google/wiki40b huggingface dataset:
Albinas Anužis

Biografija

Baigė Papilės Simono Daukanto vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą, žurnalistas.
Laikraščio „Ūkininko patarėjas“ korespondentas. 2003–2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos sekretorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narys, 2003 m. skyriaus atsakingasis sekretorius.
1990–1995 m. Kaišiadorių rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. (LDDP sąraše), 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Liudmila, dukros Inga, Jurga.
Uoksai (Šilutė)

Istorija

Uoksų kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno viena drevininko Jurgio Tutlio šeima. 1695 m. – 6-ios drevininkų šeimos: trys Tutlių ir po vieną Šlajaičio, Mikužio, Bernotaičio. 1936 m. Uoksų kaime buvo 5 šeimos, kaimui priklausė 73 ha žemės. Kaimo sodybos buvo rytiniame kaimo teritorijos dalyje, šalia Bilviečio miško. 1939 m. Uoksų kaimas išsikėlė į vienkiemius. Vykdant kolektyvizaciją, kaimo žemė įjungta į Pocių kolūkį, o vėliau, ūkius sustambinus, priklausė „Tarybų Lietuvos” kolūkiui, „Ašvos” tarybiniam ūkiui (1959–1992 m.). 1977–1979 m. kaimo laukai melioruoti, gyventojai iškeldinti..
Uoksų (Uksy) kaimas pažymėtas Žemaičių vyskupijos žemėlapyje, išleistame Peterburge 1855 m.
1923 m. Uoksų kaime buvo 6 ūkiai, 27 gyventojai, 1975 m. – 4 ūkiai, 15 gyventojų (pensinio amžiaus 5, darbingo – 3, mokyklinio – 5, iki mokyklinio – 2).
Meru (miestas)

Istorija

Miestas susikūrė XX a. pr. čia įsisteigus metodistų misijai.
Nerijus Jurkonis

Biografija

1992 m. baigė Kauno 30-ąją vid. mokyklą, 1993–1997 m. studijavo biologiją Vytauto Didžiojo universitete, 1997–1999 m. – aplinkosaugos organizavimo magistrantūroje, 2000–2004 m. – Ekologijos ir aplinkotyros krypties doktorantūroje. 2005 m. apgynė biomedicinos srities mokslų daktaro disertaciją „Medžių mirtingumo dėsningumai ir jų pokyčiai užterštoje aplinkoje augančiuose pušynuose“.

Darbinė veikla

1999–2000 m. – VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkotyros katedrosdros mokslo asistentas, 2004–2005 m. – jaunesnysis mokslo darbuotojas, 2000–2003 m. – Kauno marių regioninio parko direkcijos vyriausiasis specialistas, 2005–2007 m. – VDU Aplinkos tyrimų centro mokslo darbuotojas, nuo 2005 m. – VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkotyros katedros lektorius, 2006–2015 m. – VDU Gamtos mokslų fakulteto prodekanas, nuo 2015 m. – VDU Botanikos sodo direktorius.

Visuomeninė veikla

VDU Absolventų klubo valdybos narys. Lietuvos universitetų botanikos sodų asociacijos pirmininkas.
Miovenis

Istorija

Minimas nuo 1485 m.
Australinis baublys

Išvaizda

Stambus gandrinis paukštis. Kūno ilgis 66 – 76 cm, atstumas tarp sparnugalių 105–118 cm. Patinas sveria 875 – 2 085 g, o patelė – 571 – 1 135 g.
Galva tamsiai ruda, tik skruostai šviesesni. „Antakis“ šviesiai rudas. Odos plotas nuo snapo iki akies žaliai pilkas arba žydrai pilkas. Nugara tamsiai ruda. Išorinė sparnų pusė ruda, išmarginta smulkiomis šviesiai rudomis ir tamsiai gelsvomis dėmelėmis. Plasnojamosios plunksnos rudos. Vidinė sparnų pusė yra balta, išmarginta rudais šlakeliais. Trumpa uodega rudos spalvos. Smakras ir viršutinė gerklės dalis balta. Kaklas storas, ilgas, tamsiai rudas. Per kaklo priekį eina rudas dryžis. Pilvas baltas.
Rainelė geltona. Snapas tiesus, rusvai geltonas. Kojos ir letenos žaliai geltonos.

Paplitimas

Paplitęs Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Tasmanijoje ir Naujojoje Kaledonijoje. Populiacijoje 1000–2499 suaugusių individų.

Biologija

Aptinkamas tankia augalija apaugusiuose raistuose ar iki 30 cm gylio nendrėmis, švendrais ar viksvomis apžėlusiuose vandens telkiniuose. Įprastai sėslus paukštis. Laikosi pavieniai. Pajutęs pavojų vertikaliai išsitempia, pakelia snapą į viršų ir stovi nejudėdamas Būdamas rusvos spalvos nendrynuose jis beveik nepastebimas.
Dažniausiai maisto ieško vienas, naktį. Žiemą medžioja ir dienos metu. Grobio tyko stovėdamas ir nejudėdamas arba lėtai braidydamas. Norėdamas išbaidyti vandens gyvūnus sparnais judina vandenį arba į vandenį mėto žoles. Minta žuvimi (unguriais, upėtakiais), tikrosiomis medvarlėmis, vėžiagyviais, vabzdžiais (straubliukais, svirpliais, žiogais), vorais, moliuskais, driežais, žiurkėmis, pelėmis ir smulkiais paukščiais.
Poligamai. Dažniausiai lizdus krauna pavienai, kartais kelios patelės krauna lizdus vieno patino teritorijoje. Lizdas 30 – 40 cm skersmens ir 20 – 22 cm aukščio. Lizdą krauna iš nendrių, vandens augalų. Apie savo teritoriją patinas praneša balsu „ pump pump“. Balsas girdimas nuo sutemos iki aušros, net už kilometro. Dėtiyje 3 – 6 rusvi ar kreminiai kiaušiniai. Inkubacija trunka 25 dienas, peri tik patelė. 7 savaičių jaunikliai jau yra apsiplunksnavę.
Kartos trukmė 5,5 metai.

Apsauga

Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis Australinis baublys yra nykstanti rūšis. Paukščiai netenka buveinių dėl dirvų sausinimo ir druskožemių druskų išplovimo. Kiaušinius ir jauniklius naikina rudosios lapės ir katės. Australijoje paukštis saugomas remiantis „Aplinkos ir bioįvairovės apsaugos “ aktu.
Hubertas Smilgys

Hubertas Smilgys (g. 1948 m. lapkričio 3 d. Leilėnai, Tryškių valsčius, dab. Telšių raj.) – Lietuvos kultūros veikėjas, Lietuvos kultūros fondo valdybos pirmininkas.

Biografija

1956–1959 m. mokėsi Tryškių vidurinėje mokykloje, 1959–1963 m. Šiaulių raj. Kubelių pradinėje ir Drąsučių aštuonmetėje mokykloje, 1965 m. baigė Auksučių aštuonmetę mokyklą. 1965–1967 m. mokėsi Šiauliuose ir Kuršėnuose, 1970–1974 m. Vilniaus kultūros mokykloje, 1976–1980 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1982–1986 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje.
1970 m. Paežerių, o 1970–1978 m. Bridų kultūros namų direktorius. 1978–1990 m. Kelmės raj. Kultūros skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto įgaliotasis referentas, nuo 1991 m. fondo Šiaulių krašto tarybos pirmininkas. 1992–2000 m. Šiaulių miesto savivaldybės Kultūros skyriaus vedėjas. Nuo 2000 m. knygų leidyklos „Saulės delta“ vyr. redaktorius. Nuo 2003 m. Lietuvos kultūros fondo valdybos pirmininkas.
1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kelmės rajono Seimelio pirmininkas. Omahos (JAV) garbės pilietis.

Veikla

Lietuvos tradicinių renginių Kelmėje, Liaudies meno šventės ir Meno renginių dekados, vykstančių nuo 1979 m. idėjos autorius ir režisierius, Dainų švenčių, literatūrinių susitikimų ir kitų renginių režisierius. Tradicinių Šiaulių krašto pasaulio kraštiečių Tėvynainių sambūrių Šiaurės Lietuvoje iniciatorius. Jam vadovaujant Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto skyriui, įgyvendintos Šiaurės Lietuvos meno galerijos Frenkelių rūmuose Šiauliuose steigimo, Katalikiškojo kultūros centro kūrimo, Saulės mūšio tyrinėjimo idėjos, vykdomi Šiaurės Lietuvos istorinių vietovių – Kryžių kalno, Kražių, Pašiaušės, Tytuvėnų, Žagarės ir kiti paveldo išsaugojimo projektai, įsteigtos filosofo Stasio Šalkauskio, Lietuvos Karalienės Mortos premijos. Nuo 1990 m. rengiami Saulės mūšio metinių minėjimai, konferencijos bei sueigos Jauniūnuose, Joniškyje, Šiauliuose ir Vilniuje.
Centrinis aimakas

Geografija

Vakarinę dalį supa Chentėjaus kalnai.

Gyventojai

Daugiausiai čia gyvena chalkų-mongolų. Dar gyvena šiek tiek kazachų ir buriatų.
Čailu kalnai

Čailu kalnai – kalnų masyvas rytų Gabone, Kongo Respublikos pasienyje. Sudaryti iš nuosėdinių uolienų. Čia iškilusi viena aukščiausių šalies viršūnių – Ibundžio kalnas (980 m), kita aukšta viršūnė – Mimongas (860 m). Kalnuose ištakas gauna šios upės: Luecė, Ugulu, Ikojus, Lolas, Lekokas, Lebombis, Ofuė.
Kalnai pavadinti juos tyrinėjusio prancūzų antropologo ir keliautojo Paul du Chaillu garbei.
Plokščių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos nedidelėje pakilumoje, netaisyklingos trapecijos plano, 50 m ilgio rytų - vakarų kryptimi, vakariniame gale 29 m, rytiniame – 42 m pločio. Apaugusios medžiais, iš šiaurės ir rytų pusių aptvertos gyvatvore. Laidojimo žymių nėra. Paviršius nelygus, iškasinėtas.
Teritorijos plotas – 0,17 ha, perimetras – 167 m. Aplinkui dirvonuojantys, jaunu mišku apžėlę laukai. Šiaurės pusėje prasideda Plokščių miškas.

Istorija

Veikė XVII–XIX a., laidoti Darbalių užusienio, Pajuodupių bajorkaimio, Plokščių kaimo gyventojai. Vadinamos Markapiais. Pasakojama, kad prie kapinių dažnai vaidendavosi. Esą, čia paslėpti lobiai, kurių ne vienas lengvatikis ieškojo naktimis kasinėdamas kapines. Nuo seno kapinėse stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. I pusėje sunyko, nebeatstatyti.
1995 m. žvalgė Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė.
1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L545), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Italijos lietuvių bendruomenė

Italijos lietuvių bendruomenė – lietuvių išeivių Italijoje organizacija, įsteigta 1952 m. spalio mėnesį.
Stambesnės lietuvių bendruomenės veikia Romoje ir Milane. Romoje ir Lazio regione gyvena daugiau kaip 170 lietuvių (2003 m. duomenis).
Romoje lietuviai kiekvieną šeštadienį susirenka į lietuviškas mišias, taip pat pažymi svarbius bendruomenės ir asmeninio gyvenimo įvykius.
Lahoiskas

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo XI a. Likę dvi XI–XIII a. senovinės gyvenvietės. 1505 m. gyvenvietę sudegino totoriai. Miestas pradėjo augti, kai 1567 m. Bazilis Tiškevičius čia įkūrė Lahoisko ordinaciją ir jame įsikūrė viena gausiausių Tiškevičių giminės šakų. XIX a. Tiškevičiai dvaro vietoje ant upės kranto pasistatė rūmus, kurie sugriauti Antrojo pasaulinio karo metais. Pagrindinė peizažinio parko alėja nuo rūmų vedė į pagrindinę miestelio gatvę ir baigėsi turgaus aikšte.
Smilgeliai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

Pakalniečiai – 1,5 km
Kalnamuiža – 2,5 km
Didžioji Panemunė – 2,5 km
Anmėmelė – 3,3 km
Žvejotgala – 0,8 km
Purviškiai I – 2,2 km
Pauperiai – 0,8 km
PAČERIAUKŠTĖ – 6,6 km
Drabūnai – 1 km
BIRŽAI – 17 km
Skaičiuotė

Skaičiuotė – vaikiškas žaidimas-eilėraštukas, kuriuo galima parinkti (išskaičiuoti) pradėsiantį žaidimo žaidėją. Skaičiuotes dažniausiai sudaro rišlūs, paprasti sakiniai arba bereikšmiai žodeliai. Vienam žmogui sakant skaičiuotę, jis su kiekvienu skiemeniu rodo vis į kitą žmogų, o išskaičiuotasis tampa tas, kuriam tenka paskutinis skiemuo.
Alpaka

Elgsena

Alpakos gyvena bandomis, kurias sudaro patelės, dominuojantis patinas ir jų jaunikliai. Alpakos švelnios, smalsios. Tačiau jos nemėgsta, kai nepažįstama alpaka ar žmogus bando artintis, ypač iš užpakalio. Kai kurios alpakos supykdytos spjaudosi atrytu skrandžio turiniu.
Kaip prisitaikymas išvengti vidinių parazitų, alpakoms būdingos bendros mėšlo krūvos, kuriose visos tuštinasi. Patinai dažniausiai yra švaresni nei patelės, turi mažiau mėšlo krūvų. Patelėms būdinga tai, kad vienai nuėjus tuštintis, kitos paseka jos pavyzdžiu. Dėl polinkio tuštintis į mėšlo krūvas alpakas galima laikyti kaip augintinius namuose.

Dauginimasis

Patelėms būdinga indukuota ovuliacija, tai yra ovuliaciją sukelia poravimosi procesas ir sėklos buvimas. Poravimasis gali trukti nuo 5 minučių iki daugiau nei valandos. Nėštumas trunka 11,5 mėnesio, atvedamas vienas jauniklis. Dvyniai pasitaiko rečiau nei tarp žmonių.
Alpakos gali kryžmintis su lamomis.
Gorochovecas

Istorija

VI a. dabartinio miesto vietoje būta finougrų, o nuo X–XI a. – slavų gyvenvietės. Greičiausiai, miestą 1168 m. įkūrė Andrejus Bogoliubskis kaip karinę tvirtovę žygiams į Volgos Bulgariją. Gorochovecas šaltiniuose minimas nuo 1239 m, kai jį sugriovė mongolai-totoriai. XIV a. pab. – XV a. pr. priklausė Maskvos kunigaikštystei. 1539 m. miestą vėl nusiaubė totoriai, o 1619 m. – kazokai. XVII–XVIII a. pradėti statyti vienuolynai, suklestėjo amatai (ypač odų apdirbimas), spirito varymas. XIX a. pab. įsteigta laivų statykla.
Achašenis

Achašenis (gruz. ახაშენი) – natūraliai pussaldis raudonasis gruziniškas vynas. Daromas iš Saperavi vynuogių, auginamų Achašenio vynuogynuose Gurdžaanio rajone (Kachetija).
Vynas gaminamas nuo 1958 m. Tarptautinėse parodose apdovanotas 6 aukso ir 5 sidabro medaliais.
Tamsi granatų spalva. Harmoningas aksominis skonis su šokoladišku gardžiu, saikingas aitrumas. Stiprumas 10,5–12,0 % alkoholio, 3–5 % cukraus, titruojamas rūgštingumas – 5–7 %.
Geriamas šiek tiek atvėsintas, su desertais, sūriais, vaisiais.
Stuiveris

Olandų Rytų Indijos bendrovės stuiveriai

Nuo 1660 m. m. Olandų Rytų Indijos bendrovė ėmė kaldinti varinius stuiverius apyvartai Šri Lankoje. Pradžioje abiejose monetų pusėse buvo pažymėtas tik nominalas, bet nuo 1783 m. ant monetų buvo Olandų Rytų Indijos bendrovės monograma ir data. Šias monetas kaldino Kolombe, Džafnoje, Galėje (Galle) ir Trinkomalyje iki 1796 m., kai salą užėmė britai.
Huajhuašo Kordiljera

Huajhuašo Kordiljera (isp. Cordillera Huayhuash, keč. Waywash) – Andų kalnagūbris Peru, Ankašo departamento pietuose ir Limos departamente. 6 viršukalnės viršija 6000 m aukštį. Aukščiausios: Jerupacha (6617 m, antras pagal aukštį kalnas Peru, po Uaskarano), Siula Grandė (6344 m).
Aukštikalnės padengtos sniegu. Perėjos eina net 5000 m aukštyje. Medžių riba eina iki 4 km aukščio. Aukštikalnėse yra ledyninių ežerų, karštųjų versmių. Būdingi gyvūnai – Andų kondorai, lamos, alpakos, viskašos. Svarbiausio gyvenvietės – Čikijanas, Kachatambas.
Turizmas (alpinizmas, žygiai po kalnus). Pagrindinis turistinis centras – Ljamako kaimelis.
Dzuojingas

Geografija

Telkšo Lotoso ežeras (kin. 蓮池潭, pinyin: Liánchí Tán). Stūkso Šoušano arba Čaišano kalnas, kurio apylinkėse gyvena taivaninės makakos, auga daug tropinių augalų.
Neogobius

Paplitimas

Savaime paplitę Juodosios ir Kaspijos jūrų baseinuose. Kaip invazinės rūšys, grundalai rubuiliai ir dniepriniai grundalai pastebėti toli nuo savo savaiminio paplitimo ribų Europoje ir Šiaurės Amerikoje.
Chrisas

Apolono žynys

Chrisas – Apolono žynys Chriso mieste pietvakarių Frigijoje. Pagal Eustatijų iš Tesalonikų, Chrisas ir Brisėjas buvo broliai, Ardžio sūnūs (kitų versijų nežinoma).
Jo dukrą Chriseidę Astinomę Trojos karo metu graikų pusėje kovojęs Agamemnonas paėmė į nelaisvę ir padarė savo sugulove. Nors tėvas mėgino dukterį išpirkti, karvedys nesutiko. Įtūžęs Apolono žynys pasiuntė marą, apėmusį graikų armijas, todėl Agamemnonas buvo priverstas atiduoti Chrisui dukrą, kad baigtų marą. Pažymėtina, kad šis aprašomas įvykis yra svarbus ne tuo, kad buvo pagrobta duktė, tačiau tuo, kad pagrobėjas atsisakė grąžinti dukrą už išpirką.
Minima, kad dar istoriniais laikais Chriso mieste buvo Apolono šventykla, kurioje stovėjo Skopo sukurta Apolono statula.

Agamemnono sūnus

Chrisas – Agmemnono ir Chriseidės sūnus, motinos vadintas Apolono sūnumi. Orestui su Ifigenija pabėgus iš Tauridės, Chriso senelis Chrisas, pas kurį jie atvyko, norėjo juos išduoti taurų karaliui Foantui. Tačiau sužinojo, kad Orestas ir Ifigenija, kaip ir jo anūkas Chrisas yra Agamemnono vaikai – jiems padėjo išsigelbėti. Ši istorija tapo neišlikusios Sofoklio tragedijos „Chrisas“ siužetu. Apie Sofoklio tragediją žinoma iš vėlesnių šaltinių.
Aleksandras Pliateris

Biografija

1932 m. baigė Švėkšnos Saulės gimnazijos II laidą, 1936 m. Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Teisės fakultetą. 1936–1939 m. VDU Teisės fakulteto Lietuvos istorijos katedros asistentas. 1937–1938 m. studijas gilino Vienos universitete. 1940 m. perkeltas Lietuvos istorijos katedros asistento pareigoms į Vilniaus universitetą, ruošė disertaciją daktaro laipsniui gauti. 1941 m. iš Švėkšnos į Sibirą tremiant tėvą, buvo Vilniuje ir liko neištremtas.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, grįžo į Švėkšną. 1943 m. vedė Feliciją Laimę Verešilkaitę, su ja vaikų neturėjo. 1941–1944 m. gyveno savo dvare, rūpinosi ūkio reikalais, Švėkšnos gimnazijoje dėstė geografiją, biologiją, visuomenės mokslą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur 1945–1947 m. dėstė Bad Worishofeno pabėgėlių stovyklos mokykloje, organizavo stovyklos lietuvių komitetą ir buvo jo pirmininkas.
1949 m. atvyko į JAV. 1953–1957 m. studijavo sociologiją Čikagos universitete. 1955 m. gavo magistro laipsnį už studiją anglų kalba „Profesinis lietuvių inteligentų pabėgėlių prisitaikymas Čikagoje“. 1955–1957 m. Čikagos universiteto Gyventojų studijų centro asistentas, 1957–1958 m. Lyginamosios teisės instituto mokslinis darbuotojas. Nuo 1958 m. gyveno Vašingtone, dirbo Nacionalinio sveikatos statistikos centro Visuomenės sveikatos tarnybos demografu, specializavosi skyrybų statistikoje, 1961 m. gavo filosofijos daktaro laipsnį.
1998 m. vasarą Aleksandro Pliaterio palaikai jo žmonos Felicijos Laimės Broel Pliaterienės rūpesčiu buvo parvežti į Švėkšną ir palaidoti bažnyčios rūsyje po didžiuoju altoriumi – šalia jo senelio grafo Adomo Pliaterio.

Visuomeninė veikla

Nuo 1933 m. aktyviai veikė Lietuvių skautų sąjungoje, nuo 1946 m. ėjo įvairias pareigas centriniuose sąjungos rūmuose, buvo vienas iš Akademinio skautų sąjūdžio steigėjų, 1955–1957 m. jo centro valdybos narys. JAV kurį laiką buvo Lietuvių profesorių draugijos valdybos narys. 1957–1958 m. Lietuvių teisininkų draugijos centro valdybos narys. Nuo 1964 m. Lituanistikos instituto valdybos narys, 1967–1969 m. instituto prezidentas.
Beskidai

Beskidai (svk. Beskydy, lenk. Beskidy, ukr. Бескиди) – kalnų grupė Vidurio Europoje (Čekijoje, Slovakijoje, Lenkijoje ir Ukrainoje), sudaranti šiaurinį Karpatų kalnų lanką. Driekiasi nuo Moravijos Vartų vakaruose per Slovakijos šiaurę, Lenkijos pietus ir Ukrainos vakarus iki Sireto ištakų rytuose. Nusidriekę iš vakarų į rytus ~600 km, plotis siekia iki 50 km. Aukščiausia vieta – Hoverlos kalnas (2061 m).
Beskidai susidarė alpinės kalnodaros metu, neogene. Sudaryti daugiausia iš smiltainio. Vietomis šiaurinėse pašlaitėse randama gamtinių dujų ir naftos. Reljefas stipriai paveiktas ledynų erozijos, dūlėjimo, šlaitai gan lėkšti, o viršūnės apvalios.
Aukščiausia dalis yra Rytų Beskidai, kurie smulkiau skirstomi į Beščadus, Gorganus, Poloninos Beskidus ir Pokutjės-Bukovinos Beskidus. Vidurio Beskidai (aukštis iki 1001 m, Lackovos k.) skirstomi į Žemuosius Beskidus ir Ondavos aukštumą. Vakarų Beskidai (aukštis iki 1725 m, Babia Horos k.) sudaryti iš daugelio smulkių masyvų – Slovakijos Beskidų, Mažųjų Beskidų, Silezijos Beskidų, Moravijos Beskidų ir kt. Svarbiausios perėjos: Jablunkovo (550 m aukštyje), Lupkovo (630 m), Dūkios (502 m), Užo (889 m), Jablonicos (931 m).
Beskiduose prasideda Oderio, Vyslos, Dniestro, Pruto ir Dunojaus intakai. Būdingi bukų miškai, kiek aukščiau – eglių ir kėnių miškai, o viršūnėse – subalpinės pievos.
Beskiduose įsikūrę daug slidinėjimo kurortų, mineralinių versmių gydyklų. Kalnuose yra unikalių medinių bažnyčių. Kalnų gamta saugoma Karpatų rezervate (Ukraina), Babia Guros, Beščadų nacionaliniuose parkuose (Lenkija).
Pitchfork Media

Pitchfork Media (dažniausiai rašoma tiesiog Pitchfork) – amerikiečių internetinis muzikos žurnalas, kuriame rašoma apie muzikos naujienas, albumų recenzijas bei įvairias kitas istorijas. Žurnalą 1995 m. įkūrė Ryan Schreiber. Iš pradžių didžiausias dėmesys buvo skiriamas nepriklausomai („indie“) muzikai, tačiau bėgant laikui pradėjo aprašyti ir populiariosios muzikos atlikėjus. Yra rengiamas „Pitchfork“ muzikos festivalis, taip pat kiekvienais metais išleidžiami išsamūs geriausių metų albumų sąrašai.
Marijona Kriščiūnaitė

Marijona Kriščiūnaitė (g. 1952 m.) – Lietuvos pedagogė, Druskininkų visuomenės veikėja.

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, įgijo lietuvių kalbos ir literatūros bei auklėjimo darbo metodininkės specialybę.
Nuo 1975 m. Druskininkų 3-osios vidurinės mokyklos (nuo 2001 m. Druskininkų Ryto gimnazija) lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja, nuo 1985 m. – direktoriaus pavaduotoja, nuo 2008 m. iki 2015 m. – gimnazijos direktorė.
Čakra (ginklas)

Čakra (skr. चक्रं) – senovinis Indijoje naudotas metalinis sviedžiamasis žiediško disko (plokščio žiedo) aštria išorine briauna pavidalo ginklas. Čakros skersmuo nuo 13 iki 30 cm. Čakras plačiai naudojo sikhai.
Jis sviedžiamas taip: pirštas įkišamas į čakros skylę, čakra įsukama sukant ranką ir paleidžiama į taikinį. Dėl formos ypatumų skriejančias čakras nenuneša vėjas.
Žodis čakra kilęs iš sanskrito žodžio, reiškiančio 'ratas'.
Vėliavininkas

Vėliavininkas (lenk. chorąży) – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro ir žemietijų valdžios pareigūnų bei Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kariuomenės jaunesnysis karininkas. Vėliau iš šių pareigų susiformavo jaunesnio karininko laipsnis chorunžis.
Vėliavininko pareigybė perimta iš viduramžių riterių, kurie savo kariuomenės smulkesnius dalinius vadindavo vėliavomis, nes paprastai dalinį sudarydavo vienos riterio valdos šauktiniai kariai. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir Lenkijos karalystėje savo vėliavas turėjo atskiros žemės, didikų valdos ir giminės, taip pat karaliaus dvarai. Kariuomenės vėliava dabartiniu supratimu atitinka kuopą.

Įgaliojimai

Vėliavininkas buvo vėliavos saugotojas ir jos nešėjas žygio bei mūšio metu. Žemietijos vėliavininkas buvo tiesiogiai pavaldus kaštelionui. Į jo pareigas įėjo šauktinių dalinio parengimas visuotinio šaukimo metu ir dalinio atvedimas į kašteliono nurodytą vietą. Didžiojoje Lenkijoje iki XVI a. vėliavininkas turėjo ir papildomus įgaliojimus posėdžiauti žemės teisme.

Lietuvos didysis vėliavininkas

Lietuvos didžiojo vėliavininko pareigybė įsteigta 1499 m. Jam buvo patikima Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vėliava. Jis vėliavą nešdavo per svarbiausias dvaro ceremonijas, karaliaus karūnavimą ar laidotuves. Stovėdavo monarcho dešinėje. Vėliau ši pareigybė tapo tituline, pareigos buvo laikomos nors ir simbolinėmis, bet garbingomis.
Vaidotas Žutautas

Sąsajos

Brolis Raimondas Žutautas taip pat profesionalus futbolininkas. Broliai kartu rungtyniavo Gargždų Bangoje (1991–1992) ir Mažeikių ROMAR (1993–1995) bei Lietuvos rinktinėje.
Olduvajus

Olduvajus arba Olduvajaus tarpeklis (angl. Olduvai Gorge) – stačiašlaitis slėnis Tanzanijos šiaurėje, Serengetyje, Didžiajame riftiniame slėnyje. Nusidriekęs 48 km. Pavadintas pagal čia augančio Sansevieria ehrenbergii augalo pavadinimą masajų kalba (oldupai).
Olduvajaus slėnis žymus savo priešistorinių hominidų archeologinėmis radimvietėmis. Maždaug prieš 1,9 mln. metų čia gyveno Homo habilis žmonės, vėliau juos pakeitė Paranthropus boisei, prieš 1,2 mln. metų – Homo erectus, o paskutinius 17 tūkst. metų – Homo sapiens. Slėnyje randama pirmykščių žmonių fosilijų, jų naudotų akmeninių ir kaulinių įrankių liekanų. Čia taip pat rasta ir uolų tapybos pavyzdžių.
Manoma, kad prieš 1,9-1,7 mln. metų Olduvajuje gyvenę hominidai užsiėmė daugiausia valgomųjų augalų rankiojimu, o mėsa sudarė menką dalį jų raciono. Pagal čia randamus įrankius bandoma susidaryti vaizdinį, kaip šie hominidai formavo savo socialinę elgseną.