauginosi sporomis.
Iš psilofitų išsivystė sporiniai induočiai, kurie jau turėjo stiebus, lapus bei šaknis, ir tikriausiai samanos.