google/wiki40b huggingface dataset:
Mitaka

Istorija

Miestas įkurtas 1950 m. lapkričio 3 d., žmonių gyvenvietės čia būta dar 1590 m.

Geografija

Mitaka įsikūrusi Kanto lygumoje, prie pat centrinių Tokijo metropolinio regiono seniūnijų. Ribojasi su Musašinu šiaurėje, Čiofu pietuose ir Koganėjumi rytuose.　Tolimiausi taškai iš rytų į vakarus – 6,4 km, iš šiaurės į pietus – 5,2 km.

Politika

2011–2015 m. kadencijos merė – nepartinė Keiko Kiyohara, remiama LDP, Komeito ir palaikoma JDP. Miesto tarybą sudaro 28 deputatai.
2011–2015 m. tarybos sudėtis pagal frakcijas tokia: LDP – 11 mandatų, Komeito – 5 mandatai, Demokratų partija – 4 mandatai, JKP – 4 mandatai, Vaivorykštės spalvų sparnai (にじ色のつばさ) – 3 mandatai, Minna no to – 1 mandatas.

Švietimas

Mieste įsikūrę Pažangių studijų magistrantūros studijų universiteto astronomijos departamentas ir fizinių mokslų padalinys, Tarptautinis krikščioniškas universitetas, Japonijos liuteronų kolegija, Kiorin universiteto medicinos ir slaugos mokykla, Tokijo unijos seminarija, Tokijo universiteto astronomijos institutas, gamtos mokslų fakultetas.

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – Puikioji obelis (Malus halliana), medis – dviskiautis ginkmedis (Ginkgo biloba).
Bankininkystė Kinijos Liaudies Respublikoje

Bankininkystės sektorius Kinijos Liaudies Respublikoje žymiai pasikeitė per pastaruosius du dešimtečius. Šiuo metu bankininkystės sektorius yra daug labiau išvystytas nei anksčiau. Nepaisant to Kinijos bankininkystės pramonė išliko vyriausybės gniaužtuose. Keturi didžiausi Kinijos komerciniai bankai – Bank of China, China Construction Bank, Industrial and Commercial Bank of China ir Agricultural Bank of China – priklauso vyriausybiai.
Mitochondrija

Mitochondrija (gr. mitos – siūlas, chondros – grūdelis) – dvimembranis organoidas, randamas protistų, augalų, gyvūnų ir grybų ląstelėse. Būna apvalios arba lazdeliškos, kartais siūliškos formos. Jų forma priklauso nuo terpės osmosinio slėgio, deguonies kiekio, įvairių dirgiklių poveikio ir kt. Ląstelei degeneruojant, mitochondrijos sulimpa, trūkstant deguonies didėja, badaujant mažėja. Matmenys nuo 0,5x0,5x1,0 iki 1,0x1,0x5,0 μm. Ląstelėje mitochondrijų yra 150–1500, stambių pirmuonių ląstelėse – net iki 500 000. Jų kiekis yra susijęs su ląstelės funkciniu aktyvumu. Jų nėra kai kuriuose parazitiniuose pirmuonyse, subrendusiuose žinduolių eritrocituose.

Mitochondrijų sandara

Mitochondrijų sienelė sudaryta iš dviejų membranų (kiekvienos storis 7-10 nanometrų, tarp kurių yra perimitochondrinė ertmė. Mitochondrijų vidus užpildytas matriksu.
Vidinę membraną sudaro daug įlinkių, vadinamų kristomis (lot. cristae mitochondriales). Šie membraniniai įlinkimai padidina jos paviršiaus plotą. Išorinėje membranoje yra daug cholesterolio, fosfolipidų. Ji pralaidi neorganiniams jonams ir palyginti stambioms molekulėms, kaip amino rūgštims, ATP, sacharozei, tarpiniams kvėpavimo produktams. Išorinėje membranoje išsidėstę fermentai dalyvauja fosfolipidų apykaitoje ir riebalų rūgščių aktyvacijoje.
Vidinėje membranoje, kurioje daug kristų, yra 25 proc. lipidų ir 75 proc. baltymų, bet čia yra mažai cholesterolio, o iš fosfolipidų yra daug lecitino ir kt. Vidinė membrana mažiau pralaidi, ir pro ją gali difunduoti tik nedidelės molekulės. Todėl joje yra transportinių baltymų, kurie perneša tokias medžiagas, kaip gliukozė, tarpiniai kvėpavimo produktai, amino rūgštys ir kt.
Mitochondrijos turi savo nepriklausomą genų rinkinį, saugomą joje esančioje žiedinėje DNR. Jose yra ir atskira sistema šiems genams transkribuoti bei transliuoti (RNR polimerazės, transportinės RNR, ribosomos ir pan). Tuo jos primena ląstelės viduje gyvenančią kitą ląstelę – simbiontą. Manoma, kad tokia buvo jų kilmė. Dabartinės mitochondrijos daugelį reikalingų baltymų gauna iš ląstelės – šeimininko per importo sistemą ir savarankiškai gyventi nebegali. Mitochondrijų genetinis kodas iš esmės toks pats kaip ir ląstelės branduolio genų, tačiau kai kada vienas ar keli kodonai gali ir skirtis.
Iš matrikso pusės ant vidinės membranos ir kristų yra grybo pavidalo membranos ATPazės. Jos yra su 7-9 nanometrų skersmens apvalia galvute ir 4 nanometrų ilgio kojele. Jos reikalingos ATP gamybai.

Importo sistema

Branduolyje koduojami ir už mitochondrijos ribų sintetinami baltymai turi specifinę lyderinę seką, kurią ląstelės transporto sistemos atpažįsta, nukreipdamos baltymą nešiklį į mitochondriją.
Vytėnų saleziečių vienuolyno koplyčia

Istorija

Vytėnuose (ankstesnis Pilies kaimo pavadinimas) nuo 1934 m. buvo įsikūręs pirmasis Lietuvoje vienuolių saleziečių centras, kuriam vadovavo kun. Antanas Skeltys. Pastatą centrui buvo dovanojęs iš Amerikos grįžęs kun. Antanas Petraitis, jį nupirkęs iš tuometinių verslininkų ir paklojęs stambią pinigų sumą. Beje, šis kunigas ketino iš užatlantės atsigabenti ten turėtą observatoriją ir ją įkurti čia, Vytėnuose, kad žmonės žiūrėtų į žvaigždes ir stebėtų dangų. Bet šio sumanymo įgyvendinti nesuspėjo. A. Petraitis Vytėnuose pastatė ir saleziečiams padovanojo Marijos pagalbos krikščionims koplyčią. Šios šventovės altorius po įvairių neramumų ir sumaiščių buvo perkeltas į Rumšiškių bažnyčią  (1934–1937 m. pas saleziečius Vytėnuose gyveno ir ėjo mokytojo bei ekonomo pareigas būsimasis Rumšiškių klebonas Jonas Žemaitis  ).
Saleziečių vienuolynas SSRS okupavus Lietuvą 1940 m. rudenį uždarytas, vienuoliai ir jų globojami našlaičiai buvo išvaryti, jų vietoje įsikūrė Raudonosios Armijos dalinys. Koplyčios pastate sovietmečiu veikė kariuomenės valgykla, buvo rodomas kinas, šalia buvo įsikūrusios mašinų ir traktorių stoties dirbtuvės.
Vėliausiai šiame pastate veikė Vytėnų pagrindinės mokyklos sporto salė. Saleziečių koplyčios varpas buvęs pakabintas mokyklos laiptinėje ir atliko skambučio funkciją. Po mokyklos likvidavimo 2013 m., istorinis varpas tapo paminklinės lentos akcentu prie Marijampolės pašto sienos.

Architektūra

Koplyčia 1 aukšto, su mūriniu prieangiu. Pagrindinio pastato tūris - kompaktinis, stačiakampio plano, su su pastogės paaukštinimu. Tinkuoti fasadai papuošti tinkuoto plytų mūro profiliuotais karnizais. Ant priekinio fasado frontono išlikęs buvusių kolūkio dirbtuvių simbolinis ženklas.
Prie koplyčios pakabintos atminimo lentos kunigams A. Petraičiui ir A. Skelčiui, pastatyta stogastulpių kompozicija su datomis „1934–2004“ vienuolijos 70–čiui.
Arvydas Švirmickas

Biografija

1974 m. baigė Alytaus 2-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. baigė Valstybinį dailės institutą, pedagogas-tapytojas.
1984–1990 m. Alytaus vaikų dailės mokyklos mokytojas. 1990–1992 m. UAB „Harmonija“ direktoriaus pavaduotojas meno klausimams, 1992–1996 m. Alytaus šiuolaikinio meno galerijos direktorius. 1996–2002 m. Alytaus dailiųjų amatų mokyklos direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. 2001 m. Alytaus apskrities viršininko pavaduotojas. 2002–2003 m. Dailiųjų amatų mokyklos mokytojas ir VšĮ „Vingio galerija“ direktorius, Alytaus dailiųjų amatų mokyklos direktorius.
1988 m. Alytaus Sąjūdžio steigėjas. 2000–2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos Alytaus skyriaus pirmininkas, Alytaus apskrities koordinatorius, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdžio narys.
1990–1995 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2003 m. Dzūkijos etninės kultūros tarybos pirmininko pavaduotojas, sekretoriato specialistas Dzūkijos regionui. 1994 m. tarptautinių dailininkų plenerų organizatorius, tarptautinių ir vietinių parodų organizatorius. Kasmet dalyvauja 4-5 užsienio parodose ir 3-4 parodose Lietuvoje. Savo darbų yra eksponavęs Vokietijoje, Austrijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, Airijoje, Švedijoje, Vengrijoje, Danijoje, Latvijoje, Čekijoje, Italijoje.
Sūnus Stasys.
Gianfranco Terenzi

Gianfranco Terenzi (g. 1941 m. sausio 2 d.) yra dabartinis San Marino kapitonas-regentas (šalies ir vyriausybės vadovas), išrinktas 2014 m. spalio 1 d. Jis šiose pareigose yra buvęs tris kartus anksčiau (1987, 2000 ir 2006 m.). G. Terenzi yra San Marino krikščionių demokratų partijos narys.
Monų kalba

Dialektai

Monų kalba Mianmare turi tris pagrindinius dialektus iš skirtingų regionų, kur gyvena monai. Tai centrinis, Bago ir Ye dialektai. Jie yra tarpusavyje suprantami. Tailando monų kalbos dialektas kiek skiriasi nuo Mianmarao monų kalbos dialekto, bet tarpusavyje jie yra beveik suprantami.

Raštas

Monų kalbos raštas turi daug panašumų su mjanmų raštu , bet naudoja keletą skirtingų raidžių ir diakritinių ženklų, atstojančių fonemas, kurių nėra mjanmų kalboje, tokie kaip diakritinis vidurinis 'l', rašomas po raide
Medičių Venera

Apie skulptūrą

„Medičių Venera“ yra Graikijoje sukurta marmurinė skulptūra, datuojama I a. pr. m. e. ir laikoma dar ankstesnės bronzinės statulos kopija. „Medičių Venera“ yra Venus pudica skulptūrų tradicijos variantas, kurios pradžia siejama su Knido Afrodite. Neko nežinoma apie skulptūros atsiradimą. Spėjama, kad garsas apie ją augo palaipsniui. Ji žinoma nuo XVI a. Buvo išstatyta 1638 m. Villa Medici Romoje. Popiežius Inocentas XI 1677 m. leido ją išvežti į Florenciją, kur ji buvo eksponuojama Uficių Tribunoje. Dėka besilankančių turistų „Medičių Venera“ tapo viena žinomiausių ir labiausiai kopijuojamų statulų XVIII a. Europoje. Veneros nudaužti pirštai buvo restauruoti XVII a.
Ant statulos pagrindo yra autografas „Kleomenas, Apolodoro Atėniečio sūnus“ (apie kurį nežinoma nieko ir autografas iškaltas vėliau, nei sukurta statula), tačiau statula buvo tokia garsi, kad jos autorystė buvo priskiriama žymiai garsesniems skulptoriams, kaip Fidijas ir Praksitelis. 1803–1815 m. statula buvo Napoleono pagrobta ir eksponuojama Luvre. Kanova buvo sukūręs statulą „Venera italika“ tam, kad pakeisti pagrobtąją. 1840 m. Džonas Raskinas apibūdino ją „viena gryniausių ir aukščiausių moters inkarnacijų“, tačiau vėliau statulos autoritetas ženkliai smuko ir 1975 m. menotyrininkas Martin Robertson apibūdino ją „viena iš labiausiai blankių antikinių liekanų“. 2012 m. po tyrimų buvo paskelbta, kad statulos lūpos buvo dažytos raudonai, o plaukai paauksuoti. Ausyse tkriausiai buvo įverti brangūs auskarai.
Andrejaus Sacharovo aikštė

Andrejaus Sacharovo aikštė – aikštė, esanti Vilniuje, Viršuliškių mikrorajone, Laisvės prospektas 60, šalia Spaudos rūmų. Talpina per 500 automobilių. Pavadinta rusų disidento, pilietinių teisių bei reformų Sovietų Sąjungoje šalininko Andrejaus Sacharovo (1921–1989) vardu.

Istorija

A.Sacharovas prisidėjo prie SSRS AT deputatų iš Lietuvos siekio atkurti nepriklausomą valstybę. Vėliau nutarta Lietuvoje įamžinti jo atminimą ir Vilniuje pavadinti aikštę jo vardu.
2011 metų lapkritį Seimo Žmogaus teisių komiteto ir Lietuvos žmogaus teisių asociacijos iniciatyva buvo atidengtas skulptūrinis suoliukas, skirtas žmogaus teisių gynėjo akademiko Andrejaus Sacharovo atminimui įamžinti. Iki suoliuko atidengimo aikštėje nebuvo jokio skulptūrinio žymens. Suoliukas pastatytas skulptoriaus Vlado Kančiausko lėšomis, Lietuvos Respublikos kultūros ministerija prisidėjo penktadaliu.
Policininkė (filmas)

Turinys

Vieną dieną advokato padėjėja dirbanti Džovana pratrūko: viršininkas moka mažą algą, tačiau reikalauja dirbti viršvalandžius, vaikinas Klaudijus rūpinasi tik savimi, o tėvas nori, kad apie jį namuose šokinėtų ne tik motina, bet ir dukra. Pamačiusi teatre spektaklį apie Žaną d‘Ark, ji taip pat įsigeidžia lygių teisių ir galimybių kovoti už teisybę. Viską palikusi ji nusprendžia sėsti į pirmą pasitaikiusį traukinį, tačiau stotyje pamato plakatą, agituojantį moteris stoti į policiją. Džovana baigia apmokymus ir pradeda darbą, tačiau savo principingumu netrukus sukelia nepatogumų savo viršininkams. Ji nubaudžia už neleistiną mašinos parkavimą teisėją, mero sūnų, o buvusį meilužį Klaudijų apkaltina seksualiniu priekabiavimu. Neapsikentęs viršininkas nusiunčia ją tikrinti skerdyklos, bet ir čia Džovana sugeba aptikti pažeidimų. Teisėjas Rudžero įsimyli policininkę, tačiau jis bijo imtis aktyvių veiksmų, kad nepakenktų savo karjerai.
Didžiausios bėdos kyla kuomet ji aptinka, kad merui priklausanti gamykla teršalus leidžia tiesiai į upę. Įtakingiausi miestelio vyrai ieško įvairių būdų sužlugdyti policininkę ir nusprendžia pasinaudoti tuo, kad ši neabejinga Tarsisijui Mončiui, tačiau ši jį pergudrauja ir slapta įrašo pokalbį, kuriame jis papasakoja apie miestelio korupciją. Vis tik įrašu jai nepavyksta pasinaudoti, nes Džovana tampa užpuolimo auka. Kuomet nusivylusi ji nori atsistatydinti, Rudžero pasiūlo jai likti pareigose ir kartu tęsti pradėtą darbą, tik jau kitoje šalies vietoje...
Danielius Dolskis

Danielius Dolskis (1890 m. balandžio 13 d., Vilniuje – 1931 m. gruodžio 3 d., Kaune) – XX a. pradžios dainininkas, tarpukario Lietuvos estrados (šlagerių) pradininkas.

Biografija

Gimė 1890 m. Vilniuje, žydų komersantų šeimoje. Iki 1917 m. revoliucijos Rusijoje dainavo įžymiame Sankt Peterburgo „Villa Rode“ restorane. Tuo metu taip pat daug koncertavo Maskvoje, Odesoje, Kijeve. Po Spalio revoliucijos persikėlė į Rygą ir dainavo su Oskaro Stroko orkestru, gastroliavo užsienyje.
Gyvendamas Berlyne, 1928 m. suvaidino princo Kurbskio tarną V. Striževskio filme „Caro adjutantas“ („Adjutant des Zaren“), į ekranus išėjusiame 1929 m. vasarį.
1926 m. rugpjūčio mėnesį koncertavo Kauno miesto sode ir Šiauliuose, „Lyros“ kino teatre. Savo atliekamoje programoje parodijuodavo garsų to meto rusų estrados artistą Aleksandrą Vertinskį.
1929 m. atvyko nuolat gyventi į Kauną, dainavo „Versalio“, „Metropolio“ restoranuose, „Konrado“ kavinėje, kino teatre „Triumfas“. Taip pat gastroliuodavo kituose Lietuvos miestuose. Savo repertuarui dainininkas rinkdavosi pasaulyje madingus kūrinius ir, stebėtinai greitai išmokęs lietuvių kalbą, pats rašė jiems tekstus. Jis pirmasis užsieniniams šlageriams suteikė lietuvišką turinį, pirmasis lietuviškai kūrė šmaikščius monologus, anekdotus, parodijas. Jo dainos „Palangos jūroj“, „Kariškas vaizdelis“, „Gegužinė“, „Lietuvaitė“, „Aš myliu vasaros rugiagėlę“, „Onyte, einam su manim pašokti“, „Su armonika į Braziliją“ ir kt. populiarios iki pat šių dienų.
1929–1931 m. Berlyno „Homocord“ ir Londono „Columbia“ formose įrašė 16 plokštelių, kurių nemaža dalis saugoma Kauno Viešosios bibliotekos muzikos skyriuje.
Po pasirodymo „Versalio“ kavinėje sušilęs išgėrė šalto alaus ir susirgo plaučių uždegimu; mirė staiga, sirgęs vos keletą dienų. Palaidotas Kauno Žaliakalnio žydų kapinėse.
Ožkos metimas

Ožkos metimas – kasmetinė fiesta, vykstanti Ispanijos Manganeses de la Polvorosa kaimelyje Šv. Vincento dieną, sausio 22-ąją. Ji ypatinga tuo, kad prasideda ožkos užvedimu į bažnyčios bokšto viršų, iš kur ožka pro langą metama žemyn. Apačioje susirinkę žmonės ją gaudo drobine paklode. Jei ožkai pasiseka išgyventi, ji vedžiojama miesto gatvėmis tam tikrame parade. Jei užsimuša, tam reikšmės per daug neteikiama, šventė vis tiek tęsiasi.
Šventė ir ritualas skirti Šv. Vincento Saragosiečio garbei. Nėra tiksliai žinoma, kada ir kaip šis paprotys kilo. Vietiniai gyventojai pasakoja įvairias kilmės legendas, pagal kai kurias jų ožkos metimo papročiui yra keli šimtai metų, tačiau pagal kitas – tik apie dvidešimt.
Paprotys vertinamas labai prieštaringai, ypač neigiamai jį vertina gyvūnų teisių aktyvistai. 1992 m. Ispanijos valdžia jį uždraudė, tačiau metimas tebevyksta. Gyvūnų teisių aktyvistai piktinasi žiauriu elgesiu su gyvūnais, siūlo mėtyti dirbtinę ožką. Kaimelio gyventojai teigia, kad tai yra jų tradicija ir nemato reikalo nieko keisti.
Viši

Istorija

Gyvenvietė įkurta romėnų 52 m. pr. m. e. Netrukus miestas išgarsėjo savo gydomosiomis mineralinėmis versmėmis. 1374 m. miestas užkariautas Burbonų. 1410 m. įkurtas celestinų vienuolynas. XVI a. į Viši pradėjo keliauti didikai, turtuoliai, norėdami pasigydyti versmėse, pagarsėjusiose neva kaip stebuklingomis. Pradėjo kurtis sanatorijos, gydyklos. XIX a. miestas perstatytas, pritaikytas turtuolių poilsiui, pramogoms. II pasaulinio karo metais Nacių Vokietijai užkariavus Paryžių, Viši tapo opozicinės Viši Prancūzijos sostine (tai lėmė antras pagal dydį viešbutis šalyje bei įvestas modernus telefono ryšys). Po karo mieste poilsiaudavo Prancūzijos Šiaurės Afrikos kolonijų valdytojai, didikai, bet griuvus kolonijinei sistemai Viši reikšmė sumenko.
Liu Shaoqi

Biografija

Liu gimė turtingo valstiečio šeimoje, Ningsiange, Hunano provincijoje. Jis lankė tą pačią mokyklą, kurią lankė Mao Dzedunas provincijos sostinėje Čangša mieste. Po to studijavo Šanchajuje ir Pekine.
1921 m. Liu prisijungė prie Kinijos komunistų partijos ir buvo išsiųstas studijuoti į Maskvą. 1922 metais grįžęs į Kiniją, jis vadovavo keletui geležinkelininkų streikų. 1925–1926 m. jis buvo darbininkų streikų vadovas kalnakasybos rajonuose Hunano ir Dziangsi provincijų pasieniuose. Nuo 1927 m. Kinijos komunistų partijos Centro komiteto narys. 1932 m. jis tapo Kinijos komunistų partijos sekretoriumi Fudziano provincijoje. 1934 m. jis dalyvavo Ilgajame žygyje. Po to jis vėl išvyko į Maskvą, o grįžęs tapo Naujosios Ketvirtosios Armijos Politiniu Komisaru. 1942 m. buvo išrinktas į Kinijos komunistų partijos Politbiurą.
Po Kinijos Liaudies Respublikos sukūrimo, Liu užsiėmė ekonominiais klausimais. Jis buvo iš centrinio planavimo ir sunkiosios pramonės plėtros sekėjų pagal sovietinį modelį.
Nuo 1959 m. balandžio 28 d. iki 1968 m. spalio 31 d. buvo Kinijos Liaudies Respublikos prezidentu. Iš pradžių Liu Šaoči turėjo būti Mao Dzeduno įpėdiniu, tačiau vėlyvais 1960-aisiais metais Liu pasipriešino Mao bei skeptiškai žiūrėjo į Didijį šuolį ir kultūrinės revoliucijos metu buvo pašalintas.
1966 m. po to, kai prasidėjo Kultūrinė revoliucija, kartu su Deng Siaopingu buvo laikomas „buržuazinės linijos“ atstovu bei vadinamas „Kinijos Chruščiovu“. 1968 m. Liu buvo pasmerktas viešosios savikritikos procesui ir pašalintas iš visų pozicijų partijoje. Jis buvo suimtas ir jam buvo skirtas namų areštas. Tačiau Liu greitai dingo.
1969 m. pabaigoje Liu mirė Kaifengo kalėjime. Mirties priežastimi buvo prastos gyvenimo sąlygos ir negydytas cukrinis diabetas ir plaučių uždegimas. Tačiau 1980 m., po mirties jis buvo reabilituotas Deng Siaopingo vyriausybės.

Asmeninis gyvenimas

Liu buvo vedęs penkis kartus. Jo trečioji žmona Xie Fei (kin. 谢飞) buvo iš Hainano provincijos ir viena iš nedaugelio moterų dalyvavusių Ilgajame žygyje. 1948 m. Liu vedė penktą kartą savo sekretorę Wang Guangmei (kin. 王光美). Po Liu mirties, Wang Guangmei atsidūrė kalėjime, kur buvo laikyta daugiau nei dešimtmetį.
Ernestas Mackevičius

Biografija

Tėvas – mimas, režisierius ir dramaturgas Giedrius Mackevičius (1945–2008).
Mokėsi Vilniaus 30-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978 m. šeima persikėlė gyventi į Maskvą. Tarnavo sovietinėje pasienio kariuomenėje. 1994 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Žurnalistikos fakulteto spaudos skyrių.
1991 m. pradėjo dirbti televizijos kompanijoje „VID“ (ВИД), laidos „13-31“ korespondentas ir vedantysis. Vėliau dirbo ORT kanale, programoje „Archipelagas“ bei tarptautiniame teležurnale „Centrinis ekspresas“. 1992–1993 m. programos „Panorama“ korespondentas (kanalas ORT). 1993–2001 m. parlamentinis korespondentas telekanale NTV (НТВ), 2001–2002 m. kanale TV-6. Nuo 2002 m. vasario mėn. dirba telekanale RTR (Россия): laidos „Prologas“ (Пролог) autorius ir vedantysis, laidos „Labas rytas, Rusija“ (Доброе утро, Россия!) vedantysis. Buvo Dūmos ir prezidentinių priešrinkiminių televizijos debatų vedančiuoju 2003–2004 m. ir 2007–2008 m. rinkimuose. Nuo 2006 m. gegužės mėn. veda laidas „Žinios“ (Вести) ir programą „Žinios+“ (Вести+).
2014 m. balandžio 22 d. slaptu Rusijos prezidento Vladimiro Putino įsakymu „už profesionalumą ir objektyvumą nušviečiant Krymo įvykius“ apdovanotas Draugystės ordinu. 
Žmona Alina (g. 1981 m.), dukra – Dalija (g. 2004 m.). 2008 m. išleido prisiminimų knygą apie savo tėvą.
Graužiškės

Istorija

Graužiškės minimos nuo XIII a. Iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai, vėliau Rusijos imperijai, 1920–1939 m. Lenkijai, nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. Apie 1495 m. pastatyta pirmoji Šv. Petro ir Povilo bažnyčia, manoma, apgriauta XVII a. viduryje per Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos karą su Rusija, vėliau atstatyta. 1503 m. Graužiškių dvaro savininkas M. Butrimas bažnyčiai davė žemės ir baudžiauninkų, 1510 m. ir 1557 m. fundacija išplėsta.
1518 m. įkurtas Graužiškių miestelis. Nuo XVIII a. veikė parapinė mokykla. XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje pastatyta Graužiškių Šv. Jurgio bažnyčia. 1880 m. buvo 230 gyventojų, vyko kasmetinė mugė. 1944 m. gegužės mėn. ties Graužiškėmis įvyko Vietinės rinktinės susirėmimas su Armijos Krajovos daliniu.
Yra Graužiškių vidurinė mokykla, ligoninė, paštas, vaistinė.
Kognityvinė elgesio terapija

Taikymas

KET pagalba gali būti gydomi įvairūs sutrikimai: depresija, nerimas, baimė, įvairios socialinės fobijos, potrauminio streso sutrikimas, įkyrių minčių sindromas, socialinis nerimas ir kt. Ši terapija veiksminga ne tik gydant sutrikimus, bet ir stengiantis pašalinti įvairias psichologines problemas: nepasitikėjimą savimi, drovumą, bendravimo sunkumus. Jos efektyvumas įrodytas klinikiniais tyrimais daugumos psichikos ir elgesio sutrikimų gydymui. Naujausi moksliniai tyrimai rodo, kad, pavyzdžiui, gydant depresiją antidepresantais ir kartu taikant kognityvinę elgesio terapiją, gydymo rezultatai yra veiksmingesni, o atkryčio rizika būna daug mažesnė nei gydant vien vaistais. Ši terapija, derinama su medikamentais, veiksminga ir šizofrenijos, bipolinio sutrikimo atvejais, sprendžiant vaikų problemas, dirbant su probleminiu paauglių elgesiu. Kognityvinė ir elgesio terapija yra viena iš labai nedaugelio metodikų, kurios sąnaudas išsivysčiusiose valstybėse dengia ligonių kasos.
Lietuvoje veikia Lietuvos kognityviosios ir elgesio terapijos draugija (LKETD), jungianti įvairių specialybių gydytojus ir psichologus, skatinanti ir populiarinanti kognityviosios ir elgesio psichologijos ir terapijos mokslą ir jo pasiekimus, organizuojanti terapijos pagrindų ir naudojimo klinikinėje praktikoje kursus.