Ristynės

Atsiradimo istorija bei raida

Kada atsirado ristynės nėra tiksliai žinoma. Istoriniai šaltiniai kalbantys apie lietuvių tautos fizinį bei kovinį rengimą yra labai negausūs ir dažnai neišsamūs. Todėl kur kas patikimesniais šaltiniais laikytini įvairūs sakytinės tautosakos užrašai – pasakos bei padavimai. Ristynės taip pat fragmentiškai minimos lietuvių literatūroje, tačiau šie paminėjimai yra pakankamai dažni ir leidžia daryti išvadą, jog ristynės buvo neatsiejama kasdienės buities dalis. Anot įvairių tautosakos šaltinių, ristynės buvo plačiai praktikuotos visoje lietuvių apgyvendintoje teritorijoje. Veikiant įvairioms išorinėms įtakoms, lietuviška ristynių tradicija tapo įvairiapusiška – buvo naudojama įvairialypė technika bei taisyklių susitarimai priklausomai nuo regionų. Pavyzdžiai užrašyti žodinės tautosakos rinkėjų:
"Girėnų (Ragainės pav.) dvasregis O., naktij pro Girėnų kapines pareidams, sutiko nepažįstamą poną. Tasai jam vis į kelį stojos, per tai pasipiktino, o teip juodu ir susitvėrė, jis ale tapė nuo ano apvaliots ir ant galvos pastatyts. Girėniškis, drąsus ir drūts vyrs būdams, aną antrąkart tvėrė, ale akių mojuj tapė vėl ant galvos apvožts. Tai jis, labai apsirūstinęs ir sermėgą išsivilkęs, save tarė: „Aš tik vis valioju, tai ir dabar turu valiot“, – ir tuomžyg aną vėl tvėrė. Vienbruzlakis būdams, mislijo tikrai valiot, bet ans jį vėl juo smarkiaus ant galvos apvožė. Tai jis suprato, kad tai ledakasis, ir, sermėgą pasiėmęs, ėjo tolyn, poną palikęs, kursai nei žodelio nebuvo ištaręs. " (Užrašė Vilius Kalvaitis)
"Pakaruokliai ar kitaip kaip sav galą pasidarę, t. y. nelaikiai, ir tie žmonis gandin, vedžioj, kartais susitikę vieną patį žmogų einant naktij, vadin: „Eikš pasiristi!“ Tai kad eisi su juo ristis, tai jei jis bus už tave daugiaus spėko turėjęs, kada ant žemės gyveno, tai tu jam nieko nepadarysi – jis tave apgalės, bet jeigu tu turi už jį daugiaus spėko, tai tu jį parmesi, suminsi. Tiktai jis nepriils niekada, tai teip tik jie žmonis prikankin, prižudo – jis atsikėlęs nuo žemės ir vėl sako: „Eikš vėl ristis…“ (Užrašė Jonas Basanavičius)
Nors ir minimos įvairiuose XIX amžiaus lietuvių literatūros kūriniuose, pirmą kartą kaip sporto šaka ristynės buvo aprašytos 1956 metais V. Steponaičio knygoje „Lietuvių liaudies žaidimai ir pramogos“. V. Steponaitis ne tik pirmą kartą pateikia iliustruotus ristynių taisyklių apmatus, bet ir taip pat pamini, jog "Buvo įvairių susiėmimo būdų: imtynės laikantis už diržų, apsiglėbus kryžmai, pakišant koją, atsiklaupus ir pan. „ (V.Steponaitis, „Lietuvių liaudies žaidimai ir pramogos“, 1956). V.Steponaitis labiau akcentavo atskirus ristynių elementus norėdamas labiau pabrėžti daugiau žaidybinę o ne kovinę ristynių pusę bei norėdamas atkreipti dėmesį į įvairius sportinio ugdymo aspektus. Išskirdamas atskirus ristynių elementus jis juos pateikė kaip galimas sportines rungtis: “ 1. Atsikėlimas iš padėties gulom, kai priešininkas abiem rankom yra suėmęs už sprando per pažastis. 2. Priešininko parvertimas ant žemės užkabinus ranką ties alkūne. 3.Parvertimas ant žemės suėmus priešininką per petį ir liemenį „kryžmai“. 4. Parvertimas ant žemės užkabinus koją iš vidaus. 5. Parvertimas ant žemės susiimant dešinėmis (kairėmis) rankomis atliekant šį veiksmą negalima judinti kojų iš vietos. " (V.Steponaitis, „Lietuvių liaudies žaidimai ir pramogos“, 1956)
Įdomiai ristynes aprašė Mikalojus Katkus savo knygoje „Balanos gadynė“. Šis aprašymas taip pat leidžia pastebėti, jog ristynėms buvo būdinga įvairi technika bei koviniai elementai:
"Yra ristynių būdas, vadinamas „mesti iš pagulų“; žinantis jį visada užguls didesnį už save nežinantį. Metęs iš pagulų iškelia priešininką į aukštį ir taip laikydamas griūva su juo aukštielninkas. Pakeltasis nuo žemės mano, kaip dabar esąs ant viršaus, taip, ir abiem pagriuvus, atliks ant viršaus. Lemianti valanda šių imtynių trumpa: ji tęsiasi, pakol griūvantieji, pradėję griūti, visai ant žemės pavirsta. Vienas iš griūvančiūjų žemės nesiekia ir nieko negali veikti, antrasis kulnais remiasi į žemę ir gali pasukti priešininką į šalį. Nuo to abudu krenta ant žemės sykiu ir šonais. Kol buvęs pakeltasis susipras, antrasis, iš anksto pasiryžęs, suskumba užlipti jam kryžmais ant krūtinės. " (M.Katkus, „Balanos gadynė“, 1989)
Savo populiarumo viršūnę ristynės išgyveno XIX amžiaus antroje pusėje bei pačioje XX amžiaus pradžioje. Tam įtakos galėjo turėti įvairūs kultūriniai bei visuomeniniai veiksniai. Tuo metu ypatingą įtaką lietuvių tautinės savimonės raidai darė hegemoniška carinės Rusijos imperijos politika nuo 1864 iki 1904 draudusi lietuvišką spaudą lotyniškais rašmenimis. Tuo laikotarpiu taip pat buvo draudžiama bet kokių lietuviškų organizacijų veikla. Tačiau nepaisant šių suvaržymų panaikinus 1861 baudžiavą Lietuvoje ėmė formuotis stipri vidurinė ūkininkų klasė, aplink kurią telkėsi nemaža dalis kaimo jaunimo padėdavusi nudirbti įvairius ūkio darbus o laisvalaikiu prasimanydavę įvairios veiklos. Tuo laikotarpiu Lietuvoje beveik nebuvo profesionalaus sporto, todėl susidariusį vakuumą užpildydavę įvairūs liaudies žaidimai, tarp jų ir ristynės, tuo metu buvusios organiška kasdienybės dalis. Tuo metu pasirodė keletas publikacijų šia tema: įvairūs sportiniai žaidimai buvo aprašyti L. Jucevičiaus, M. Valančiaus, P. Višinskio veikaluose. Vėliau, 1907 lapkričio 29 Vincui Petrauskui įkūrus lietuvišką sporto klubą – Kauno Sporto Draugiją „Aras“ (Ковенское спортивное общество „Орел“) imtos praktikuoti prancūziškos imtynės, lietuvių atletams ėmė vertis profesionalus sporto pasaulis. Tačiau tai buvo ir viena iš priežasčių dėl kurios ristynės kaip tautinių neprofesionalių imtynių stilius tuomet ėmė prarasti savo populiarumą.
Tačiau bandymų palaikyti tautinį sportą būta. Antrame ir trečiame XX amžiaus dešimtmečiuose pasirodė eilė publikacijų tautiniams žaidimams tarp jų ir ristynėms populiarinti. Šiomis temomis knygas leido M. Grigonis, J. Klusis, J. Kuzmickis. Verta paminėti K.Dineiką ypatingą dėmesį skyrusiam tautiniams žaidimams kaip galimai pilielietinio ugdymo priemonei. Savo veikaluose remdamasis gausiais tautosakos šaltiniais bei kitų autorių darbais jis senųjų liaudies žaidimų pagrindu norėjo sukurti modernius nacionalinius sporto žaidimus. Į šią veiklą K. Dineika kvietė jungtis jaunimą, tam, kad nacionalinis sportas būtų įvairiapusiškai plėtojamas, kuriamos naujos taisyklės. K. Dineika aprašė įvairius liaudies sportinius žaidimus, tarp jų ir imtynes: "Imdavosi įvairiomis progomis, ypač susilažinus. Vyrai lygioje aikštelėje apkabina vienas kitą per petį, t. y. kairę ranką laiko virš varžovo dešinio peties, o dešinę po pažastimi ir ima vienas kitą griauti. Imantis negalima priešininko kilstelti į viršų, spausti kumščiu į nugarą, pakišti kojos. Kai kur, ypač Žemaitijoje, šių taisyklių nesilaikoma. Pergalė pripažįstama tris ar keturis kartus (kaip susitarta) pargriovusiam. Pargriatąjį nugalėtojas paleidžia šiam nustojus priešintis ir pasakius „gana“ arba „pasiduodu“. Piemenys taip išbandydavo jėgas pavasarį pirmą kartą suginę gyvulius. Tas, kuris visus nugalėjo, buvo laikomas vyriausiu to sezono piemeniu. "
Nepaisant K. Dineikos, M. Grigonio, V. Steponaičio pastangų tautiniai žaidimai, tarp jų ir ristynės didesnio populiarumo nesulaukė. Tam įtakos turėjo nepalankios XX amžiaus pradžios bei vėlesnių dešimtmečių kultūrinės bei visuomeninės aplinkybės tiek Lietuvoje, tiek pasaulyje. Nepriklausomoje Lietuvoje 1918–1940 metais sparčiai plėtojosi profesionalios tokios sporto šakos kaip krepšinis, futbolas ar boksas, o JAV lietuvių išeivių tarpe graikų-romėnų bei catch as catch can stilių imtynininkai skynė pergales. tarp garsių to laikotarpio atletų reikėtų paminėti Juozą Geštautą, Karolį Sarpalių, Juozą Komarą bei Karolį Požėlą (Karl Pojello). Pastarasis 1933 tapęs pasaulio čempionu iki šiol yra laikomas JAV imtynių sporto legenda. Be ristynių neapsieidavo dažnas išeivijos lietuvių susiėjimas.
Praėjus Antrąjam Pasauliniam karui ir Lietuvai tapus Tarybų Sąjungos dalimi etninės kultūros puoselėjimas tapo problematišku. Nors kaip tik tuo laikotarpiu pasirodo V.Steponavičiaus knyga, tarybinės valdžios organai profesionalų sportą naudojo propagandiniais tikslais ir slopino bet kokias etninės kultūros puoselėjimo kibirkštis.  Ristynių tradicija liko galutinai pamiršta. Tai nebuvo kažkuo išskirtinis atvejis, nes vienu iš tarybinės propagandos įrankių sporto bei kovos menų vystyme tapo dvikovės sporto šaka SAMBO. Tarybinė propaganda kūrė mitą, jog į sambo sistemą įeinantys koviniai veiksmai yra sukurti Tarybų Sąjungos tautų ir į vientisą sistemą apjungti Anatolijaus Charlampijevo (Анатолий Аркадьевич Харлампиев) knygoje „Борьба самбо“ („Sambo imtynės“). Oficialiu sambo gimtadieniu laikoma 1938 m. lapkričio 16 d., kai pasirodė Visasąjunginio kūno kultūros ir sporto komiteto prie TSRS Liaudies komisarų tarybos įsakymas Nr.633 „Apie laisvojo stiliaus imtynių vystymą“[1] (О развитии борьбы вольного стиля; sambo pradžioje buvo vadinamas laisvojo stiliaus imtynėmis). Daugelyje Tarybų Sąjungos respublikų sambo buvo diegiamas kaip vienintelis nacionalinis liaudies imtynių stilius siekiant išstumti tradicines tautinių imtynių rūšis. Buvo formuojama viešoji opinija apie tai, kad porevoliuciniu laikotarpiu Anatolijus Charlampijevas keliavo po Tarybų Sąjungą ir mokėsi įvairių imtynių stilių ko rezultatas ir buvo sambo. Pats A. Charlampijevas šio fakto taip ir nespėjo nei patvirtinti nei paneigti. Vėliau, subyrėjus Tarybų Sąjungai tautinių imtynių tradicijas vėl bandoma gaivinti ir pateikti jas kaip lygiavertes sporto šakas kitoms praktikuojamoms pasauliniu mastu. Tautinės imtynės yra neatsiejama įvairių tautų nematerialaus kultūrinio paveldo dalis kuri labai svarbi formuojant tautinę tapatybę bei skatinanti sveiką gyvenseną.

Ristynių technika bei taisyklės

Ristynės kaip vienas iš tautinių imtynių stilių turi daug panašumų su kitais Europos bei Azijos tautinių imtynių stiliais. Ristynės pasižymi dideliu veiksmų efektyvumu, ką lemia iš esmės paprasta ir greitai išmokstama technika, bei sąlyginai nedideliais apribojimais kovojant. Kovota įvairių susitarimų pagrindu. Kova dažniausiai prasidėdavo priešininkams atlikus vieną fiksuotą suėmimą („kryžmai“, „meškos apglėbimą“ arba susiėmus už diržų) ir kova baigdavosi tada, kai vienas iš priešininkų būdavo paguldomas „ant menčių“. Tokiam rezultatui pasiekti dažniausiai neužtekdavo vien tik metimo veiksmo, siekiant geresnės priešininko kontrolės naudoti ir parterio veiksmai – prispaudimai bei išlaikymai iki tol, kol būdavo pripažįstamas pralaimėjimas. Laimėtojui paskelbti buvo taikomos įvairios taškų skaičiavimo taisyklės kurios rėmėsi susitarimu – kai kuriais atvejais galutinė pergalė būdavo įskaitoma priešiniką vos permetus ant žemės, kitu atveju atlikus metimą buvo būtina dar ir išlaikyti preišininką ant menčių kol jis pats pripažindavo savo pralaimėjimą, dar kitais atvejais nugalėtoju būdavo paskelbiamas tas, kuris pirmutinis analogiškus veiksmus atlikdavo tris kartus. Tokios kovos dažniausiai vykdavo nenaudojant jokių paminkštinimų, dažniausiai tiesiog suradus tam tinkamą pievutę, o esant blogam orui – klojimuose ar kitokios paskirties ūkiniuose pastatuose. Ristynių kovos taip pat buvo dažna Užgavėnių šventimo palyda.
Technikos įvairiapusiškumą galimai liudija ir faktas, kad lietuvių kalboje yra gausu sinonimų apibūdinančių šią sportinę veiklą: „Veltynės“ (Kupiškio apylinkės), „Grumtynės“ (Telšiai), „Mintynės“ (Juodupė), „Pakištynės“ (Dzūkija), taip pat „galitynės“, „mestynės“ bei „imtys“. Rekonstruojant ristynių techniką buvo remtasi prielaida, kad tokia sinonimų gausa nėra atsitiktinė. Tai galimai nurodo į tai, kad skirtinguose Lietuvos regionuose ristynės buvo praktikuojamos gan įvairiapusiškai ir tarpusavyje galėjo skirtis tam tikrais koviniais akcentais. Pagal šaknies semantinę reikšmę skirtingi ristynių apibūdinimai galimai nurodo ir į skirtingus kovos etapus: „imtys“ arba „imtynės“ – į suėmimus kovojant, „ristynės“ arba „mestynės“ – į įvairius būdus priešininką pargriauti, „veltynės“ – į kovą parteryje, siekiant priešininką išlaikyti „ant menčių“.
Lietuviškų ristynių federacija   pateikdama savo ristynių rekonstrukciją bendromis taisyklėmis sujungia visus praktikuotus stilius ir pateikia ristynes šiuolaikinių dvikovės sporto šakų kontekste. Pagrindiniai tokių taisyklių akcentai yra šie: 1.kova pradedama kovotojams stovint nesusikibus fiksuotu suėmimu o stovint laisvoje kovinėje stovėsenoje; 2. Metimai atliekami daugiausia naudojant keturis suėmimus – „už sprando“, „kryžmai“, „meškos apglėbimu“, suėmimu už diržų; 3. Metimai atliekami tiek per klubus, tiek per pečius tiek pakišant koją („pakištynės“) 4. Parteryje priešininkas išlaikomas naudojant korpuso kontrolės veiksmus – prispaudimus bei išlaikymus. Kovoms naudojama apranga – specialūs sustiprinti drobiniai marškiniai – sermėga bei kelnės, juosmuo surišamas linine virve arba pinta juosta. Kovos vyksta ant dziudo tatamio, rezultatui nustatyti pasitelkiama mišri taškų skaičiavimo sistema.
2017 02 24 Rumšiškių Liaudies Buities muziejaus Užgavėnių šventės metu įvyko pirmas atviras ristynių čempionatas. Kovos vyko pagal taisykles, sudarytas siekiant kuo tiksliau išlaikyti visus etnografiniais bei istoriniais šaltiniais pagrįstus technikos principus. Kovos vyko lauko sąlygomis, ant šieno.