google/wiki40b huggingface dataset:
Kalmaro karas

Kalmaro karas (šved. Kalmarkriget) vyko 1611 m. – 1613 m. tarp Švedijos ir Danijos karalysčių.
Formaliai karas vyko dėl „Lapių karaliaus“ titulo, kurį sau priskyrė danų valdovas Kristijonas IV bei Švedijos karalius Karolis IX. Faktiškai karo priežastis buvo ekonominiai valstybių interesai, kadangi prekyba žuvimi ir kailiais iš Švedijai priklausančio Finmarko šiaurės Skandinavijoje, į kurį pretenzijas reiškė Danija, buvo labai pelninga. Taip pat svarbia priežastimi buvo Kristijono IV siekis vyrauti Baltijos jūros regione, nes per Finmarko regioną Švedija galėjo gauti kitą prekybinį kelią į Šiaurės jūrą, aplenkdama Danijos kontroliuojamus Zundo sąsiaurius.
Po to, kai Karolis IX-asis atsisakė derėtis ginčytinais klausimais, abi šalys paskelbė viena kitai karą. Po Karolio IX-ojo mirties 1611 m. spalį karą tęsė 17-metis sosto paveldėtojas Gustavas II Adolfas.
1612 m. gegužę Danijos kariuomenei, kurią sudarė daugiausia vokiečių samdiniai, pavyko užimti Elfsborgą prie Göta älv upės, taip uždarant vienintelį Švedijos išėjimą į Kategatą. Tų pačių metų rugpjūtį danai apsiautė Kalmarą.
Tarpininkaujant Anglijai ir Nyderlandams 1613 m. sausį buvo sudaryta Kneriodo taika (Knærød). Švedija atsisakė Finmarko Danijos naudai, bet jai buvo grąžintas Kalmaras. Švedija įsipareigojo iki 1618 m. išmokėti milijono talerių kompensaciją Danijos karaliui Kristijonui IV-ajam. Kol bus išmokėta ši kompensacija Elsfborgas iki 1619 m. liko Danijos valdžioje.
Neseseras

Neseseras (rus. несессер, iš pranc. nécessaire 'būtinas') – dėklas, skrynelė ar rankinė, skirta tam tikros paskirties smulkiems daiktams sudėti. Juos saugomi asmeninės higienos, manikiūro, kosmetikos, siuvimo ar rankdarbių reikmenys. Paprastai kiekvienas nesesere laikomas daiktas turi savo skyrelį, dėl ko nesesero turinys nesusimaišo.
Neseserai atsirado XVIII a. pradžioje. Tada jie buvo dvejopi - staliniai ir kišeniniai. Kišeniniai neseserai XVIII ir XIX a. dažnai buvo kostiumo puošmenomis, juos nešiodavo ant specialios grandinėlės, pritvirtintos prie diržo. Dabar paplitę daugiausia kišeniniai neseserai, paprastai odiniai.
Jauneliai

Istorija

Kaimo rytinėje dalyje, 0,52 km į šiaurės vakarus nuo Obrynos upelio, 0,35 km į šiaurės rytus nuo kelio Jauneliai–Verbūnai išlikę Jaunelių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4607).
1950–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Gegužės devintoji“.

Aplinkinės gyvenvietės

Lukošaičiai – 3,8 km
Apušėliai – 2 km
Zastarčiai – 7 km
Pakarniukai – 1 km
KURŠĖNAI – 16,5 km
KUŽIAI – 7 km
VERBŪNAI – 2,6 km
 ŠIAULIAI – 15,3 km
Paavo Nurmi

Paavo Johanesas Nurmi (Paavo Johannes Nurmi, 1897 m. birželio 13 d. – 1973 m. spalio 2 d.) – suomių vidutinių ir ilgų nuotolių bėgikas, daugkartinis olimpinis čempionas bei pasaulio rekordininkas.
Olimpinėse žaidynėse Paavo Nurmi debiutavo 1920 m. Antverpene. Šiose žaidynėse jis laimėjo aukso medalius 10 000 m bėgimo ir individualiose bei komandinėse kroso varžybose, taip pat užėmė antrą vietą 5000 m bėgimo rungtyje. Po ketverių metų Paryžiuje vykusiose žaidynėse Nurmi iškovojo net penkis aukso medalius – individualiose 1500 m, 5000 m bei kroso rungtyse bei komandiniuose 3000 m bei kroso bėgimuose. 1928 m. žaidynėse Amsterdame Nurmi iškovojo auksą 10 000 m distancijoje bei sidabro medalius 5000 m bei 3000 m kliūtinio bėgimo rungtyse. Prieš 1932 m. Los Andželo olimpines žaidynes Nurmi buvo pripažintas profesionalu ir jose dalyvauti jam buvo uždrausta.
1952 m. Nurmi buvo patikėta garbė uždegti Helsinkio olimpinių žaidynių ugnį.
Rotangai

Morfologija

Skirtingai nuo kitų palmių, daugumos rotangų stiebas plonas (2-5 cm skersmens), lankstus, o augalai panašūs į vijoklius, turi prikibimui prie kitų augalų naudojamus rakius. Tik kelios rūšys yra nesivejantys, tvirtą stiebą turintys medžiai.

Paplitimas

Rotangai paplitę tropinio ir subtropinio klimato šalyse. Dvi trečiosios visų rūšių aptinkama Indonezijoje. Likusios - kitose Pietryčių Azijos šalyse, Pusiaujo Afrikoje, Papua Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje.
Komercinės rūšys pradėtos auginti Filipinuose, Kinijoje, Tailande, introdukuotos Pietų Amerikoje.

Naudojimas

Apie 20 % rotangų rūšių naudojamos komerciniais tiklais. Dėl tvirtumo ir lankstumo, iš palmių stiebų pinami baldai, krepšiai, kilimėliai, virvės. Pietryčių Azijos kaimuose rotangai plačiai naudojami buityje, jais surišamos pastatų konstrukcijos, pinamos pavėsinės, tvoros ir pan. Be stiebų, tradiciškai panaudojami ir lapai (stogų dengimui), ūgliai (maistui) bei vaisiai (maistui, gydymui).
Didelė dalis rotangų surenkami iš miškų, tačiau užsiimama ir jų auginimu. Didžioji dalis eksportuojama iš Indonezijos į Europą, Šiaurės Ameriką, Japoniją.
Ričardas Bartkevičius (1958)

Biografija

1983 m. baigė Smalininkų žemės ūkio technikumą, technikas-mechanizatorius.
UAB „Pagėgių komunalinis ūkis“ direktorius.
Partijos Tvarka ir teisingumas narys. 2011 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys, atsisakė mandato. 
Žmona Birutė, vaikai Viktorija, Giedrius.
Bendroji Jugoslavijos leksikografijos leidyklos enciklopedija

Bendroji Jugoslavijos leksikografijos leidyklos enciklopedija (slovėn. Obča enciklopedija Jugoslovanskega leksikografskega zavoda (serbų -kroat. Opća enciklopedija Jugoslavenskog leksikografskog zavoda) – slaviška visuotinė enciklopedija, leista 1955–1988.
Redaktorius – Josipas Šentije, leidykla – Jugoslovanski leksikografski zavod (JLZ, Zagrebas, direktorius – Miroslav Krleža.
Macijausko žemėlapio byla

Macijausko žemėlapio byla – civilinis procesas, 1901–1902 m. vykęs Sankt Peterburge, turėjęs didžiausią įtaką panaikinant spaudos draudimą lietuviškais rašmenimis.

Istorija

1900 m. lietuvių kultūros ir spaudos veikėjas Antanas Macijauskas Sankt Peterburgo A. Iljino kartografijos fabrike 2000 egz. tiražu išleido lietuvišką žemėlapį „Žemėlapis lietuviškai - latviško krašto“. Jį Rusijos Vyriausiosios spaudos reikalų valdybos viršininkas kunigaikštis N. V. Šachovskojus 1900 m. lapkričio 26 d. įsakė konfiskuoti. Buvo konfiskuoti 1186 žemėlapio egz., kitus spėta išplatinti. A. Macijauskas kreipėsi į Rusijos vidaus reikalų ministrą V. Plėvę ir Vyriausiosios spaudos reikalų valdybos viršininkui iškėlė bylą. Ji pasiekė aukščiausią Rusijos imperijos teismo įstaigą – Senatą. Be to, dėl lietuviškų afišų platinimo bylą iškėlė Povilas Višinskis. Šios bylos sukėlė tikrą Rusijos juristų ir administracijos sąmyšį.

Byla

A. Macijausko pasamdytas advokatas A. Kaminas Senatui įrodė, kad žemėlapis buvo konfiskuotas neteisėtai, pažeidžiant Rusijos įstatymus. Imperatorius Nikolajus II patvirtino 1902 m. gruodžio mėn. Senato nutartį, kad įsakymai, draudžiantys lotyniškas raides lietuvių spaudiniuose, neturi teisinės galios – lietuvių tautinio judėjimo pakilimas, draudžiamosios lietuviškos spaudos leidėjai, knygnešiai ir skaitytojai jau buvo įrodę, kad toks spaudos draudimas nenaudingas imperijai. Vidaus reikalų ministras V. Plėvė 1903 m. balandžio 22 d. pripažino, kad slapti aplinkraščiai arba net paties caro nuomonė, jei ji nėra paskelbta viešai, negali būti teisinis pagrindas imtis administracinių priemonių.
Antano Macijausko laimėjimas buvo reikšmingas, siekiant panaikinti lietuvių spaudos lotyniškomis raidėmis draudimą, jis panaikintas 1904 m. gegužės 1 d.
Aorsai

Aorsai (dar vadinti Adorsi) – didžiausia senovės iranėnų gentis iš sarmatų grupės. Nuo V a. p. m. e. aorsai buvo susiję su saka-masagetais pagal kalbą ir kilmę. Šimtmečius jie gyveno dabartinio Kazachstano teritorijoje prieš migruojant į vakarus. Ten sudarė aljansą su romėnais, kad nugalėtų saracėnus ir jų sąjungininkus iš Bosforo karalystės 40–45 m. Galiausiai aorsai apie III a. buvo absorbuoti alanų.
Pagal Straboną, nuo mūsų eros pradžios aorsai buvo skirstomi į aukštutinius ir žemutinius. Viršutiniai aorsai gyveno tarp Volgos ir Dono, Šiaurės Kaspijos ir Pietų Uralo, buvo turtingesni ir gausesni. Žemutiniai arčiau Kaukazo.
Vėliau, dominuojančia padėti aorsų kraštuose užėmė kitą sarmatų gentis, tikriausiai gimininga jiems – alanai, kurie pagal Amianą Marceliną po truputį užvaldė kaimynines tautas ir perdavė savo vardą.
Lačinas

Gyventojai

Tarybinių metų pradžioje gyventojų sudėtis buvo mišri (1926 m.: 37,7 % – azerbaidžaniečiai, 25,3 % – kurdai, 15,2 % – armėnai, 13,1 % – rusai). Prijungus miestą prie Azerbaidžano, čia gyveno beveik vien azerbaidžaniečiai (1970 m. – 95 %). Po Karabacho karo gyvena iš esmės tik armėnai.

Istorija

Senovėje miestas pateko į armėnų Siuniko kraštą. XVII a. į kraštą tarp Karabacho ir Zangerzūro (t. y., į dabartinio Lačino apylinkes) atkeldinti kurdai. 1923 m. tuometinis Abdeliaras paskelbtas miestu bei Kurdistano apskrities centru. 1926 m. miestui suteiktas tiurkiškas pavadinimas Lačinas. Tarybiniais metais miestas pateko į Azerbaidžano TSR sudėtį, per jį ėjo vadinamasis Lačino koridorius – plentas, jungiantis Kalnų Karabachą su Armėnija. 1992 m., Karabacho karo metu, miestą užėmė armėnai, o 1993 m. pervadino Berdzoru.
Musan Salama

Istorija

Klubas įkurtas 1960 m. Pastaruoju metu žaidė trečios pakopos pirmenybėse. iškopė į antrą pakopą.
Jakiškių koplyčia

Istorija

Jakiškių koplyčia statyta vietos kaimo gyventojų. Pastatymo laikas nėra žinomas.
1999 m. buvo parengtas projektas (aut. arch. Laima Ramonaitė) koplyčios tyrimams, avarinės būklės pašalinimui, konservavimui-restauravimui. Pasak projekte pateiktos medžiagos ir tyrimų duomenų, koplyčia buvo remontuota 1980 m. Galimai tuo metu iš koplyčios dingo varpas, ornamentai nuo altoriaus ir paveikslas. Lyginant projekte pateiktas koplyčios altoriaus nuotraukas su 2010 m. nuotraukomis, koplyčios altorius išliko nepakitęs, tokios pat spalvos, nėra dekoro elementų.

Architektūra

Viena iš nedaugelio Lietuvoje išlikusių medinių koplyčių, atspindinčių kaimo architektūros bruožus. Aukštas valminis stogas su kraigo viduryje esančiu bokšteliu, arkinės dvivėrės durys, langai šoninėse sienose – vertingiausia šio statinio dalis.
Linkaičių artilerijos dirbtuvės

Istorija

Linkaičių artilerijos dirbtuvės pradėtos statyti 1936 m. Lietuvos kariuomenės vadovybės sprendimu netoli Linkaičių geležinkelio stoties. Statybos iniciatorius – Lietuvos kariuomenės ginklavimo valdybos viršininkas generolas Motiejus Pečiulionis. Projekto autorius architektas Bronius Elsbergas.
Dirbtuvės pradėjo veikti 1937 m. iš Kauno perkėlus Ginklų dirbtuvių įrenginius šautuvų ir kulkosvaidžių vamzdžiams gaminti. Buvo gaminamos ir kitos ginklų dalys, šoviniai šautuvams ir kulkosvaidžiams, 20 mm ir 105 mm artilerijos pabūklų sviediniai, 20 mm degtuvai, rankinės granatos, prieštankinės minos, dujokaukės ir kita amunicija. Planuota pagal prancūzų firmos „Schneider“ licenciją gaminti 47 mm prieštankinius pabūklus. 
1940 m. pavasarį sumontuota ir išbandyta moderni elektrinė plieno lydymo krosnis. Veikė 1000 kW elektros stotis. Linkaičių artilerijos dirbtuvės buvo viena moderniausių ginkluotės įmonių Europoje. 1940 m. jose dirbo apie 800 darbininkų ir tarnautojų; viršininkas pulkininkas inžinierius Domas Grabys.
1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, jau rugpjūčio mėn. dirbtuvių veikla nutraukta, daugelis darbuotojų represuoti. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui traukdamiesi TSRS kariniai daliniai dalį dirbtuvių pastatų susprogdino. Vėliau dalį įrangos Vokietijos okupacinė administracija išvežė į Minsko, Rygos ir Kauno ginklų dirbtuves.
1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę nuo 1993 m. greta išlikusių Linkaičių artilerijos dirbtuvių pastatų veikia Lietuvos ginkluotųjų pajėgų generolo leitenanto M. Pečiulionio arsenalas.
Negarbos piliakalnis

Piliakalnis

Įrengtas Tenžės ir bevardžio upelio santakon įsiterpiančiame 47–50 m skersmens aukštumos kyšulyje, kurį ratu juosia pylimas. Vakaruose ir šiaurėje nuo aukštumos 140 m ilgio pylimo dalis yra 7 m aukščio nuo lauko ir 6 m pločio viršuje. Likusi 100 m pylimo dalis iš rytų ir pietų nuo upės slėnio apie 2,2 m aukščio nuo aikštelės ir 13 m aukščio išorėje. Aikštelės rytinė dalis šaltiniuota. Pasakojama, kad čia buvęs tvenkinys, aprūpindavęs vandeniu pilies gyventojus.
Į vakarus ir šiaurę nuo piliakalnio 3 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Bendras piliakalnio su gyvenviete teritorijos plotas – 6,257 ha.
1,0 km į pietryčius yra Senkų piliakalnis, 1,0 km į šiaurę – Jazdų, Negarbos kapinynas, 0,8 km į pietryčius – Senkų senovės žemdirbystės vieta, 0,6 km į šiaurės rytus – Senkų kapinynas, 50 m į pietus – Negarbos kapinynas.

Tyrimai

Piliakalnį 1923 m. žvalgė Vladas Nagevičius, 1960 m. – Juozas Mickevičius, 1966 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1974 m. – Ignas Jablonskis, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 2012 m. – Kultūros paveldo centro archeologas Arūnas Strazdas. Gyvenvietės teritorijoje aptikta židinių liekanų, lipdytos ir žiestos keramikos, kt. dirbinių.
2003 m. papėdės gyvenvietę tyrinėjo Julius Kanarskas. Ištirtas 2,5 m² plotas, aptiktas 76 cm storio apnaikintas X–XIII a. kultūrinis sluoksnis su ugniaviete, apžiesta ir žiesta keramika, smiltainio akmens galąstuvas.

Aplinkiniai piliakalniai

Joskaudų piliakalnis 2,5 kmĮpilties piliakalnis 20 kmImbarės piliakalnis 22 km
Laivių piliakalnis 29 kmMartynaičių piliakalnis 18 km
Kartenos piliakalnis 17 kmRūdaičių piliakalnis 2,7 km
Palangos piliakalnis 10 km
Purmalių piliakalnis 20 kmAndulių piliakalnis 12 km
Eketės piliakalnis 17 kmSenkų piliakalnis 1 km
Kurmaičių piliakalnis 3,8 km
Mišučių piliakalnis 14 km
Ranheim Fotball

Istorija

Klubas įkurtas 1901 m. Nuo 1937 m. žaidė elito lygoje. Elito divizione žaidė iki 1955/1956 m. sezono. Vėliau sekė kritimas į žemesnius lygmenis. 
Šiuo metu klubas yra dukterinė Rosenborg BK komanda. Nuo 2010 m. dalyvavo antros pakopos pirmenybėse.
Pastruoju metu vėl patenka į elito divizioną.
Lenktas lankas

Lenktas lankas arba olimpinis lankas – modernių lankų tipas. Labiausiai paplitusių lankų grupė sportiniame šaudyme iš lanko.

Istorija

Pirmykščiai lenkti lankai buvo plačiai paplitę antikos tautų - persų, dakų, kumanų, graikų, hiksų, hunų ir kitų.
1972 m. lenkti lankai pradėti naudoti Šaudymo iš lanko olimpinių žaidynių varžybose.

Bruožai

Lyginant su paprastu ilguoju lanku, lenktojo lanko viršūnės yra išlenktos tolyn nuo lankininko, kai lanko templė nėra uždėta. Šio tipo lankai turi savyje daugiau energijos lyginant su tiesių šakų lankais ir dėl to daugiau jos suteikia strėlei.
Lenktųjų lankų šakos taip pat labiau apkrauna lanko konstrukciją ir todėl jie gali sukelti didelį garsą kai jais yra šaunama.Lankų šakos paprastai būna pagamintos iš stiklo pluošto, anglies pluošto ir medienos sluoksnių ant anglies putų arba medienos šerdies. Anglies pluošto šakos įprastai strėles paleis didesniu greičiu, lyginant su tokios pat tempimo jėgos medinėmis šakomis. Lanko rankena paprastai yra daroma atskira nuo šakų, ir gaminama iš aliuminio arba magnio lydinių.

Varžybos

Lenktasis lankas yra vienintelis lankų tipas leidžiamas Olimpinėse žaidynėse.
Djurgårdens IF Fotboll

Istorija

1891 m. įkurtas klubas. Ne kartą tapo šalies čempionais bei iškovojo Švedijos futbolo taurę. dalyvavo Europos turnyruose.
Eduardas Šablinskas

Biografija

1963–1973 m. mokėsi Vilniaus 1–ojoje vidurinėje mokykloje. 1987 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą ir įgijo istoriko ir istorijos dėstytojo specialybę, 2002 m. – Lietuvos teisės universiteto teisės ir valdymo magistratūrą.
1977–1983 m. Vilniaus statybos remonto tresto RSV–1 santechnikas, suvirintojas. 1983–1985 m. Vilniaus vidurinės profesinės technikos mokyklos istorijos mokytojas, gamybos meistras ir klasės auklėtojas. 1985–1990 m. Vilniaus miesto Tarybų rajono Vykdomojo komiteto Gamybinės butų valdybos vyriausiasis energetikas, Butų ūkio tarnybos Nr. 18 viršininkas.
1990–1994 m. Vilniaus miesto Senamiesčio seniūnijos Rotušės skyriaus viršininkas. 1994–1997 m. Vilniaus miesto Senamiesčio seniūnijos seniūnas. 1995 m. Vilniaus miesto savivaldybės mero atleistas iš seniūno pareigų, tačiau 1996 m. birželio mėn. teismo sprendimu grąžintas į pareigas. 1997–2000 m. UAB „Vilniaus pirmoji autotransporto įmonė“ naujų projektų vadovas.
2000–2003 m. ir 2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2004 m. ir 2012–2016 m. Seimo narys.
2005–2010 m. Ginčų komisijos prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos pirmininkas. 2005–2012 m. Valstybės turto fondo Privatizavimo komisijos narys.
Nuo 2017 m. Seimo nario Andriaus Palionio padėjėjas-sekretorius.
1998 m. vienas iš Naujosios sąjungos (socialliberalų) steigėjų, 1998–2001 m. šios sąjungos Vilniaus skyriaus pirmininkas, sąjungos Tarybos narys, iki 2008 m. šios partijos narys. 2011–2018 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. Nuo 2018 m. – Lietuvos socialdemokratų darbo partijos narys.
1998–2005 m. Lietuvos smulkiųjų verslininkų ir prekybininkų asociacijos (LSVPA) pirmininkas. 1998 ir 1999 m. dalyvavo bado akcijose prie Lietuvos Respublikos Seimo, po jų dirbo Vyriausybės sudarytoje darbo grupėje smulkiojo verslo problemoms spręsti. Nuo 2005 m. LSVPA Garbės pirmininkas.  
Sūnūs: Aurimas, Linas ir Ignas. Dukra Rugilė.
Aleksandras Fromas-Gužutis

Biografija

Baigė Kražių kolegiją. Dirbo Raseinių žemės teisme, Kauno gubernatoriaus raštinėje. Nusipirkęs Gongailiškių viensėdį ūkininkavo. Bendravo su S. Stanevičiumi, M. Davainiu-Silvestraičiu. Bendradarbiavo laikraščiuose „Aušra“, „Vienybė lietuvninkų“, „Unija“. Raštininkaudamas rinko Raseinių pavieto ubagų žargoną.

Kūryba

Rašyti paskatino Vincas Kudirka, 1893 m. savo „Varpe“ paskelbė konkursą dramoms sukurti. Istorinėse pjesėse romantizuojama Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės praeitis, žadinama tautinė savimonė. Tautosakinėse ir mitologinėse pjesėse keliamos artimo meilės, laisvės idėjos. Buitinėse pjesėse vaizduojama gyvenamojo meto socialiniai reiškiniai, 1863 m. sukilimas. Komedijoje šaipomasi iš dorovinių ydų. Dramas vaidino mėgėjų teatrai Lietuvoje, Rusijos ir JAV lietuvių kolonijose. Apysakose vaizduojamas baudžiavinis kaimas, valdininkija, gausu kaimo buities ir etnografinių aprašymų, ryškus didaktiškumas. Dar parašė eilėraščių, apsakymų, publicistinių straipsnių, išvertė A. Mickevičiaus poemos „Vėlinės“ I, II, IV dalis.
Alksnyniškė

Istorija

Kaimo vakarinėje dalyje, 290 m į pietryčius nuo kelio Šiauliai–Tauragė, 140 m į šiaurę nuo kelio iš Pageluvio į kelią Šiauliai–Tauragė yra Alksnyniškės senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4515).

Aplinkinės gyvenvietės

Kurtuvėnai – 3,5 km
Skaudviliai – 3,5 km
ŠIAULIAI – 18 km 
 BUBIAI – 5 km
Sodeliukai – 1 km
Glumbotiškė – 3,5 km
Čeprečiškė – 1 km
Koetyvų sala

Koetyvų sala (angl. Coëtivy Island) yra mažytė Seišelių sala esanti 290 km į pietus nuo Mahė salos. Kartu su Pleito sala, artimiausia kaimyne atitolusia 171 km į šiaurės vakarus, ji sudaro Pietinę Koralų grupę priklausančią Seišeliams. Salos plotas 9,31 km², joje gyvena 252 žmonės. Pavadinimas kilo nuo Koetyvų kavalerijos, atradusios salą 1771 m. Iki 1908 m. sala buvo politinė Mauricijaus dalis.
Šiuo metu sala yra Seišelių prekybos valdybos nuosavybė. Koetyvų sala dažniausiai žinoma dėl krevečių ūkio, kuris prasidėjo ankstyvaisiais 1990 m. (nuo 1989–1992 m. verlsas buvo augimo fazėje). Sala taip pat augina vaisius, kuriuos parduoda turguose Mahės saloje.
Lekas (Italija)

Istorijas

Archeologiniai radiniai rodo galų gyvenvietę prieš atvykstant romėnams, kuriems valdat tai buvo svarbi kelių sankryža. Po Vakarų Romos žlugimo lombardai užėmė šią sritį VI a. Po jų sekė frankai, kurie Leką padarė grafystės centru, o vėliau markos centru.
Šv. Romos imperatorius Otonas I daug laiko praleido Leke, kai malšino Leko grafo Atonės maištą prieš imperiją. Vėliau Lekas tapo Šv. Ambrozijaus vienuolyno Milane nuosavybe. Imperatorius Konradas II bandė išvaduoti Leką nuo Bažnyčios, bet po karų Italijoje jis tapo Milano nuosavybe.
XVI a. Leką trumpai valdė samdinių kapitonas Džianas Džiakomas Medičis.
Per Antrąjį Pasaulinį karą Lekas tapo italų partizanų pasipriešinimo naciams svarbiu centru.
Ukrainos Nacionalinė gvardija

Nacionalinės gvardijos atkūrimas

2014 m. kovą Ukrainos prezidento pareigas ėjęs parlamento spikeris Oleksandras Turčynovas pasiūlė atkurti Nacionalinę gvardiją.
2014 m. kovo 11 d., po Krymo krizės, sprendimas atkurti Nacionalinę gvardiją buvo priimtas. Kovo 12 d. Ukrainos Aukščiausioji Rada nubalsavo už Ukrainos Nacionalinės gvardijos atkūrimą. Už projektą balsavo 262 deputatai.
2014 m. kovo 13 d. Ukrainos Aukščiausioji Rada patvirtino įstatymą № 4393 ​​ir Nacionalinės gvardijos finansavimą. Už tai balsavo 262 deputatai iš 330 dalyvavusių posėdyje. Buvo nurodyta, kad Nacionalinės gvardijos atkūrimo baze turi būti Ukrainos VRM vidaus kariuomenė.
Nacionalinė gvardija buvo atkurta ryšium su vidaus kariuomenės pertvarka. Į Nacionalinės gvardijos sudėtį įėjo ir dalis maidano savigynos.
2014 m. kovo 16 d. Ukrainos vidaus reikalų ministras Arsenas Avakovas (Арсен Аваков) pareiškė, kad iki kovo pabaigos Ukrainos Nacionalinės gvardijos karių skaičius gali padidėti iki 15 tūkstančių. Jis minėjo, kad mobilizacija palies beveik visą šalį ir per dvi savaites pavyks mobilizuoti į UNG 10-15 tūkst. žmonių.
2014 m. kovo 31 d. buvo pranešta, kad iš 450 su nacionaline gvardija besitreniruojančių Maidano savigynos narių tik 274 pareiškė norą pagal kontraktą stoti į nacionalinės gvardijos rezervą. Kiti planavo grįžti į Maidaną arba netiko pagal sveikatą.
2014 m. balandžio 6 d. davė priesaiką pirmas UNG batalionas. Buvo pranešta, kad 500 nacgvardiečių nuo 18 iki 55 m. amžiaus tris savaites buvo treniruojami (specialusis karinis parengimas). Duodant priesaiką dalyvavo Nacionalinės gvardijos vadas Stepanas Poltorakas ir kandidatas į Ukrainos prezidentus Petro Porošenka.
Iki 2014 m. rugsėjo buvo pasirašyti dokumentai sukurti 4 nacionalinės gvardijos batalionus (iš jų suformuoti 3, ketvirtas tebeformuojamas). Batalionai ginkluoti šaulių ginklais, turi nedaug minosvaidžių ir šarvuočių.

Organizacija ir apmokymas

Spėjama, kad naujoji UNG pagal galimybes bus lengvieji pėstininkai, kurių esminė dalis buvo rezervo daliniai su nedaug mechanizuotųjų ir tankų paramos padalinių. Tuo ji skiriasi nuo senosios UNG, kuri buvo mechanizuotieji pėstininkai, kurių sudėtyje buvo daug specializuotų dalinių ir padalinių, pvz., tankų, artilerijos, aviacijos.

Apmokymas

Naujieji rekrutai, kurie nėra perkeliami iš vidaus kariuomenės, sausumos pajėgų ar karo akademijų, praeina dviejų savaičių suspaustą mokymo kursą, į kurį įeina įvairūs dalykai pradedant šaulių ginklais ir kova be ginklo ir baigiant naudojimusi žemėlapiais bei ryšių įranga. Pasirašantys kontraktą tapti nuolatiniais UNG kariais papildomai mokomi dar mažiausiai 4 savaites. Tiesa, pirmasis UNG batalionas buvo mokytas tik 3 savaites. Tampantys dalinės tarnybos kariais baigia dviejų savaičių mokymus ir grįžta į civilį gyvenimą, kur laukia galimo šaukimo į tarnybą. Vyriausybė numato kurti savotišką žygio batalionų sistemą, kuri būtų kuriama panaudojant esamas gyventojų milicijas ir panašias ginkluotas grupuotes. Daugelis tokių grupuočių organizuotos kaip šimtinės (ukr. сотня), kurios taip pat yra pagrindinis UNG padalinių lygis.
Neizergis

Aplinkinės gyvenvietės

Jackonys (Biržai) – 2,2 km
Bikšiai – 1,2 km
PAČERIAUKŠTĖ – 5,6 km
Kelmynė (Biržai) – 1,7 km
Lapiškiai – 2,1 km
Peleniškiai (Pačeriaukštė) – 2,4 km
BIRŽAI – 10 km
Bitniškiai – 0,5 km
Dirvoniškis (Pabiržė) – 2,1 km
Likėnai – 2,8 km