google/wiki40b huggingface dataset:
Daniel Goodfellow

Biografija

2013 m. Poznanėje vykusiame Europos jaunimo čempionate Goodfellow iškovojo čempiono titulą. Tais pačiais metais anglas elnė bronzą nacionaliniame Jungtinės Karalystės čempionate ir buvo atrinktas atstovauti šalį aukščiausio rango suaugusiųjų varžybose. 2013 m. Europos čempionate Goodfellow su 6-u geriausiu rezultatu pateko į finalą, kuriame surinkęs 399,05 taško užėmė 10-ąją vietą. Tų pačių metų pasaulio čempionate Barselonoje atranka sportininkui susiklostė žymiai prasčiau - 318,55 taško ir 28 vieta iš 30 dalyvių. 2014 m. sportininkas praleido Sandraugos žaidynes dėl peties nervo traumos. 2016 m. vėl dalyvavo nacionaliniame čempionate, kuriame pelnė bronzą individualioje rungtyje ir auksą sinchroniniuose šuoliuose kartu su olimpiniu medalininku Tom Daley. Tais pačiais metais Londone vykusiame Europos čempionate Goodfellow dalyvavo tik sinchroniniuose šuoliuose nuo 10 m platformos ir pelnė sidabro medalį. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse anglų duetas surinko 444,45 taško ir pelnė bronzos medalius.
Konstantinas Močiulskis

Biografija

1845-49 m. studijavo teologiją Dorpato universitete, priklausė studentiškai korporacijai Konventas Polonia. Po baigimo tris metus klebonavo Papilyje, 1852-87 m. dirbo sielovados darbą Biržuose. Nuo 1867 iki 1882 m. buvo išrinktas Biržų distrikto superintendentu. Kartu su kunigu Oskaru Kurnatausku pastatė iki mūsų dienų išsilaikiusią raudonų plytų mūro Biržų evangelikų reformatų bažnyčią.
Nuo 1881 m. iki pat mirties 1887 m. tarnavo generaliniu superintendentu ir Sinodo cenzoriumi. Nuo 1859 m. devyniose Sinodo kolegijos kadencijose kaip superintendentas atstovavo Biržų parapijai ir Žemaitijos distriktui.
Kroatijos futbolo varžybos 1995–1996 m.

Supertaurė

Croatia Zagreb iškovojo supertaurę be kovos, kadangi laimėjo ir čempionatą, ir taurę.
Vieškūnų piliakalnis

Vieškūnų piliakalnis stūkso Palemone, prie Kauno marių, buvusioje Vieškūnų kaimo teritorijoje. Išsidėstęs tarp Lakštingalų slėnio (šiaurėje) ir Pažaislio jachtų klubo (pietuose). Šalia Geležinkelio (Palemono) forto liekanos.

Istorija

Kalno papėdėje buvo Vieškūnai. Gynybiniai įrengimai rodo, kad piliakalnis buvo svarbus kovų su kryžiuočiais centras.
Piliakalnis aptiktas 1992 metais. Pasakojama, kad čia vaidenasi.
Kočis (Japonija)

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – lazdenis (Corylopsis), medis – kininė melija (Melia azedarach), paukštis – japoninė kielė (Motacilla grandis).
Skuodo rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Stasys Vainoras. Mero pavaduotojais išrinkti Odeta Žerlauskienė ir Jonas Stanevičius. Skuodo rajono savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas Bronislovas Stasiulis, jo pavaduotojais Bronius Baipšys ir Kazys Viršilas.
2009 m. A lyga

Dalyviai

Pirmenybėse dalyvavo 8 komandos, kurios tarpusavyje žaidė keturių ratų sistema. Viso komandos sužaidė po 28 susitikimus.
FK Šilutė, kurie liko 2008 m. paskutinėje vietoje, iškrito iš A lygos.
Iš Pirmos lygos atėjo jos nugalėtojai FK Tauras Tauragė.
Šalies čempionai gavo teisę varžytis Čempionų lygos atrankos ciklo varžybose.
Vėtra nesugebėjo licencijuotis UEFA turnyruyi ir liko be vietos Europoje.
Trečią, ketvirtą ir penktą vietas  užėmusios komandos, varžėsi UEFA taurės turnyro atrankos varžybose.
FBK Kaunas ir jų satelitai FK Atlantas Klaipėda, bei FK Šilutė paskelbė vadinamąjį „demaršą“ ir pasitraukė iš A lygos. 
FK Žalgiris Vilnius po 2008 m. sezono buvo išformuotas, o naujadaras VMFD Žalgiris 2009 m. žaidė Pirmoje lygoje.
Gustavas Rauskinis

Gustavas Aleksandras Rauskinis (latv. Gustavs Aleksandrs Rauskiņš; 1902 m. lapkričio 23 d. Vidžemės gubernijos Mazsalacos valsčiuje (prie Valmieros) – 1979 m. balandžio 10 d. Alkiškiuose, Lietuvos TSR) – Latvijos kariuomenės karininkas ir rašytojas, evangelikų reformatų kunigas Lietuvoje.

Biografija

Nuo 1919 m. tarnavo Latvijos kariuomenėje gimtajame Mazsalacos miestelyje: jaunesniuju raštininku, vėliau žvalgybos padalinio kareiviu. Kartu mokėsi Mazsalacos gimnazijoje, kurią baigė 1920 m. Tais pačiais metais demobilizuotas. 1920 m. lapkričio 15 d. įstojo į Latvijos karo mokylą, kurią po dviejų metų baigė. 1922 m. rugsėjo 1 d. buvo suteiktas leitenanto laipsnis. Tarnavo Rėzeknės pėstininkų pulke (nuo 1924 m. Ūkio padalinyje). 1926 m. paskirtas kuopos jaunesniuju vadu, tų pačių metų pabaigoje – vadu. 1927 m. lapkričio 17 d. pakeltas į vyresniuosius leitenantus. 1929 m. išleistas į atsargą.
Tarnaudamas susidomėjo literatūrine kūryba. Parašė ir per kelerius metus išleido keletą knygų. Vėliau nuo literatūros nutolo.
Stojo mokytis į Teologijos institutą. Po baigimo, 1933 m. buvo paskirtas į Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčią Lietuvoje – tapo pirmuoju naujai įsteigtos parapijos kunigu. Kartu teko aptarnauti ir kitas latviškas evangelikų bažnyčias Žagarėje ir Joniškyje. Gyveno Saunoriuose, kur vasaromis veikė konfirmantų mokykla. Kunigas įsijungė į Alkiškių latvių bendruomenės gyvenimą, išplėtė ir aptvėrė akmens mūru kaimo kapines. Antrojo pasaulinio karo metu jis pasirašė po bolševikinį režimą smerkiančiu straipsniu, todėl pokaryje buvo suimtas ir 1946 m. nuteistas dešimčiai metų tremties. Iš Sibiro grįžo 1955 m. ir iki pat mirties tarnavo Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčioje. Palaidotas šio kaimo kapinėse.
Karako pilis

Karako pilis (pranc. Crac des Moabites) – kryžininkų pilis Jordanijoje, Karako muchafazoje, Karako mieste. Tai viena didžiausių kryžininkų pilių Levante.
Pilis pastatyta 1142 m. Jeruzalės karaliaus Fulko vasalo Pajeno de Milio. Ji tapo svarbiausiu Transjordanijos hercogystės centru. Pro ją ėjo karavanų keliai iš Sirijos į Egiptą ir Meką. Vėliau pilis išplėsta, įtvirtintos sienos. 1176 m. Karako valdovu tapo Reno de Šatiljonas, tačiau jis plėšė karavanus ir taip užsitraukė Ajubidų nemalonę. 1183 m. Karaką apgulė Saladino vadovaujama kariauna. Balduinui IV pavyko įveikti arabus, tačiau po 1187 m. įvykusio Hatino mūšio, Saladinas vėl apgulė Karaką ir po dvejų metų jį užėmė.
1263 m. Baibarso vadovaujami Mameliukai pilį išplėtė, bet 1840 m. ją sugriovė Ibrahimas Paša. 1893 m. Osmanai atgavo pilies kontrolę, bet ji atstatyta nebebuvo.
Jurgis Lietuvninkas

Biografija

J. Lietuvninkas gimė valstiečių šeimoje. Gyveno Marijampolėje, dirbo pašte. Vežiojo paštą po Marijampolės apskrities miestus. 1890 m. pradėjo platinti draudžiamą lietuvišką spaudą. Spaudą gaudavo iš knygnešio J. Kanclerio, gyvenusio Vilkaviškyje, vėliau persikėlusio į Sintautus. Draudžiamų leidinių perduodavo J. Bagdonas bei A. Baltrušaitis, kuriems talkino pašto vežėjas A. Žemantauskas, važinėjęs iš Naumiesčio.
J. Lietuvninkas pašto vežime po pasoste buvo įrengęs slėptuvę. Dalį spaudos paimdavo knygnešiai pusiaukelėje, kitą parsivežęs saugodavo pašto arklidėse ir kitose slėptuvėse. Tvarkyti, skirstyti spaudą padėjo žmona Petronėlė. Iš pradžių veždavęs nedidelį kiekį spaudos, bet 1894 m. įsisteigus Marijampolėje „Sietyno“ draugijai, pradėjo vežti daugiau. Tapo „Sietyno" draugijos bendradarbiu. Tuo laikotarpiu jis Marijampolėje turėjo didžiausią knygų sandėlį. Lietuvninkų namai Marijampolėje buvo svarbi spaudos sandėliavimo ir paskirstymo vieta.
J. Lietuvninką kaip savo konkurentą įskundė kitas spaudos platintojas A. Marcinkevičius. Knygnešio namuose per kratą 1897 m. kovo 4 d. buvo rasta daug lietuviškos spaudos, užrašai su knygų platinimo apskaita. Buvo keliems mėnesiams uždarytas į Kalvarijos kalėjimą, paskui paleistas už 200 rb užstatą. 1899 m. ištremtas į Žitomirą (Volynės gubernija). 1901 m. grįžo į Vilnių, kur ir mirė. Palaidojimo vieta nežinoma.
Ancrene Wisse

Ancrene Wisse (Ancrene Riwle) – nurodymų atsiskyrėlėms, gyvenusioms bažnyčiose (anchoress), knyga, parašyta XIII a. viduryje anglų kalba.
Yra vienuolika rankraščio versijų. Seniausias rankraštis saugomas Corpus Christi koledže Kembridžo universitete.
Ancrene Wisse išvardija maldas, rekomenduojamas atsiskyrėlėms, aptaria pagundas, kurios galėtų jų laukti, lygina atsiskyrėles su paukščiais, vardija ydas ir jų taisymo būdus.
Panemunės dvaras (Biržai)

Istorija

Žinomas nuo 1645 m., kai Dysterlofo palivarkas buvo pažymėtas Biržų kunigaikštystės žemėlapyje.
XVIII a. priklausė Diusterlojė (Dysterlofų) šeimai, valdė Jokūbas Fogelis. 1711 m. Jokūbo Fogelio skunde minimas Panemunės dvaras, kurį jis buvo gavęs iš Kristupo Dysterlofo. Vėliau įėjo į Radvilų valdas, nuo XIX a. antrosios pusės buvo  Koscielkovskių nuosavybė. Neaišku, ar jie dvarą nusipirko, ar dvaras šiai giminei atiteko vedybų keliu.
Juzefas Koscielkovskis Z. Sierakausko būryje dalyvavo 1863 metų sukilime, buvo ištremtas į Sibirą. Vaikaitis Marijanas Zindramas-Koscialkovskis 1935–1936 m. buvo Lenkijos premjeru, vėliau – Darbo ir socialinės apsaugos ministru.
Dvarininkai Koscialkovskiai turėjo Zydram herbą. XX a. pradžioje Zygmantas Zydram Koscialkovskis (1865–1906) nusišovė. Jis buvo palaidotas dvaro parke. Liko mažamečiai vaikai Marianas, Bogdanas, Vladislovas, Zigmas, Marija. 
Didžiausių karjeros aukštumų pasiekė Marianas Zydram Koscialkovskis (1892–1946) – vienas iš Polska Organizacja Woiskova organizatorių, aktyvus Lenkijos nepartinio bloko politikas, 1935–1936 m. – Lenkijos premjeras. Tarpukariu, kai Lietuvos ir Lenkijos santykiai dėl Lenkijos okupuoto Vilniaus krašto buvo priešiški, M. Koscialkovskis negalėjo laisvai atvykti į gimtinę aplankyti artimųjų. Pasakojama, jis per Latviją atskrisdavo lėktuvu, apsukdavo ratą virš gimtinės, numesdavo laišką senutei motinai ir, pamosavęs sparnais skrisdavo atgal. M. Koscialkovskis tada turėjo dvarą lenkų užgrobtame Vilniaus krašte. 
Biržų Panemunėje be senutės motinos Elvyros Zaborskaitės-Koscialkovskienės dar gyveno ir ūkininkavo Vladislovas Koscialkovskis, mėgdavęs medžiokles. Motinos pristabdomas, ilgai neišsirinko nuotakos. Pokariu motina ir sūnus sovietų ištremti į Sibirą, kur greit mirė. M. Koscialkovskis mirė Londone, po Lenkijos socializmo žlugimo perlaidotas Varšuvoje.
Upeliškis (Molėtai)

Istorija

Kaimas minimas 1795 m. Alantos mirusiųjų metrikų knygoje, 1911 m. – juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje.
David Chipperfield

Karjera

D. Čiperfildas baigė Kingstono universitetą 1976 m. ir dirbo įvairių architektų studijose, pavyzdžiui pas Douglas Stephen, Richard Rodgers ir Norman Foster. 1984 m. jis atidarė savo studiją „David Chipperfield Architects“. Joje įdarbinta daugiau kaip 250 darbuotojų iš 15 šalių, dirbančių su įvairiais projektais Europoje, JAV ir Kinijoje.

Darbai

D. Čiperfildas savo reputaciją išgarsino Japonijoje 1980 m. Tarp ankstesnių jo projektų Anglijoje, atskleidžiančių jo griežtą ir elementarų požiūrį į dizainą, yra 1983 m. japonų mados dizaineriui Isėjui Mijakei suprojektuota drabužių parduotuvė Londono Sloane gatvėje ir mados fotografo Nick Knight asmeniniai namai Ričmonde, Surėjuje. Vėliau D. Čiperfyldas suprojektavo pripažinimo sulaukusį muziejaus „River and Rowing“ Henlyje prie Temzės dizainą, už kurį laimėjo apdovanojimą. Siekiant įkomponuoti pastatą į natūralią aplinką, jo dizaine buvo panaudota apdaila iš žaliojo ąžuolo, taip pat betonas ir stiklas. D. Čiperfildas yra vienintelis britų architektas, įtrauktas į komisiją, kuriai buvo pateikta suprojektuoti „Tate“ muziejaus grupei priklausantį „Tate Modern“ pastatą.
Palukščio dvaras

Istorija

Dvaro sodyba išgyveno įvairius istorijos etapus. Istoriniuose šaltiniuose nuo XVI a. minimas Milašaičių dvaras. Vystantis prekinei žemės ūkio gamybai ilgainiui Palukštis išaugo į gana stambų dvarą, tuo tarpu Milašaičiai tapo nedideliu kaimu. Tikėtina, kad XVII a. antroje pusėje įkurtas palivarkas iki pat XIX a. pradžios pastovaus šeimininko neturėjo, o buvo nuomojamas bajorams. 1816 m. Raseinių pavieto bajorų reviziniame surašyme paminėtas Palukščio dvaro savininkas iš senos bajorų Januškevičių giminės – R. Januškevičius, Raseinių žemės teismo pirmininkas. 1831 m. sukilime dalyvavo Januškevičių šeimos nariai – Adolfas ir Eustachijus. Adolfas vėliau buvo nuteistas ir ištremtas į Kirgiziją, Eustachijus emigravo į Prancūziją. 1863 m. Palukščio dvaras buvo konfiskuotas ar sekvestruotas. 
1873 m. dvaro žemes apėmė beveik 590 dešimtinių. 1873 m. dvarą iš varžytinių įsigijo rusų pareigūnas Aleksandras Faliejevas. 1877 m. jis pardavė Palukštį kariškiui, atsargos majorui Aleksandrui Christijanavičiui, kuris tuo metu buvo supirkęs nemažai konfiskuotų dvarų. Yra išlikusi 1877 m. gegužės 12 d. Kauno civilinio ir baudžiamojo teismo rūmuose sudaryta šio dvaro pardavimo sutartis. Joje rašoma, kad Palukščio dvaras, tuo metu apėmęs net 1340 dešimtinių žemės su Raitininkų palivarku, Pašventupio, Kejėnų, Užpurvių, Raščių, Pamituvio užusieniais bei Milašaičių kaimu A.Christijanavičiaus buvo įsigyta už 40 tūkstančių rublių. 
Prie A. Christijanavičiaus senieji dvaro pastatai buvo kapitaliai perstatyti. Dvarininkas apskrityje garsėjo kaip naujovių šalininkas, turėjo daug gerų užmojų ir sumanymų. Po A. Christijanavičiaus mirties, Palukščio dvarą, tuomet apėmusį 478 ha. paveldėjo duktė – Olga Jurkevičienė. Didesnė dalis dvaro žemių, dar esant gyvam A. Christijanavičiui buvo, išpirkimo keliu, išskirstyta valstiečiams. Naujoji savininkė tęsė žemių išpardavinėjimą.  Taip 1898 m. lapkričio 26 d. 54,74 ha ir 22,69 ha žemės Milašaičių kaime, su vandens malūnu ir ūkio trobesiais prie jo, nusipirko Danielius ir Pranas-Stanislovas Rudžianskai. 1909-1912 m. laikotarpiu buvo išparduota dar 397,83 ha dvaro žemės.  Danielius Rudžianskas santuokoje su Elena Vaičiuškyte, kartu su broliu Pranu Stanislovu Rudžiansku Palukščio dvarą valdė iki 1940 m.  Tais pačiais metais mirė Danieliaus žmona Elena Vaičiuškytė (palaidota prie  Milašaičių bažnyčios kapinaitėse). 1940 m. broliai  ištremti į Sibirą.  D. Ružianskas mirė 1947 m. tremtyje.  Pranas Stanislovas grįžo iš Sibiro. Palaidotas Panevėžio kapinėse 1970 m.
Sovietmečiu Palukščio dvaro ponų name buvo įsikūrusi Milašaičių kolūkio kontora ir pradinė mokykla, vėliau apgyvendintos šeimos.
Mažeikių Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia

Istorija

1992 m. susikūrė grupė, kurios tikslas buvo pastatyti mieste antrąją katalikų bažnyčią ir atkurti parapiją naujoje miesto dalyje. 1993 m. sausio 16 d. buvo sudaryta tarpžinybinė komisija naujų maldos namų vietai parinkti. 1994 m. birželį būsimosios bažnyčios vietoje pašventintas kryžius. 1996 m. gegužės 12 d. naujosios bažnyčios statybos teritorijoje, virš iškilusių būsimojo centrinio altoriaus pamatų, buvo laikomos pirmosios Šv. Mišios, kurias laikė Telšių vyskupas Antanas Vaičius. Tą pačią dieną buvo pašventintas ir šios bažnyčios kertinis akmuo. 2004 m. bažnyčios statybas 650 000 Lt suma parėmė bendrovė AB „Mažeikių nafta“.
Senkų senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos iki 1,5–2 m aukščio kalvelėje, stūksančioje vidury dirbamų laukų. Apskrito plano, 20–21 m skersmens, apjuostos akmenų pylimo, kurio šiaurinėje ir pietinėje dalyje paliktas tarpas įėjimui. Kapinės apaugusios medžiais. Šiaurinėje dalyje stovi koplytėlė.
Teritorijos plotas: kapinių – 0,03 ha, saugomos teritorijos – 0,18 ha.

Koplytėlė

Mūrinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, pastatyta ant stačiakampio betoninio pamato, priekiu atsukta į šiaurės pusę. Sienos tašytų akmenų blokelių mūro, priekyje įrengtos vienvėrės įstiklintos medinės arkinės durelės. Į kairę nuo jų sienoje iškalta: „1937 m. VI. 6“. Frontonas trikampis, jo centre – statmeno stačiakampio pavidalo niša. Stogas trišlaitis, betoninis, su betoniniu kryželiu.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a., laidoti Senkų bajorkaimio gyventojai. Dauguma jų mirė nuo maro, todėl kapinės pavadintos Maro kapeliais.
Pasakojama, kad čia senovėje palaidotas didvyris milžinas, virš kurio kapo supilta kalva, kartais vadinama Katmilžiu (t. y., milžino kapu).
Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pradžioje retsykiais buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti kūdikiai.
Mirusiųjų atminimui stovėjo stogastulpis, keli kryžiai ir koplytėlė. 1937 m. vietoje medinės pastatyta mūrinė koplytėlė.
1945 m. palaidoti 4 Vokietijos kariuomenės kareiviai, mirę šalia veikusioje karo belaisvių lauko stovykloje.
1971 m. koplytėlė su Marijos Sopulingosios skulptūra (XIX a. pab., autorius Juozapas Paulauskas) paskelbta vietinės reikšmės dailės, o 1972 m. kapinės – archeologijos paminklu (pilkapiu).

Tyrimai

1940, 1967, 1981 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1956 m. – kraštotyrininkas Vladas Šaulys, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 2011 m. – Julius Kanarskas.
Kapinių kalvelė laikoma pilkapiu. Į šiaurę ir pietus nuo jos pastebėta degintinių kaulų liekanų.
Kurmaičių III senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos pakrantės aukštumoje, apaugusios lapuočiais medžiais ir krūmais. Netaisyklingos trapecijos plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 65 m ilgio, 50 m pločio. Šiaurės rytų ir šiaurės vakarų pusėje nuo laukų skiria „L“ raidės plano akmenų aptvaras, kurį sudaro iki 1 m pločio ir 0,5 m aukščio pylimai. Palei pietrytinį pakraštį supiltas tiesus, suplokštėjęs žemių ir akmenų pylimas, kurio išorinėje pusėje buvęs iškastas griovys. Laidojimo žymių, memorialinių paminklų ar anotacinio kultūros paveldo ženklo nėra.
Teritorijos plotas – 0,24 ha.

Istorija

Vadinamos Švedine. Pasakojama, kad jose palaidoti XVII–XVIII a. apylinkėje žuvę švedų kariai.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2009 m. – Julius Kanarskas.
1998 m. registruotos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (L843), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Pjerpointas: paskutinis budelis

Turinys

1933 m. Albertas Pjerpointas pradeda dirbti tuo, kuo verčiasi jau kelios vyrų kartos jo šeimoje: tampa budeliu, vykdančiu mirties bausmes nuteistiesiems. Nuosprendžiai jau seniai nebevykdomi viešai ir apie Alberto užsiėmimą niekas nežino, įtaria tik žmona, tačiau jiedu apie tai niekada nekalba. Albertas lankosi vietinėje aludėje su vyru pravarde „Tišas“ ir atrodo tarsi eilinis tarnautojas, nors savo „profesijoje“ pasiekia greičio „rekordą“ – įvykdo bausmę per 7,5 sekundės.
Situacija keičiasi, kuomet pasibaigus Antrajam pasauliniam karui Pjerpointas iškviečiamas į Vokietiją vykdyti mirties bausmių nacių karo nusikaltėliams. Informacija patenka į spaudą ir grįžęs namo budelis sutinkamas kaip didvyris. Vis dėlto šlovė pasirodo besanti trumpalaikė, nes apie jo „profesiją“ sužino vis daugiau žmonių, o šalyje vis daugiau žmonių reikalauja atsisakyti mirties bausmės. Dar vienas išbandymas Pjerpointui tampa susidūrimas kameroje su savo senu draugu „Tišu“, nuteistu už žmogžudystę ir kuriam Albertas įvykdo mirties bausmę. Paskutiniu jo darbu tampa mirties bausmės vykdymas moteriai, tuo metu už kalėjimo sienų protestuojant gausiai miniai. Pjerpointas atlieka savo pareigą, tačiau sulaukia visuotinio pasmerkimo. Namuose jis su žmona aptaria susiklosčiusią padėtį, vėluojantį atlyginimą ir vis prastėjančią žmonių nuomonę bei nutaria atsistatydinti…
Teodoras Kazakevičius

Biografija

Nuo 1995 m. Kaišiadorių žemės ūkio mokyklos direktorius. Kaišiadorių rajono savivaldybės antikorupcijos komisijos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narys.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2007 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Viktorija vaikai Raimundas, Loreta.
Šali

Gyventojai

2010 m. 90,17 % Šali gyventojų buvo čečėnai, 5,4 % – rusai.

Istorija

1990 m. Šali suteiktas miesto statusas. 1994–1996 m. miestą nuniokojo karas.
Juozapas Romualdas Bagušauskas

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1972–1990 m. dirbo Partijos istorijos institute prie LKP CK, nuo 1983 m. partinės statybos sektoriaus vedėjas; dėstė aukštosiose mokyklose. 1977 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Partinis vadovavimas Lietuvos komjaunimui išsivysčiusios socialistinės visuomenės sąlygomis (1966–1975 m.)“, istorijos mokslų kandidatas. 
1990–1994 m. dirbo Lietuvos istorijos institute. 1994–2000 m. Lietuvos visuomenės organizacijų archyvo direktorius, 2001–2005 m. Lietuvos ypatingojo archyvo LKP dokumentų skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla

Rašė sovietine ideologija paremtas knygas apie komjaunimą, po 1990 m. tiria Lietuvos jaunimo sovietizavimo ir pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui, Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo problemas.
Kerkyra (miestas)

Sportas

Kerkyroje yra įsikūręs AÓ Kérkyra futbolo klubas, veikiantis nuo 1969 m.
Quantum Group of Funds

Quantum Group of Funds – apribotos rizikos fondų grupė. Šie fondai buvo integruoti į Soros Fund Management investicinių fondų valdymo įmonę. Šių fondų bendras valdomas turtas – 8 mlrd. dolerių.

Istorija

Quantum Group of Funds Iki 1992 m. buvo mažai žinoma. Šie fondai išgarsėjo spekuliacija, pagrįsta Global Macro strategija, kuri buvo nukreipta prieš pervertintą svarą. Taktiško pardavimo skolon (10 mlrd. GBP) dėka centrinis bankas jau nebegalėjo atlikti veiksmingos valiutų rinkos intervencijos stabilizuojant svarą sterlingų, todėl kad Quantum Funds darė didelę įtaką. Qantum Funds pasiskolintus svarus iškeitė į kitas ES valiutas – VFR markę bei Prancūzijos frankus. 1992 rugsėjo 15 d. Anglijos centrinis bankas buvo priverstas pradėti nuvertinimo procedūrą, o tai savo ruožtu paskatino svarą sterlingų pasitraukė iš EVS sąjungos 1992 m. Šis įvykis išgarsino fondą. Be to, Quantum Funds susižėrė 1 mlrd. dolerių pelno.
Jonas Kaušyla

Biografija

1922 m. pradėjo mokytis Utenos „Saulės“ gimnazijoje, kurioje baigė šešias klases. 1929 m. įstojo į Kauno metropolijos kunigų seminariją. 1932 m. baigė aukštosioms Teologijos studijoms eiti Seminarijos mokslą. 1932–1936 m. mokėsi VDU Teologijos-filosofijos fakulteto Teologijos skyriuje. 1936 m. įšventintas kunigu.
1936 m. paskirtas vikaru į Pivašiūnus ir tose pareigose buvo iki 1939 m. liepos 10 dienos. Iš Pivašiūnų perkeltas vikaru į Alytaus I bažnyčią. Čia išbuvo iki 1939 m. gruodžio 15 dienos. Vėl 1939 m. gruodžio 15 d. perkeltas į Pivašiūnus, šįkart klebono pareigoms. Pivašiūnuose praleido visus vokiečių okupacijos bei pokario metus. 1951 m. rugpjūčio 18 d. suimtas ir teisiamas pagal 58 str. 10 d.: nuteistas 25 metus kalėti, įkalintas Pečioros lageryje. 1955 m. liepos mėn. amnestuotas, grįžo į Lietuvą. Pusmetį pabuvo altarista Šiluvoje ir Kelmėje (1955 m.), paskui keletą mėnesių pabuvo Vilūnų klebonu. 1956 m. birželio 29 d. paskirtas klebonu į Žaslius ir čia išdirbo iki 1962 m. balandžio 12 dienos. Globojo Žasliuose gyvenusį istoriką kun. Juozapą Stakauską, skatino pastarąjį rašyti lituanistinius raštus, kuriuos kun. Kaušyla perspausdindavo savo rašomąja mašinėle.
Iš Žaslių perkeltas į Kirdeikius ir čia dirbo iki 1964 m. birželio 1 d. Iš Kirdeikių perkeltas į Kernavę, čia dirbo iki 1965 m. gegužės 12 dienos. 1965 m. gegužės 12 d. perkeltas į Bagaslaviškį, kur klebonavo daug metų. Paskutinė kunigavimo vieta – Pivašiūnai.
1994 m. „Vorutos“ leidykla išleido kun. J. Kaušylos knygą „Žalias miškas gyvas“, į kurią įdėtas jo darbas „Kunigo teismas“, Nikodemo Švogžlio-Milžino rankraštis „Pivašiūnai“ ir Broniaus Kviklio „Mūsų Lietuvos“ knygos ištrauka „Pivašiūnai“. Turėjo brolį Balį, kuris gyveno Naugatuck mieste JAV ir seserį Leokadiją, gyvenusią Cleveland mieste (taip pat JAV). Palaidotas Pivašiūnų bažnyčios šventoriuje.