google/wiki40b huggingface dataset:
Zefyrinas

Pontifikavimas

Zefyrinas popiežiumi buvo pakankamai ilgai, tačiau apie jo pontifikavimą žinoma nedaug. Jį dažnai kritikavęs šventasis Hipolitas Zefyriną apibūdino kaip silpną ir neišsilavinusį žmogų, užgožtą tuometinio dekano Kaliksto, vėliau ir tapusio popiežiumi. Hipolitas kaltino Zefyriną nemokėjimu vadovauti ir slopinti erezijų (tokių kaip monarchianizmas) plitimo.

Konfliktai

Vadovaujant Zefyrinui, krikščionių padėtis, kuri pirmuosius kelis imperatoriaus Septimijaus Severo valdymo metus buvo gana palanki, ėmė greitai blogėti. 202 (203?) m. buvo išleistas įsakymas, uždraudęs perėjimą į krikščionybę. Nepaklususių laukė griežtos bausmės.
Eusebijus iš Cezarijos pasakojo, jog kažkoks Natalijus, buvęs grupės žmonių, kuri laikė Jėzų Kristų paprastu žmogumi, vyskupu, vėliau labai apgailestavo dėl šio savo posto ir netgi maldavo Zefyriną jį grąžinti į krikščionių bažnyčią.
Hipolitas buvo Logoso doktrinos, kuri akcentavo Švenčiausiosios Trejybės asmenų skirtingumą, šalininkas. Jis aiškino, jog Kristus sujungė dieviškąją bei žmogiškąją prigimtis, todėl tapo mediumu tarp Dievo ir žmonių. Ši teorija sukėlė daugybę abejonių ir atsirado nauja krikščioniškoji mokykla, šlovinusi visišką Dievo vientisumą. Ši doktrina, pavadinta monarchianizmu, teigė, jog Dievas Tėvas yra vienintelis dieviškasis pradas, o Kristus tebuvo Dievo žmogiškoji apraiška. Jie manė, jog būtent Dievas Tėvas, o ne Dievas Sūnus buvo nukryžiuotas, todėl jie pavadinti modalistais arba patripacianistais. Popiežius Zefyrinas nesikišo į šių dviejų mokyklų diskusijas. Modalistų erezija iš pradžių nebuvo taip aiškiai matoma, o Hipolito doktrina kirtosi su senosiomis bažnyčios tradicijomis. Nežinodamas, kaip nuneigti Hipolito argumentus, Zefyrinas pasakė, jog pats išpažįsta tik vieną Dievą ir juo yra Viešpats Jėzus Kristus, tačiau būtent sūnus, o ne tėvas buvo nukryžiuotas.
Prieštaraudamas Zefyrinui, Hipolitas pradėjo pirmąją krikščionybės istorijoje schizmą. Kuomet po Zefyrino mirties popiežiumi tapo Kalikstas, kurį Hipolitas ir kaltino dėl Zefyrino neveiklumo, Hipolitas ir jo pasekėjai atsiskyrė nuo bažnyčios. Maždaug dešimt metų jis vadovavo kitai kongregacijai ir greičiausiai buvo vyskupu. Hipolitas laikomas pirmuoju antipopiežiumi.
Dialogas (savaitraštis)

Dialogas – nepriklausomas švietimo savaitraštis, leistas nuo 1992 m. sausio 10 d. iki 2013 m. pabaigos Vilniuje.

Istorija

Išleistas vietoje laikraščio „Tėvynės šviesa“, kuris iki 1989 m. Nr. 28 vadinosi „Tarybinis mokytojas“ ir nuo 1953 m. gruodžio 3 d. ėjo kaip Švietimo ministerijos, Valstybinio profesinio techninio mokymo komiteto ir Švietimo, aukštųjų mokyklų ir mokslo įstaigų darbuotojų profesinės sąjungos respublikinio komiteto laikraštis. Iki 1957 m. leistas kartą, 1955–1989 m. – du kartus per savaitę. 1990–1993 m. – Kultūros ir švietimo ministerijos, 1994–1996 m. – Švietimo ir mokslo ministerijos savaitraštis. 1996–2013 m. leido UAB „Polilogas“.
Tiražas 1981 – 28 800 egz., 1992 m. – 9300 egz., 1997 m. – 5300 egz.
Skirtas mokytojams ir visuomenei. Spausdino rašinius pedagogikos, kultūros, meno, psichologijos temomis.
Geltonasis Kristus

Apie paveikslą

Gogenas pirmą kartą pabuvojo Pont-Avene 1886 m. Gogeno kūrybos bretaniškajam etapui, pertraukiamam išvykomis pas Vincentą van Gogą Arlyje (Provansas), būdinga keletas darbų religine tematika, tarp kurių ir „Geltonasis Kristus“.
Gogenas simbolistinį „Geltonąjį Kristų“ nutapė 1889 m. rudenį. Prancūzų publicistas Oktavas Mirbo šį paveikslą pavadino „pavojingu ir pikantišku barbarų puošnumo, katalikų liturgijos, indų meditacijos, gotiškos išmonės ir subtilaus simbolizmo mišiniu “.
Nukryžiuotas Kristus pavaizduotas trijų bretonių moterų, apsirengusių tradiciniais XIX a. tautiniais drabužiais, apsuptyje, įprasto prancūziško kaimo peizažo fone. Tvyranti ore rimtis, ramios, nuolankios moterų pozos, prisotintas saulėta geltona spalva peizažas su raudonuojančiais rudenį medžiais, valstietis, kiek toliau užsiėmęs savo darbais, negali nekonfliktuoti su tuo, kas vyksta ant kryžiaus. Visa tai smarkiai kontrastuoja su Jėzumi Kristumi, kurio veide atsispindi ta kančių stadija, kuomet ji pereina į apatiją, abejingumą supančiai aplinkai.
Rudeninė geltonos, raudonos ir žalios spalvos paletė kraštovaizdyje atkartoja dominuojantį Kristaus figūros geltonį. Ryškūs kontūrai ir formų plokštumos šiame paveiksle yra būdingos tapybos kluazonizmo stilistikai.
Kristaus begalinės kančios ir žmonių „nematymas“ to, neskaitant saujelės pasekėjų, menininko siekis suprasti ir pavaizduoti, bandyti atsakyti kaip dailininkui į svarbiausius religinius ir filosofinius klausimus – visa tai Gogeną suartina su kitais garsiais meistrais, nagrinėjusiais „amžinąją“ tematiką savo darbuose.
„Geltonojo Kristaus“ piešinys, atliktas pieštuku, saugomas Thyssen-Bornemisza muziejuje (Madridas). Akvarelinis eskizas yra Chapman kolekcijoje Niujorke.
Nove Kalinovas

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 13 namų ir 93 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 8 namai ir 52 gyventojai.
Leonardas Bakaitis

Biografija

1977 m. baigė chemiją-biologiją Vilniaus pedagoginiame institute. 1994–1996 m. mokėsi Lietuvos karo akademijoje, įgijo pirmosios pakopos motorizuoto šaulių būrio vado kvalifikaciją. Kėlė kvalifikaciją JAV kariuomenės vadovybės ir generalinio štabo koledže, Džordžo Maršalo gynybos studijų Europos centre, Švedijos nacionalinės karo prievolės administravimo tarnybos centre (Pliktverket), Danijos vietinės gynybos savanorių mokymo centre.
1977-1981 m. Chemijos–biologijos mokytojas bendrojo lavinimo mokyklose. 1981-1986 m. Švietimo darbuotojų profsąjungos Vilniaus miesto komiteto instruktorius, 1986-1992 m. Vilniaus 39-tos vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 1992–1994 m. Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos štabo skyriaus viršininko pavaduotojas, 1994–1997 m. SKAT vado pavaduotojas, kapitonas. 1997–1999 m. Lietuvos šaulių sąjungos vadas.
1999–2006 m. Lietuvos kariuomenės karo medicinos tarnybos vadas. 2004 m. pulkininkas. 2006–2008 m. Krašto apsaugos ministerijos Personalo ir socialinės saugos departamento direktorius. Nuo 2008 m. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos sekretorius personalo politikai, teisės klausimams ir administravimui. Nuo 2009 m. liepos 1 d. LR krašto apsaugos ministerijos kancleris.
Hadsono įlanka

Hadsono įlanka (pranc. Baie d'Hudson, angl. Hudson Bay) – Arkties vandenyno dalis šiaurės rytų Kanadoje, besijungianti ir su Atlanto vandenynu.
Hadsono įlanka – tai didžiulė (1 230 250 km²) vidaus jūra. Joje nebūna ledų tik tris mėnesius per metus, ir todėl tik tiek laiko ji tinka navigacijai.
Hadsono įlanka yra jūra, telkšanti Šiaurės Amerikos platformoje; ją supa Kanados skydas. Panašiai kaip ir Baltijos jūra, ši įlanka susidarė, vandens prisipildžius įdubai, atsiradusiai per ledynmetį dėl ledo svorio. Dabar jūros dugnas lėtai kyla.
Didžioji Lenkija

Geografija

Regionas ribojasi su Pomeranija (šiaurės vakaruose), Pomerelija (šiaurės rytuose), Kujavija (rytuose), Silezija (pietuose). Pagrindinės regiono upės yra Varta ir Notecė. Šiaurėje paviršius suformuotas ledyno, kalvotas, su daug ežerų; pietinėje dalyje vyrauja lygumos. 1957 m. įsteigtas Didžiosios Lenkijos nacionalinis parkas.
Svarbiausi regiono miestai: Poznanė, Kališas, Koninas, Pila, Didžiosios Lenkijos Ostruvas, Gnieznas, Lešnas, Turekas, Kolas, Kurnikas.
Aleksoto žydų kapinės

Istorija

Žydų kapinėse Aleksote pradėta laidoti XIX a. Iki Antrojo pasaulinio karo žydų kapinėmis rūpinosi jų „Laidotojų brolija“. Ši organizacija paimdavo velionį, jį parengdavo laidojimui, aprengdavo įkapėmis. Brolija prižiūrėjo kapus, jų aplinką.
1978 m. į šias kapines buvo perkelti palaikai iš Kauno geto žydų kapinių Vilijampolėje, prie Varnių tilto.

Teritorija

Kapinių užimamas plotas  – 1,03 ha. Jų teritorija įsiterpusi siaurame ruože tarp stambios pramonės įmonės AB Kauno grūdai užimamos teritorijos ir Aleksoto šlaito. Patenkama pro įmonės sandėlių kiemą H. ir O. Minkovskių g. 114. Kapinių pagrindiniai vartai įrengti už gamybinės paskirties pastatų, prie pat vietinės krovinių vežiojimo geležinkelio atšakos. Kapines eksploatuoja Kauno miesto savivaldybės įmonė „Kapinių priežiūra". Ji prižiūri kapinių teritoriją, bet pačių kapaviečių tvarkyti įmonė neturi teisės.
Belizo rajonas

Geografija

Rytinį rajono krantą skalauja Karibų jūra. Į Belizo rajono sudėtį įeina joje esančios Belizo barjerinio rifo salos (Ambergriso Sala, Kolkerio Sala, Sent Džordžo Sala, Čapelo Sala, Gofo Sala, Inlgiš Sala). Žemyninę rajono dalį sudaro upių išvagota lyguma – ja teka Belizo, Sibuno, Manati, Šiaurinė upės. Greta jūros kranto gausu seklių lagūnų. Įsteigtas Sibuno miško rezervatas bei Kreivojo Medžio gyvosios gamtos draustinis.

Istorija

Belizo rajone yra senovės majų miesto Altun Ha griuvėsiai.
Registras (apskaita)

Registras – apskaitos dokumentas kaupti informaciją.
Registru gali būti laisvos formos dokumentas, lapas, sąsiuvinis, žurnalas. Juose sąskaitose kaupiamuoju būdu fiksuojamos visos operacijos. Skirtinguose registruose gali būti skirtingas sąskaitų kiekis. Duomenys sumuojami už visą mėnesį. Gautos sumos surašomos į didžiąją knygą iš kurios paskui suvedamas balansas. Darant dvejybinius įrašus registrai turi aktyvinę ir pasyvinę puses. Jei apskaita vedama dvejybiniu būdu aktyvinė ir pasyvinė registrų pusė turi sutapti.
Žemaitėliai (Paberžė)

Istorija

Caro laikais kaimais buvo Vilniaus apskrityje. Iki 1876 m. sentikiai čia įkūrė parapiją (kaimas vadinosi Митрофановка), 1928 m. pašventino cerkvę. Bendruomenei priklausė biblioteka.
Norvegijos žemės

Norvegijos žemės (norv. landsdeler) – Norvegijos kultūriniai regionai, kuriuose atspindi geografiniai ir tarmių skirtumai. Jie neturi administracinės reikšmės, tačiau jų ribos iš dalies sutampa su dabartinėmis apskritimis (norv. fylker).
Kiekvieną žemę savo ruožtu sudaro smulkesni geografiniai-kultūriniai regionai (norv. distrikt), kurie koncentruojasi ties upių slėniais ar fjordais, yra apsupti kalnų ar kitaip izoliuoti.
Mišučių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos Minijos slėnio terasoje apie 160 m į vakarus nuo upės vagos.
Stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi, 38 x 15 m dydžio. Apjuostos iki 60 cm aukščio žemių pylimo ir 30-40 cm gylio griovio. Aptvaro vakarinėje pusėje paliktas apie 1,5 m pločio tarpas įėjimui. Teritorijos plotas 0,07 ha, perimetras – 116 m. Aplinkui kapines pieva, o palei vakarinį pakraštį praeina lauko keliukas Raguviškiai-Rubuliai. Laidojimo žymių nesimato. Kapinės neveikiančios, apleistos, neprižiūrimos, pakraščiuose apaugusios menkaverčiais želdiniais.
0,5 km į pietus yra Mišučių (Raguviškių) evangelikų liuteronų kapinės, o už jų – Raguviškių kaimo senosios kapinės, vadinamos Maro kapeliais, ir Raguviškių kapinynas. Priešingame Minijos krante stūkso Mišučių piliakalnis ir Mišučių dvaro sodyba.

Istorija

Įrengtos XVI a. bendro naudojimo kaimo žemių pakraštyje stūksančioje terasoje. Daugiausia kaimo gyventojų jose buvo palaidota siaučiant XVI-XVIII a. a. marui, todėl vadinamos Maro kapais, Maro kapeliais, Markapiais.
Uždarytos XIX a. pradžioje, pradėjus mirusiuosius laidoti Kartenos parapijos kapinėse. XIX-XX a. pradžioje jose laidota atsitiktinai: nekrikštyti mirę kūdikiai, savižudžiai, neatpažinti skenduoliai, kitatikiai. Paskutinį kartą čia laidoti 1917-1918 m. nuo vidurių šiltinės mirę kaimo gyventojai. Tuo metu kapinės buvo apjuostos grioviu ir apkastos žemių pylimu.
Mirusiųjų atminimui buvo statomi kryžiai, stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūrėlėmis, kurie dar XX a. 8 dešimtmetyje sunyko. Paskutinis kryžius buvo statytas 1914 m. Seniau kapinės pakraščiuose buvo apsodintos medžiais, kuriuos apie 1950-1960 m. iškirto Minijos tarybinio ūkio darbininkai.
1972 m. kapinės kaip Mišučių kaimo senkapis buvo paskelbtos vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV547), tačiau 1984 m. iš istorijos ir kultūros paminklų sąrašo išbrauktos. 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą kaip istorinę vertę turinti laidojimo vieta (L586).

Tyrimai

1956 m. žvalgė kraštotyrininkas, Lietuvos teatro draugijos fotoatelje retušuotojas Vladas Šaulys, 1974-1976 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas. 1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), kartografavo Aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas. 1991 m. žvalgė Julius Kanarskas. 1995 m. kapinių teritorijos ribas nustatė Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė.
Rimantas Dūda

Rimantas Dūda (g. 1953 m. liepos 26 d. Kučgalys, Biržų raj.) – Lietuvos dailininkas odininkas.

Biografija

1977 m. baigė Talino dailės institutą. 1977–1997 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato dailininkas. Nuo 1997 m. privačios dailės įmonės savininkas.

Kūryba

Nuo 1975 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Auksavimu, batika, spaudžiamąja ir kt. technikomis sukūrė unikalių odos dirbinių: dėžučių („Adomas ir Ieva“ 1981 m., knygos su dėžute Užgavėnių kaukių motyvais, 1984 m.), knygų viršelių, dekoratyvinių plokščių („Antra pradžia“, 1991 m., „Langeliai“, 1992 m.).
Kūriniai dekoruoti gilinto ir spalvoto piešinio linijiniais figūriniais motyvais, akvareliniais spalvų deriniais. Masinei gamybai sukūrė apie 50 meninės odos dirbinių (albumų, knygų viršelių, rašomojo stalo komplektų, dėžučių, smulkių galanterinių dirbiniu), dažnai dekoruotų grafiško piešinio Vilniaus architektūros motyvais.
Jo kūrinių yra Vilniaus interjeruose (LR Prezidentūra, kelionių agentūra „Krantas Travel“).
Nick Park

Nicholas Wulstan Park (g. 1958 m. gruodžio 6 d.) – anglų animatorius, režisierius ir scenaristas. Garsus dėl animacijose naudojamos sustabdyto kadro technikos, tame tarpe figūrėlių iš plastilino. Sukūrė tokius garsius animacinius serialus kaip „Volisas ir Gromitas“ bei „Aviukas Šonas“. Šešiskart nominuotas Oskarui, pelnė penkis BAFTA apdovanojimus.
Azoto fiksacija

Azoto fiksacija – procesas, kurio metu iš atmosferos paimtas molekulinis azotas paverčiamas azoto junginiais (amoniaku, nitratais, azoto dioksidu.
Gamtoje šį procesą atlieka kai kurie prokariotai, įskaitant bakterijas. Azotą fiksuojantys mikroorganizmai vadinami diazotrofais. Kai kurie augalai (pvz., didžioji dalis Pupinių šeimos) ir gyvūnai (termitai) suformuoja ryšius su šiais mikroorganizmais. Augalų šaknyse gyvenančių gumbelinių bakterijų pagaminti amonio jonai panaudojami organinių junginių sintezei. Biologinė azoto fiksacija buvo atrasta olandų mikrobiologo Martinus Beijerinck.
Azoto fiksacija vyksta ir nebiologiniuose procesuose, tokiuose kaip žaibas, pramonėje - Haber-Bosch procese; degime.

Kiti azotą fiksuojantys augalai

Nors dauguma azotą fiksuojančių (simbiozėje su diazotrofais) augalų priklauso pupinių šeimai, yra ir dar 22 krūmų ar medžių gentys iš kitų 8 šeimų, kuriose vykdoma azoto fiksacija.
Azoto fiksacija taip pat atliekama kai kuriuose simbiotiniuose ryšiuose su melsvabakterėmis (pvz., Nostoc genties).

Cheminė azoto fiksacija

Azoto fiksacija gali būti atliekama trąšų, sprogmenų ir kitų produktų gamyboje. Populiariausias naudojamas būdas - Haberio procesas (Haber-Bosch).
Jusinė

Etimologija

Upėvardis šaltiniuose minimas nuo 1434 m. kaip Jvzin, vėliau kaip Juszyna, Jusina. Spėjama pirminę lytį buvus *Jušinė. Šaknis juš- siejama su jušinti („judinti“), jušėti („judėti“).
Antanas Bartoševičius

Antanas Bartoševičius (lenk. Bartoszewicz, 1726 m. birželio 13 d. Vilniaus krašte – 1768 m. spalio 20, Užankoje, Slucko aps.) – pamokslininkas.
Teologijos studijas baigė Pinske. Dėstė gramatiką, retoriką, istoriją Vilniaus ir Slucko kolegijose, 1764–67 Nesvyžiaus kolegijos rektorius ir spaustuvės prefektas.
Išleido lotynų kalbų rinktinę Orationes quatuor… („Keturios kalbos“, 1759). Pamokslus sakė ir lenkiškai. Viena jo kalba, sakyta Slucke sutinkant Kuršo kunigaikštį Karolį, paskelbta rinkinyje Mowy wyborne po większej części z póżniejszych mowców i rękopisów zebrane („Rinktinės kalbos, surinktos daugiausia iš vėlesnių kalbėtojų ir rankraščių“, 1784).
Henrikas Guobys

Biografija

1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1953–1986 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute: 1958–1968 m. kurortologijos, 1968–1979 m. artrologijos, nuo 1979 m. reabilitacijos skyriaus vedėjas. 1967 m. su kitais pradėjo organizuoti sergančiųjų reumatinėmis ligomis medicininę, socialinę ir profesinę reabilitaciją Lietuvoje; pagrindė ją teoriškai. 1967–1978 m. LSSR fizioterapeutų ir kurortologų mokslinės draugijos pirmininkas. 1984 m. medicinos mokslų daktaras. Nuo 1985 m. profesorius.
Evangelijos šviesa (Biržai)

Evangelijos šviesa – mėnesinis dvasinio turinio laikraštis, ėjęs 1935–1940 m. Biržuose.

Istorija

Leido Biržų evangelikų krikščionių bendruomenės atstovai. Spausdino Biržų spaustuvė. Išėjo 58 numeriai.
Skelbė ištraukas iš religinių knygų, aiškino Evangelijos kilmę, nagrinėjo krikščionybės istoriją, spausdino straipsnius apie vaikų dvasinį auklėjimą, informavo apie evangelikų bendruomenės veiklą.
Leido ir redagavo Povilas Viederis.
Smolensko vaivada

Smolensko vaivada (lenk. Wojewoda smoleńscy) – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Smolensko vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.

Įgaliojimai

Smolensko vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Smolensko vaivada turėjo aukštą pagal rangą, devynioliktą pasauliečių poziciją.
Kalėdų kalnai

Miškų iškirtimai

Iki 1990–ųjų metų vidurio Kalėdų kalnų miškai nebuvo paliesti pramoninės miškotvarkos. Plačią valstybinio miško plotų juostą, plytinčią provincijos šiaurės rytinėje dalyje, administravo Naujojo Bransviko Gamtos išteklių departamentas. Vos keli keliai vedė į šią teritoriją, todėl Kalėdų kalnuose ilgai augo Akadijos senosios girios, kurios buvo unikalios Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės rytuose. Naujojo Bransviko Gamtos išteklių departamentui išnuomojus Kalėdų kalnų miškų plotus JAV celiuliozės ir popieriaus kompanijai „Repap“ (atvirkščiai iš Paper – popierius), apie 1995 m. regione prasidėjo intensyvus miškovežių kelių tiesimas ir plynas miško kirtimas. Tai truko keletą metų, nekreipiant dėmesio į radikalių aplinkos apsaugos judėjimų protestus, nes buvo baiminamasi prarasti senuosius miškus. Nepaisant šių pastangų, dešimtmečio pabaigoje žymi dalis Kalėdų kalnų miškų buvo iškirsti.
Domas Butėnas

Domas Butėnas (1926 m. balandžio 9 d. Čikagoje – 2011 m. kovo 6 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas archyvistas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija

Tėvai Petras Butėnas (1894–1941 m.) iš Vosgėlių kaimo ir Julija Kazlauskaitė-Butėnienė-Bernotienė (1900–1964 m.) iš Šienraisčio kaimo buvo emigrantai, vėliau ūkininkai žemdirbiai. 1932 m. šeimai grįžus į Lietuvą, nuo 1933 m. augo Gečionių kaime, dab. Anykščių raj. 1934–1938 m. mokėsi Rudžionių pradžios mokykloje, 1946 m. baigė Anykščių gimnaziją. 1952 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos – filologijos fakultetą, įgijo istoriko išsilavinimą. 1976 m. Vilniaus universitete apsigynė disertaciją „Dvarų šeimynos Lietuvoje XVI–XVII amžiuje“, istorijos mokslų kandidatas, 1993 m. nostrifikuotas humanitarinių mokslų daktaras.
1954–1956 m. su žmona Eugenija dirbo Klaipėdoje. 1957–1999 m. LTSR centrinio valstybinio istorijos archyvo (nuo 1990 m. Lietuvos valstybės istorijos archyvas) bendradarbis, skyriaus vedėjas, 1962–1987 m. direktorius. 1971–1991 m. dar ir Vilniaus universiteto dėstytojas.
Žinyno apie Lietuvos valstybės archyvo dokumentus (1990 m.) atsakingasis redaktorius ir vienas autorių. Su kitais iš buvusios TSRS įvairių miestų atgabeno Lietuvos Metrikos, 1323–1708 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valdovų susirašinėjimo su užsienio valstybėmis, Sapiegų, Radvilų ir kitų didikų giminių, 1863 m. sukilimo veikėjų, politinių tremtinių bei kalinių, kitų lituanistinių dokumentų mikrofilmų. 1978 m. vienas Arklio muziejaus steigėjų. Parengė ir paskelbė spaudoje bei rinkiniuose per 150 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių Lietuvos istorijos ir kultūros istorijos klausimais. Vienas iš Mažosios Lietuvos enciklopedijos rengėjų.
Johanas Lobenveinas

Biografija

1782 m. baigęs Vienos universitetą 1783–1785 m. dėstė Peterburgo medicinos – chirurgijos akademijoje. 1785 m. medicinos daktaras.
1787–1812 m. ir 1815–1820 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1799–1820 m. (su pertraukomis) medicinos fakulteto dekanas, 1815–1817 m. dar ir rektorius. Nuo 1789 m. profesorius.
Per anatomijos paskaitas demonstruodavo įvairius preparatus, lavono skrodimą. Daug prisidėjo įgyvendinant Lietuvoje skiepijimą nuo raupų. Paskelbė daugiau, kaip 20 mokslinių darbų iš teismo medicinos. 1805 m. su kitais įkūrė Vilniaus medicinos draugiją, ilgametis jos pirmininkas.
Vaiko gimimo pažymėjimas

Vaiko gimimo pažymėjimas - dokumentas, patvirtinantis vaiko gimimą. Pažymėjimą Lietuvoje LR Vyriausybės nustatyta tvarka išduoda asmens sveikatos priežiūros įstaiga arba gydytojų konsultacinė komisija. Civilinės metrikacijos įstaiga vaiko gimimo įraše moterį įrašo vaiko motina, remdamasi medicinos įstaigos išduotu pažymėjimu apie vaiko gimimą.
Jei vaikas gimė ne medicinos įstaigoje, pažymėjimą apie vaiko gimimą išduoda medicinos įstaiga, tikrinusi vaiko ir motinos būklę po gimdymo.
Jei vaikas gimė ne medicinos įstaigoje ir jei vaiko motinos būklė po gimdymo nebuvo tikrinta, pažymėjimą apie vaiko gimimą išduoda gydytojų konsultacinė komisija Vyriausybės nustatyta tvarka. Šiame pažymėjime motina nurodoma moteris, dėl kurios gydytojų konsultacinei komisijai nekyla abejonių, jog ji pagimdė vaiką.
Jei vaiko gimimo įraše nėra duomenų apie motiną arba jei motinystė nuginčyta, motinystę gali nustatyti teismas pagal moters, laikančios save vaiko motina, pilnamečio vaiko, vaiko tėvo, globėjo (rūpintojo) ar valstybinės vaiko teisių apsaugos institucijos ieškinį.
Vėliau atitinkamai išduodamas gimimo liudijimas.
Sokolų Marijos Dangun Žengimo bažnyčia

Istorija

1906 m. buvo pradėta statyti nauja bažnyčia, kurios architektas buvo Franciszek Przecławski. 1912 m. statybos buvo užbaigtos, o pašventinta bažnyčia buvo 1931 m. gegužės 17 dieną. 1980 m. balandžio 30 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Portugalijos futbolo taurė

Portugalijos futbolo taurė – futbolo taurės turnyras, kasmet vykstantis Portugalijoje. Iki 1938 m. analogiško formato varžybos buvo laikomos šalies pirmenybėmis, kadangi nebuvo atskiros lygos.
Amazonės regionas (Kolumbija)

Amazonės regionas (isp. Región Amazónica) – vienas iš 6 Kolumbijos gamtinių regionų. Yra šalies pietryčiuose. Apima (iš dalies, ar pilnai) 6 departamentus. Regioną sudaro neįžengiama Amazonijos selva. Gyventojų labai reta. Gyvena daugiausia indėnų gentys. Svarbiausi miestai: Letisija, Florensija ir Mokoa.
Tres Arojosas

Istorija

1865 m. įkurta gyvenvietė pavadinimu El campamento de los Tres Arroyos. Miesto teisės suteiktos 1884 m. Geležinkelis Tres Arojosą pasiekė 1886 m. XIX a. pab. į miestą atvyko nemažai danų imigrantų.
Alina Alexandra Dumitru

Alina Alexandra Dumitru (g. 1982 m. rugpjūčio 30 d. Ploještyje) – Rumunijos dziudo imtyninkė, olimpinė ir daugkartinė Europos čempionė kategorijoje iki 48 kg. Dalyvavo 2004 (4 vieta), 2008 (1 vieta) ir 2012 m. (2 vieta) olimpinėse žaidynėse.