google/wiki40b huggingface dataset:
Maupiti

Maupiti – sala Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salyne, Pavėjinėse salose. Tai vakariausia salyno sala, esanti 40 km į vakarus nuo Bora Boros. Įeina į Maupiti komuną. Plotas 13,5 km². Gyvena 1,2 tūkst. gyventojų (2002 m.). Gyventojų tankumas – 88 žm./km². Svarbiausia gyvenvietė – Vaiea.
Koordinatės: 16°25′0″S 152°15′0″W
Sala vulkaninės kilmės, aukštis iki 380 m (Teurafaatui k.). Yra viena lagūna, penkiomis rifo salelėmis atskirta nuo vandenyno. Yra 2 laivybinės pratakos.
Svarbiausios ūkio šakos – kopros gamyba ir indinė morindos auginimas.
Saloje randama 850 m. pr. m. e. archeologinių radinių. Maupiti salą 1722 m. atrado olandas Jakob Roggeveen. Istoriškai salą sieją stiprūs kultūriniai ryšiai su Bora Bora.
Stefa Stonienė-Peleniūtė

Stefa Stonienė-Peleniūtė (1948 m. kovo 9 d. Daujočių k., Joniškio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Mokėsi Žagarės ir Mažeikių mokyklose – internatuose. Pirmieji muzikos mokytojai buvo V. Kutka ir A. Jurgutis. 1967–1971 choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. V. Pučinskas ir J. Januškevičius), 1982 neakivaizdiniu būdu baigė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetus (vyr. dėst. R. Misiukevičiaus dirigavimo klasė).
Nuo 1971 Sedos (Mažeikių r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. 1973 persikėlusi į Joniškio rajoną, buvo Jakiškių kultūros namų meno vadovė, vadovavo Jakiškių ir Gataučių kultūros namų mišriesiems chorams.
Nuo 1975 Žlibinų (Plungės r.) kultūros namų direktorė ir devynmetės mokyklos muzikos mokytoja. 1977 suorganizavo kultūros namų moterų chorą, kurį parengė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Respublikiniuose konkursuose chorai ir vokaliniai ansambliai laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų.
S. Stonienė Žlibinų pagrindinėje mokykloje vadovauja jaunučių ir jaunių chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams. Jaunuosius dainininkus parengė 1976, 1978, 1980 ir 1982 respublikiniams „Dainų dainelės" konkursams. 1985 respublikinei dainų šventei ir 1997 Lietuvos moksleivių menų šventei parengė jaunių chorą. Vaikų ir moterų chorai yra nuolatiniai Plungės rajono dainų švenčių dalyviai, gieda bažnyčiose, dalyvauja koncertuose. Mokytoja dainuoja Plungės kameriniame chore, diriguoja rajono dainų šventėse. 1996 jai suteikta muzikos vyresniosios mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Purvini herojai

Turinys

Olandija, 1945 m. pavasaris. Trejetas amerikiečių pabėga iš belaisvių stovyklos ir prisijungia prie antivokiško judėjimo. Tų tikslas – gauti slaptus vokiečių puolimo planus, padėsiančius sąjungininkams, o tuo pačiu pamėginti pasisavinti nacių aukso atsargas. Sužinoję, kad generolo fon Keisto žmona Kristina slepia savo žydišką kilmę, įkalba ją padėti vykdyti savo planą...
Severianai

Severianai, severai (rus. северя́не, севера) – rytų slavų genčių sąjunga, VIII–IX a. pradžioje gyvenusi dabartinių Černigovo ir Kursko sričių teritorijose. Archeologijoje siejami su Romnų-Borščevo kultūra (Роменско-борщевская культура)

Kilmė ir pavadinimo etimologija

Pavadinimo севера kilmė nėra aiški. Daugelis autorių pavadinimą sieja su viena iš hunų susivienijimo narių sarmatų gentimi sabirais. Istorijoje žinoma nemažai atvejų, kai užkariautojai ištirpdavo vietiniuose gyventojuose, bet palikdavo savo etnonimą: frankai tarp galo – romėnų, bolgarai tarp slavų.

V. V. Sedovas teigia, kad pavadinimas yra skitų – sarmatų kilmės, giminingas persų kalbos žodžiui 'juodas', ką patvirtina ir severianų miesto Černigovo pavadinimas (rus. черный 'juodas').

Pagal kitą versiją pavadinimas siejamas su pamirštu senovės slavų žodžiu, reiškusiu 'giminaitis'.

Sąsaja su slav. север 'šiaurė' laikoma labai ginčytina ir atsitiktine, nes severianai nebuvo šiauriausia slavų gentimi.

Kaimynai

Severianų kaimynai rytuose buvo viatičiai, vakaruose drevlianai ir polianai. Pietuose pastovių kaimynų neturėjo. Buvo laikotarpis, kai severianų pietinis kraštas siekė Šiaurinį Donecą.
Iš šios genties pavadinimo kilo regiono pavadinimas Severščina (Северщина), Severų Ukraina (Северская Украина) ir dar XVII–XVIII a. naudotas terminas sevriukai (севрюки).
Seniausių severianų žemių miestu buvo Černigovas. Vėliau atsirado Putivlis, Kurskas, Novgorodas Severskis.

Istorija

Severianų sąjunga kaip politinis vienetas pagal išlikusius šaltinius egzistavo nuo VIII iki XI a. VIII–IX a. jie mokėjo duoklę chazarams, o 882 m. juos užvaldė kunigaikštis Olegas, ir jie tapo viena pagrindinių genčių grupių, sudariusių Kijevo Rusią. 907 m. severianai dalyvavo Olego žygyje į Cargradą.

Vėliau jų žemėse susidarė Černigovo kunigaikštystė.
Paskutinį kartą severianai paminėti 1024 m. metraščio pranešime. Severianų palikuonys įsiliejo į būsimas rusų ir ukrainiečių tautas.

Kultūra

Archeologinių kasinėjimų metu aptikta daug VIII–X a. kaimiškų gyvenviečių likučių. Severianai statė linijas iš įtvirtintų (apsuptų stačių rąstų tvoromis, grioviais ir pylimais) piliakalnių (городища), kurios dengė slavų žemes nuo klajoklių antpuolių. Severianai gyveno pusiau žeminėse, įkastose į žemę 0,5-1,6 m. Į tokius būstus vesdavo grunte iškastos pakopos, dažnai sutvirtintos medžiu. Viename kampe būdavo krosnis. Būsto aslą kruopščiai trambuodavo, išlygindavo moliu ar išklodavo lentomis.
Pagrindiniai verslai buvo artojystė, gyvulininkystė ir įvairūs amatai.
Mirusiuosius degindavo ir laiko pilkapiuose (kurganuose).

Migracija

Dalis severianų migravo į pietvakarius ir apsigyveno pietinėje Panonijos lygumos dalyje (Banato regionas) ir pietų Karpatuose. Viduramžių Vengrijos karalystėje buvo Severino sritis, buvusi pietryčių Banate, kuri buvo pavadinta pagal sevarianus.
Kita severianų šaka apsigyveno dabartinės šiaurės rytų Bulgarijos teritorijoje.
Daukonių akmuo

Daukonių akmuo (dar vadinamas Ramytės aukuru) – mitologinis akmuo ties Daukonimis (Pakalniškių seniūnija), Radviliškio rajone. Riedulys stūkso dirbamų laukų apsuptyje, beveik po aukštos įtampos elektros linija, netoli ištiesintos Ramytės upelio vagos. Paminklinį akmenį žymi betoninis stulpas su įrašu. Už 1,2 km į pietryčius yra Burbiškio dvaras.
Tai istorinę ir mitologinę vertę turintis objektas, 1999 m. sausio 13 d. įrašytas į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą. Priklauso Raginėnų archeologijos kompleksui. Pasakojama, kad prie Daukonių aukuro akmens vaidilutės kūrenusios šventąją ugnį.
Linas Kvizikevičius

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus 21-ąją vidurinę mokyklą. 1982–1985 m. mokėsi Vilniaus 25-oje profesinėje technikos mokykloje. 1995 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1998 m. stažavosi Rusijos mokslų akademijos Rusijos istorijos institute. 2004 m. birželio 11 d. Klaipėdos universitete apgynus disertaciją „Žemaitijos kunigaikštystės miestų ir miestelių raida“ suteiktas humanitarinių mokslo daktaro vardas.
Nuo 1996 m. Lietuvos istorijos instituto darbuotojas, nuo 1998 m. Archeologijos skyriaus asistentas, nuo 2003 m. – Miestų tyrimo skyriaus vyr. laborantas, jaunesnysis mokslo darbuotojas.
Lietuvos archeologijos draugijos narys.
Pozicija (savaitraštis)

Pozicija – Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacijos savaitraštis, ėjęs nuo 1990 m. vasario 7 d. iki 1995 m. pabaigos Vilniuje.

Istorija

Leistas vietoje 1989–1990 m. ėjusio Lietuvos respublikinės profsąjungų tarybos savaitraščio „Lietuvos profsąjungos“. Iki 1991 m. rugsėjo (Nr.34) ėjo kaip Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacijos ir Lietuvos profsąjungų savaitraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Pozicija“.
Tiražas 1990 m. – 16 500 egz., 1993 m. – 5000 egz., 1995 m. – 3000 egz. Nuo 1992 m. leido reklaminį informacinį priedą „Reklamuojamos paslaugos“, kuris 1993 m. vadinosi „Reklamos pasaulyje“ (tir. 50 000 egz).
1995 m. vietoje savaitraščio „Pozicija“ pradėtas leisti savaitinis žurnalas „Pozicija. Nuomonės“.
Rašė žmogaus teisių gynimo, buvusių politinių kalinių bei tremtinių ir rezistencijos dalyvių gyvenimo klausimais, nagrinėjo politines, ekonomines bei socialines problemas.
Redakcijoje dirbo Jonas Tadas Teseckas, Antanas Vaupšas.
Koksen Holas

Istorija

Koksen Holas įkurtas 1835 m. keleto šeimų, atsikėlusių iš Kaimanų salų.
Antanas Žymantas

Antanas Žymantas (1879 m. spalio 14 d. Smalkų k. prie Užvenčio – 1949 m. balandžio 2 d. Čikagoje) – JAV lietuvių spaudos darbuotojas ir visuomenės veikėjas. Rašytojos Žemaitės sūnus.

Biografija

Pradžios mokslus baigė Užventyje. Prasidėjus Rusijos–Japonijos karui paimtas į kariuomenę, pabėgo į Prūsiją, o iš ten 1905 m. – į JAV.
Dirbo laikraštyje „Lietuva“. Nuo 1905 m. – Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) narys.
Studijavo odontologiją, bet metė, nuo 1919 m. dirbo laikraščio „Naujienos“ spaustuvėje. Dalyvavo Amerikos lietuvių visuomeninėje veikloje, surinko nemažai spaudinių, įžymių lietuvių visuomenės veikėjų laiškų, kuriuos perdavė muziejams.
Ošiū

Istorija

Miestas įkurtas 2006 m. vasario 20 d. sujungus Esašį, Misudzavą, Maesavą, Isavą ir Koromogavą.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – sakura, medis – klevas, paukštis – japoninis fazanas.
Aldona Ličkutė-Jusionienė

Biografija

Tėvas, Lietuvos kariuomenės generalinio štabo karininkas, Lietuvos aktyvistų 1941 m. sukilimo Lietuvai išlaisvinti dalyvis, baigiantis karui emigravo į Vakarus, šeima pasiliko Lietuvoje. Mokėsi gimnazijoje Kaune. 1952 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1952-1990 m. Lietuvos dailės instituto dėstytoja, nuo 1965 m. docentė, nuo 1985 m. profesorė.
Vyras dailininkas Stasys Jusionis, sūnūs tapytojai Algimantas Jusionis ir Vidmantas Jusionis.

Kūryba

Nuo 1952 m. dalyvavo simpoziumuose, parodose Lietuvoje ir užsienyje (Praha, Faenca), devynios individualios parodos surengtos Vilniuje (1971 m., 1979 m., 1989 m., 1995 m., 1998, kt.), Maskvoje (1974 m., su J. Balčikoniu).
Sukūrė dekoratyvinės keramikos (lėkščių ciklai „Lietuvių liaudies dainos ir šokiai“ 1959 m., „Pilių motyvai“ 1965 m.) tautodailės motyvais. Nuo 1970 m. kūrė skulptūrinę ir abstrakčią keramiką (horeljefai, bareljefai): plokštes ir jų ciklus („Metai“ 1974 m., „Agresija“, „Nemigo naktys visos“ 1978 m., „Kylantys ritmai“ 1992 m.), pano visuomeniniams interjerams (Valkininkų vaikų sanatorijoje „Pušelė“ 1970 m.). Kūriniams būdinga ekspresyvi plastika, kompozicijos ritmika, abstrakti forma, simboliškumas, šviesokaitos kontrastai. Nuo devintojo dešimtmečio kūrė erdvines kompozicijas („Kryžma“ 2003 m.) ir balto šamotinio molio tonuotą figūrinę keramiką.
Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus, užsienio šalių muziejai.
Gaideliai (Ukmergė)

Istorija

Kaimas minimas nuo 1553 m.
Vairas (žurnalas)

Vairas – literatūros, dailės, mokslo, visuomenės ir politikos laikraštis, iliustruotas žurnalas, leistas 1914–1915 m. Vilniuje, 1923–1924 m., 1929–1940 m. Kaune.

Istorija

Leido Martynas Yčas, Antanas Smetona, „Rašto“ ir „Pažangos“ bendrovės. Ėjo kartą per mėnesį (1914 m., 1930–1937 m., 1940 m.) dukart per mėnesį (1938 m.) kas savaitę (1915 m., 1923–1924 m., 1939 m.). Spausdino M. Kuktos spaustuvė Vilniuje, Š. Levi spaustuvė, Raidės spaustuvė Kaune. 1924 m. vasario 25 d. karo komendanto nutarimu sustabdžius žurnalo leidimą, išleisti vienkarčiai leidiniai „Irklas“, „Skeveldrų rinkinys“, „Tautos vairas“. Išleido priedus „Švietimo ministerijos žinios“ (1931–1933 m., redaktorius Liudas Gira), „Vairo Naujiems metams dovana“.
Tautininkų leidinys svarstė teorinius filosofijos, mokslo, kultūros, literatūros ir kt. klausimus, nagrinėjo Lietuvos politinio, ekonominio, socialinio gyvenimo problemas, spausdino lietuvių ir užsienio rašytojų kūrinius. Jisai ketvirtajame dešimtmetyje būrė radikalius tautininkus, nepatenkintus prezidento Antano Smetonos nuosaikia politika. Juos vadino vairininkais.

Bendradarbiai

Bendradarbiavo Vytautas Alantas, Petras Babickas, Juozas Balčikonis, Jonas Balys, Liudas Balvočius, Kazys Būga, Sofija Čiurlionienė, Paulius Galaunė, Liudas Gira, Valentinas Gustainis, Martynas Yčas, Jonas Jablonskis, Kazimieras Jasėnas, Vladas Juodeika, Juozas Jurkūnas, Vladas Kairiūkštis, Martynas Kavolis, Faustas Kirša, Mečislovas Kviklys, Lazdynų Pelėda, Vincas Maciūnas, Pranas Mašiotas, Kostas Meškauskas, Ričardas Mironas, Jonas Murka, Bronys Raila, Balys Sruoga, Petras Vaičiūnas, Augustinas Voldemaras ir kt.
Japonologija

Japonologija – akademinė orientalistinė disciplina, tirianti Japonijos kultūrą, meną, istoriją bei kalbą. Priklauso Rytų Azijos regiono tyrimų sričiai.
Lietuvoje japonologija dėstoma Vilniaus universiteto Orientalistikos centre bei Vytauto Didžiojo universiteto Azijos studijų centre. Žinomi Lietuvos japonologai – Dalia Švambarytė (VU), Violeta Davėnaitė (VU), Aurelijus Zykas (VDU), kiti.
Žymūs kitų šalių japonologai – Ruth Benedict, Donald Keene, Francis Xavier ir kiti.
Osvaldas Daugelis

Osvaldas Daugelis (g. 1955 m. spalio 6 d. Naujamiestyje) – Lietuvos dailės istorikas, muziejininkas.

Biografija

1979 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1979 m. dirbo Čiurlionio dailės muziejuje, 1988 m. Tapybos skyriaus vedėjas, 1988–1992 m. direktoriaus pavaduotojas, 1992–2019 m. direktorius.

Mokslinė veikla

Pagrindinės tyrinėjimų sritys – Nacionalinio Čiurlionio dailės muziejaus ir XIX a. – XX a. Lietuvos dailės kolekcijų istorija. Paskelbė straipsnių apie M. K. Čiurlionio kūrybą, Lietuvos kultūros paveldą, užsienio dailę. Parengė parodų ekspozicijų, sudarė katalogų. Visuotinės lietuvių enciklopedijos bendradarbis.
Jokūbas Kazlauskas

Biografija

Gimė 1904 m. kovo 13 d. Pakuonyje. Tėvai suteikė Jankelio vardą, tačiau prisistatinėjo kaip Jokūbas, o 1927 m. persikraustęs gyventi į Paryžių prisistatinėju Žaku Kozlovskiu. 1920-1924 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, kur išsiskyrė savo gabumais ir, laimėjęs stipendiją, išvyko mokytis į Florenciją. Florencijoje studijavo mediciną ir tapybą Reggia Academia de Belles Art, kur jo vadovu buvo Felice Carena. Baigęs mokslus Kazlauskas persikėlė į Tel Avivą, čia tapė daug Palestinos vaizdų, dirbo meno kritiku. Pagyvenęs Palestinoje Kazlauskas nusprendė grįžti į Paryžių, kur 1932 m. baigė l'École Paris Beaux Arts mokyklą. Kazlausko studiją Montparnasse lankė Henri Matisse, Chaimas Sutinas, Michelis Kikoïne, Pinchus Krémègne ir kiti dailininkai.
Kazlauskas reguliariai eksponavo savo darbus Salon d'Automne ir kituose Paryžiaus salonuose. 1940 m. jis buvo priverstas bėgti iš nacių okupuoto Paryžiaus, išvyko į Niujorką ir 1946 m. tapo JAV piliečiu. Niujorke Kazlauskas iliustravo knygas, dirbo tekstilės dizaineriu, tapybos darbus eksponavo tokiose meno galerijose kaip Burrel, Glezer ir Rembrandt. 1947 m. dailininkas sugrįžo į Paryžių. 1952 m. du jo darbai buvo išrinkti į Prancūzijos nacionalinę kolekciją. Nuo 1964 m. Kazlauskas vis daugiau laiko praleisdavo Maljorkos Palmoje, o 1969 m. visam laikui persikraustė į Bunjolį.
Gyvendamas Bunjolyje daug tapė, ypač mėgo tapyti miestelį ir jo apylinkes, rengė parodas. Mirė senelių namuose 1993 m. spalio 30 dieną Bunjolyje. 100-ųjų dailininko gimimo metinių proga Bunjolio merija paskelbė 2004 m. Koslowskio metais. Bunjolio miestelyje veikia Jacques‘o Koslowskio draugų asociacija, kuri 2005 m. surengė dailininko parodą Maljorkos sostinėje Palmoje, prestižinėje Barcelo fondo salėje.
Gražioji Antonija

Turinys

Viduramžiai. Gražuolės Antonijos tėvas, neapsikentęs apie ją besisukančių vyrų dėmesio ir norėdamas apsaugoti jos reputaciją, nusprendžia atiduoti dukterį į vienuolyną. Vis dėlto ją įsimylėjęs Folko, persirengęs vienuole, sugeba rasti kelią pas savo mylimąją, kad šią susigrąžintų.
Gabonas

Istorija

Pirmieji gyventojai šalies teritorijoje buvo pigmėjai. Vėliau jų vietą užėmė bantu kalbomis kalbančios tautos. Gabonas, kaip ir Kongo Respublikos bei Kongo Demokratinės Respublikos šiaurė bei Kamerūno pietūs patenka į drėgnųjų atogrąžų miškų (Kongo džiunglių). Nepalankios gamtos sąlygos neleido čia susiformuoti aukštesnei vietinei kultūrai, kaip kad atsitiko pietuose (Kongo civilizacija) ar šiaurėje (Benino civilizacija).
XV a. šioje teritorijoje lankėsi pirmieji europiečiai. Portugalams Komo upės ištakų forma priminė apsiaustą su kapišonu (portugališkai gabao), iš ko ilgainiui ir išsirutuliojo šalies pavadinimas - Gabonas. Nuo XVI a. pakrantėse klestėjo vergų prekyba.
XIX a. Prancūzų keliautojas Pierre Savorgnan de Brazza surengė pirmąją ekspediciją į Gabono-Kongo teritoriją 1875 m. Po dešimties metų Prancūzija oficialiai okupavo visą kraštą. Tuo metu čia dar gyveno kelios bantu tautos.
1910 m. Gabono teritorija buvo viena iš keturių Prancūzų Ekvatorinės Afrikos dalių (kartu su Kongu, Centrine Afrikos Respublika ir Čadu). 1960 m. rugpjūčio 17 d. visos teritorijos tapo nepriklausomos.
1961 m. pirmuoju šalies prezidentu tapo Léon M'ba, o dabartinis šalies prezidentas Omaras Bongo tapo viceprezidentu. 1967 m. mirus pirmajam prezidentui jį pakeitė Bongo ir iki šiol valdo šalį.

Ekonomika

Dauguma Gabono gyventojų dirba žemės ūkyje. Auginami manijokai, plantanai, cukranendrės. Kakava, kava, palmių produktai auginami eksportui.
Nuo 1970 m. Gabono ekonomika rėmėsi naftos pramone. Gabono ekonomika priklauso nuo nepastovių naftos kainų, ir turi tvarkytis su mažėjančiais jos rezervais. Miško produktai ir mangano kasyba taip pat yra svarbūs šalies ekonomikai. Taip pat kasama urano rūda, auksas, geležis. Gabono gamintojai verčiasi naftos perdirbimu, maisto ir alkoholinių gėrimų, medienos ir faneros, cemento, tekstilės gamyba.
Gabonas eksportuoja žaliavinę naftą, miško produktus, mangano ir urano rūdas, kakavą. Importuojami maisto produktai, chemikalai, naftos produktai, statybinės medžiagos, įvairūs įrengimai. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Prancūzija, JAV, Dramblio Kaulo Krantas, Japonija.

Demografija

Gabone gyvena beveik 1,5 milijono gyventojų. Dauguma jų yra kilę iš Bantu etninės grupės, tačiau šalyje dar yra apie 40 kitų grupių su skirtingomis kalbomis ir kultūromis. Dar iki šiol Prancūzija daro didelę įtaką šaliai, tad nieko nuostabaus, kad apie 80 % šalies gyventojų moka kalbėti prancūziškai. Prancūzų šalyje gyvena apie 10 000, o pati Prancūzija yra viena pagrindinių kultūros ir verslo partnerių.

Kultūra

Gabono muzika pasaulyje yra žinoma mažiau, nei tokių šalių kaip Kongas ar Kamerūnas. Šalis turi savitą folkloro stilių, tačiau Gabone populiarūs ir kiti pasauliniai muzikos stiliai, kaip rumba, hip-hopas, rokas ir pan.
Gabone labai populiaru įvairiomis progomis dėvėti kaukes, pvz., vestuvės, gimdymai, laidotuvės.
Šalį išreklamavo populiarus JAV realybės projektas "Išlikimas" savo 17-tame sezone.
Anykščių rajono taryba 1990–1995 m.

Anykščių rajono taryba – Anykščių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – Anykščių rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Anykščių rajono taryba.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Anykščių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Jonas Prapuolenis

Jonas Prapuolenis (1900 m. kovo 14 d. – 1980 m. vasario 28 d.) – dizaineris, interjero specialistas, baldų komplektų, papuošalų kūrėjas, pedagogas.
Darbams būdingas taurumas, meniškumas, ilgaamžiškumas. Sukurti baldai originalūs, saviti, dalis pritaikyta serijinei gamybai. Ryški lietuvių tautos meno tradicija.
Luknelė

Etimologija

Upėvardis kildinamas nuo žodžių luknas („kurio ragai eina į šalis“), lukniuoti („liumpėti, būti klampiam“). Bendresnė šaknies lukn- reikšmė galėjo būti „lenkti, linkti“ iš to – „klimpti, glebti“ (plg. latv. lukns „lankstus“, lukt „lėpti, glebti“).
Seidisfjorduras

Istorija

Apgyvendintas ankstyvaisiais viduramžiais. 1848 m. čia būta žvejų gyvenvietės. Daugiausiai gyveno norvegų kilmės atėjūnai, kurie vertėsi žvejyba.
Augustinas Burokas

Augustinas Burokas (1908 m. gruodžio 16 d. – 1974 m. gruodžio 16 d.) – Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas, redaktorius.

Biografija

Tarpukaryje lenkų valdomame Vilniuje mokėsi Vytauto Didžiojo gimnazijoje, vėliau dirbo istorijos mokytoju. 
Aktyviai dalyvavo Vilniaus krašto lietuvių kultūriniame gyvenime. Paruošė spaudai vienkartinius leidinius „Naujieji žodžiai“, „Jaunųjų siekiai“, „Lietuviškoji mintis“, „Velykų margutis“ ir kt. 1937–1939 m. redagavo katalikiškos orientacijos jaunimo mėnesinis žurnalą „Jaunimo draugas“ (su priedu moterims „Sesių talka“). Jį uždarius, nuo 1939 m. gegužės 17 d. buvo žurnalo „Jaunimo kelias“ redaktoriumi. 1937 m. buvo apkaltintas antivalstybine agitacija spaudoje, bet teismas jį išteisino. Po teismo proceso darbavosi prisilaikydamas atsargumo (pvz.: faktiškai redagavo vienkartinį leidinį „Kalėdų žvaigždė“, nors oficialiai redaktoriumi buvo nurodytas poetas Vladas Radziulis). 
Priklausė Vilniaus inteligentų „Romuvos“ klubui, buvo išrinktas šios visuomeninės organizacijos sekretoriumi.
Semiatičės I pasaulinio karo kareivių kapinės

Semiatičės I pasaulinio karo kareivių kapinės (lenk. Cmentarz wojenny z I wojny światowej, Siemiatycze) – Pirmojo pasaulinio karo vokiečių ir rusų kareivių kapinės Lenkijos Semiatičės mieste. 1988 m. gruodžio 15 d. kapinės buvo įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Kapinės stačiakampio formos, su aptverta metaline tvora. Kapinėse palaidoti 53 vokiečių ir 63 rusų kariškiai, žuvę 1915 m. rugpjūčio mėnesį.
Nistru Cioburciu

Istorija

Klubas įkurtas 1992 m., o išformuotas 1996 m.
Motinėlė (draugija)

Motinėlės draugija – Lietuvos šalpos organizacija, veikusi 1906–1932 m. Kaune.

Istorija

Įsteigta JAV veikiančios lietuvių įkurtos „Motinėlės“ draugijos pavyzdžiu. Steigėjai Adomas Jakštas–Dambrauskas, Konstantinas Olšauskas, Kazimieras Steponas Šaulys. Tikslas – šelpti aukštosiose mokyklose studijuojantį katalikišką jaunimą. Draugija teikė studentams finansinę paramą vienkartinėmis pašalpomis ir stipendijomis. Iki Pirmojo pasaulinio karo ji turėjo apie 150 narių ir rėmėjų. Per Pirmąjį pasaulinį karą draugijos veikla nutrūko.
1920 m. A. Jakštas (Dambrauskas), M. Merkelis, Kazimieras Paltarokas, Petras Radzevičius ir Kazimieras Šaulys draugijos veiklą atkūrė. Draugija buvo įsteigusi atskirą fondą disertacijoms leisti. Valdybos pirmininkas – A. Jakštas (Dambrauskas), aktyvūs nariai visuomenės veikėjai Leonas Bistras, Blažiejus Česnys, Vladas Jurgutis, Juozas Končius, Juozas Meškauskas. 1932 m. spalio 8 d. draugija uždaryta.