Amazonė (upė)

Tėkmė

Peru pietvakariuose, Arekipos departamente, rytinėse Nevado Mismi kalno pašlaitėse prasideda Karhuasantos upokšnis, kuris yra viena iš Apurimaką sudarančių upių. Apurimakas kerta Andų kalnus, susilieja su šventąja inkų upe Urubamba ir sudaro Ukajalį. Ukajalio ir kitos Amazonės ištakos, Maranjono aukštupiai labai vingiuoti, teka kalnų tarpekliais, sudaro krioklius ir slenksčius, o Andų rytiniuose šlaituose patenka į Amazonės žemumą. Iki Ikitoso miesto upė teka į šiaurę, vėliau – į rytus (nuo 70° v. ilgumos iki žiočių teka per Braziliją). Nuo Brazilijos sienos iki santakos su Negru upė vadinama Solimoinesu (portug. Rio Solimões). Už Manauso jau vadinama Amazone, smarkiai išplatėja, sudaro daugybę protakų, upinių salų (pvz., Tupinambarana). Įteka į Atlanto vandenyną ties pusiauju (50° v. ilg.), kur su Tokantinso upe sudaro bendrą deltą, gausiai išraižytą protakų. Amazonės deltoje yra didžiausia pasaulyje upinės kilmės sala – Maražo, mažesnė Gurupos sala bei daugybė kitų salų. Svarbiausios protakos: Vieira Grandė, Šiaurinis kanalas, Pietinis kanalas, Perigosas.

Hidrologija

Ties lkitosu upės vagos aukštis virš jūros lygio 106 m, ties Manausu – 25 m, ties Santarenu – 14 m.
Amazonė – vandeningiausia pasaulio upė. Jos vidutinis metinis nuotėkis 6930 km³ (17% pasaulio upių nuotėkio). Vidutinis upės debitas ties žiotimis 220 000 m³/s, didžiausias – 350 000 m³/s. Upės vagos plotis ties Maranjono ir Ukajalio santaka – 2 km, po santakos su Negru – apie 18 km, ties žiotimis – 80-150 km.
Kadangi upė teka ties pusiauju kasmet įvyksta du potvyniai – šiaurės pusrutulio vasarą vandenis gausiau neša kairieji intakai, pietų pusrutulio vasarą – dešinieji. Gegužę ir birželį vanduo pakyla aukščiausiai (iki 15 m).
Amazonėje Atlanto vandenyno potvynių įtaka jaučiama net 1400 km ruože nuo žiočių, o žemupyje susidaro aukštos (2-3 m) priešsrovinės bangos, vadinamos pororoka. Jos sklinda 16-20 km/h greičiu.
Amazonės srovės greitis kai kur daugiau, kaip 2,5 km/h. Krantai išgraužti upės srovės. Upės nešamo vandens srautas išsišauna į Atlanto vandenis 300 km ruože – ten būdingas sumažėjęs druskingumas.

Fauna

Amazonėje ir jos intakuose veisiasi apie 2000 rūšių upinių žuvų (daugiausia pasaulyje). Jų tarpe daug neįprastai didelių, neįprastomis savybėmis pasižyminčių žuvų: didžiausios pasaulyje gėlavandenės žuvys arapaimos (užauga iki 200 kg), stiprią elektros iškrovą leidžiantys elektriniai unguriai, itin plėšrios žuvys piranijos, taip pat upiniai spygliauodegiai, cichlidai, anostomai, amerikinės dvikvėpės. Iš kitų stambių gyvūnų sutinkami Amazonės delfinai, Brazilijos lamantinai, juodieji kaimanai, anakondos.

Reikšmė

Pirmasis europietis, pasiekęs Amazonę buvo Visentė Janjesas Pinsonas, priplaukęs žiotis 1500 m. Jis upę pavadino Río Santa María del Mar Dulce („Šv. Marijos Saldžioji Jūra“), dėl upės išgėlinto vandenyno vandens. Vėliau upė vadinta Grande Río („Didžioji upė“), Río de la Canela („Cinamono upė“). 1541 m. Fransiskas de Oreljana pirmasis perplaukė visą upę. Kelionės metu vienoje iš kovų Oreljana neva matęs moteris-kares, kurios jam priminusios legendines amazones. Vėliau pagal tai upei prigijo Amazonės vardas. Vietinės indėnų tupių tautos upę vadina Para arba Parana („didelis, platus vanduo“).
Amazonė ir jos intakai yra svarbiausia transporto arterija, kuria galima pasiekti tarp džiunglių išsibarsčiusias gyvenvietes. Amazonės baseine yra apie 48 000 km laivybinių kelių. Amazonė laivuojama 4300 km nuo žiočių ruože, 1500 km nuo žiočių ruože (iki Manauso) plaukia jūriniai laivai.
Svarbiausi Amazonės pakrančių miestai ir uostai: Ikitosas (Peru), Letisija (Kolumbija), Manausas, Santarenas, Makapa (Brazilija).