google/wiki40b huggingface dataset:
Niufaundlendas (šuo)

Kilmė

Niufaundlendo kilmė – neaiški. Daugelis ekspertų laikosi nuomonės, kad niufaundlendas kilęs iš Tibeto mastifo, kuris savo laiku per Beringo sąsiaurį ir Aliaską papuolė į šiuolaikinės Kanados teritoriją, kur kryžminosi su aleutų ir eskimų šunimis. X a. iš Norvegijos vikingų laivų į Niufaundlendą papuolė „meškų šunys“, kurie kryžminosi su vietiniais salos šunimis ir 500 metų veisėsi visiškoje izoliacijoje. Apie 1600 metus Europos žvejai į salą įvežė daug kitų šunų, kurie padėjo formuoti veislę, tačiau pagrindiniai bruožai išliko.

Naudojimas

Salos gyventojams jų šunys buvo nepamainomi pagalbininkai: veždavo prekes, traukė tinklus, plaukdavo kartu su žvejais į jūrą, padėjo medžioti. Šie šunys žinomi kaip puikūs plaukikai, galintys plaukti labai žemoje vandens temperatūroje ir nepalankiomis oro sąlygomis, todėl jie buvo beveik visų laivų komandų nariais. O išgarsėjo niufaundlendas visų pirma, kaip puikus šuo – gelbėtojas. Pirmieji rašytiniai šaltiniai apie juodus vandens šunis siekia 1639 metus, o pirmasis išsamus aprašymas su šuns atvaizdu padarytas 1779 metais.

Išvaizda

Niufaundlendas – masyvus, stipraus kūno sudėjimo šuo, gerai koordinuojantis judesius. Kūno ilgis nuo keteros iki uodegos pagrindo, lygus atstumui nuo keteros iki žemės. Kompaktiško kūno sudėjimo. Galva masyvi, kaukolė plati, su šiek tiek išgaubtu viršugalviu ir gerai išvystytu pakaušio gumburu. Perėjimas nuo kaktos link snukio ryškus, bet ne staigus. Nosis didelė, pigmentuota, šnervės gerai išsivysčiusios. Niufaundlendas turi vandeniui atsparų dvigubą kailį. Apsauginiai plaukai pakankamai ilgi ir tiesūs, be garbanų.
Mūsų sparnai

Mūsų sparnai – JAV lietuvių evangelikų reformatų žurnalas, einantis nuo 1950 m. gruodžio Čikagoje.

Istorija

Steigėjas ir leidėjas Eugenijus Gerulis, Halina Jakubėnaitė-Dilienė, rėmė Mykolas Devenis, Povilas Dilys. Pastaruoju metu leidžia Lietuvių evangelikų reformatų bažnyčios kolegija Čikagoje du kartus per metus. Tiražas 1985 m. – 700 egz.
Redakcijoje dirbo Mykolas Plepys, Hypatija Yčaitė-Petkus, Mykolas Zablockas.

Redaktoriai

Eugenijus Gerulis, Halina Jakubėnaitė-Dilienė, Jokūbas Kregždė, Petras Bružas.
Pomorai

Pomorai senovėje

Maždaug XII a. žemių tyrinėtojai iš Novgorodo Šiaurine Dvina ir Onega pasiekė Baltąją jūrą ir jos pakrantėse (vadinamoji Biarmija) įkūrė savo gyvenvietes. Pradžioje stambiausias jų miestas buvo Cholmogorai, o XVI a. pabaigoje tokiu tapo Archangelskas. Iš savo bazių Koloje buriniais kočais jie tyrinėjo Barenco jūros regioną, Arkties salas – Kolgujevą, Naująją Žemę, Špicbergeną (pomoriškas jo pavadinimas – Grumantas (rus. Грумант). Vėliau pomorai aptiko Šiaurės jūrų kelią į Sibirą, kuriuo ir naudojosi. Jamalo pusiasalio rytuose XVI a. pradžioje buvo įkūrę miestą Mangazėją.
Kai kurie autoriai teigia, kad būtent pomorai XVII a. pirmoje pusėje šiaurės rytų Jakutijoje, Indigirkos deltoje, įkūrė izoliuotą kaimą Ruskoje Ustjė (rus. Русское Устье). Terminas поморы rusų metraščiuose pirmą kartą paminėtas 1526 m. Pomorai nuo seno užsiima žvejyba, jūrine prekyba, laivų statyba. Tradiciškai pomorai užsiimdavo jūros žvėrių (ruonių, vėplių, banginių) medžiokle. Tundros regionuose užsiimdavo ir šiaurės elnių auginimu. Grūdais, žuvimi ir kitomis prekėmis prekiavo su šiaurės Norvegija. Šios prekybos dėka 1750–1920 m. buvo naudojama dabar jau išnykusi pidžino tipo kalba Rusenorskas.
XVI–XVII a. išeiviai iš Pomorjės suvaidino nemažą vaidmenį kolonizuojant Sibirą.

Žymiausi pomorai yra mokslininkas Michailas Lomonosovas, skulptorius Fedotas Šubinas (abu gimę prie Cholmogorų), šiaurės tyrinėtojai Semionas Dežniovas ir Jerofejus Chabarovas (abu gimę Velikij Ustiuge).

Religija

Religingi pomorai yra stačiatikiai arba sentikiai (priklausantys Pomorų sentikių bažnyčiai).

2002 m. surašymas

2002 m. Rusijos gyventojų surašymo metu pomorais pasivadino 6571 žmogus (iš jų 6295 gyvenantys Archangelsko srityje, Murmansko srityje – 127).
Pomorai yra oficialiai nepripažinta etninė grupė, neįtraukta į vieningą vietinių mažųjų Rusijos tautų sąrašą. Rusijos Federacijos regonų vystymo ministerija ruošiasi įtraukti pomorus į šį sąrašą, kad pomorai galėtų užsiimti tradiciniais amatais ir išlaikyti tradicinę kultūrą.
Aleksandras Udalcovas

Biografija

Gimė garsioje šeimoje – A.Udalcovo senelis Ivanas Udalcovas buvo Maskvos universiteto ir Maskvos tarptautinių santykių instituto rektorius, tėvas Ivanas Udalcovas – slavistas, TSRS ambasadorius Graikijoje.
1973 m. baigė istorijos studijas Maskvos universitete, 1985 m. – TSRS URM Diplomatinę akademiją. Dirbo TSRS ir Rusijos URM centriniame aparate bei užsienio atstovybėse, 1992–1994 m. buvo Rusijos URM Europos departamento valdybos viršininko pavaduotojas, 1994–1996 m. – Antrojo Europos departamento direktoriaus pavaduotojas.
1996 m. lapkričio mėn. –2001 m. vasario mėn. buvo Rusijos ambasadorius Latvijoje. 2001–2005 m. vadovavo Rusijos URM Antrajam Europos departamentui. 2005 birželio mėn. – 2010 m. balandžio mėn. buvo Rusijos ambasadorius Slovakijoje. Vėliau buvo ambasadorius ypatingiems pavedimams Rusijos URM.
Rusijos Prezidento V.Putino įsaku 2013 m. spalio 1 d. paskirtas Rusijos ambasadoriumi Lietuvoje.
Turi Ypatingojo ir įgaliotojo ambasadoriaus diplomatinį rangą. Moka anglų, čekų, lenkų ir slovakų kalbas.
Biota

Biota (angl. biota, iš gr. βιοτή 'gyvybė') – visų organizmų visuma tam tikrame geografiniame regione tam tikru laikotarpiu. Geografinis regionas gali būti nuo tam tikros vietovės iki visos planetos, laikotarpis – nuo tam tikro laiko momento iki visos gyvybės egzistavimo Žemėje trukmės.
Biota yra evoliuciškai susiklosčiusi organizmų (augalų, gyvūnų, grybų, protistų, bakterijų, virusų ir kt.) visuma, susieta bendra gyvenama erdve.
Žemės planetos biota yra pagrindinis (biotinis) biosferos komponentas. Bet kurio hierarchinio lygio ekosistema turi savo biotą.
Titanoboa cerrejonensis

Dydis

Lygindami fosilijų dydžius ir formas su dabartinėmis gyvatėmis, tyrėjai nustatė, kad Titanoboa cerrejonensis galėjo siekti iki 12 – 15 metrų ilgio, sverti apie 1135 kilogramus ir būti apie 1 metro skersmens storiausioje kūno dalyje. Ilgiausia dabar gyvenančia gyvate laikomas tinklinis pitonas, kuris gali pasiekti iki 8,7 metrų ilgio.

Paplitimas

2009 metais 28 Titanoboa cerrejonensis fosilijos buvo surastos Cerrejón anglies kasyklose Gvachiros departamente Kolumbijoje. Iki šių atradimų keletas fosilijų buvo surastos Pietų Amerikos tropikuose. Gyvatė buvo atrasta tarptautinės mokslininkų komandos, kuriai vadovavo paleontologas Jonathan Bloch iš Floridos universiteto ir paleobotanikas Carlos Jaramillo iš Panamos Smithsonian tropinių tyrimų instituto.

Klimatas

Kadangi gyvatės yra šaltakraujai gyvūnai, atradimas leidžia manyti, kad tų laikų tropikai buvo šiltesni nei anksčiau manyta. Vidutinė jų temperatūra turėjo būti apie 30 °C. Šiltesnis Žemės klimatas Titanoboa cerrejonensis gyvavimo metu leido joms pasiekti didesnį nei šiuolaikinių gyvačių dydį. Šiandien didžiausi šaltakraujai gyvūnai randami tropikuose, kur yra karščiausia, mažesni gyvena toliau nuo pusiaujo.

Masinėje kultūroje

2011 metais Charlie Brinson ir jo komanda sukūrė 10 metrų ilgo elektromechaninį robotizuotą Titanoboa modelį. Taip pat yra planų jį pailginti iki 15 metrų ilgio.
Natūralaus dydžio, 15 metrų ilgio ir 1100 kilogramų, Titanoboa modelis buvo pristatytas Niujorko centrinėje stotyje 2012 metų kovo 22 dieną. Jis reklamavo Smithsonian kanalo laidą – „Titanoboa: Monster Snake“, kuri buvo parodyta 2012 metų balandžio 1 dieną. Replika dabar eksponuojama Smithsonian gamtos istorijos muziejuje Vašingtone.
2013 m. Europos U-19 futbolo čempionatas

Kvalifikacija

Varžybų atranka vyko dviem etapais: kvalifikacinėje grupėje ir elito grupėje. Dėl teisės varžytis čempionate kovojo 51 šalis.
Zarkos muchafaza

Geografija

Vakarainė muchafazos dalis kalnuota, gan drėgna, ja teka Zarkos upė. Rytinėje pusėje plyti Sirijos dykuma su Azrako oaze, kurios šlapynės saugomos Azrako šlapynių draustinyje.
Nijolė Ona Lepeškienė

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus kultūros mokyklą, režsierė. AB „Lietuvos draudimas“ Lazdijų skyriaus agentė, 2003–2014 m. Lazdijų rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Seirijų padalinio vyr. bibliotekininkė.
1995–1997 m. ir 2003–2011 m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narė.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvė, Sąjūdžio tarybos pirmininkė. 1993 m. Tėvynės sąjungos Lazdijų rajono skyriaus narė.
Etnografinio ansamblio vadovė, parapijos bendruomenės komiteto narė, pilietinės visuomenės instituto Civitas klubo prie Seirijų bibliotekos vadovė. Sutuoktinis Vladas, vaikai Alius, Dainius, Nijolė.
Sofija Vytautaitė

Biografija

Spėjama, kad gimė ir augo Trakuose. Norėdamas sustiprinti savo pozicijas Maskvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Vytautas Didysis sutarė su jos valdovu Dmitrijum Doniečiu, kad pastarojo sūnus Vasilijus I Dimitraitis ves Sofiją. Sužieduotuvės įvyko 1385 m., o 1391 m. sausio 9 d. buvo atšvęstos viestuvės. Sofija, kartu su tėvo palaiminimu, atsivežė paveikslą, vaizduojantį Šv. Dievo Motiną, pagal kurį buvo nutapytos keletą ikonų, į istoriją patekusios „Palaimintasis dangus“ (rus. Благодатное Небо) vardu. Gimė devyni vaikai, iš penkių berniukų išgyveno tik vienas (vėliau tapęs Maskvos Didžiuoju kunigaikščiu Vasilijum II Tamsiuoju) ir keturios mergaitės (viena jų, Ana, ištekėjo už Bizantijos imperatoriaus Jono VIII Paleologo, kita duktė Anastasija, kartu su vyru Aleksandru Olelka buvo LDK didikų giminės Olelkaičių pradininkai).
1425 m. Vasilijus I mirė ir kunigaikštienė Sofija Vytautaitė liko viena su nepilnamečiu sūnumi, pretendentu į Maskvos kunigaikštystės sostą. Sūnaus regentu buvo paskelbtas Vytautas Didysis bei mirusiojo kunigaikščio Vasilijaus I broliai, kunigaikščiai Andriejus ir Piotras Dmitrijevaičiai. Praėjus dviem metams po vyro mirties, Sofija Maskvos Kunigaikštiją pavedė valdyti Vytautui, jam turėjo prisiekti Maskvos bajorai. Po tėvo Vytauto mirties kunigaikštienė Sofija pati ėmėsi valdyti Maskvos Kunigaikštiją, kariavo su jai nepaklusniais rusų kunigaikščiais, o 1451 m. asmeniškai vadovavo Maskvos gynybai nuo totorių.
Sūnus Vasilijus II Tamsusis, kitaip dar – Vasilijus II Neregys (1415–1462), valdė kunigaikštystę su pertraukomis. Sofija Vytautaitė rėmė sūnaus kovas su sostą bandžiusiais užimti Haličo-Volynės kunigaikščiais. Buvo priversta daliniams kunigaikščiams padaryti nuolaidų, kurių išplėstos teisės buvo įrašytos į vad. Sofijos teisyną (XV a. 3 dšmt. pab. – 4 dšmt. pr.).
Nuolatinės kovos su vidaus ir užsienio priešais palaužė valdovės sveikatą ir 1453 m. ji mirė. Palaidota Voznesenskio vienuolyne Maskvoje (rus. Вознесенский монастырь), kuris 1929 m. sugriautas.
Vita Andrulienė

Biografija

1975-1980 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas). 1980-1983 m. Šiaulių 34-ojo vaikų lopšelio-darželio auklėtoja. 1990-2001 m. Šiaulių kūdikių namų menininkė-apipavidalintoja, 1984-1994 m. – Šiaulių įmonės „Elnias“ dailininkė apipavidalintoja, nuo 1992 m. dailininkė reklamai. 1994-2001 m. Šiaulių Aušros muziejaus dailininkė restauratorė, nuo 2001 m. šio muziejaus Restauravimo centro vadovė, dokumentų restauratorė.
Restauravo per 300 įvairaus dydžio ir sudėtingumo kilnojamųjų kultūros vertybių. Organizavo 2001 m. restauruotų muziejaus eksponatų parodą „Atgimę naujam gyvenimui“, išleido šios parodos bukletą. Paskelbė publikacijų leidiniuose „Lietuvos muziejai“, „Muziejininkystės biuletenis“, „Kurtuva“ ir kt.
Povilas Kaupas

Povilas Kaupas (1898 m. gruodžio 16 d. Kaune – 1978 m. spalio 10 d. Čikagoje) – dailininkas, tapytojas.
Albrecht Altdorfer

Biografija

Tiksliai nežinoma nei kada, nei kur gimė Albrechtas Altdorferis, tačiau dailininkas visą gyvenimą buvo susijęs su Regensburgo miestu, todėl tikėtina, kad buvo kilęs iš jo ar aplinkinių vietovių. 1505 m. A. Altdorferis įgijo Regensburgo miesto pilietybę ir buvo paminėtas „tapytoju iš Ambergo“ (miesto šiek tiek šiauriau Regensburgo). Miesto piliečiu galėjo tapti tik sulaukę 16 metų amžiaus, kas A. Altdorferio spėjamą gimimo datą vėliausiai nukeltų iki 1488 m., tačiau labiau tikėtina ankstesnė, apie 1480 m., gimimo data. Nėra jokių žinių apie A. Altdorferio jaunystę ir mokslus. Tikėtina, kad jo tėvas ir mokytojas buvo tapytojas ir miniatiūristas Ulrichas Altdorferis, 1491 m. paskutinį kartą paminėtas Regensburge. Anksčiausiai žinomos A. Altdorferio graviūros ir piešiniai datuoti 1506 m. ir išlikę keletas smulkių tapybos darbų, sukurtų sekančiais metais. Apie 1509 m. dailininkas gavo užsakymą sukurti sparnų tapybą altoriui Šv. Florijono vienuolyne Lince. Šis darbas užtruko bent iki 1518 m. (šia data pažymėtas vienas iš sparnų tapybos kūrinių). A. Altdorferio ankstyvąjį stilių paveikė Diureris, Lukas Kranachas Vyresnysis ir Michaelis Pacheris. Nėra jokių žinių apie galimą dailininko kelionę į Italiją, tačiau jo graviūros rodo italų Markantonijo Raimondžio ir Mantenjos įtakas.
1513 m. sausio 1 d. A. Altdorferis įsigijo namą Regensburge. Maždaug tuo metu jis pradėjo dirbti imperatoriaus Maksimilijono I užsakymais. Jo dirbtuvėse buvo kuriami piešiniai imperatoriaus maldaknygei, triumfo eisenų graviūros ir imperatoriaus laimėtų mūšių iliuminacijos. 1517 m. A. Altdorferis užėmė vietą Regensburgo miesto išorės reikalų taryboje ir tikriausiai prisidėjo prie žydų išvarymo iš miesto ir jų sinagogos nugriovimo 1519 metais, bei Šv. Marijos bažnyčios pastatymo toje vietoje. 1525 ir 1526 m. jis buvo Regensburgo miesto tarybų išorės ir vidaus reikalams nariu, 1528 m. išrinktas miesto meru. Taryba jam leido užbaigti paveikslą „Aleksandro mūšis“, kuris tapo garsiausiu dailininko kūryboje ir buvo skirtas Bavarijos hercogui Vilhelmui IV. 1527 m. A. Altdorferis užėmė miesto architekto pareigas, 1529 m. projektavo gynybinius įtvirtinimus nuo turkų. Nei vienas jo architektūrinis projektas neišliko. Albrechtas Altdorferis mirė 1538 m. vasario 12 d. Regensburge, būdamas vienu turtingiausių miesto piliečių. Panašu, kad dailininkas turėjo stambias dirbtuves, tačiau tik jo brolis Erhartas ir kitas dailininkas Hansas Mylichas yra iš A. Altdorferio pagalbininkų žinomi. A. Altdorferis laikomas vienu iš grynojo peizažo pradininkų Europos dailėje. 1510 m. paveiksle „Šv. Jurgis ir drakonas“ peizažo vaizdavimas visiškai nustelbia Šv. Jurgio žygdarbio pavaizdavimą, o vėliau dailininkas ir visiškai atsisakė žmogiškųjų figūrų kai kuriuose paveiksluose („Regensburgo peizažas“, 1522−1525 m.). A. Altdorferis priskiriamas taip vadinamos „Dunojaus mokyklos“ dailininkų grupei.
Guntinas

Aplinkinės gyvenvietės

PakalniškiaiDidieji Rūšupiai 
 SKUODAS – 6 km
Aleksandrija – 3 km
 YLAKIAI – 14 km
Mažieji RūšupiaiDaujotaiTruikinai

Istorija

Pavadinimas kilo iš upėvardžio Guntinas. Seniau kaimas vadinosi Kuineliais.
Telšių spaustuvė

Telšių spaustuvė – spaustuvės, veikusios Telšiuose.

Istorija

Pirmoji spaustuvė Telšiuose veikė 1880–1889 m. Ją įkūrė iš Vilkijos atvykęs J. Rotenbergas. 1886–1889 m. dirbo J. Varkalio spaustuvėlė, 1889–1914 m. veikė Ch. Slonimskio spaustuvė. Visos jos spausdino blankus, pakvietimus, vizitines korteles ir etiketes.
1920 m. įkurta Telšių vyskupijos kurijos spaustuvė. Čia buvo spausdinamos religinio turinio brošiūros, paveikslėliai. 1925–1940 m. spausdintas katalikų savaitraštis „Žemaičių prietelius“. Kartais spaustuvė būdavo vadinama laikraščio vardu. 1940 m. nacionalizuota.
1928 m. veikė spaustuvė „Žemaitis“. Joje iki 1933 m. buvo spausdinamas savaitraštis „Žemaitis“. Jį uždarius, 1933–1934 m. spaustuvė spausdino leidinį „Žibintas“. Leidinius spaudai dažniausiai ruošdavo Mečislovas Gedvilas. 1934 m. „Žemaičio“ spaustuvė pavadinta Vlado Gramalo vardu.
Sujungus „Žemaičių prieteliaus“, V. Gramalo ir J. Gurvičiaus spaustuves, 1941 m. balandžio-birželio mėn. čia buvo spausdinamas laikraštis „Tarybų Žemaitija“. Vokiečių okupacijos metais spaustuvė spausdino savaitraštį „Žemaičių žemė“. Kai po Antrojo pasaulinio karo, 1944 m. spalio 8 m., vėl pradėjo eiti apskrities laikraštis „Tarybų Žemaitija“, spaustuvei buvo suteiktas laikraščio vardas. Nuo 1950 m. ji spausdino Telšių rajono laikraštį „Komunizmo aušra“, nuo 1962 m. – „Komunizmo švyturys“. 1951–1953 m. Telšių spaustuvė taip pat spausdino MTS politinių skyrių laikraščius: Telšių „Kolūkinė aušra“ ir Nevarėnų „Leninietis“.
1956 m. gautas linotipas. 1985 m. spaustuvė persikėlė į naujas patalpas. 1960–1964 m. prie Telšių spaustuvės prijungtos Plungės, Akmenės, Mažeikių spaustuvės. 1976 m. Telšių spaustuvė tapo Klaipėdos „Ryto“ spaustuvės skyriumi. 1980 m. birželio mėn. rajono laikraštis „Komunizmo švyturys“ (nuo 1989 m. – „Kalvotoji Žemaitija“) imtas spausdinti Šiaulių „Titnago“ spaustuvėje.
„Ryto“ spaustuvės Telšių skyriuje buvo renkamas ne tik rajono laikraštis, bet ir „Mastiečių žodis“. 1990 m. spaustuvė atsiskyrė nuo Klaipėdos „Ryto“ ir pasivadino valstybine įmone „Žemaitis“, 1991 m. tapo akcine bendrovė „Spaudos lankas“, spausdino knygas, blankus, smulkius spaudinius.  Dabar A. Baltmiškio firma „Spaudos lankas“, adresas Stoties g. 7A.
Valentinas Šapalas

Biografija

Fizikas, 1974 m. baigė Vilniaus valstybinis pedagoginis institutą.
1990 m. Nepriklausomybės partijos narys, 1991–2001 m. partijos pirmininkas, 2001–2005 m. Lietuvos dešiniųjų sąjungos narys, pirmininko pavaduotojas, pirmininkas, 2005 m. Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionys demokratai.
1990–1995 m. Vilniaus m. savivaldybės tarybos deputatas,1993–1994 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos pirmininkas, 1994–1995 m. tarybos pirmininko patarėjas. Nuo 1995 m. Vilniaus miesto savivaldybės Švietimo skyriaus Mokyklų ir ikimokyklinių įstaigų veiklos sektoriaus vedėjas, vyr. specialistas.
1994 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos kūrėjas, narys, 2007–2011 m. LKKSS Vilniaus skyriaus pirmininkas, 1995 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos deputatų klubo „Sostinė“ narys, pirmininkas, 2003 m. Mickūniečių bendrijos pirmininkas. 1992 m. spalio 21 d. apdovanotas Sausio 13-osios atminimo medaliu.
Vedęs, žmona Danutė, pedagogė, valstybės tarnautoja (Švietimo ir mokslo ministerija). Duktė Mažvyda, M. Riomerio universiteto magistrantė, AB „Lindstrom“ vadybininkė, sūnus Dargiris VPU studentas, UAB Studio Moderna klientų apt. specialistas.
Ugnis

Ugnis kultūroje

Sugebėjimas įkurti, prižiūrėti ir užgesinti ugnį buvo vienas esmingiausių ankstyvųjų žmonių pasiekimų. Ugnis leido termiškai apdoroti maistą, atgrasinti plėšrūnus, suteikė šviesą ir šilumą, ir tokiu būdu leido žmonių populiacijai pasiekti atšiauresnius kraštus. Termiškai apdoroto maisto rasta iš 1,9 mln. metų senumo laikotarpio, bet manoma, kad anksčiausiai ugnis sukontroliuota galėjo būti maždaug prieš 1 mln. metų. Ugnies naudojimas plačiai paplito prieš 100–50 tūkst. metų.
Dėl ugnies svarbos žmonių gyvenime ugnis pradėta garbinti kaip savita esybė (žr. ugnies garbinimas). Ji laikyta tarpininke tarp žmogaus ir dievų (į ją įdėtos aukos sudega ir dūmais kyla į dangų – dievų erdvę), namų sergėtoja (aplink ugnį vykdavo šeimos gyvenimas), saugotoja nuo priešų, apvalanti dvasią. Aplink ugnį vykdavo įvairios religinės apeigos, be jos buvo neįsivaizduojamos šventės, bendruomenės renginiai. Ypatinga ugnies reikšmė buvo iškelta Vedų ir Avestos kultūrose, kur visi ritualai vykdavo tik ugnies pagalba.
Laikui bėgant, žmonės atrado įvairių ugnies panaudojimo ir suvaldymo būdų. Labai svarbus panaudojimas buvo tyčinis miško padegimas naujiems žemdirbystės plotams sukurti (lydiminė žemdirbystė). Namų erdvėje rengti ugniakurai, pradėtos naudoti žvakės. Ugnis pritaikyta kariniams tikslams.
Iki pramonės perversmo, pagrindinis kuras ugniai buvo mediena (malkos), vietomis – džiovintas mėšlas. Vėliau pradėtos naudoti akmens anglys, gamtinės dujos, nafta. Šių medžiagų deginimo proceso metu imta gaminti elektra (šiluminė elektrinė).
Dabar saugumo (dėl gaisrų pavojaus) ir patogumo sumetimais, atvira ugnis buityje (ypač ekonomiškai išsivysčiusiose šalyse) naudojama retai: apšvietimas teikiamas elektros pagalba, šildymas – centralizuotu karšto vandens paskirstymu, maisto paruošimas – dujinių ar elektrinių viryklių pagalba. Žvakės, židiniai, laužai naudojami daugiau kaip simbolinis, emocinis aspektas.
Horas

Horas (Heru, Hara, Har, Hor, Hur) (graik. Horos) egiptiečių mitologijoje – Dangaus dievas sakalo galva. Turi apie 20 skirtingų išraiškų. Vanago ar Sakalo pavidalo dievų pirminis vardas. Reiškia „aukštis, dangus“.
Horas Ozyrio ir Ra arba Amono ir Izidės sūnus, Hator vyras. Žemiškoje plotmėje jį įkūnija faraonas. Kiekvienas Horo vaikų atitinka vieną esminių žmogaus būties elementų: Amsetas – ka, Duamutefas – ba, Kebeksenufas – mumiją, Apepis (Hapis) – širdį.
Kanas (vienetas)

Kanas (貫 arba 貫目) – Japonijos senasis matavimo vienetas, skirtas perlams sverti, lygus 1000 momų arba 3,75 kg.
Meidži laikotarpiu tradiciniai Japonijos matavimo vienetai buvo panaikinti, o juos pakeitė metrinė sistema.
LKAL 2001–2002 m. sezonas

LKAL 2001–2002 metų sezonas – 8-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 12 klubų. Čempionate nugalėjo Kėdainių „Nevėžis“, po to debiutavęs ir LKL čempionate. Bronzą iškovojo Kauno „Žalgirio-2“ komanda.
Ansas Lymantas

Biografija

Klaipėdoje pas Adomą Braką mokėsi grafikos ir dailės. 1939 m. suredagavo ir parengė spaudai paskutinius laikraščio „Lietuvos keleivis“ numerius. Po 1939 m. kovo mėn. Klaipėdos krašto aneksijos nepriėmęs Vokietijos pilietybės turėjo iš Klaipėdos išvykti.
1942 m. baigęs Berlyno poligrafijos institutą (grafikos meną) dirbo kino filmų bendrovėje „Universum-Film Aktiengesellchaft“. Po 1945 m. gyveno karo pabėgėlių stovyklose Flensburge, Liubeke, Kelne, Hanoveryje; dalyvavo lietuvių veikloje. 1950–1951 m. redagavo atkurtą laikraštį „Keleivis“, rašė ir į kitus leidinius. 1951 m. kovo mėn. apsigyveno Monrealyje. Nuo 1960 m. dirbo aviacijos bendrovėje „Canadian Airlines“.
Mažosios Lietuvos bičiulių draugijos veikėjas, 1955–1957 m. redagavo ir leido jos informacinį biuletenį „Bičiulis“, 1960-1971 m. ir 1982–1988 m. – laikraštį „Lietuvos pajūris“. Mažosios Lietuvos rezistencinio sąjūdžio, įkurto 1953 m., pirmasis pirmininkas, 1985–1992 m. Mažosios Lietuvos fondo valdybos pirmininkas. Daug rašė išeivijos spaudoje. Savaitraštyje „Nepriklausoma Lietuva“ rengė skyrelį „Mažoji ir Didžioji – viena Lietuva“. Iliustravo ir suredagavo Broniaus Krikštopaičio knygą „Jūrų keliais“ (1979 m.), kai kuriuos Mažosios Lietuvos fondo leidinius. 2002 m. jo sukauptas archyvas perduotas saugoti Klaipėdos universiteto bibliotekai.
Mikalojus Kristupas Chaleckis

Biografija

Studijavo Vilniaus akademijoje, Italijoje, Ispanijoje, Paryžiuje. Ėjo diplomatinę tarnybą, buvo deleguojamas į Seimą. Pasižymėjo Livonijos kare. Vėliau aukštų postų atsisakė.
Parašė įvairių kūrinių. Žymiausi embleminio pobūdžio, religinio meditacinio turinio veikalai Allegoriae, albo kwiecia módł gorących („Alegorijos, arba karštų maldų žiedai“, 1618) ir Binarius Chalecianus, sive duo manipuli liliorum („Chaleckio dvinaris, arba dvi lelijų puokštės“, 1642).
Aldona Dvarionienė

Aldona Dvarionienė-Smilgaitė (1907 m. vasario 27 d. Sankt Peterburge – 1982 m. rugpjūčio 25 d. Palangoje) – Lietuvos pianistė.

Biografija

Vyras Balys Dvarionas, vaikai Aldona Dvarionaitė ir Jurgis Dvarionas. 1934 m. baigė Kauno konservatoriją (Vladimiro Ružickio klasę). 1934 m. stažavo Zalcburge, 1937 m. Berlyne (pas V. Gysekingą). Nuo 1934 m. dėstė Kauno, nuo 1949 m. Lietuvos konservatorijoje. Nuo 1947 m. docentė. Koncertavo Vokietijoje, Belgijoje, Prancūzijoje.
Mokiniai: Julius Andrejevas, Algimantas Apanavičius, Vytautas Landsbergis, Augustinas Maceina .
FK Saliutas Vilnius

Istorija

Klubas įkurtas 1945 m. kaip karininkų komanda. 1951 m. persivadino „Saliutu“, bet 1952 m. vėl tapo Karininkų namais, laimėjo LTSR pirmenybes ir taurę, taip pat žaidė TSRS futbolo taurės turnyre, kur įveikė Burevestnik Kisinev (0:0 ir 1:0), Dinamo Frunze (be kovos), ir tik aštuntfinalyje pralaimėjo Dinamo Moskva komandai (1:4).
1959 m. komandoje žaidė nemažai buvusių „Spartako“ meistrų komandos žaidėjų. Komanda pasitraukė iš LTSR pirmenybių 1968 m. sezono viduryje, užleisdama vietą „Pažangos“ komandai.