google/wiki40b huggingface dataset:
Alfonsas Jurkevičius

Alfonsas Jurkevičius (1932 m. lapkričio 11 d. Šlynakiemyje, dab. Punsko valsčius) – Lenkijos lietuvių kunigas, prelatas.

Biografija

Mokėsi Šlynakiemio ir Žabariškių pradinėse mokyklose. 1953 m. baigė Suvalkų licėjų. Įstojo į Lomžos kunigų seminariją, bet po pirmo kurso buvo pašalintas už tariamą lietuvišką veiklą. Gavęs Punsko klebono Kazimiero Ramanausko rekomendaciją ir vyskupui patvirtinęs, kad tarnausiąs Lenkijai, mokslus galėjo tęsti Vroclavo kunigų seminarijoje. 1959 m. birželio 21 d. įšventintas kunigu. Dirbo sielovados darbą Vroclavo parapijose, nuo 1979 metų buvo šio miesto lietuvių kapelionas.
Viljandžio apskritis

Gamta

Pietinę apskrities dalį užima Sakalos aukštuma (aukščiausia vieta – 144 m, Rutu k.). Šiaurės rytuose – pelkėtos žemumos. Nemažą apskrities dalį užima miškai (spygliuočių ir smulkialapių). Teritorijos rytuose telkšo Vertsjervo ežeras.
Hanso Kristiano Anderseno medalis

Hanso Kristiano Anderseno medalis – aukščiausias tarptautinis apdovanojimas, skiriamas vaikų rašytojams ir knygų iliustratoriams. Teikiamas kas antri metai: nuo 1956 m. – rašytojams, o nuo 1966 m. – ir knygų iliustratoriams. Hanso Kristiano Anderseno medalis savo svarba prilyginamas Nobelio premijai. 
Apdovanojimo steigėja – Tarptautinė vaikų ir jaunimo knygos taryba (IBBY). Medalis (kartu su diplomu) įteikiamas pasauliniame IBBY kongrese.
H. K. Anderseno medalis teikiamas tik dabar gyvenantiems ir kuriantiems menininkams už naujausius, vertingiausius kūrinius. Antrą kartą tam pačiam asmeniui apdovanojimas neteikiamas. 
H. K. Anderseno medaliu apdovanoti tokie garsūs kūrėjai kaip Astrida Lindgren, Tuvė Janson, Džanis Rodaris ir kt.
Laikinoji Nacionalinė Taryba

2011 m. sukilimas ir pilietinis karas

Po to, kai liaudies judėjimai nuvertė Tuniso ir Egipto valdovus, 2011 m. vasario mėn. Libijoje prasidėjo plataus masto sukilimas. Vasario 20 d. neramumai išplito į Tripolį. Daug Libijos teritorijos išslydo iš Gaddafio kontrolės, jose įsitvirtino anti-Gaddafi pajėgos. Rytuose opozicijos kovotojai įsitvirtino antrame pagal dydį mieste ir didžiausiame uoste – Bengazyje. Opozicija pradėjo formuoti veikiančią vyriausybę. Anti-Gaddafio pajėgos 2011 m. rugsėjo 28 d. įžygiavo į Surtą (M. Gaddafio gimtąjį miestą). Gaddafi šalininkai stabdė sukilėlių puolimą savo snaiperiais. Spalio 20 d. Surto mūšis baigėsi miesto užėmimu ir pulkininko Gaddafio nužudymu.

Bandymai suformuoti vyriausybę

2011 m. vasario 24 d. politikai, buvę karininkai, genčių vadai, akademikai ir verslininkai surengė susitikimą rytiniame mieste Beidoje. Posėdžiui pirmininkavo buvęs teisingumo ministras Mustafa Abdul Jalil, kuris atsistatydino iš Džamahirijos vyriausybės prieš keletą dienų. Delegatai aptarė pasiūlymus dėl laikinosios administracijos ir prašymą dėl JT intervencijos Libijoje. Susitikime buvo iškelta senoji Libijos vėliava.
Vasario 25 d. Al Džazira televizija pranešė, kad derybos vyksta tarp „asmenų iš Rytų ir Vakarų Libijos“ dėl laikinosios vyriausybės suformavimo. Kitą dieną buvo paskelbta, kad buvęs teisingumo ministras Mustafa Abdul Jalil Bengazyje vadovauja laikinosios institucijos formavimo procesui. Jalil pareiškė, kad „tik Gaddafi yra atsakingas už nusikaltimus Libijoje“, jis taip pat paragino Libijos vienybės ir kad Tripolis yra sostinė. Alternatyviosios vyriausybės formavimą rėmė Jungtinės Amerikos Valstijos. Libijos ambasadorius Jungtinėse Tautose, Ibrahim Omar Al Dabashi, pareiškė, kad jis palaikė naująją alternatyviąją vyriausybę „iš principo“.

Nacionalinės tarybos įkūrimas

Vasario 27 d. nacionalinė pereinamoji taryba buvo įkurta kaip „politinis revoliucijos veidas“. Tarybos atstovas Hafiz Ghoga pareiškė, kad Nacionalinė taryba yra ne laikinoji vyriausybė ir pridūrė, kad naujai suformuota taryba neturi kontaktų su užsienio vyriausybėmis bei nenori, kad jos kištųsi. Vėliau jis teigė, kad Jungtinių Tautų sankcionuoti bombardavimai nebūtų laikomi užsienio intervencija.
Al Džazira žurnalistas Bengazyje pranešė, kad visavertė laikinoji vyriausybė nebus sudaryta iki tol, kol Tripolis priklausys Gaddafi režimui. Tai prieštaravo Jalilo pareiškimui praėjusią dieną, apie laikinos vyriausybės suformavimą. Vėliau šie komentarai buvo patikslinti, kaip Jalilo „asmeninė nuomonė“.
Kovo 5 d. taryba paskelbė pareiškimą, jog ji yra „vienintelė visos Libijos atstovė“. Tarybos pirmininku tapo Mustafa Abdul Jalil.
Kovo 10 d. Prancūzija tapo pirmąja šalimi, kuri pripažino tarybą Libijos vienintele teisėta vyriausybe.
Vaidotas Juozas Lygutas

Vaidotas Juozas Lygutas (1947 m. spalio 9 d. Didžiųjų Mostaičių k., Plungės r.), muzikos pedagogas ir chorvedys.

Biografija

1955–1967 mokėsi Kulių vidurinėje mokykloje, savarankiškai išmoko groti armonika ir akordeonu, dalyvavo užklasinėje veikloje. 1967–1971 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė B. Razauskienė), dainavo choro studijoje ir vokaliniuose ansambliuose, mokėsi groti klarnetu (dėst. G. Pamakštys). Savaitgaliais vargonininkavo Aleksandravėlės (Rokiškio r.) bažnyčioje. Artimai bendravo su kunigu Vaclovu Ramanausku, jo skatinamas kūrė giesmes, parašė „Gedulingas Mišias" balsui ir vargonams.
1971 rudenį pradėjo mokytojauti Plungės 3-ojoje vidurinėje mokykloje, bet netrukus buvo pašauktas į sovietinę armiją. Atlikęs karinę tarnybą, ėmė mokytojauti sustiprinto muzikos mokymo Šiaulių 12-ojoje vidurinėje mokykloje, 1979–1981 buvo direktoriaus pavaduotojas muzikinio ugdymo reikalams. Rengė eksperimentines programas, vedė parodomąsias pamokas, vadovavo muzikos mokytojų metodiniam darbui. 1974 mokykloje suorganizavo vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą (60 dalyvių), dalyvavo su juo koncertuose, parengė jį 1977 respublikinei moksleivių dainų šventei; 1979 mokyklinių chorų varžybose jis laimėjo antrąją vietą, dainavo 1981 moksleivių spartakiados atidarymo iškilmėse Vilniuje. Chorvedys taip pat vadovavo vokaliniams ansambliams ir jauniesiems solistams, kurių keletas tapo „Dainų dainelės“ konkursų laureatais. Mokytojo darbu susidomėjo režisierius V. Levinas ir pakvietė sukurti mokytojo vaidmenį meniniame filme „Kur tu, Bagira"(1976).
Nuo 1982 V. Lygutas – Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros vyr. dėstytojas, nuo 1992 docentas, 1995–1996 buvo Muzikos katedros vedėjas.
Nuo 1987 studentų mišriojo choro „Studium“ vokalo pedagogas, nuo 1988 kartu su G. Ramanausku Šiaulių trikotažo fabriko „Verpstas“ moterų choro vadovas. Choras surengė koncertų, dalyvavo konkursuose, parengtas 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje. 1984–1985 V. Lygutas vargonininkavo Šaiulių Švč. Marijos Nekalto Prasidėjimo bažnyčioje, su mišriuoju choru parengė keletą religinių kūrinių programų, sukūrė giesmių ir „Švč. Marijos Mišias“. 1974–1987 dainavo kameriniame „Polifonijos" chore.
Produktyvi V. Lyguto mokslinė veikla. Kartu su E. Balčyčiu parengė muzikos vadovėlius bendrojo lavinimo mokyklos VII ir VIII klasėms, parašė muzikos metodinių darbų, nemaža mokslinių straipsnių ir paskelbė apie 100 įvairių publikacijų, skaito pranešimus mokslinėse konferencijose, respublikiniuose ir regioniniuose muzikos mokytojų kursuose. Pasižymi ir kaip kompozitorius. Jo dainos atliekamos koncertuose ir „Dainų danelės“ konkursuose, įtrauktos į muzikos vadovėlius ir mokymo priemones. Sukūrė operas vaikams „Du gaideliai“ ir „Grybų karas“, miuziklą „Tai nutiko", surengė 15 autorinių koncertų. Yra Lietuvos muzikų draugijos narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Bramptonas (Anglija)

Istorija

1086 m. Paskutiniojo teismo knygos duomenimis Bramptone stovėjo du dvarai, bažnyčia. Dabartinė Bramptono Šv. Marijos bažnyčia pastatyta XIV a.
Panemunė (Kaunas)

Pavadinimo kilmė

Gyvenvietė pavadinta pagal upę, pratekančią šalia – Nemuną.
Jorija

Istorija

Folkloro ansamblis veiklą pradėjo Mikalojaus Daukšos viešojoje bibliotekoje 1977 m. Jo vadove buvo Janina Matulienė. 2007 m. lapkričio 24 d. kolektyvas šventė kūrybinės veiklos trisdešimtmetį. Per tris dešimtmečius ansamblis įsitvirtino ne tik krašto, bet ir šalies etninės kultūros sklaidos darbe.
Vairas (savaitraštis)

Vairas – Šiaulių valstybinės dviračių gamyklos „Vairas“ savaitraštis, leistas 1975–1992 m.

Istorija

Iki 1992 m. ėjo kaip Šiaulių „Vairo“ dviračių ir variklių gamyklos savaitraštis. Tiražas 1975 m. – 1500 egz., 1992 m. – 1000 egz.
Čiobiškio vandens malūnas

Čiobiškio vandens malūnas – vandens malūnas su technologine įranga, esantis Musės upės dešiniajame krante Čiobiškyje, Širvintų rajone. Malūnas stūkso šalia Dariaus ir Girėno tilto.
Čiobiškio vandens malūnas yra vienaaukštis statinys, su cokoliniu aukštu, stačiakampis pastatas. Malūnas nenaudojamas, yra išlikusi technologinė įranga (unik. kodas 2671).

Istorija

Malūnas Čiobiškio apylinkėse buvo labai svarbus, nes aplink esančių malūnų buvo mažai, o žmonių poreikiai buvo didesni.
Čiobiškio vandens malūnas pastatytas 1900 m. šalia Musės upės senvagės. Priešais malūną buvo pastatyta užtvanka ir susidarė tvenkinys, nuo malūno driekęsis apie pusę kilometro. Jam senkant tekdavo uždaryti užtūras, kad prisikauptų vandens. Malūno mechanizmus sukdavo turbina, paskui vietoje turbinos atsirado elektrinis variklis. Malūnas elektrą pradėjo naudoti gana vėlai. 1962 m. sugriuvus užtvankai, pradėta grūdus malti naudojant elektrinį variklį, kuris buvo 30 KW galingumo. Mechanizmus suko diržinė pavara. Malūne buvo dvejos girnos.
Tarpukariu malūnas buvo nuomojamas. Malūną aptarnavo malūnininkas su savo samdomais darbininkais. Malūnininkais dirbdavo žydai. Žinoma, kad 1939 m. malūnininku dirbo ir Juzefas Šepelskis, kilęs iš Lenkijos ir į Čiobiškį atvykęs tik 1939 m. lapkričio mėn. Lietuviškai kalbėti jis nemokėjo. 1942 m. malūno savininkas buvo Mykolas Steikūnas. Taip pat žinomas malūnininkas Jonas Kvietkauskas, kuris dirbo nuo 1946 m.
Pokariu Čiobiškio apylinkėse veikė stiprus partizanų pasipriešinimas. Vietiniai žmonės pasakoja skirtingas istorijas, susijusias su partizanų apsilankymu malūne. Teigiama, kad malūne buvo sušaudyti partizanai ir šaudymo žymės matosi ant sienų. psakojama, kad partizanai ateidavo prašyti pas malūnininką pinigų, o malūnininkas pasiskundė milicijai. Buvo suregztas planas, kad reikia partizanus užmigdyti ir paskui sučiupti. Partizanai buvo užmigdyti įbėrus į maistą migdomųjų, bet kai kurie neužmigo ir dar bandė priešintis ir žuvo. Kiti pasakoja, kad partizanams pavyko pabėgti ir jokių susišaudymų ir mirčių nebuvo.
Malūnininkai gyveno pačiame malūne įrengtose patalpose, bet vėliau šalia malūno buvo pastatytas namas. Malūnininkas prie malūno turėjo žemės (apie 7 ha). Jose buvo ganyklos, kur ganėsi gyvuliai. Malūnas maldavo grūdus, gamino gontus. Malūne taip pat karšdavo vilną. Bet vilnų karšimo mechanizmas buvo padarytas tik sovietmečiu. Karšykloje užmokestį imdavo vilnomis arba pinigais. Už miltų sumalimą reikėdavo mokėti nuo svorio. Malūne taip pat buvo gaminamos kruopos, pikliuodavo miltus. Taip pat miltai buvo valcuojami, o tai darydavo daugiausia žydai.
Sovietmečiu malūnas priklausė kolūkiui ir jo veikla nesustojo. Sezono metu malūnas dirbdavo nuo 5 valandų ryto iki 12 valandos nakties. Žmonių būdavo tiek, kad reikėdavo laukti tris dienas, kol sumals grūdus.
Malūnas dar maldavo ir atgavus nepriklausomybę, jei kas norėdavo susimalti grūdų.
Algirdas Orantas

Biografija

2002 m. baigė Vilniaus dailės akademija, dizaino katedros bakalaurą. 2007 m. kartu su Donatu Kliunka įkūrė dizaino studiją „Studio libre“, specializuojasi pakuočių ir prekinių ženklų srityje.
Nuo 2003 m. LGDA narys. Nuo 2013 m. LGDA valdybos narys.
Tėvas – knygų dailininkas Romas Orantas. Pavadintas Algirdo Steponavičiaus garbei.
Vincas Staniškis

Vincas Staniškis, lenk. Wincenty Staniszkis (apie 1853 m. Išlandžiuose (Vilkaviškio apskrities Gižų valsčius) – 1926 m. liepos mėnesyje (Varšuvoje?)) – Lietuvos ir Lenkijos gimnazijose dirbęs mokytojas kalbininkas, varpininkas.

Biografija

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, vėliau studijavo Maskvos universitete. Būdamas ketvirtame kurse, gyveno viename kambaryje su ką tik įstojusiu Jonu Basanavičiumi. Po baigimo, maždaug nuo 1880 m., mokytojavo gimnazijoje Marijampolėje, mokė graikų, lotynų ir lietuvių kalbas. Buvusio mokinio, o vėliau garsaus kalbininko Jono Jablonskio nuomone, gimnazijoje dėstomos gimtosios kalbos pamokos buvo gana formalios ir mažai naudingos.
Marijampolėje mokyt. Vincas Staniškis gaudavo nelegalią „Aušrą“, ją persiųsdavo gydytojui Petrui Matulaičiui. Seinų kunigų seminarijos klierikas viename savo laiške parašė, kad draudžiamos lietuviškos spaudos galima gauti pas V.Staniškį. Šis laiškas pakliuvo seminarijos inspektoriui ir apie 1895 m. mokytojas buvo iškeltas į Lomžą. Tiek gyvendamas pastarajame mieste, tiek ir Marijampolėje aukodavo „Varpo“ reikalams, Kaziui Griniui teikdavo žinias apie Suvalkijos mokyklų gyvenimą.
Buvo sukūręs šeimą su lenkaite Veronika Szmit. Jai mirus, vedė jos seserį Aną. Sūnus Vitoldas Teofilis (1880-1941) iš pirmos santuokos – žinomas Lenkijos politikas, agrotechnikos profesorius.
Violante Placido

Biografija

Violantė gimė 1976 m. Romoje, jos tėvai – aktorė Simonetta Stefanelli ir aktorius bei režisierius Michele Placido. Kine ji debiutavo tėvo režisuotame filme „Quattro bravi ragazzi“  1993 m. ir karjeros pradžioje vaidino būtent jo filmuose arba kitų režisierių juostose atlikdama nedidelius vaidmenis. Pirmąjį pagrindinį vaidmenį ji atliko 2001 m. režisieriaus Sergio Rubini juostoje „L'anima gemella“.
Be karjeros Italijoje, Violantė taip pat yra vaidinusi Bolivude (2009 m. „Barah Aana“) bei Holivude (2010 m. „Amerikietis“ su George Clooney).
2006 m. ji pseudonimu „Viola“ išleido solo albumą „Don‘t Be Shy...“, kuriame buvo 10 dainų, daugiausia anglų kalba. 2013 m. pasirodė jos antrasis albumas „Sheepwolf“.
2013 m. spalį Violantė susilaukė sūnaus Vasco su kino režisieriumi Massimiliano D‘Epiro.
Policijos ir teisminis bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose

Policijos ir teisminis bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – vienas iš trijų Europos Sąjungos ramsčių, buvusių 1993–2009 m.

Istorija

Ramstis sukurtas 1993 m. Mastrichto sutartimi, kuria numatyta, kad šis ramstis (tuomet vadintas Bendradarbiavimu teisingumo ir vidaus reikalų srityse) priklauso tarpvyriausybinio bendradarbiavimo sričiai, t. y. sprendimai priimami bendru visų valstybių sutarimu.
1999 m. Amsterdamo sutartimi vizų, prieglobsčio, migracijos ir kiti klausimai susiję su laisvu asmenų judėjimu perkelti į pirmąjį (Europos Bendrijos) ramstį, o pats ramstis pervadintas į Policijos ir teisminį bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose.
2009 m., įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, ramstis buvo panaikintas.
Mikalavo sentikių cerkvė

Istorija

Mikalavo sentikių bendruomenė (rus. Михаловская община) įkurta iki 1816 m. Degučių metraštyje paliudyta: „1816. Šventikas Filipas Semionovičius Dolgoliškojus mirė Mikalave. Ustinas Fedorovičius mirė Mikalave. 1842“.
Vienu iš pirmųjų ganytojų buvo Ivolijus Karpovičius Portnovas (m. 1879). Po to Mikalave tarnavo Joanas Zubkovas, Kalistratas Stachovas (1920-1930), Eugenijus Ivanovas. 38 metus (1941-1979) Mikalave šventiku buvo Platonas Potaševas. Iš Mikalavo kilęs žinomas Rygos Grebenščikovo sentikių bendruomenės choro vadovas (головщик РГСО) Ilarionas Finogejevas. 1828 m. jis Mikalavo šventovei padovanojo ant krūtinės kabinamą kryžių.
Paskutiniaisiais dešimtmečiais Mikalavo bendruomenė traukėsi. Iš buvusių keturiasdešimties rusų namų liko dešimt. 1996 m. Mikalavo bendruomenėje buvo apie 100 parapijiečių. Po kelių įvykusių vagysčių šventovėje beveik nebeliko ikonų, o nuo 1979 m. nėra ir nuolatinio šventiko.
Gražiaplaukio dinastija

Istorija ir linijos

Jos pradininkas buvo Haroldas Gražiaplaukis, pirmasis Norvegijos karalius ir jos suvienytojas, kilęs iš Vestfoldo karalystės. Jo tėvas buvo Vestfoldo konungas iš labai senos legendinės Inglingų dinastijos. Keturi pirmieji atstovai, valdę iki maždaug 976 m. priklausė pirminei, tiesioginei dinastijos linijai.
Apie 976 m. nužudžius Haraldą II, Norvegija atiteko Danijai: čia valdė Haraldas I Mėlyndantis (iki 986 m.), vėliau - Sveinas I Šakiabarzdis. Danijos karalius Norvegijoje atstovavo Ladės jarlai, kurie turėjo čia neribotą valdžią, tačiau karaliais nesititulavo. 995 m. Gražiaplaukio dinastijos valdžią atkūrė Olavas I Trigvasonas (valdė 995-1000), o 1015 m. dar kartą Olavas II Haraldsonas (valdė 1015-1028). Abu šie valdovai laikė save Haraldo Gražiaplaukio palikuonimis, tačiau ši giminystė mokslininkų nėra įrodyta.
Po neilgo Danijos (Knuto Didžiojo) viešpatavimo 1028-35 m. dinastija buvo atkurta ir toliau valdė be pertraukų. Iš pradžių ją atstovavo Olavo II sūnus Magnusas I, o nuo 1046 m. pastoviai įsigalėjo Hardrado linija, kurios tiesioginis ryšys su Gražiaplaukiu irgi nėra įrodytas. Nuo 1130 šios linijos valdovai dalijosi valdžią su kita linija - Gille linija, o nuo 1177 m. - su Sverre linija. Visu tuo metu vyko pilietinis karas tarp atskirų karaliais besiskelbiančių pretendentų.
1184 m. mirus Magnusui Erlingsonui baigėsi Hardrado linija, o 1217 m. mirus Ingei Bordsonui - Gille linija. Norvegiją dar kartą suvienijo Hakonas IV, nesantuokinis Hakono III (iš Sverės linijos) sūnus. Ši linija baigėsi 1319 m., kuomet į valdžią Norvegijoje atėjo Magnusas VII iš Folkungų dinastijos.
Diplomatinis rangas

Diplomatinis rangas yra pavaldumo ir hierarchijos diplomatinėje tarnyboje kategorija. Diplomatinis rangas yra tarnybinis laipsnis. Rangų pavadinimus, sistemą ir teikimo tvarką nustato valstybių vidaus teisės aktai. Daugelyje valstybių jie šiek tiek skiriasi. Dažniausi diplomatiniai rangai yra ambasadorius, pasiuntinys, patarėjas, pirmasis sekretorius, antrasis sekretorius, trečiasis sekretorius ir atašė.

Suteikimas

Nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus, nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro rangus užsienio reikalų ministro teikimu suteikia Respublikos Prezidentas dekretu, kurį taip pat pasirašo užsienio reikalų ministras. Šie diplomatiniai rangai suteikiami iki gyvos galvos.
Ministro patarėjo, patarėjo, pirmojo sekretoriaus, antrojo sekretoriaus, trečiojo sekretoriaus ir atašė rangus suteikia užsienio reikalų ministras įsakymu.
Atestacijos komisija užsienio reikalų ministrui teikia rekomendacijas dėl ministro patarėjo, patarėjo, pirmojo sekretoriaus, antrojo sekretoriaus, trečiojo sekretoriaus ir atašė diplomatinių rangų suteikimo bei teikimo suteikti nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus, nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro rangus.

Rangų teikimo eilė

1. Pirmasis diplomatinis rangas suteikiamas asmeniui, sėkmingai išdirbusiam parengiamąjį laikotarpį. Aukštesnis nei turėtas diplomatinis rangas paprastai suteikiamas po 4 metų, jei diplomatas neturi tarnybinių nuobaudų.
2. Už ypač iniciatyvų, atsakingą ar sėkmingą darbą diplomatiniai rangai gali būti suteikiami ir nepraėjus 1 dalyje nurodytam laikui.
3. Asmeniui, skiriamam diplomatiniu atstovu, taip pat asmeniui, su kuriuo sudaroma terminuota diplomato tarnybos sutartis, diplomatinis rangas suteikiamas neatsižvelgiant į 1 ir 2 dalių nuostatas. Šiems asmenims diplomatinis rangas suteikiamas Atestacijos komisijos teikimu, atsižvelgus į jų einamas pareigas, kompetenciją ir darbo užsienio politikos srityje patirtį.

Asmens, išėjusio iš diplomatinės tarnybos, diplomatinis rangas

1. Asmuo ministro patarėjo, patarėjo, pirmojo sekretoriaus, antrojo sekretoriaus, trečiojo sekretoriaus ar atašė diplomatinį rangą turi iki gyvos galvos, jeigu į pensiją išeina iš diplomatinės tarnybos.
2. Asmeniui, kuris iki išeidamas iš diplomatinės tarnybos turėjo diplomatinį rangą, išskyrus nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus ar nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinius rangus, turėtasis diplomatinis rangas gali būti grąžintas.
3. Asmuo (išskyrus turintį nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus ar nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinį rangą), dirbęs pagal terminuotą diplomato tarnybos sutartį, diplomatinio rango netenka.

Rangų atėmimas

Diplomatinius rangus už diplomato priesaikos nesilaikymą gali atimti juos suteikęs Respublikos Prezidentas užsienio reikalų ministro teikimu arba užsienio reikalų ministras Atestacijos komisijos teikimu.
Fryzų salos

Fryzų salos (ol. Waddeneilanden; vok. Friesische Inseln; dan. Frisiske Øer) – trys salų grupės Šiaurės jūroje, prie Nyderlandų, Vokietijos ir Danijos krantų. Bendras plotas – apie 480 km².
Vakarų Fryzų salos priklauso Nyderlandams, Rytų Fryzų salos – Vokietijai, Šiaurės Fryzų salos (pagal Jutlandijos pusiasalio vakarinę pakrantę) – Vokietijai ir Danijai (Riomė, Fanė).
Paviršius žemas, smelėtas. Daug pušynų, kultūrinių pievų. Pagrindinis verslas – žvejyba. Auginami galvijai, avys. Yra kurortų.
Titas Tacijus

Titas Tacijus (Titas Tatijus, Titus Tatius; m. 748 m. pr. m. e.) – legendinis sabinų Kureso (Cures) miesto karalius pagal senovės Romos tradiciją.
Titas Tacijus po sabinių pagrobimo užpuolė Romą ir, padedamas išdavikės Tarpėjos (Tarpeia), užėmė Kapitolijų. Sabinės moterys įtikino Tacijų ir Romulą susitaikyti ir po to jie pakaitomis bendrai valdė romėnus ir sabinus. Pagal susitarimą Roma išlaikė savo pavadinimą, o visi jos gyventojai buvo vadinami romėnais, tuo tarpu visa bendruomenė buvo vadinama 'kviritais (Quirites), sabinai tapo valstybės dalimi, jie buvo priimami į gentis ir kurijas.

Susitarimas galiojo penkerius metus, jis pasibaigė žuvus Tacijui, kurį iš keršto nužudė Laviniumo (Lavinium) gyventojai. Toliau Romą valdė tik Romulas, ir Tacijaus pagal tradiciją nelaiko vienu iš septynių Romos karalių.
Pagal T. Momseną Tacijaus mirties istorija primena istorinį kraujo keršto uždraudimo perpasakojimą. Tacijus, kai kuriais aspektais primenantis Remą, yra eponiminis religinės Titijų kolegijos herojus. Titijus apie kolegiją pateikė du tradicinius aiškinimus – (a) kolegiją įkūrė pats Tacijus tam, kad išsaugotų sabinų kultą Romoje, (b) kolegiją įkūrė Romulas tam, kad pagerbtų Tacijų, ant kurio kapo kolegijos nariai kiekvienais metais atlikdavo aukojimą. Kolegija buvo nustojusi veikti respublikos laikų pabaigoje, ji vėl atgaivinta Augusto laikais ir egzistavo iki II a.
NKL 2006–2007 m. sezonas

NKL 2006–2007 metų sezonas – 2-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 16 klubų, suskirstytų į du pogrupius. Lygos čempione tapo Klaipėdos „Nafta-Uni-Lavitė“.
Kolno miesto herbas

Kolno miesto herbas (lenk. Herb Kolna) – Kolno miesto herbo skyde vaizduojamas Šv. Florijonas gesinantis gaisrą. Šį herbą miestui suteikė karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis 1765 m. spalio 13 dieną.
Narkūnų kapinynas

Kapinynas

Kapinynas yra smėlio ir žvyro kalvoje 750 m į pietryčius nuo Narkūnų piliakalnio, vadinamo Utenio Pilimi, 700 m į šiaurės vakarus nuo kelio Vilnius – Utena ir 100 m į vakarus nuo kelio Narkūnai – Šilinė. Apardytas dirbant žemės ūkio darbus.
Konstancos apskritis

Geografija

Visa teritorija yra plynoje, vietomis pelkėtoje žemumoje. Vakriniu pakraščiu teka Dunojus, sudarydamas protakas, salas ir senvages, o iš rytų skalauja Juodoji jūra, kurios pakrantėje yra limanų (Sinoės ežeras ir kt.). Dunojų ir jūrą jungia Dunojaus-Juodosios jūros kanalas.
UE Engordany

Istorija

Klubas įkurtas 2001 m.
Rugsėjo 2

Vardadieniai

Ingrida – Jauvydas – Protenis – Steponas – Vilgaudas – Vilgaudė
GP2 serija

Automobilis

Visos čempionato komandos naudoja tą patį automobilį. Jis surinktas iš Dallara važiuoklės ir 4 litrų darbinio tūrio Renault V8 variklio. Variklio sukuriama galia apytiksliai lygi 580 AG (432,5 kW). Vienintelis GP2 serijos padangų tiekėjas – Bridgestone. Naudojamos trijų mišinių glotnaus tipo padangos (minkštos, vidutinės ir kietos), taip pat padangos šlapioms važiavimo sąlygoms. Padangos, kuriomis bus lenktyniaujama konkrečiose lenktynėse, parenkamos gamintojo ir čempionato organizatorių prieš pat renginį.
2005 m. bandymų duomenimis, GP2 automobilis iki 200 km/h įsibėgėja per 6,7 s, o didžiausias išvystomas greitis siekia 320 km/h.

Lenktynių savaitgalis

Lenktynių savaitgalio penktadieniais lenktynininkai turi 30 minučių trukmės treniruotę ir tokios pačios trukmės kvalifikacinius važiavimus. Kvalifikacijoje nustatomos lenktynininkų starto pozicijos šeštadienio lenktynėms, kurių ilgis – 180 km. Lenktynių metų kiekvienas lenktynininkas privalo padaryti sustojimą, kurio metu turi būti pakeistos bent dvejos padangos.
Sekmadieniais vyksta 120 km ilgio sprinto lenktynės. Lenktynininkų rikiuotė sudaroma pagal šeštadienio lenktynių rezultatus, o pirmi 8 išdėstomi atvirkščia tvarka.