Demokratinės taikos teorija

Demokratinės taikos teorija (arba kitaip „demokratinė taika“, angl. Democratic Peace Theory) – tarptautinių santykių teorija, pagrįsta prielaida, jog liberalios demokratinės valstybės niekada (arba beveik niekada) nekariauja su kitomis demokratinėmis valstybėmis. Demokratinė taikos teorija priskiriama liberaliajai tarptautinių santykių minties tradicijai. Taika tarp liberalių demokratijų laikoma įsitvirtinusia norma tarptautiniuose santykiuose. Demokratinės taikos idėja pagrįsta tuo, jog liberalios demokratijos ne tik nėra linkusios kariauti tarpusavyje, bet ir, iš esmės, yra mažiau linkusios kariauti su kitokio tipo režimais dėl pacifistinio demokratijos poveikio. Ši teorija susieja tarptautinę taiką su valstybės valdžios tipu. Liberaliosios demokratinės valstybės tampa esminiu taikių tarptautinių santykių pagrindu. Tuo tarpu kiti režimai: fašizmas, komunizmas, autoritarizmas ar totalitarizmas, tampa kliūtimi pasiekti visuotinę taiką. Bruce Russet prognozuoja, jog sistemoje, kurioje susidarys kritinė masė demokratinių valstybių, realizmą (anarchiją ir saugumo dilemą) pakeis idealizmas ir liberalizmas.

Istorija

Demokratinės taikos idėja pirmą kartą panaudojo Immanuel Kant savo esė „Amžinoji taika“ (vok. Zum ewigen Frieden). Darbe teigiama, jog taika nėra natūrali būsena tarptautiniuose santykiuose, tačiau amžinoji taika gali būti pasiekta tuomet, kai valstybės pereis prie respublikinės valdymo formos, o konstitucija taps jos pagrindu. Tokios sistemos pamatas: privati nuosavybė, lygybė, atstovaujamoji valdžia ir valdžių padalijimo principas. Immanuel Kant suprato, jog tik reprezentacinė valdžios forma gali apriboti vykdomosios valdžios galią.

Pirmosios užuomazgos

Po  I-ojo pasaulinio karo prie demokratinės taikos idėjos svariai prisidėjo JAV prezidentas Woodrow Wilson ir jo idealistinis požiūris į tarptautinius santykius. Jam demokratinių vertybių sklaida buvo kelias į visuotinę taiką.
1964 metais Dean Babst išleistas straipsnis „Renkama valdžia – taikos galia“ (angl. Elective Governments – A Force for Peace) skelbė, jog nuo 1789 iki 1941 metų nebuvo karų tarp nepriklausomų valstybių, turinčių renkamą valdžią. Tai buvo pirmasis mokslinis darbas, nustatęs, jog valstybės, kuriose valdžia yra renkama, yra linkusios siekti taikos labiau nei kiti režimai. Nors straipsnis nesulaukė didelio ažiotažo, tačiau atskleista statistika paskatino II-ąją demokratinės taikos tyrimų bangą, prasidėjusią 1970-aisis.

Antroji banga

Tiek James Rosenau, tiek ir Rudolph Joseph Rummel susidomėjo demokratinės taikos idėja. Pirmasis siekė atrasti ryšius tarp valstybės vidaus santvarkos ir jos vykdomos užsienio politikos, o antrasis tyrė liberalių valstybių tendenciją atsisakyti prievartos. Šiek tiek vėliau sekė Melvin Small ir David Singer tyrimas bandęs išsiaiškinti konfliktų, į kuriuos įsiveldavo demokratinės šalys, mastus ir Michael W. Doyle darbai, tyrę karo neegzistavimą tarp liberalių valstybių. Demokratinės taikos teorija pradėjo tapti aktyviu mokslinių diskusijų objektu.

Trečioji banga ir augantis populiarumas

Pasibaigus Šaltajam karui James Lee Ray, Stuart Bremer ir Steve Chan tęsė demokratinės taikos tyrimus. Nors jų darbai ir susilaukė dėmesio, tačiau tai, kas išpopuliarino demokratinės taikos teoriją buvo 1992 metais išleista Francis Fukuyama knyga „Istorijos pabaiga ir paskutinis žmogus“ (angl. The End of History and the Last Man). Liberaliąsias demokratijas Fukuyama pavadino galutine politinės ideologijos evoliucijos forma. Istorijos pabaiga buvo siejama su pasauliu, kuriame visos valstybės taps liberaliomis demokratijomis ir viena su kita nebekariaus – pasaulyje įsivyraus amžina taika. Metais vėliau Zeev Maoz ir Bruce Russet tyrimas „Normatyvinės ir struktūrinės demokratinės taikos priežastys“ (angl. Normative and Structural Causes of Democratic Peace) svariai prisidėjo prie idėjos, jog demokratiškesnės šalys yra linkusios mažiau kariauti.

Pagrindinės sąvokos

Demokratinės taikos teorijai itin svarbi aiški ir pagrįsta klasifikacija. Tačiau apsibrėžti pagrindines sąvokas nėra paprasta – skirtingi demokratinės taikos tyrimai pateikia nevienodas interpretacijas. Todėl duomenų bazės, pateikiančios universalius apibrėžimus, tampa naudingu įrankiu demokratinės taikos tyrimams – Valstybinių santvarkų projektas (angl. Polity IV Project: Political Regime Characteristics and Transitions) ir Įvykusių karų duomenų bazė (angl. Correlates of War dataset) yra plačiai naudojami demokratinės taikos tyrimams.
Svarbiausios sąvokos demokratinei taikos teorijai: liberali demokratija ir karas.

Karas

Nuo tarptautinio karinio konflikto apibrėžimo priklauso, kurie konfliktai demokratinės taikos teorijoje yra interpretuojami kaip karas – mažesnio masto konfliktai gali būti traktuojami ir kaip karas, ir kaip nereikšmingi susirėmimai. Mokslininkams apsispręsti padeda tokie akademiniai darbai kaip „Karo koreliacijos“ (angl. Correlates of War), kuriuose yra suformuojamos karinio konflikto sąlygos – karo apibrėžimas reikalauja bent 1000 karių žūties. Ši išimtis anuliuoja visus mažesnius karus, net jei juose tarpusavyje kovotų liberaliosios demokratinės valstybės. Sąvokos apibrėžimas galiausiai nulemia, kurie duomenys yra laikomi reikšmingais, o kurie atmetami kaip nesvarbūs.

Paaiškinimai

Demokratinės taikos teoriją galima paaiškinti keliais būdais. Pirmasis – taikos priežastimi laikomos arba institucijos, arba bendros normos, suvienijančios liberalias demokratines valstybės. Antrasis – apie demokratinę taiką galima kalbėti dvejopai: galima teigti, jog karai tarp liberalių demokratijų nevyksta arba, kad liberaliosios demokratijos apskritai yra linkusios mažiau kariauti su kitomis valstybėmis (ne tik liberaliomis demokratijomis).

Normatyvinis

Demokratinės taikos pagrindas – liberaliosios vertybės ir demokratinės valstybės, kuriose liberalizmas yra dominuojanti ideologija. Toks pats režimo tipas, vienodos normos bei vertybės leidžia demokratinėms valstybėms pasitikėti viena kita, spręsti nesutarimus taikiai. Tarp liberalių demokratijų nuolatos vyksta aktyvus bendradarbiavimas, kol galiausiai sukuriama tarpvalstybinė (tarpusavio atžvilgiu) pacifistinė bendruomenė. Tuo tarpu kitos valstybės, kurios nėra laikomos liberaliomis demokratijomis, nesulaukia tokio paties palankumo iš liberalių demokratijų.

Monadinis prieš diadinį

Diadinis modelis yra vyraujantis demokratinės taikos tyrimuose. Jis tiria taikos tarp liberalių demokratinių valstybių fenomeną. Rečiau akademiniuose tyrimuose taikomas monadinis modelis. Tokio tipo analizės tiria liberalių demokratinių valstybių polinkį mažiau kariauti už kitus režimus, kuriuose valdžia yra vieno žmogaus ar partijos rankose. Nedemokratiniuose režimuose sprendimas kariauti gali kilti dėl vadovo asmeninių ambicijų, ego, šlovės arba tam, jog paslėptų valstybės vidaus problemas, o sėkmės atveju sustiprintų vadovo autoritetą (monadinis).