Ioannis Kapodistrias

Karjeros pradžia

Ioannis Kapodistrias gimė 1776 m. vasario 11 d. Kerkyroje (Kerkyros sala), tuo metu priklausiusiai Venecijos Respublikai. Jo tėvas, Antonijos Kapodistrias, XIV a. į Kerkyrą atsikėlę gyventi iš Koperio (it. Capodistria), išeivių palikuonis, buvo Venecijos vyriausybės tarnautojas. I. Kapodistrias baigė Paduvos universiteto (it. Universita Degli Studi Di Padova) medicinos ir filosofijos kursus. Nuo 1797 m. gimtojoje Kerkyroje vertėsi gydytojo praktika.
1799 m. salą užėmus rusams ir turkams, buvo paskirtas karo ligoninės direktoriumi. 1802 m. įkūrė „Nacionalinę Medicinos asociaciją“. 1803 m. paskirtas Jonijos salų (Septynių salų Respublika) valstybės sekretoriumi užsienio reikalams. 1807 m. paskirtas policijos viršininku.

Sugrįžimas į Graikiją

I. Kapodistriaus gyvenimo Ženevoje periodas yra mažai žinomas. Kaip graikų patriotas, jis daug prisidėjo Ženevos Antikinėse Graikijos kultūros komiteto darbe, kuris kartu su Prancūzijos komitetu rinko graikams pinigus, tiekė ginklus ir maisto produktus. 1827 m. balandžio 1 d. Trizinoje (gr. Τροιζήν) (miestelis Peloponeso rytuose) atsidarė nacionalinis graikų kongresas ir balandžio 11 d. į Graikijos vadovo (prezidento) postą septyneriems metams buvo išrinktas I. Kapodistrias (Oficialiai prezidento institucija Pirmosios Graikijos Respublikos laikotarpiu nebuvo sukurta). Naujasis vadovas į Graikiją atvyko 1828 m. sausį. Iki to jis važinėjo po Europą, rinko paskolas naujos valstybės iždui.
Savo kalboje graikų tautai I. Kapodistrias pažadėjo teisingą šalies valdymą, apsaugoti šalies gyventojus nuo anarchijos ir prašė suteikti jam galimybę palaipsniui įvykdyti nacionalinį ir politinį šalies atgimimą.
1828 m. balandžio 26 d. prasidėjęs Rusijos-Turkijos karas (1828–1829 m.) ir tapo pagrindiniu išoriniu faktoriumi, sėkmingam Graikijos nacionaliniam išsivadavimui. Jau 1830 m. nepriklausomoje Graikijoje buvo sukurta reguliari armija, įkurtas nacionalinis bankas, buvo pradėta žemės reforma, pertvarkytos teisinė ir švietimo sistemos ir vasario 3 d. Londono protokole, Anglija, Prancūzija bei Rusija pripažino naujos valstybės sienas.

Žūtis

I. Kapodistriaus vedama politika, jo vakarietiškas požiūris sukėlė didelę konfrontaciją tarp buvusių nepriklausomybės kovų karininkų, kapitonų aplinkos, tokių kaip T. Kolokotronio, kurie nenorėjo prarasti įtakos valdžioje. Priešų tarpe buvo ir anarchisto Petrobejaus Mavromichalio, kuris buvo pasodintas į kalėjimą, šeima. Jo sūnūs Georgijus ir Konstantinas 1831 m. spalio 9 d. užpuolė ir nužudė I. Kapodistrią, likus keliems žingsniams iki Šv. Spiridono cerkvės Nafplijuje. Konstantino iššauta kulka pataikė į cerkvės sieną, kurios žymė yra matoma ir šiandiena. Paskui durklu dūrė I. Kapodistriui į pilvą, o Georgijus šovė į galvą.
I. Kapodistriaus darbus tęsė jo jaunesnis brolis Augustinos, kuris chaoso apimtą šalį valdė tik šešis mėnesius.
I. Kapodistrias buvo išskirtinio proto ir gabumų žmogus. Visą savo laisvalaikį skyrė filosofijai, pedagogikai, politikai. Jis buvo žinomas ne tik diplomatinėje aplinkoje, turėjo protingo ir išsilavinusio žmogaus reputaciją, buvo mokslo ir meno mecenatas. Jis buvo plačiai žinomas literatų tarpe, kartu su A. Puškinu, V. Žukovskiu priklausė literatūros draugijai „Arzamas“.