google/wiki40b huggingface dataset:
Tarptautinis kavos susitarimas

Tarptautinis kavos susitarimas, ICA (angl. International Coffee Agreement) – susitarimas tarp kavą eksportuojančių ir importuojančių šalių, nustatantis produkcijos eksporto kvotų dydžius bei subalansuotos prekybos taisykles. Tuo siekiama stiprinti pasaulinį kavos sektorių ir skatinti jo plėtrą rinkos principais grindžiamoje aplinkoje. Susitarimu sudaromos sąlygos didesniam užimtumui ir pajamoms, aukštesniam gyvenimo lygiui ir geresnėms darbo sąlygoms šalyse narėse. Šioms šalims kava turi išimtinę svarbą, jų ekonomika labai priklauso nuo šios prekės dėl gaunamų pajamų iš jos eksporto, kavos sektorius milijonams žmonių yra svarbus pragyvenimo šaltinis, ypač besivystančiose šalyse.
Pirmasis susitarimas penkerių metų laikotarpiui buvo sudarytas 1962 m., vėlesni – 1968, 1976, 1983, 1994 bei 2001 m. 2007 m. Susitarimas įsigaliojo 2011 m., kuomet buvo ratifikuotas dviejų trečdalių eksportuojančių šalių narių vyriausybių. 2009 m. spalio 1 d. Susitarimui priklausė 77 valstybės, tarp kurių – 45 eksportuojančios ir 32 importuojančios.

Istorija

Kava tarptautinėje prekyboje svarbia tapo XIX a., kada kainų kitimą lėmė nenumatytos klimatinės sąlygos kavos auginimo rajonuose (sausros, stichinės nelaimės), nestabili tarptautinė padėtis (kariniai konfliktai) ir pan. Pirmieji kavos susitarimai buvo sudaryti Lotynų Amerikoje II Pasaulinio karo pradžioje. Tuomet Europos rinkos išgyveno nuosmukį, krito pasaulinė kavos kaina. JAV baiminosi, kad didžiausių Lotynų Amerikos šalių politinė orientacija tokiu būdu galėjo pakrypti į nacių arba komunistinių režimų pusę. 1940 m. JAV įsipareigojo mažinti importą, o šalys eksportuotojos – kavos gamybą. Tai netruko duoti ekonominį efektą: jau 1941 m. pabaigoje kavos kaina beveik padvigubėjo. Po karo ši kaina nuolat kilo iki pat 1955-1957 m., kai buvo pasiekta paklausos ir pasiūlos pusiausvyra. 1963 m. susikūrė Tarptautinė kavos organizacija, užsiėmusi kavos susitarimų, kvotų administravimu ir priežiūra.
John Cowdery Kendrew

Biografija

1939 m. baigė Kembridžo universitetą. 1949 m. filosofijos daktaras.
Per Antrąjį pasaulinį karą tarnavo Didžiosios Britanijos Karališkosiose oro pajėgose Vidurio Rytuose ir Pietryčių Azijoje. Nuo 1945 m. dirbo Kembridžo universiteto Kavendišo laboratorijoje. 1947 m. su Maksu Ferdinandu Perutzu įkūrė Europos molekulinės biologijos organizaciją. 1953–1974 m. Molekulinės biologijos instituto Kembridže profesorius, 1974–1981 m. Europos molekulinės biologijos laboratorijos Heidelberge direktorius.
1982–1988 m. Tarptautinės mokslo tarybos viceprezidentas, prezidentas. Nuo 1974 m. seras, nuo 1960 m. Londono karališkosios draugijos narys.
Algirdas Gumuliauskas

Biografija

1953 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1953–1975 m. dirbo Statybos ir architektūros institute Kaune, 1961–1975 m. Betonų laboratorijos vedėjas. 1959 m. technikos mokslų kandidatas.  1975–1993 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1979–1988 m. Statybinių medžiagų katedros vedėjas; nuo 1984 m. docentas.

Mokslinė veikla

Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys: tankiojo ir akytojo silikatbetonio, akytojo betono mišinio sudėtis ir technologija, betono užpildų šarminė korozija, sunkiojo betono struktūros, fizinių ir mechaninių savybių optimizacija (sukūrė matematinių modelių), šio betono sudėties kompiuterinio projektavimo metodika. 1994–2003 m. su kitais parengė 33 Lietuvos standartus apie betonų, skiedinių, užpildų bandymo metodiką. 4 išradimų autorius.
Tokašikidžima

Tokašikidžima (渡嘉敷島 Tokashiki-jima?, okinavų k.: トゥガイフィガイ Tugaifigai) yra Japonijos sala Ramiajame vandenyne. Ji priklauso Keramos saloms, Šimadžirio apskrityje, Okinavos prefektūroje. Salos plotas siekia 15,31 km², pakrantės ilgis – 25 km, aukštis virš jūros lygio – 227 m. Gyventojų apie 760 (2010 m.).
AES

AES (angl. Advanced Encryption Standard – pažangus šifravimo standartas) – šifravimo algoritmas, 2001 metais JAV paskelbtas standartu. Dar vadinamas Rijndael algoritmu, jo autoriai yra Joan Daemen ir Vincent Rijmen. Rijndael yra blokinis simetrinis algoritmas. Šifravimo raktai gali būti 128, 192, arba 256 bitų ilgio, o bloko ilgis 128 bitų.
Baravykynė (Molėtai)

Istorija

1838 m. minimas Baravykynės vienkiemis.
Baltojo Nilo vilajetas

Geografija

Vilajetas pietuose turi sieną su Pietų Sudanu. Teritorija išsidriekusi abipus Baltojo Nilo upės ir aplink jį plytinčių derlingų lygumų.

Gyventojai

Svarbiausi miestai: Kustis, Rabakas, Dueimas.
Pagrūšė

Istorija

1923 m. Pagrūšėje buvo 2 sodybos. 1936 m. išskirstyta į vienkiemius.
FK Aušra Vilnius

Istorija

Sovietmečiu žaidė LTSR aukščiausiojoje lygoje. 1991 m. iširo.
Oscar Olivera

Oscar Olivera Foronda – Bolivijos aktyvistas. Jis buvo vienas iš svarbiausių protestuotojų lyderių prieš vandens privatizavimą Bolivijoje. Dabar jis yra vienas iš svarbiausių lyderių protestuotojų boliviečių dujiniame konflikte.
Oscar Olivera apdovanotas Goldman Aplinkos Prizu 2001 m.
Alfredas Gumuliauskas

Alfredas Gumuliauskas (g. 1954 m. lapkričio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas.

Biografija

1972–1979 m. mokėsi Vilniaus inžineriniame statybos institute.
1979–1980 m. dirbo Kolūkių statybos projektavimo instituto Jonavos skyriuje, nuo 1980 m. – Komunalinio ūkio projektavimo instituto Palangos sektoriaus (vėliau bendrovė „Palangos projektas“) architektas, 1990–1992 m. projektų vyr. architektas, 1992–2001 m. direktorius, nuo 2001 m. projektų vadovas.
Airijos kronikos

Airijos kronikos – tai šiuolaikinis pavadinimas hipotetinio bažnytinių analų rinkinio su Airijos istorijos įvykių nuo 432 iki 911 m. e. m. aprašymais. Kronikas kūrė bažnyčių ir vienuolynų neįvardinti metraštininkai.
Keli išlikę analai labai panašūs, pateikiantys įvykių istoriją ta pačia seka ir dėstymu, kol 911 m. juose jau tęsiami atskiri pasakojimai. Tai „Inišfaleno analai“, „Olsterio analai“, „Scoti kronika“, „Klonmaknoiso analai“, „Tigernacho analai“, „Roscrea analai“, „Boilo analai“ ir „Airijos fragmentiniai analai“.

Turinys

Įvykiai dėstomi atskiruose skyriuose su atskirų metų pavadinimais. Daugelį skyrių tesudaro vienas ar du sakiniai, o kai kurie metai teturi vieną ar du įrašus. Štai per 806 m. Ajonos abatijos antpuolį vikingai išžudė visus jos gyventojus, ir tai kronikoje užrašyta, kaip įprasta, trumpai: „Ajonos bendruomenę išžudė svetimšaliai, tai yra, šešiasdešimt aštuonis (aukų skaičius)“.
Daugelis įrašų Kronikų skyriuose yra nekrologai. Mirties priežastis metraštininkams buvo svarbi kaip mirties „dvasinės kokybės" rodiklis, nes ji tarsi nurodė, ar velionis keliaus į dangų, ar į pragarą.
Po 800 m. vikingų išpuolių aprašymai (kaip paminėtame pavyzdyje) taip pat sudaro didelį skaičių įrašų. Kituose įrašuose minimi astronominių įvykių stebėjimai, pvz., saulės užtemimas, vykęs 512 m. birželio 29 d. Dalis įvykių už Airijos ribų taip pat minimi Kronikose. Kai kurie VIII ir IX a. laikotarpiai iš Anglijos istorijos yra tiksliau nušviečiami, nei Anglosaksų kronikoje.
Mažiausiai iki VII a. vidurio Kronikos buvo datuojamos pagal kalendų (mėnesio pradžios dienų) seką po laisvos sausio 1–osios. Ši schema, kaip ir dauguma pasaulio istorijos joje iki 400 m., daugiausiai rėmėsi romėnų teologo Rufino Akviliečio, kūrusio V a. pradžioje, raštais.
Venesuelos valstijos

Venesuela administraciškai suskirstyta į 23 valstijas (isp. estado), sostinės apygardą (Distrito Capital) ir federalines valdas (Dependencias Federales). Šalis taip pat reiškia pretenzijas į vakarinę Gajanos dalį – Guajana Esekibą. Valstijos savo ruožtu padalintos į savivaldybes.
Iki federalinio karo (1859–1863 m.), šalis buvo padalinta į provincijas. Federacijos rėmėjams laimėjus karą, Venesueloje sudarytos valstijos, kurioms suteikta platesnė autonomija. Valstijų teritorijos ir skaičius ne kartą kito. XX a. paskutiniame dešimtmetyje sudarytos naujausios valstijos – Amakuro Delta (1991 m.), Amazonė (1994 m.) ir Vargasas (1998 m.).
1985 m. Kandidatų turnyras

1985 m. Kandidatų turnyras – aukščiausio lygio 1985 m. tarptautinis šachmatų turnyras plius atkrentamieji mačai, kurie išaiškino šachmatininką, kuris 1987 m. žaidė mačą dėl šachmatų pasaulio čempiono vardo su Gariu Kasparovu. Vyko 1985 m. spalio 12–lapkričio 3 d. Monpeljė. Turnyrą laimėjo: A. Jusupovas, R. Vaganianas, A. Sokolovas. Keturi geriausiai turnyre pasirodę šachmatininkai dėl pirmosios vietos žaidė papildomus atkrentamuosius mačus. Į finalinį mačą buvo įjungtas pasaulio čempionato revanšo mačą pralaimėjęs Anatolijus Karpovas. Jis laimėjo mačą prieš. A. Sokolovą ir įgijo teisę žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su G. Kasparovu.

Dalyvių atranka

Į turnyrą pateko po 4 geriausiai pasirodžiusius žaidėjus iš trijų tarpzoninių turnyrų: Tunise, Takske ir Bilyje.  V. Korčnojus, Z. Riblis ir V. Smyslovas buvo įjungti pagal 1983/84 m. Kandidatų mačų rezultatus. B. Spaskį pakvietė turnyro šeimininkė – Prancūzijos šachmatų federacija.

Turnyro eiga

Po 9 ratų pirmavo A. Jusupovas ir M. Talis – po 6 taškus. Pusę taško mažiau turėjo A. Sokolovas ir J. Timanas. Po 5 taškus buvo surinkę A. Beliavskis ir L. Portišas.
Per paskutinius 6 ratus daugiausiai taškų – penkis surinko R. Vaganianas, kuris, kartu su A. Jusupovu ir A. Sokolovu, surinko po 9 taškus ir pasidalijo 1-3 vietas. Surinkę po 8½ taško, 4-5 vietas pasidalijo J. Timanas ir M. Talis. Dėl 4-tos vietos jie 1985 m. gruodžio 2 - 8 d  tarpusavyje žaidė 6-ių partijų mačą, kuris pasibaigė lygiosiomis – 3:3 (+1-1=4). Dėl to, kad J. Timanas tarpzoniniame turnyre buvo pasiekęs daugiau pergalių, jam atiteko 4-oji vieta.
Jis, kartu su 1-3 vietas turnyre užėmusiais šachmatininkais, pateko į 1986 m.  atkrentamuosius mačus.

Mačai

Keturi turnyre geriausiai pasirodę žaidėjai: A. Jusupovas, R. Vaganianas, A. Sokolovas, J. Timanas. 1986 m.  tarpusavyje žaidė atkrentamuosius mačus, kurių nugalėtojas  A. Sokolovas dėl teisės žaisti su pasaulio čempionu G. Kasparovu 1987 m. Linarese žaidė mačą su 1986 m.pasaulio čempionato revanšo mačą pralaimėjusiu A. Karpovu. A. Karpovas laimėjo mačą 7,5:3,5 ir įgijo teisę žaisti pasaulio čempionato mačą su pasaulio čempionu G. Kasparovu.
Mikalojus Olesnickis

Biografija

Lenkijos bajorų Olesnickių giminės atstovas, herbo „Dębno“ savininkas. Jano Olesnickio (м. iki 1596 m.) ir Sofijos Spinkovnos sūnus, Lenkijos reformacijos veikėjo Mikalojaus Olesnickio (m. 1566 m.) giminaitis.
Buvo auklėjamas kalvinizmo dvasioje, bet 1598 m. perėjo į Romos katalikų tikybą, kas vėliau palengvino jo karjeros augimą. Tais pačiais 1598 m. Mikalojus Olesnickis gavo Malogoščo kašteliono pareigybę. 1606 m. kartu su Veližo seniūnu Aleksandru Korvinu Gosievskiu vadovavo Lenkijos-Lietuvos pasiuntinybei Maskvoje, kur vedė derybas su Dimitrijumi apsišaukėliu dėl sąjungos sudarymo tarp ATR ir Rusijos valstybės. 1606 m. po apsišaukėlio nuvertimo ir nužudymo Lenkijos pasiuntiniai Mikalojus Olesnickis ir Aleksandras Korvinas Gosievskis buvo areštuoti ir laisvėn paleisti buvo tik 1608 m.
1613 m. Mikalojus Olesnickis buvo paskirtas Radomo kaštelionu ir Opočno seniūnu. 1619 m. tapo Liublino vaivada, užėmė tą pareigybę iki pat mirties.
Pastatė Romos katalikų bažnyčią Lipske, kurią vėliau iš Olesnickių išpirko Denhofai. Taip bandė pastatyti bažnyčią bažnyčią Tarluve.
Buvo palaidotas 1620 m. Olenickių koplyčioje Lysoje goroje.
SPP-1

Konstrukcija

Pistoleto konstruktorius Vladimiras Simonovas, jo šovinio konstruktoriai yra Piotras Sazonovas ir Olegas Kravčenka. V. Simonovas yra sukonstravęs ir povandeninį automatą APS.
Po vandeniu įprastos formos kulkos yra netaiklios, šaudymo jomis nuotolis labai trumpas. Todėl SPP-1 šaudo ne kulkomis, o 4,5 mm kalibro 115 mm ilgio plieninėmis strėlėmis, sveriančiomis 12,8 g. Šios strėlės vandenyje lekia toliau ir turi didesnę pramušamąją gebą negu povandeninių šautuvų strėlės. Viso šovinio ilgis yra 145 mm ilgio, sveria 17,5 g.
Užtaisant SPP-1 į kiekvieno iš 4 vamzdžių šovinių lizdus įdedama po šovinį. Šoviniai paprastai įstatomi pasinaudojant 4 šovinių apkaba.
SPP-1 vamzdis neturi graižtvų, iššautą strėlę stabilizuoja hidrodinaminės jėgos. Todėl iššautos ore strėlės yra žymiai netaiklesnės.
Šovimo mechanizmas dvigubos veikmės, kiekvienas nuleistuko paspaudimas iššauna vieną vamzdį. Iššovus visus 4 šovinius pistoletas gali būti užtaisomas tiek po vandeniu, tiek ore.
Višinata

Višinata (rumun. vişinată, iš rumun. vişine 'vyšnia') - rumuniškas alkoholinis gėrimas (antpilas), gaminamas iš vyšnių, cukraus ir alkoholio. Tai aromatingas saldus gėrimas, paprastai daromas tik namuose, todėl nestandartizuotas.
Kiekviena šeima višinatą daro pagal savus receptus. Višinata lengvai daroma, nedideliais kiekiais (paprastai ne daugiau kaip keletas litrų).

Pusė indo pridedama vyšnių, įdedama tiek pat cukraus (pagal svorį), likusi indo dalis pripilama aukštos kokybės maistinio etanolio ir indas sandariai uždaromas. Indas laikomas apie 100 dienų tamsioje vietoje. Pirmoje šio laikotarpio pusėje indas retkarčiais pajudinamas ir papurtomas, kad turinys išsimaišytų. Pasibaigus šiam laikotarpiui vyšnių likučiai nukošiami, o gautas sirupiškas skystis ir yra višinata.
Višinatos skonis labai priklauso nuo vaisių kokybės, todėl patartina naudoti tik rankomis skintas, sveikas, puikiai prisirpusias, šviežias vyšnias. Neturi patekti kotelių, šakelių ar lapų. Mirkinimas etanolyje sustiprina visus gedimo skonius. Papuolusios šakelės ar lapai suteikia taninų prieskonį, kuris, laikui einant, švelnėja.
Vietoje cukraus gali būti naudojamas medus. Tačiau taip daroma retai, nes medus brangesnis, be to, medus stipriai keičia skonį (tai priklauso nuo medaus rūšies), ir tas pakitimas gali sugadinti gėrimą.

Dalis višinatos gamintojų, dėdami vyšnias į indą, jas sutraiško. Dar vienas variantas - iš vyšnių išima kauliukus, iš jų išima branduoliukus, o branduoliukus suberia į paruoštą mišinį. Branduoliukai suteikia gėrimui migdolišką skonį. Višinata iš traiškytų vyšnių sunkiau nukošiama.
Kartais višinatos gaminimui naudoja degtinę. Neretai darant višinatą naudoja ne gryną etanolį, o naminį viengubo ar dvigubo distiliavimo slyvų brendį. Tokia višinata netinka laikymui. Laikomos višinatos skonis gerėja, bet tai priklauso nuo naudoto alkoholio. Ką tik pagamintos višinatos skonis paprastai būna grubokas ir deginantis.
Po višinatos gamybos likę vyšnių likučiai naudojami kaip įdaras pyragaičiams ar pyragams, bet jie turi būti panaudoti netrukus po nukošimo, kitaip praranda kvapnumą.
Kapitalas (ekonomika)

Kapitalas – vienas iš trijų gamybos faktorių (kiti du – žemė ir darbas). Kapitalą sudaro vertybės, sukurtos žmogaus (skirtingai nuo žemės ir gamtinių resursų), naudojami gamyboje ir greitai nesunaudojami (skirtingai nuo medžiagų).
Darbo įrankis tampa kapitalu tik tada, kai jo savininkas įeina į santykius su kitais gamybos įrankių savininkais. Tokie santykiai vadinami ekonominiais. Kaip pavyzdį paimam metalą pjaustančias stakles. Jos pačios sau tik kaip metalo krūva, bet jei jų savininkas įeis su kitais žmonėmis į santykius, pasamdys žmones, jas išnuomos, tai tos staklės pradės mažinti savo vertę ją pernešant į pagamintą produktą.

Sąvokos

Kapitalo struktūra – įmonės turto, gauto iš skirtingų finansavimo šaltinių, struktūra.
Fizinis kapitalas – staklės, automobiliai, pastatai, statiniai, žemė, medžiagų atsargos, pusfabrikačiai ir pagaminta produkcija, naudojama gaminti prekes ar teikti paslaugas.
Snežnogorskas

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1970 m. ir pavadinta Vjužnu (Вьюжный). 1980 m. jai suteiktas uždarojo miesto statusas ir kodinis pavadinimas Murmanskas-60. Nuo 1994 m. miestas oficialiai vadinamas Snežnogorsku.
Barauka (Suviekas)

Istorija

1735–1846 m. Baraukoje stovėjo pirmoji Zarasų sentikių cerkvė.
Ust Ilimskas

Istorija

Įkurtas 1966 m. kaip vandens jėgainės darbinikų gyvenvietė. 1973 m. suteiktos miesto teisės.
Kingdoms of Amalur: Reckoning

Apžvalga

„Kingdoms of Amalur“ yra penki skirtingi žaidimo pasaulio regionai, žaidėjas gali rinktis iš keturių rasių, dviejų lyčių ir trijų klasių „sugebėjimų medžių“ su 22 sugebėjimais. Rasės, už kurias galima žaisti, yra Almain (civilizuoti žmonės), Dokkalfar (tamsieji elfai), Ljosalfar (šviesieji elfai) ir Varani (žmonės klajokliai). Kiek pažaidus žaidėjui reikia pasirinkti vieną iš galimų veikėjo klasių: kario, plėšiko arba mago. Žaidimo siužetui progresuojant žaidėjas įgauna patirties, tokiu būdu pasiekdamas naujus lygius. Su kiekvienu įgytu lygiu žaidėjui suteikiama po tris sugebėjimų taškus, kuriuos jis gali panaudoti norėdamas sugebėjimų medyje atrakinti naujų sugebėjimų, patobulinti jau turimus ar pridėti taškų į kitus galimus klasės sugebėjimų medžius.
Kovos žaidime vyksta realiu laiku maigant mygtukus, kartais pasitaiko vadinamųjų quick time event (QTE) vaizdo intarpų. Žaidime žaidėjas gali keliauti žeme, nušokti iš aukštai ir plaukioti vandenyje. Žaidėjas taip pat gali bendrauti su ne žaidėjo personažas, juos apiplėšti ar nužudyti; visi šie veiksmai suteikia skirtingų pasekmių.

Kūrimo procesas

Kūrimo proceso pradžioje „38 Studios“ ėmėsi kurti žaidimą su rašytojo R.A. Salvatore sukurta 10 000 metų senumo istorija, siekdami žaidimą išleisti MMORPG pavidalu. Tačiau žaidimo kūrimo procesas nutrūko studijai užsidarius. 2009 m. jie įsigijo tuomet kompanijai „THQ“ priklausiusią studiją „Big Huge Games“, kuri dirbo prie RPG žaidimo. Buvo nutarta perdaryti jau kuriamą vieno žaidėjo RPG žaidimą, įtraukiant Amalur pasaulį. „38 Studios“ užsidarė 2012 m. gegužę.
Živilė Vosylienė

Biografija

1985 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
VšĮ Kazlų Rūdos ligoninės, Ž. Vosylienės šeimos gydytojo klinikos savininkė, gydytoja, bronchinės astmos klubo „Lengvumas“ gydytoja koordinatorė.
Tėvynės sąjungos Kazlų Rūdos skyriaus narė.
2003 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narė.
Kazlų Rūdos krašto sambūrio pirmininkė, Asociacijos „Kazlų Rūdos bendruomenė“ valdybos narė. Sutuoktinis Rolandas Vosylius, vaikai Gabija, Jurgis, Matas.
Alvaro kunigaikštystė

Istorija

Alvaras senovėje buvo Matsijos regiono (sostinė Viratnagaras) dalis. Anksčiau jo pavadinimas buvo Ulwar.
Istoriškai Alvaro valstybė buvo bargudžarų klano (sostinė Rajorgarh) įtakos sferoje. Apie XI a. valdė bargudžarų karalius Mathandeva.
Iki 1602 m. šią sritį valdė galingas bargudžarų (Bargujar) karalius. Musulmonų valdymo laikais Akbaras Didysis 1602 m. pareikalavo, kad Alvarą valdęs bargudžarų radža Išvar Dasas (Ishwar Das) atiduotų dukterį į jo haremą. Radžai atsisakius bargudžarų klano atstovus Akbaro pajėgos ėmė masiškai žudyti. Dalis išsislapstė. Tarp pabėgusių buvo ir klano vadas Raja Dalku Rao, kuris įkūrė radžputų bargudžarų klano šaką sikarvarai (Sikarwar).
Alvaro kunigaikštystę XVIII a. antroje pusėje įkūrė Kačvachų linijos radžputas Pratap Singh Prabhakar. Jo įsūnis Bakhtawar Singh padėjo britų Rytų Indijos kompanijai kovoti su marathais. Po 1803 m. Laswari mūšio Alvaras tapo pirmąja Radžputanos valstybe, pasirašiusia puolamosios ir ginamosios sąjungos sutartį (angl. Offensive and Defensive Alliance) su Rytų Indijos kompanija. Keletu metų vėliau Bakhtawar Singh išdrįso surengti ginkluotą įsiveržimą į gretimą Džaipurą, vyresnę Kačvachų valstybę, kuriai anksčiau buvo pavaldus jo pirmtakas. Bakhtawar Singh pralaimėjo. Rytų Indijos kompanija su juo sudarė naują sutartį, pagal kurią jam buvo uždrausta politiškai sąveikauti su kaimyninėmis valstybėmis be britų pritarimo.
1857 m. vykusio sipajų sukilimo metu Raoraja Bane Singh pasiuntė pajėgas, sudarytas iš musulmonų ir radžputų, padėti Agros britų įgulai. Musulmonai dezertyravo, o likusiuosius maištininkai sutriuškino.
1947 m. Indijai gavus nepriklausomybę Alvaras pripažino Indijos vyresnumą. 1948 m. Alvaras buvo sujungtas su trimis gretimomis kunigaikštystėmis – Bharatpuru, Dholpuru ir Karauliu ir sudarė Matsijos sąjungą. Ši valstybė, savo ruožtu, įsijungė į Indijos Sąjungą. O 1949 m. gegužės 15 d. su dar keliomis kunigaikštystėmis ir Adžmero teritorija ir sudarė dabartinę Radžastano valstiją.
Aizputė

Istorija

IX a. dabartinėje Aizputės vietoje kuršiai pastatė Beidos pilį, iš kurios buvo valdoma Aizputės apylinkė. XIII a. kuršius užvaldė Livonijos ordinas ir 1248 (arba 1249) metais ordino magistras Dytrichas fon Greningenas liepia pastatyti Aizputėje mūrinę pilį. 1253 m., po Kuržemės padalijimo, Aizputė įeina į Kuržemės vyskupijos sudėtį. Miesto teises Aizputei suteikia Kuržemės vyskupas Otto 1378 m. kovo 17 d.
XVI a. antroje pusėje prasideda Aizputės suklestėjimas. Sakos upės žiotyse pastatytas prekybos uostas. Po Švedų tvano Sakos uostas buvo uždarytas, ir tai susilpnino miesto ekonomikos pamatus.
1795 m. Aizputė kartu su Kuržemės hercogyste atiteko Rusijai.
1905 m. revoliucijos metu Aizputėje įvyko mūšis, kuriame buvo sumušta caro kariuomenė.
Sovietmečiu Aizputė prarado savo ankstesnę administracinę svarbą. Nuo apskrities centro (1819–1949) trumpam tapo rajono centru (1950–1962), o dabar – paprastu miesteliu Liepojos rajone.
Džnejnos įlanka

Džnejnos įlanka (angl. Ġnejna Bay) – nedidelė įlanka vakarinėje Maltos pakrantėje. Įlankoje yra smėlio paplūdimiai, populiari turistų vieta, maždaug už 1 km nuo Mgaro miestelio. Įlankos ilgis šiaurės pietų kryptimi apie 800 m.
Šiaurinėje įlankos dalyje, po stačiomis uolomis yra yra populiarus nudistų paplūdimys, nors nudizmas, kurį konservatyvi katalikiška visuomenė smerkia, Maltoje yra nelegalus.
Džnejna išsiskiria vaizdingais molio šlaitais ir kalkakmenių klifais. Iš jų teka vienas iš nedaugelio gėlų Maltos šaltinių, susidaręs upeliukas teka Džnejnos slėniu. Slėnis yra saugoma teritorija, tačiau upelis priskirtas prie galinčių sunykti dėl nelegalaus tvenkimo ir vandens ėmimo.
2007 m. birželio 30 d. ties Džnejnos įlanka Maltos pareigūnai sulaikė laivą su 26 nelegaliais imigrantais.

Įtvirtinimai

Virš įlankos, ant aukštos uolos, 100 m aukštyje, stovi Lipijos bokštas (malt. Ta’ Lippia), kitaip dar Džnejnos sargybinis bokštas, kurį 1637 m. didžiojo magistro Giovanni Paolo Lascaris nurodymu pastatė karinis architektas Vincenzo Maculani. Lipijos bokštas buvo dalis sudėtingo pakrantės gynybos tinklo, kurį pastatė hospitaljerų ordinas.
Lipijos bokšte ir netoliese stovėjusiame Għajn Tuffieħa bokšte įsikūrę sargybiniai dieną vėliavomis, o naktį laužais perduodavo žinias giliau saloje stovėjusiam Binġemma bokštui. Šis prireikus (kai jūroje pastebėdavo berberų piratus, sukeldavo aliarmą Mdinos mieste.
Džnejnos pakrantėje yra Antrojo pasaulinio karo laikų dotas, užmaskuotas, kad atrodytų kaip fermerio namas.
Ventos gimnazija

Istorija

Ventos miesto teritorijoje carinės priespaudos metais vaikus rašto mokė du daraktoriai, Slabys, gyvenęs Purvių II kaime, o po jo mirties, Jaraminas, gyvenęs Žerkščių kaime. Abu daraktoriai mokėjo rusų ir lietuvių kalbas. Slabys daugiau mokėjo rašyti ir skaityti, bet specialaus išsilavinimo neturėjo, buvo kaimo siuvėjas. Jis, eidamas iš kiemo į kiemą, kartu mokydavo vaikus. Jaraminas dirbo savo ūkyje, paprašytas parašydavo pažymas, laiškus. Šiose mokyklose mokėsi valstiečių vaikai nuo 7 iki 14 metų. 
1907 m. Purvių kaime Papilės valsčiaus lėšomis pradėjo veikti liaudies mokykla. Mokinių tada buvo apie 20. Pirmasis mokytojas - Jokubauskas. 1907-1939 m. mokinių skaičius išaugo iki 40. Dirbo du mokytojai: Adolfina Volkuvienė (vyras dirbo Akmenės stoties viršininku) ir Žukauskaitė. Mokykla iš privataus namo buvo perkelta į geležinkelio stočiai priklausantį namą netoli stoties, kuris tebestovi ir dabar. 1949 m. mokykla reorganizuota į septynmetę mokyklą. Joje tuo metu mokėsi 120 mokinių, dirbo 14 mokytojų. 1954 m. mokykla reorganizuota į priaugančią Dabikinės vidurinę mokyklą, kuri išsidėsčiusi trijuose pastatuose. Jos direktoriumi paskirtas K. Rakauskas. Tais metais mokykloje dirbo 14 mokytojų, mokėsi 240 mokinių, vyriausieji buvo devintokai. 1957 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 1960 m. direktorei Vl. Lujytei įteikiami naujos, erdvios mokyklos raktai. 1966 m. Bausko ir Purvių kaimai tapo Ventos gyvenviete, o Dabikinės vidurinė mokykla pavadinta Ventos vidurine mokykla. 1972 m. išaugo trijų aukštų priestatas su sporto sale ir 14 papildomų kabinetų.
Per pastarąjį dešimtmetį mokykla keitėsi ir kokybiškai, ir kiekybiškai. Šiuo metu veikia dvi kompiuterių klasės, renovuota mokyklos biblioteka, veikia kompiuterių skaitykla, išplėstos skaityklos patalpos, įvestas profilinis mokymas,
Belgijos futbolo supertaurė

Belgijos futbolo supertaurė – futbolo turnyras, organizuojamas nuo 1980 m. Belgijoje. Dėl taurės kasmet varžosi šalies čempionato ir taurės turnyro nugalėtojai. Jeigu abu šiuos turnyrus laimi ta pati komanda, su ja dėl supertaurės varžosi taurės finalininkas.