Adolf Anderssen

Ankstyvoji jaunystė

Šachmatais išmokė žaisti tėvas, kai Adolfui buvo 9 metai. Jis jais susižavėjo ir netrukus jo mokyklinėse knygose buvo galima aptikti prikaišiotų šachmatų pozicijų diagramų. Mokėsi žaisti pradžioje iš M. Giršelio, F. A. Filidoro knygų, o vėliau iš Viljamo Levio 1835 m. išleistos knygos „Penkiasdešimt partijų tarp Laburdone ir Makdonelio“. Jo šachmatų talentas vystėsi iš lėto. Progresas vyko sąlyginai lėtai, dar ir dėlto, kad žaisti mačus prieš stiprius žaidėjus jis neturėjo – laiko ir pinigų.

Pirmieji žingsniai žaidybiniuose šachmatuose

Kaip šachmatininkas praktikas iki 1846 m. buvo žinomas tik savo gimtajame Breslau mieste, bet tai nereiškia, kad jo lygis buvo žemas.
Breslau tuo metu buvo aktyvi šachmatininkų bendruomenė, kurioje buvo nemažai vietinių, taip pat atvykstančių žaidėjų, tokių kaip D. Harvicas, L. Bledovas, T. Laza, K. Majetas, J. Leventalis ir V. Hanšteinas. su kuriais jis turėjo progos žaisti ir tai padėjo jam tobulėti.
Kai kurie jo rezultatai: su „Berlyno plejados“ atstovais L. Bledovu (1845; ½ : 4½) ir T. Laza (1845; 1 : 6). 1846 m. Berlyne susipažino su Žanu Diufrenu ir kitais patyrusiais šachmatininkais ir jo žaidimo lygis pakilo iki stipriausiųjų. 1848 m. žaidė 11-kos partijų mačą su D. Harvicu; esant mačo rezultatui 5 : 5 paskutinė 11-oji partija nebuvo žaidžiama.

1851 m. Londono tarptautinis turnyras ir nemirtingoji partija

Berlyno šachmatų bendruomenė 1851 m., kartu su K. Majetu, pasiuntė jį į Londono 1-ąjį tarptautinį šachmatų turnyrą. Ruošdamasis turnyrui, A. Andersenas laikinai buvo apsigyvenęs Berlyne, kur kas dieną žaisdavo partijas su K. Majetu, Ž. Diufrenu ir E. Falkbejeru.
Londono turnyre, kuris buvo atkrentamasis, (1951) jis nugalėjo L. Kizerickį (2½ : ½), J. Seną (4 : 2), H. Stauntoną (4 : 1), M. Vaivilą (4½ : 2½; +4, -2, =1) ir, užėmęs 1-ąją vietą, buvo laikomas stipriausiu pasaulio šachmatininku.
A. Anderseno žaidimo stilius, kuriuo buvo pasiektos pergalės, sužavėjo amžininkus: pastovus veržimasis atakon, aštrus taktinis matymas, dažnos figūrų aukos ir t. t.
Labiausiai žinoma jo „lengvoji“ partija su Lioneliu Kizerickiu (Nemirtingoji partija), sužaista 1951 m. birželio 21 d. per Londono tarptautinio turnyro pertrauką.

Po 1851 m. turnyro

A. Andersenas sėkmingai žaidė ir Londono šachmatų klubo turnyre, kur užėmė 1-ąją vietą (7½ iš 8).
Po iškilmingų sutiktuvių Berlyne A. Andersenas grįžo prie vokiečių kalbos ir matematikos dėstytojo darbo Fridricho gimnazijoje Breslau. Po ketverių metų jam buvo suteiktas profesoriaus vardas. Jis taip ir netapo šachmatų profesionalu ir iki gyvenimo pabaigos dirbo profesoriumi gimtajame mieste.
Pasiekęs aukštumas, kaip ir kiti stipriausieji pasaulio šachmatininkai, nepuolė įrodinėti savo pranašumo. 1851–1857 m. tik retkarčiais žaisdavo „lengvąsias“ partijas su vokiečių meistrais. 1857 m. dalyvavo Mančesteryje D. Britanijos šachmatų asociacijos surengtame turnyre: laimėjęs prieš D. Harvicą, nusileido I. Leventaliui. 
Viena iš tokių "lengvųjų" partijų, žaistų su Jean Dufresne,  pateko į šachmatų istoriją kaip "Amžinai žalioji partija".

Po mačo su P. Morfiu

1859–1860 m. laimėjo mačus prieš savo tėvynainius: K. Majetą (15 : 1; +14, -0, =5), Ž. Diufreną (4 : 0), F. Giršfeldą (16½ : 12½; +14, -10, =5). „Lengvųjų“ partijų serija 1860 m. Paryžiuje su I. Kolišu baigėsi lygiosiomis (6 : 6), o mačas tarp jų 1861 m. Londone – A. Anderseno pergale (5 : 4; +4, -3, =2).

Antrasis Londono turnyras

A. Andersenas puikiai pasirodė 1862 m. 2-ajame tarptautiniame ratų vykusiame turnyre Londone, kur užėmė 1-ąją vietą (+12, -1, =0) ir vėl patvirtino savo teisę vadintis pirmuoju pasaulio šachmatininku (P. Morfis tuo metu jau buvo pasitraukęs iš šachmatų).
Pasibaigus turnyrui Londone dar sužaidė mačą su L. Paulsenu, kuris baigėsi lygiosiomis (4 : 4; +3, -3, =2).

Po mačo su Šteinicu

1868 m. A. Andersenas Berlyne laimėjo mačą prieš J. Cukertortą (8½ : 3½) ir nedideliame turnyre Achene užėmė 2-ąją vietą. 1869 m. buvo pirmas Hamburgo turnyruose, taip pat, Barmene, gražiai nugalėjęs J. Cukertortą, užėmė pirmąją vietą.
1870 m A. Andersenas su V. Šteinicu turnyre Baden-Badene tęsė neoficialią kovą dėl stipriausiojo pasaulyje šachmatininko vardo, kur du kart nugalėjęs V. Šteinicą ir išlyginęs tarpusavio susitikimų santykį, laimėjo pirmąją vietą (11 iš 16).
Sekančiose varžybose 1871 m. Krefelde buvo 2-as; tais pačiais metais Leipcige – pirmas; 1872 m. Altone – trečias; 1873 m. Vienoje– trečias.

Vėlesni metai

Leipcigo turnyruose (1876 ir 1877 m.) – atitinkamai pirmas ir 2–3-ias (su J. Cukertortu, prieš kurį laimėjo papildomą partiją); Paryžiuje 1878 m. – šeštas. Deja, 1878 m. turnyras Frankfurte prie Maino buvo jo šachmatų karjeroje paskutinis (3-ioji vieta).
Buvo ir nesėkmingų mačų: 1871 m. Berlyne pralaimėjo J. Cukertortui (+2, -5, =0). Du kartus mačus pralaimėjo L. Paulsenui (1876; +4, -5, =1) ir (1877; +3, -5, =1).
Pablogėjus sveikatai – sirgo širdies ligomis, nutraukė dalyvavimą varžybose. Mirė Breslau, kur visą gyvenimą gyveno ir dirbo, savo namuose nuo širdies smūgio 1879 m. kovo 13 d.

Žurnalistinė veikla

Nuo 1846 m. iki 1965 m. „Berlyno šachmatų visuomenės laikraštyje“ (Schachzeitung der Berliner Schachgesellschaft, vėliau pavadintam Deutsche Schachzeitung) A. Andersenas talpino straipsnius. Nuo 1851 iki 1860 m. buvo šio leidinio redaktorius.
Nuo 1864 m., kartu su G.R Noimanu (G.R. Neumann) tapo Neue Berliner Schachzeitung bendraredaktoriumi, kuriuo buvo iki 1971 m. Ten jis publikavo straipsnius ir partijų pradžių analizes.

Žaidimo stilius

Šachmatų istorijoje A. Andersenas, šachmatų romantikas, išliko kaip kombinacinio žaidimo meistras. Tačiau daugelio autoritetų nuomone jo kombinacijos buvo atsitiktinės: „Jis niekados nekėlė klausimo, ar jo pozicija yra subrendusi atakai“ (M. Euvė). Tačiau toks vertinimas galėtų būti teisingas tik jo ankstyvajam šachmatų kūrybos laikotarpiui, kai jis, stengdamasi sukurti ant lentos kombinacinę situaciją, buvo linkęs rizikingai, ar nekorektiškai aukoti figūras. Laikui bėgant jo žaidimas, praturtėdamas naujomis idėjomis, evoliucionavo, tapo įvairiapusiškesnis. Neatsitiktinai daugelis jo žinomiausių kombinacijų buvo atliktos padėtyse, kur pozicinė persvara jau būdavo jo pusėje.
A. Anderseno, kaip sportininko, trūkumas buvo ne poziciniame žaidime, o jo charakteryje. Kovodamas dėl iniciatyvos jis neretai peržengdavo leistinos rizikos ribas ir dėl to pralaimėdavo.
Gintis jis nemėgo ir gynyboje buvo silpnesnis negu atakoje; jam priklauso aforizmas – „Geriausia gynyba yra ataka“.

Partijų pradžios

Jis gerai žinojo gambitines pradžias, įnešė vertingą indėlį į Evanso ir Karaliaus gambitų teoriją. Taip pat, iškėlė vertingų idėjų Ispaniškojoje partijoje ir Prancūziškojoje gynyboje. Partijos pradžių teorijoje žinoma Anderseno pradžia (1.a3), kurią jis tris kartus panaudojo mače su P. Morfiu.