google/wiki40b huggingface dataset:
Friedrich von der Ropp

Baronas Frydrichas Teodoras Luisas Silvestras fon der Ropas (vok. Friedrich Theodor Louis Sylvester Baron von der Ropp; 1879 m. spalio 9 d. Daudžgirių dvaras, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1964 m. vasario 21 d. Bad Godesberge, VFR) – iš Baltijos vokiečių kilęs Lietuvos dvarininkas. Kalnų inžinierius, visuomenininkas ir religinių knygų autorius.

Biografija

Gimė Rusijos imperijos karininko Vilhelmo barono fon der Ropo ir iš Pietų Rusijos totorių kilusios Lidijos Gurjevos (vok. Lydia von Gurieff) šeimoje. Brolis Silvestras Vilhelmas Gotardas fon der Ropas (angl. William de Ropp) jaunystėje emigravo į Angliją ir Antrojo pasaulinio karo metu pasižymėjo kaip britų pasiuntinys nacistinėje Vokietijoje. Tėvai be Daudžgirių valdė ir Ąžuolpamūšę.
Frydrichas fon der Ropas mokėsi Drezdene, studijavo Frеibergo Kalnakasybos akademijoje (vok. Bergakademie Freiberg). 1903 m. įgijo diplomuoto inžinieriaus diplomą ir darbavosi kalnakasybos šachtuose įvairiuose pasaulio šalyse. Bene ilgiausiai užtruko Belgijos Konge (1911–1913 m.). 1914 m. vedė Elžbietą Štolę (vok. Elisabeth Stolle), kartu su žmona grįžo į Lietuvą ir valdė Daudžgirių dvarą. Pirmojo pasaulinio karo metu kaizerinės Vokietijos vyriausybės pasiųstas dukart lankėsi Didžiojoje Britanijoje. Apie 1919 m. išvyko gyventi į Vakarų Europą, Paryžiuje veikė kaip Baltijos landesvero atstovas. Sekretoriavo Rusijos imperijos ne rusų tautų lygoje (pranc. Ligue de nationalités allogènes de Russie; šią organizaciją 1916 m. Lozanoje įkūrė Baltijos vokiečių baronai Frydrichas fon der Ropas, Bernhardas fon Uexkuell ir Juozas Gabrys-Paršaitis). 
1917 m. spalio mėn. Fr. fon der Ropas Berlyne įsteigė laikraštį „Das Neue Litauen“. Laikraštis buvo Vokiečių–lietuvių draugijos (vok. Deutsch–Litauischen Gesellschaft) organas ir propagavo savarankiškos, bet nuo Berlyno priklausomos Lietuvos valstybės sukūrimą. Šios idėjos buvo atsvara Vokiečių–baltų draugijos (vok. Deutsch-Baltische Gesellschaft) skleidžiamiems planams lietuvių žemes  kolonizuoti. Leidinys „Das Neue Litauen“ dėl jame paskelbto žurnalistės J. Chodakauskaitės (Tūbelienės) straipsnio apie vokiečių okupacinės valdžios piktadarybes Lietuvoje netrukus buvo uždarytas. 1918 m. rugpjūtyje Fr. fon der Ropas Berlyne įsteigė Lietuvos žemvaldžių sąjungą (vok. Verband der Landbesitzer Litauens), bet ji nebuvo populiari ir netrukus užsidarė.  
Vėliau Fr. fon der Ropas kurį laiką gyveno Anglijoje, o nuo 1922 m. galutinai apsistojo Vokietijoje ir atsidėjo Evangelijos tiesų skleidimu. Parašė keliolika religinių knygų ir memuarus („Zwischen gestern u. morgen, Erfahrungen u. Erkenntnisse“).
Jonas Feliksas Tarnovskis (1842)

Biografija

Aristokratų, grafų Tarnovskių giminės atstovas, herbo „Leliva“ savininkas.
Buvo auklėjamas prižiūrint savo dėdės Tadeušo Časkio. Savo kelionių po Lenkiją ir užsienyje metu su dideliu entuziazmu rinko retas knygas ir rankraščius, taip pat meno kūrinius.
Po Vienos traktato, kuriant Lenkijos kongreso karalystę, buvo paskirtas referendariatu, po to senatoriumi-kaštelionu; taip pat buvo Valstybės tarybos ir švietimo komisijos narys.
Istorinių darbų autoriu, užsiėmė senovės literatūros kūrinių vertimu į lenkų kalbą. Buvo „mokslo draugų draugijos“ Varšuvoje narys, bendradarbiavo su imperatorišku Vilniaus universitetu, pirmouju rektoriumi kurio buvo jo žmonos Valerijos brolis – Jeronimas Stroinovskis.
1825 m. tapo Švento Stanislovo 1-mo laipsnio ordino kavalierius.
Grafas Tarnovskis ir jo žmona Valerija (iš Stroinovskių) pirmus reikšmingus pirkinius padarė būdami Italijoje 1803–1804 m. Jau XIX amžiaus pirmoje pusėje giminės dvare rinko labai vertingas meno kūrinių kolekcijas, tapybos, prabangos daiktus, didelę biblioteką ir archyvą, unikalius dokumentus, vertingas knygas, istorines relikvijas ir kita.
Po 1830 m. pastoviai gyveno giminės dvare Dzikove tarp savo kolekcijų.
Smalvų Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčia

Istorija

Breslaujos žemės teismo raštininkas Jonas Samsonas savo Smalvų pastatytai bažnyčiai 1598 m. paskyrė Jurgiškių sklypą, Bagdoniškės ir Pieviškės kaimus. 1600 m. įsteigtas reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas. Jiems atiduota ir bažnyčia. Smalvų dvare koplyčia atsirado apie 1600–1609 m.
Breslaujos žemės teisėjas Kazimieras Podbereskis 1674 m. koplyčios vietoje pastatė naują medinę bažnyčią. Ją konsekravo pavyskupis Mikalojus Slupskis. 1750 m. įkurta parapija, Podbereskiai įkurdino kanauninkus. 1766 m. bažnyčia perstatyta grafo Pliaterio ir parapijiečių pastangomis. 1804 m. minima parapinė mokykla. Prancūzijos kariuomenė 1812 m. apgriovė vienuolyną. 1832 m. jis uždarytas. Iki tol vienuolynui priklausė jurisdika Smalvose, Rotaniškės ir Jurgiškių kaimai. Grafas Pliateris Smalvų kapinėse 1855 m. pastatė Šv. Rozalijos koplyčią.
Pliateriai su parapijiečiais 1857 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Klebonas Teofilius Rudžius 1866 m. už į atlaidus atvykusių svečių priėmimą klebonijoje nubaustas 50 rb, už išvykimą į Gaidę – 25 rb, 1868 m. už šoninio altoriaus įrengimą be valdžios leidimo – 100 rb. 1869 m. ištremtas į Archangelsko guberniją. 1897 m. parapijos kapinės apmūrytos.
1902 m. žaibas trenkė į bažnyčios bokštą, jis apdegė. XX a. pradžioje Zaborskis bažnyčios interjerą papuošė spalvingu augaliniu ornamentu. 1920 m. administracinė linija Smalvų parapiją perskyrė. Rytinė dalis su Smalvomis liko Vilniaus vyskupijoje, vakarinė – Panevėžio. Lietuvos pusėje esančius parapijiečius aptarnavo Zarasų kunigai Pasmalvio dvaro koplyčioje.
1982 m. pristatytas dviejų aukštų atviras prieangis su dvišlaičiu stogu.

Architektūra

Bažnyčios ilgis 25,2 m, plotis 17,6 m, aukštis apie 15 m. Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė, registruota Kultūros vertybių registre (unikalus kodas 1789). Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje stovi 3 tarpsnių medinė varpinė.
Dailės paminklas – žalvarinis 1780 m. varpas, nulietas klebono P. Zviagino iniciatyva su dviem ornamentų juostomis ir Šv. Jurgio bareljefu. XX a. pradžioje bažnyčios interjeras dekoruotas spalvingu augaliniu ornamentu.
Gelsvasis pūkelis

Biologija

Tai vienmetis, kartais daugiametis žolinis augalas, 10–60 cm aukštį siekiančiais stačiais, dažniausiai tik viršūnėje šakotais stiebais. Lapai pailgi, lancetiški, pusiau apimantys siebą, pražangūs. Visas augalas pasidengęs pilkais pūkeliais. Smulkūs žiedai gelsvai balti, vystosi viršūnėse. Čia graižai susitelkę į tankias krūveles skėtiškose šluotelėse. Vainikėlis oranžinis arba gelsvai baltas. Žydi birželio–spalio mėnesiais. Sėklos pailgos, cilindriškos, 0,5–0,75 mm ilgio, rusvos su baltais taškeliais.

Taksonomija

Šią rūšį 1753 m. pirmą kartą aprašė Carl von Linné veikale „Species plantarum“, pavadindamas Gnaphalium luteo-album (vėliau rašyboje atsisakyta brūkšnelio). 1829 m. botanikas Ludwig Reichenbach rūšį priskyrė Helichrysum genčiai, tačiau šis vardas nebuvo pripažintas, ir rūšis iki 1981 m. išliko Gnaphalium, kol botanikai Olive Mary Hilliard ir Brian Burtt jos nepervedė į Pseudognaphalium. 
2004 m. tiriant Helichrysum ir giminingų genčių filogenetinius ryšius paaiškėjo, kad ši rūšis išsivysčiusi iš Helichrysum. To pasėkoje buvo atgaivintas seniai užmirštas L. Reichenbach suteiktas pavadinimas. Vėlesni tyrimai rodė, jog visos tikrintos Pseudognaphalium rūšys kilusios iš Helichrysum kaip ir Anaphalis.

Populiacija Lietuvoje

Lietuvoje gelsvasis pūkelis – labai retai pasitaikantis augalas. Nuo 2000 m. įrašytas į Raudonąją knygą.
Žinomos kelios radavietės prie Nemuno, ruože tarp Kauno ir Druskininkų. Dažniausiai stiprios erozijos veikiamuose upės šlaituose gelsvasis pūkelis nespėja įsitvirtinti, o kiek lėkštesniuose netrunka įsigalėti daugiamečiai augalai, formuojantys velėną.
Gatvės maistas

Gatvės maistas (angl. Street food) – gatvėje tiekiamas paruoštas valgyti maistas ar gėrimas, pasižymintis savo įvairove, mažesnėmis kainomis, greitu pagaminimo būdu. Jį parduoda prekeiviai viešose vietose, pavyzdžiui, turguose, mugėse, miestų šventėse. Gatvės maistą prekiautojai siūlo išnešiodami, jį parduoda gatvės prekystaliuose, mobiliuose maisto produktų kioskuose, vežimėliuose, pritaikytuose furgonuose.

Vartojimo tradicijos

Kai kurie gatvės maisto produktai atstovauja regioninę virtuvę, tačiau daugelis jų išplito už savo kilmės regiono. Dauguma gatvės maisto produktų klasifikuojami kaip valgomi nenaudojant stalo įrankių ar greito maisto produktai, ir jie yra pigesni nei restoranų valgiai. Šio maisto tradicijos siejamos su šalies geografine padėtimi. Pagal JTO maisto ir žemės ūkio organizacijos 2007 m. tyrimą, 2,5 milijardo žmonių kasdien valgo gatvės maistą. Šiandien žmonės vartoja gatvės maistą dėl įvairių priežasčių: dėl patogumo, kaip užkandžių maistą už priimtiną kainą, norėdami išbandyti etninę virtuvę.
Gatvės maisto tradicijos siekia Senovės Graikijos laikus, kur gatvėse buvo pardavinėjama kepta žuvis, tačiau Teofrastas gatvės maisto vartojimo papročius mažai vertino. Pompėjos archeologinių kasinėjimų metu buvo atrasta daug gatvės maisto pardavėjų veiklos įrodymų. Gatvės maistas buvo paplitęs tarp neturtingų senovės romiečių, kurių namuose nebuvo krosnių ar židinių. Čia paprasčiausi patiekalai buvo paukštienos sriuba su duona ir grūdų pasta. Senovės Kinijoje gatvės maistas paprastai buvo skirtas vargšams, tačiau turtingesni gyventojai siųsdavo tarnus į gatvę nupirkti maisto ir jį parneštą valgydavo savo namuose.
Osmanų imperijos (dab. Turkijos)  miestuose buvo kebabų ir plovo pardavėjų. Walter Thornbury, kuris lankėsi Stambule 1859 m., rašė apie turkų gatvės maistą kaip išskirtinai tvarkingą ir gerai paruoštą.
Gausus gatvėje parduodamų patiekalų pasirinkimas buvo įprastas actekų miestuose prieš atsikeliant europiečiams. Tarp jų buvo atole (pagamintos iš kukurūzų miltų), keliolika tamali rūšių, kepami vabzdžiai. Kolonizacija Peru sukėlė tradicinių patiekalų išnykimą, o jų vietą gatvių prekystaliuose užėmė kepta jautiena.
Kolonijinėje Amerikoje miesto gatvėse buvo parduodami kukurūzai, austrės, saldumynai. 1707 m. pirmą kartą Niujorke buvo uždrausta pardavinėti paruoštą maistą. Didžioji dalis gatvės maisto, parduodamo JAV XIX a., buvo pyragai ir saldūs užkandžiai, o jų pardavimu daigiausiai užsiėmė juodaodės moterys. 
Gatvės maisto pasiūlymas XIX a. Londone apėmė keletą sriubų (žirnių sriubą, mėsišką troškinį), keptus žirnius, sraiges, jūros gėrybes ir ungurio patiekalus. 
XIX a. viduryje Prancūzijos gatvių kioskuose atsirado bulvytės fri, kurios iki šiol yra vienas iš populiariausių maisto produktų, parduodamų gatvėje.
Danijos pilietybės teisė

Danijos pilietybės teisė yra teisės aktų, pagal kuriuos suteikiama Danijos pilietybė, visuma. Ji daugiausiai remiasi ius sanguinis principu. Pagrindiniai įstatymai, apibrėžiantys Danijos pilietybės teisę yra Danijos Konstitucija (Danmarks Riges Grundlov, 1953 m.), Danijos pilietybės konsoliduotasis įstatymas (Bekendtgørelse af lov om dansk indfødsret), kurio naujausia redakcija priimta 2004 m., ir Užsieniečių konsoliduotasis įstatymas (Bekendtgørelse af udlændingeloven, 1993 m.), atnaujintas 2009 m.

Institucijos

Pagrindinė institucija, sprendžianti su pilietybe susijusius klausimus yra Danijos Pabėgėlių, imigracijos ir integracijos reikalų ministerija (Udlændinge- og Integrationsministeriet). Kitos svarbios institucijos – Danijos Teisingumo ministerija (Justitsministeriet), Imigracijos tarnyba (Udlændingestyrelsen) ir savivaldos vienetai.

Gyventojai

Danijoje šiuo metu gyvena apie 5 mln. gyventojų. Maždaug 542 738 žmonių, 9,8 % visų Danijos gyventojų, yra užsienio piliečiai. nuo 1980 metų ne Vakarų šalių kilmės imigrantų ir palikuonių skaičius išaugo apie 312 000 asmenų. Vakarų šalių kilmės imigrantų ir palikuonių skaičius padidėjo nuo 1980 m. iki 2010 m. vos 78 000 žmonių.

Danijos pilietybės įgijimo procesas

Danijos pilietybės įgijimo procesas yra pakankamai ilgas ir reikalauja iš pareiškėjo tam tikrų įsipareigojimų. Pareiškėjas turi pasirašyti deklaraciją, kurioje prisiekia ištikimybę ir lojalumą Danijai ir deklaruoja savo norą išmanyti Danijos teisės aktus bei gerbti pagrindinius Danijos teisės principus. Pagal kitą reikalavimą jis turi galėti save išlaikyti finansiškai ir nebūti gavęs socialinės ar valstybės paramos ilgiau kaip šešis mėnesius per pastaruosius penkerius metus. Galiausiai, prieš suteikiant Danijos pilietybę, reikia įrodyti danų kalbos įgūdžius pateikiant tam tikrą sertifikatą. Taip pat privaloma įrodyti savo žinias apie Danijos visuomenę ir danų kultūrą bei istoriją išlaikius pilietiškumo testą, kuris paprastai vyksta du kartus per metus. Prašymo nagrinėjimo procesas paprastai trunka 18 mėnesių. Tada dar 3 mėnesius užtrunka, kol pareiškėjas įtraukiamas į sąrašą, kuris turi būti svarstomas Danijos Parlamente (Folketinge). Priėmus prašymą dėl pilietybės išsiunčiamas laiškas, kuriame pateikiama informacija, jog pareiškėjas yra įtrauktas į natūralizacijos būdų siekiančių įgyti pilietybę asmenų sąrašą. Tada Parlamentas priima sprendimą, ar patvirtinti pareiškėjo prašymą dėl Danijos pilietybės. Danijos Parlamentui tokie sąrašai paprastai pateikiami du kartus per metus – tik balandžio ir spalio mėnesiais.
Leliūnų valsčius

Leliūnų valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Leliūnai.
Liang Qichao

Liang Qichao (liet. Liang Čičao; 1873 m. vasario 23 d. – 1929 m. sausio 19 d.) – vienas iš XIX a. pab. reformatoriško judėjimo Kinijoje lyderių.

Biografija

Liang Qichao gimė 1873 m. Guangdong provincijoje. Jaunystėje įgijo klasikinį konfucianistinį išsilavinimą. 1890 m. Liang Qichao susipažino su Kang Youwei ir tapo jo mokiniu. Netrukus Liang tapo vienu iš aktyviausių Kinijos progreso ir reformų gynėjų.
Karačis

Istorija

1839 m. atkeliavus anglams, Karačis tebuvo maža gyvenvietė, kuri vertėsi žvejyba ir prekyba. 1842 m. anglai šį miestą okupavo, ir jų valdymo laikotarpiu Karačis tapo svarbiu medvilnės ir grūdų, keliaujančių iš Indo slėnio, eksporto tašku. 1947–1959 m. Karačis buvo pirmoji nepriklausomo Pakistano sostinė, kurį laikinai pakeitė Ravalpindis, o 1967 m. nuolatine sostine tapo Islamabadas. Pirmaisiais nepriklausomybės metais Karačis sparčiai plėtėsi ir tapo pagrindiniu šalies uostu bei pramonės centru. Daug musulmonų, turėjusių palikti Indiją, apsigyveno Karačyje. Nuo 1980 m. kartais įsiplieskia konfliktai tarp atskirų politinių, religinių ir etninių grupuočių.
Nausodžio senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos slėnio terasoje, žemėjančioje į pietvakarius. Ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 70 m ilgio, 40 m pločio, buvusios apjuostos stambių akmenų tvora, kurios išlikęs apie 54 m ilgio fragmentas. Apaugusios spygliuočių miškų. Laidojimo žymių nesimato.
Teritorijos plotas – 0,19 ha, perimetras – 108 m.

Istorija

Įrengtos XVI a. buvusiose bendrose kaimo ganyklose. Veikė iki XIX a. Vėliau, iki XX a. vidurio jose laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Vadinamos Maro kapeliais, Senkapiais. Seniau kapinėse stovėjo ąžuolinis kryžius, stogastulpis ir 1927 m. atnaujinta koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos ir 2 angeliukų skulptūromis. Tarpukario ir pokariu dalis tvoros nuardyta, akmenys panaudoti statyboms.
1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV512), 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L583), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1956 m. žvalgė Vladas Šaulys, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė. 1974 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Zigmas Toliušis

Biografija

Demokratiniuose Seimuose (nuo 1922 iki 1927 m.) vadovavo valstiečių liaudininkų frakcijai (III Seimo (1926–1927) narys). Per pirmąjį bolševikmetį kalintas, vėliau – po karo. Po bausmės atlikimo 1951 m. ištremtas į Sibirą. Grįžo 1955 m.
Nuo 1941 m. liepos mėn. iki 1944 m. liepos mėn. Lietuvos advokatų tarybos pirmininkas. Lietuvos teisininkų draugijos veikėjas.
Autografai, mašinraščiai, spaudiniai (lietuvių, rusų, lenkų, prancūzų kalba) ikonografija, grafikos darbų atspaudai saugomi LNB.
Milano metropolitenas

Linijos

Pirmoji Milano metropoliteno linija M1 buvo atidaryta 1964 m. Jos statybos pradėtos 1957 m. Ši linija vadinama Raudonąja linija (Linea Rossa), nes visi linijos ženklai nuspalvinti raudonai. Linijos ilgis yra 27,0 km ir turi 38 stoteles.
1969 m. buvo atidaryta antroji – M2 linija. Dėl savo spalvos ji vadinama Žaliąja (Linea Verde). Linija yra 39,4 km ilgio ir turi 35 stoteles.
Trečioji ir naujausia Milano metro linija yra M3. Linija pradėta statyti 1986 m., o baigta 1990 m. M3 linijos ženklinimas yra geltonos spalvos, tad ji vadinama Geltonąja (Linea Gialla). Linijos ilgis yra 17,1 km, o stotelių skaičius – 21.
M5 (violetinė) – naujausia veikianti metro linija, atidaryta 2013 m. vasario 10 d. Linijos ilgis – 12 km, ją sudaro 19 stotelės.
Kadangi Milanas laimėjo teisę rengti 2015 m. Pasaulinę parodą, siekiant pagerinti susisiekimą mieste nutarta įrengti naujas metro linijas. 2015 m. buvo praplėsta M5 linija. Dabar ši linija yra 12,9 km ilgio.

Ateities planai

Miestas planuoja iki 2022 m. atidaryti naują M4 metro liniją. Ji bus 15,2 km ilgio ir turės 21 stotelę.
Ramkhamhaengas

Jaunystės metai

Jo tėvas buvo princas Bangklanghao (Bang Klang Hao), kuris valdė šalį pasivadinęs karaliumi Šrindraditijas, motina karalienė Suang. Jis turėjo du vyresnius brolius ir dvi seseris. Vyriausias brolis mirė vaikystėje, o antrasis, princas Banmuangas, paveldėjo sostą po tėvo mirties. Brolis valdė labai trumpai ir po mirties sostą paveldėjo Ramkhamhaengas.

Vardo kilmė

Būdamas 19 metų, kartu su tėvu, jis dalyvavo užimant khmerų valdomą Sukotajų, nuo kurio ir prasidėjo Sukotajaus karalystės nepriklausomybė. Už heroizmą jam buvo suteiktas „Phra Ram Khamhaeng“ vardas arba tiesiog „Rama“ (drąsus). Šalį valdant broliui, Ramkhamhaengui buvo patikėta valdyti Si-Satčanalajų.

Valdymo metai

Istorikas Tri Amattayakun (taj. ตรี อมาตยกุล) mano, kad Ramkhamhaengas buvo karūnuotas 1279 m., nes tais metais karalius Sukotajuje pasodino cukrinę arengą (Arenga pinnata). Tais laikais egzistavo tradicija – karūnavimo dieną pasodinti cukrinę palmę, kas simbolizavo, kiek aukštas bus medis, toks sėkmingas bus valdymas.
Valdant Ramkhamhaengui karalystės klestėjo. Užkariaudama tajų armija, šalies teritoriją praplėtė nuo Lampango, Frė ir Nano šiaurėje iki Nakonsitamarato pietuose, nuo Fitsanuloko ir Vientiano rytuose iki monų miestų–valstybių Mianmare. Be to jis gerai sugyveno su kaimynais: Lanos karalyste, miestais-valstybėmis: Čiangmajumi ir Fajajo, kurio valdovo žmoną, pagal padavimą, jis suviliojo.
1282 m. pas Ramkhamhaengą buvo atvykusi delegacija iš Mongolų imperijos ir pasirašyta draugystės bei prekybos sutartis su Juan dinastija. Taip Ramkhamhaengas sužinojo kaip gaminama keramika. Jo valdymo metais buvo sukurtas taju raštas ir alfabetas (Lai Sue Thai), kuris rėmėsi sanskritu, pali ir granta. Iki tol buvo naudojamas khmerų raštas. Karalius norėjo, kad tajų kalba ir tauta būtų laisvi nuo monkų ir khmerų įtakos. Jis pakeitė ir pritaikė egzistavusius simbolius užrašyti tajų kalbai. Šis jo alfabetas yra beveik toks pat, koks dabar naudojamas Tailande.

Mirtis

Pagal kinų kroniką, Ramkhamhaengas mirė 1298 m. ir sostą paveldėjo jo sūnus, princas Lertajus. Kituose šaltinuose minima, kad jis 1314 m. dar buvo gyvas ir pristatė savo anūką Vareru (Wareru) su Pračaosenatangmino (Prachao Sen Mttang Min) titulu, kaip vasalą, Pego karaliui. Princas Damrongas tvirtino, kad karalius mirė 1317 m.
Vilnis (Ryga)

Vilnis – Latvijos lietuvių visuomenės, politikos, literatūros ir mokslo laikraštis, ėjęs 1913 m. lapkričio – 1914 m. rugpjūčio mėn., 1917 m. birželio – liepos mėn. Rygoje.

Istorija

Latvijos lietuvių darbininkų savaitraštį leido Lietuvos kultūros centras bei Lietuvos socialdemokratų partijos kairieji, nuo 1917 m. bolševikinės orientacijos laikraštį – Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos Rygos lietuvių rajonas. Spausdino K. Narkevičiaus ir P. Janulevičiaus spaustuvė Rygoje. Išėjo 27 numeriai.
Bendradarbiavo Stasys Brašiškis, Juozas Dumša, Julius Janonis, Vincas Kapsukas, Leonas Prūseika, Vladas Rekašius ir kt.
Redagavo J. Grienys, P. Jankauskas, M. Poderis, K. Rimša.
Gabija (choras)

Istorija

1961 m. įsikūrus Vilniuje Kauno politechnikos instituto filialui, 1964 m. kovo 8 d. filialo vadovybė ir studentų aktyvas nutarė suburti chorą. Chorui vadovauti buvo pakviestas maestro Klemensas Griauzdė (1905–1983). Įdomu tai, kad buvo patikrinti visų studentų balsai.
Per dvi savaites pavyko surinkti 40 dainininkų. Kovo 23 dieną įvyko pirmoji choro repeticija. Jai vadovavo K. Griauzdė ir chormeisteriai Elona Paškūnienė bei Boleslovas Zubrickas. Viena pirmųjų choro dainų – J. Bendoriaus harmonizuota lietuvių liaudies daina „Mergužėle lelijėle”.
Vasarą choras dirbo ir repetavo Anykščių rajono „Atžalyno” kolūkyje. Čia ir buvo surengtas pirmasis choro koncertas.
1975–1995 m. chorui vadovavo Feliksas Viskantas (nuo 1972 m. buvo šio choro chormeisteriu).
Pakapės valsčius

Pakapės valsčius buvo Žemaitijoje. Centras – Pakapė.
Romos Katalikų Bažnyčia

Romos Katalikų Bažnyčia (Katalikų Bažnyčia) – pagal tikinčiųjų skaičių yra didžiausia krikščionių bažnyčia pasaulyje. Pagal Statistical Yearbook of the Church šiai Bažnyčiai 2004 m. pabaigoje priklausė 1 098 366 000 žmonių iš bendro, Jungtinių Tautų pateikto, 6 388 500 000 pasaulio gyventojų.  Tai didžiausia pasaulio vieningą organizaciją turinti religija. Bažnyčiai vadovauja popiežius, Romos vyskupas (nuo 2013 m. – Pranciškus). Katalikų bažnyčia taip pat apima 23 unitų arba Rytų apeigų bažnyčias.
Romos Katalikų Bažnyčia apibrėžia save taip: „Katalikų Bažnyčia, kuriai vadovauja Petro įpėdinis“ – t. y. popiežius – „ir komunijoje su juo esantys vyskupai.“  Bažnyčia moko, kad ji yra įkurta Jėzaus Kristaus žmonijos išgelbėjimui.

Istorija

Žodis katalikas kilęs iš graikų kalbos būdvardžio καθολικός, katholikos, iš frazės „kath' holou“, sudarytos iš kata „apie“ + holos „visuma“ kilmininko, pažodžiui apie visumą, laisvai verčiant „universalus“. Bažnyčios naudojančios šį žodį savo pavadinime tuo tiesiogiai nurodo, kad pretenduoja būti viena, visuotine Kristaus įkurta Bažnyčia.
Katalikų Bažnyčia nuolat vadina save šiuo vardu, mažiausiai nuo II amžiaus pradžios, kai sąvoka Katalikų Bažnyčia pradedama minėti Šv. Ignacijaus iš Antiochijos raštuose.
Maždaug apie 100 m. kaip miesto ir apylinkių krikščionių bendruomenės vadovai iškilo dabartiniai Bažnyčios hierarchai - vyskupai. Per pirmuosius tris amžius susiformavo bažnytinės provincijos. Bažnytinė provincija apima keletą vyskupijų ir jai vadovauja metropolitas arba arkivyskupas. Katalikų bažnyčioje metropolitai savo reikšmę prarado ir liko tik kaip formalus titulas. Iki 451 m. išsiskyrė penki „svarbūs“ metropolitai, kurie tapo patriarchais (Romos, Konstantinopolio, Aleksandrijos, Antiochijos ir Jeruzalės).
Mostaras

Istorija

Pirmąkart minima 1452 metais, XVI a. buvo turkų garnizonas. 1566 m. turkai vietoje senojo medinio tilto per Neretvą pastatė naują su akmenine arka (nuo tilto ir kilo miesto vardas, serb. most – „tiltas“). Mostaro Senojo tilto arka 27 m pločio ir buvo Osmanų inžinerijos šedevras. 1993 m. lapkritį per Bosnijos karą tiltą smarkiai apgadino artilerinė ugnis, apšaudant Bosnijos kroatų pajėgoms. Tačiau vėliau tiltas suremontuotas kartu su gretimais statiniais, o 2004 m. vėl buvo atidarytas.
Anksčiau mieste klestėjo amatai ir prekyba, išlikęs varkalių turgus. Valdant austrams (1878–1918 m.) Mostaras tapo Serbijos mokslo ir poezijos centru su stipria tautine pakraipa.