google/wiki40b huggingface dataset:
An-12 katastrofa prie Rokiškio

Katastrofos aplinkybės

Ščenikovo (rus. Щенников) karinio orlaivio įgula skrydį atliko karinėje lėktuvų rikiuotėje „Srautas“ naktį, griaudėjant perkūnijai. Priekyje skridęs Vodolazskio (Водолазский) vadovaujamas ekipažas už radionavigacinės sistemos nukrypo nuo užduotos maršruto linijos, taip sutrumpindamas intervalą nuo 1 min. iki 40 sek. Ščenikovas priėmė neteisingą sprendimą, užimdamas 400 m aukštį vietoje 600 m. Tuo tarpu faktinis aukštis pagal prietaisų parodymus siekė lygiai 220 m, kadangi nei orlaivio vadas, nei jo pavaduotojas nebuvo nustatę aukštimačio signalizatoriuje ribinio mažiausio aukščio. Vodolazskio ekipažas neteisingai ištaisė šoninį nukrypimą, atlikęs du suporuotus posūkius į kairę 50° ir į dešinę 60°, taip sutrumpindamas distanciją iki 4–4,5 km ir pastatydamas Ščenikovo lėktuvą į keblią padėtį. Ščenikovo ekipažas prarado prietaisų, sekančių karinę parengtį, kontrolę, nukreipė dėmesį nuo lėktuvo pilotavimo, ėmė vizualiai ieškoti priekyje Vodolazskio lėktuvo, o likus 40 km nuo desantavimo aikštelės, buvo apakintas žaibo iškrovos ir prarado skrydžio aukščio kontrolę. Lėktuvas perėjo į tolygų žemėjimą, užkabino medį, namo kaminą, susidūrė su žeme, pračiuožė lauku, sudužo ir užsidegė. Išgyveno tik borto technikas. Bloga skrydžių ir ekipažų parengtis.
Avariją patyrė TSRS Gynybos ministerijos orlaivis An-12AP, kurio gamyklinis nr. 2401003.
Kentukis

Ekonomika

Kentukis garsėja savo Burbono viskio varymu, bei grynakraujų lenktyninių žirgų veisimu. Tabakas yra vienas iš svarbiausių valstijos produktų, pagal kurį valstija yra antra po Šiaurės Karolinos. Auginami kukurūzai, sojų pupelės.
Didžiausią pelną valstija gauna iš pramonės. Kentukis gamina elektronikos įrangą, automobilius, chemikalus, drabužius, apdirba žemės ūkio produktus. Spausdinimas ir turizmas tapo vienos iš svarbesnių pramonės šakų. Kentukis šalyje lyderiauja pagal anglies gavybą. Taip pat kasamas akmuo, išgaunama nafta ir gamtinės dujos.
Aditjai

Aditjai (skr. आदित्या = ādityā – 'Aditės palikuonys') – Aditės pagimdytų senovės Indijos Vedų dievų grupė.
Rigvedoje paminėti 6 aditjai – Mitra, Arjamanas, Bhaga, Varuna, Dakša ir Aniša. Kartais aditju vadinamas tik šiai dievų grupei vadovaujantis Varuna, vėliau taip pradėtas vadinti Saulės dievas Aditja. Rigvedoje jiems atskirai skirti 6 himnai. Sykį Aditjams priskiriamas aštuntasis, atmestas Aditės sūnus Martanda (vėliau – Vivasvatas). Atharvavedoje Aditjais vadinami saulė ir mėnuo, taip pat Aditja, Višnus, Indra ir Varuna. Aprašomi kaip spindintys, auksiniai, daugiaakiai, bemiegiai. Jie palaiko 3 dangus ir 3 žemes, visas judančias būtybes, jie saugo visatą, užpildo erdvę, prižiūri ritą.
Mėnesius simbolizuojančių aditjų yra 12. Vyriausiasis jų dievas – Višnus. Įvairiuose šaltiniuose aditjams dar priskiriami Rudra, Pušanas, Tvaštaras, Pardžanjas ir kiti Vedų panteono dievai.
Aditjus iranėnų mitologijoje atitinka Ameša Spenta. Gali būti, kad Aditjai yra senovinio mito apie griausmavaldį, jo žmoną ir 7 septynis sūnus atgarsis.
Günther von Kluge

Biografija

Gimė Vokietijos imperijos generolo M. fon Kliugės šeimoje. 1899 m. savanoriu pradėjo fanenjunkerio tarnybą 46-ajame lauko artilerijos pulke. 1901 m. tapo leitenantu. 1911 m. baigė karo akademiją, o 1912 m. pradėjo tarnauti Generaliniame štabe.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. rugpjūtį pakeltas į kapitonus ir paskirtas tarnauti XXI-ojo armijos korpuso štabe. Vėliau tęsė tarnybą Pietų armijos ir Alpių korpuso štabuose. 1918 m. pavasarį paskirtas 236-osios pėstininkų divizijos štabo operatyvinio skyriaus viršininku. Tų pačių metų spalį sunkiai sužeistas prie Verdeno.
Po karo tarnavo Reichsvere. Nuo 1921 m. iki 1923 m. tarnavo 3-osios pėstininkų divizijos štabe. 1923 m. balandį pakeltas į majorus. Nuo 1923 m. tarnavo įvairiuose Karo ministerijos štabuose. 1926 m. paskirtas 3-ojo artilerijos pulko bataliono vadu. 1929 m. vasarį paskirtas 1-osios kavalerijos divizijos štabo viršininku. 1930 m. vasarį pakeltas į pulkininkus bei paskirtas 2-ojo artilerijos pulko vadu, o 1931 m. spalį – 3-osios karo apygardos artilerijos vadu. 1933 m. vasarį pakeltas į generolus majorus, o tų pačių metų spalį paskirtas sausumos pajėgų ryšių dalinių inspektoriumi. 1934 m. pakeltas į generolus leitenantus. Tų pačių metų spalį tapo VI-osios karo apygardos ir pėstininkų divizijos vadu. 1935 m. balandį paskirtas 6-ojo armijos korpuso vadu. 1936 m. rugpjūtį pakeltas į artilerijos generolus. 1938 m. lapkritį paskirtas 6-osios armijos grupės vadu. Antrojo pasaulinio karo pradžioje, Įsiveržimo į Lenkiją metu, vadovavo 4-ajai armijai. 1939 m. spalį pakeltas į generolus pulkininkus. Prancūzijos užpuolimo metu vadovavo tai pačiai 4-ajai armijai. 1940 m. liepos 19 d. jam, kaip ir dar 11 Vermachto aukščiausio rango generolų, buvo suteiktas feldmaršalo laipsnis už jų veiksmus žaibiškai nugalint Prancūziją. Barbarosos operacijos pradžioje vadovavo 4-ajai armijai, tačiau birželio 26 d. paskirtas vadovauti Armijų grupės Centras 2-ajai ir 3-ajai tankų grupėms. Tų pačių metų gruodžio 18 d. paskirtas vadovauti visai Armijų grupei Centras. 1943 m. spalio 12 d. G. fon Kliugė pateko į automobilių avariją, buvo sunkiai sužeistas ir perkeltas į rezervą. 1944 m. liepos 2 d. pakeitė G. Rundštetą Vakarų fronto vado pareigose, tačiau ir jam vadovaujant Vermachto pajėgoms Vakaruose, Sąjungininkų puolimo atlaikyti taip pat nepavyko. 1944 m. rugpjūčio 18 d. A. Hitleris atleido G. fon Kliugę iš pareigų ir pareikalavo grįžti į Vokietiją. Tą pačią dieną, pakeliui į Mecą, G. fon Kliugė nusižudė. Yra nuomonių, kad jo savižudybė buvo inscenizuota.
Satja Sai Baba

Kontroversiški vertinimai

Dažnai kontroversišku laikomas Satjos Sai Babos skelbimasis avatara (hinduistine samprata, Dievo įsikūnijimu žemėje), tačiau tai neturėtų per daug stebinti, kadangi hinduizmo tradicijoje, esant tam tikroms aplinkybėms, tai yra suprantama.
Satja Sai Baba nemažai kritikuojamas. Skeptikų turimi Sai Babos šarlatanizmo ar žmonių išnaudojimo parodymai remiasi liudijimais ir filmuota medžiaga (vienas svarbesnių tinklalapių šia tema).
Nepaisant skeptikų kuriamo informacinio spaudimo „išaiškinti tiesą“, vos keletas iš skelbiamų atvejų buvo svarstomi teisinėse instancijose, tačiau nė vienas svarstymas nesibaigė apkaltinimu (bent niekur apie tai neskelbta).
Kaip vienas bandymų tirti Satjos Sai Babos kontroversiškumą, paminėtinas BBC 2004 m. rodytas dokumentinis filmas „The Secret swami“.
1976 m. buvęs Sai Babos pasekėjas, amerikietis Tal Brooke'as parašė autobiografinę knygą "Nakties avataras: paslėptoji Sai Babos pusė", kurioje yra kaltinimų Sai Babai.  
2007 m. spalio mėn. spaudoje ir internete informuota apie Sai Babos žadėtą parodyti stebuklą, kuris, kaip teigiama, nepavyko, nes dėl debesuoto oro nesimatė mėnulio.
Visgi turime pripažinti, jog nė vienoje šalyje Satja Sai Baba nėra oficialiai apkaltintas, jo knygos ir organizacijos nėra draudžiamos, nors kai kuriose šalyse yra buvę oficialių rekomendacijų vengti šio asmens.
Vokietijos komercinis kodeksas

Vokietijos komercinis kodeksas – Vokietijos FR komercinis kodeksas. Pirmtakas – 1860 m. Vokietijos imperijos komercinis kodeksas. Parengė Vokietijos teisingumo ministerija, 1897 m. gegužės 10 d. priėmusi naują kodekso redakciją.
Cigonaliai

Aplinkinės gyvenvietės

Sauseriai – 3 km
KŪLUPĖNAI – 6,5 kmPrystovai – 1,5 kmBulikai – 2 kmMartynaičiai – 4,5 kmPeceliai – 0,45 km
Dyburiai – 2 kmDauginčiai – 0,8 km
Gaudučiai – 2,3 km
KARTENA – 6 kmKupšiai – 3 kmAleksandravas – 3,5 km

Gamtos ir kultūros paveldas

Kaimas patenka į Salantų regioninio parko ir Minijos kraštovaizdžio draustinio teritoriją.
Cigonalių senosios kapinės (vad. Marų kapeliais) – valstybės saugoma kultūros vertybė.
Loreta Kekienė

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus Valstybinio universiteto Ekonominės kibernetikos ir finansų fakultetą, ekonominės kibernetikos specialybės kursą ir įgijo ekonomisto matematiko kvalifikaciją. 2000–2001 m. mokėsi Pedagogų profesinės raidos centro Perkvalifikavimo studijų skyriuje, baigė pedagogikos ir psichologijos specialybės kursą, įgijo pedagogo psichologo kvalifikaciją.
1986–1989 m. Kauno prekybos organizacijų valdybos skaičiavimo centro ekonomistė, 1989–1992 m. inžinierė technologė. Nuo 1998 m. Kauno Maironio universitetinės gimnazijos, Kauno Suaugusiųjų mokymo centro matematikos ir ekonomikos mokytoja.
Nuo 2002 m. Liberalų demokratų partijos narė, Liberalų demokratų partijos Švietimo ir mokslo komiteto pirmininkė, Liberalų demokratų partijos Moterų klubo Kauno filialo pirmininkė. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Rimantas, vaikai Tadas, Dovydas.
Frappe

Frappe (gr. φραπές, frapés, pranc. café frappé), frappe kava – puta dengtas graikiškas atšaldytas tirpios kavos gėrimas. Labai populiarus Graikijoje bei Kipre, pastaruoju metu paplitęs ir daugelyje kitų šalių. Pirmą kartą frappe atsitiktinai buvo sukurta Salonikuose 1957 m. ir tapo pokarinės Graikijos kavos vartojimo gatvėje kultūros dalimi, „nacionaline“ kava. Tai viena iš populiariausių kavų tarp graikų jaunimo ir užsienio turistų.
Frappe sąvoka turi daug reikšmių – tai ir klasikinio baleto šokio judesys, ir „angelo sparnų“ (angl. angel wings) sausainiukai Italijoje (Lietuvoje žinomi kaip žagarėliai), ir pagrindinis muzikos ritmas Prancūzijoje (pranc. Le temps frappé). Šiuo vardu gali būti pavadinti pieniški ir vaisiniai ledų kokteiliai, specialūs įvairių skonių frappe mišiniai, skirti gaminti šaltiesiems gėrimams, tačiau bene dažniausiai sutinkama frappe vardo reikšmė – šalta kava, šaltas gaivusis gėrimas.

Paruošimas

Frappe gali būti paruošiama kokteilių plaktuve pagal skirtingus receptus: vienur frappe gaminama iš espreso, kitur iš tirpios kavos, trečias variantas – apskritai be kavos. Paprastai gaunamas tirštas šaltas kavos gėrimas, papuoštas plaktos grietinėlės kepure, pagardintas įvairiais priedais (sirupu, espreso kava, padažu, šokolado drožlėmis), į aukštą stiklinę taurę įdedant gėrimo šiaudelį. Gėrimo pagrindą sudaro specialus frappe mišinys, pienas, ledo gabalėliai ir espresas. Išrankesniam skoniui gali būti pasiūloma prieskoninė frappe su retesniais sirupais, kasdienai ar atsigaivinimui – tiesiog kavos skonio.
Rudasis pievasprakšis

Išvaizda, biologija

Suaugę vabalai vidutinio dydžio (9 – 10 mm). Priešnugarėlė suapvalėjusi, tankiai ir švelniai taškuota, apaugusi rusvai gelsvais nelygiai išsidėsčiusiais (debesėliais) plaukeliais. Antsparniai geltoni su juoda viršūne, su taškuotomis vagutėmis. Kojos ir antenos juodos. Patelių antenos šukiškos, patinėlių – pjūkliškos.
Lervos plėšrios. Vystosi trūnijančioje medienoje, rečiau dirvoje, kurioje gausu organinių atliekų. 
Vabalai skraido pavasarį ir pirmoje vasaros pusėje. Dažniausiai gyvena medžių viršūnėse, todėl sugaunami ne dažnai.
Stasys Eidrigevičius

Biografija

1968 m. baigė S. Žuko taikomosios dailės technikumą Kaune, 1973 m. – Lietuvos dailės institutą (J. Švažo mokinys). Nuo 1980 m. gyvena Varšuvoje. Nuo 1969 m. dalyvauja dailės parodose. Surengė daugiau, kaip 100 individualių parodų įvairiose šalyse; Lietuvoje – 1993 m., 1996 m., 2000 m., 2002 m., 2011 m.
Sicherheitspolizei

Istorija

Vokietija, būdama federalinė valstybė, turėjo daugybę vietinių ir centralizuotų policijos organizacijų, kurios dažnai veikė nesuderintai, o jų jurisdikcijos persiklodavo. H. Himlerio ir R. Heydricho planas buvo visas policijos ir saugumo organizacijas prijungti prie SS. To siekdamas Himleris perėmė gestapo (atsiradusio iš Prūsijos slaptosios policijos) vadovavimą, o vėliau - visų kriminalinius tyrimus atliekančių policijų vadovavimą. Kartu gavo titulą Chef der Deutschen Polizei ('Vokietijos policijos šefas'). Užimdamas tokias pareigas jis turėjo būti pavaldus vidaus reikalų ministrui Vilhelmui Frikui, tačiau realybėje buvo pavaldus tik Hitleriui.
1936 m. valstybės saugumo policijos pajėgos buvo suvienytos ir jos vadovu buvo paskirtas Reinhardas Heydrichas, kuris jau buvo NSDAP saugumo tarnybos Sicherheitsdienst (SD) vadovu, ir pavadintos Sicherheitspolizei. Idėja buvo sutapatinti partijos tarnybą SD su valstybine policija SiPo. Daug SiPo narių savanoriškai ar paskatinti tapo SS nariais. Praktikoje SiPo ir SD dažnai konfliktavo jurisdikcijos ir operatyvinėje srityse. To priežastis neretai buvo faktas, kad gestapas ir Kripo turėjo daug patyrusių ir profesionalių policininkų, kurie laikė SD gana nekompetetinga mėgėjiška organizacija.
1936 m. Vokietijos valstybinės policijos buvo sudalintos į Ordnungspolizei (OrPo; reguliarioji arba tvarkos policija) ir Sicherheitspolizei (SiPo; valstybės saugumo policija), ši buvo sudaryta iš Kripo ir Gestapo.

Tolesnis likimas

1939 m. rugsėjį buvo įkurta RSHA (SS-Reichssicherheitshauptamt)m ir Sicherheitspolizei kaip atskira valstybės institucija nustojo veikti, nes buvo prijungta prie RSHA. Tačiau pats pavadinimas nacistinėje Vokietijoje liko vartojamas iki karo pabaigos.
Saugumo policijos ir SD inspektoriai (vok. Inspektor des Sicherheitspolizei und SD) buvo vietinių saugumo pajėgų, apimančių SD, gestapą, Kripo ir Orpo dalinius, vadas. Saugumo policijos inspektoriai būdavo atsakingi tiek RSHA, tiek vietiniams SS ir policijos vadams.
Pavadinimu SiPo apibūdindavo ir bet kokias RSHA pavaldžias saugumo pajėgas.
Hercules Segers

Herkulesas Segersas (ol. Hercules Segers arba Seghers, 1589-90 m., Harlemas – apie 1638 m., Haga) – XVII a. Nyderlandų tapytojas ir grafikas, peizažistas.

Biografija

Herkulesas Segersas gimė 1589 ar 1590 m. Harleme, Olandijoje. Jo tėvas buvo pirklys Pieter Segers, motina − Cathalijntgen Hercules. Iš pradžių dailininko vardas buvo Herkulesas Pitersonas, tik po 1621 m. jis prisiėmė tėvo pavardę. H. Segersas mokėsi pas Gillis van Coninxloo Amsterdame, 1612 m. įstojo į tapytojų gildiją Harleme. 1614 − 1631 m. gyveno Amsterdame, kur vedė Anna van der Brugghen, kuri buvo 16 metų už jį vyresnė. Pora augino nesantuokinę H. Segerso dukterį iš ankstesnių jo ryšių. H. Segersas taip pat dirbo Utrechte ir Hagoje, kur jis paskutinį kartą paminėtas 1632 ar 1633 m. Jo žmona tikriausiai paminėta 1638 m. našle, kas rodo, kad H. Segersas tuo metu buvo miręs.
Viso tik kiek daugiau nei 10 H. Segerso paveikslų išliko, nors jis neabejotinai turėjo būti nutapęs daugiau. H. Segersas specializavosi fantastiškų kalnuotų peizažų tapyboje. H. Segersas laikomas vienu unikaliausių XVII a. olandų peizažistų. Rembrantas turėjo ne mažiau 8 H. Segerso paveikslus ir buvo paveiktas jo peizažinės tapybos. H. Segerso paveikslas „Kalnuotas peizažas“ (dabar Uficiuose) ilgą laiką buvo priskiriamas Rembrantui. Iš H. Segerso kūrinių daugiausiai išliko ofortai, bet jų irgi nedaug. Žinomi 54 originalių ofortų 183 atspaudai. H. Segersas eksperimentavo su spalvotu rašalu ir dažytu popieriumi, todėl to paties oforto atspaudai gali būti labai skirtingi tarpusavyje. Kai kurie atspaudai daryti ant lino audinio. Samiuelis van Hogstratenas, kuris parašė spalvingą H. Segerso biografiją 1678 m., apibūdino jo grafiką „spausdintais paveikslais“. Kartu S. van Hogstratenas apgailėjo nenusisekusią dailininko karjerą, jo nesėkmingus eksperimentus su ofortų technika, vėlesnį skurdą ir girtuoklystę. Žinoma, kad H. Segersas 1631 m. pardavė savo namą. Nemanoma, kad jo kūriniai tuo metu buvo paklausūs rinkoje.
Lėja Davidova-Medenė

Biografija

1949 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokėsi pas T. Zalkalnį. Nuo 1956 m. Latvijos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba

Sukūrė latvių kultūros veikėjų skulptūrinių portretų: P. Upytis 1960 m., Karlis Zemdega 1962 m., L. Erika 1968 m., Biruta Baumanė, Uga Skulmė, abu 1972 m., Ilzė Liepa 1973 m., E. Valteris 1976 m.), E. Kalninis 1982 m., Imantas Zieduonis 1983 m.). Kūriniams būdinga taikli psichologinė charakteristika, apibendrinta, raiški forma, emocingumas.
Individualios parodos: Ryga – 1963 m., 1972 m., 1981 m., Maduona, Rezeknė – 1963 m., Maskva – 1965 m., 1973 m.
Dėmėtasis auksavabalis

Biologija

Vabalas dažniausiai tamsiai žalias, kiek metališkai violetinio arba rudo atspalvio. Kūno apačia žalsvai ar rausvai violetinė, apaugusi šviesiais plaukeliais. Antsparniuose akivaizdžios balsvos arba rudos netaisyklingos dėmelės, kurios priešnugarėlėje yra labai mažos arba jų nėra.
Auksavabalio lervos vystosi trūnijančioje medienoje ir skruzdėlynų, suneštų rudųjų miško skrudėlių Formica rufa bei Camponotus herculeanus, pakraščiuose. Auksavabalio patelės padeda kiaušinėlius šalia skruzdėlynų. Lervos vystosi 2 metus. Vabalai skraido saulėtomis dienomis birželio–rugpjūčio mėn. Juos traukia žolinių, ypač skėtinių, augalų ir krūmų žiedai.
Sniego skonis

Siužetas

Baltas lyg sniegas, klampus lyg liūnas. Jis įtraukia visus, kas prie jo prisiliečia. Vienus įsuka į nesibaigiančio „kaifo“ ekstazę, dėl kurios galima padaryti bet ką. Kitiems jo nešamas beprotiškas pelnas sužadina nepasotinamą godumą, prilygstantį mirčiai. Tai – kokainas. Viena visų gerbiama, užimanti aukštą padėtį visuomenėje akademikų šeima tyliai tyliai lyg voras apraizgė Lietuvą kokaino tinklu. Jie žino, kaip jį gaminti. Jie žino, kaip jį parduoti. Jie žino, kaip jį „eksportuoti“. Jie žino viską. Jie valdo viską...
Dezornamentadas

Dezornamentadas (isp. desornamentado - be puošmenų) arba Hereros stilius (isp. Estilo Herreriano), XVI a. antrosios pusės Ispanijos architektūros stilius, renesanso atmaina. 
Šio stiliaus pastatams būdinga griežta struktūra, klasikinis orderis, santūrus dekoras. Žymiausi atstovai: karaliaus Pilypo II architektas Chuanas de Herera ir jo mokiniai, Chuan Bautista de Toledo, Franciskas de Mora ir kiti.
Sautamptonas

Istorija

Southamptone pastatytas ir į vienintelę kelionę išleistas garsusis laivas „Titanikas“.
Vaivorykštinis eukaliptas

Paplitimas

Tai vienintelė eukaliptų rūšis, kuri savaime paplitusi ir šiauriniame Žemės pusrutulyje. Savaime auga Papua, Naujosios Britanijos, Seramo, Sulavesio,Mindanao salų atogrąžų miškuose, kur gausu lietaus.

Morfologija

Vaivorykštinio eukalipto kamieno išorinė žievė kasmet, bet skirtingu metu lupasi vertikaliais lopiniais, po kuriais atsiveria ryškiausių atspalvių nauja žievė. Brandžių medžių žievė tamsėja, suteikdama violetinius, vyšninius, oranžinius, melsvus, raudonus ir kitokius atspalvius. Pasodintų medžių už natūralaus arealo ribų, žievė neturi tokių intensyviai ryškių atspalvių, kaip pas augančius savaiminiame paplitimo areale.

Matmenys ir augimas

Vaivorykštinis eukaliptas viena iš sparčiausiai augančių medžių rūšių. Paprastai užauga iki 60 m su iki 2 m skersmens kamienu, rečiau pasitaiko išskirtiniai medžiai iki 75-80 m aukščio su iki 3 m skersmens kamienais.

Auginimas Lietuvoje

Vaivorykštinių eukaliptų auginimui Lietuvos klimatas yra nepalankus.
Pilorostenozė

Pilorostenozė (gr. pylōros – (skrandžio) prievartis) – skrandžio prievarčio angos susiaurėjimas.
Būna įgyta (dėl skrandžio opos, skrandžio nudegimo cheminėmis medžiagomis) ir (dauguma atvejų) įgimta. Pastaroji dažniau pasitaiko berniukams. 2-3 gyvenimo savaitę kūdikis pradeda vemti, iš pradžių lėtai ir negausiai, vėliau – net fontanu. Retai tuštinasi, jo kūno masė liaujasi augti, vėliau mažėja.
Gydoma operacija.
Spartako sukilimas

Spartako sukilimu istoriografijoje vadinamas paskutinysis iš trijų didžiųjų vergų sukilimų prieš Senovės Romą, vykęs 74–71 metais pr. m. e. Kaip ir ankstesnieji, jis baigėsi nesėkme. Jo metu didelę politinę įtaką įgijo karvedžiai, kas pagreitino Romos respublikos virtimą imperija.

Pradžia

Sukilimas prasidėjo iš Kapujos gladiatorių mokyklos pabėgus maždaug 70 žmonių grupei, kuri vėliau savo vadais išsirinko Kriksą bei Spartaką. Netrukus sukilėlių skaičius išaugo iki 10 000. Nepaisant to, kad daugelis pasiturinčių romėnų Kampanijoje turėjo turto, į sukilimą rimtai pradėta žiūrėti tik po pretorių Gajaus Klaudijaus Glaberio (3000 vyrų) ir Publijaus Varino (10 000 vyrų) kariuomenių sutriuškinimo.

Išplitimas ir žygis į šiaurę

Sukilimas išplito ir į gretimas Kampanijai sritis. Romėnų pavyzdžiu sutvarkyta kariuomenė, jau išaugusi iki 70 000 žmonių, ėmė žygiuoti į Apuliją ir Lukaniją. 72 metais pr. m. e. prieš sukilėlius buvo mestos konsulų Lentulo ir Gelijaus kariuomenės. Viena jų Šiaurės Apulijoje, prie Gargano kalno sumušė 30 000 atsiskyrusių sukilėlių, vadovaujamų Krikso. Žuvo ir pats vadas. Tačiau vėliau Spartako vadovaujami sukilėliai abi armijas sutriuškino, pasinaudodami tuo, kad šios veikė atskirai.
Po pergalės spartakininkai Adrijos pajūriu atžygiavo į Šiaurės Italiją, kur prie Mutinos sumušė prokonsulo Kasijaus kariuomenę. Spėjama, kad Spartakas siekė juos išvesti iš pusiasalio, tačiau dėl nežinomų priežasčių sukilėliai vėl pasuko į pietus.

Kova su legionais ir sukilimo pabaiga

Sukilėliai pasiekė Mesinos sąsiaurį, kur pagal susitarimą turėjo laukti Kilikijos piratai, žadėję kariuomenę perkelti į Siciliją, tačiau piratai ten nepasirodė. Tuo metu buvo suformuoti 6 nauji legionai, vadovaujami Kraso ir skirti kovai prieš Spartaką. Pačiam Krasui tai buvo galimybė susikrauti politinį kapitalą. Tik pradėjęs vadovauti legionams jis ėmėsi griežtų ar net žiaurių priemonių (decimacija) karių drausmei palaikyti. Grįžtančius nuo Mesinos sąsiaurio sukilėlius Romos karuomenė pasitiko su įtvirtinimų ruožu. Įtvirtinumus pralaužti pavyko, tačiau žuvo du trečdaliai karių.
Spartakas sugebėjo vėl surinkti 70 000 karių. Jis planavo prasiveržęs į Brundizijaus uostą persikelti į Graikiją, tačiau kelią pastojo į Italiją grįžę Pompėjaus ir Marko Lukulo legionai. 71 m. pr. m. e. pavasarį Spartako kariuomenė stojo į mūšį prieš Krasą, kuriame sukilėliai pralaimėjo ir greičiausiai žuvo pats sukilimo vadas. Visi 6000 sukilėlių, paimtų į nelaisvę, buvo nukryžiuoti šalia kelio iš Kapujos į Romą.
Išlikę smulkūs sukilėlių būriai laikėsi dar keletą metų.
The Elder Scrolls V: Skyrim

Apžvalga

„The Elder Scrolls V: Skyrim“ yra veiksmo RPG žaidimas, žaidžiamas iš pirmojo arba trečiojo asmens perspektyvos. Žaidėjas gali laisvai bastytis po Skyrim žemes, atvirą pasaulį, kurį sudaro tyrlaukių platybės, požemiai, miestai, miesteliai ir kaimai. Norėdamas greičiau atsidurti norimoje pasaulio vietovėje, žaidėjas gali joti arkliu arba pasinaudoti spartaus keliavimo sistema, leidžiančia akimirksniu atsidurti jau pabuvotose žemėse. Pasaulyje apstu ne žaidėjo veikėjų (NPC), su kuriais galima sąveikauti keliais būdais: žaidėjas gali užmegzti su jais pokalbį, susituokti su pageidaujamu veikėju arba juos išžudyti.
Žaidimo eigoje žaidėjas vykdo užduotis ir taip progresuoja, atversdamas naują istorijos puslapį bei vystydamas savo veikėjo įgūdžius. Pagrindinės žaidimo užduoties galima ir nebevykdyti užbaigus pirmąjį užduoties etapą. Priešingai nei kituose „The Elder Scrolls“ serijos žaidimuose, šiame nereikalaujama pasirinkti veikėjo klasės pačioje žaidimo pradžioje, tokiu būdu išvengiant ankstesnėse dalyse žaidėjus kamavusios problemos – priverstinio žaidimo stiliaus. Lavindamas veikėjo įgūdžius, žaidėjas kelia veikėjo patirtį, o tai savo ruožtu suteikia veikėjui naują lygį. Kiekvienąkart pakilus veikėjo lygiui, žaidėjas gauna po vieną įgūdžių tašką, kurį gali panaudoti pakelti tam tikro sugebėjimo lygiui arba patausoti ir išleisti vėliau.

Siužetas

Žaidimo pasakojimas sukasi aplink žaidėjo veikėją, kuriam lemta susidurti su Alduin, drakonu, pasak pranašystės, sukelsiančiu pasaulio pražūtį. Žaidimo veiksmas vyksta žemėje pavadinimu Skyrim, Tamriel žemyne įsiviešpatavusios imperijos provincijoje, praėjus dviem šimtmečiams po įvykių „Oblivion“ dalyje. Provinciją slegia vykstantis pilietinis karas tarp dviejų frakcijų. Viena jų Stormcloaks, šiauriečiai, vadovaujami jarlo Ulfric Stormcloak. Jų siekis yra išlaisvinti Skyrim regioną nuo imperijos kišimosi. Tam priešinasi imperijos legionas, vadovaujamas generolo Tullius, siekiančio numalšinti sukilimą ir suvienyti provinciją.

Įvertinimas

„The Elder Scrolls V: Skyrim“ sulaukė kritikų pripažinimo, taip pat didelių liaupsių iš žaidėjų pusės bei tapo viena iš populiariosios kultūros ikonų. Kritikai ypatingai gyrė ištobulintą veikėjų vystymo sistemą ir žaidimo pasaulį. Žaidimas laimėjo daugiau kaip 220 „Metų žaidimo“ apdovanojimų ir pagal apdovanojimus yra antras žaidimų pramonės istorijoje. Kai kurių plačiai pripažįstamas kaip vienas geriausių kada nors sukurtų žaidimų.