google/wiki40b huggingface dataset:
Panevėžio balsas

Panevėžio balsas – Panevėžio miesto dienraštis, einantis nuo 1941 m. balandžio 12 d. Panevėžyje, Nemuno g. 73.

Istorija

Laikoma, kad tai atkurtas 1924 m. įsteigtas savaitraštis „Panevėžio balsas“, nors jo vietoje 1935–1940 m. ėjo „Panevėžio garsas“, o 1941–1944 m. – „Panevėžio apygardos balsas“. Nuo 1941 m. iki 1990 m. liepos mėn. vadinosi „Panevėžio tiesa“.
1941 m. ir 1944–1950 m. ėjo kaip Panevėžio miesto ir apskrities laikraštis, 1950–1962 m. – miesto ir Panevėžio rajono laikraštis. Nuo 1962 m. balandžio mėn. iki 1990 m. kovo mėn. – LKP Panevėžio miesto komiteto ir miesto Liaudies deputatų tarybos organas. 1990–1993 m. laikraščio steigėja ir leidėja buvo Panevėžio miesto taryba, nuo 1994 m. – UAB „Panevėžio balsas“.  Nuo 2003 m. gruodžio mėn. savininkais tapo AB „Ekranas“ generalinis direktorius Eimutis Žvybas ir su šia bendrove susiję asmenys.  2007 m. bendrovę perpirko JAV kapitalo bendrovė „ALRO media“  2009 m. gegužės mėn. dienraštį įsigijo Darius Gudelis.  Leidžia UAB „Panevėžio dienraštis“.
1941 m. ir 1944 m. buvo leidžiamas kartą per savaitę, 1945–1957 m. – 2-3 kartus per savaitę, nuo 1958 m. eina kaip dienraštis 5 kartus per savaitę. Spausdino Panevėžio spaustuvė, 1982 m. pavadinta „Varsa“, 1993 m. – AB „Panevėžio spaustuvė“. Tiražas 1941 m. – 3000 egz., 1961 m. – 10 000 egz., 1981 m. – 30 000 egz., 1991 m. – 33 500 egz., 1997 m. – 12 500 egz., 2009 m. 11 600 egz. Spausdinamas Latvijos spaustuvėje „Poligrafijas Grupa Fenster, Ltd“.
Rašo apie miesto politinį, ekonominį ir kultūrinį gyvenimą, informuoja apie svarbiausias Lietuvos ir užsienio naujienas, analizuoja miesto problemas.

Redakcija

Redakcijoje dirbo: L. Banelis, Marius Glinskas, Liuda Jonušienė, Giedrė Kazlauskaitė, Zita Kukuraitienė, Elena Mezginaitė, Romualdas Narečionis, Genė Silickienė, Juozas Šikšnius, A. Venskūnas, M. Vepštienė, J. Žalgevičiūtė.
Hipofizė

Hipofizė, arba posmegininė liauka (lot. hypophysis) – tai maždaug žirnio dydžio endokrininė liauka, esanti smegenų pamate (bet nėra smegenų dalis), turkiškojo balno (sella turcica) duobėje. Hipofizė įsistato į posmegeninės liaukos duobę (fossa hypophysialis), kuri yra pleištakaulio kūne. Žmogaus hipofizė yra vidutiniškai 12 mm ilgio, 14,5 mm pločio, 6 mm storio; masė apie 0,60 gramo. Posmegeninė liauka išskiria devynių rūšių hormonus, kurie reguliuoja homeostazę. Hipofizė – svarbiausia organizmo hormoninės reguliacijos grandis.
Stanislovas Ernestas Denhofas

Biografija

Pamario vaivados Vladislavo Denhofo (1639–1683) ir Konstancijos Služkos sūnus. Palaikė Augusto Stipriojo išrinkimą karaliumi. Nuo 1697 metų Lietuvos didysis medžioklis. Jam vadovaujant kaip maršalkai, 1704 m. gegužės 20 d. buvo įkurta Sandomiro konfederacija. Nuo 1704 iki 1721 metų – Karūnos didysis ginklininkas.
Jis liko ištikimas Augustui Stipriajam, netgi po to, kai šis atsisakė sosto 1706 metais. Tai privedė prie to, kad po karaliaus grįžimo iš Saksonijos, jis 1709 metais gavo Lietuvos lauko etmono buožę. Denhofas dalyvavo Poltavos mūšyje Petro I pusėje. 1717 metais, nepatenkintas Nebylaus seimo padėtimis, kurios apribojo etmonų valdžią, perėjo į antikarališką opoziciją. 1721 metais tapo Polocko vaivada.
Apdovanotas Baltojo erelio ordinu. Palaidotas Jasna Goros vienuolyne.

Šeima

Stanislovas buvo vedęs dukart. 1709 metais jo pirma žmona tapo Joana (m. po 1716), Malboro vaivados Ernesto Denhofo (1630–1693) ir Sofijos Anos Olesnickos dukra.
1724 metais vedė antrąkart Mariją Sofiją Seniavskytę (1699–1777), Karūnos didžiojo etmono Adomo Mikalojaus Seniavskio ir Elžbietos Liubomirskos dukrą.
Nuo pirmos santuokos dukra Konstancija (1716–1791), nuo 1731 metų kunigaikščio Jonušo Aleksandro Sanguškos (m. 1775), Lietuvos didžiojo ginklininko ir Lietuvos dvaro maršalkos žmona.
Christopher Paolini

Biografija

Christopher Paolini gimė Pietų Kalifornijoje, tačiau užaugo Rojaus slėnyje, Montanoje. Kalnuota ir snieguota Rojaus slėnio vietovė įkvėpė Kristoferį kūrybai.
Pirmasis romanas – „Eragonas“ išleistas 2002 m. „Paolini International LLC“ leidyklos, priklausančios Paolinių šeimai. Norėdamas pareklamuoti savo knygą Kristoferis aplankė per 135 mokymo įstaigas ir bibliotekas.
2002 m. vasarą, amerikiečių rašytojo Karlo Hjaseno (Carl Hiaasen) įsūnis užtiko knygą knygyne ir parodė ją savo įtėviui. Šis Kristoferį supažindino su savo leidėju Alfred A. Knopf. „Eragonas“ antrąkart išleistas 2003 m.
4-toji knyga – „Paveldėjimas“ išleista 2012 m.
Ersla

Etimologija

Kaimas pavadintas pro jį tekančio Erslos upelio vardu.

Istorija

XIX a. kaime pastatyta Šv. Aloyzo koplyčia, priklausanti Mosėdžio parapijai.
1948 m. liepos 12 d. MGB Mažeikių apskrities skyriaus stribai ir MGB vidaus kariuomenės 32-ojo šaulių pulko kareiviai kaime apsupo Alkos rinktinės partizanų grupę. Mūšio metu žuvo Alkos rinktinės vado pavaduotojas Pranas Liutikas-Bizūnas, jo brolis Adolfas Liutikas-Plienas, partizanai Silvestras Skurvydas-Žvaigždė, Stanislovas Zadauskas-Perkūnas ir grupės vadas Ignas Kaupas-Žaibas.
Borgward Hansa 1500

Kėbulas

Automobilis pradėtas gaminti 2 ir 4 durų sedano kėbulu. Visiškai plieninis kėbulas buvo tvirtinamas ant laikančiojo rėmo, panašaus į 1949-ųjų Ford. Sparnai visiškai susiliejo su kėbulu, o priekinė sėdynė buvo per visą salono plotį. Tuo metu kai Opel ir Mercedes-Benz vis dar gamino prieškarinės konstrukcijos automobilius, Hansa 1500 turėjo dvi eiles sėdynių, kuriose tilpo 6 keleiviai. Bagažinė turėjo atskirą dangtį, o variklio gaubtas galėjo atsiradaryti tiek į kairę, tiek į dešinę, priklausomai nuo poreikio. Gale buvo naudojami amerikietiško stiliaus vientisi žibintai.
Trijų stipinų vairas priminė ankstesnių Porsche modelių vairą, kuris suteikė didžiausią prietaisų skydelio matomumą. Taip pat šalia vairo buvo sumontuota pavarų perjungimo svirtis.
Kartu su „sportiniu“ kabrioletu buvo gaminami 2 durų universalai ir 4 durų penkiaviečiai kabrioletai. Kabrioletus, iki 1952 m. gegužės, gamino kompanija „Hebmüller“, esanti Viulfrate.

Varikliai, transmisija ir važiuoklė

Pradžioje Hansa 1500 buvo naudojami 4 cilindrų varikliai, kurių darbinis tūris buvo 1498 cm³, o galia siekė 48 AG (35 kW). 1952 m. variklio galia padidinta iki 52 AG (38 kW). „Sportiniai“ kabrioletai buvo aprūpinti kurkas galingesne šio variklio versija, siekiančia 66 AG (49 kW). Variklio įsiurbimo kolektorius montuojamas viršuje, šalia karbiuratoriaus. Bilas Blydenštainas (Bill Blydenstein) gana sėkmingai naudojo šiuos variklius automobilių lenktynėms.
Pavarų dėžė – mechaninė, trijų pavarų.
Važiuoklė – nepriklausoma. Galiniai ratai tvirtinosi prie besisupančios ašies, kurią prilaikė spyruoklės su hidrauliniais amortizatoriais. Visi keturi ratai buvo prijungti prie hidraulinės stabžių sistemos, o stovėjimo stabdis blokavo galinius ratus.

Galios didinimas

1952 m. buvo pristatyta Borgward Hansa 1800 modifikacija su 4 cilindrų varikliu, kurio darbinis tūris 1758 cm³, o galia 60 AG (44kW) ir 4 pavarų dėže su sinchronizuotomis aukščiausiomis pavaromis. Priekiniai posūkių žibintai buvo perkelti ant viršutinės priekinių sparnų dalies.
Kaip ir anksčiau, 2 ir 4 durų sedanai buvo papildyti universalais ir kabrioletais.
Kitais metais papildyta Hansa 1800 versija su dyzeliniu varikliu, kurio darbinis tūris toks pats kaip ir benzininių variklių, bet galia 42 AG (31 kW).
1954 m. dyzelinis Hansa 1800 sedanas buvo testuojamas žurnalo „The Motor“. Pagal testų rezultatus didžiausias greitis siekė 109 km/h, o 80 km/h greitį pasiekė per 27,9 s. Kuro sąnaudos siekė 6,19 l/100 km. Automobilis Jungtinėje Karalystėje kainavo 1 493 svarus.
Viking programa

Viking programa – NASA nepilotuojamų kosminių aparatų programa Marso tyrimams. Viking programai priklausė du kosminiai aparatai – Viking 1 ir Viking 2. Abu aparatai susidėjo iš dviejų dalių – dirbtinio palydovo ir nusileidimo aparato. Tai buvo pati brangiausia misija, kada nors siųsta į Marsą. Šių dviejų kosminių aparatų sukaupta duomenų bazė buvo didžiausia iki pat 2000 metų.
Viking programa „atsirado“ iš kitos, ambicingesnės NASA programos – Voyager, kuri nebuvo įgyvendinta.
Viking 1 buvo paleistas 1975 rugpjūčio 20, o Viking 2 – 1975 rugsėjo 9. Abu į kosmosą buvo pakelti Titan III raketomis. Abiejų erdvėlaivių nusileidimo aparatai nusileido sėkmingai.
Augustinas Dzialynskis

Biografija

Jozefo Dzilynskio ir Marianos Potulickos sūnus, Zigmanto Dzialynskio proanūkis. Pakoščio, Korniko, Kosceleco, Dzialyno, Konarževo, Sokolovo dvarų paveldėtojas, Zakševo palivarko valdytojas. Nakielsko seniūnas nuo 1735, Vschovo pakamaris 1742–1743, Kališo vaivada nuo 1750 iki 1758. Už nuopelnus tėvynei 1753 metų rugpjūčio 3 d. Drezne buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Michelle Bachelet

Biografija

Gimė antropologės Angelos Cheria ir aviacijos generolo Alberto Bašelė, Čilės prezidento Salvadoro Aljendės valdymo metu vadovavusio Maisto departamentui, šeimoje. 1969 m. baigusi Chaviero Kareros mergaičių licėjų, įstojo į Čilės universiteto medicinos fakultetą.
1973 m. rugsėjo 11 d. kariškiams įvykdžius valstybės perversmą Mišelė neteko ir tėvo, ir sužadėtinio Chaimės Lopeso, žuvusių nuo kankinimų A. Pinočeto kalėjimuose. 1975 m. kartu su motina į Villa Grimaldi požemius buvo patekusi ir Mišelė. Tačiau jos brolio Alberto dėka jas pavyko išvaduoti.
Jos apsigyveno Rytų Vokietijoje, kur Mišelė Leipcigo Herderio institute studijavo vokiečių kalbą, ir tęsė medicinos studijas Berlyno Humboltų universitete.
1979 m. grįžusi į Čilę 1983 m. ji užbaigė medicinos studijas Čilės universitete. 1983–1986 m. dirbo vaikų ligoninėje ir nevyriausybinėje organizacijoje, padėdama nukankintųjų ir dingusiųjų be žinios vaikams. Ji dalyvavo ir Manuelio Rodrigeso patriotinio fronto, siekusio nužudyti Pinočetą, veikloje.
Nuo 1990 m., kai Čilėje vėl nugalėjo demokratija, ji dirbo Sveikatos apsaugos ministerijoje konsultante santykiams su tarptautinėmis sveikatos organizacijomis, 1994–1997 m. – patarėja, kartu studijuodama Nacionalinėje politinių ir strateginių studijų akademijoje ir JAV. 1998 m. sugrįžusi į Čilę buvo paskirta Karo ministerijos patarėja.
Piti rūmai

Istorija

XV a. pastatyti rūmai priklausė bankininkui Luca Pitti (1398–1472), kuris negalėdamas išlaikyti rūmų juos pardavė. Rūmai tarnavo kaip rezidencija Toskanos kunigaikščiams iš Medičių ir Habsburgų Lotaringų dinastijų, italų karaliams. 1919 m. karalius Viktoras Emanuelis III rūmų pastatus perdavė Italijos valstybei, kuri juos pertvarkė ir įkūrė muziejų kompleksą.
XVI a. istoriko Džordžo Vazario manymu, rūmų architektais laikytini Filipas Bruneleskis ir jo mokinys Luca Fancelli.
Karnavalas

Karnavalas – spalvinga įvairių tautų (ypač Pietų Europos, Lotynų Amerikos) šventė, švenčiama metų pradžioje, analogiška lietuvių Užgavėnėms.
Šventė kilo nuo senovės Romoje švęstų bachanalijų ir saturnalijų. Krikščioniškoje (katalikų) tradicijoje karnavalas žymi paskutinį pasilinksminimą prieš susilaikymo metą – Gavėnią. Manoma, kad pavadinimas karnavalas kilo nuo lotyniškų žodžių carne levare, reikšiančių „pašalinti mėsą“ kaip aliuzija į pasninką Gavėnios metu. Viduramžiais karnavalai švęsti katalikiškose Pietų Europos šalyse, o konkistos metu išplito į Lotynų Ameriką. Laikui bėgant šventė prarado religinę reikšmę ir tapo spalvinga pasaulietine švente, priėmusia daug šventinių atributų iš kitų kultūrų (pvz., Lotynų Amerikoje – iš indėnų, Karibuose – iš afrikiečių). Neatsiejamais karnavalo elementais yra įvairūs persirengėliai (žvėrimis, velniais, kariais), procesijos, kurių metu dažnai sudeginamas simbolinis blogio įsikūnijimas, vaidinimai, šokiai, mūšių, imtynių imitacija.
Dabar karnavalu dažnai vadinama bet kokia, su konkrečiu laikotarpiu nesusijusi spalvinga šventė.
Grzegorz Błaszczyk

Gžegožas Blaščikas (lenk. Grzegorz Błaszczyk, 1953 m. rugsėjo 19 d. Poznanėje, Lenkijos Liaudies Respublika) – Lietuvos ir LDK istoriją tyrinėjantis lenkų mokslininkas, humanitarinių mokslų profesorius.

Biografija

1977 m. baigė istorijos studijas (vadovas doc. Karolis Oleinikas) Poznanės Adomo Mickevičiaus universitete (toliau PAMU). 1979–2009 metais dirbo šios aukštosios mokyklos Istorijos instituto Rytų Europos skyriuje (2009 m. Rytų Europos istorijos skyrius perėjo į PAMU Rytų instituto pavaldumą). Pradėjęs asistentu, vėliau įveikė visas dėstytojo karjeros pakopas ir tapo profesoriumi.
1983 m. PAMU apgynė doktoratą iš Žemaitijos XVII–XVIII a. istorijos (vadovas prof.Ježis Ochmianskis). 1992 m., PAMU apgynus disertaciją „Žemaičių vyskupija nuo XV a. iki XVII a. pradžios“, suteiktas habilituoto daktaro laipsnis.
Dideli nuopelnai tyrinėjant Romos katalikų bažnyčios istoriją Žemaitijoje. Savo veikaluose pirmą kartą aprašė Žemaičių vyskupijos penkiasdešimt to meto kanauninkų, taip pat 22 vyskupijos notarus ir 13 generalvikarų. Pateikė naujų žinių apie kuriją ir kapitulą, įvardijo ir šešis Vyskupiją valdžiusius kapituliarinius vikarus. Bendradarbiauja su Lietuvos katalikų mokslų akademija, yra LKMA metraščio redkolegijos narys.
Ošakatis

Sportas

Oshakati City futbolo klubas, įkurtas 1966 m., žaidžiantis Namibijos aukščiausioje futbolo lygoje.
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa – C grupė

2014 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos Europos zonos, C grupės rezultatai.
Lipdytinė keramika

Lipdytinė keramika – rankomis lipdyti moliniai indai, jų gamybos technologija.

Technologija

Lipdytinė keramika atsirado neolito laikotarpiu. Iki žiedžiamojo rato išradimo (išrastas 4 tūkstantmetyje pr. m. e. Egipte) ir jo panaudojimo buvo pagrindinė keramikos gamybos technologija. Lipdymo technika labai įvairi – indo formos gali būti išspaudžiamos iš vieno molio gabalo arba jos lipdomos prie padaryto dugno jungiant molio juostas, spirales ar lopinius. Lietuvoje lipdytinė keramika pradėta naudoti 4–3 tūkstantmetyje pr. m. e. X a. – XI a. pradėjus naudoti žiedžiamąjį ratą ją išstūmė žiestoji keramika. Lipdytinę keramiką dar gamina tautodailininkai.

Kultūros

Archeologiniuose paminkluose rasta lipdytinė keramika tiriama. Pagal žaliavos (molis) ir jos liesintojo (grūstas granitas, smėlis, organika) pasirinkimą, savitą indo (puodas, taurė, amfora) formavimo techniką, paviršiaus apdailos būdus ir puošybą mokslininkai sprendžia apie tam tikrai teritorijai ir epochai būdingą tradiciją. Lipdytinė keramika – svarbus materialiosios kultūros elementas, ja remiantis išskiriamos archeologinės kultūros – brūkšniuotosios keramikos kultūra, virvelinės keramikos kultūra, rutulinių amforų kultūra ir kt., nagrinėjamos etninės istorijos problemos.
Kelionė į Žemės centrą

Anotacija

Profesorius Otas Lidenbrokas su savo palydovais – jaunu mokslininku Akseliu ir islandų medžiotoju Hansu – leidžiasi į nepaprastą kelionę – jie pasiryžę pasiekti Žemės centrą ir įminti mūsų planetos paslaptis. Romane gausu gamtos mokslo žinių, tačiau skaitytoją labiausiai žavi keliautojų drąsa, ryžtas ir fantastiški atsitikimai. „Kelionė į Žemės centrą“ – poetiškas pasakojimas apie Žemės praeitį – prikausto skaitytojų dėmesį, priverčia drauge su autoriumi leistis į nežinomybę ir išgyventi nepaprastus nuotykius.

Leidimas lietuvių kalba

Knygą lietuviškai 2002 m. išleido Kauno leidykla ANBO.
Simurgas

Simurgas (pers. سيمرغ = Sī-morġ, av. mərəγō Saēnō) – iranėnų mitologijos mitinis paukštis.
Minimas jau Avestoje kaip į erelį panašus paukštis (žr. Jašta XIV 41). „Šachnamė“ mite vadinamas teisingumo ginklu. Vienur laikoma, kad Simurgas yra dviejų prigimčių (maloningos ir rūsčios), kitur (pvz., „Šachnamė“), kad yra geras ir blogas Simurgai. Apie gerąjį Simurgą pasakojama legenda (turinti daug atitikmenų pasaulyje), kad jis radęs dykumoje didvyrio Rustamo tėvą Zalą ir išauginęs jį savo lizde. Simurgas taip pat išgydęs Rustamą ir padėjęs jam pašauti priešininką Isfandijarą. Demoniškąjį Simurgą nužudo Isfandijaras, kuris, panašu, ankstyvosiose epo atmainose bendrai yra Simurgo priešininkas.
Simurgas išlaikęs archajiško indoeuropietiško mito apie erelį, atnešantį iš dangaus arba šventojo kalno gyvybės medžio diegą, atgarsis. Iš čia kyla Simurgo gydomųjų galių mitologema. Avestoje minima, kad Simurgo plunksnos naudotos burtams (Jašta XIV 35).
Simurgo motyvas labai mėgiamas iranėnų mene. Jo atvaizdas randamas vilnoniame kilime iš Pazyryko pilkapių (V–III a. pr. m. e.). Ten Simurgas vaizduojamas susirėmęs su į sfinksą panašia būtybe. VII–VIII a. vaizduojamas ant auksinių indų, XIII–XIV a. – ant polichrominių dirbinių, miniatiūrų, durklų rankenų.
Simurgas dažnai minimas sufijų poezijoje, juo metaforiškai nusakomas Dievas. Ypač Simurgo motyvą naudojo XII a. poetas Ataras, sukūręs poemą „Paukščių sąskrydis“. Susirinkę paukščiai, vedini kukučio, leidžiasi ieškoti Simurgo. Vėliau Simurgo motyvas buvo pasiskolintas arabų ir europiečių (plg. Rokas).
Sefevidų valdymo laikais Simurgas tapo Irano emblema bei herbu.
Žodis „Simurgas“ kyla (per vid. persų k. sēnmuruγ, sēnmurw) iš avestos k. mərəγō Saēnō, reiškiančio „paukštis Saena“. Žodis Saēnō giminiškas skr. श्येन = śyena-, reiškiančio „vanagas, erelis, plėšrus paukštis“. Panašus chimeriškų paukščių motyvas plačiai žinomas Eurazijoje: pvz., indų Garuda, rusų Ugniapaukštė, Europos feniksas, graikų grifonas, šumerų Anzu ir kt.
Stasys Gasiliauskas

Biografija

1967 m. baigė Leipalingio vidurinę mokyklą, 1972 m. baigė Kauno politechnikos institutą, elektroenergetikas. Nuo 1976 m. dirba Druskininkuose. 1995–1997 m. Druskininkų miesto savivaldybės mero pavaduotojas. Vėliau UAB „Minera“ inžinierius, Druskininkų sanatorinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas ūkio reikalams.
1993 m. Tėvynės sąjungos narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Nijolė, vaikai Laura, Vytautas, Algirdas.
Afjonkarahisaras

Paveldas

Yra muziejus, tvirtovės griuvėsiai, Seldžiukų epochos mečetė ir XIII a. tiltas.

Istorija

Hetitų laikais vietovė buvo žinoma kaip Hapanuwa. Seleukidų laikais miestas vadintas Akroinonu (sen. gr. Ακροϊνόν), o Bizantijos – Nikopoliu (Νικόπολις). 1071 m. miestą užkariavo seldžiukai, pavadino Karahisaru („juodoji pilis“) ir pastatė tvirtovę. Osmanų laikais miestas išgarsėjo kaip opijaus gamybos centras, todėl prie pavadinimo pridėtas žodis Afjon, reiškiantis opijų. Po 1960 m. opijaus gamyba uždrausta, dabar aguonos auginamos farmacinėms reikmėms.
Klovainių dvaras

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Klovainių vardas randamas nuo XVI a. pradžios, kuomet jau minimas Klovainių dvaras. Prie jo XVII a. pirmoje pusėje įsikūrė miestelis. Klovainių dvarą valdė Žemaitijos seniūnas Jeronimas Valavičius. Jis 1621 m. Klovainiuose pastatė pirmąją medinę Romos katalikų bažnyčią. Vėliau dvaras priklausė Radviloms. XVIII a. tai buvo karališkasis dvaras, jį nuo 1775 m. valdė karališkos giminės atstovas Kazimieras Poniatovskis.
XIX a. pradžioje dvarą nupirko dvarininkai Karpiai. 1808 m. dvaro savininkas Ignotas Karpis testamentu iš baudžiavos paleido Klovainių dvaro baudžiauninkus. 1864 m. Klovainių dvaro laisvieji žmonės atsisakė mokėti žemės nuomą, valstiečių malšinti atsiųstas Rusijos karinis dalinys. XIX a. pabaigoje dvarą nupirko Rusijos generolas L. Sobolevas, kuris valdė Klovainius iki Pirmojo pasaulinio karo.
XX a. tarpukariu per vykdytą žemės reformą dvaras buvo išparceliuotas. Sovietmečiu dvarvietėje buvo įsikūręs „Pavasario“ kolūkis.
Prie dvaro sodybos namo išlikęs senas Klovainių ąžuolas. Pasakojama, kad dvaro šeimininkai jame buvo įkėlę varpą, kurio skambesys kviesdavo baudžiauninkus į darbą.
Priešingoje kelio pusėje, šalikelėje kasant griovį nuleisti vandeniui, apie 1970–uosius rastas senkapis, kuris pažymėtas betoniniu stulpu (metalinis skydas neišlikęs).
Peras Giuntas

Peras Giuntas (Peer Gynt) – eiliuota penkių veiksmų Henriko Ibseno pjesė, įkvėpta norvegiškos pasakos tuo pačiu pavadinimu. Pjesė pirmą kartą buvo išleista 1867 m. Kopenhagoje ir amžininkų interpretuota kaip norvegų visuomenės satyra. Peras Giuntas – tai žinomiausia visų laikų norvegų teatro pjesė, kuri išpopuliarėjo visame pasaulyje. Pjesės kalba kupina sudėtingos psichologijos ir simbolikos. Pjesės veiksmas vyksta XIX a.
1876 m. Edvardas Grygas parašė muziką pirmajam „Pero Giunto“ pastatymui. Daug ištraukų iš šios aranžuotės išpopuliarėjo kaip orkestrinės siuitos, buvo aranžuotos fortepijonui.
Pagrindinis pjesės veikėjas – mitinis herojus Peras Giuntas, kurio įkvėpimo šaltiniai Henrikui Ibsenui buvo įvairiausi. Ypatingai didelės įtakos turėjo jo draugo Polo Botteno Hanseno Paul Botten-Hansens pasakojimai, taip pat paties Ibseno patirtis iš kelionės į Gudbransdalen 1862 m. Paskutinis svarbus įkvėpimo šaltinis buvo Pėterio Asbjornseno norvegiškos legendos ir pasakojimai apie Hiuldrų nuotykius.
Lietuvos edukologijos universiteto Socialinės komunikacijos institutas

Istorija

2000 m. vasario 1 d. įsteigta Socialinės pedagogikos katedra, o 2004 m. liepos 1 d. Vilniaus pedagoginio universiteto Senato sprendimu tapo Socialinės komunikacijos institutu. Nuo 2004 - 2012 m. institutui vadovavo prof. dr. Giedrė Kvieskienė. Šiuo metu instituto direktorius yra doc. dr. Renaldas Čiužas.
Pietų regionas (Kamerūnas)

Geografija

Pakrantę užima žemumos, toliau rytuose paviršius kyla į Kribio-Dualos baseiną (300–600 m), kol pasiekia Pietų Kamerūno plokščiakalnį (500–1000 m). Ntemo masyve yra aukščiausia regiono vieta, iškylanti į 1400 m aukštį. Upės priklauso Atlanto vandenyno (Niongas, Ntemas) ir Kongo (Dža) baseinams. Beveik visą Pietų regiono plotą dengia drėgnieji atogrąžų miškai. Vandenyno pakrantėje veši mangrovės. Regiono teritorijoje yra į UNESCO įtraukto Dža faunos draustinio dalis.

Gyventojai

Regione dominuoja beti-pahuinų gentys: fangai, bulu, ntumu ir kt. Prie jūros gyvena bakolai, ngumbai, batangai, basai, o rytuose – pigmėjų gentis bakai. Gyventojų dauguma yra krikščionys (daugiausia katalikai ir presbiterionai), kaimiškose vietovėse paplitęs sinkretizmas ir vietiniai tikėjimai.
Mažeikonių apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta 1954 m. gegužės 25 d. iš Klovainių apylinkės dalies, Akmenėlių apylinkės ir Poškėčių apylinkės dalies. 1961 m. prijungta dalis Vilūnaičių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl Lietuvos TSR apylinkių sustambinimo“ Mažeikonių apylinkė prijungta prie Pakruojo apylinkės.
Kompiliacija (albumas)

Geriausių dainų rinkiniai

Šios rūšies kompiliacijose yra surenkamos visos populiariausios tam tikro atlikėjo ar grupės dainos. Dažnai tokių albumų pardavimo mastai viršija įprastų. Jeigu kompiliacijos kūrimo metu muzikos grupė ar atlikėjas tebedalyvauja aktyvioje muzikinėje veikloje, dažnai į geriausių dainų rinkinį yra įtraukiamos ir kelios anksčiau neišleistos dainos kaip papildomas masalas gerbėjams pirkti albumą, net jeigu jie ir turi visas kitas dainas, esančias rinkinyje.

Retų dainų rinkiniai

Tokiose kompiliacijose yra surenkami visi nepublikuoti ar mažai žinomi grupės įrašai, taip pat papildomos dainos iš singlų, radijo sesijos ir panaši medžiaga. Dažniausiai tokie rinkiniai yra nukreipti į jau egzistuojančius grupės fanus ir todėl ypatingu populiarumu nepasižymi.

Teminiai rinkiniai

Į juos dedamos įvairių atlikėjų dainos, turinčios bendrą temą, tarkime, meilės dainos, kalėdinės dainos ir t. t. ir pan., taip pat dainos, kuriose grojama tam tikru instrumentu (pianinu, saksofonu ar kitais), bei daugybė kitų variantų.

Žanriniai rinkiniai

Į juos taip pat patenka kelių skirtingų atlikėjų darbai, tačiau visi atlikėjai atstovauja tam tikrai muzikos rūšiai ar žanrui, pavyzdžiui, džiazui, rokui, popmuzikai. Neretai imamas konkretus laikotarpis, tarkime, dešimtmetis, ir dainos renkamos iš jo.

Įvairių atlikėjų geriausių dainų rinkiniai

Tai yra viena iš populiariausių muzikos albumų rūšių nuo pat 1970 metų. Į tokius rinkinius yra įtraukiamos dainos, kurios tampa visuotinais žinomais hitais. Neretai jos, kaip ir žanriniai rinkiniai, yra atrenkamos tik tam tikro laikotarpio. Šiais laikais tokie rinkiniai gali užimti du, tris ar net daugiau kompaktinius diskus su daugiau kaip 70 minučių muzikos kiekviename.

Garso takeliai

Didelį pasisekimą patyrusiuose kino filmuose skambėjusi muzika neretai taip pat išleidžiama kaip dainų rinkinys. Tokie leidiniai vadinami kino filmų garso takeliais. Nors dainų gali nesieti nei žanras, nei tema, nei bendra nuotaika, tokie, ypač susiję su kultiniais pripažintais filmais, rinkiniai neretai būna labai populiarūs.
FK Lietuvos paštas

Istorija

Komanda įkurta prie AB „Lietuvos paštas“. 2004 m. žaidė II lygoje, o 2006 m. – III lygoje, bet vėliau iš Lietuvos varžybų pasitraukė.