google/wiki40b huggingface dataset:
Lukarijos

Lukarijos (lot. Lucaria) – Senovės Romos religijoje tai šventųjų giraičių (lucus) garbinimo šventė, vykdavusi liepos 19 ir liepos 21 d. Tikroji ceremonijos prasmė nėra aiški, nes senovės istoriko Varono laikais, t. y., I a. pr. m. e., ji nepaminėta jo švenčių sąraše. Nežinoma ir dievybė, kurios garbei buvo švenčiama. Garsus romėnų politikas cenzorius Katonas aprašė giraitės kirtimo ritualą, tačiau apie dievybės pagerbimą neužsiminė.

Lukarijų prasmė

Imperatoriaus Augusto laikų istorikas Verijus Flakas Lukarijų šventimą susiejo su romėnų triuškinančiu pralaimėjimu galams Alijos mūšyje (Clades Alliensis), kuris įvyko liepos 18 d. Jis teigė, kad šventė surengta didelėje girioje, padėjusioje romėnų kariams išsigelbėti. Ji augo tarp Via Salaria prekybinio kelio ir Tibro upės, kur išlikę romėnai buvo pasislėpę. Kelias kirto mūšio lauką už 10 mylių nuo senovės Romos miesto. Taigi, giraitė turėjo būti ant Pinčo kalvos (Mons Pincius), ant kurios vėliau buvo užveisti Lukuluso, Pompėjaus, Salustijaus ir kitų žymių politikų, karvedžių sodai ir parkai. Dabar Pinčo kalva atsidūrusi Romos miesto istorinėje dalyje. Lukarijos patvirtina, kad šventųjų giraičių pagerbimas buvo įprastas paprotys romėnų kovų su galais laikais.

Šventės kalendorius

Lukarijų šventimo datos pažymėtos Fasti Amiterni kalendoriuje, kuris buvo vestas nuo imperatoriaus Tiberijaus valdymo laikų ir rastas sabinų valdytame Amiterne (šalia dab. Akvilos centrinėje Italijoje). Kaip ir kitos „fiksuotos“ šventės romėnų kalendoriuje, Lukarijos vyko nelyginėmis dienomis, tarp kurių įsiterpdavo viena „nešventinė“ diena. V a. istoriko Makrobijaus teigimu, šventė prasidėdavusi naktį ir tęsdavosi iki sekančios dienos.
Pasak Antikos specialisto vokiečių istoriko Georgo Visovos, tai galėjo būti susiję su Neptūnalijomis liepos 23 d., kada buvo statomos lapais dengtos trobelės, matyt, skirtos puotauti ir pasislėpti nuo karštos vasaros saulės, aukojami jaučiai. Daugelio švenčių atsiradimas vidury vasaros, liepos mėnesį, tarp jų ir Poplifugijų liepos 5 d., dievų motinos Junonos pagerbimo 7 d., Furinalijų 25 d., akivaizdžiai susiję vandenų dievo Neptūno kultu ir sausrų grėsmės baime.
Irinarchas Ananjevas

Biografija

1915 m. baigė Panevėžio realinę gimnaziją. 1916 m. Rostove prie Dono lankė aukštesniuosius piešimo kursus ir dirbo dailininko akademiko dirbtuvėje. 1917–1919 m. dėstė piešimą.
1922–1934 m. Šiaulių berniukų gimnazijos piešimo mokytojas. Įkūrė piešimo kabinetą, kuriame buvo daug modelių ir vaizdinių priemonių, kasmet organizuodavo mokinių kūrybos parodas.
Sukūrė gimnazijos vėliavą „Res non verba“.
Vytautas Valiukevičius

Vytautas Valiukevičius (1907 m. rugpjūčio 14 d. Šventažerio Babruose, Veisiejų valsčius, Seinų apskritis – 1973 m. gegužės 25 d. Kaune, Romainių sanatorijoje) – Lietuvos teisininkas, visuomenės ir politinis veikėjas, rezistentas.

Biografija

Mokytis pradėjo 1916 m. Šventažerio pradžios mokykloje, vėliau, nuo 1921 m. – iš Seinų persikėlusioje Lazdijų Žiburio gimnazijoje. 1927 m. ją baigė ir istojo į Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą. 1934 m. apgynė diplominį darbą „Krikščioniškas sindikalizmas“.
Veikė studentų ateitininkų klube „Vytautas“, buvo studentų ateitininkų dzūkų draugijos „Dainava“ steigėjas, pirmosios valdybos narys. Vėliau stojo į VDU Teisės fakulteto Teisės skyrių, ir 1936 m. apgynė kitą diplominį darbą „Korporacinės santvarkos elementai Portugalijos 1933 m. konstitucijoje“. Kad galėtų dirbti asistentu civilinės teisės katedroje, 1937 m. parašė studiją „Nuosavybės teisė mūsų žemės reformos įstatymuose“.
1939 m. kartu su katedra persikėlė į atkurtą Vilniaus universitetą. Ten jis dirbo iki 1943 m. kovo 17 d. Nuo Štuthofo stovyklos išsigelbėjo išbėgdamas iš kambarėlio Vilniaus universiteto centriniuose rūmuose, bet buvo suimtas ir į Štuthofą išvežtas nebėgęs jauniausias brolis Jurgis Valiukevičius.
Įsikūrus Lietuvių frontui (LF), buvo Vilniaus LF apygardos vadovaujančiosios grupės narys. Jo bute 1943 m. buvo aptariama LF programa. Svarbus diskusijų ir pasitarimų dalyvis. Platino LF spaudą ir buvo atsakingas už LF politiką Vilniaus krašte.
Po karo prisiglaudė žmonos gimtinėje Ukmergėje. Dirbo fizikos mokytoju Ukmergės mergaičių gimnazijoje. Įsteigė advokato kontorą, iki 1961 m. advokatavo Ukmergėje, tada jam kaip malonė leista dirbti advokato darbą Zarasuose. Jau be sveikatos 1967 m. su šeima persikėlė į Kauną ir čia tęsė advokato darbą iki mirties.
Smalinyčia (Alytus)

Smalinyčia (arba Smolnica) – išnykęs kaimas Alytaus rajone, Punios šile. Čia įkurtas „Žaltės slėnis“ – nedidelis pagoniškų skulptūrų parkas.
Kelmės rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Kelmės rajono savivaldybės taryba – Kelmės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 11 d. Savivaldybės meru išrinktas Kostas Arvasevičius. Mero pavaduotoju kaimo plėtrai ir investicijoms išrinktas Zenonas Mačernius, pavaduotoju infrostruktūros ir socialinei plėtrai išrinktas Romas Atkočaitis. Savivaldybės administracijos direktoriumi išrinktas Gipoldas Karklelis.
Topo centras

Istorija

1995-aisiais metais Kaune įsteigta parduotuvė „Skalbimo mašinos“ tapo buities technikos ir elektronikos prekybos tinklo „Topo centras“ pradžia. Atkaklaus darbo bei geranoriško bendradarbiavimo dėka į Lietuvą keliavo žinomiausių prekės ženklų produkcija: „Gorenje“, „Ariston“, „Indesit“, „Bosch“, „Miele“, „Siemens“, „Beko“, „Electrolux“, „Jura“.
2000 metais, švęsdamas penktąjį parduotuvių tinklo gimtadienį, „Topo centras“ savo lentynas papildė garso bei vaizdo technikos prekėmis. Pradėta importuoti žinomiausių gamintojų produkcija: „Sony“, „Panasonic“, „JVC“, „LG“, „Toshiba“, „Samsung“, „Kenwood“, „Philips“ ir kitų garsių prekės ženklų garso bei vaizdo aparatūra.
Netrukus „Topo centre“ pradėta prekyba kompiuterine ir fotografavimo technika, mobiliaisiais telefonais ir jų priedais. Vis gausėjantis prekių asortimentas patenkino nuolat augančius pirkėjų poreikius. Parduotuvėse atsirado „Canon“, „Nikon“, „Olympus“, „Fuji“, „Asus“, „Dell“, „HP“, „Toshiba“, „Nokia“, „Sony Ericsson“ ir kitų gamintojų.
Šiandien „Topo centro“ asortimente yra 570 skirtingų prekinių ženklų produkcija, tiekiama bendradarbiaujant su beveik 200 gamintojų ir pardavėjų iš viso pasaulio.

Pasiekimai

2005 m. pastangos ir rezultatai buvo įvertinti ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijoje, kur „Topo centras” buvo paskelbtas geriausiu verslo naujoku ir apdovanotas specialiu „Mercury“ prizu.
2007 m. viename prestižiškiausių tarptautinių konkursų „SUPERBRANDS 2007“ „Topo centro“ vardas buvo pripažintas vienu vertingiausių Lietuvos įmonių prekiniu ženklu.
Jonas Ivanas Chodkevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos bajorų Chodkevičių giminės. Giminės pradininko Chodkos sūnus, brolis Povilas Chodka. Orientuodamasis į Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero politiką ir stengdamasis nebloginti santykių su gudais ir lietuvių diduomene iškilo į didikus.

Šeima

Vedęs Gediminaičio Jono Bielskio dukterį Jaunutę Agnietę Bielskytę susigiminiavo su kunigaikščiais Alšėniškiais ir Bielskiais. Sūnus Aleksandras Chodkevičius, dukros – Agripina Chodkevičiūtė-Zaslavskienė ir Jakumilė Chodkevičiūtė (mirė turkų nelaisvėje).

Darbai

Sutelkė savanorius ir etmono pareigose talkino Lenkijos karaliui ir Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Kazimierui per 1458 m. ir 1466 m. karus su kryžiuočiais Choinicės ir 1474 m. – su vengrais, nors Lietuvos Ponų taryba šiems karams nepritarė. Dėl to Kazimiero remiamas iš didžiojo kunigaikščio maršalkos ir Lydos vietininko (1470–1477 m.) pareigų iškilo į Kijevo vaivadas (1480–1482 m.). 1476 m. minimas kaip Vitebsko vietininkas, 1478 m. – Lucko seniūnas. Bendruose Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Lenkijos ponų suvažiavimuose reikalavo, kad lenkai grąžintų Lietuvai Podolę. Laiškuose popiežiams Mikalojui V (1453 m.) ir Sikstui IV (1476 m.) siūlė sujungti LDK Stačiatikių ir Katalikų bažnyčias. 1482 m. pateko į Krymo totorių nelaisvę, iš jos negrįžo.
Nijolė Kliučienė

Biografija

1982 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja. VŠĮ Garliavos PSPC vidaus audito vadovė.
Tėvynės sąjungos narė. 2000–2003 m., 2004–2007 m. ir 2007-2010 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Almantas, vaikai Erika, Rasa.
Antanas Stašaitis

Antanas Stašaitis (1897 m. rugpjūčio 16 d. Stašaičiai, dab. Kėdainių raj. – 1948 m. kovo 18 d. Rusija) – Lietuvos karinis veikėjas, aviacijos majoras.

Biografija

Vienas iš pirmųjų nepriklausomos Lietuvos lakūnų. 1919 m. įstojo į Lietuvos kariuomenę, paskirtas į aviaciją. 1919 m. liepos mėn. paskirtas į pirmąją pilotų grupę. 1919 m. spalio 21 d. atliko pirmą savarankišką skrydį. 1920 m. 2-osios eskadrilės vado padėjėjas. 1922 m. liepos 4 d. Karo lakūnų kursus baigė pirmieji 6 Lietuvos karo aviacijos lakūnai, tarp jų ir A. Stašaitis. 1923 m. 3-osios eskadrilės vadas, kapitonas. 1934 m. išėjo į atsargą, atlikęs 1570 skrydžių.
1941 m. Birželio sukilimo dalyvis, 1944 m. NKVD suimtas, 1948 m. mirė sovietiniame lageryje.
Torino FC

Istorija

Klubas įkurtas 1906 m. Didžiąją dalį sezonų ekipa žaidžia aukščiausioje šalies Serie A lygoje, tačiau nuo 2009 m. iki 2012 m. žaidė žemesnėje Serie B lygoje. 
Serie A čempionais Torino futbolininkai tapo 7 kartus, Italijos taurės laimėtojai – 5.
Gražina Cieškaitė

Biografija

1970 m. Vilniaus universitete Filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1967 m.
Nuo 1980 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Gyvena Virbalyje, Vilkaviškio raj.

Kūryba

Kūryba meditacinio pobūdžio, pagrindinės temos – meilė ir mirtis, laikinumas ir amžinybė, ilgesys ir grožis. Žmogaus būtis vaizduojama tragiškų pasaulio prieštaravimų kontekste, iškeliama Visatą tvarkanti ir prarastą santarvę grąžinanti kūrybos galia, gausu metaforų, simbolinių įvaizdžių.
Breaking Benjamin

Pradžia (1998–2001)

Grupė susiformavo 1998 m. Tuomet grupėje buvo tik vokalistas Benjamin Burnley ir būgnininkas Jeremy Hummel. „Breaking Benjamin“ greit sukaupė stiprią palaikymo komandą savo namų valstijoje Pensilvanijoje. Grupė savo vardą įgijo per incidentą, kai Bernlis dainavo grupės „Nirvana“ dainą viename klube. Bendžaminas nuspyrė mikrofono stovą ir jį sulaužė. Žmogus, kuriam priklausė mikrofonas, užlipo ant scenos ir pasakė: „Norėčiau padėkoti jam už tai, kad sulaužė mano sumautą mikrofoną.“ 1999 m. grupė trumpam pakeitė pavadinimą į „Plan 9“, vėliau, 2001 m., po įvairių grupės pasikeitimų, pavadinimas buvo pakeistas atgal į „Breaking Benjamin“ ir du Bernlio draugai, Aron Fink ir Mark Klepaski, paliko savo ankstesnę grupę „Lifer“ ir prisijungė prie „Breaking Benjamin“ kaip gitaristas ir bosistas.
Senovės Hadramautas

Geografija

Hadramautas buvo didžiausias Senovės Jemeno regionas, nusidriekęs palei pietinę Arabijos pusiasalio pakrantę. Hadramauto kultūrinis ir politinis centras buvo kalnuotose vietovėse ties vadi Irma, kur koncentravosi pagrindiniai miestai, pirmiausia sostinė Šabvatas, tačiau Hadramautas konroliavo ilgą pajūrio ruožą, kur stipriausias uostas buvo Qana.

Istorija

Kaip ir kitos Senovės Jemeno valstybės Hadramautas konsolidavo savo valdžią tikriausiai I tūkst. pr. m. e. pradžioje, o VIII a. pr. m. e. pastatyta sostinė Šabvatas. Atokesnė padėtis kitų valstybių atžvilgiu nulėmė tai, kad Hadramautas ilgai išsaugojo nepriklausomybę. Po to, kai VII a. pr. m. e. kaimyninį Ausaną nusiaubė Saabos valdovo Kariba-il Vataro kariuomenė, Hadramautas buvo priverstas pripažinti Saabos hegemoniją. Nepaisant to, valstybė išsaugojo nepriklausomybę, ir plėtė savo įtaką į vakarus. V a. pr. m. e. ji jau kontroliavo dabartinio Omano vakarines teritorijas, kur suklestėjo kitas svarbus uostas – Sumhuramas
V a. pr. m. e. sugriuvus Maribo užtvankai ir Saaboje prasidėjus nelaimėms, Hadramautas ėmė konkuruoti dėl prekybos su kitomis iškilusiomis Jemeno valstybėmis – Mainu ir Katabanu.
I a. pr. m. e. klajokliai himjaritai sukūrė Pirmąją Himjaro imperiją, kuri kontroliavo didžiąją dalį Senovės Jemeno. Himjarui atiteko ir vakarinės Hadramauto teritorijos, tačiau nepriklausomybė išsaugota. Kuomet II a. Himjaras subyrėjo, Hadramautas ne tik susigrąžino buvusias teritorijas, bet ir okupavo kaimyninį Katabaną, trumpam tapdamas stipriausia valstybe. Himjarui vėl sustiprėjus, IV a. Hadramautas galutinai nebeteko nepriklausomybės. Himjaro valdžioje jis išliko iki VI a., t. y. iki Aksumo imperijos įsigalėjimo.
Po islamizacijos VII a. regionas išliko kaip atskiras kultūrinis-istorinis vienetas Jemene, ir išlaikė savo pavadinimą Hadramautas.
Libano literatūra

Libano literatūra – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje literatūra.

Literatūra

Libano literatūra kuriama literatūrine arabų kalba, prancūzų, armėnų, anglų kalbomis. Iki XIX a. buvo arabų literatūros dalis. XIX a. pradžioje ir viduryje Libano literatūroje vyravo šviečiamosios idėjos. Buvo plėtojama dramaturgija, publicistika, kūriniai dažniausiai rašomi arabų literatūros klasikinių žanrų pavyzdžiu, puoselėjamos klasikinės arabų poezijos tradicijos, būdingos gyvenamajam metui aktualios temos. Susiklostė istorinio romano žanras.
Savitą vietą Libano literatūroje užima emigrantų kūryba. XIX a. pabaigoje daug Libano rašytojų emigravo į JAV, Egiptą, Braziliją, Argentiną. Emigracijoje buvo kuriama dažniausiai anglų kalba, rašytojai leido literatūrinius žurnalus, kūrė literatų draugijas (JAV įkurta 1920 m.). XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje poezijoje pradėta atsisakyti tradicinių formų, įsitvirtino romantizmas, kurtas socialinė romanas ir kitų žanrų realistinė proza. Trečio dešimtmečio literatūroje gausu patriotinių, nacionalinio išsivadavimo, socialinio teisingumo siekio temų. Klostėsi dekadentinė kūryba.
Po Antrojo pasaulinio karo buvo gausiai verčiama Vakarų Europos literatūra, sustiprėjo jos įtaka; pradėti leisti literatūriniai žurnalai. Šeštame – septintame dešimtmetyje įsivyravo modernizmas, egzistencialistinė tematika. Aštunto – devinto dešimtmečio literatūroje vyravo melancholijos, rezignacijos, ilgesio nuotaikos ir motyvai, plėtotos visuomeninės, istorinės temos, nagrinėtos mažojo žmogaus, moterų emancipacijos, įvairių kultūrų ir tradicijų susidūrimo problemos; kūriniams būdingi formos eksperimentai.

Rašytojai

Žymesni Libano rašytojai: Džordžis Zeidanas (1861–1914 m.), Antunas Farachas (1874–1922 m.), Aminas al Rihani (1876–1940 m., rašė ir anglų kalba), Mišelis Naimi (1889–1988 m., rašė ir anglų kalba), Džebranas Chalilis Džebranas (rašė ir anglų kalba), Emilis Nasrala (g. 1931 m., rašo anglų kalba), Validas Saadehas (g. 1948 m.), Aminas Maaloufas (g. 1949 m., rašo prancūzų kalba; Gonkūrų premija 1993 m.), Aleksandras Najjaras (g. 1967 m., rašo prancūzų kalba).
Libano literatūros kūrinių (Dž. Ch. Džubrano, A. Maaloufo) paskelbta lietuvių kalba.
Matas Pretorijus

Biografija

Gimė Klaipėdos krašte dirbusio diakono Kristupo Pretorijaus, atvykusio iš Branderburgo Markos, šeimoje. Iš motinos pusės galimai giminiavosi su Jonu Bretkūnu. 1655–1657 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, nuo 1657 m. – Rostoko universitete. 1660 m. tapo laisvųjų mokslų ir filosofijos magistru. Mokėjo vokiečių, lotynų, lietuvių ir lenkų kalbas, į lietuvių kalbą vertė giesmes.
1661 m. pradėjo dirbti Klaipėdos lietuvių kunigo Jono Lėmano padėjėju, 1664 m. ar 1685 m. persikėlė į Nybudžius. Ten rinko etnografinę, kalbinę, istorinę medžiagą, parašė didesnę dalį 18 knygų enciklopedinio pobūdžio kūrinio „Prūsijos įdomybės, arba Prūsijos regykla“ (Deliciae Prussicae oder Preussische Schaubühne). Jį rašė remdamasis antikos rašytojų, viduramžių kronikų, XVI–XVII a. Europos istorikų ir keliautojų knygomis, bažnyčios istorijos, o ypač senovės prūsų gyventos teritorijos istoriją aprašančiais veikalais, paties surinkta informacija apie krašto gyventojų gyvenimo būdą, papročius, tikėjimus ir kalbą; rėmėsi Simono Grunau, Jono Bretkūno, Kristoforo Hartknocho darbais. Negalėdamas suderinti istoriko ir liuteronų kunigo darbo, kilus pasaulėžiūrinei krizei, 1684 m. perėjo į katalikybę ir išvyko į Olivos vienuolyną Lenkijoje. Kurį laiką dirbo Abiejų Tautų Respublikos karaliaus istoriografu.
Nuo 1688 m. Pomeranijoje pradėjo eiti katalikų kunigo pareigas Veiherove, Starogarde, Guroje ir Redoje, ten 1698 m. baigė rašyti „Prūsijos įdomybes“. 1871 m., 1936 m.,  2003 m. buvo išleistos kūrinio ištraukos. 1999 m. pradėtas leisti visas rankraštis originalo kalba, vertimas į lietuvių kalbą su komentarais (iki 2011 m. išleisti keturi tomai iš septynių). Mato Pretorijaus veikalas „Prūsijos įdomybės“ yra viena svarbių senovės prūsų, Prūsijos Kunigaikštystės istorijų, vėlyvųjų baltų mitologijos ir etnografijos šaltinių.
Juozas Aleksandravičius (1920)

Biografija

Baigė Kretingos pranciškonų gimnaziją, 1949 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968 m. filologijos mokslų kandidatas.
1953-1957 m. dėstė Naujosios Vilnios mokytojų institute (dab. ViKo Pedagogikos fakultetas), 1957-1961 m. – Vilniaus pedagoginiame institute, 1965-1968 m. – Mokytojų tobulinimosi institute. 1968-1991 m. dirbo Pedagogikos mokslinio tyrimo institute, nuo 1970 m. mokslinis sekretorius.
Vepsų nacionalinis valsčius

Istorija

Vepsų nacionalinis valsčius sudarytas 1994 m., atskyrus nuo Paonegės rajono. 1996 m. turėjo atskiro administracinio vieneto statusą, į jį pateko 13 gyvenviečių. 2006 m. valsčius vėl prijungtas prie Paonegės rajono.
Bachčisarajaus rūmai

Istorija

Rūmai pastatyti XVI a., valdant chanui Sahibui Girėjui. Kartu buvo statomas ir Bachčisarajus. Seniausi rūmų komplekso statiniai – didžioji chano mečetė ir pirtys, datuojamos 1532 m. Valdant vis kitam chanui, rūmai plėtėsi. Rūmų kompleksą, minaretus statė osmanų, persų ir italų architektai.

Architektūra

Rūmų kompleksas užima 4,3 ha teritoriją. Kompleksui priklauso šiauriniai ir pietiniai vartai, svitos korpusas, rūmų aikštė, pagrindinis korpusas, chano virtuvė ir arklidė, biblioteka, sakalų bokštas, chano mečetė, Persijos sodas, chano kapinės, mauzoliejus, antkapinė rotonda, pirtys, krantinė su trimis tiltais, sodai ir parko statiniai, Jekaterinos mylia ir kiti objektai.
Rūmų architektūros stilius atspindi XVI–XVII a. osmanų architektūros tradicijas. Rūmai įkūnija musulmonų supratimą apie rojaus sodą žemėje. „Bachčisarajus“ Krymo totorių kalba reiškia rūmus–sodą (bağça – sodas, saray – rūmai). Rūmų viduje daug kiemelių su medžiais, gėlėmis ir fontanais. Statiniai lengvi, dekoruoti, langai uždengti ažūrinėmis grotelėmis.

Bachčisarajaus fontanas

Viena iš Bachčisarajaus rūmų įžymybių – „Ašarų fontanas“, pastatytas 1764 m. Pagal legendą, chano Qirim Girai mylimiausią žmoną Diliarą nunuodijo konkurentė. Žmonos garbei sukurtas fontanas turėjo simbolizuoti chano sielvartą. Monumento centre įtaisytas marmurinis žiedas, iš kurio į taures laša vanduo, primenanantis ašaras.
Fontaną išgarsino rusų poeto Aleksandro Puškino poema „Bachčisarajaus fontanas“. Lietuvos baletmeisteris Bronius Kelbauskas 1938 m. pastatė Boriso Asafjevo baletą „Bachčisarajaus fontanas“, sukurtą šios poemos motyvais.
Kočevė

Istorija

Žinoma nuo XIV a. pabaigos kaip germanų gyvenvietė.
Santa Maria Gloriosa dei Frari

Santa Maria Gloriosa dei Frari, sutrumpintai tiesiog Frari – gotikinio stiliaus bažnyčia-bazilika Venecijoje, garsi meno kūriniais ir žymių žmonių kapais.

Istorija

1231 m. Venecijos dožas Jacopo Tiepolo skyrė sklypą pirmiesiems pranciškonų ordino vienuoliams Venecijoje įsikurti. Pirmoji bažnytėlė buvo per menka greitai populiarėjantiems vienuoliams ir 1250 m. buvo pradėta naujos didelės bažnyčios statyba, kuri užtruko iki 1330 m., kai buvo pradėta dar kartą perstatyti net nebaigus pilnai senosios, nes vėl paaiškėjo, kad ji yra per maža. Paskutinės statybos užtruko dar apie 100 metų. 1396 m. buvo baigtos kampanilės, kuri yra antra aukščiausia Venecijoje, statybos. Pagrindinis altorius pašventintas 1469 m., pati bažnyčia galų gale buvo pašventinta 1492 m. Prie bažnyčios pastatytas vienuolynas.

Apie bažnyčią

Basilica di Santa Maria Gloriosa dei Frari (liet. Švč. Marijos Šlovingosios mažųjų brolių pranciškonų bazilika) yra 102 m. ilgio, 48 m. pločio ir 28 m aukščio − viena iš trijų didžiausių bažnyčių Venecijoje. Joje yra 17 altorių. Į bažnyčią galima patekti su atskiru bilietu arba bendru bilietu po Venecijos bažnyčias. Bazilikoje yra vienintelė išlikusi originali choro uždanga nuo pagrindinio altoriaus Venecijoje. Paties choro giedotojų sėdėjimo medinės vietos yra kiekviena su skirtingu ornamentu. Po pašventinimo bažnyčia buvo pripildyta puikiais venecijietiško meno kūriniais. Tame tarpe vieni garsiausių Ticiano (apie 1485 − 1576) ankstyvosios kūrybos darbų: „Mergelės Marijos paėmimas dangun“ (ant didžiojo bažnyčios altoriaus) ir „Pezaro Madona“.
Kitas garsus darbas bažnyčioje yra zakristijoje esantis Džovanio Belinio triptikas „Madona soste“. Yra kitų garsių menininkų darbų iš Italijos renesanso periodo. Iš skulptūrų tikriausiai garsiausia yra Donatelo kurta Šv. Jono Krikštytojo statula. Bažnyčioje yra palaidoti: dailininkas Ticianas, kompozitorius Klaudijus Monteverdis, keliolika Venecijos dožų. Ticiano kapo monumentas buvo sukurtas Antonijo Kanovos ir įgyvendintas jo mokinių po skulptoriaus mirties (1822 m.). Tačiau Kanovos autoritetas XIX a. pradžioje buvo toks didžiulis, kad monumente buvo inkrustuota Kanovos širdis (pats skulptorius palaidotas kitur), užuot perlaidojus jame Ticianą. Dailininkui sukurtas atskiras monumentas. Bazilikoje savaitgaliais vyksta koncertai, mišios.
LÍF Leirvík

Istorija

Klubas įkurtas 1928 m. gruodžio 1 d.
Per klubo istoriją yra devynis sezonus žaidę elito divizione. Aukščiausias pasiekimas ketvirta vieta.
2007 m. prijungtas prie GI Gota klubo.
Laužadiškis

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 13 km 
Parovėja – 10 km
Juozeliškiai I – 3,1 km
Griaužiai (Papilys) – 0,8 km
Ageniškis – 1,8 km
Gajūnai – 2,1 km
Semeniškiai (Biržai) – 2,4 km
Garšviai (Biržai) – 3 km
Sauginai – 2,2 km
Daugirdiškių dvaras

Daugirdiškių dvaras buvo Daugirdiškėse, Monio ežero saloje. Dabar išlikę dvaro griuvėsiai.

Istorija

XVI a. Gerkiškių dvaras įkurtas saloje, kuri su krantu sujungta pylimu. Dvarą valdė Jonas Zaviša. Jo žmona, tapusi našle, ištekėjo už R. Daugirdo (B. Daugirdo, Ldk žygūno sūnus) ir dvaras pavadintas Daugirdiškėmis. Daugardas buvo iš bajorų giminės, kuri iškilo valdant Vytautui, o vėliau užimdavo svarbius postus Ldk dvare.
1733–1763 m. Riomeriai saloje pastatydino rūmus, bet jų nebaigė. 1865 m. juos nupirko grafas Juozapas Tiškevičius ir ten įrengė spirito varyklą. 1924 m. per žemės reformą dvaras išparceliuotas.
Meilės žaismas

Meilės žaismas (arba erotinės glamonės) – tai fizinio intymumo forma tarp partnerių, „švelnusis“ seksas. Tai lytinio suartėjimo dalis, kurios tikslas – pasiekti lytinį susijaudinimą ir (dažniausiai) pasiruošti sueičiai arba tiesiog pasiekti orgazmą. Glamonės turi būti priimtinos abiem partneriams, jų būdai, seka ir intensyvumas yra individualūs. Moteris paprastai kiek lėčiau susijaudina nei vyras, tačiau tai priklauso nuo fiziologinių ypatumų. Su nuolatiniu partneriu, meilės žaismas sukelia sąlyginį refleksą lytiškai suartėti.
Meilės žaismo formos: prisilietimai, glostymai, bučiniai (ypač prancūziškasis bučinys), erogeninių zonų glamonės (petingas), lytinių organų lietimas ir masažas, tarpusavio masturbacija, lytinių organų stimuliavimas burna (oralinis seksas), sekso žaidimai ir pan. Taip pat lytinio sujaudinimo poveikį gali turėti ir žodžiai, labai sustiprinantys partnerių tarpusavio ryšį. Meilės žaismo metu yra pasiekiama erekcija, taip pat makšties išsiplėtimas ir lubrikacija.