google/wiki40b huggingface dataset:
Žemutiniai Kaniūkai

Istorija

Anksčiau kaimas buvo Užliedžių apylinkėje, XX a. pabaigoje prijungtas prie Kauno miesto.
Žemutiniuose Kaniūkuose 1937–1940 m. veikė laisvamanių kapinės.
Monotipas

Monotipas (gr. monos – vienas + typos – atspaudas) – automatinė raidžių liejimo ir rinkimo mašina. Susideda iš programinio įtaiso ir raidžių liejimo automato. Spaudydamas programinio įtaiso klaviatūros klavišus, operatorius perforuoja popieriaus juostą, valdančią raidžių liejimo automatą – užprogramuoja spaudos ženklus ir tarpus. Įdėjus perforuotą juostą į liejimo aparatą, gaunamas iš atskirų literų sudarytas rinkinys iškiliosios spaudos formai.
Kaišiadorys

Pavadinimo kilmė

Kaišiadorių vardas savotiškas savo arabiška kilme. Miesto vardas kildinamas iš kilmingo totoriaus, gyvenusio šiose vietose dar XVI a., vardo Chašaidaras – tai samplaikinis darinys iš dviejų arabiškų vardų Hadži (Chadži) – „piligrimas į Meką“ + Haidar – „liūtas“. Palaipsniui gyvenvietė įgavo Kaišiadorių pavadinimą. 
Kita versija teigia, kad pavadinimas galėjęs kilti nuo žodžių kašė (slavybė, reiškianti „krepšys, pintinė“) + daryti („dirbti, gaminti“), taigi, turėtų reikšti „krepšių gamintojus, dirbėjus“. Pirmasis pavadinimo sandas galėjo būti ir nuo žodžio kaištis („volė, kamštis, kuolelis kam nors užkimšti“ ir pan.), tuomet galėjo reikšti „kaiščių dirbėjas“. Tačiau abiem pastarosioms versijoms pagrįsti trūksta istorinio pagrindo, kadangi prie geležinkelio kuriantis gyvenvietei tokie amatai neturėjo esminės svarbos.
Liaudies etimologija miesto pavadinimą kildina iš XIX a., kai caro laikais buvo statomas geležinkelis, o gyventojai vis klausdavo kū čia dara? („ką čia daro?“).
1862 m. miestas vadintas lenk. Koszedary, 1905 m. rus. Кошедары, 1906 m. – Kašedarai, 1926 m. – Kaišedorys . Tarpukariu buvo vartojama vienaskaitinė forma (t. y. kilmininkas ne Kaišiadorių, bet Kaišiadorio, Kaišedorio).

Pramonė

Mieste yra turizmo ir verslo informacijos centras, vienas didžiausių Lietuvoje pramoninių paukštynų (UAB „Kaišiadorių paukštynas“). Taip pat yra dar vienas „Girelės paukštynas“. Veikia duonos kepykla „Gudobelė“, medinių langų, durų ir surenkamų namų gamintojas UAB „Roda“, chemijos produktų gamybos ir pardavimo įmonė UAB „Savingė“, baldų gamintojas „Nemuno baldai“, statybos įmonė „Kaišiadorių statyba“.
Viešasis transportas

Viešasis transportas yra modernus asmenų pervežimo būdas, kai naudojamos transporto priemonės, galinčios pervežti didelį kiekį žmonių per trumpą laiką. Už viešojo transporto paslaugas paprastai mokama perkant atitinkamą vienkartinį ar daugkartinį (savaitei, mėnesiui, metams) bilietą.
Daugeliu atveju (Anglijoje, Vokietijoje, Šveicarijoje) pastebima tendencija santykinai daugiausia užmokesčio reikalauti jei viešuoju transportu norima pasinaudoti nedaug (ilgėjant atstumui ar važinėjant nuolat kilometro kaina mažėja). Daug kur populiarios pusės ar trijų ketvirčių kainos kortelės, kurias nusipirkus visi likę bilietai metus laiko parduodami už pigesnę kainą. Paprastai taip pat siekiama susitarti ir dėl to paties bilieto galiojimo įvairiose transporto priemonėse, net jei jos priklauso skirtingiems vežėjams. Veikla koordinuojama ir derinant tvarkaraščius, kad keleiviui nereikėtų per ilgai laukti persėdant tarpinėje stotelėje.
Viešojo transporto srityje taip pat pastebimas dėsningumas, jog kai kada gali būti naudinga išlaikyti formaliai nepelningą, periferiją aptarnaujantį transportą, jei jis teikia keleivių srautą didžiosioms, pelną nešančioms linijoms. Pradėjęs kelionę viešuoju transportu keleivis gali keisti transporto priemonę, tačiau jei išvykstama privačiu transportu, kelionės metu jis į viešąjį pakeičiamas labai retai.
Viešojo transporto paslaugų tiekėjais gali būti valstybinės, viešosios ar privačios organizacijos, o šių paslaugų tiekimą paprastai prižiūri valstybinės arba savivaldos institucijos, kontroliuojančios paslaugų kokybę, maršrutus, kainas.

Viešasis transportas Lietuvoje

Lietuvoje viešajam transportui naudojami autobusai, troleibusai, maršrutiniai taksi. Lietuvoje stambiausios viešojo transporto sistemos yra: Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje.

Tramvajus Lietuvoje

Yra svarstoma įrengti tramvajų Vilniuje. Klaipėdoje tramvajus veikė iki 1934 m., kuomet privataus vietinio radijo stoties savininkas pareikalavo tramvajų uždaryti, nes jis kėlė vadinamuosius „radijo bangų trukdžius“. Vėliau, sovietmečiu, tramvajus buvo atgaivintas, bet buvo nepopuliarus, ir praėjus vos 9 metams po jo įrengimo, buvo uždarytas.
Peras Boš Chimpera

Biografija

Barselonos universitete studijavo teisę ir filologiją; 1911 m. filologijos daktaras. U. fon Vilamovic-Melendorfo paskatintas 1911–1915 m. Berlyne studijavo archeologiją ir istoriją.
1916–1939 m. Katalonijos archeologijos tarnybos direktorius. 1917–1939 m. Barselonos universiteto dėstytojas, 1933 m. rektorius. 1931–1933 m. Katalonijos teisingumo ministras. 1932 m. Barselonoje įkūrė archeologijos muziejų, jam vadovavo. 1932 m. organizavo pirmąjį tarptautinį archeologų kongresą Londone. 1939 m. emigravo į Didžiąją Britaniją, nuo 1942 m. Meksikos universiteto profesorius, nuo 1954 m. dirbo ir Meksikos Antropologijos institute. 1971 m. įgijo Meksikos pilietybę.
LGBT judėjimai

Tikslai

Nors daugelyje šalių teisės aktai gina homoseksualų teises, lesbietės ir gėjai iki šiol dažnai susiduria su nusistovėjusia diskriminacija, kartais peraugančia į atvirą priešiškumą, pažeminimą ir fizinį smurtą. Dirbančių LGBT lygių teisių srityje organizacijų nuomone, tokios pažiūros grindžiamos dezinformacija, baime, netolerancija ar tam tikra ideologija; teigiama, kad prietarų prieš homoseksualus jėga visuomenėje yra tiesiogiai susijusi su nusikalstamu statusu, kuris buvo primestas homoseksualiems santykiams įstatymu, priešišku katalikybės požiūriu į homoseksualumą ir nepagrįsta, nelogiška baime.
LGBT judėjimo atstovų teigimu, dezinformacija vyrauja formuojant nuomonę, kad AIDS yra „gėjų nelaimė“, bei kuriant mitą esą homoseksualumas susijęs su prievarta prieš vaikus. Kaip teigia projekto EQUAL Lietuvoje atstovai, „Ideologija, kuri grindžiama prietarais ir diskriminacija prieš gėjus ir lesbietes, visada įrodinėja, kad heteroseksualumas „normalus“ arba „natūralus“, o homoseksualumas – „nenormalus“ arba „perversiškas“. Heteroseksualūs santykiai pateikiami kaip pranašesni – taip pat kaip ir kitose prietarų srityse.“ Dėl šių priežasčių LGBT organizacijos visame pasaulyje dirba tam, kad sumažintų gėjų ir lesbiečių atskirtį kurdamos informacijos ir komunikacijos tinklus bei homoseksualų informacijos ir paramos centrus; jos taip pat skleidžia informaciją apie homoseksualumą visuomeninėms institucijoms siekdamos mažinti homoseksualų diskriminaciją bei kitas homofobijos apraiškas; dalyvauja rengiant antidiskriminacinius ir registruotos partnerystės įstatymus; organizuoja visuomeninius ir kultūrinius renginius homoseksualams.

Opozicija

LGBT judėjimai yra pastovus įvairių organizacijų bei asmenų kritikos objektas dėl moralinių, religinių ir kitų prieštaravimų homoseksualumui. Tyrimai parodė, kad neigiamai homoseksualumą vertinantys žmonės dažniausiai yra vyriškos lyties, vyresnio amžiaus, religingi, konservatyvių pažiūrų. Tokios socialinės grupės taip pat yra labiau linkusios turėti negatyvią nuomonę dėl kitų mažumų grupių bei palaikyti tradicines lyčių roles.
Juozas Jarašūnas

Biografija

1958–1962 m. mokėsi Pasvalio rajono Pušaloto septynmetėje mokykloje, 1969 m. baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą, 1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
1969–1971 m. „Tarybinio žodžio“ kolūkio brigadininkas, 1971–1976 m. „Artojo“ kolūkio pirmininkas, 1976–1977 m. Krinčino kolūkio pirmininko pavaduotojas, nuo 1978 m. „Draugystės“ kolūkio, 1992 m. Žemės ūkio bendrovės „Draugystė“ pirmininkas.
1989 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
1985–1990 m. LTSR Aukščiausios tarybos deputatas, 1990–1995 m. Pasvalio rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pasvalio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Genė (g. 1946).
Lietuvos istorikų komitetas

Lietuvos istorikų komitetas, Lietuvos nacionalinis istorikų komitetas – Lietuvos istorikams profesionalams atstovaujanti institucija, veikianti Kaune, Donelaičio 58.

Veikla

Lietuvos istorikų komitetas formaliai įsteigtas 1996 m. Nutraukus veiklą Lietuvos istorijos draugijai, 2004 m. sausio mėn. nutarta suaktyvinti Lietuvos istorikų komiteto veiklą. 2004 m. balandžio mėn. Lietuvos istorijos institute įvyko pagrindinių istorijos mokslo institucijų atstovų, deleguotų į komitetą, posėdis, išrinkta komiteto vadovybė.
Lietuvos istorikų komitetas sudaromas iš 12 narių, deleguotų istorijos mokslo institucijų. Komiteto kadencija – 5 metai. Lietuvos istorikų komitetas – Tarptautinio istorijos mokslų komiteto (Comitė International des Sciences Historiques) narys. Lietuvos istorikų komitetas siekia koordinuoti Lietuvos istorijos mokslą, pirmiausia – didelius projektus, kuriems įgyvendinti reikia jungtinių istorikų pajėgų, skatinti mokslininkų ir mokslinių centrų bendravimą, propaguoti Lietuvos istorijos mokslo laimėjimus ir reprezentuoti jį pasaulyje. Lietuvos istorikai skatinami dalyvauti tarptautiniuose moksliniuose renginiuose, ieškoti būdų ir formų istorikams mokslininkams dalyvauti viešajame Lietuvos valstybės gyvenime, bendradarbiauti su valstybės ir visuomeninėmis institucijomis, diegti tarptautinius profesinės etikos principus. 2005 m. rugsėjo mėn. komiteto iniciatyva sušauktas pirmasis Lietuvos istorikų suvažiavimas.
Adomo obuolys

Adomo obuolys – lytinio brendimo metu atsirandantis antrinis lytinis požymis. Kai bręstant gerklos dėl hormonų poveikio vyrų gerklėje didėja, jos išsikiša į priekį. Dauguma moterų neturi Adomo obuolio, nes jų gerklos neauga taip stipriai, kaip vyrų. Adomo obuolys lemia žemesnį balsą, todėl daugumos vyrų balsai būna žemi. Moterų balsai taip pat gali tapti žemi, jei jų gerklos lytinio brendimo metu padidėja.
Pavadinimas „Adomo obuolys“ kilo iš legendos, pasakojančios, kaip Adomas Edeno soduose suvalgė gabalėlį obuolio ir šis įstrigo jo gerklėje. Medicinoje Adomo obuolys kartais vadinamas prominentia laryngea.
Lafcadio Hearn

Jaunystės metai

Gimė Lefkados saloje (Lefkas; iš čia jo vardas), Graikijoje, Airijos kariuomenės chirurgo Čarlzo Herno ir graikų tautybės Rosos Antonijos Kasimati sūnus. Būdamas šešerių metų persikėlė į Dubliną, kur mokėsi katalikiškame College Durham koledže (po nelaimingo atsitikimo nebematė kairiąja akimi). Anksti susipažino su Dublino kultūra.

Gyvenimas JAV

1869 metais persikėlė į Sinsinatį, Ohajų (JAV), kur gyveno visiškam skurde, (manoma, dėl to vėliausiai turėjo psichikos sutrikimų – (obsesijos ir paranoja)). Galiausiai, įsidarbino žurnalistu laikraštyje, kuriame atsiskleidė jo kaip rašytojo talentas. 1876 metais užmezgė ryšį su afroamerikiete Alethea Foley, tai sukėlė skandalą, kadangi tokie „tarp-rasiniai“ konkubinatai tuomet Ohajuje buvo teisiškai uždrausti. Dėl to buvo atleistas iš darbo ir kitais metais persikėlė į Naująjį Orleaną. 1888 m. dirbo žurnalistu laikraštyje „Times Democrat“. Daugiausiai rašė apie vietinę prancūzų kultūrą ir Voodoo kultą. Taip pat vertė Gi de Mopasano apsakymus.

Gyvenimas Japonijoje

1889 metais kaip spaudos korespondentas išvažiavo į Japoniją. Nutaręs likti šioje šalyje Hernas įsidarbino anglų kalbos mokytoju Macujės mieste. 1891 vedė vietinio samurajaus Secu Koidzumio (Setsu Koizumi) dukrą, taip gavo Japonijos pilietybę ir pakeitė pavardę į Koidzumis Jakumas (Koizumi Yakumo). Tais pačiais metais persikėlė į Kumamotą. Dirbdamas mokytoju parašė pirmąją savo knygą skirtą Japonijai „Glimpses of Unfamiliar Japan“ (1894 m.). Nuo 1896 metų iki 1903 m. dėstė anglų kalbą Tokijo universitete. Puikiai mokėjo japonų kalbą.
Jo knygos, skirtos kultūrai, folklorui, japonų papročiams ir tikėjimams, buvo labai populiarios Vakaruose ir priskiriamos prie kruopštaus Japonijos aprašymo iš Meidži eros laikotarpio. Iki mirties likus pusei metų, pradėjo dėstyti Tokijuje, Vasedos universitete. Mirė nuo širdies nepakankamumo.
Vladislav Kondratovič

Biografija

2002 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete baigė vadybą ir verslo administravimą.
Vilniaus rajono savivaldybės administracijos Investicijų skyriaus vedėjas.
Lietuvos lenkų rinkimų akcijos narys. 2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė. 
Nemėžio bendruomenės pirmininkas, Blaivios gyvensenos, sveikatos, sporto ir turizmo draugijos „Optimalietis“ prezidentas, Lietuvos sveikuolių sąjungos valdybos narys.
Žmona Natalija, vaikai Darjuš, Albert, Karol.
Leckava

Aplinkinės gyvenvietės

Tulnikiai – 6 km
MAŽEIKIAI – 12 km

Pavadinimo kilmė

XVII a. 1-ojoje pusėje vietos katalikybę skatino Žemaičių seniūnas Jonas Alfonsas Liackis. Todėl vietos gyventojai bažnyčią ir vietovę vadino jo vardu (pridedant slavišką priesagą -ava).
Tufas

Tufas – uoliena, susidariusi iš vulkaninių pelenų, išmestų ugnikalnio išsiveržimo metu. Priklauso piroklastinių uolienų grupei (nuosėdinės uolienos). Smulkios dalelės susicementuoja ir uoliena tampa labai tvirta bei lengvai apdirbama, todėl vulkaninis tufas dažnai naudojamas kaip statybinė medžiaga. Iš jo pastatyti tokie statiniai kaip Servijaus siena, moai, Lalibelos šventyklos.
Tufu taip pat vadinamas travertinas (klintinis tufas) bei geizeritas (silicio tufas).
Breslauja

Istorija

Breslauja pirmą kartą minima Bychovco kronikos legendinėje dalyje 1065 m., kai lietuviai puolė XI a. pastatytą Breslaujos pilį. XI a. – XII a. Breslauja priklausė Polocko kunigaikštystei, nuo XIII a. iki 1794 m. – Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Carų laikais buvo Lietuvos Vilniaus gubernijos dalis. Po gubernijos išskaidymo 1843 m. Breslauja pateko į Kauno gubernijos sudėtį (iki 1915 m.). XIV a. pradžioje tapo didžiojo kunigaikščio valda. Breslaujos pilis (XVIII a. pabaigoje sunyko) gynė šiaurės rytų Lietuvą nuo Livonijos ordino. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto įsakymu apie 1420 m. pastatyta bažnyčia ir cerkvė.
Miesto teisės 1500–1795 m. ir nuo 1932 m. 1792 m. suteiktas herbas. Nuo XVI a. pradžios iki 1793 m., 1801–1808 m. ir 1920–1939 m. Breslaujos apskrities, 1793–1795 m. Breslaujos vaivadijos, 1808–1939 m. Breslaujos valsčiaus centras. Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijai. Pagal 1920 m. Lietuvos-Sovietų Rusijos sutartį atiteko Lietuvai, bet 1920 m. okupavo Lenkija. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. 1944 m. priskirta Polocko sričiai, 1954 m. – Maladečinos sričiai, nuo 1960 m. – Vitebsko sričiai.

Lietuviai

Breslaujos apylinkės priklauso senosios lietuvių etninės teritorijos šiaurės rytinei daliai. Čia nuo seno gyventa lietuvių: į rytus nuo Breslaujos – Drujos, Ikaznės, Jodų apylinkėse. Manoma, kad baltarusių kaimai buvo įsiterpę tarp lietuvių gyvenamųjų vietų palei Drujos upę ir prie Breslaujos. Daugelis kaimų pavadinimų slaviški, tarp gyventojų vyrauja stačiatikiai, dažniausiai buvę unitai. Breslaujos apylinkėse ir į rytus nuo Breslaujos apsigyveno rusų sentikių. Lietuviškai kalbėta ne tik apie Breslaują, bet ir 50 km į rytus nuo jos.
1920 m. Lietuvos-Rusijos sutartimi numatytos Lietuvos sienos – apie Paguostą, Jodus, Miorus, Leonpolę. Manoma, kad šių žemių lietuviai dar XVII a. ėmė slavėti. Tuomet slavėta lėtai – buvo kalbama ir lietuviškai, ir baltarusiškai. XIX a. antroje pusėje slavėjimas paspartėjo, tačiau ir XX a. pradžioje Ikaznės apylinkėse dar buvo kalbama lietuviškai. 1908–1911 m. Breslaujos bažnyčioje evangelija skaityta lietuviškai, net ir XX a. pabaigoje dalies išpažinčių klausyta lietuvių kalba. Breslauja su apylinkėmis iki 1926 m. priklausė žemaičių – Telšių vyskupijai.
Breslaujos valsčiaus vakarinėje dalyje lietuvybė išliko ilgiausiai – čia tik XX a. pradėta slavėti. Iki 1927 m. apskrityje veikė 8 lietuviškos mokyklos, jas uždraudus įsteigti 9 lietuvių vaikų darželiai, vėliau veikė tik Šv. Kazimiero draugijos skyriai – 1933 m. – 28, 1934 m. – 36, bet iki 1937 m. visi uždaryti. Lenkų kalba tapo oficialia, lietuviškai kalbėta namuose, iš dalies ir bažnyčioje. XX a. pabaigoje lietuviškai dar buvo kalbama Ūsionyse, Bužionyse, Juodelėnuose. Jie priskiriami Apso salai.
1998 m. birželio 17 d. Baltosios kaimo klube įkurta Breslaujos rajono lietuvių kultūros draugija, rugsėjo 23 d. ji įregistruota kaip Breslaujos rajono lietuvių bendruomenė.
Jonagunis

Geografija

Jonagunis yra 108 km į rytus nuo Taivano, Riūkiū salyno, kuris yra tarp Rytų Kinijos jūros ir Ramiojo vandenyno, pabaigoje.
Salos plotas 28,88 km² ir yra 1700 gyventojų, vidutinė metinė temperatūra yra 23,9 °C ir iškrenta 3000 mm. Visa sala priklauso Jonagunio miestui, saloje yra trys miesteliai Sonai, Kubura ir Higava. Riūkiū karalystė salą užėmė 1610 m.
Saloje esantis Irazakio kyšulys yra labiausiai į vakarus nutolęs Japonijos taškas. Sakoma, kad giedrą dieną iš čia matomas Taivanas.

Istorija

Iki paskutinio ledynmečio Jonagunis buvo žemyno dalimi.
XII a. sala buvo prijungta prie Riūkiū karalystės. XVII a. Jonagunis tapo Sacumos žemės dalimi. 1879 m. sala formaliai tapo Japonijos dalimi.
Iki XX a. pradžios Jonagunis buvo Jaejama kaimo, kuris apėmė Jaejama salas, dalimi. 1948 m. sala tapo atskiru kaimu. 1945-1972 m. salą užėmė JAV, o grąžinus Japonijai ji tapo Okinavos prefektūros dalimi.
1998 m. gegužės 4 d. dalį salos sugriovė povandeninis žemės drebėjimas.

Vietinės įžymybės

Jonagunis žinomas dėl hanazakės 120 stiprumo iš ryžių pagaminto distiliuoto spirito (avamoris), kuris gaminamas tik šioje saloje.
Iš Jonagunio kilusi ypatinga arklių veislė, pavadinta pagal salos pavadinimą.
Jonagunį mėgsta narai, nes žiemą aplink salą renkasi kūjarykliai.
Po 1980 m. narai aptiko įdomią uolų sankaupą prie pietinio salos taško. Vadinamasis Jonagunio monumentas turi į laiptus panašias terasas su aštriais kampais, tad kai kurie mokslininkai mano, kad uolos yra dirbtinės kilmės (arba iš dalies apdorotos) prieš tūkstančius metų.
Carmela Corren

Biografija

Carmela Corren (mergautinė pavardė Bizman) gimė Tel Avive. Nors vaikystėje svajojo tapti šokėja, likimas susiklostė taip, kad Carmela buvo atrasta JAV televizijos prodiuserio Ed Sullivan. Tokiu būdu Carmela rengė pasirodymus Niujorke, vėliau – ir Pietų Afrikos klubuose, nusifilmavo keliuose filmuose ir televizijos laidose. Carmela Corren išpopuliarėjo Vokietijoje, Šveicarijoje ir Austrijoje.
1963 metais, kaip Austrijos atstovė 1963 m. „Eurovizijoje“, atlikėja su daina „Vielleicht geschieht ein Wunder“ (liet. Galbūt stebuklas įvyks) iš kitų valstybių gavo 16 taškų ir užėmė 7 vietą tarp 16 dalyvių.
1966–1970 m. buvo ištekėjusi už muzikos prodiuserio Horst Geiger, su kuriuo turi dukrą ir sūnų. Šiuo metu atlikėja gyvena Floridoje.
Kristina Kazlauskaitė

Kristina Kazlauskaitė (g. 1953 m. vasario 13 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir televizijos aktorė.

Biografija

1975 m. baigė Lietuvos konservatorijos D. Tamulevičiūtės klasę. Nuo 1975 m. Jaunimo teatro aktorė. Raiškių dramatiškų ir komedinių vaidmenų sukūrė D. Tamulevičiūtės, I. Bučienės, E. Nekrošiaus, A. Latėno spektakliuose. Sukūrė vaidmenų kino ir televizijos filmuose, televizijos laidose („Dviračio šou“, nuo 1999 m.). 2007 m. kartu su triatlonininku Vidmantu Urbonu dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai“, kuriame užėmė 3-ąją vietą ir laimėjo bronzinius mikrofonus, o 2010–2011 m. tapo viena iš šios laidos komisijos narių.
2009 metų pabaigoje, įkūrė Kristinos Kazlauskaitės dramos būrelį, skirtą vaikams bei suaugusiems.
Lietuvos didysis pakamaris

Lietuvos didysis pakamaris (lenk. podkomorzy wielki litewski) – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro valdžios pareigūnų.
Pareigybę įsteigė Vladislovas Jogaila apie 1398 m.

Įgaliojimai

Lietuvos didysis pakamaris turėjo panašius įgaliojimus, kai ir Karūnos dvaro pakamaris, tik šios pareigos buvo laikomos mažiau prestižinės, nes Karūnos dvaro pakamaris beveik visada buvo greta karaliaus ir turėjo nemažą įtaką dvare. Lietuvos didysis pakamaris perimdavo Karūnos dvaro funkcijas tik kai karalius būdavo Lietuvoje.
Pagrindinė Didžiojo pakamario funkcija buvo karaliaus saugumas dvare, be to, jis priimdavo miestelėnų prašymus karaliui, parengdavo juos ir perduodavo karaliui.
Juzumų apylinkė

Istorija

Įkurta 1940 m. pabaigoje, atkurta 1944 m. pabaigoje vietoje Juzumų seniūnijos. Priklausė Darbėnų valsčiui (Kretingos apskritis), 1950 m. birželio 20 d. priskirta naujai įkurtam Kretingos rajonui. 1954 m. rugsėjo 10 d. prijungta prie Darbėnų apylinkės, Laukžemės apylinkės ir Lazdininkų apylinkės.
Kaftanas

Kaftanas (arab. عَرَبِيّ = qafṭān) – ilgas viršutinis vyrų drabužis. Siauras, vieneiliu arba dvieiliu užsegimu, ilgomis rankovėmis, dažniausiai sujuosiamas per liemenį. Būdavo siuvamas iš aksomo, milo arba gelumbės.
Mšcivujė

Istorija

Pasak archyvų, daugiau kaip 4000 žydų iš Malų Plocko, Statisko, Kolnos ir Lomzės kaimų buvo nušauti Mšcivujėje.
Airijos ekonomika

Darbo rinka

Minimalus valandos darbo užmokestis Airijoje siekia 8,90 euro. Tai vienas didžiausių minimalių atlyginimų tarp Europos Sąjungos valstybių. Airijos darbo rinka buvo gana radikaliai liberalizuota, panaikinti barjerai laisvam darbuotojų, prekių, paslaugų ir kapitalo judėjimui iš užsienio valstybių.
Eretrija

Nuo archainio iki romėnų laikotarpio

Seniausi radiniai rodo, kad miestas įkurtas IX a. pr. m. e. Jis tikriausiai buvo įkurtas kaip Lefkandžio, buvusio 15 km į vakarus, uostas. Graikiškai ἐρέτης yra irklininkas, tad Eretrija yra "Irklininkų miestas". Miesto gyventojų skaičius ir svarba išaugo po Lefkandžio gaisro 825 m. pr. m. e.
Homeras pirmasis paminėjo Eretriją, teigdamas, kad miestas pasiuntė laivus į Trojos karą. VIII a. pr. m. e. Eretrija ir Chalkidė, konkurentai ir kaimynai buvo klestintys ir turtingi pirklių miestai. Eretrija valdė tokias Egėjo salas kaip Andras, Tenas, Kejas bei turėjo žemių Bojotijoje. Miestas taip pat dalyvavo kolonizacijoje ir su Chalkide įkūrė Pitekosajų ir Kumus Italijoje.
VIII a. pr. m. e. pabaigoje Chalkidė su Eretrija kariavo ilgą karą dėl Lelantino lygumos. Mažai žinoma apie karą, bet aišku, kad Eretrija kartu su Lefkandžiu buvo nugalėti, miestas buvo sugriautas, prarado žemes Bojotijoje ir Egėjo salas. Po to Chalkidė ir Eretrija mažai turėjo įtakos Graikijos politikoje.
Po pralaimėjimo Eretrija tęsė kolonizaciją. Įkūrė miestus šiaurės Egėjuje, Makedonijoje, Italijoje ir Sicilijoje.
Eretrijos gyventojai buvo jonėnai ir naturalūs Atėnų sąjungininkai. Kai Anatolijos jonėnai sukilo prieš persus 499 m. pr. m. e. abu miestai pasiuntė pagalbą. Viena iš priežasčių – Miletas rėmė Eretriją per Lelantino karą. Tad įsiveržęs į Graikiją Darijus I nusprendė nubausti Eretriją. Jo generolas Datis 490 m. pr. m. e. nusiaubė ir sudegino miestą, o jo gyventojus ištrėmė į Mesopotamiją. Apolono šventykla, pastatyta 510 m. pr. m. e., buvo sugriauta persų.
Eretrija buvo greitai atstatyta, o jos 600 hoplitų dalyvavo Platėjos mūšyje. V a. pr. m. e. visa Euboja priklausė Delo sąjungai. Eretrija ir kiti Eubojos miestai sukilo prieš Atėnų savbivalę 446 m. pr. m. e., bet nesėkmingai. Per Peloponeso karą Eretrija buvo Atėnų sąjungininkė prieš Korintą ir Spartą. Bet vėl kilo nepasitenkinimas Atėnais ir po Eretrijos mūšio 411 m. pr. m. e. Eubojos miestai sukilo.
Po pralaimėjimo Spartai 404 m. pr. m. e. Atėnai atsigavo ir vėl užėmė Euboją, kuri buvo svarbus grūdų šaltinis. Po 349 m. pr. m. e. maišto Atėnai nebeatgavo Eretrijos. 343 m. pr. m. e. mieste valdžią gavo Pilypo II sąjungininkai, bet Demosteno vadovaujami Atėnai jį užėmė 341 m. pr. m. e.
Po Cheronėjos mūšio, kuriame makedoniečiai nugalėjo nepriklausomus graikų miestus, Eretrija tapo provincijos miestu. 198 m. pr. m. e. miestą nusiaubė romėnai, o per Mitridato karą 87 m. pr. m. e. jis buvo sugriautas ir galutinai apleistas.

Šių laikų miestas

Šiuolaikinė Eretrija įkurta 1824 m., po Graikijos nepriklausomybės ir yra populiarus pajūrio kurortas. Lefkandžio ir Eretrijos radiniai yra Eretrijos muziejuje. Griuvėsiai yra šiauriniame miesto pakraštyje.
Tarsas

Istorija

Tarsas įkurtas prieš 4000 metų. Jis buvo istorinio Kilikijos regiono sostine. Miestą valdė hetitai, persai, makedoniečiai, seldžiukai, romėnai.

Žymūs žmonės

Tarse gimė Šv. Paulius. Manoma, kad čia pirmąkart susitiko Markas Antonijus su Kleopatra.
Gvangjangas

Istorija

Dabartinis Gvangjango miestas sudarytas sujungus keletą gyvenviečių.