google/wiki40b huggingface dataset:
Gardiklis

Gardiklis (angl. flavorant) – į maistą dedamos medžiagos, kurios gerina arba suteikia gardį.
Gardikliai maistui turi suteikti patrauklų kvapą bei skonį, ir svarbu, kad nekenktų sveikatai (turi būti maistiniai). Gardikliai maisto medžiagas gali padaryti saldesnes, rūgštesnes, aitresnes ir pan. Nemaža dalis šių dienų maisto produktų yra dirbtinai pagardinti (gaivieji ir panašūs gėrimai, želė, saldainiai). Skonio variacijų nėra daug, tačiau kvapą suteikiančios medžiagos (kvapikliai angl. odorants) sukuria didžiulę gardžių įvairovę.
Natūralūs gardikliai dažnai yra brangūs, todėl vietoj jų naudojami pigūs sintetiniai, kurie dažnai yra chemiškai identiški gamtiniams. Produktų, gardintų tokiais gardikliais, pavadinime dažnai būna žodis „skonio“, pvz., „apelsinų skonio sirupas“ (sirupas, turintis apelsinų skonį, bet pagamintas be apelsinų).
Gardikliai keičia ar sustiprina natūralių produktų (pvz., mėsos, daržovių) gardį ir suteikia jį produktams, neturintiems savo gardžio (pvz., saldainiai, kai kurios užkandėlės). Paprastai gardikliai yra „specializuoti“ – jie gerina arba skonį arba kvapą, o derinant juos, galima gauti įvairias norimas kombinacijas. Maisto pramonėje naudojama nedaug gardiklių, kurie veikia, dirgindami trišakį nervą (angl. trigeminal nerve) ir suteikia aštrų, patrauklų skonį. Dažnai gardikliai suteikia umaminį skonį.
Natūralūs gardikliai pagal JAV įstatyminius aktus laikomi : eterinis aliejus, sakai, esencija, ekstraktas, baltymų hidrolizatas, distiliatas ar kitoks kepimo, kaitinimo ar fermentinio apdorojimo produktas, turintis gardinančių komponentų iš prieskonių, vaisių ar daržovių, bei jų sulčių, maistinių mielių, žolelių, žievės, pumpurų, šaknų, lapų ar kitų valgomų augalų dalių, mėsos, jūros produktų, paukštienos, kiaušinių, pieno produktų, kurio pirminė funkcija yra gardinimas, o ne kaloringumo didinimas.“
Dirbtiniai gardikliai – sintetiniai junginiai, kuriais gardinamas maistas, bet savo kilme neatitinka aukščiau pateikto apibrėžimo. Dirbtiniai gardikliai dažnai turi tokią pačią cheminę sudėtį kaip ir natūralūs.
Europos Sąjungos reikalavimai gardikliams labai panašūs. Gardikliams dažnai suteikiama žymė E su numeriu, kuri naudojama maisto produktų etiketėse.
Nyderlandų bridžo federacija

Nyderlandų bridžo federacija (ol. Nederlandse Bridge Bond) – asociacija, kurią 1930 m. įkūrė Abba Lucardie. Tai antra pagal dydį bridžo federacija pasaulyje ir viena didžiausių sporto federacijų Nyderlanduose. Būstinė įsikūrusi Utrechte.
Dabartinis federacijos prezidentas yra Peter Zwart.
Nyderlandų bridžo federacija leidžia mėnesinį laikraštį „Bridge“.
1980 m. narių skaičius siekė 40 000, o 2007 m. buvo išaugęs iki 115 000.
Autobusų stotelė

Autobusų stotelė – viešojo transporto autobusų (kartais – ir troleibusų) sustojimo vieta, skirta įlaipinti ir išlaipinti keleivius. Paprastai būna įrengta kelio važiuojamosios dalies pakraštyje: gyvenvietėje – ant šaligatvio, užmiestyje – šalia kelkraščio. Dažniausiai prie stotelės įrengta nedidelė aikštelė, kurioje sustojęs autobusas ar troleibusas netrukdo eismui; miestuose, kur yra specialios autobusų linijos, tokios aikštelės nėra būtinos.
Autobusų stotelę žymi kelio ženklas (Lietuvoje – specialus ženklas „autobusų stotelė“) su tos stotelės pavadinimu. Taip pat būna autobusų tvarkaraščiai, ypač užmiestinių ar tarpmiestinių autobusų stotelėse. Keleiviams, laukiantiems autobuso, įrengti suoliukai, pastogės, šiukšliadėžės.
David Cohen

Biografija

Gimė 1887 m. Maišiagaloje. Studijavo Rodūnios, Valažino ješivose ir Vilijampolės ješivoje. 1905–1907 m. Rusijos revoliucijos metu du kartus suimtas, bet neįkalintas. Prieš I pasaulinį karą išvyko studijuoti į Freiburgo universitetą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniui karui suimtas kaip Rusijos imperijos pilietis, tačiau buvo paleistas ir išvyko į Šveicariją, kur Bazelio universitete studijavo filosofiją, klasikinę literatūrą. Bazelyje davė įžadus niekada nesikirpti plaukų, nevalgyti jokios mėsos ir kalbėti tik hebrajų kalba. Per savo gyvenimą parašė apie 30 rankraščių. Mirė 1972 m. Jeruzalėje. Sūnus She'ar Yashuv Cohen taip pat tapo rabinu.
Šiaulių Gegužių progimnazija

Istorija

1972 m. rugsėjo 1-ąją darbo pradžią 13-oje vidurinėje mokykloje paskelbė Jonas Kleišmanas. 1974 m. pradėtas sustiprintas dailės mokymas. Ilgą laiką tai buvo vienintelė tokio tipo mokykla Šiauliuose. 1985 m. išleista pirmoji sustiprinto vaizduojamojo meno abiturientų laida. 1991 m. įrengtas IBM kompiuterių kabinetas, pakeitęs gamyklos „Nuklon“ dovanotus DSK tipo kompiuterius.
1995 m. sudaryta choreografijos klasė. Nuo 1997 m. pradėtas švelnusis profiliavimas 10-tose klasėse. 1999 m. abiturientai pirmą kartą laikė valstybinius matematikos ir istorijos egzaminus. Pagal jų rezultatus mokykla pateko į respublikos geriausiųjų dešimtuką. 2000 m. pradėta ruoštis profiliuotam mokymui 11-12 kl. 2000 m. rugsėjo mėn. 1 d. pradėtas profilinis mokymas mokykloje. Mokiniai gali rinktis humanitarinį profilį (meninę, socialinių mokslų ir šiuolaikinių kalbų pakraipas) arba realinį profilį (ekonominę, tiksliųjų mokslų ir gamtos mokslų pakraipas). 2002 m. išleista pirmoji profilinio mokymo laida. Sumažėjus moksleivių, 2010 m. rugpjūčio 19 d. Šiaulių miesto savivaldybės taryba mokyklą reorganizavo į pagrindinę, 2011 m. į progimnaziją.
Išgyvenk

Scenarijus

Stay Alive – naujas kompiuterinis žaidimas, paremtas tikra šiurpia istorija. Žaidimo testuojai miršta lygiai taip pat kaip žuvo žaidimo metu. Vienintelis būdas likti gyviems, jį virtualiai arba tikrovėje „pereiti“.
Benzimidazolo grupės pesticidai

Benzimidazolo grupės pesticidai – tai cheminės medžiagos turinčios aromatinį angliavandenilį benzolą ir imidazolą. Didžiausią jų grupę sudaro fungicidai. Pagal veikimą benzimidazolo grupės pesticidai gali būti sisteminiai apsauginiai ir sisteminiai gydomieji. Svarbiausieji benzimidazolo grupės pesticidai – benlatas, sportakas, fundazolas, tektas-450. Benzimidazolo grupės pesticidai gerai naikina miltligių, rauplių, dėmėtligių ir puvinių sukėlėjus. Jais purškiami augalai, beicuojamos sėklos ir bulvių gumbai. kai kurie benzimidazolo grupės pesticidai tinka dirvai dezinfekuoti ir šiltnamiams fumiguoti. Šiltakraujams gyvūnams nelabai kenkia.
Luknės

Aplinkinės gyvenvietės

SKUODAS – 6 km
Kulai I – 4 kmLENKIMAI – 11 km
PlayStation Portable

Istorija

„Sony“ pirmą kartą apie PlayStation Portable kūrimą paskelbė spaudos konferencijoje, vykusioje prieš 2003 m. E3 parodos atidarymą. Nors šios sistemos modelių pavyzdžių nebuvo pristatyta nei spaudos konferencijoje, nei E3 parodoje, „Sony“ pateikė išsamią techninę informaciją apie naująją sistemą. „Sony Computer Entertainment“ generalinis direktorius Ken Kutaragi šį įrenginį apibūdino kaip „21st Century Walkman telefoną“, pasižymintį namų konsolėms būdingomis daugialypės terpės galimybėmis. Naujosios sistemos techniniai duomenys suintrigavo keletą žaidimų svetainių, anot kurių, PSP imta laikyti potencialia naujosios kartos žaidimų platforma.
Pirmųjų PSP koncepcinių modelių nuotraukos išplatintos 2000 m. „Sony“ įmonės susitikime. Iš nuotraukų buvo matyti, kad PSP konstrukcijoje nebus analoginio kreiptuko, įrenginys bus valdomas plokščiais mygtukais. Nors kai kurie išreiškė susirūpinimą dėl analoginio kreiptuko nebuvimo, šis susirūpinimas buvo išsklaidytas „Sony“ oficialiai pristačius PSP spaudos konferencijoje 2004 m. E3 parodos metu. Konferencijos metu buvo pristatytos keleto PSP žaidimų, kaip antai „Konami“ „Metal Gear Acid“, demonstracinės versijos.
Oficialiai žaidimų konsolė pirmiausia pasirodė Japonijos rinkoje 2004 m. gruodžio 12 d. Tik pasirodžius konsolei, pirmieji jos pardavimai bylojo apie didžiulę sėkmę. Vien per pirmąją savaitę buvo parduota apie 2 000 000 vienetų. PSP Slim versija išėjo 2007 m. rugsėjį. 2008 m. rugpjūtį pasirodė PSP-3000. „Sony“ nutraukė konsolės gyvavimą 2014 m.
Spingų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Asytės piliakalnis 2,4 kmTulčų piliakalnis 11 kmEmbutės pilis 7,4 km
Krievukalnis 4,6 kmKerų piliakalnis 6,6 kmBatos piliakalnis 9 kmGravos Sudmalių piliakalnis 6,2 kmKaltės piliakalnis 8 kmLankių piliakalnis 11 km
Dominykas Barauskas

Karjera

Vilniuje gimęs žaidėjas sportuoti pradėjo gimtame mieste. 
2015 m. debiutavo pagrindinėje FK Žalgiris komandoje. Tiesa, aikštėje pasirodė vienintelį kartą. Paprastai žaidė dublerių komandoje.
2016 m. pagrindinėje komandoje žaidė keturis kartus. Žaidė Pirmoje lygoje už „Žalgirio“ jaunimą.
2017 buvo paskolintas FC Stumbras. Šioje komandoje gavo daugiau žaidybinio laiko. Būtent su kauniečių ekipa iškovojo LFF taurę, žaisdamas prieš savo klubą (FK Žalgiris).
2018 m. grįžo į FK Žalgiris. Už vilniečių ekipą 2018 sužaidė vos trejas rungtynes (buvo traumuotas). 
2018 m. gruodžio 28 d. pranešta, kad žaidėjas keliasi į FK Sūduva Marijampolė.
2019 m. birželio 20 d. pranešta, kad sutartis su žaidėju nutraukta. Per Sūduvoje praleistą laiką A lygoje sužaidė trejas rungtynes ir du kartus žaidė LFF taurės turnyro rungtynėse.
2019 m. liepos 3 d. pranešta, kad atstovaus „riterius“.

Jaunimo rinktinės

Debiutavo U-21 rinktinėje.
Žygimantas Vaičiūnas

Biografija

2000 m. baigė Šakių Varpo vidurinę mokyklą, 2006 m. – Vilniaus universitetą.
2004–2005 m. dirbo analitiku Vilniaus regiono plėtros agentūroje, 2005–2009 m. dirbo analitiku Strateginių studijų centre. 2009–2011 m. Lietuvos Respublikos energetikos ministerijos Strateginio planavimo ir ES reikalų skyriaus vedėjas.
2011–2012 m. energetikos viceministras. 2012–2014 m. energetikos ministro patarėjas. 2014–2016 m. Lietuvos energetikos atašė Lietuvos nuolatinėje atstovybėje Europos Sąjungoje. Nuo 2016 m. energetikos ministras.
Ostrava

Istorija

Antikos laikais pro šias, nuo seno gyvenamas vietoves ėjo gintaro kelias.
Miestas įkurtas 1267 m., bet iki XVIII a. vidurio buvo nedidelis provincijos miestelis. Miestelio augimas prasidėjo 1763 m., kai čia buvo rasta akmens anglis. Iki 1945 m. viena miesto pusė buvo Moravijoje, kita (Slezská Ostrava, į rytus nuo Ostravicės upės) Silezijoje.
Nuo 1994 m. anglies gavyba sustabdyta.

Lengvoji atletika

Mieste nuo 1961 m. kasmet vyksta prestižinis Golden Spike Ostrava lengvosios atletikos čempionatas. Jame užfiksuota trylika pasaulio rekordų.
Boleslovas Dluskis

Biografija

Mokėsi Vilniaus gimnazijoje. Už priklausymą slaptai jaunimo organizacijai 1843 m. ištremtas į Orenburgą karo tarnybai. Išėjęs į atsargą kapitono laipsniu 1852–1856 m. studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje (nebaigė), 1862 m. baigė Maskvos universitetą.
Nuo 1862 m. dirbo gydytoju Pasvalyje. Vienas Žemaičių žemietijos steigėjų. Dalyvavo 1863 m. sukilimą rengiančio Judėjimo komiteto veikloje, priklausė raudonųjų politinei srovei. Dluskio sukilėlių būrys vienas pirmųjų įsitraukė į sukilimą Lietuvoje. 1863 m. paskirtas Kauno gubernijos sukilimo organizatoriumi. Atvykus į Kauną Z. Sierakauskui pasiųstas vadovauti Žemaitijoje veikiantiems būriams, kurie turėjo pridengti jūros ekspedicijos išsilaipinimą.
Partizaninio karo šalininkas ir žinovas. Geriau nei kiti būrių vadai aprūpindavo ginklais ir apmokydavo sukilėlius, todėl jo būrys, prie kurio Kvėdarnoje prisidėjo ir S. Groso būrys, laimėjo daugiausia kautynių ir ginkluotų susidūrimų su kariuomene. Sėkmingas mūšis buvo prie Draginių kaimo Papilės apylinkėse. Ypač sėkmingai Dluskio būrys veikė Prūsijos pasienyje – atitraukdavo pasienio sargybą ir taip sudarydavo sąlygas per sieną pervežti ginklų sukilėliams. Prie Tenenių vykęs mūšis apdainuotas liaudies dainoje.
1863 m. birželio 30 d. Šilalės valsčiuje jo būrys pasienyje prie Jūros upės buvo sumuštas. Dluskis netrukus pasitraukė į Paryžių, ten rūpinosi ginklų tiekimu sukilėliams. Po sukilimo gyveno Paryžiuje, Romoje, Ženevoje, Londone, Galicijoje, nuo 1873 m. – Krokuvoje.

Dailininkas

1875–1876 m. ir 1883 m. dalyvavo Krokuvos dailės bičiulių draugijos parodose. 1913 m. Lvove eksponuoti B. Dluskio sukurti portretai. Litografijos technika, aliejumi, akvarele, kreida jis sukūrė portretų (Simonas Konarskis, J. Majeris, 1877 m., A. Biesiadeckis, 1880 m.), buitinės tematikos kompozicijų, altoriaus ir Kryžiaus kelio paveikslų, knygų iliustracijų vaizdų iš A. Mickevičiaus poemos „Ponas Tadas“. Kūriniai akademistiniai, raiškaus piešinio.
Tautiniai

Istorija

1952–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.

Aplinkinės gyvenvietės

Klebonai – 1 km
Misaičiai – 3 km 
Lūpaičiai – 1,7 km
Meškuičiai – 5,5 km
Daugėlaičiai – 3 km
ŠIAULIAI – 9 km
Domantai – 1,8 km
Kryžių kalnas – 2,3 km
Kauno geografija

Kaunas yra iškilęs apie 70–80 m virš jūros lygio. Aukščiausias miesto taškas yra IX forte (100,1 m), žemiausias – Nemuno vagoje ties Lampėdžiais. Miesto centras yra 30–35 m aukštyje virš jūros lygio.

Vandenys

Teka Nemunas. Dešinieji Nemuno intakai - Amalė, Girstupis ir Veršva; kairieji - Jiesia, Marvelė, Sąnaša ir Sėmena. Nevėžio intakas - Gyris (kairysis).
Didžiausias dirbtinis vandens telkinys yra Lampėdis.

Aplinkosauga

Kauno miesto ribose yra apie 1174 ha saugomų teritorijų: dalis Kauno marių regioninio parko, kraštovaizdžio ir zoologinių draustinių bei pavienių saugomų gamtos paveldo objektų. Per Kauną eina pagrindinės Lietuvos žuvų migracijos magistralės – Nemunas ir Neris, taip pat yra ir nedidelių upelių: Amalė, Gyris, Gričiupis, Jiesia, Marvelė, Sąnaša, Sėmena, Veršva. Kauno marios – didžiausias Lietuvoje dirbtinis vandens telkinys. Vandenyse aptinkama daugiau nei 30 rūšių žuvų. Mieste ir jo apylinkėse gyvena beveik 1300 rūšių vabalų, apie 700 rūšių drugelių, 47 žinduolių rūšys, yra keli šikšnosparnių draustiniai. Iš rastų 12 šikšnosparnių rūšių, 8 įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą. Migracijos metu Kaune stebėti 24 rūšių paukščiai, įrašyti į Lietuvos raudonąją knygą.
Stambių miesto pramonės įmonių uždarymas ir pažangių technologijų naudojimas lėmė miesto aplinkos kokybės gerėjimą. Mažiausia oro tarša Kauno mieste užregistruota 1996 m., tačiau, atsigaunant ekonomikai, nuo 1997 m. ji pradėjo didėti. Pagrindiniai aplinkos teršėjai Kauno mieste yra transportas, pramonės ir energetikos įmonės. Kadangi dalis miesto yra išsidėstęs upių slėniuose, t. y. žemumoje, tai neretai, ypač vasarą, oro tarša kietosiomis dalelėmis šiuose rajonuose labai padidėja. Didžiausias azoto oksido ir azoto dioksido taršos lygis Kauno mieste sutampa su rytiniu ir vakariniu transporto srautų piku.
Mieste eksploatuojama 1105,5 km vandentiekio tinklų, beveik 940 km buitinių, pramoninių ir lietaus nuotekų tinklų. Centralizuota vandentiekio sistema naudojasi apie 90 % gyventojų. Gyventojai suvartoja apie 68 % geriamos kokybės vandens, pramonės įmonės ir kt. – 32 %. Geriamajam vandeniui paruošti naudojamas gruntinis ir paviršinis vanduo. Jis išgaunamas keturiose vandenvietėse – Petrašiūnų, Eigulių, Kleboniškio ir Vičiūnų. Per parą iš požeminių vandens šaltinių išgaunama daugiau kaip 66 tūkst. m³ vandens.
1999 m. Marvelėje pradėti eksploatuoti mechaninio-cheminio valymo įrenginiai. Tai vieni moderniausių nuotekų valymo įrenginių Lietuvoje. Juos pastačius Nemuno užterštumas sumažėjo 70 %. 2006 m. spalio 17 d. pradėta ir biologinio nuotekų valymo įrenginių statyba, kurie atidaryti 2008 m. rugsėjo 16 d. Nuotekų biologiniam valymui taikoma SYMBIO technologija. Jos metu, iš nuotekų šalinamos organinės medžiagos, fosforo ir azoto junginiai. Veiklusis dumblas, atskirtas antriniuose sėsdintuvuose, grąžinamas į aerotankus.
Supūdytas dumblas nusausinamas ir išgabenamas į poligoną Zapyškio seniūnijoje. Per dieną sukaupiama apie 50 t nusausinto dumblo. Dirbant naujiems valymo įrenginiams, Nemuno ruože nuo Kauno iki Kuršių marių vandens užterštumas sumažės iki 95 %. Išvalytas vanduo atitiks Europos Sąjungos reikalavimus.
Koperis

Istorija

Romėnų laikais miestas vadinosi Kapriu (lot. Capris), VII a. čia atsikėlė slavai. 1279 m. miestą užėmė Venecija (Akvilėjų giminė), atstatė tvirtoves ir Koperis tapo Istrijos sostine (it. Capodistria). 1797–1813 m. miestą buvo užėmusi Napoleono armija, 1813–1918 m. priklausė Austrijai, vėliau – Italijai. Po Antrojo pasaulinio karo Koperis tapo Triesto laisvosios teritorijos dalimi, bet 1954 m. buvo perduotas Jugoslavijai.
Aidėjimas

Aidėjimas, arba reverberacija – tariamai ilgiau, negu trunka iš tiesų, girdimas garso skambėjimas. Jis vyksta tuomet, kai aidas grįžta į šaltinį per tokį trumpą laiką, jog originalaus garso neįmanoma atskirti nuo atsispindėjusiojo. Jei bangos atsispindi nuo daugelio paviršių, garsas girdimas ilgiau.
 Trumpas reverberacijos pavyzdys – aidas grįžta nespėjus pasibaigti originalui (info)
Lietuvos darbininkų atstovas

Lietuvos darbininkų atstovas – LKP vienkartinis leidinys, išėjęs 1926 m. birželio 22 d. Kaune.

Istorija

Pakeitė konfiskuotą vienkartinį leidinį „Darbininko atstovas“. Cenzūros konfiskuotas. Redaktorius Pijus Glovackas.
Valerija Bartulienė

Biografija

Baigė choreografiją Vilniaus kultūros mokykloje bei istoriją Vilniaus universitete. Nuo 1968 m. Panevėžio rajono savivaldybės Miežiškių kultūros centro meno vadovė, vadovauja mergaičių, jaunučių ir jaunuolių šokių kolektyvams, folkloro ansambliui „Ringis“ ir vokaliniam satyriniam ansambliui „Braškė“.
2003–2007 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narė.
Miežiškių seniūnijos kultūros tarybos pirmininkė. Sutuoktinis Juozas, vaikai Giedrė, Jurga, Aušrius.
Leonidas Leonovas

Biografija

1920 m. studijavo Maskvos universitete, tais pačiais metais tapo Raudonosios armijos savanoriu. Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare. Demobilizuotas nuo 1921 m. gyveno Maskvoje. 1972 m. TSRS mokslų akademijos narys.

Kūryba

Romanuose vaizduojamas permainų kamuojamų rusų kaimo žmonių gyvenimas po Spalio perversmo (1917 m.), atskleidžiamas dugne atsidūrusių veikėjų tragiškas likimas. Žymiausiame romane „Rusų miškas“ lyginamas rusų charakteris ir Rusijos gamta, perspėjama dėl jos naikinimo pražūtingų padarinių; būdinga psichol. motyvacija, lyr. stilius, vaizdinga kalba. Paskutiniame romane „Piramidė“ apmąstomas rusų tautos likimas XX amžiuje, įvairūs jo įvykiai perteikiami stačiatikybės požiūriu. Parašė apsakymų, pasakų, publicistinių straipsnių.
Romualdas Aleliūnas

Romualdas Aleliūnas (1960 m. kovo 25 d. Panevėžyje – 2016 m. gruodžio 7 d. Kupiškyje), Lietuvos dailininkas keramikas.

Biografija

1980 m. baigė S. Žuko taikomosios dailės technikumą Kaune. 1984 m. Panevėžio stiklo fabriko dailininkas.
Nuo 1997 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba

Nuo 1985 m. dalyvavo parodose ( individualios -- Kaune, 1992 m., Panevėžyje, 1994 m.), Lietuvoje, Tarptautiniuose Panevėžio keramikos simpoziumuose,
Vokietijoje (1995 m., 1996 m.).
Sukūrė monumentalių dekoratyvinių kompozicijų iš šamoto: „Sugrįžimas“ 1989 m., „Ramybė“ 1991 m., „Bokštas“ 1992 m., „Dėžė“ 1994 m., „Pilis“ 1996 m., „Vaza“ 1997 m. Jose derinamas žiedimas ir lipdyba, apvalios ir kampuotos formos, plokštumos pagyvinamos faktūra, saikingai polichromuojamos.
Paringuvis

Istorija

1593 m. minimas Paringuvio dvaras.
Egidijus Mažintas

Egidijus Mažintas (g. 1955 m. birželio 22 d. Raseiniuose) – Lietuvos dainininkas (bosas-baritonas), režisierius, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija

Senelis – Raseinių burmistras Boleslovas Jackevičius. 1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo hidrotechnikos inžinieriaus specialybę. 1988 m. baigė Lietuvos konservatorijos V. Daunoro dainavimo klasę, debiutavo Lietuvos televizijos filme (Benas – Džanis Karlas Menotis. Telefonas. rež. Rimantas Siparis). 1992 m. stažavo Auburno universitete (Alabamos valstija) pas A. Voketaitį. 2002 m. stažavo Maskvos kameriniame muzikiniame teatre pas B. Pokrovskį. 2002 m. baigė Meno darbuotojų perkvalifikavimo akademijos prie Rusijos kultūros ministerijos aspirantūrą Maskvoje, muzikinio teatro režisieriaus specialybę; B. Pokrovskio ir N. Kuznecovo klasę; menotyros kandidatas. 2003 m. humanitarinių mokslų daktaras.
1988–1990 m. m. Kauno muzikinio teatro solistas. 1990–1991 m. savaitraščio „Free Lithuania“ (JAV) redaktoriaus asistentas. 1993–1994 m. dainavo Jutos valstijos operoje. 1994–1998 m. operos bendrovės „Sunstate“ solistas. Koncertavo JAV lietuvių kolonijose. 1998–2000 m. Klaipėdos muzikinio teatro solistas. Nuo 2003 m. Vilniaus pedagoginio universiteto, nuo 2004 m. dar ir Vilniaus kolegijos dėstytojas.
Koncertuoja. Režisavo muzikinių spektaklių. Lietuvos ir užsienio šalių spaudoje paskelbė straipsnių, recenzijų. Skaitė pranešimus tarptautinėse konferencijose.
50 euro centų moneta

Istorija

Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai eurų monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 euro zonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (euro zonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. eurų monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.

Dizainas

50 euro centų monetos yra pagamintos iš Šiaurės aukso. Jų skersmuo yra 24,25 mm, storis – 2,38 mm, o svoris – 7,80 g. Monetų briauna rantuota.

Bendroji pusė (reversas)

Bendrosios pusės dizainą sukūrė Luc Luycx. Monetos kairėje, vaizduojama Europos Sąjunga iki jos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d. arba nuo 2007 m. sausio 1 d. – geografinis Europos atvaizdas. Šešios plonos linijos vertikaliai eina už Europos arba Europos sąjungos ir abejose linijų pusėse yra po vieną žvaigždę (iš viso 12 žvaigždžių kaip ir Europos Sąjungos vėliavoje). Viduryje, dešinėje, pavaizduotas didelis skaičius 50, o šalia jo mažomis raidėmis tekstas „EURO CENT“. Nominalo dešinėje pusėje galima įžiūrėti autoriaus inicalus LL.
Asamas

Pietų Azijos subregionas

Asamo valstija beveik sutampa su istoriniu – kultūriniu Pietų Azijos subregionu. Jis yra apgyvendintas asamų tautos ir daugybės smulkių genčių. Nuo seniausių laikų Asamas vystėsi kaip savarankiška valstybė, geografiškai atskirta nuo Indijos kalnų grandinėmis. Tai suformavo savitą istoriją bei kultūrą.