google/wiki40b huggingface dataset:
Humajūno kapavietė

Architektūra

Humajūno kapas yra vienas žymiausių statinių Indijos sostinėje. Tai persiško stiliaus statinys, apsuptas simetriškai suplanuotų Mogolų sodų. Pastato struktūra palyginti sudėtinga (keturios kvadratinės patalpos centrinės salės kampuose), dvisluoksnis kupolas, primenantis garsųjį Tadžmahalo statinį. Pastato aukštis 47 metrai, statybai panaudotas raudonasis smiltainis, o vertikalios detalės, arkų ir fasadų kraštai meniškai paryškinti balto marmuro apvadais. Ypatingas dėmesys skirtas teritorijos aplink mauzoliejų tvarkymui: ji suplanuota taip, kad pastatas atsidurtų stačiakampio sodo, vandens kanalais padalinto į kvadratus, centre. Sodas apsuptas sienomis su aukštais arkiniais vartais. Sodo aplink Humajūno mauzoliejų kompozicija išliko nepakitusi iki šių laikų. Valdant Mogolams mauzoliejų statyba buvo skirta labiau ne islamo Indijos žemėje įtvirtinimui, o siekiant įkūnyti estetinę ir metafizinę koncepciją, susijusią su pomirtinio gyvenimo suvokimu. Neatsitiktinai Humajuno mauzoliejaus statybai buvo pasirinkta graži vieta ant upės kranto, šiek tiek atokiau nuo Purana Qila citadelės. Tai buvo pirmasis mauzoliejus-parkas, įrengtas Indijos subkontinente. Manoma, kad sodai diduomenės ir paties imperatoriaus poilsiui čia buvo įkurti dar iki statybų pradžios.
Mauzoliejaus statybos nuo 1562 m. užtruko apie 8 metus. Yra žinoma, kad Humajūno mauzoliejų statė persų architektas Aga Mirza Gijasas. Statyboms išleista apie 1,5 milijono rupijų.
Mark Webber

2008 m

Po 2008 metų sezono australas yra surinkęs lygiai 100 taškų. Geriausia sezone pasiekta vieta buvo finišas Monake 4 vietoje. Iš viso sezoną Webberis baigė 11 vietoje su 21 tašku.

2010 m

2010 m. sezonas buvo iki šiol sėkmingiausias Webber’io karjeroje. Iškovotos 4 pergalės (Ispanijoje, Monake, Didžiojoje Britanijoje ir Vengrijoje) leido australui iki paskutinių lenktynių kovoti dėl čempiono titulo ir tik po nesėkmingo pasirodymo šiose sezoną jis baigė 3-ioje vietoje.
Losicės valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bernati Šredniai, Chotičė, Chotiče Kolonija, Čuchlebai, Dzenciolai, Jeziorai, Luzkai, Meškai, Nemojkai, Nemojki Stacja, Novoselecas, Patkuvas, Prusai, Rudnikas, Stare Bernatai, Šankuvas, Šankuv Kolonija, Šviniaruvas, Toporuvas, Vožnikai, Zakžė.
Kapitolijus

Kapitolijus (lot. Capitolium) yra viena iš septynių Romos kalvų.
Etimologiškai pavadinimas kildinamas nuo caput 'galva' ir lotynų kalboje reiškė Pagrindinė galva. Nani
Romos laikais ant kalvos stovėjo Junonos ir Jupiterio šventyklos bei Tabularijus (archyvas), čia buvo šventoji Romos karvedžių ir nugalėtojų procesijų vieta.
Hararo sultonatas

Raida

Paskutinis Adalio sultonato de facto valdovas buvo Ahmad ibn Ibrahim al-Ghazi, kuris vykdė pergalingus užkariavimus Etiopijoje, plėsdamas islamo religiją. Jo sostinė buvo Hararo miestas. Po jo mirties nesant vyriškos giminės įpėdinio, valdžią Adalyje perėmė jo našlė Dēlōmbira Maḥfūẓ. Ji dar kartą ištekėjo. Jos naujasis vyras buvo Nur ibn Mujahid, kuris įsitvirtino Hararo mieste ir 1559 m. titulavosi pirmuoju emyru.
Emyratui grėsė oromo invazijos, tad pirmasis Hararo valdovas apjuosė sostinę didžiulėmis sienomis. Tuo pačiu jis vykdė karus su krikščionimis etiopais, platino islamą tarp pagonių tautų Balėje, Gibėje.
Mirus emyrui Nūrui, 1567 m. valdžią paėmė jo juodaodis etiopas vergas Ismanas. Tačiau išvaldęs vos keletą metų buvo nužudytas. Dėl valdžios ėmė kovoti atskiros grupuotės, kas galutinai nugramzdino šalį pilietinio karo chaose. Tai lėmė, kad Hararo emyratas egzistavo vos 18 metų. Valstybę 1577 m. nusiaubė oromų gentys, po ko ji niekuomet nebeatsigavo. Vienas iš valdančiosios giminės atstovų, Mahamed Ibrahim, pabėgo į šiaurę, kur afarų tarpe įkūrė Ausos imamatą.
Piko valanda

Piko valanda – paros metas, kuomet dideli žmonių srautai suplūsta į gatves, taip sudarydami transporto kamščius ir visiškai užpildydami viešąjį transportą. Paprastai piko valandos susijusios su darbo dienos pradžia ir pabaiga ir paroje būna du kartus: ryte (maždaug 7–9 val.), kai darbuotojai, moksleiviai, studentai išvyksta iš namų į savo darbovietes ir mokymosi vietas, bei pavakare (maždaug 17–18 val.), kuomet iš darboviečių grįžtama namo. Taip pat kiek didesnis eismo suintensyvėjimas būna vidurdienį ir ankstyvą popietę (12–14 val.), kai vykstama pietauti bei baigiasi pamokos mokyklose.
Piko valandomis kylančios spūstys labai priklauso nuo gyventojų skaičiaus mieste, miesto išplanavimo ir eismo srautų valdymo, viešojo transporto sistemos funkcionalumo. Tačiau netgi ir labai išvysčius viešojo transporto ir eismo srautų valdymo technologiją, spūsčių visiškai išvengti neįmanoma. Dalyje miestų problema sprendžiama ribojant, apmokestinant automobilių patekimą į centrinius miesto rajonus ir taip skatinant gyventojus naudotis viešuoju transportu, tačiau nesant gerai išvystytam viešojo transporto sektoriui, tokia politika gali būti mažai veiksminga. Piko valandų spūstys taip pat mažinamos nustatant skirtingą darbo dienos pradžios ir pabaigos laiką skirtingose įstaigose.
Be įprastų piko valandų taip pat pasitaiko kitų reguliarių eismo suintensyvėjimo laikotarpių. Penktadienio popietę ir sekmadienio popietę arba pirmadienio rytą ypač suintensyvėja tarpmiestiniai / užmiestiniai eismo srautai, kai didmiesčių gyventojai vyksta į savo gimtuosius namus mažesnėse gyvenvietėse arba poilsiauti į kurortines vietoves, o vėliau grįžta atgal. Dalyje miestų eismo suintensyvėjimą pirmoje dienos pusėje sukelia prekyba turgavietėse. Nereguliarios piko valandos pasitaiko dėl vykstančių sporto renginių, koncertų, švenčių ir kt.
Admiraliteto patarėjas

Admiraliteto patarėjas (rus. Адмиралтейский советник) – 1712–1715 m. Rusijos kariniame jūrų laivyne egzistavęs garbės vardas, įvestas 1712 m. birželio 17 d. caro įsaku. Šis vardas maždaug atitiko vėlesnės Rangų lentelės V klasę. Šis garbės vardas įpareigojo padėti Baltijos laivyno vadui admiraliteto klausimais.
Pirmasis ir paskutinis admiraliteto patarėjas buvo Aleksandras Kikinas (Александр Васильевич Кикин), užėmęs Peterburgo admiraliteto viršininko pareigas, vadovavęs Admiraliteto kanceliarijai, kuri organizavo ir vykdė karo laivų statybą, ginklavimą, aprūpinimą ir remontą.
1715 m. sausį Kikinas už piktnaudžiavimą tarnyba buvo suimtas, admiraliteto patarėjo vardas buvo atimtas. Daugiau niekam Rusijoje šis vardas nebuvo suteiktas.
Sedlcų gubernija

Istorija

Gubernija sudaryta 1867 metais iš šiaurvakarinės Liublino gubernijos dalies. Gubernija atkurta 1837-1844 m. egzistavusios Palenkės gubernijos ribose. 1912 m. gubernija panaikinta, iš rytinių gubernijos žemių suformuota Chelmo gubernija, Vengruvo apskritis prijungta prie Lomžos gubernijos, o likusi dalis prijungta prie Liublino gubernijos.
Lotoso poza

Lotoso poza – sukryžiuotų kojų sėdėjimo poza. Lotoso poza kilo iš meditacijos praktikavimo senovės Indijoje. Tai viena iš seniausių indų jogos tradicijų. Žinomiausi lotoso pozos atvaizdai: medituojantis hinduizmo dievas Šiva ir budizmo pradininkas Sidharta Gautama.
Padamasana arba Lotoso poza yra pagrindinė jogos asana, skirta meditacijos praktikoms. Šioje asanoje kūnas gali išbūti nejudėdamas ilgą laiką. Tvirtai į žemę atremtos kojos laiko tiesų stuburą ir galvą.
Maskoliškių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Mančiušėnų piliakalnis 4,5 km
Dubių piliakalnis 10 kmRaudonkos piliakalnis 1 kmBartkūnų piliakalnis 16 kmTartoko piliakalnis 14 kmDainių piliakalnis 11 kmRumšiškių piliakalnis 35 kmBudelių piliakalnis 11 kmPasodninkų piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kcho kalba

Fonologija

Kcho kalboje yra bent 58 priebalsiai, 31 balsis ir keturi tonai (Traill 1985, 1994 apie rytų kcho kalba) arba 87 priebalsiai, 20 balsių ir du tonai (DoBeS 2008 apie vakarų kcho kalbą), o tai yra daugiau nei bet kurioje kitoje žinomoje kalboje. Į skaičių įeina 20 (pagal Traill'ą) ar 43 (pagal DoBeS) spragsintys priebalsiai bei kelios balsių fonacijos, nors esama nuomonių skirtumo, kurie iš 130 (Traill) ar 164 (DoBeS) priebalsių garsų yra paskiri segmentai, kurie – priebalsių telkinys.

Gramatika

Kho yra subjektas-veiksmažodis-objektas schemos kalba, turinti serijinės konstrukcijos veiksmažodžius ir prielinksnius.
Entonis Treilas daug nuveikė tyrinėdamas šią kalbą. Jis net sudarė kcho kalbos žodyną (ǃXóõ Dictionary), išleido knygą apie kalbos fonetiką.
Fudziko Nakaja

Biografija

Fudziko gimė 1933 m. Saporo mieste. Jos tėvas Jukichiro Nakaja (1900 – 1962) buvo fizikas ir mokslininkas, dirbęs glaciologijos srityje.
Ji mokėsi mokykloje Tokijuje ir baigė Japonijos moterų universiteto aukštąją mokyklą. Po mokyklos baigimo ji išvyko į JAV, kur studijavo Šiaurės – Vakarų universitete. 1957 m. ji baigė universitetą ir įgijo menų bakalauro laipsnį. Po šių studijų baigimo ji išvyko studijuoti tapybą Paryžiuje ir Madride. Ten Fudziko mokėsi iki 1959 m., 1960 m. grįžo į tėvynę.
Prancūzijoje ji susipažino su inžinieriumi Billu Kliuveriu. 1962 m. Fudziko tapo jo komandos E.A.T. (en. Experiments in Art and Technology – liet. Eksperimentas mene ir technologijose) nare. 
1979 m. pasaulinėje parodoje „Expo“, kuri vyko Osakoje, Japonijoje kompanija „Pepsi“ parengė paviljoną, kurio apipavidalinimas buvo pilnai patikėtas E.A.T. Viena iš programos žvaigždžių tapo futuristines figūras iš rūko sukūrusi jaunoji japonė Fudziko Nakaja.
Nuo tų laikų instaliacijos ir skulptūros iš rūko tapo pagrindine jos kūrybos tema. Fudziko Nakaja sukuria skaidrų vandens rūką. Jo lašai susiformuoja dėl didelio spaudimo, po kuriuo skystis yra varomas per specialius antgalius su purkštukais, kurių skersmuo yra milimetro dalelės. Šį metodą sukūrė pati menininkė, dalyvaujant Kalifornijos fizikui Tomasui Mi . 
2017 m. menininkė buvo apdovanota Prancūzijos menų ir literatūros ordinu .
Aerostatas

Aerostatas – lengvesnis už orą skraidymo aparatas, pakilimui naudojantis Archimedo dėsnį. Būna dviejų rūšių aerostatai: nevaldomieji (dažniausiai – įvairūs karšto oro ar lengvesnių už orą dujų balionai) ir valdomieji (dažniausiai – dirižabliai).
Pirmąjį aerostatą, keliamą įkaitinto oro, 1783 m. suprojektavo ir pagamino broliai E. ir F. Mongolfjė (Prancūzija). Pirmąjį valdomą aerostatą 1852 m. išbandė taip pat prancūzas A. Žifaras.

Terminologija

Terminas aerostatas naudojamas apibūdinti bet kokį orlaivį, kuris išsilaiko aukštyje pirmiausiai naudodamasis aerostatiniu plūdrumu.
Lietuviškoje literatūroje gana ilgai vietoje termino „aerostatas“ buvo vartojamas terminas orlaivis (dabar vartojamas platesne reikšme), nes aerostato skridimo principas labai primena laivo plūdrumą: panašiai, kaip laivas dėl mažo tankio išstumiamas iš vandens, taip ir aerostatas išstumiamas iš apatinių atmosferos sluoksnių.
JAV Vyriausybės atskaitomybės tarnyba terminą „aerostatas“ vartoja kita reikšme, kad atskirtų statiškai pririštą balioną nuo laisvai skraidančio orlaivio.

Keliamosios dujos

Tam, kad aerostatas kiltų į orą, keliamosios dujos turi būti lengvesnės (mažesnio tankio) už aplinkinį orą. Karšo oro balionas yra atviras apačioje, tai leidžia karštam orui patekti į baliono vidų, o dujų balionas yra uždaras, ir tai neleidžia keliamosioms dujoms ištrūkti. Dažniausiai naudojamos keliamosios dujos yra vandenilis, anglies dujos ir helis.
Lulavas

Lulavas (hebr. לולב) – finiko palmės lapas su dar prigludusiais lapeliais. Jis yra vienas iš keturių arba’ah minim (hebr. ארבעה מינים 'keturios rūšys'), kurie naudojami žydų šventėje Sukote, rytinėse pamaldose. Kitos rūšys yra hadasas (Hadass; mirta), aravahas (Aravah, gluosnis) ir etrogas (Etrog; citrina).
Numinoziškumas

Numinoziškumas (lot. numinosum, iš lot. numen – 'dievo valia, dievo linksnis') – religijotyros teorijoje taip įvardijama šventybės potyrių visuma. Šį terminą įvedė ir juo religijos esmę pagrindė vokiečių religijotyrininkas Rudolfas Otas.
Pasak Oto, numinoziniai potyriai yra iracionalūs, neįžodinami ir sukelia šventybės arba kitokybės jausmą, kuris yra religijos pagrindas. Šie potyriai yra tik religinės prigimties ir nepaaiškinami. Numinozinių potyrių pagrindas – mysterium tremendum („šiurpinantis slėpinys“). Tai kraupumo, nejaukumo jausmas prieš Kitokybę, kuri yra slėpininga ir nepažintina. Vėliau žmogaus sąmonė šią jauseną įvardina ir įsivaizduoja kaip dievybes, demonus, fantastines būtybes (vaiduoklius). Nors šio tremendum išraiškos akivaizdžiausios gamtoje gyvenančių tautų tikėjimuose, tačiau įvairiomis formomis pasireiškia ir pasaulinėse religijose (pvz., Dievo rūstis (dies irae) judaizme ir krikščionybėje). Pasak Oto, tremendum yra kupinas didybės, galybės (majestas), prieš kurią žmogus pasijunta niekybe, ši jausena žmoguje iššaukia nuolankumo pojūtį. Į numinozinius potyrius patenka ir energija, valia, judėjimas, mitrumas, kylantis iš Kitokybės suvokimo. Kitas neatsiejamas numinozinių potyrių elementas esti žavesys (fascinans) – nors Kitokybė gąsdina, šiurpina ir verčia jausti savo niekybę, ji tuo pačiu žavi, masina, vilioja. Žmogus, kuris virpa priešais dievybę, kartu kreipiasi į ją ir trokšta priartėti prie jos. Religiniame potyryje iš pat pradžių glūdi ir siaubas, ir potraukis; pastarąją aplinkybę liudija visoms religijoms būdingi ritualai ir liturginiai veiksmai, modeliuojantys žmogaus ir dievybės suartėjimą.
Išvardinti numinoziniai potyriai dažnai gali pasireikšti ir atskirai – pvz., tik kaip fascinans arba kaip mysterium. Tačiau keičiasi ne patys potyriai, o žmogus žengia nuo vieno potyrio prie kito.
Nors numinosum racionaliai žodžiais nėra apibūdinamas, jis pasireiškia kaip šventybė – šventinė nuotaika, šventybės pilni gestai, balso tonas, mimika parodo žmogų jaučiant numinoziškumą. Mene numinoziškumas pasireiškia estetiniu prakilnumu, didybe.
Numinoziškumą aptarė ir Karlas Gustavas Jungas. Jis antrindamas Otui teigė, kad ne žmogus kuria numinosum, o pats tampa jo auka, jo užvaldytas, tai tuo pat objekto savybė ir potyris.
Minezingeris

Minezingeris (vok. Minnesinger iš Minne 'meilė' + Singer 'dainius') – viduramžių Vokietijos klajojantis dvaro poetas, kuriantis ir dainuojantis dainas apie meilę ir riterių žygius. Jų dainose garbinama širdies dama, apdainuojamas susitikimas ir liūdnas išsiskyrimas su ja. Minezingerių tradicija apima XII–XIV a. Vienais žymiausių minezingerių laikomi Volframas fon Ešenbachas bei Valteris fon der Fogelveide.

Socialinė padėtis

Dėl patikimos biografinės informacijos trūkumo nėra vieningos nuomonės dėl minezingerių statuso. Dalis jų neabejotinai priklausė aukštesniajai aristokratijai – XIV a. knygoje Codex Manesse yra įtraukta dainos, kurių autoriai yra kunigaikščiai, karaliai ir imperatorius Henrikas IV. Kai kurie minezingeriai, kaip pažymi jų statusas Meister ('meistras'), turėjo muzikinį išsilavinimą. Yra manoma, jog dauguma minezingerių priklausė žemesniam aukštuomenės sluoksniui – buvo didesnių lordų vasalai. Plačiąja prasme jie rašė ir pasirodydavo to paties socialinio sluoksnio žmonėms ir turėtų būti laikomi ne samdomais muzikantais bet dvarininkais. Pavyzdžiui, Frydrichas fon Hauzenas buvo Frydricho Barbarosos kryžiaus žygio komandoje. Kryžiaus žygio metu šis minezingeris ir žuvo. Taip pat yra žinoma, jog imperatorius Frydrichas II kaip padėką už tarnybą Valteriui fon der Fogelveidui suteikė foedą.

Vėlesnis vystymasis

XV a. iš minezingerių išsivystė maisterzingerių tradicija. Tačiau šios dvi tradicijos yra pakankamai skirtingos. Minizingeriai daugiausia buvo aristokratai, tuo tarpu maisterzingeriai paprastai buvo nekilmingi žmonės.
Apie minezingerių tradicijas yra parašytos bent dvi operos: Richardo Vagnerio „Tannhäuser“ bei Richardo Štrauso „Guntram“.
Vasario 7

Vardadieniai

Augutė – Augutis – Jomantas – Jomantė – Jomilas – Jomilė – Ramutis – Ričardas – Romas – Romualda – Romualdas – Romulas – Romulė – Vildaugas – Vilgaudas – Vilgauda – Vilgirda – Vilgirdas
Laima Griciūtė

Biografija

Tėvas Augustinas Gricius, broliai: smuikininkas Algis Gricius ir kino operatorius Jonas Gricius. 1933 – 1938 m. mokėsi Kauno pradžios mokykloje, 1938 m.  įstojo į Kauno 2-ąją mergaičių gimnaziją. 1941 m. su tėvais ištremta gyveno Altajaus kr., Jakutijoje, Jaroslavlio srityje. Grįžusi į Lietuvą, 1946 – 1950 m. studijavo Kauno universiteto Medicinos fakultete, o 1950 – 1952 m. Kauno Medicinos institute. 1952 – 1955 m. mokėsi Leningrado (Rusija) Onkologijos instituto aspirantūroje. 1955 m. apgynė medicinos mokslų kandidatės disertaciją, 1966 m. – medicinos mokslų daktaro disertaciją tema „Eksperimentiniai plaučių navikai“, 1989 m. suteiktas profesorės vardas.
1955 – 1956 m. dirbo Respublikinės onkologijos dispanserio gydytoja-ordinatore. 1956 – 1957 m. – buvo Leningrado onkologijos instituto jaunesnioji mokslinė bendradarbė,  1957 – 1974 m. vadovavo Onkologijos instituto Patologinės morfologijos laboratorijai. 1967 – 1968 m. praktikavo Paryžiaus Radžio instituto genetikos laboratorijoje. 1974 m. dalyvavo tarptautinėje ekspedicijoje Irane aplinkos kancerogenams tirti. 1974 – 1980 m. buvo Tarptautinio vėžio tyrimo centro Lione Aplinkos kancerogenų skyriaus vedėja, nuo 1988 m. šio centro mokslinės tarybos narė. 1980 m. grįžusi į Lietuvą iki 1982 m. dirbo Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos instituto Vilniuje direktoriaus pavaduotoja. 1982 – 1990 m. Onkologijos mokslinio tyrimo instituto direktorė, Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausioji onkologė, Lietuvos TSR onkologų mokslinės draugijos pirmininkė, nuo 1984 m. – Lietuvos TSR vėžio registro tarybos pirmininkė. Jos pastangomis Onkologijos mokslinio tyrimo institute įkurta Vėžio profilaktikos laboratorija, vėliau pavadinta Onkologijos centro Aplinkos kancerogenų laboratorija, jai vadovavo 1990 – 1993 m. 1993 – 1999 m. Onkologijos centro direktoriaus pavaduotoja mokslui.2002 m. apdovanota Lietuvos mokslo premija.
Dana International

Dana International (g. 1972 m. vasario 2 d. Tel Avive; tikrasis vardas Sharon Cohen (gimė kaip Yaron Cohen) – Izraelio pop dainininkė. 1998 m. su daina Diva ji laimėjo Eurovizijos konkursą Birmingeme. Izraeliui tai buvo trečioji pergalė šiame konkurse.
Sharon Cohen gimė kaip berniukas Yaron Cohen. Būdamas 13 m. prisipažino jaučiasis esąs ne tos lyties, kokią turi anatomiškai. 1993 m., būdamas 21 m. (jau žinomas kaip dainininkas) D. Britanijoje buvo operuotas ir teisiškai pakeitė lytį bei vardą ir tapo Sharon Cohen. 1995 m. ji dalyvavo Izraelio atrankos į Euroviziją konkurse Kdam, kur užėmė antrą vietą.
2011 m. dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse su daina „Ding Dong“. Antrajame pusfinalyje užėmė 15-ąją vietą iš 19-os.
Chanaka

Chanaka (pers. خانگاه = Khanegah), tekė (turk. tekke) – pastatas, kuriame įsikūręs sufijų ordinas (tarika). Chanakoje meldžiamasi, atliekami ritualai, mokymai, priimami keliaujantys sufijai, islamo studentai. Atsirado IX-X amžiuje, paprastai kūrėsi šalia mečečių, medresių, dargų (sufijų kapaviečių). Chanakos buvo išlaikomos amatininkų susivienijimų, valstybės ar privačių asmenų. Labiausiai paplitusios buvusios Persijos žemėse (Irane, Turkijoje, Vidurinėje Azijoje).
Pastatai chanaką sudaro didelė centrinė halė, kurioje laikomos pamaldos (salahas), bei sufistinės zikro formos (meditacija, maldos, muzika ir kt.). Gali būti celės, kur sufijai atlieka asmeninę praktiką, įkurdinami pakeleiviai ir kt.
Heringo ir Haberlando spaustuvė

Heringo ir Haberlando spaustuvė – viena iš Karaliaučiaus spaustuvių, veikusi 1798–1808 m. Karaliaučiuje.

Veikla

Įsteigė buvę Hartungų spaustuvės darbuotojai kompanionai G. L. Heringas ir G. K. Haberlandas, kuris 1803 m. pasitraukė. Įmonė nuo 1803 m. vadinosi Heringo spaustuve. Daugiausia leidinių išspausdino lietuvių (7 knygos) ir lenkų kalbomis. Lietuvių kalba išspausdino: K. G. Milkaus išverstus J. G. Heimo pamokslus 1800 m. ir jo redaguotą giesmyną bei maldaknygę, abu 1806 m., pirmuosius vadovėlius: Ugnies knygelės <..> (1801 m. 2 leidimas 1802 m.; apie ugniagesybą) ir D. G. Setegasto „Naudingos bičių knygelės“, 1801 m. Dėl giesmyno Heringo ir Haberlando spaustuvė bylinėjosi su Hartungų spaustuve, patyrė didelių nuostolių. Po Heringo mirties 1808 m. spaustuvės įrenginius įsigijo G. F. Hartungas ir H. Degenas.
San Paulo meno muziejus

San Paulo meno muziejus (portug. Museu de Arte de São Paulo) – meno muziejus San Paule, vienas iš didžiausių ir įžymiausių muziejų Lotynų Amerikoje.
Atidarytas 1968 m. Užima 10 000 m² plotą. 2009 m. muziejų aplankė 679 106 lankytojai.
Ryžių pienas

Ryžių pienas – javų pieno rūšis, gaminama iš ryžių. Dažniausiai šis pienas gaminamas iš natūralių ir nesaldžių ryžių. Kartais ryžių pienas pasaldinamas cukranendrių cukrumi ar kitomis jo rūšimis.
Lyginant su karvės pienu ryžių pienas turi daugiau angliavandenių, tačiau turi žymiai mažiau kalcio ir baltymų bei iš viso neturi cholesterolio ir laktozės.
Pramoniniu būdu pagamintas ryžių pienas būna praturtintas kalciu, vitaminais B₁₂, B₃ bei geležimi.
Ryžių pieną vartoja žmonės alergiški laktozei ar sojai. Taip pat šį pieną naudoja veganai.
2014-15 m. Baltijos zoninės šachmatų varžybos

2014-15 m. Baltijos zoninės šachmatų varžybos – tai vienas iš atrankos etapų į 2016 m. pasaulio čempionato šachmatų taurės varžybas. Jos dar žinomos, kaip FIDE prezidento K. Ilumžinovo taurės varžybos.
Jas sudarė trys turnyrai: Liepojoje, Vilniuje ir Taline.
Susumavus turnyrų rezultatus, paaiškėjo, kad nugalėjo Latvijos didmeistris Igoris Kovalenka. Jis pateko į 2015 m. pasaulio šachmatų taurės varžybas.

Dalyviai

2014-15 m. Baltijos zoninėse šachmatų varžybose dalyvauja dvylika žaidėjų iš Baltijos šalių: po keturis iš Estijos, Latvijos ir Lietuvos.

Varžybų formatas

Per dvejus metus (2014–2015 m.) rengiami trys turnyrai. Kiekvieną turnyrą sudaro 12 žaidėjų, kurie žaidžia ratų sistema. Už pirmą vietą atskirame turnyre dalyvis gauna 25 balus, už antrą – 18-ka ir t. t. Susumavus trijų turnyrų žaidėjų balus aukštesnę bendrą vietą užima dalyvis, turintis daugiau balų. Jei du ar daugiau žaidėjų surenka vienodai balų, aukštesnę vietą užima dalyvis, surinkęs per tris turnyrus daugiau taškų. Daugiausiai balų surinkęs dalyvis tampa Baltijos zonos varžybų nugalėtoju.

Laiko kontrolė

Kiekvienam žaidėjui iki partijos pabaigos skiriama po 90 min.. Be to, po kiekvieno ėjimo pridedama po 30 sek.

2014–2015 metų turnyrai

Per du metus buvo sužaisti 3 turnyrai: po vieną kiekvienoje šalyje.

Galutiniai rezultatai

Pasibaigus Talino etape paskutiniajai partijai, kiekvienam dalyviui buvo apskaičiuota surinkta bendra balų suma, visuose trijuose Baltijos zoninio čempionato Liepojos, Vilniaus ir Talino etapuose.
Latvijos šachmatininkas Igoris Kovalenka surinko 75 balus ir užėmė 1-ąją vietą. Jam atiteko kelialapis į 2015 m. pasaulio šachmatų taurės varžybas.
Antrąją vietą Baltijos zoniniame turnyre užėmė Šarūnas Šulskis (48 balai) trečiąją – estas Kaidas Kulaotsas (35), penktąją – Aloyzas Kveinys (27).
Kitų Lietuvos šachmatininkų vietos: Tomas Laurušas užėmė aštuntąją vietą (14), o Mindaugas Beinoras liko vienuoliktas (6.).