google/wiki40b huggingface dataset:
Petankė

Petankė (pranc. pétanque – [pe.tɑ̃k]) – sporto šaka su metaliniais rutuliais, kurios esmė mesti metalinį rutulį kuo arčiau medinio, vadinamo kašanetu (pranc. cochonnet). Žaidimo paviršius neturi standarto. Rekomenduojama žaisti ant ne per daug minkšto (smėlis) ar kieto (betonas) paviršiaus. Žaidimo danga turėtų būti pakankamai lygi, kad žaidėjas galėtų numatyti rutulio riedėjimo kelią. Petankė yra sporto šaka, kurioje varžytis gali visi nepriklausomai nuo lyties, amžiaus ar sugebėjimų. Petankėje derinami fiziniai ir protiniai įgūdžiai.

Istorija

Senovės Graikijos laikais buvo žaidžiami metimo į tolį žaidimai su monetomis, vėliau plokščiomis plytomis, akmeniniais kamuoliais. Tai vyko apie VI a. prieš mūsų erą. Senovės Romos gyventojai patobulino žaidimą ir pridėjo tikslą, šalia kurio kuo arčiau reikėjo mesti akmenis. Toks žaidimas imtas vadinti boče. Vėliau kamuoliai buvo pakeisti mediniais. Iki XVII a. panašūs žaidimai buvo uždrausti.
1907 m. prancūzas Jules Lenoir Boulodrome iš La Sjotos miestelio, netoli Marselio, patobulino iki tol populiarų kamuolių žaidimą boule lyonnaise ir sukūrė pétanque.
1910 m. surengtas pirmasis petankės čempionatas ir nuo to laiko šis žaidimas nuolat populiarėjo. Nacionalinė petankės federacija įkurta 1958 m. Marselyje ir 2002 m. turėjo apie 600 000 narių iš 52 valstybių.
Pirmasis pasaulio petankės čempionatas buvo surengtas 1959 m.

Rutuliai

Komplektą sudaro 3 rutuliai.
Rutuliai skirstomi į lauko ir vidaus, varžybų ir laisvalaikio. Būna pagaminti iš plieno arba PVC medžiagos.
Beveik visi rutuliai pagaminti iš plieno yra: arba iš nerūdijančio plieno arba iš anglinio plieno (angl. carbon steel). Pagal metalo kietumą skirstomi į kietus, minkštus ir pusiau minkštus.

Varžybų rutuliai

Varžybų rutuliai – sertifikuoti Tarptautinės petankės federacijos (FIPJP), naudoti jos sankcionuotose turnyruose. Jiems keliami griežti standartai. Rutuliai visada turi būti tuščiaviduriai, turi patekti į apibrėžtas dydžių ir svorių ribas – skersmuo  70,5–80 mm ir svoris 650–800 g. Ant rutulių turi būtinai matytis svoris ir unikalus numeris. 
Vaikai iki 11 metų varžybose gali naudoti taip vad. junior rutulius, kurie yra 65 mm skersmens ir 600 g svorio.

Laisvalaikio rutuliai

Laisvalaikio rutuliai – nebrangūs, skirti laisvalaikio pasižaidimui, neturint didesnio tikslo petankėje, tiesiog laiko praleidimui. Jie dažniausiai yra vienodo dydžio ir svorio, metaliniai su smėlio ar betono užpildu, pigesni. Gali būti blizgūs su chromo paviršiumi arba juodai dažyti. Metalas, iš kurio jis pagamintas, dažniausiai bus iš prastesnės kokybės nei varžybų rutuliai.
PVC medžiagos rutulių svoris ir dydis yra artimesnis varžybiniams rutuliams, būna 72–74 mm skersmens ir 680 g svorio. Tinka, kai nėra galimybės treniruotis žaisti lauke. Jie yra pakankamai minkšti ir nekelia grėsmės patalpų grindims ar sienoms.
Vaikams labiau tinkami yra plastmasiniai, vandens ar smėlio pripildyti, įvairiaspalviai rutuliai, skirti žaisti tiek lauke, tiek viduje.

Taikinys

Taikinys – mažas, medinis kamuoliukas, dar vadinamas kašanetu (pranc. cochonnet).
Vientianas

Istorija

Lao karalystė XVII a. pabaigoje buvo padalinta į tris dalis, o Vientianas tapo vienos iš jų sostine. 1827 m., kai tajai paliko Vientiano karalystę, jį beveik visiškai sugriovė, tačiau vėliau jis buvo atstatytas. 1946 m. Vientianas tapo vieningo Laoso sostine.
Jukola

Jukola (rus. юкола) – maisto produktas, džiovinta vytinta žuvis, ruošiama Rytų Sibiro ir Rusijos Tolimųjų Rytų tautų. Kai kuriose vietovėse prieš džiovinant jukolą rūkydavo virš ugniakuro ar šiek tiek sūdydavo. Gaminama iš lašišinių žuvų, taip pat sykų, lydekų ir kt. žuvų.
Jukola patogi ilgam saugojimui ir gabenimui. Ją galima valgyti papildomai neapdorojus. Žygiuose ją neretai valgydavo eidami ar važiuodami. Gerai malšina alkį, nesukelia troškulio. Jukola iš prastos žuvies naudojama šunims šerti.
Nobelio ekonomikos premija

Nobelio ekonomikos premija – Nobelio premijos nominacija, prestižiškiausias ir garbingiausias pasaulyje apdovanojimas už nuopelnus ekonomikos mokslui. Tai labai didelės pagarbos ženklas. Jį kasmet įteikia Švedijos karališkoji mokslų akademija. Apdovanojimą sudaro auksinis medalis, diplomas bei piniginė premija, kuri paskutiniaisiais metais yra lygi 10 milijonų Švedijos kronų (apie 1 milijonas eurų arba 1,3 milijono JAV dolerių).
Premija teikiama nuo 1969 metų.
Premija ekonomikos srityje nebuvo Alfredo Nobelio testamento dalis, tačiau 1969 metais Nobelio Fondas, gavęs Švedijos Banko paramą, įtraukė ir šį apdovanojimą šalia penkių, jau seniai teikiamų apdovanojimų sąrašo.
Apdovanojimo nugalėtojas paskelbiamas iš anksčiau atrinktų nominantų. Jis paskelbiamas po Apdovanojimo Komiteto, Akademijos socialinių mokslų tarybos pasirinkimų bei visos Akademijos slapto balsavimo. Laureatas paskelbiamas kiekvieną spalį, o apdovanojimas įteikiamas Stokholme gruodžio 10 dieną.

Istorija

Ekonomikos Premija nebuvo originaliojo Alfredo Nobelio testamento teksto dalimi, tačiau 1968 metais trijų šimtų metų jubiliejų šventęs Švedijos Bankas nutarė inicijuoti naujos premijos atsiradimą. Premija, oficialiai pavadinta The Central Bank of Sweden Prize in Economic Sciences in Memory of Alfred Nobel, pirmą kartą įteikta 1969 metais.

Čikagos mokykla

Nuo 1969 metų, kai jungtinė (dviem asmenims) premija buvo įtekta Norvegijos ir Nyderlandų ekonomistams Ragnarui Frischui ir Janui Tinbergenui, premiją daugiausiai laimėjo JAV ekonomistai, kurių daugumą sudarė Čikagos mokyklos atstovai. Tačiau ją yra laimėjęs ir daugeliui Čikagos mokyklos teiginių oponuojantis Jozefas Stiglicas.

Principai

Premijos įteikimo principai, taisyklės ir eiga yra nustatyti pagal kitas jau daugelį metų gyvavusias originalias Nobelio premijas, – t. y. fizikos, chemijos, fiziologijos ir medicinos, literatūros bei taikos. Premija skiriama ne „išsiskiriantiems asmenims“, o asmenims dėl jų išsiskiriančių pasiekimų tam tikrose srityse. Statutas nustato, kad „premija kasmet bus skiriama asmeniui už darbus ekonomikos mokslui pagal nuostatas, išreikštas Alfredo Nobelio 1895 metų lapkričio 27 dienos testamente“.
Virginijus Mičiulis

Biografija

1979 m. baigė Prienų vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1984–1991 m. dirbo Lietuvos radijo Vaikų ir jaunimo redakcijoje redaktorius, 1991–1992 m. Informacijos redakcijos vyriausias redaktorius. 1992–1997 m. Lietuvos radijo direktorius. Nuo 1997 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos atstovas spaudai,  2000 m. radijo stoties „Žinių radijas“ steigėjas, vėliau laikraščio „Lietuvos rytas“, „TV antenos“ korespondentas, „Lietuvos rytas“ redaktoriaus pavaduotojas, „TV antenos“ redaktorius.
Konstantinas Avižonis

Konstantinas Avižonis (1909 m. sausio 29 d. Žagarė – 1969 m. balandžio 20 d. Čapel Hilas, Šiaurės Karolinos valstija, palaikai 1998 m. perlaidoti Kaune, Petrašiūnų kapinėse) – lietuvių istorikas, daktaras.

Biografija

Tėvas Petras Avižonis, brolis Vytautas Avižonis, žmona Angelė Asevičiūtė, 1927 m. baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją. 1932 m. baigė Frydricho Vilhelmo universitetą, Berlyne apgynė filologijos daktaro disertaciją „Lietuvių bajorijos atsiradimas ir raida iki Lietuvos-Lenkijos unijos 1385 m.“ (vokiečių kalba, išsp. 1932 m.). 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto istorijos specialybę.
Nuo 1934 m. Klaipėdos prekybos instituto dėstytojas, 1935–1939 m. kartu ir istorijos mokytojas Kauno „Aušros“ berniukų gimnazijoje. 1939–1940 m. Lituanistikos instituto Kaune reikalų vedėjas ir mokslinis sekretorius. 1940–1943 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1941–1944 m. Istorijos instituto mokslinių veikalų redaktorius.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1944–1948 m. dirbo Freiburgo universiteto bibliotekoje, 1945–1947 m. universitete dėstė Rusijos istoriją. 1946–1948 m. Pabaltijo universiteto Hamburge, vėliau Pineberge Lietuvos ir Rytų Europos kraštų istorijos dėstytojas. 1949 m. persikėlė į JAV, Elono koledže ir Kanzaso universitete dėstė Europos šalių ir Rusijos istoriją, vokiečių kalbą, nuo 1956 m. profesorius.
1953–1966 m. „Lietuvių enciklopedijos“ Rusijos ir Lenkijos istorijos skyriaus redaktorius. Lietuvos istorijos, JAV istorikų draugijų narys.
Rusios vaivadija

Istorija

Rusios vaivadija buvo sukurta 1366 m., kuomet Lenkijos karalystė 1349 m. užėmė čia egzistavusios Haličo-Voluinės kunigaikštystės pietines žemes – istorinę Galiciją. 1377 m. Lenkijai prijungus Chelmo žemę, šios teritorija inkorporuota į vaivadiją ir tapo savotišku enklavu. Pirmasis administracinis centras buvo Peremyšlis, ir vaivadija vadinosi Peremyšlio vaivadija, bet XIV a. pabaigoje sostinė perkelta į Lvovą, ir pradėta vadinti Rusios vaivadija. Po Lenkijos administracinės reformos, ji priskirta administruoti Mažosios Lenkijos provincijai.
Vaivadija buvo tankiausiai gyvenama ir ekonomiškai labiausiai išsivysčiusi Lenkijai priklausiusi Rusios dalis. Dėl to ji buvo dalinama į 13 pavietų, grupuojamų į 5 istorines žemes.
Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo Rusios vaivadija atiteko Habsburgų monarchijai, kuri čia sukūrė Galicijos ir Lodomerijos karalystę. Chelmo žemė (nuo 1793 m. Chelmo vaivadija) išliko Lenkijos sudėtyje iki 1795 m.
Jonas Počepavičius

Jonas Počepavičius (g. 1945 m. sausio 7 d. Davidonyse, Ukmergės raj.) – Trakų krašto literatas, žurnalistas, tremtinys.

Biografija

1949 m. kartu su tėvais buvo ištremtas į Sibirą. Mokėsi Kauno 8-oje vidurinėje mokykloje. 1976 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką.
Dirbo laikraščiuose „Valstiečių laikraštis“, „Galvė“, „Trakų žemė“, „Lietuvos žinios“, „Lietuva“, „Lietuvos aidas“, „Vilnijos kronika“.
Yra išleidęs eilėraščių rinkinį „Sukilimas“, savo kūrybą spausdino Trakų literatų kūrybos almanachuose „Paparčių žydėjimas“, „Trakuvos poezija“.
Švenčionėlių Mindaugo gimnazija

Istorija

1997 m. Švenčionėlių vidurinėje mokykloje įsteigtos dvi pirmosios gimnazinės humanitarinio ir realinio profilio klasės. 2000 m. birželio 5 d. LR Švietimo ir mokslo ministerijos kolegijos nutarimu mokyklai suteiktas gimnazijos statusas, o rugsėjo 1 d. Švenčionėlių vidurinė mokykla reorganizuota į dvi: Švenčionėlių pagrindinę mokyklą ir Švenčionėlių gimnaziją. 2010 m. mokyklai suteiktas Lietuvos karaliaus Mindaugo vardas. 
Šalia mokyklos 2003 pašventintas kryžius čia stovėjusiai Švenčionėlių cerkvei atminti.
Padaičių dvaras

Istorija

1828 metais baronas Karolis Holštenas, valdęs Padaičių dvarą, vedė Mantagailiškių dvaro savininko Ignacijaus Kušelevskio dukrą Konstanciją. Po I.Kušelevskio mirties apie 1850 metus jiems atiteko ir Mantagailiškių dvaras.
1860 metais Jozefas Holštenas su žmona Michalina ir dviem sūnumis valdė Mantagailiškius, Padaičius, Bitniškius, Likėnus.
1904 m. Andre Holštenas iš Padaičių dvaro pasirašė statutą dėl telefono ryšio įvedimo kartu su kitų apylinkės dvarų šeimininkais: baronu Vilhelmu fon Ropu iš Pajiešmenės dvaro, Henriku Holštenu iš Mantagailiškių dvaro, grafu C.Komorowskiu iš Pabiržės dvaro, S.Ordynecu iš Kaunių dvaro, Daudžgirių dvaro savininku barono Vilhelmo fon Ropo žentu Friedrichu von Reiswitzu, grafo Alfredo Jono Tiškevičiaus Biržų Astravo dvaro įgaliotiniu M.Jastržembskiu, baronu Pauliumi fon Ropu iš Ąžuolpamūšės dvaro ir dar vienas žmogus, kurio pavardės Biržų krašto muziejuje laikomame statute jau neįmanoma įskaityti.
Paskutiniai dvaro savininkai - Kostas Pinas (1884 11 06–1930 06 11) ir Emilija Pinienė. JAV susilaukė sūnų Petro (sulaukęs pilnametystės grįžo į JAV), Adolfo (1921–1971), Antano (mirė jaunas Klaipėdoje). Kostas ir Emilija Pinai su vaikais grįžę iš JAV nusipirko dvarą. Kostas ir Emilija Pinai palaidoti Pabiržės kapinėse (Biržų r.).

Padaičių geologinis draustinis

Šiam draustiniu charakteringos didelės sausos piltuvo formos smegduobės, išsidėsčiusios virtinėmis laukuose piečiau Padaičių dvaro. Draustinis, apimantis 725 ha plotą, nusitęsia nuo Naciūnų ir Padaičių kaimų į šiaurę pro Užubalius net iki Šlepščių.
Draustinio paskirtis – išsaugoti po kvartero danga slūgsančius viršutinio devono Tatulos svitos gipsingus Nemunėlio ir Pasvalio sluoksnius su litogeniniais plyšiais, virtinėmis išsidėsčiusias piltuvo formos gilias smegduobes.
Juozas Aleksonis

Biografija

Tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Mokydamasis Kauno ekonomikos mokykloje, 1936 m. įstojo į LKJS. 1940–1941 m. dirbo komjaunimo darbą, buvo LLKJS Kauno miesto komiteto narys. Prasidėjus Vokietijos-SSRS karui pasitraukė į Rusijos gilumą. 1942 m. kandidatas į VKP(b) narius. 1942 m. mokėsi Vakarų fronto specialios paskirties (radistų) mokykloje prie VKP(b) CK. 
1943 m. vasarą buvo permestas į vokiečių okupuotą Lietuvos teritoriją diversiniam darbui. Savo radijo stotį „Tiesos balsas“ įkūrė pačiame Kauno centre, prie geležinkelio stoties, pranešinėjo Raudonosios armijos vadovybei apie traukinių sąstatų judėjimą. Keletą kartų išvengė suėmimo, keitė dislokacijos vietas. 1944 m. balandžio mėn. pradžioje policija susekė radijo stotį, apsupo namą, kuriame J. Aleksonis slapstėsi. Įvyko susišaudymas. J. Aleksonis, nenorėdamas pasiduoti į nelaisvę, nusišovė. 
1958 m. liepos 1 d. SSRS AT prezidiumo įsaku J. Aleksoniui suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas Lenino ordinu.
Technika (leidykla)

Technika – Vilniaus Gedimino technikos universiteto leidykla, veikianti nuo 1990 m. Vilniuje.

Veikla

Leidžia knygas, vadovėlius, metodinę literatūrą, mokslinius žurnalus „Aplinkos inžinerija“, „Geodezija ir kartografija“, „Statyba“, „Transportas“, „Urbanistika ir architektūra“. Daugelį leidyklos parengtų leidinių spausdina Technikos universiteto spaustuvė „Technika“.
Jonas Jackus Tarnovskis

Šeima

1775 metais vedė Rozaliją Časką, Felikso Časkio dukterį. Jono Felikso ir Mykolo tėvas. Dzikove išplėtė dvarą vėlyvo baroko stiliumi.
Ramutė Adomaitytė

Biografija

1971 m. baigė lituanistikos studijas Vilniaus universitete. 1973–1981 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ skyriaus redaktorė, 1981–1992 m. – žurnalo „Moksleivis“ skyriaus redaktorė, vyr. redaktoriaus pavaduotoja, 1992–1995 m. – savaitraščio „Dialogas“ apžvalgininkė, vyr. redaktorės pavaduotoja, mokslinė redaktorė. Nuo 1995 m. – Pedagogikos instituto mokslinė bendradarbė, nuo 1997 m. – savaitraščio „Dialogas“ skyriaus redaktorė. 2007 m. apgynė socialinių mokslų (edukologija) disertaciją, suteiktas mokslų daktaro laipsnis. Nuo 2007 m. Lietuvos edukologijos universiteto dėstytoja, docentė, mokslininkė.

Kūryba

Paskelbė apsakymų periodikoje ir almanache „Veidai“. Juose pasakoja apie žmones nevykėlius ar išminčius, ieškančius gyvenimo prasmės, bandančius įveikti vienatvę, aplinkos abejingumą, nyką, grubumą. Nuo 2007 m. spausdina edukologijos srities mokslo darbus - mokslo straipsnius, sudaro, rengia kolektyvines mokslininkų knygas, autorines knygas.
3-oji tankų armija (vermachtas)

3-oji tankų armija (vok. 3.Panzerarmee) – Vokietijos tankų armija, dalyvavusi Antrajame pasauliniame kare, 1942 m. sausio 1 d. suformuota iš 3-iosios tankų grupės.
3-ioji tankų grupė buvo Centro armijų grupės dalis ir 1941 m. pabaigoje bei 1942 m. pradžioje (jau 3-ioji tankų armija) kovėsi Maskvos mūšyje. Tarybinio kontrapuolimo metu 3-ioji tankų armija išsiveržė iš apsupties. Po to kovėsi prie Tekino, Dunos, Vitebsko. Vėliau traukėsi pro Lietuvą ir Kuršą, 1944 m. pabaigoje kovėsi Klaipėdos mūšyje.
1945 m. vasario mėn. 3-ioji tankų armija įėjo į naują Vislos armijų grupę.

1945 m. kovo 10 d. armijos vadu tapo generolas Hasas-Ekardas fon Mantoifelis, kurį paskyrė ginti Oderio upės krantus šiauriau Zelovo aukštumų ir nepraleisti tarybinės kariuomenės į Vakarų Pomeraniją ir Berlyną.

3-ioji tankų armija Berlyno mūšyje susidūrė su triuškinančiu 2-ojo Baltarusijos fronto (vadas Tarybų Sąjungos maršalas K. Rokosovskis) puolimu. Balandžio 25 d. 2-asis Baltarusijos frontas piečiau Štetino pralaužė 3-iosios vokiečių tankų armijos gynybos liniją. Mantoifelio armija buvo priversta trauktis į Meklenburgą, kur 1945 m. gegužės 3 d. pasidavė sąjungininkams ir išvengė pasidavimo Raudonajai Armijai.
Bistricos-Neseudo apskritis

Geografija

Rytinę ir šiaurinę paviršiaus dalį užima Rytų Karpatų kalnai: Ciblešo, Rodnos, Birgeu, Kelimanio masyvai. Likusią dalį užima Transilvanijos plynaukštė. Svarbiausia upė – Didysis Somešas (su intaku Bistrica).
Kupiškis

Pavadinimo kilmė

Miestas pavadintas pagal Kupos upę (kairysis Lėvens intakas), kurios žiotyse ir įsikūręs Kupiškis. Tarmiškai „kūpėti“ reiškia smarkiai bėgti, kunkuliuoti – srauninga Kupa smarkiai teka per pavasario polaidžius.

Architektūra

Miesto centrinės dalies planas stačiakampis, centre stovi neogotikinė dvibokštė Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1914 m.). Išlikę 2 vėjo malūnai (XIX a. pabaiga). Į šiaurę nuo miesto stūkso Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis, driekiasi Kupiškio marios.

Ryšiai su visuomene

Leidžiamas laikraštis „Kupiškėnų mintys“ (nuo 1946 m.), internete veikia krašto naujienų tinklapis „TEma Info“, nuo 1996 metų per LTV transliuojama „Kupiškėnų studijos“ laidos.

Kultūra

Pastatyti paminklai architektui Laurynui Stuokai-Gucevičiui ir generolui Jonui Černiui, gausu Henriko Orakausko skulptūrų: „Kupiškėnų vestuvės“, „Avinėli, pasipurtyk“, „Merkurijus“, „Paukščiai“, „Piemenukas“, fontanas „Baltų gyvybės medis“ ir kt. Yra du muziejai: etnografijos (kraštotyros) muziejus ir Povilo Matulionio namas-muziejus.

Tarmė

Kupiškio ir jo apylinkių gyventojai šneka rytų aukštaičių kupiškėnų tarme. 2007 m. pradėtas leisti aiškinamasis „Kupiškėnų žodynas“ (autorė Klementina Vosylytė).
.
2017 m. "Kupiškėnų vestuvės" įtrauktos į nacionalinį Nematerialaus kultūros paveldo vertybių sąvadą.
Vladas Limantas

Vladas Limantas (1920 m. kovo 5 d. Kaune – 2011 m. sausio 24 d.) – Lietuvos aktorius, režisierius.

Biografija

1944–1945 m. Vilniaus „Vaidilos“ teatro, 1945–1947 m. Vilniaus dramos teatro aktorius, 1948 m. baigė šio teatro vaidybos studiją. 1952 m. baigė režisūrą A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje.
1953–1956 m. Klaipėdos dramos teatro, 1957–1959 m. Lietuvos televizijos, 1960–1963 m. Šiaulių dramos teatro vyr. režisierius. 1957–1959 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje. 1963–1988 m. vadovavo Vilniaus universiteto Kiemo teatrui ir prie jo įsteigtai studijai. Šiame teatre atgaivino mokyklinio teatro tradiciją, spektakliuose (Vydūnas. Pasaulio gaisras, 1968 m., Aldona Liobytė. Kuršo bėglys, 1969 m.) naujomis priemonėmis interpretavo misterijos žanrą. 1988 m. įkūrė Vilniaus senamiesčio teatrą, iki 1999 m. jo meno vadovas ir režisierius. Parašė pjesių.
Lan Ju

Lan Ju (kin. 蘭嶼, pinyin: Lán Yǔ) arba Orchidėjų sala – vulkaninė sala Ramiajame vandenyne, į pietryčius nuo Taivano salos. Salą nuo Filipinų salynui priklausančios Bataneso salos skiria Baši sąsiauris (šiaurinė Lusono sąsiaurio dalis). Salos plotas 45 km². Ją administruoja Lan Ju gyvenvietė, priskiriama Taiduno apskričiai.

Istorija

Sala pirmą kartą pažymėta Tabakošimos (Tabako-shima) vardu XVII a. japonų jūrlapiuose ir 1654 m. Tabaco Xima vardu prancūzų žemėlapiuose. Kinai, kurie nepalaikė jokių ryšių su salos gyventojais, salą vadino Âng-thâu-sū (紅頭嶼, pinyin: Hongtouyu; 'raudonplaukių sala') pavadinimu, o japonų valdymo laikais sala vadinta Kōtō-sho pavadinimu. Japonijos vyriausybė salą paskelbė etnologinių tyrimų vieta, į kurią pašaliniams patekti buvo draudžiama. Šis draudimas liko kai Kinijos Respublika atsiėmė salą 1945 m., bet 1967 m. draudimo buvo atsisakyta. Dėl šių apribojimų tao žmonės geriausiai iš visų Taivano aborigenų išlaikė savitas tradicijas. Nuo to laiko saloje buvo pastatyta mokyklų ir įsigaliojo priverstinis Taivano mandarinų kalbos mokymas.
1946 m. sala pavadinta Lan Ju vardu arba Orchidėjų sala pagal vietinių falenopsių gentį.
1982 m. saloje įrengta branduolinių atliekų saugykla. XXI a. pr. rengti dideli protestai už branduolinių atliekų pašalinimą iš salos.

Geografija

Saloje yra aštuoni kalnai, viršijantys 400 m aukšti, aukščiausias iš jų – Hongtoušanas (紅頭山), kurio aukštis 552 m. Salos andezitinėse uolienose yra pirokseno ir raginukės mineralų. Geochemijos duomenys rodo, kad saloje gausu natrio, magnio ir nikelio.
Sala išsidėsčiusi atogrąžų zonoje, klimatas čia laikosi šiltas ir drėgnas ištisus metus.

Flora ir fauna

Orchidėjų saloje auga daug tropinių augalų rūšių, kurios sutinkamos ir kitose Azijos vietose, bet taip pat yra endeminių rūšių. Suskaičiuotos 35 vietinės augalų rūšys, kaip antai Pinanga tashiroi palmių rūšis.
Saloje kiaušinius deda žalieji vėžliai. Salą supa koralinis rifas. Keturios jūrinių gyvačių rūšys sutinkamos vandenyse palei salą.
Sausvėjis

Sausvėjis (rus. суховей) – karštas (iki 35-40 °C) ir sausas (oro drėgnis <30 %) vėjas stepėse, pusdykumėse ir dykumose. Sausvėjai būdingi Pakaspijui ir Kazachstanui. Sausvėjų analogai yra chamsinas ir sirokas.
Sausvėjai pasitaiko anticiklonų pakraščiuose. Sausvėjo greitis paprastai nedidelis (5-20 m/s). Kadangi sausvėjo temperatūra aukšta (>20 °C), o drėgnis mažas (<30 %), jis labai didina dirvožemio vandens garavimą. Sausvėjus sukeliantys anticiklonai dažnai nejudrūs, todėl sausvėjis gali pūsti kelias paras, labai džiovindamas dirvožemius. Tai sukelia sausrą, dėl kurios žūsta kultūriniai ir laukiniai augalai. Sausvėjų nešamos oro masės formuojasi virš Afrikos, Mažosios Azijos, Pietų Kazachijos dykumų ir pasiekia NVS miškastepių, pusdykumių ir stepių zonas.
Nuo sausvėjų apsisaugoma apsauginėmis miško juostomis, dirvų drėkinimu.
Asadabadas

Istorija

Gyvenvietė susikūrė prie svarbaus kelio, ilgą laiką buvo neislamizuoto Kafiristano krašto paribyje. Viduramžiais miestas buvo žinomas kaip Čagasarajus. Babūras mini užėmęs šį miestą. TSRS invazijos metu čia veikė tarybinė karinė bazė. Vėliau Asadabadą atkovojo mudžachedinai.
Kalavijuočių ordinas

Kalavijuočių ordinas – riterių ordinas, įkurtas 1202 m. Rygoje vokiečių vyskupo Alberto (1199-1229) iniciatyva. Ordino tikslas buvo ginklu skinti kelią krikščionybei etninėse šiaurės baltų ir finų (lyvių, estų) žemėse, nes ankstesnės taikios misijos ten baigėsi nesėkme. Pavadinimas kilęs nuo raudono kalavijo simbolio, žymėto ant balto riterių apsiausto. Oficialiai vadinosi Kristaus kariuomenės broliais (lot. Fratres militiae Christi). Juridiškai Ordinas buvo vyskupo vasalas.
Ekspansiją kalavijuočiai pradėjo išilgai Dauguvos ir Gaujos upių. Užgrobtąsias sritis vadino bendru Livlando, arba Livonijos vardu (nuo lyvių genties pavadinimo). Du trečdaliai užgrobtųjų žemių atitekdavo vyskupui, trečdalis – Ordinui. Ordino valdos buvo suskirstytos į mažesnes sritis, kurias valdė komtūrai, o komtūrijų atskiras pilis administravo fogtai. Magistrą rinkdavo iki gyvos galvos. Ordino broliai buvo karingi vienuoliai, prisiekę visą gyvenimą kovoti su nekrikštais ir ginti bažnyčią, taip pat laikytis trijų vienuoliškų principų: nesiekti turto, būti dori ir klusnūs. Jie buvo susiskirstę į riterius, kunigus ir patarnautojus (ginklanešius, amatininkus, tarnus). Iš pradžių gyveno pilyse, kur valgydavo prie bendro stalo, miegodavo bendrame kambaryje. Užgrobtųjų žemių gyventojų krikščioninimu nesirūpino, todėl faktiškai pavergtieji baltai ir finai tebebuvo pagonys.
Kalavijuočių ordinas padėjo pavergti lyvius (1207), šiaurės sėlius (1208), latgalius (iki 1230) ir pietų bei centrinius estus (1217). 1231 m. Ordinui pavyko įsigalėti Šiaurės ir Vidurio Kurše. Su danais ginčijosi dėl teisių į Šiaurės Estiją. Puldinėjo Lietuvą, iš pradžių pasitelkęs į sąjungininkus žiemgalius (1205, 1208). Tačiau vėliau, Ordinui įsigalėjus Rytų Žiemgaloje, prasidėjo jo kovos su žiemgaliais. Karas su lietuviais ir žemaičiais baigėsi pralaimėjimu kryžiaus žygyje į Lietuvą (Saulės mūšis, 1236), po kurio Ordinas nebeatsigavo ir nustojo egzistavęs kaip savarankiška organizacija. 1237 m. susijungė su Kryžiuočių ordinu ir tapo jo šaka (žr. Livonijos ordinas).