Dantiraštis

Raida ir įvairovė

Ankstyviausias dantiraštis susiformavo apie 2600 m. pr. m. e. iš šumerų rašto kaip savotiškas greitraščio variantas: užuot brėžus linijas molyje greičiau buvo tam tikra tvarka įspausti brūkšnelius. Taip susiformavo ankstyviausias dantiraščio variantas – šumerų dantiraštis.

Struktūros pokyčiai

Per istoriją kito ir pati dantiraščio struktūra. Ankstyviausias, šumerų, dantiraštis buvo praktiškai ideografinis, nes čia vienas ženklas atitiko vieną sąvoką: t. y. dantiraščio ženklai reiškė atskirus žodžius. Tačiau jau šumerų dantiraščio laikais formavosi idėja, kad tuos pačius ženklus galima naudoti ir pagal fonetinę vertę, nekreipiant dėmesio į jo prasmę. Taip radosi pirmosios silabogramos.
Svarbi dantiraščio kaita prasidėjo kuomet šis raštas puvo pritaikytas užrašyti kitoms kalboms, t. y. ne šumerų, pirmiausia semitinei akadų kalbai. Semitai perėmė daug šumerų ideogramų, bet joms pritaikė savus, semitiškus tarimus. Tokiu būdu, pvz., ta pati ideograma  (GALAM. „žuvis“) šumerų tekstuose buvo tariama ubi, o akadiškuose – abūtu. Tai dar labiau sukomplikavo ir taip jau egzistavusią ženklų polifoniją ir polisemiją.
Nuo III tūkst. pr. m. e. II pusės dantiraštis vystėsi viena kryptimi: mažėjo ideogramų, daugėjo silabogramų vartojimas. Ilgainiui susiformavo daugiau ar mažiau standartizuoti „skiemenynai“, t. y. galimos kalbose skiemenų variacijos su vienu ženklu vienam skiemeniui reikšti. Tai labai sumažino naudojamų ženklų skaičių. Tam tikrais laikotarpiais II–I tūkst. pr. m. e. Mesopotamijoje egzistavo „puristinės“ tendencijos, siekiant naudoti tik silabogramas. Tačiau ideografinio ženklų vartojimo iki galo taip ir neatsisakyta.
I tūkst. pr. m. e. I pusėje įvyko galutinis dantiraščio vystymosi pokytis: kai kuriose kalbose iš viso atsisakyta ideogramų ir dantiraštis tapo visiškai fonografinis. Pvz., Ugarito raštas dantiraščio ženklus naudojo kaip priebalsinį raštą, o persų dantiraštis buvo išimtinai silabografinis.
Helenizmo laikais dantiraštį išstūmė kitos rašto formos (pvz., graikų), ir jis buvo užmirštas. Paskutinis dantiračio tekstas, užrašytas naujuoju asirų dantiraščiu, datuojamas 75 m. pr. m. e.

Silabografinis vartojimas

Silabogramos (skiemeniniai ženklai) nebuvo atskirai sukurti ženklai, bet tos pačios ideogramos, naudojamos ne pagal reikšmę, o pagal tarimą. Tokiu būdu ženklas „vanduo“ galėjo būti naudojamas ir kaip silabograma a. Dėl gana sudėtingos jas naudojusių kalbų fonetinės struktūros, silabogramų kiekis nebuvo aiškiai apibrėžtas. Jas galima skirstyti į priebalsio-balsio, balsio-priebalsio ir priebalsio-balsio-priebalsio silabogramas.
Artimuosiuose rytuose buvo naudojami šie priebalsiai: b, d, g, ḫ, k, l, m, n, p, r, s, š, t, z. Jie buvo derinami su keturiais balsiais (a, e, i, u). Taip galėdavo atsirasti tokie skiemenys, kaip ba, me, ni, ur, kab ir pan.
Pritaikant dantiraštį kitoms kalboms, buvo įvestos papildomos silabogramos: asirų kalbai reikėjo priebalsių q, ṣ, ṭ, o hetitų kalbai – priebalsio w.

Rašymo būdai ir knygos

Dantiraščio įrašai galėjo būti iškalami akmenyje, taip pat rašyti odoje, papiruse, vaško lentelėse, tačiau dažniausiai jie buvo įspaudžiami molio lentelėse. Būtent dėl to susiformavo labai savita dantiraščio išvaizda.
Molio lentelės ( šum.: dub, ak. ţuppu) buvo naudojamos dar minkštos. Paprastai naudotos standartinės stačiakampės 2,5 cm storio lentelės, kurių dydis galėjo įvairuoti nuo 2,4x2 37x22 cm. Tačiau paplitę ir moliniai vinys, cilindro formos dirbiniai.
Ženklai buvo įspaudžiami specialiu nendriniu įrankiu kalamu (šum.: gidub, ak. qan ţuppi) jų paviršiuje. Kadangi molis greitai džiūdavo, dirbti reikėdavo labai greitai. Po to, kai lentelė būdavo išrašoma, ji buvo džiovinama saulėje. Ypač svarbūs dokumentai buvo degami krosnyse ir vėliau archyvuojami, kas leido jiems išlikti tūkstančius metų. Mesopotamijos gyventojai buvo atradę ir dantiraštinę spaudą: tam pagal išdegtą lentelę buvo padaromas molinis „negatyvas“, kuris buvo išdegamas ir leidavo antspaudo principu tiražuoti reikiamą lentelių kiekį Raštas buvo išimtinai visuomenės elito privilegija, ir juo rašydavo tik specialiai tam apmokyti žmonės – raštininkai (šum.: dubsar, ak. ţupšarru).
Buvo galima aprašyti abi lentelės puses. „Knygą“ sudarydavo kelios dešimtys ar net šimtai lentelių, kurios buvo numeruojamos. Taip pat naudoti kustodai – lentelės apačioje parašoma kitos lentelės pirmoji eilutė, o kitoje lentelėje parašoma prieš tai buvusios lentelės paskutinė eilutė ir t. t. Tokios knygos buvo saugomos gerai, sistemingai tvarkomuose archyvuose ir bibliotekose. Viena didžiausių dantiraščio lentelių bibliotekų buvo Ašurbanipalo biblioteka.

Dešifravimas

XVII amžiaus Neapolio pirklys Pjetras de la Valesas pirmasis į Europą parvežė dantiraščio pavyzdžių. Nuodugnesnius Mesopotamijos civilizacijų tyrimus XVII a. pradėjęs Neapolio pirklys P. de la Valė pirmasis spėjo, kad brūkšneliai yra senovinis raštas.
XIX a. pirmojoje pusėje dantiraštį (fonografiniu principu sudarytą persų dantiraštį) iš dalies iššifravo Vokietijos Getingeno miesto licėjaus antikinių kalbų mokytojas Georgas Frydrichas Grotefendas. Jo darbus tęsė prancūzas Henris Roulinsonas, ir apie 1837 m. persų dantiraštis buvo galutinai iššifruotas.
Nors persų dantiraštis dalijasi labai nedidele ženklų aibe su kitais dantiraščiais, tyrinėtojams labai padėjo trikalbiai Behistuno įrašai, parašyti senovės persų, elamitų ir babiloniečių kalbomis. Tai leido lėtą, bet sėkmingą akadų dantiračio iššifravimą, kurį vykdė vokietis Julius Opertas, britas Viljamas Henris Foksas Talbotas, prancūzas H.Roulinsonas ir airis Edvardas Hinksas. Visi jie savarankiškai dalinai iki 1857 m. iššifravo akadų dantiraštį, kuris leido sėkmingą kitų variantų (hetitų, urartų, huritų, šumerų) dantiraščių iššifravimą.
Dantiraščio iššifravimas pagimdė naują orientalistikos sritį – asirologiją.