google/wiki40b huggingface dataset:
Juozas Blaževičius

Juozas Blaževičius (g. 1949 m. gruodžio 30 d. Ignalinos rajone) – Lietuvos teisininkas.

Biografija

1985 m. baigė SSRS VRM aukštąją milicijos mokyklą.
1969–1983 m. Vilniaus miesto vidaus reikalų valdybos Valstybinės automobilių inspekcijos Atskiro kelių patrulinės tarnybos diviziono Kelių priežiūros tarnybos inspektorius. 1983–1986 m. Valstybinės inspekcijos tarprajoninės registracijos egzaminų poskyrio prie Vilniaus miesto vidaus reikalų valdybos viršininkas, 1986–1991 m. – inspekcijos respublikinės registracijos-egzaminų poskyrio prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos viršininko pavaduotojas.
1991–1996 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Kelių policijos Transporto inspekcijos sektoriaus komisaras inspektorius, 1996–1998 m., 1999–2001 m. – komisariato Kelių policijos komisaras. 1998–1999 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Kelių policijos komisaras-vyresniojo komisaro pavaduotojas.
2001–2003 m. Lietuvos viešosios policijos biuro Eismo priežiūros tarnybos vyresnysis komisaras, 2003–2005 m. Policijos departamento Valdymo vyriausiosios valdybos Viešosios tvarkos ir eismo priežiūros valdybos Eismo priežiūros skyriaus viršininkas.
Nuo 2005 m. valstybės įmonės „Regitra“ Egzaminų metodikos skyriaus vyresnysis specialistas.
Černigovo kunigaikštystė

Teritorija

Kunigaikštystės pradžioje (iki suirimo) valdytos teritorijos bendrai buvo vadinamos Černigovo žeme. Jos apėmė Černigovo ir Sumų sritis dabartinėje Ukrainoje, Gomelio srities rytinę dalį Baltarusijoje ir Briansko, Kursko, Kalugos, Oriolo, Tulos, Lipecko, Riazanės sritis Rusijoje. Rytinės teritorijos dar vadinamos Riazanės-Muromo žeme.
Žemė buvo Rytų Europos lygumoje, į šiaurės rytus nuo Dnepro. Pagrindinės regiono upės buvo Desna ir Seimas. Šiaurėje Černigovo žemė ribojosi su Smolensko, pietuose – su Perejeslavlio, vakaruose – su Kijevo žemėmis. Rytuose ji siekėsi su finougrų (meščerų, muromų) gyvenamomis teritorijomis, kurios ilgainiui absorbuotos.

Černigovo žemė

Černigovo kunigaikštystė formavosi severianų gyvenamose žemėse, o vėliau plėtėsi į viatičių, radimičių, dregovičių, muromų gyvenamas žemes. Nuo X a. ši teritorija priklausė Kijevo Rusiai, ir ją valdė Kijevo vietininkas, kuris rinkdavo duoklę. Vietos gyventojai atliko svarbią funkciją ginant Rusią nuo nomadų iš Ponto stepės antpuolių.
Pirmasis Černigovo valdovas buvo Mstislavas Drąsusis, Kijevo kunigaikščio Vladimiro Krikštytojo sūnus. Jis, ilgai kovojęs su nomadais rytuose, pasinaudojęs proga po tėvo mirties pradėjo karą su savo broliu Kijevo kunigaikščiu Jaroslavu. Šis karas laikinai padalijo Rusią į dvi dalis, kurios rytinę dalį užvaldė Mstislavas (1024–1036), savo sostine paversdamas Černigovą. Tačiau po jo mirties Rusia buvo vėl suvienyta po Kijevo valdžia.
Černigovo kunigaikštystė vėl įsikūrė po Jaroslavo mirties Rusią padalinus tarp sūnų. Sviatoslavas Jaroslavičius oficialiai tapo pirmuoju Černigovo kunigaikščiu (1054–1073) ir Riurikaičių Černigovo linijos pradininku.

Susiskaldymas

1097 m., labai greitai po kunigaikštystės susikūrimo nuo Černigovo atsiskyrė Naugardas-Severskis. 1127 m.dėl dinastinių vaidų atskilo rytinės dalys, kur susiformavo Riazanės kunigaikštystė ir Muromo kunigaikštystė.
Antroji kunigaikštystės skilimo banga įvyko 1246 m., mirus Michailui Vsevolodovičiui. Tuo metu keturi vaikai paveldėjo keturias dalis, kurios tapo keturiomis kunigaikštystėmis. Tai buvo Briansko, Novosilsko, Karačevo, Taruskos kunigaikštystės. Tuo metu pagrindinė sostinė iš Černigovo perkelta į Brianską, o titulas Černigovo didysis kunigaikštis tapo tik nominalus.
XVII amžiaus 2-as dešimtmetis

XVII amžiaus antrasis dešimtmetis prasidėjo 1611 m. ir baigėsi 1620 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVI amžius – XVII amžius – XVIII amžius
Dešimtmečiai:
7-as8-as9-as10-as1-as
- 2-as -
3-as4-as5-as6-as7-as
Metai:  1611 1612 1613 1614 1615 1616 1617 1618 1619 1620
Hidraulika

Hidraulika (gr. hydraulikos 'vandeninis') – taikomasis mokslas, nagrinėjantis bendruosius skysčio pusiausvyros ir judėjimo (tekėjimo) dėsnius ir nustato šių dėsnių taikymo praktines galimybes.
Istoriniu aspektu hidraulikos vystymąsi skatino praktinė žmogaus veikla. Būtinumas aprūpinti senovės gyvenvietes geriamuoju vandeniu, sausringuose regionuose palaistyti augalus, šlapiose pelkėtose vietovėse nuvesti vandens perteklių iš gyventojų veiklos zonos, panaudoti upes laivybai ir energijos gavybai bei panaši veikla reikalavo pagrindinių skysčių (daugiausiai vandens) mechanikos dėsnių žinojimo.
Rundalės savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Bauskės rajono dalies.
Petras Sutkus

Biografija

Baigęs Kauno 5-ąją vidurinę mokyklą, 1971–1975 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Liucija Valatkienė-Varneckytė). 1980–1985 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (doc. Linos Dumbliauskaitės ir doc. Aniceto Armino klasės).
1975–1980 m. – Šakių vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir chorų vadovas – kolektyvą paruošė 1977 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lomeikiškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Vitėnai - 0,5 km
Kalnaberžė - 1,5 km
Mociūnai - 1,5 km
Urbeliai - 1 km
Pilkoji gervė

Paplitimas

Gervės arealas Eurazijoje driekiasi nuo Skandinavijos ir Elbės slėnio vakaruose iki Indigirkos slėnio rytuose. Šiaurinė riba eina Kolos pusiasaliu, Pečioros vidurupiu, Obės žemupiu, Jenisiejaus vidurupiu, Janos slėniu, pietinė riba – Argūnės slėniu, pietiniu Altajumi, Syrdarjos, Volgos žemupiais, pietų Ukraina. Tačiau pietinė arealo riba labai sąlyginė ir kintanti.
Pilkosios gervės žiemoja Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose, Indijoje, Kinijos pietryčiuose.
Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Šiuo metu Lietuvoje perinčių porų yra virš tūkstančio. Seniau Lietuvoje gervių būta daug, tačiau prasidėjus masinei melioracijai, pelkių sausinimui šių paukščių peraviečių sumažėjo. Gausiausios gervių peravietės išliko didelėse pelkėse – Čepkelių raiste, Žuvinte, Tyrelyje, Artosios pelkėje. Taip pat aptinkamos ir mažesniuose pelkėtuose miškuose. Dalis gervių Lietuvoje neperi, bet tik apsistoja vasarai (jauni, nesubrendę paukščiai). Taip pat čia ilsisi migruojantys paukščiai.

Išvaizda

Pilkoji gervė tai už gandrą didesnis, ilgesnio kaklo ir ilgesnių kojų paukštis. Kūnas šviesiai pilkos spalvos. Kakta, snapo pamatas, pagurklis, sprandas ir sparnų galai juodi. Skruostai ir kaklo šonai balti. Ant pečių auga lenktos ir garbanotos plunksnos, kurios uždengia uodegą. Pakaušyje plika oda ryškiai raudona. Snapas rusvas. Kojos juodos. Jaunikliai pilkai rusvi.
Suaugę paukščiai sveria 3,9-7 kg. Patinų kūno aukštis 60-66 cm, patelių 54-57 cm.

Elgsena

Gyvena pelkėse, miškų raistuose, tankiuose beržynuose, juodalksnynuose, šlapiose viksvinėse pievose, apleistuose durpynuose.
Gervė – labai baikštus, atsargus paukštis, įsikuria atokiose vietose, toli nuo žmonių. Balsas žemas, primena trimito garsą. Labai gerai girdimas net kelių kilometrų spinduliu ir yra būdingas pelkynų, atokių vietų garsas. Skrisdamos gervės skleidžia griežtus tonus. Išgąsdinta gervė garsiai kurkia.
Lizdą krauna ant žemės, ant sausesnio kupsto, toliau nuo žmonių, paslepia jį tarp nendrių ir krūmokšnių. Jį suka iš juodalksnio, beržo šakelių, paparčių, viksvų. Lizdo skersmuo 45-60 cm, gylis iki 3 cm. Deda du kiaušinius, kurie pilkai žalsvos spalvos ir su didelėmis neryškiomis dėmėmis (masė 160–170 g). Patelė peri apie 30 dienų, tuo metu patinas ją saugo, jei reikia – gina lizdą. Jaunikliai išsirita gegužės pradžioje. Nuo pat mažumės gerai plaukioja, apsiplunksnuoja per 40-45 dienas. Pradeda skraidyti rugpjūčio pradžioje.
Lietuvoje gervės pasirodo kovo pabaigoje bei balandžio pradžioje, o išskrenda spalio antroje pusėje. Prieš išskrisdamos telkiasi į gausius būrius. Migruojant skrenda ir dieną, ir naktį.

Mityba

Maistas – sėklos, vabzdžiai, moliuskai, sliekai, varlės, pelės. Taip pat lesa pelkių uogas, laukuose minta grūdais.
Šalmas (heraldika)

Šalmas – vienas iš svarbesnių herbo elementų. Dažniausiai naudojamas asmeniniuose ir korporatyviniuose, rečiau teritoriniuose herbuose.

Istorija

Herbinis šalmas atsirado XII a. pabaigoje. Paplito XIII a. Heraldiniu šalmu laikomas tas, kuris papuoštas šalmo papuošalu. Miestai, dvasininkai, moterys, korporacijos herbuose šalmų nenaudojo. Miestų ir korporacijų herbuose šie atsirado tik už ypatingus karinius nuopelnus. Šalmą specialia privilegija suteikdavo valdovai. XII a. herbuose randame paprastus puodinius šalmus (didšalmiai plokščiu viršumi). Bėgant laikui šalmai, kaip riterių atributai, keičiantis madoms ir stiliams, tobulėjo, įgavo įmantresnes formas. XII a. pab. naudojami kubiliniai (didašalmiai iškilu viršumi), kuriuos XIV a. pakeitė smailusis turnyrinis šalmas. Tokio tipo šalmai buvo naudojami kovojant ietimis ir durklais. Vėliau tapo miestietiškos heraldikos dalimi. Apie 1420 m. graviūrose jau aptinkami ir turnyriniai groteliniai šalmai. Tokie šalmai buvo naudojami kaunantis buožėmis ir kalavijais.

Lietuvoje

Lietuviškoje heraldikoje randami tik smailusis, bei grotelinis šalmai, vaizduoti plieno spalvos.
Vytautas Čeprackas

Biografija

1944-1973 m. Kauno muzikinio teatro (iki 1959 m. Kauno muzikinės komedijos teatras) solistas, 1955-1959 m. ir baletmeisteris. Šoko operose ir operetėse. Sukūrė choreografijų operetėms, operoms.
Edmundas Ganusauskas

Biografija

1962 m. baigė Raseinių vidurinę mokyklą, 1965 m. Kirsanovo (Tambovo sritis) aviacijos mokyklą, dirbo aviacijos techniku Kauno oro uoste. 1968 m. baigė kvalifikacijos kėlimo kursus Kirovogrado (Ukraina) aviacijos mokykloje, įgijo bortmechaniko specialybę. 1968–1983 m. skraidė kaip lėktuvų Li-2, An-24, Tu-124, Tu-134A bortmechanikas. 1973 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete.
Laisvalaikiu skraidė Vilniaus aeroklube (L-13, Jak-12, W-35, Jak-52), 1985–1988 m. dirbo Vilniaus S. Dariaus ir S. Girėno aeroklube. 1988–1990 m. dienraščio „Komjaunimo tiesa“, 1990–2003 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ spec. korespondentas. 2003–2004 m. prezidento Rolando Pakso patarėjas ryšiams su visuomene.  Nuo 2004 m. iki 2016 m. LRT Tarybos narys.  Paskelbė rašinių apie aviaciją, alpinizmą, Lietuvos laisvę, parašė dokumentinių filmų scenarijų.
Vandenvietė Nr. 3 (filmas)

Turinys

Arizonoje iš kariuomenės pavagiamas aukso lydinių siuntinys ir užkasamas Arizonoje, netoli vandenvietės Nr. 3. Vėliau vienas iš plėšikų, susikivirčijęs su lošėju Liutonu Koulu, šio nužudomas. Koulas, radęs pas auką žemėlapį su pažymėta nuoroda, išsiruošia jo ieškoti. Kiti du plėšikai (armijos seržantas Henris Fogersas ir Hilbas), sužinoję, kad šių kompanionas žuvo, išsiruošia į Koulo medžioklę. Pastarasis, pavogęs šerifo Koperudo arklį, įgyja dar vieną persekiotoją, kaip ir šio dukrą Bilę, kurią jis spėjo suvedžioti.
Pasiekęs vandenvietę ir radęs auksą, Koulas priverstas jį atiduoti atsekusiam ginkluotam šerifui, iš kurio jį netrukus atima tikrieji plėšikai. Pasirodžius Bilei ir išlaisvinus tėvą bei Koulą, prasideda trijulės lenktynės su Fogersu ir Hilbu dėl aukso...
Hekų arkliai

Išvaizda

Hekų arkliai išvaizda labai panašūs į konikus. Jų aukštis per gogą 127–137 cm. Kūnas raumeningas, galva didelė. Jų kailio spalvinis tonas su primityviais bruožais, būdingas tarpanams ir Prževalskio arkliams – pilkšvai rudos ar neryškios šviesiai rudos spalvos, be baltų žymių. Išilgai nugaros yra tamsus dryžis. Karčiai ir uodega tamsūs.

Veislės kilmė

Programą sukurti panašius į išnykusius tarpanus Hekų arklius pradėjo vykdyti vokiečių zoologai broliai Heckai. Heinzas Heckas (Heinz Heck) dirbo Miuncheno (Bavarija) Helabruno zoologijos sodo direktoriumi, o jo brolis Lutzas Heckas – Berlyno zoologijos sodo direktoriumi. 1930–1940 metais buvo kryžminta nedidelių naminių arklių ir ponių veislės, kaip manoma kilusios iš tarpanų. Diulmeno ponių, Islandijos puskraujų arklių, Gotlando ponių veislių kumelaites kryžmino su išlykusiu vieninteliu laukinio arklio rūšies porūšiu – Prževalskio arkliais, kadangi broliai Heckai tikėjo, kad Pževalskio arklių eržilai Hekų arklių veislei suteiks laukinį charakterį. Paskui su jais buvo kryžminami konikai. 1933 m. gegužės 22 d. Miuncheno Helabruno zoologijos sode gimė pirmasis Hekų arklių veislės kumeliukas. Po Antrojo pasaulinio karo vis daugiau Hekų arklių buvo kryžminama su konikais, todėl tarp Hekų arklių ir konikų nėra daug skirtumų. 1970 metais Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje esančiame zoologijos sode Hekų arkliai vėl buvo pradėti kryžminti su Prževalskio arkliais, ko pasekoje ši veislė įgavo į viršų augančius karčius, nors tai matyt nebuvo būdinga Holoceno epochoje Europoje gyvenusiems laukiniams arkliams.

Savybės

Hekų arkliai labai ištvermingi, gero imuniteto ligoms, pasižymintys dideliu vislumu, jiems nereikalinga speciali priežiūra. Taip pat smalsūs, protingi, draugiški, ramūs, labai savarankiški. Kadangi šios Hekų arkliams įgimtas pusiau laukinis charakteris, jiems reikalinga dažna prieiga į atvirą lauką. Hekų arklių kanopos tvirtos, tad pasagos jiems nereikalingos.

Mityba

Kaip ir daugelio arklių dietoje – žolė, šienas, grūdai, šviežias vanduo.

Amžius

Hekų arklių gyvenimo trukmė yra 25-30 metų.

Pavojai grynakraujės Hekų arklių veislės išlikimui

Naminių arklių augintojai sąmoningai ar netyčia Hekų arklius kartais kryžmina su konikais, todėl visai tikėtina, kad ateityje šios veislės susilies. Dalis naminių arklių augintojų Hekų arklius kryžmina su kitomis grynakraujėmis veislėmis, kad išvesti lapių ir elnių medžioklei tinkamus naminius arklius.
Senasis Oskolas

Istorija

Įkurtas 1593 m. kaip Oskolo tvirtovė pietiniame Maskvos valstybės pakraštyje. 1655 m. miestą Царев-Алексеев pervadinus Naujuoju Oskolu, buvęs Oskolas pavadintas Senuoju Oskolu. 1897 m. nutiestas geležinkelis.
Ona Sauleckaitė

Ona Sauleckaitė (1906 m. balandžio 2 d. Mintaujoje – 1995 m. gegužės 15 ar 12 d. Kaune) – aktorė.
Chrysler Newport

1940–1941

Pirmasis Newport automobilis vadinosi Chrysler Newport Phaeton. Automobiliai buvo gaminami tarp 1940 ir 1941 metų, iš viso buvo pagaminti penki automobiliai. Newport Phaeton buvo rodsteris naudojęs I8 variklį ir 3-pavarų mechaninę transmisiją. Automobilis buvo gaminamas Chrysler New Yorker modelio pagrindu. Automobilio dizainą kūrė Ralph Roberts. Tarp Newport Phaeton automobilių savininkų buvo ir tų laikų garsenybių, tokį automobilį turėjo aktorė Lana Turner, bei pats Walter P. Chrysler, kuris naudojo jį kaip kasdienį automobilį.

5-Dešimtmetis

Newport automobiliai vėl pasirodė prekyboje 5-dešimtmečio pabaigoje. Newport nebuvo atskiru modeliu, o buvo tuo metu Chrysler markės gaminamų Chrysler Windsor, Chrysler Saratoga ir Chrysler New Yorker automobilių 2-durų hardtopo versija.

1961–1964

Newport dar kartą pasirodė prekyboje 1961 metais. Šį kartą kaip atskiras didelės klasės modelis, kuris tuo metu kainavo 2 964 $. Newport buvo sukurtas, kad užpildytų kainų skirtumą tarp Chrysler ir Dodge markių, po to kai buvo panaikinta DeSoto markė.
Newport buvo parduodamas kaip 2-durų kabrioletas, 2-durų hardtopas, 4-durų sedanas, 4-durų hardtopas ir 4-durų universalas. Automobilio baziniu varikliu buvo 361 in³ V8 variklis, turintis 265 AG, nors daugiausiai jų naudojo 305 AG turintį 383 in³ V8 variklį.
Newport kartu su New Yorker ir Chrysler 300 buvo atnaujinti 1963 metams, tačiau senojo dizaino modeliai buvo gaminami ir 1964 metais.

1965–1978

1965 metais Newport buvo atnaujintas ant perkeltas ant naujos Chrysler C platformos. Newport universalas buvo pervadintas į Chrysler Town and Country. Automobilis dar kartą buvo atnaujintas 1969 metais. 1971 metais buvo panaikintas Newport kabrioletas. 1978 metais kartu su Chrysler New Yorker automobiliu baigėsi C platformos gamyba. 1978 metų Newport modelis buvo paskutinis amerikietiškas automobilis siūlęs tikrus 2-durų ir 4-durų hartopus.
Kanibalizmas

Istorija

Kanibalizmas buvo priskiriamas daugeliui genčių ir tautų praeityje, bet kanibalizmo laipsnis, kuris tuomet iš tikrųjų pasireikšdavo ir buvo socialiai sankcionuojamas, dabar yra ypač prieštaringa antropologijos tema. Kai kurie antropologai įrodinėja, kad kanibalizmas beveik neegzistavo ir tvirtina tai su kraštutiniu skepticizmu, o kiti įtikinėja, kad ši praktika besivystančiose visuomenėse buvo paplitusi. Keletas archeologų tvirtino, kad kai kurios iškasenos Amerikos pietvakariuose įrodo kanibalizmo buvimą. Individualūs atvejai kitose šalyse parodė, kad kanibalizmas reiškėsi tarp psichiškai nestabilių žmonių, tarp nusikaltėlių ir, nepatvirtintais gandais, tarp religinių fanatikų.

Kanibalizmo pavyzdžiai

JAV Donner Party yra kanibalizmo pavyzdys. Žmonės valgė kitus žmones, kad išvengtų mirties nuo bado. Abejotini įrodymai rodo, kad kanibalizmas buvo plačiai paplitęs per badmetį Ukrainoje 1930 m., per Leningrado blokadą Antrojo pasaulinio karo metais ir per Kinijos pilietinį karą (1946-1949).
Tomb Raider: Legend

Siužetas

Žaidimo veiksmas prasideda Laros prisiminimais iš vaikystės, kai ji su mama Amelia nukrito su lėktuvu Himalajų kalnuose. Vėliau atskleidžiama, kad Laros mama dingo Larai palietus kardo rankeną šventykloje Nepale. Lara galvojo, kad jos mama žuvo, tačiau tėvas tikėjo, kad ji gyva. Tėvo užrašai Larą atvedą į artefaktų paiešką Bolivijoje, kur ji pamato labai panašaus kardo liekaną, pagrobtą turtingo ieškotojo Džeimso Rutlando. Rutlandas savo ruožtu yra susijęs su buvusia Laros bendražyge, archeologe Amanda, kurią Lara laikė žuvusia. Lara Kroft įtaria, kad surastas ir atkurtas kardas jai padės sužinoti tiesą apie motinos likimą. Prasideda Laros kova ir lenktynės su Amanda ir jos draugu Rutlandu dėl legendinio kardo fragmentų …
Iturupas

Iturupas (rus. Итуруп, jap. 択捉島 = Etorofu-tō, ain. エﾂﾟヲロプシㇼ = Etuworop-sir) – Rusijai priklausanti sala Kurilų salyne (didžiausia Kurilų sala). Yra salyno pietuose, Frizo sąsiauriu atskirta nuo Urupo, o Jekaterinos sąsiauriu – nuo Kunaširo. Plotas – 3174 km².
Salos ilgis 200 km, plotis 7–27 km. Kranto linijos ilgis – 582 km. Krantai aukšti, statūs, daug įlankų (Kurilų, Prostoro). Paviršius kalnuotas, gausu veikiančių ugnikalnių (20: Kudriavas, Stokapas, Bogdanas Chmelnickis, Ivanas Rūstusis, Atsonupuris, Berutarubė ir kt.). Aukščiausia vieta – Stokapo ugnikalnis (1634 m). Vulkaninius masyvus skiria žemumos. Gausu krioklių (aukščiausias – Ilja Muromecas, 141 m). Pietvakariuose auga mišrieji miškai su lianomis, Kurilų bambukais, vidurinėje dalyje yra maumedynų.
2018 m. Iturupe gyveno 6409 gyventojai. Pagrindinės gyvenvietės – Kurilskas (1607 gyv.), Goriačije Kliučiai (2025), Gornojė (1757), Reidovas (921). Sala administraciškai priklauso Sachalino sričiai, Kurilų rajonui. Verčiamasi daugiausia žvejyba ir žuvies perdirbimu, vystoma gyvulininkystė. Yra oro uostas, cunamių prognozės stotis.
Saloje nuo seno gyveno ainai. XVIII a. kolonizaciją pradėjo Rusija ir Japonija. 1855 m. Iturupas oficialiai pripažintas Japonijos valda, bet per antrąjį pasaulinį karą užimtas Raudonosios armijos. Japonija Iturupą ir kelias kitas pietų Kurilų salas tebelaiko savo valda.
Janas Mieleckis

Biografija

Lenkios bajorų Mieleckių giminės atstovas, herbo „Grif“ savininkas. Polanecko ir Zavichosto kašteliono Stanislavo Mieleckio (? – 1532) ir Elžbietos Tenčinskos (m. iki 1533) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Zavichvosto seniūnas Stanislavas (m. 1533/1535), Krokuvos kaštelionas Sebastijanas (m. 1575) ir Sandomiro pakamaris Valerianas (m. 1553).
1531 metų birželį Janas Mieleckis dalyvavo kare prieš Moldavijos kunigaikštystę, kovėsi 6-tūkstančių karių sudėtyje vadovaujant Karūnos didžiajam etmonui Janui Amor Tarnovskiui, vadovadamas 500 žmonių būriui. Jano Tarnovskio buvo išsiųstas Pokutijos užgrobimui, vėliau dalyvavo Obertyno mūšyje. 
1535 metais Janas Mieleckis dalyvavo Lenkijos kontingento žygyje vadovajant Janui Amor Tarnovskiui į Šiaurės žemę, kur dalyvavo užimant Starobudą ir Gomelį.  
1537 metais kartu su Belzo kaštelionu Mikalojumi Seniavskiu atlaikė pergalę prieš Krymo totorius prie Pankovo. 
1547 metais Janas Mieleckis gavo Podolės vaivados pareigybę, o 1556 metais buvo paskirtas Karūnos didžiuoju maršalka.
1557 metų rugsėjį Janas Mieleckis vadovavo 20-tūkstantinei Lenkijos armijai netoli Pasvalio prieš Livonijos karą su Rusijos valstybe.
Užusalių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė

Istorija

Akmeninė cerkvė pastatyta 1866 m. iš sukilėlių konfiskuotame dvare ir pavadinta kunigaikščio Aleksandro Neviškio garbei. Lėšos statybai taip pat išieškotos iš sukilėlių. Vietovė pagal cerkvę pavadinta Александровская слобода. 1864–1986 m. veikė Užusalių Šv. Aleksandro Neviškio parapija.
1937 m. parapijoje buvo 840 tikinčiųjų. 1921–1935 m. čia dirbo šventikas Stepanas Semionovas (1941 m. birželį areštuotas, kalėjęs Krasnojarsko lageriuose, šeima ištremta į Altajaus kraštą).
1945 m. parapijoje buvo 637 tikintieji. TSRS valdžia 1947 m. leido įregistruoti parapiją. 1949 ir 1958 m. atliktas kapitalinis cerkvės remontas.
Orinjako kultūra

Arealas

Orinjako kultūra 35-20 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi teritorijoje, kurioje dabar yra Prancūzija, Belgija, Šveicarija, Vokietija, Austrija, Čekija, Slovakija, Rumunija.

Kultūra

Orinjako kultūros žmonės gyveno urvuose ir olose. Vertėsi medžiokle. Rasta daug titnaginių dirbinių (skeltės, gremžtukai, rėžtukai), raginių ir kaulinių antgalių su įskeltais įtvarais. Olų sienos išpieštos raudonos, geltonos, juodos ir rudos spalvos realistiškais gyvūnų piešiniais. Orinjako kultūrai būdingos ant uolų išraižytos moterų figūros ir akmeninės moterų statulėlės (Veneros). 
1907 m. Anri Breilis įrodė, kad Orinjako kultūra susidarė po Mustjero kultūros. Ją pakeitė Solutro kultūra. 1909 m. rastas Orinjako žmogus (20 000 m. pr. m. e.), laikomas tiesioginiu Europos gyventojų protėviu Homo sapiens.
Stepinė vištelė

Išvaizda

Stepinė vištelė yra karvelio dydžio, uodega ilga, yliška. Patino kakta, viršugalvis ir gerklė oranžiškai geltoni. Pakaušis pilkas. Pilka juostelė virš akių jungiasi su pilkais kaklo šonais ir gurkliu. Krūtinės priekinėje dalyje yra kelios pusmėnulio pavidalo juodos dėmės. Pilvas smėlio spalvos su juoda dėme. Kojų visi trys pirštai suaugę, apaugę plunksnomis. Nagai juodi. Snapas pilkas. Rainelė ruda. Patelės viršutinė kūno pusė labiau išmarginta juosvomis dėmėmis negu patino, krūtinė be dėmėtos skersinės juostos. Jauniklių viršutinė kūno pusė gelsva, su rudu skersiniu raštu bei šviesiais plunksnų kraštais. Pagurklis gelsvas su skersinėmis juostelėmis. Vidurinės vairuojamosios plunksnos nepailgėjusios. Krūtinė bei pilvas kaip suaugusių paukščių.

Paplitimas

Eurazijoje paplitusi iki Volgos–Uralo tarpupio ir šiaurės rytų Kinijos. Šiaurėje arealas siekia Irtyšiaus aukštupį, Baikonurą, pietvakarines Altajaus priekalnes, Užbaikalę. Pietuose arealas tęsiasi iki pietinio Tibeto, šiaurinių Kunluno priekalnių, Isyk Kulio ežero, Syrdarjos vidurupio, Aralo jūros, Mangyšlako pusiasalio. Per rūšiai būdingą nereguliarią migraciją paukščiai gali skristi perėti gerokai toliau į šiaurę ar vakarus nuo pagrindinio arealo.
Lietuvoje pastebėta XIX a.
Lenės apskritis

Geografija

Apskritis išsidėsčiusi miškingoje ir pelkėtoje Vakarų Estijos žemumoje. Apskričiai priklauso ir gretimos salos Muhu sąsiauryje, iš kurių didžiausia – Vormsis.

Gyventojai

Apskritis užima tik 14 vietą iš 15 pagal gyventojų skaičių. Miestai: Haapsalu, Lihula.
Kazimieras Strazdas

Biografija

Savamokslis. 1876–1881 m. daraktoriavo. 1883–1901 m. vargonininkavo ir su kunigu S. Gimžausku platino uždraustą lietuvišką spaudą Vilniaus krašte. 1901 m. persikėlė į Vilnių, 1913 m. su sūnumi J. Strazdu ir A. Vėgėle įsteigė „K. Strazdo ir A. Vėgelės spaustuvę“, spausdino lietuviškas knygas ir periodinius leidinius. Leido ir redagavo leidinius „Medicina ir gamta“, „Teatras“, „Žemdirbys“.
1922 m. pasirašęs „Vilniaus garsas“ atsakomuoju redaktoriumi, buvo lenkų valdžios kalintas Lukiškėse. Slapčia išvykęs į Kauną, dirbo „Švyturio“ bei „Spindulio spaustuvėse“. Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Vilniaus garsas“, „Lietuvos aidas“ ir kt.