google/wiki40b huggingface dataset:
Ivans Ribakovs

Biografija

1977 m. baigė mokyklą Zarasuose. 1982 m. baigė Daugpilio universitetą, kur įgijo fizikos-matematikos mokytojo specialybę. 1982-1983 m. dirbo mokytoju Kolagimoje, Rusijos TSR. Grįžęs į Latviją 1984-1985 m. buvo Rezeknės IV-osios vidurinės mokyklos direktorius, 1986-2002 m. II-osios vidurinės mokyklos direktorius. 2001 m. tapo Rezeknės miesto tarybos pirmininko pavaduotoju. 2002 m. išrinktas į Latvijos seimą, perrinktas 2006 m., 2010 m. ir 2011 metais. Per visas kadencijas dirbo finansų ir biudžeto bei pilietybės įstatymo įgyvendinimo komitetuose.
JAV Tėvai-įkūrėjai

JAV tėvai-įkūrėjai, kartais vadinami Mūsų šalies (JAV) tėvais, Konstitucijos sudarytojais ar Įkūrėjais, yra politiniai lyderiai, pasirašę JAV nepriklausomybės deklaraciją ar Jungtinių Valstijų Konstituciją ar kitaip dalyvavę Amerikos Revoliucijoje JAV savarankiškumo siekio lyderiai. Jiems priešinosi lojalistai, rėmę Britų monarchiją ir pripažinę jos suverenitetą. Dauguma lojalistų liko Amerikoje po 1783 m. ir parėmė naująją vyriausybę.
Paširvis

Aplinkinės gyvenvietės

Kurtuvėnai – 3,5 km
Zuikiškė – 0,5 km
ŠIAULIAI – 22 km 
 BUBIAI – 7 km
Gailiškė – 3 km
Pageluvis – 2 km
[[Glumbotiškė]] – 2 km
Pabijočiai – 2 km
Maskvytė – 2 km
Lovuočiai

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Gižų Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

1774 m. Minsko vaivados A. Chmaros iniciatyva pastatyta medinė bažnyčia. Ji 1834 m. sudegė. Gižų dvaro savininkai 1847–1850 m. pagal italų architekto Henriko Markonio projektą pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. Prie jos veikė parapinė mokykla. Klebonas Lukas Staugaitis (1838–1913 m., mirė Gižuose) 1907 m. įkūrė „Žiburio“ draugijos skyrių, kuris įsteigė biblioteką-skaityklą, 1910 m. surengė viešą lietuvišką vakarą su vaidinimu. L. Staugaitis perdirbo ir 1888 m. išleido „Lietuvišką lamentorių" (išėjo 19 leidimų).
Gižų dvare 1922–1930 m. veikė Seinų kunigų seminarija. 1938 m. bažnyčia išdažyta. 1944 m. sudegė mūriniai dviaukščiai parapijos namai su sale. Po karo bažnyčia suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, su bokšteliais. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Cámara Argentina de Productores de Fonogramas y Videogramas

Cámara Argentina de Productores de Fonogramas y Videogramas (CAPIF) (liet. Argentinos fonografijos ir videografijos prodiuserių asociacija) yra nepelno siekianti organizacija, kuri reguliuoja Argentinos muzikos industriją. Taip pat ji yra IFPI narė.

Istorija

Ši organizacija buvo sukurta 1958 m. birželio 29 d. Organizacijos būstinė yra Buenos Airėse, o CAPIF prezidentas – José Adolfo Verde.
Raštingumas

Pasak UNESCO, raštingumas yra „gebėjimas atpažinti, suprasti, interpretuoti, kurti, bendrauti, skaičiuoti ir naudoti atspausdintus bei parašytus duomenis įvairiose situacijose.“ Bet vedant statistiką, raštingumas yra apibrėžiamas tiesiog kaip gebėjimas perskaityti ir parašyti paprastą sakinį bet kokia kalba. Pasak Jungtinių Tautų, 1998 m. pagal pastarąjį apibrėžimą raštingais buvo 80 % pasaulio gyventojų. Anot CŽV pasaulio faktų knygos, 2007 m. 15 m. ir vyresnių žmonių raštingumas buvo 82 % (vyrų - 87 %, moterų - 77 %). Pasak tos pačios knygos, „iš 785 milijonų neraštingų pasaulio žmonių daugiau nei du trečdaliai gyvena aštuoniuose valstybėse: Bangladeše, Kinijoje, Egipte, Etiopijoje, Indijoje, Indonezijoje, Nigerijoje ir Pakistane. Du trečdaliai neraštingų pasaulio žmonių yra moterys. Ypač žemas raštingumas yra arabų valstybėse, pietų ir vakarų Azijoje bei subsacharinėje Afrikoje. Šiose teritorijose neraštingi yra maždaug trečdalis vyrų ir pusė moterų.“ Daug kur Afrikoje raštingumas asocijuojamas su kolonializmu, o kalbėjimas - su vietinėmis tradicijomis
Aleksandras Kristupas Naruševičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų Naruševičių giminės. Tėvas Kristupas Naruševičius, brolis Stanislovas Kristupas Naruševičius (m. 1650 m.). Uošvis – Lietuvos didysis etmonas Povilas Jonas Sapiega (1609–1665 m.)
Studijavo Ingolštato, Paduvos, Bolonijos universitetuose. Nuo 1646 m. Lydos seniūnas, nuo 1654 m. Lietuvos didysis raštininkas, nuo 1658 m. Lietuvos pakancleris. 1647 m., 1648 m., 1654 m., 1655 m., 1666 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimų atstovas. dalyvavo 1664–1665 m. Gardino konvokacijoje. Per 1655–1660 m. I Šiaurės karą 1655 m. su kitais dalyvavo derybose su Švedijos karaliumi Karoliu X Gustavu, 1659–1660 m. su Rusija Maskvoje.
Abe Rich

Biografija

Gimė 1926 m. liepos 21 d. Kaune, kaip Abraham Rutzisky. Tėvas Chaim Rutzisky buvo butelių medinių kamščių gamintojas. Naciams okupavus Lietuvą buvo uždarytas į Kauno getą, kur su broliu gamino žaislus ir šachmatų figūras. Po kiek laiko buvo išsiųstas į Dachau koncentracijos stovyklą. Po karo 1948 m. emigravo į Izraelį, kur dirbo kelių statybose. 1960 m. emigravo į JAV. 1962-1965 m. dirbo pusbrolio Rich Q įmonėje Niujorke. 1965 m. su broliu patys atidarė savo lazdų gaminimo įmonę Florida Cues Majamyje. 1973 m. atidarė savo individualią įmonę Star Cues. Jo pagamintomis lazdomis žaidė vienas geriausių XX a. antros pusės biliardo žaidėjų Willie Mosconi. Gamindamas lazdas naudojo įvairią egzotišką medieną, ją ilgai džiovindavo. Mirė 2008 m. lapkričio 25 d. Majamyje.
Prognostika

Prognostika (gr. prognōstikos – numatantis) – mokslas apie prognozavimo dėsnius ir metodus. Prognostikos tikslas – sukurti metodologiją, kuri padėtų padidinti prognozavimo metodų ir procedūrų efektyvumą. Prognostika yra teorinė bei taikomoji. Teorinė tiria prognozavimo ypatumus, jo metodų kūrimo ir optimalaus tarpusavio derinimo principus, prognozių patikimumo nustatymo būdus, įvairių teorijų, tokių kaip tikimybių, lošimų, operacijų tyrimo, sprendimų priėmimo, pritaikymą prognozavime. Taikomoji prognostika įeina į mokslines disciplinas kaip jų prognozavimo teorija. Ji būna medicininė, biologinė, ekonominė, demografinė, socialinė.

Istorija

Kaip savarankiškas mokslas, prognostika išsivystė iš XIX a. antros pusės – XX a. pradžios gamtos (agrometeorologijos, hidrometeorologijos) ir visuomenės mokslų (ypač ekonomikos) bei medicinos prognostinių tyrimų. XX a. 7 dešimtmečio viduryje atlikti pirmieji teoriniai darbai.
Briliantinis juodasis BN

Panaudojimas

Naudojamas kaip maisto dažiklis, jo kodas E151. Juo dažo maisto puošinius, glaistus, desertus, saldumynus, ledus, garstyčias, raudonų vaisių džemus, nealkoholinius gėrimus, gardintus pieno gėrimus, žuvies pastą (surimi), ciegoriaus ikrus, kitus maisto produktus.

Sauga

Manoma, kad gali sukelti alergines ar kitas nepakantumo reakcijas, ypač žmonėms, nepakenčiantiems aspirino. Atpalaiduoja histaminą, todėl gali pabloginti astmos simptomus.
Briliantinį juodąjį „Hiperaktyviųjų vaikų paramos grupė“ (angl. Hyperactive Children's Support Group) rekomenduoja nenaudoti vaikų maiste. Šis dažiklis uždraustas Kanadoje, JAV, Suomijoje, Japonijoje. Iki 2001 m. buvo uždraustas Norvegijoje, bet po to draudimą atšaukė dėl prekybinių ryšių su kitomis valstybėmis. Tačiau galioja neoficialus susitarimas, kad Norvegijos maisto gamintojai jo nenaudos maisto ir saldumynų gamyboje.
Pagirnis

Pagirnis (pagriniai) – lietuvių mitologijoje namų dievas (dievai), tikriausiai žalčiai. Dievus pagirnius mini jėzuitai savo XVII–XVIII atskaitose (lygina su romėnų Cerera).
Po girnomis buvo saugoma jam skirta, medine tvorele aptverta, buveinė. Šiam dievui vyrai aukojo 3 kartus per metus paršą arba jautį, o moterys – gaidį. Vyrų aukojimuose buvo draudžiama dalyvauti moterims, o moterų – vyrams. Nuotakai būdavo leidžiama valdyti namus tik po to, kai ji paaukodavo šiam dievui duonos kepalą ir rankšluostį.
Dievo Pagirnio vaizdiniai artimai siejasi su žalčių kultu ir pats jis vaizduojamas žalčio pavidalu, kartais išlįsdavęs iš savo užkampių, bet dažniausiai gyvenęs nematomas, įsirausęs žemėje. Žmonės žalčius laikė namuose ir labai jais rūpinosi – tikėta, kad, nuskriaudus žaltį, juos ištiks nelaimė. Pagirniui skirta žemė paprastai buvo laikoma juoduose moliniuose ar mediniuose induose, kai kada be indo po medžio dangčiu. Jei tai žemei kas nepareikšdavo pagarbos, dievas dingdavęs. Jei kas paniekindavo dievą Pagirnį, jis smaugdavęs kūdikius, kenkdavęs gyvuliams. Primynęs jį, žmogus ar gyvulys numirdavęs. Jei kas Pagirnį be reikalo paliesdavo, tam ranką sutraukdavo, kai kada ji nudžiūdavo. Taip pat manyta, jog žalčiuose slypi mirusiųjų vėlės, dėl to lietuviai per svarbiausias šventes, norėdami pavaišinti apsilankančias mirusiųjų vėles, žalčiams keldavo puotas, o vietos namo kampe po girnomis, prie krosnies, kur jie gyveno, buvo labai gerbiamos.
Fante

Mankesimo valstybė

Pasak legendų, fante migravo iš Bono valstybės į pietus, kol pasiekė jūrą. Tai buvo pirmoji atsiskyrusi nuo akanų grupė. Šioje migracijoje juos vedė trys vadai – Obrumankoma (banginis), Odapagya (erelis) ir Oson (dramblys). Naujojoje žemėje jie rado senuosius gyventojus etsi, tarp kurių jie apsigyveno, įkūrė pirmąsias šventyklas ir savo valstybę. Svarbiausiu jų miestu tapo Mankesimas pajūryje.
Tuo metu nusistovėjo visuomenė, organizuota į karinius junginius asafo, kurie buvo būtini, norint sėkmingai įsitvirtinti regione ir laimėti karus prieš aplinkines gentis.
Nuo XV a. fante ėmė prekiauti su europiečiais, kurie jų žemėse steigė savo fortus.

Kovos su Ašanti

XVIII a. išaugus Ašanti valstybei, kuri įgijo hegemoniją visoje Ganoje, Mankesimas stengėsi išlaikyti nepriklausomybę. XIX a. išaugus Ašanti interesams pajūryje, 1806 m. įvyko Fante-ašanti karas, kurį fante pralaimėjo. 1811 m. fante kovojo su jungtinėmis ašančių ir ga pajėgomis, ir vėl pralaimėjo mūšį, tačiau ašančius išvijo partizaniniais metodais.
Šių karų metu fante suartėjo su britais, kadangi su jais turėjo bendrą priešą. 1844 m. jie savanoriškai tapo britų protektoratu, su sąlyga išlaikyti suverenitetą.

Fante konfederacija

Kadangi britai nesilaikė pažadų ir sudarė sutartį su fante priešais olandais, pagal kurią olandams atidavė kontrolę fante regione, prasidėjo pasipriešinimas. Fante, kartu su giminingomis tautomis denkira, vasais, tvifais, asinais, (visi Ašanti valstybės vasalai) 1868 m. surengė susitikimą Mankesime ir įkūrė bendrą Fante konfederaciją. Konfederacijoje dalyvavo 7 valstybės.
Išrinkus karo vadą brenyi, armija puolė olandų fortus. Buvo paimta Komenda, tačiau nepasisekė paimti Elminos. Ilgai užsitęsusi apgultis nulėmė šiaurinių ribų nusilpimą, ir vėl puolė Ašančiai.
1873 m. konfederacija buvo panaikinta, jos teritorijos atiteko Britanijai ir tapo Aukso kranto kolonijos užuomazga. Olandai buvo išvyti iš viso regiono ir čia galutinai įsiviešpatavo britai.

Fante kultūra

Kaip ir dauguma kitų Vakarų Afrikos tautų, fante augina žemės ūkio kultūras, tokias kaip jamsas, manijokas, kukurūzai. Taip pat verčiasi žuvininkyste, senovėje prekyba buvo vienas svarbiausių užsiėmimų.
Namus stato kvadratinio plano iš medžio ir molio. Drabužiai panašūs į visų akanų. Svarbiausias šventinis apdaras yra kente, kurio ornamentai labai simboliški, o gamyba užima daugybę laiko.
Tradiciškai visuomenės smulkiausias vienetas vadinamas yra išplėstinė šeima fiefo. Šeimos jungiasi į karinius vienetus asafo. Egzistuoja patrilateraliniai vienetai edžabosom. Visą visuomenę sudaro 7 matrilinijiniai klanai abusua.
Medinet Habu

Medinet Habu – Senovės Egipto naujosios karalystės faraono Ramzio III (apie 1187−1156 m. pr. m. e.) laidojimo šventykla, esanti Tėbų nekropolyje vakariniame Nilo upės krante prie šiuolaikinio Luksoro.
Medinet Habu (egiptiečių vadinta „džamet“, „džeme“) šventyklos kompleksą pradėjo faraonė Hatšepsuta ir vėliau Tutmozis III (abu XV a. pr. m. e.). Tai buvo maža šventyklėlė, skirta Amonui, kurią vėliau visiškai nustelbė Ramzio III (apie 1187−1156 m. pr. m. e.) laidojimo šventykla. Ši šventykla orientuota iš pietryčių į šiaurės vakarus. Tradiciškai, jos pusė, atsukta į Nilo upę, vadinama „rytine“. Šventykla buvo apjuosta plaušaplyčių sienomis ir rytinėje pusėje pastatytas migdolas − Sirijoje paplitęs tvirtovės tipas, kuris tarnavo kaip vartai į šventyklos kompleksą. Šventyklos sienos dekoruotos scenomis iš Ramzio III karinių kampanijų prieš libius ir jūros tautas. Antrojo šventyklos kiemo sienos dekoruotos religinių procesijų scenomis.
Medinet Habu šventykla gerai išsilaikiusi, išskyrus hipostilinę salę, kurios kolonos apgriuvusios iki vos kelių metrų aukščio. Pietrytinėje šventyklos pusėje yra faraono rūmų liekanos. Iš rūmų Ramzis III galėjo išeiti į pirmą šventyklos kiemą. Rūmai buvo dekoruoti glazūruotomis plytelėmis, kurių daugelis pergabentos į Kairo muziejų. Dėl tvirtovės tipo pastatymo Medinet Habu šventykla buvo prieglobsčiu suirutės metais vietiniams gyventojams. 20 dinastijos metu, apie 1080 m. pr. m. e., joje buvo priglausti Deir el Medinos gyventojai. Ilgainiui šventyklos įtvirtinimai buvo įveikti, vakariniai vartai sugriauti. Prie rytinių vartų rasti keletas koplytėlių kapų, kuriuose palaidotos 25 ir 26 dinastijų laikotarpio „Dieviškosios Amono žmonos“. Ptolemėjų laikotarpiu (III−I a. pr. m. e.) šventyklos sienų ribose buvo įkurtas Džemės miestelis ir ji nebenaudota religiniais tikslais. Joje statyta romėnų ir koptų laikotarpiais.
Uranas (elementas)

Izotopai ir panaudojimas

Natūralioje aplinkoje aptinkami trys urano izotopai: U-238 (99,275 %, skilimo pusperiodis 4,468 milijardo metų) ir U-235 (0,72 %, skilimo pusperiodis 703,8 milijono metų), U-234 (0,0055 %).
Urano izotopas U-235 yra naudojamas branduolinėse reakcijose – atominiuose reaktoriuose ir branduoliniuose ginkluose. Jis yra randamas labai mažais kiekiais uolienose, dirvožemyje, vandenyje, augaluose ir gyvūnuose. Izotopas U-238 naudojamas Plutonio izotopui Pu-239 gaminti.
Skurdintas uranas (sudarytas beveik vien tik iš U-238 izotopų) yra naudojamas balistiniams šarvams tankuose, iš jo daromos prieštankinių sviedinių šerdys, nes dėl itin didelio tankio jis gerai išsaugo kinetinę energiją. Sodrintas uranas yra naudojamas branduoliniuose reaktoriuose ir branduoliniuose ginkluose.
Ne karinėje srityje uranas daugiausiai naudojamas kaip atominių elektrinių kuras. Branduolinėse elektrinėse naudojamas prisodrintas uranas iki 3-5 % U-235 urano. Kanadietiški „Candu“ reaktoriai naudoja neprisodrintą gamtinį uraną.
Taip pat uraną naudojo Ignalinos atominė elektrinė.

Pavadinimo kilmė

Urano elementą 1789 m. atrado vokiečių chemikas Martinas Heinrichas Klaprotas (Klaproth) ir pavadino 1781 m. atrastos Urano planetos vardu.
Gdansko įlanka

Gdansko Įlanka (dar vadinama – Danzigo įlanka) (lenk. Zatoka Gdańska, rus. Гданьская бухта, vok. Danziger Bucht, kaš. Gduńskô Hôwinga) – įlanka Baltijos jūros pietryčiuose, pavadinta pagal Gdansko miestą, svarbiausią uostamiestį prie šios įlankos.
Vakaruose ir pietuose ribojasi su Lenkija, rytuose – su Rusija. Įlankos vakarinėje dalyje yra Pucko įlanka, ribojama Helo nerijos, rytinėje – Aistmarės, skiriamos Aistmarių nerijos.
FK Železiarne Podbrezová

Istorija

Klubas įkurtas 1920 m. Tuo metu vadinosi RTJ Podbrezová.
Nuo 2006 m. vadintas FO ŠPORT Podbrezová.
Nuo 2017 m. žinomas kaip FK Železiarne Podbrezová.
Laivų remonto centras Zviozdočka

Laivų remonto centras „Zviozdočka“ (rus. Открытое акционерное общество «Центр судоремонта „Звёздочка“») – stambi Rusijos laivų statybos įmonė, kuri yra viena iš dviejų Severodvinsko miestą (Archangelsko sritis) formuojančių įmonių. Antroji tokia įmonė yra Šiaurės mašinų gamybos įmonė (Северное машиностроительное предприятие). Iš šių dviejų įmonių 1992 m. lapkričio 8 d. Rusijos prezidento Boriso Jelcino įsaku buvo suformuotas Rusijos valstybinis atominių laivų statybos centras (Российский центр атомного судостроения). Laivų remonto centras „Zviozdočka“ ('Žvaigždutė') yra atviroji akcinė bendrovė. Jis įeina į Naftos ir dujų pramonės įrangos gamintojų sąjungą (Союз производителей нефтегазового оборудования).
„Zviozdočka“ yra ant Šiaurės Dvinos Nikolos atšakos (Никольское устье) kranto Severodvinsko miesto rajone, kuris yra Jagrų saloje. Šiaurės mašinų gamybos įmonė yra kitame tos pačios atšakos krante, žemyno pusėje.

Veikla

„Zviozdočka“ be laivų statybos ir remonto užsiima ir povandeninių laivų utilizacija, įvairios paskirties laivų sraigtų gamyba, jūrinių gręžimo platformų statyba, laivų baldų ir įprastinių vartotojiškų baldų gamyba, deimantų šlifavimu.
Buvo planuojama „Zviozdočkoje“ statyti stambiausią Rusijoje sausą doką, skirtą statyti laivams su vandentalpa virš 100 tūkstančių tonų. Naujojo doko dydis turėjo būti 420×100×14 m, jame būtų galima statyti tiek didelės vandentalpos karinius laivus (lėktuvnešius bei atominius povandeninius raketinius kreiserius), tiek didelio tonažo civilius laivus (tankerius, lichterius, konteinervežius, dujininkus, plaukiojančias ir gręžimo platformas).

2010 m. sausasis dokas buvo nestatomas ir jo statyba neplanuojama.
Nuo 1997 m. „Zviozdočka“ remontuoja ir modernizuoja Indijos karinio jūrų laivyno Sindhughosh klasės (Kilo klasė arba projektas 877 Paltus) dyzelinius elektrinius povandeninius laivus. 1999 m. buvo suremontuotas Indijos povandeninis laivas INS „Sindhuvir“ (S58), 2002 m. – INS „Sindhuratna“ (S59), 2005 m. – INS „Sindhughosh“ (S55), 2008 m. – INS „Sindhuvijay“ (S62). Pastarieji trys buvo perginkluoti nauju priešlaiviniu raketiniu kompleksu CLUB-S su raketomis 3M54E (3М54Э).
Austenitas

Austenitas – anglies kietasis tirpalas γ geležyje. Austenito kristalų gardelė kubinė, centruota šonuose. Austenitas – tankiausia plieno struktūra.

Savybės

Anglinio plieno austenite didžiausias ištirpusios anglies kiekis gali būti 2,14% (1147 °C t-roje). Legiruotojo plieno austenite, be anglies, gali būti ištirpę dar ir legiruojančių elementų. Anglinio plieno austenitas žemesnėje kaip 727 °C temperatūroje nestabilus ir pagal izoterminio proceso temperatūrą arba aušinimo greitį gali virsti stabilesnėmis struktūromis: perlitu, sorbitu, trostitu, beinitu. Staigiai aušinamas iki tam tikros temperatūros, beveik visas austenitas (išskyrus liekamąjį austenitą) bedifūziniu būdu virsta martensitu – plienas užsigrūdina. Liekamojo austenito kiekį didina manganas, chromas, nikelis ir kiti legiruojantys elementai. Legiruotojo plieno austenitas gali būti stabilus ir kambario temperatūroje.
Austenitiniai plienai nemagnetiniai, kai kurie atsparūs kaitrai ir korozijai. Manganiniai austenitiniai plienai ypač atsparūs dilimui, kai apkrova smūginė.
Austenitas pavadintas anglų išradėjo, tyrinėjusio geležies-anglies kietuosius tirpalus, V. Robertso Osteno (W. Roberts Austen, 1843–1902 m.) vardu.
Kelmės rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Kelmės rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Kelmės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru 13 balsų išrinktas Kostas Arvasevičius. Konservatorius Egidijus Ūksas gavo 7 balsus. Koaliciją taryboje suformavo socialdemokratai turintys 7 vietas, liberalcentristai -3, partijos „Tvarka ir teisingumas“ atstovai – 2, liberalų sąjūdis – 2 vietas. Mero pavaduotoju paskirtas Kęstutis Bilius, administracijos direktoriumi – Zenonas Mačernius.
Kapo kalnai

Kapo kalnai – kalnai pačiuose Afrikos pietuose, Pietų Afrikos Respublikoje, tarp Port Elizabeto rytuose ir Olifantso upės žiočių vakaruose. Ilgis ~800 km, didžiausias plotis ~100 km, didžiausias aukštis 2325 m. Sudaryti iš smiltainio ir kvarcito. Kalnus sudaro keletas lygiagrečių kalnagūbrių: Svartbergas, Langebergas, Sederbergas, Otenika, Kogelbergas ir kt. Vidutinis kalnų aukštis 1500 m, didžiausias – 2326 m (Sevevyksportpykas).
Pavėjiniuose šlaituose auga visžalių krūmų sąžalynai ir mišrieji miškai, priešvėjiniuose šlaituose ir tarpukalnių slėniuose – pusdykumių augmenija. Klimatas subtropinis. Žiemą aukščiausiose kalnų vietose sninga. Kalnų slėniuose auginami kviečiai, citrinmedžiai, vynmedžiai.
Aldona Zosė Korsakienė

Biografija

Tėvynės sąjungos narė. 1995–1997 m. ir 1997–2000 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narė.
Antanas Balčiūnas

Antanas Balčiūnas (1928 m. birželio 29 d. Berniškiai, Vabalninko valsčius) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1961 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1954–1993 m. dirbo Melioracijos institute; 1966–1983 m. Hidromelioracijos skyriaus, 1983–1993 m. Hidromelioracijos laboratorijos vedėjas.
Koikojai

Įvairovė

XIX a. buvo žinomos keletas didelių koikojų etninių grupių, pavyzdžiui, nama, einiai, korana, xiri ir kt. Šiuo metu tėra išlikę trys koikojų etninės grupės: nama, damarai ir haiǁom, visos kalbančios namų kalba.

Istorija ir kultūra

Koikojų etnogenezė įvyko kažkur Botsvanoje, primityviems koisanų protėviams bendraujant su kultūriškai pažangesniais bantais, iš kurių šie perėmė keramikos, metalų lydimo, gyvulininkystės tradicijas. Taip jie išsiskyrė nuo sanų (bušmėnų), kurie liko medžiotojai-rankiotojai. Šis išsiskyrimas įvyko I mūsų eros tūkstantmetyje.
Tuo metu koikojai, stumiami iš šiaurės rytų bantų, migravo dviem pagrindiniais srautais - į vakarus iki pakrantės ir po to į pietus, ir tiesiogiai į pietus, kirsdami Highveldą.
Nuo XVII a. koikojams susiduriant su europiečiais, jų tarpe plito ligos, netenkant žemių prasidėjo tarpusavio karai, kurie išnaikino didelę dalį populiacijos. Kolonizacija sunaikino tradicinę visuomenės struktūrą, gyvenimo būdą. Atėmus jų žemes, didelė dalis koikojų ėmė tarnauti kolonizatorių fermose, dalis jų susimaišė su kitomis bantų grupėmis - ypač daug jų dalyvavo kosų etnogenezėje. Nemaža dalis koikojų maišėsi su afrikanais. Taip susiformavo spalvotųjų etninės grupės, pvz., basteriai ir kt.
Didžiausia iki XX a. išlikusi koikojų etninė grupė buvo nama, kurie nuožmiai kovojo su kolonizatoriais Namibijoje. Jiems pralaimėjus, 1904-07 m. vyko hererų ir namų genocidas, kurio metu išnaikinta pusė namų populiacijos.
Karlas Vagneris

Karlas Vagneris (vok. Karl Wagner; 1884 m. rugsėjo 11 d. Tukume, Kuršo gubernija, Rusijos imperija – 1958 m. rugsėjo 27 d. Nusslochas prie Heidelbergo, VFR) – vokiečių zoologas.

Biografija

Gimė ir augo medelyno vadovo šeimoje. Baigęs Tukumo progimnaziją, toliau mokėsi Nikolajaus gimnazijoje Carskoje Selo mieste. Studijavo gamtos mokslus ir mediciną Dorpato, Leipcigo, Freiburgo ir Bonos universitetuose. 1909 m. Leipcige jam buvo suteiktas filosofijos daktaro, o 1912 m. Dorpate (dab. Tartu) – zoologijos magistro laipsniai.
1913–1915 m. Dorpate dirbo Žemės ūkio instituto Žvejybos ir žuvininkystės skyriuje. Pirmojo pasaulinio karo metu išsiųstas į Sibirą. Pokaryje grižęs į Tartu, nuo 1920 m. vadovavo šio miesto Universiteto Neuropatologinio (Fiziologinio) instituto Histologijos ir Neuropatologijos laboratorijoms.
Nuo 1923 m. dvejus metus vadovavo Histologijos ir lyginamosios anatomijos katedrai Kauno universitete. Šią katedrą panaikinus, dirbo Lietuvos vokiečių partijos direktoriumi, taip pat vadovavo Lietuvos vokiečių kultūrinei draugijai Kulturverband. 
1933–1938 m. Rygoje buvo vokiško privataus Herderio instituto zoologijos profesoriumi. 1939–1940 m. darbavosi Valstybiniame archyve Pozene (dab. Poznanė). 1941–1945 m. dirbo „Böhringer“ firmoje Manheime. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Cygelhauzene prie Heidelbergo. Vedęs nebuvo, nuo 1957 m. paskutines dienas leido senelių namuose Nussloche.