google/wiki40b huggingface dataset:
Algimantas Paulauskas

Biografija

1977 m. baigė Skuodo 2-ąją vidurinę mokyklą. 1983 m. baigė Vilniaus universitetą. 1990 m. Novosibirsko žemės ūkio institute (Rusija) apgynė mokslų daktaro disertaciją „Notocotylus genties trematodų baltymų ir kai kurių fermentinių sistemų elektroforetinis tyrimas ir jų populiacinė genetinė analizė“. 1998 m. suteiktas docento, 2010 m. – profesoriaus vardas.
Lietuvos MA Zoologijos ir parazitologijos instituto (nuo 1991 m. Ekologijos institutas) aspirantas (1983–1986 m.), jaunesnysis mokslinis bendradarbis (1986–1991 m.). 1991–2003 m. Ekologijos instituto Imunologijos ir genetikos lab. vyriausiasis mokslinis bendradarbis. Nuo 1996 m. dirba Vytauto Didžiojo universitete, 2000–2010 m. Biologijos katedros vedėjas. Nuo 2010 m. VDU Gamtos mokslų fakulteto dekanas.

Mokslinė veikla

Molekulinė ekologija, organizmų genetinis kintamumas, parazito-šeimininko koegzistavimas, aukštesniųjų organizmų biotechnologija (GMO rizikos vertinimas).
Mokslinio darbo rezultatai paskelbti per 100 publikacijų, per 70 mokslinių pranešimų skaityti įvairiose tarptautinėse konferencijose, kongresuose, simpoziumuose. Dviejų monografijų bendraautoris ir 8 mokomųjų knygų autorius.
Nuo 1983 m. organizavo ir dalyvavo mokslinėse ekspedicijose į šiaurinės Palearktikos regionus: Obės žemupį, Kamčiatkos pusiasalį, Karos upės žiotis (Karos jūros pakrantė), Čiukčių pusiasalį, Lenos upės žiotis.

Ekspertinė veikla

Nuo 2001 m. tarptautinės tarpparlamentinės asamblėjos Biotechnologijų bioetikos klausimais mokslinio komiteto narys nuo Lietuvos. Nuo 2002 m. Genetiškai modifikuotų organizmų priežiūros komiteto prie LR Aplinkos ministerijos narys.

Visuomeninė veikla

Lietuvos bioetikos draugijos valdybos narys, Lietuvos ornitologų draugijos narys, Lietuvos teriologų draugijos narys, Lietuvos genetikų ir selekcininkų draugijos narys, Lietuvos žmogaus genetikos draugijos narys, Baltijos šalių parazitologų draugijos narys.
Eufratas

Vardo kilmė

Vardas Eufratas tikriausiai kilo iš Senovės persų kalbos žodžio Ufrātu. Vis dėlto dėl indoeuropietiškos vardo etimologijos kyla abejonių, nes šumerų ir akadų kalba Eufrato vardai yra Buranun ir Pu-rat-tu. Buranun pavadinimo egzistavimą liudija įrašai susiję su valdovu Gudėja (XXII a. pr. m. e.). Vadinasi, tikėtina, kad senovės persų vardas atsirado remiantis populiaria etimologija pagrįsta iranėnišku upės vardu.
Pasak Tamazo Gamkrelidzės ir Viačeslavo Ivanovo, upėvardis galėjo kilti iš šumerų prokalbės žodžio *burudu, reiškiančio „varį“ (šumerų k. urudu – „varis“). Upe, pradėjus plėtoti metalurgiją, galėjo būti gabenama vario rūda.

Eufrato vaga

Upė yra apytikriai 2780 kilometrų ilgio. Ją sudaro dvi susiliejusios upės – Karasu (vakarų Eufratas), kuri prasideda rytų Turkijos aukštumose Erzurumo šiaurėje, ir Murato (rytų Eufratas), kuris prasideda Ararato pietvakariuose, į šiaurę nuo Vano ežero. Eufratas aukštupyje teka stačiais kanjonais ir siaurais tarpekliais, suka į pietryčius per Siriją ir Iraką. Chabūras ir Balichas įteka į Eufratą rytų Sirijoje. Toliau į Eufratą nebeįteka jokie didesni intakai. Basros šiaurėje, pietų Irake upė susilieja su Tigru suformuodama Šat al Arabą, kuris įteka į Persijos įlanką.
Upė anksčiau išsiskirdavo į daugybę kanalų Basaroje, taip suformuodama didelį pelkyną, bet pelkes 10-tame dešimtmetyje smarkiai nusausino Sadamo Huseino vyriausybė, kuri tokiu būdu siekė sutramdyti maištingą pelkių arabų teritoriją. Po Irako karo nusausinimo įstatymas panaikintas, bet nusausinimo pasekmės dar ilgai bus pastebimos.

Laivyba

Eufratu plaukioja tik labai sekliam gyliui pritaikytos valtelės, kurios toliausiai gali pasiekti tik Irako miestą Hitą, esantį už 1930 kilometrų prieš srovę ir kuris yra tik 53 metrai virš jūros lygio. Aukščiau Hito seklumos ir slenksčiai daro upę netinkamą navigacijai. Sniego tirpimas šiaurrytiniuose Turkijos kalnuose sukelia kasmetinius potvynius, kuriuos šiuo metu aukštupyje iš dalies sušvelnina užtvankos ir vandens rezervuarai. 885 kilometrų kanalas Eufratą nukreipia į Tigrą, tokiu būdu sukuriamas patogesnis praėjimas upe plaukiojančioms baržoms.

Reikšmė

Eufrato vanduo gausiai naudojamas drėkinimui, taip pat – energetinėms reikmėms, žvejybai. Eufrato pakrantėse kūrėsi Mesopotamijos civilizacija: šumerų, Babilonijos, Asirijos miestai (tarp jų – pats Babilonas). Dabar didžiausi miestai prie Eufrato (nuo Murato ir Karasu santakos ties Kebanu): Biredžikas (Turkija), Džarabulas, Saura, Raka, Deir ez Zoras, Mejadinas, Abu Kamalis (Sirija), Kajimas, Ramadis, Hitas, Faludža, Hila, Musajibas, Divanija, Kerbela, Kufa, Samava, Nasirija (Irakas).

Eufratas Biblijoje

Eufratas yra viena iš keturių upių, kurios ištekėjo iš Edeno sodo remiantis Pradžios knyga, 2:14. Ji yra ketvirtoji upė po Pišono, Gihono, ir Tigro. Upė taip pat pažymima kaip viena iš pažadėtosios žemės ribų, kurią Dievas pažadėjo Abraomui ir jo palikuonims.
Apreiškimo knygoje pranašaujama, kad „netolimoje ateityje Potamos Eufratas išdžius pasiruošiant Armagedono kovai“.
Halberštatas

Istorija

804 m. frankų karalius Karolis Didysis (Carolus Magnus) pavertė gyvenvietę vyskupo rezidencija, o 989 m. Karalius Otas III (Otto III) suteikė Halberštatui prekybos ir muitų teises.
1179 m. Henrichas Liūtas sugriove Halberštato miestą, katedrą bei pilį. Nauja katedra pradėta statyti tik 1236 m.
1387 m. Halberštatas tapo Hanzos miestu.
1648 m. Halberštatas tapo Brandenburgo kunigaikštystės dalimi.
1681–1682 m. mieste siautėjo maras. Dėl kilusios epidemijos mirė 2197 žmonės.
1807 m. šis miestas tapo Napoleono įkurtos Vestfalijos Karalystės dalimi.
1843 m. Halberštatas geležinkeliu sujungiamas su Magdeburgu. 1892 m. surengtas pirmasis Vokietijos profsąjungų kongresas, o 1903 m. mieste pradėjo veikti elektrinis tramvajus.
Per Antrąjį Pasaulinį karą miestas stipriai nukentėjo – 1945 m. buvo subombarduota 82 % miesto centro, kuris buvo atstatomas 1949–1989 m. Nuo 1990 m. intensyviai buvo restauruojamas išlikęs istorinis senamiestis, o 1998 m. pastatyta naujoji miesto rotušė.
Halberštatas pasižymėjo, kaip karinis miestas, kuriame nuolatos nuo 1623 iki 1994 m. buvo dislokuojami kariniai junginiai, taip pat šis miestas žinomas, kaip vienas iš viduramžių raganų medžioklės centrų. Šiame mieste viduramžiais buvo nuteisti ir nužudyti 24 žmonės, kaltinti raganavimu.

Teatras

Šiaurės Harco miestų jungtinis teatras vaidina Kvedlinburgo, Altenbrako bei Magdeburgo miestuose. Viena iš teatro pasirodymų vietų yra ir Halberštatas, kuriame teatras turi pastatą savo vaidinimams.

Muziejai

Muziejus „Heineanum“ – vienas didžiausių paukščių muziejų Vokietijoje, turintis daugiau nei 18000 eksponatų, tarp kurių yra ir labai retų arba išnykusių paukščių rūšių pavyzdžių. „Gleimhaus“ – vienas iš seniausių literatūros muziejų Vokietijoje. Halberštate taip pat yra miesto muziejus, Berendo – Lehmano žydų istorijos ir kultūros muziejus, Katedros lobių muziejus bei Miestiečių gyvenimo ir kultūros muziejus.

Muzika

Halberštato Šv. Burchardžio bažnyčioje (St.-Burchardi-Kirche) atliekamas Džono Keidžo (1912–1992) kūrinys vargonams „As slow as possible“. Šios kompozicijos trukmė – 639 m. Ji pradėta groti 2001 m. ir jos atlikimas bus baigtas 2640 m.
Artojas (Šaltinis)

Istorija

Nuo 1909 m. – iliustruotas ūkio, pramonės ir prekybos „Šaltinio“ skyrius, nuo 1928 m. – Žemės ūkio ir namų ruošos nemokamas „Šaltinio“ priedas. Ėjo kartą per savaitę, nuo 1930 m. rugpjūčio – kas dvi savaites.
Spausdino žemės ūkio specialistų straipsnius, patarimus, aiškino svarbiausius žemdirbystės, gyvulininkystės, sodininkystės klausimus, mokė naujų ūkininkavimo būdų, nagrinėjo Lietuvos žemės ūkio raidos perspektyvas, spausdino įvairių patarimų žemdirbiams, moterims.
Vilniaus Nepriklausomybės aikštė

Vilniaus Nepriklausomybės aikštė – Lietuvos aikštė, esanti Vilniuje, Naujamiestyje. Čia įsikūręs Lietuvos Respublikos Seimas, Lietuvos Respublikos Seimo kanceliarija, Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Aikštė pastatyta 1981–1985 metais. Architektas Algimantas Nasvytis. Aikštė pavadinta Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimui 1990 metų kovo 11 d. atminti.
Finikija

Geografija

Finikija buvo laikoma didesnio Kanaano regiono šiaurine dalimi, todėl Amarnos laiškuose vietos gyventojai vadino save tiesiog Kinaani ar Kenaani. Anot graikų, finikiečiai vadino savo regioną chna (gr. χνα). Finikiečiai kalbėjo vakarų semitų kalba, kuri greičiausiai mažai skyrėsi nuo kitų Kanaane naudojamų kalbų.
Regioną sudarė ilgas siauras Viduržemio jūros pakrantės ruožas, iš rytų ribojamas Libano kalnų. Rytuose jis ribojosi su Senovės Sirija, o pietuose – su kitu Kanaano regionu – Galilėja.
Markgrafas

Pavadinimai

Vokiškas titulas Markgraf kilęs iš Mark 'marka' + Graf 'grafas'. Čia marka vadinama pasienio sritis.
Markgrafo žmona (markgrafienė) vadinama vok. Markgräfin, o angl. margravine.
Markgrafo valdoma teritorija vadinama marka (vok. mark, angl. march) ar markgrafija, o markgrafo pareigos, buvimas markgrafu – markgrafyste (angl. margraviate, margravate).

Istorija

Markgrafai atsirado kaip Karolingų valstybių pasienio provincijų markų kariniai valdytojai. Pasienio provincijos buvo labai svarbios kariniu požiūriu, kadangi jos atremdavo priešų smūgius, jose būdavo daug įtvirtinimų ir karinių pajėgų. Markos paprastai būdavo didesnės už analogiškas valdas karalystės gilumoje. Todėl markgrafai turėdavo daugiau valdžios negu grafai, valdę panašias vidines valdas, todėl aristokratų hierarchijoje markgrafai aukštesni už grafus.
Daugelis markų buvo Karolingų valstybės, o vėliau – Šventosios Romos imperijos rytų pasienyje. Išimtys buvo Bretonų marka (pasienyje su Bretane) ir Ispanų marka (apimanti dabartinę Kataloniją), pasienyje su Pirėnų musulmonais.
Brandenburgo marka (Brandenburgo markgrafystė) tapo Prūsijos karalystės branduoliu. Rytų marka (lot. Marchia Orientalis; XIX–XX a. šis pavadinimas į vokiečių kalbą dažnai verstas kaip Ostmark) tapo Austrija. Dar viena marka pietryčiuose tapo Štirija (dabar – Austrijos dalis, vokiškai vadinama Steiermark). Šios markos gynė pasienį su slavais ir vengrais.
Vėlyvaisiais viduramžiais markgrafystės tapo paveldimomos monarchijomis, savo lygiu atitinkančiomis hercogystes. Markgrafų teisės buvo menkesnės už hercogų. Tačiau 1356 m. Šventosios Romos imperatorius ir Bohemijos karalius Karolis IV išleido Auksinę Bulę, kuria pripažino Brandenburgo grafą Šventosios Romos imperijos rinkėju. Šie rinkėjai rinkdavo Šventosios Romos imperijos imperatorius, kadangi imperatorystė buvo ne paveldima, o renkama. Iki tol rinkėjai buvo tik hercogai, trys svarbiausieji arkivyskupai (Kelno, Mainco ir Tryro), Bohemijos karalius ir Reino Palatinato valdytojas (pfalcgrafas).
Tuo metu markgrafas tapo tiesiog aristokratų titulu, aukštesniu už grafus (tiek paprastus, tiek landgrafus, tiek reichsgrafus). Paskutiniais dešimtmečiais, kai Vokietija, Italija ir Austrija dar buvo monarchijos, jos markgrafijų neliko, nes visi markgrafai gavo aukštesnius titulus.
Ignas Aleškevičius

Biografija

Tėvai išaugino 9 vaikus. 1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo mokslinio agronomo specialybę.
Atitarnavęs armijoje, 1972–1975 m. Alytaus rajono „Gimtosios žemės“ kolūkyje dirbo brigadininku, 1975–1980 m. Alytaus rajono Rimėnų sovietinio ūkio agronomas, 1980–1985 m. Alytaus rajono „Volungės“ kolūkio vyriausias agronomas.
1985–1987 m. LKP Alytaus rajono komiteto Žemės ūkio skyriaus vedėjas. 1987–1990 m. Alytaus rajono žemės ūkio valdybos vyriausias agronomas. 1993–1995 m. UAB „Krokialaukio pieninė“ direktorius. 1995–1997 m. ir 2000–2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys. 1995–1996 m. Alytaus rajono savivaldybės meras.
1996–1997 m. Seimo narys. 1997–2001 m. Alytaus apskrities viršininkas. 2001–2003 m. Alytaus rajono savivaldybės mero patarėjas.
Nuo 2003 m. AB „Lytagra“ Alytaus ir Marijampolės regionų vadybininkas.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys. Žmona Laimutė, sūnus Irmantas, duktė Laura.
Uma (Šumeras)

Archeologija

Umos archeologinę vietą pirmą kartą aplankė 1854 m. William Loftus ir 1855 m. John Punnett Peters iš Pensilvanijos universiteto. Ankstyvaisiais 1900 m. juodojoje antikvariato rinkoje pasirodė nelegaliai iškastos molinės lentelės iš III Ūro dinastijos laikotarpio. Prieš pradedant naujo kelio projektą, 1990-ųjų metų pabaigoje Tell Jokha vietovėje pradėjo kasinėti Irako archeologai. 2003 m. prasidėjus Irako karui, Umoje plito masiniai nelegalūs kasinėjimai, teritorijoje akivaizdi jų padaryta žala.
Adventicija

Adventicija – išorinis dengiamasis jungiamasis kraujagyslių ar organų audinys. Ten, kur organo, jo dalies ar kito darinio nedengia jokia serozinė plėvė, yra adventicija.
Anatomijoje šis jungiamojo audinio sluoksnis vadinamas tunica adventitia.
Salkininkai

Istorija

Caro laikais kaimas buvo Trakų apskrityje. 1913 m. sentikiai įkūrė savo parapiją (iki tol jie priklausė Daniliškių bendruomenei). Kaimas XX a. tarpukariu priklausė Lenkijai, čia stovėjo Salkininkų Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė, parapijoje buvo apie 500 tikinčiųjų. XX a. 6-ojo dešimtmečio pabaigoje cerkvė sudegė, sentikiai vėl buvo priversti lankyti Daniliškių cerkvę, amžiaus pabaigoje parapija sunyko.
George Crook

George Crook (g. 1828 m. rugsėjo 8 d. netoli Deitono, Ohajas – m. 1890 m. kovo 21 d. Čikagoje, Ilinojus) – amerikiečių generolas, JAV pilietinio karo metu kovojęs su indėnais.

Biografija

1852 m. George Crook baigė Vest Pointo karo akademiją. Kaip sausumos kariuomenės karininkas buvo išsiųstas kovoti su indėnais ir saugoti pasienį (angl. Frontier) Oregone ir Kalifornijoje. Prasidėjus JAV pilietiniam karui, tapo Sąjungos kariuomenės kapitonu ir buvo išsiųstas į Rytinę dalį, pakeltas pulkininku kovojo Vakarų Virdžinijoje.
1862 m. rugsėjo 7 d. tapo savanorių brigados generolu ir vadovavo brigadai Saut Maunteino ir Antietamo mūšiuose. Perkeltas į Vakarus, vadovavo Kumberlendo armijos Antrajai kavalerijos divizijai Čikamaugos mūšyje. Po to tarnavo Vakarų Virdžinijoje. Jo vadovaujama kariuomenė nugalėjo konfederatus pre Kloido Kalno (1864 m. gegužės 9 d.). Nuo 1864 m. spalio 21 d. savanorių generolas majoras. 1865 m. vasario mėn. konfederatų partizanai paėmė jį į nelaisvę, tačiau netrukus belaisvių apsikeitimo metu buvo paleistas. Karo pabaigoje paskirtas į Potomako armijos Antrąją kavalerijos diviziją.
Po karo kaip reguliariosios armijos pulkininkas leitenantas vėl buvo išsiųstas į Vakarus, kur sėkmingai kovojo su pajučiais. Vėliau pervestas į Arizoną, kur užbaigė kovas su apačiais, juos privertė apsigyventi rezervatuose. Crook nugalėjo vakarinius apačius, organizavo taikos derybas su likusiomis gentimis, siekdamas taikiai užbaigti konfliktą. Dėjo pastangas gindamas indėnus nuo baltųjų. 1873 m. spalio 29 d. pakeltas į brigados generolus; dar 2 metus liko Arizonoje, siekė humaniško elgesio su indėnais (dėl to nusipelnė daugelio jų simpatijas – pasak lakotų vado Raudonojo Debesies, „Crook mums niekad nemelavo, jo žodžiai teikė žmonėms viltį".
1875 m. perkeltas į Omahą. Didžiojo sijų karo metu Crook vadovavo vienai iš trijų kariuomenės grupuočių, kurios buvo pasiųstos prieš indėnus. 1876 m. nugalėjo šiaurinius šajanus, kuriems vadovavo „Bukasis Peilis“ prie Red Fork Vajominge. 1882 m. Crook grąžintas į Arizoną, kur Geronimo atnaujino apačių partizaninį karą. 1886 m. jį pakeitė konkurentas, generolas Nelson Appleton Miles, kuriam pavyko sučiupti Geronimo ir išsiųsti jį bei jo žmones į Floridą. 1888 m. balandžio 6 d. pakeltas į generolus majorus ir jam paskirta divizija Misūryje.
Mirė 1890 m. kovo 21 d. Čikagoje nuo širdies smūgio. Palaidotas Arlingtone.
Galius Kličius

Biografija

1973 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1972–1975 m. dirbo dailininku Vilniaus universiteto Kiemo teatre, 1976–1978 m. – scenografu Jaunimo teatre, 1978–1993 m. Lietuvos kino studijoje.
Sukūrė scenografijų spektakliams Šiaulių, Panevėžio, Lietuvos nacionaliniame dramos, Lietuvos operos ir baleto teatre, televizijos, kino filmams. Scenovaizdžiams būdingas humoras, ironija, elementų gausa. Dalyvauja scenografijos parodose (Vilnius 1977 m., Talinas 1981 m., Ryga 1985 m.). Nuo 1993 tapo paveikslus. Kūrinių turi Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus.
Tunas (Šveicarija)

Istorija

Dabartinė Tuno teritorija jau buvo apgyvendinta neolito amžiuje. Romos kariuomenė Tuną užėmė 59 m. pr. m. e. Šią teritoriją užpuolė ir užėmė burgundai apie 400 m. e. m. 1033 metais Tuno regionas patapo Šventosios Romos Imperijos dalimi. 1190 metais kunigaikštis Bertoldas V Tune pastatė pilį. 1264 Tunas įgavo miesto teises, o 1384 metais Tunas tapo Berno kantono dalimi.
Antanas Dailidė (1888)

Antanas Dailidė (1888 m. gruodžio 19 d. Barandų kaime, Sintautų valsčius, Šakių apskritis – 1949 m. kovo 31 d. Kudirkos Naumiestyje) – Romos katalikų kunigas, kanauninkas, publicistas.

Biografija

1904 m. baigė Marijampolės gimnaziją, o 1909 m. – Seinų kunigų seminariją. Studijavo Šveicarijoje: Fribūro universitete įgijo teologijos licenziato laipsnį. 1911 m. gegužės 7 d. įšventintas kunigu. Grajevo, vėliau Virbalio bažnyčios vikaras. 1921-1926 m. lietuvių kalbos mokytojas ir kapelionas Marijampolės valstybinėje gimnazijoje, 1922-1926 m. – šios gimnazijos vicedirektorius. Nuo 1926 m. buvo Vilkaviškio kapitulos kanauninkas, Vilkaviškio kunigų seminarijos vicerektorius, o nuo 1944 m. – Kudirkos Naumiesčio Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios klebonas.
Nuo 1907 m. A. Jonučio ir A. Lakūnėlio slapyvardžiu bendradarbiavo „Šaltinyje“, „Ateityje“, „Draugystėje“, „Viltyje“. Tolimas poeto Prano Vaičaičio giminaitis.
Stanislovas Bohušas-Sestšencevičius

Stanislovas Bohušas-Sestšencevičius (Bauža-Sestšencevičius, lenk. Stanisław Bohusz-Siestrzeńcewicz, 1869 m. lapkričio 11 d. Nemenčinė – 1927 m. gegužės 24 Varšuva, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos tapytojas, grafikas.

Biografija

Kilęs ir Lietuvos bajorų Bohušų giminės. 1886-1890 m. studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje, vėliau Miunchene ir Paryžiuje. 1895 m. apsigyveno Vilniuje, įkūrė tapybos studiją. Po 1919 m. gyveno Poznanėje, Varšuvoje.

Kūryba

Nutapė buitinių kompozicijų („Turgus“ 1896 m., „Badas Vilniuje“ 1917 m., „Smuklės kiemas“ 1926 m.), portretų („Laikraščių pardavėjas“ 1916 m., „Sėdinti moteris“), peizažų. Realistiniuose, akademistiniuose kūriniuose yra impresionizmo bruožų.
Alvydas Vaicekauskas

Biografija

1980 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
1997 m. ūkininkas. 2000–2003 m. Pakuonio seniūnijos seniūnas. 2003–2007 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos direktorius. 2007–2011 m. ir nuo 2015 m. Prienų rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos narys.
2000 m. ir nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Prienų rajono skyriaus narys, skyriaus tarybos narys, nuo 2006 m. skyriaus pirmininko pirmasis pavaduotojas.
Sutuoktinė Audronė, vaikai Audvydas, Simona.
Utrechto sutartis

Utrechto taika, Utrecto sutartys – taikos sutartys, kuriomis įtvirtinta taika; rinkinys taikos sutarčių, pasirašytų Nyderlandų mieste Utrechte 1713 m kovo ir balandžio mėnesiais. Ji pabaigė karą dėl Ispanijos sosto paveldėjimo, vykusio tarp įvairių Europos valstybių.
Viena buvo pasirašytos tarp Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV pasiuntinių ir Ispanijos karaliaus Filipo V, kita – tarp Didžiosios Britanijos karalienės Anos, Savojos kunigaikščio ir tuometinių Jungtinių Nyderlandų Provincijų.
Derybos pradėtos 1712 m. sausio mėn. Protokoluotojas – teisėtyrininkas Johann Jacob Vitriarius. Imperatorius Karolis VI pradžioje nepripažino susitarimų dėl sutartyje įtvirtintų reikalavimų. Prancūzijai trumpam pradėjus karą, 1714 m. jis buvo priverstas patvirtinti Raštato bei Badeno taiką Austrijos ir Šv. Romos Imperijos atžvilgiu. Šventoji Romos imperija ir Portugalija su Ispanija taikos sutartis sudarė vėliau.
Lapkotis

Lapkotis – lapo dalis, jungianti lapalakštį su stiebu. Lapkotis suteikia lapalakščiui daugiau judrumo, jam leidžia sukiotis ir efektyviau gaudyti šviesą.
Lapkočio vidinė sandara paprastai artima stiebo sandarai. Lapkotis šonuose gali turėti prielapius. Sustorėjusi lapkočio dalis, kuria lapas tvirtinasi prie stiebo, vadinama pentimi. Tipiškas pentis turi kaštono, klevo, ąžuolo, uosio lapai.
Lapkočius turintys lapai vadinami kotuotais lapais, o jų neturintys – bekočiais lapais.
Kartais lapkočiai gali būti pakitę ir virtę filodžiais.
Kai kurių augalų lapkočiai yra valgomi (pvz., burokėlių, lapinių burokėlių) ar net yra pagrindinė valgomoji dalis (rabarbarai).
Lance Armstrong

Įtarimai dopingo vartojimu

Lensas Armstrongas, nuo pat pirmų laimėtų „Tour de France“ lenktynių 1998 m., buvo įtariamas dopingo vartojimu. 1990-ųjų 2-oje pusėje lenktynes krėtė nesibaigiantys dopingo skandalai. Padėtis ne ką pasikeitė 2000-aisiais. Vienas po kito, Lenso Armstrongo konkurentai buvo pagaunami su dopingu ir diskvalifikuojami, įskaitant „Tour de France“ čempionus Jan Ullrich ir Marco Pantani. Pagavus ir diskvalifikavus dėl dopingo vartojimo buvusius Armstrongo komandos narius Floyd Landis (2006 m. „Tour de France“ nugalėtojas, diskvalifikuotas) ir Tyler Hamilton (2004 m. olimpinis čempionas, titulas anuliuotas), šie prabilo apie tai, kad Lensas Armstrongas vartojo dopingą.
2012 m. birželio 12 d. JAV Antidopingo agentūra (USADA) suspendavo Lenso Armstrongo dalyvavimą profesionaliose varžybose ir pateikė jam formalius kaltinimus dėl dopingo vartojimo. Armstrongas buvo kaltinamas EPO, kraujo perpilymo, testosterono, kortikosteroidų ir dopingą maskuojančių agentų vartojimu, bei jų platinimu. Kaltinimai lietė dar 5 buvusius Armstrongo komandos trenerius ir gydytojus. USADA teigė, kad tokia veikla ši grupė žmonių užsiėmė nuo pat 1998 m. 2012 m. rugpjūčio 23 d. Lensas Armstrongas išplatino pareiškimą, kad neginčys jam mestų kaltinimų. Savo pareiškime jis kaltino USADA šališkumu ir pakartojo savo teiginį, kad gyvenimo metu buvo testuotas daugiau nei 500 kartų ir nė karto jo mėginio rezultatas nebuvo teigiamas. 2012 m. rugpjūčio 24 d. JAV Antidopingo agentūra (USADA) paskelbė apie sportininko diskvalifikaciją iki gyvenimo galo ir visų jo sportinių rezultatų anuliavimą nuo 1998 metų, įskaitant visus septynis „Tour de France“ nugalėtojo titulus.
Spalio 10 d. USADA paviešino surinktą dopingo bylos faktinę medžiagą. Tarptautinė dviračių sporto federacija (UCI) 2012 m. spalio 22 d. patvirtino USADA sprendimą dėl Armstrongo rezultatų anuliavimo. 2012 m. spalio 26 d. UCI panaikino Armstrongo pasiektus rezultatus „Tour de France“ lentynėse nuo 1998 m. ir pareikalavo grąžinti varžybų piniginius prizus. UCI nuprendė šių septynių titulų niekam nepriskirti. „Tour de France“ rengėjai paskelbė, kad neprašys Armstrongo grąžinti iškovotus geltonus lenktynių lyderio marškinėlius. Armstrongas pasitraukė iš „Livestrong“ prezidento pareigų, o vėliau − ir iš valdybos. Tarptautinis olimpinis komitetas 2013 m. sausio 17 d. atėmė Armstrongo 2000 m. olimpinėse žaidynėse Sidnėjuje atskiro starto rungtyje iškovotą bronzos medalį.
2013 m. sausio 17 d. parodytame interviu su Oprah Winfrey, Lensas Armstrongas prisipažino vartojęs dopingo preparatus per visas laimėtas „Tour de France“ lenktynes, tačiau neigė tai daręs po 2009 m. sugrįžimo į profesionalųjį sportą. USADA paragino Armstrongą pilnai bendradarbiauti atskleidžiant vieną didžiausių dopingo bylų sporto istorijoje.
Gustav Kirchhoff

Biografija

Gustavas Kirchhofas gimė Karaliaučiuje, Rytų Prūsijoje, teisininko Frydricho Kirchhofo šeimoje. Dar būdamas jaunas pasižymėjo gabumais matematikos ir fizikos srityse. Lankė tų metų žymių mokslininkų seminarus, o 1847 m. gavo aukštąjį išsilavinimą Karaliaučiaus universitete. Tais pačiais metais pradėjo eiti privatdocento pareigas Berlyne, 1850–1854 m. dėstė Vroclavo universitete, 1875 m. priimtas į Berlyno mokslų akademiją, įkurtą Leibnico.
Savo elektrinė grandinės dėsnius Kirchhofas suformulavo dar 1845 m., būdamas studentas. 1857 m. nustatė, kad elektros signalas juda taip pat nepriklausomai kaip ir šviesos spindulys, o 1861 m. publikavo šiluminės radiacijos tyrimą, atradęs cezį ir rubidį, bei apibrėžė absoliučiai juodo kūno šiluminės radiacijos dėsnį. Nuo 1854 m. su Robertu Bunsenu pradėjo spektroskopijos metodo vystymą. Domėjosi J. Maksvelo veikalais ir optikos klausimais.
Mirė 1887 m., buvo palaidotas Šv. Mato kapinėse, Berlyne, netoli brolių Grimų kapų.