Manufaktūra

Manufaktūra (lot. manufactura rankų darbas, iš manus 'ranka' + facio 'darau') – pramoninės gamybos rūšis, paremta samdomuoju rankų darbu ir darbo pasidalijimu, kai atskirus produkcijos gamybos etapus atlieka darbuotojai, specializuojantys atskiruose darbo baruose; šį būdą taikanti įmonė. Samdomieji amatininkai dažniausiai rankomis atlikdavo tam tikras operacijas, be to, manufaktūroms nebuvo taikomi cechų reglamentai (statutai); šie veiksniai lėmė smarkiai padidėjusį darbo našumą.

Terminas

Iki pramonės revoliucijos daugelyje Vakarų Europos valstybių manufaktūra buvo tapatinama su fabriku. XVI–XVIII a. manufaktūra vadinta ne gamybos organizavimo forma, bet visa apdirbamoji gamyba apskritai. XIX a. Karlas Marksas manufaktūra ėmė vadinti istorinį ekonominį reiškinį – kapitalistinės gamybos vieną ankstyvųjų rūšių, kai individualaus kapitalisto (savininko) valdomoje įmonėje kiekvienas darbininkas atlieka tam tikrą operaciją, bet jo darbas dar paremtas amatininkiška technika (t. y. nenaudojamos mašinos).

Istorija

Pirmosios manufaktūros pradėjo kurtis XIII a. Flandrijoje ir Italijoje, XIV–XV a. Italijos miestuose–valstybėse, suklestėjo XVI–XVII a. Olandijoje, paplito Didžiojoje Britanijoje, Prancūzijoje ir kitose Vakarų Europos šalyse. XVII–XVIII a. manufaktūros tapo labiausiai paplitusiomis bendrovėmis Didžiojoje Britanijoje. Tai buvo verpimo manufaktūros, kurios ir tapo pirminio kapitalizmo pradžia Briugėje, Sienoje, Florencijoje. Florencijoje buvo vilnos audimo, Venecijoje ir Genujoje – laivų statybos manufaktūros, Toskanoje ir Lombardijoje – vario ir sidabro rūdynai.
Didžiosios Britanijos manufaktūrose buvo audžiami vilnoniai audiniai, gaminama avalynė, metalo dirbiniai – adatos, peiliai, spynos, viela. Dažnai tokios manufaktūros kurdavosi vienuolynų pastatuose, kuriuos po Reformacijos savininkai pirkdavo iš karaliaus. Tokiose patalpose galėdavo būti įrengta iki 200 audimo staklių, kurias prižiūrėdavo 200 žmonių, jiems padėdavo ir verpstes ruošdavo 200 vaikų, gretimose patalpose 100 moterų šukuodavo vilną, 100 mergaičių ją verpdavo. Didelės manufaktūros statė laivus, vėliau atsirado anglies, geležies rūdos, alavo, švino gamybos manufaktūros.
Dėl manufaktūrų XVI a. pradėjo mažėti cechų reikšmė. Amatų dirbtuvės nebegalėjo konkuruoti su manufaktūromis, kurios naudojo naują techniką. Daug amatininkų ir bežemių valstiečių tapo samdomaisiais darbininkais. XVII a. manufaktūroms prireikė didelio skaičiaus darbuotojų. Darbo sąlygos manufaktūrose, ypač centralizuotose buvo sunkios: darbo diena truko 14–16 val., buvo priimti įstatymai, numatantys griežtas bausmes už darbo drausmės nesilaikymą. Dėl nedidelio darbo užmokesčio daugelis šeimų buvo priverstos į manufaktūras išleisti dirbti moteris ir vaikus, net mažamečius, kurių darbas buvo apmokamas mažiau negu vyrų.

Dabartis

Manufaktūros dar pilnai nėra prapuolusios iš istorijos. Daug besivystančių valstybių ekonomikų toliau paremtos įvairių versijų manufaktūromis. Pvz: didžioji dalis drabužių Indijoje pasiuvama nedidelėse manufaktūrose.
Taip pat manufaktūrų yra ir išsivysčiusiose valstybėse. Tokia sistema išsilaiko prabangos prekių sektoriuje (Pvz: unikalių automobilių gamyba, siuvimas mados namuose, juvelyrų darbas ir t. t.). Manufaktūrose pagaminama didelė dalis aukštų technologijų (angl. „hi-tech“), taip pat didelė dalis kosminės pramonės ir unikalių įrenginių. Panašus gamybos charakteris išsilaikė gaminant laboratorijų įrangą ir sintezuojant cheminius junginius, kurie naudojami nedideliais kiekiais.