google/wiki40b huggingface dataset:
Audrų vandenynas

Audrų vandenynas (lot. Oceanus Procellarum, centro koordinatės 18°N 57°W) – didžiausia Mėnulio lyguma (Mėnulio jūra), esanti matomosios Mėnulio pusės šiaurės vakaruose ir vakaruose.
Audrų vandenynas yra netaisyklingos formos sustingusios lavos lyguma. Jo vakariniai kraštai yra aiškiai apriboti aukštikalnėmis, tačiau rytinių pakraščių ribos su Lietų ir Salų jūromis neapibrėžtos. Skersmuo 2568 km, apytikslis plotas 2 290 000 km². Audrų vandenyno šiaurėje yra Rasos įlanka (Sinus Roris), pietuose vandenynas susisiekia su Pažinimo ir Drėgmės jūromis. Vandenyno rytinėje pusėje yra labai šviesus Aristarcho krateris. Tarp Mėnulio matomosios pusės vakarinės ribos ir pietvakarinio vandenyno pakraščio įsiterpęs pažymėtinas tamsus krateris Grimaldis.
Nėra aišku, kaip susidarė Audrų vandenynas. Viena versija, jis yra labai seno hipotetinio milžiniško smūginio baseino dalis, kuris susidarė dar neataušus Mėnulio plutai. Šio baseino žymės esą buvo sunaikintos vėlesnių bombardavimų ir erozijos. Kita versija, Audrų vandenynas yra lava užlieta smūginių baseinų ir kraterių virtinė, tačiau tokiu atveju jame turėtų būti atpažįstamos žiedinės struktūros, ir įžvelgta jų vandenyno šiaurėje. Dar kita versija, vandenynas susidarė po Lietų jūros smūginio baseino susidarymo persiliejus lavai į baseino išorinį žiedą. Pagal šią versiją, išsiliejusios lavos kiekis turėtų būti milžiniškas. Ketvirta versija, vandenynas susidarė dėl tektoninių poslinkių Mėnulio plutoje.
Lietuvos futbolo taurė 1998–1999 m.

Lietuvos futbolo taurė 1998–1999 m. – dešimtasis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras, vykęs nuo 1998 m. liepos iki 1999 m. birželio.
Pranas Mašiotas

Biografija

Mokėsi Naumiesčio pradžios mokykloje, 1874–1883 m. Marijampolės gimnazijoje. 1887 m. Maskvos universiteto Fizikos ir matematikos fakultete įgijo gimnazijos mokytojo matematiko specialybę. Universitete visą laiką priklausė lietuvių studentų ir farmaceutų draugijoms.
1887–1889 m. dirbo finansinėje įstaigoje Lomžoje (Lenkija), 1889–1891 m. Rygos mokslo apygardos kanceliarijoje. 1892–1915 m. Rygos vokiečių realinės mokyklos matematikos mokytojas, 1913–1915 m. dar ir Rygos mergaičių gimnazijos direktorius. Gyvendamas Rygoje, su kitais suorganizavo lietuviškas „Pašalpos“, „Kanklių“ (scenos mėgėjų, 1904 m.), „Žvaigždės“ (švietimo, 1906 m.) draugijas. 1894 m. vedė iš Linkuvos apylinkių kilusią išsilavinusią dvarininko dukrą Mariją Jasienskytę.  1915 m. pasitraukė į Maskvą, 1915–1918 m. Voronežo lietuvių gimnazijų direktorius. Vienas iš Lietuvių „Trijų tarybos“ (Kazys Grinius, Ignas Jablonskis ir Pranas Mašiotas) narių.
1918 m. grįžo į Lietuvą. 1919–1923 m. Lietuvos švietimo viceministras. 1924–1929 m. Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijos direktorius. 1929 m. išėjo į pensiją, atsidėjo literatūriniam darbui. 1938–1940 m. gyveno, ilsėjosi ir kūrė sūnaus Jono Mašioto namuose Kačerginėje. Buvo palaidotas Kauno miesto kapinėse, 1993 m. palaikai perkelti į Petrašiūnų kapines.
1999 m. pripažintas Kauno technologijos universiteto Garbės daktaru. 

Kūryba

Spaudoje bendradarbiauti pradėjo nuo 1888 m. „Aušroje“ ir publicistiką rašė beveik iki gyvenimo pabaigos. Bendradarbiavo apie 50 leidinių. Jo straipsnius spausdino: nuo 1892 m. „Varpas“, 1905–1906 m. „Vilniaus žinios“, 1909–1915 m. „Rygos garsas“, 1920–1924 m. „Švietimo darbas“, taip pat „Šviesa“, „Vienybė Lietuvninkų“, „Lietuvių laikraštis“, „Lietuva“, vaikų periodikos leidiniai. Rašė įvairiomis gyvenimo temomis, bet dažniausiai apie tautos ir visuomenės dvasinę sferą – švietimą, kultūrą, vaikų literatūrą. Paskelbė straipsnių žurnalistikos teorijos temomis. Jo publicistika – santūri, dalykiška, su konkrečiais pasiūlymais, orientuota daugiau į skaitytojo protą ir intelektą. Paliko daugiau kaip 500 publicistikos rašinių. Savo darbus pasirašydavo arba pavarde, arba slapyvardžiais: Ašaka, Ašakaitis, Ašakaitis Pranas, Bismarkis, Čiabuvis, Dėdė Pranys, Mark-bis, P. Mašaitis, P. Mošaitis, Dvylis Mošaitis, Niektauška, Pakeleivingas, Rygietis, Tas, A. P., C. M., P. A., P. P. M., Pr., Pr. M., Pr. Mš. 
Apie 150 knygų autorius: iš jų 8 vadovėliai (matematikos, fizikos, rašybos), 30 knygų – grožinė literatūra vaikams („Pasakėlės“, „Augalų pasakos“, „Kai knygas draudė“, „Senio pasakos“, „Kiškiai“). P. Mašiotas vienas iš pirmųjų Lietuvoje įvedė metrinę matų sistemą, ėmė sieti matematikos mokymą su realiu gyvenimu, tekstiniuose uždaviniuose panaudodamas geografijos, istorijos, ﬁzikos ir kt. mokomųjų dalykų žinias. Iš svetimų kalbų išvertė apie 60 knygų, tarp jų Džonatano Svifto „Guliverio kelionės“, Danielio Defo „Robinzonas Kruzas“, Herberto Velso „Pirmieji žmonės mėnulyje“ ir kt.
Markos Pasas

Istorija

Gyvenvietė ėmė kurtis 1870 m. nutiesus geležinkelį. Oficialiai įkurta 1878 m. ir pavadinta šalies viceprezidento Markoso Paso (Marcos Paz) garbei. XX a. pr. ėmė augti, nes čia kėlėsi daug atvykėlių iš Europos.
Šarūnas Litvinas

Biografija

Aktyviausią karjeros laikotarpį žaidė „Vėtros“ klube (2001–2006 m.).
Marijonas Daujotas

Marijonas Daujotas (1891 m. liepos 20 d. Liepoja – 1975 m. lapkričio 13 d. Girionys, Kauno raj.) – Lietuvos miškininkas, žemės ūkio mokslų kandidatas.

Biografija

1915 m. baigė Pulavų (Lenkija) žemdirbystės ir miškininkystės institutą. 1960 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1916–1921 m. dirbo miškininku Kamyšine (Saratovo gubernija, Rusija). 1922–1940 m. Skuodo, Kretingos miškų urėdas. Lietuvos smėlynų apželdinimo pradininkas, 1925–1930 m. organizavo Palangos ir Šventosios pajūrio smėlio kopų apželdinimą pušimis. 1950–1975 m. dirbo Miškų institute.
Mokslinio darbo sritis – miškų atkūrimas, žemdirbystei netinkamų plotų apželdinimas. Jo vardu pavadinta Kretingos Marijono Daujoto vidurinė mokykla. Sūnus dailininkas Vladas Daujotas, duktė – kraštovaizdžio architektė Irena Daujotaitė.
Magnetitas

Magnetitas – oksidų klasės geležies (II, III) oksidų mineralas Fe₃O₄ arba FeO·Fe₂O₃. Neretai minerale yra titano priemaišų.

Savybės

Magnetitas yra feromagnetinis mineralas. Jo sukuriamas magnetinis laukas yra pats stipriausias iš visų gamtoje randamų mineralų. Kietumas pagal Moso skalę 5,5-6,5. Specifinis tankis 5,17-5,18.
Mineralo spalva juoda arba pilkai juoda. Tai neskaidrus mineralas, blizgesys – metalinis. Kristalai dažniausiai oktaedro formos. Magnetitas randamas pavieniais kristalais arba drūzomis.

Radimvietės

Magnetitas randamas magminėse ir metamorfinėse uolienose. Kartais magnetito randama ir nuosėdinėse uolienose, dažniausiai smėlio sąnašynuose. Dideli telkiniai randami granituose, siderituose, dunituose, skalūnuose.
Magnetito telkinių yra Rusijoje, JAV, Švedijoje, Norvegijoje, Vokietijoje.

Panaudojimas

Magnetitas daugiausia naudojamas kaip geležies rūda. Taip pat – įvairių kompasų gamyboje.
San Karlosas (Venesuela)

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1678 m. ir pavadinta Villa de San Carlos de Austria.
Punios šilo pušis

Punios šilo pušis – viena aukščiausių Lietuvos pušų, auganti Alytaus rajone, Nemuno kilpų regioniniame parke, Punios šile, gamtinio rezervato teritorijoje. 2017 m. patvirtinta aukštesnė už ją Kiauneliškio dviviršūnė pušis (Švenčionių raj.).
Buvusi aukščiausia Lietuvoje Punios šilo pušis auga jau apie 170 metų, jos aukštis − 42 m, o kamieno apimtis − 210 cm. Medis dar nepasiekė gamtinės brandos ir yra stagnacijos fazėje.
Punios šilas yra vienas iš didesnių ir bene gražiausių botaninių−zoologinių draustinių Lietuvoje. Šilas yra didžiųjų praeities girių, besitęsusių abipus Nemuno, liekana. Jau prieš daugelį dešimtmečių šilas traukė miškininkų ir gamtininkų dėmesį gausiais augalijos ištekliais ir pirmasis pateko į saugomų miškų sąrašą. Čia išliko savita, nesudarkyta augalija, medžiai, vieni iš aukščiausių Lietuvoje, daugelis retų ir nykstančių augalų rūšių.
Nuo 1971 m. Punios šilo pušis yra valstybės saugomas botaninis gamtos paminklas. Medis auga rezervate, todėl jo lankymas yra ribojamas.
Čerčilis (Manitoba)

Istorija

Pagal archeologinius radinius galima spręsti, kad Čerčilio apylinkės ir netoliese esantis Vapusko nacionalinis parkas klajoklių medžiotojų, priklausiusių Predorseto kultūrai, buvo apgyvendintas jau maždaug prieš 4000 metų. Jų palikuonys, priklausę Dorseto kultūrai, teritoriją apgyvendino apie VI a. pr. m. e.
Kilbisai

Istorija

Iki 1954 m. – Kilbisų apylinkės centras.
Sviestinė plempė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 127 psl.
Dominikonės

Pamokslininkų ordino seserų vienuolija arba dominikonės (lot. Moniales Ordinis Praedicatorum, OP), katalikių moterų ordinas, to ordino vienuolės.
Popiežiaus teisių ordinas, jas 1216 m. patvirtino popiežius Honorijus III. Drabužiai kaip ir dominikonų, dar dėvi juoda veliumą. Vadovaujasi Šv. Augustino regula ir savo konstitucija. Vienuolija kontempliatyvi, tikslas – malda ir atgaila, pasišventimas Dievo garbei, Bažnyčiai ir pasaulio išganymui.

Istorija

Pirmąjį dominikonių vienuolyną įkūrė Šv. Dominykas 1206 m. Prouijuje prie Tulūzos. Nuo XIII a. dominikonės kūrėsi Prancūzijoje, Ispanijoje, Italijoje, Čekijoje, Vengrijoje, Lenkijoje ir kitur. Yra 242 vienuolynai, apie 4000 seserų (1997 m.).

Lietuvoje

Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje dominikonės pradėjo kurtis XVII a. viduryje. Dominikonių vienuolynai veikė Naugarduke (1654-1690 m.), Vilniuje (1678-1748 m.). 1938 m. dominikonės įsikūrė Pavilnyje prie Vilniaus. 1948 m. sovietinė valdžia vienuolyną uždarė, veikė pogrindyje. 1995 m. ordino generolo oficialiai patvirtintas, nuo 1996 m. vienuolynas veikia Vilniuje. Yra 13 seserų (2002 m.).
Dėmėtoji plaušabudė

Išvaizda

Kepurėlė 2 – 7 cm skersmens, iš pradžių kūgiška, vėliau varpeliška ir galiausiai paplokščia arba įdubusi, su labai ryškiu gūbreliu per vidurį. Jaunų grybų kepurėlės kraštai užsilenkę žemyn, senų dažnai sutrūkinėję. Dažnai ant rausvos luobelės, ypač per vidurį, matyti balkšvos dėmės. Kotas 5 – 8 cm ilgio, cilindriškas baltas, ties pagrindu dažnai gumbiškai storėjantis, išvagotas plonyčių išilginių vagelių. Lakšteliai tankūs, beveik laisvi, vingiuotais pakraštėliais; kraštuose šviesesni, bemaž baltos spalvos. Trama pliaušinga tampri, turi vos juntamą vaisių kvapą, beskonė. Sporos yra žalsvai rudos spalvos, 9-11 x 4,5-5 μm dydžio.
Spalvos ir formos kaita: kepurėlė būna įvairių rausvai rudų atspalvių. Kotas iš pradžių baltas, vėliau įgauna rusvą atspalvį. Jaunų vaisiakūnių lakšteliai balsvi, vėliau tampa žalsvai rudi.

Augavietė

Dėmėtoji plaušabudė labai dažnai sutinkama lapuočių miškuose, kur kartais auga didesnėmis grupėmis.
Sezonas: liepa – spalis.
Panašios rūšys: Jį galima supainioti su stačiąja plaušabude (Inocybe fastigiata), kuri dėl joje esančio didelio muskarino kiekio yra labai nuodingas grybas.
Įspėjimas: dėmėtoji plaušabudė yra nevalgoma, be to, ją galima supainioti su keliomis kitomis nuodingosiomis plaušabudėmis.
Viršvyriausybinė teisė

Viršvalstybinė teisė, viršnacionalinė teisė – teisės normos, pagal teisinę galią viršesnės už nacionalinę teisę ir nuo jos nepriklausančios, privalomos atitinkamoms valstybėms, viršvalstybinės organizacijos narėms.
Viršvalstybinė teisė įgyvendinama specialių institucijų pagalba. Priešingai nei tarptautinė teisė, kurios normų laikymasis ir vykdymas dažnai priklauso nuo tarptautinės teisės subjektų geros valios, viršvalstybinė teisės ir jos privalomumas garantuojamas atitinkamo specialaus administracinio mechanizmo dėka.

Istorija

1951 m. balandžio 18 d. Paryžiuje sudaryta Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartimi įsteigus pirmąją istorijoje viršvalstybinę organizaciją (Europos Anglių ir Plieno Bendrija, EAPB), buvo sukurtos prielaidos ir viršvalstybinei teisei, kadangi buvo sukurta atskira valstybėms narėms nepavaldžia institucijų sistema, pagrįsta viršnacionalinės teisės normomis.
Kiti pavyzdžiai – ES teisė, Afrikos Sąjungos teisė.
Pranas Jaciunskas

Biografija

1975 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo inžinieriaus elektriko specialybę. 1999–2002 m. mokėsi Kauno technologijos universitete, įgijo vadybos magistro kvalifikaciją.
1975–1977 m. Marijampolės žemės ūkio įmonės vyriausiasis energetikas. 1977–1979 m. tarnavo armijoje. 1979–1987 m. Alytaus eksperimentinio namų statybos kombinato MPP gamyklos energetikas. 1987–1990 m. Alytaus chemijos gamyklos vyriausiasis energetikas. 1990–1991 m. Alytaus eksperimentinio namų statybos kombinato valymo įrengimų viršininkas. 1991–1992 m. Alytaus valstybinės komunalinės įmonės generalinis direktorius. 1993–1996 m. uždarosios akcinės bendrovės užsienio kapitalo įmonės „Burma“ direktorius. 1997–2001 m. Alytaus apskrities viršininko pavaduotojas. 2001–2005 m. Vilniaus prekybos pramonės ir amatų rūmų Alytaus filialo direktorius. 2006–2012 m. AB Bankas Snoras Alytaus filialo direktorius.
2013–2016 m. Alytaus energinio efektyvumo didinimo agentūros direktorius.
1990–1995 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, 1995–2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys. 1995–1997 m. Miesto plėtros komiteto pirmininkas, 2003 m. pirmininko pavaduotojas, 2002 m. Privatizavimo komisijos pirmininkas.
Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos narys, nuo 1995 m. Tėvynės sąjungos Alytaus skyriaus pirmininko pavaduotojas, nuo 2000 m. Alytaus apskrities koordinacinės tarybos pirmininkas, nuo 2003 m. Tėvynės sąjungos vykdomasis sekretorius, 2003 m. Vilniaus – Dzūkijos regiono koordinacinės tarybos pirmininkas.
Žmona – Danutė. Augina dukteris Neringą ir Dovilę.
Echo robotnicze

Echo robotnicze (liet. Darbininkų aidas) – darbininkams skirtas laikraštis, ėjęs 1919 m. sausio 2 d. – vasario 25 d. Vilniuje lenkų kalba.

Istorija

Leido iki 17 numerio Lietuvos socialdemokratų partija, vėliau Lietuvos komunistų partija. Išleisti 38 numeriai.
Redagavo Aleksandras Birinčikas, nuo Nr. 4 – redkolegija. Faktiškasis redaktorius Andrius Domaševičius.
Šv. Jurgio sąsiauris

Šv. Jurgio sąsiauris (air. Muir Bhreatan, val. Sianel San Siôr) – sąsiauris, jungiantis Atlanto vandenyną su Airijos jūrospietine dalimi, taip pat siekiantis Keltų jūrą.
Istoriškai pavadinimas apimdavo visą plotą tarp Airijos ir Velso. Dabar taip vadinamas vandens tarpas tarp Karnsoro kyšulio Veksforde ir Šv. Dovydo galvos Pembrukšyre.
XIV amžiaus legenda teigė, kad Šv. Jurgis praplaukė šį kanalą.
Mažeikių seniūnija (Gruzdžiai)

Mažeikių seniūnija – administracinis teritorinis vienetas Gruzdžių valsčiuje, 1918–1932 m. turėjęs ribotos savivaldos teises. Centras – Mažeikiai (Šiauliai).
Altmiulio kultūra

Altmiulio kultūra – viduriniojo paleolito archeologinė kultūra, paplitusi Pietų Vokietijoje. Pavadinta pagal senovės gyvenvietę Altmiulio upės slėnyje (Bavarija).

Kultūra

Altmiulio kultūrą 1952 m. tyrė G. Freundova. Rasta urvų su gyvenviečių liekanomis, įvairių radinių – mažų trikampio formos, aštrių su retušuotu smaigaliu titnaginių dirbinių; dauguma jų retušuoti asimetriškai, retai randami. Altmiulio kultūros įrankiai dažniausiai kauliniai, naudoti medžioklėje. Altmiulio tipo dirbinius paliko vakarų europidai.
Futurizmas

Futurizmas (lot. futurum 'ateitis') – avangardinė literatūros ir meno srovė, gyvavusi 1909–1925 m. Futuristai pretendavo kurti ateities meną, neigė praeities kultūrą, aukštino industriją, didmiesčio gyvenimą. Futurizmas pirmiausia paplito tarp Italijos menininkų, vėliau kitose Europos šalyse, taip pat Rusijoje.
Italas Filipas Tomazas Marinetis savo „Futurizmo manifeste“ (1909) ragino atsisakyti bet kokio ryšio su kultūros tradicija, aukštinti agresyvumą, narsą, riziką, dinamiškumą, greitį, raumeningą kūną, technikos atradimus. Futuristai ragino šlovinti perversmą, sudeginti muziejus ir bibliotekas, nepaisyti jokių etinių ir estetinių draudimų, papročių. Literatūroje propagavo nesąvokinę kalbą, nepaisė gramatikos taisyklių, laužė sintaksės normas, vertino neologizmus ir alogizmus, eilėraščiuose pirmenybę teikė laisvosioms eilėms. Futuristai dailininkai perėmė kubizmo techniką, bet atmetė jo tematiką, vietoj portretų ir natiurmortų vaizdavo lekiančius traukinius ir automobilius.
Lietuvoje futurizmo pradininkas – Kazys Binkis. 1922 m. grupė rašytojų – Kazys Binkis, Juozas Tysliava, Juozas Žlabys-Žengė, Petras Tarulis, Salys Šemerys ir Antanas Rimydis – išleido „Keturių Vėjų Pranašą“, kuriame skelbė apie būsimą atsinaujinimą Lietuvos literatūroje. Šie rašytojai 1924–1928 m. taip pat leido futuristinį žurnalą „Keturi Vėjai“.

Bruožai

Panašiai dinamišką gyvenimo pusę akcentavo impresionistai, tačiau jie nesprendė problemos, kaip perteikti judėjimą statiškoje tapyboje ir skulptūroje. Futuristų sprendimas buvo kiek naivokas: lekiantis šuoliais žirgas, anot jų, turi ne keturias, o dvidešimt kojų, kurios juda trikampiu. Jie tapė arklius, šunis, žmones su daugybe paeiliui arba spinduliu išdėstytų kojų. Dinamiką ir judėjimą reiškė erdvę skaidančiais, susikertančiais spinduliais, banguojančiais laukais. Garsą galima išreikšti bangų seka, spalvą – lūžtančio spektro ritmu. Bandydami perteikti judesį, futuristai sekė kinematografu; jų kūryba – tai veikiau plastiniai judesio simboliai negu pats judesys.
Paliepių kapinių koplyčia

Istorija

Koplyčia pastatyta 1931 m. Statyboms panaudoti akmenys, surinkti iš apylinkės laukų, jos rūsyje buvo įrengtas Petrauskų ir Gugių šeimų mauzoliejus. Koplyčios statytojas – Juozas Petrauskas (1883–1938), kilęs iš Užpalių valsčiaus, Linskio kaimo, po mirties koplyčioje ir palaidotas.
Pokaryje į koplyčios rūsį buvo patekę pašalinių asmenų, tačiau palaikai nebuvo liečiami. Sovietmečiu palaidojimų kriptos buvo prižiūrimos. Koplyčioje per Visus Šventuosius buvo aukojamos šv. Mišios, ateinama iš bažnyčios su procesija (ši tradicija nutrūko Atgimimo metais).
Sovietmečiu vietinės valdžios nurodymu, koplyčioje laidoti buvo uždrausta. Giminės nariai 1985 m. įėjimą į rūsį užpylė smėliu ir užbetonavo. Prieš tai jiems dar buvo leista koplyčioje palaidoti paskutinį giminės narį Romualdą Gugį, Petro sūnų, minėtais metais mirusį Kaune.

Architektūra

Statinys stilistinės architektūros, stačiakampio plano, be apsidės. Koplyčios ir rūsio sienos sudėtos iš lauko riedulių. Pastatas nutinkuotas, su kampinėmis granito plokštėmis. Dvišlaitis stogas uždengtas senomis molio čerpėmis ant buvusios skardinės dangos. Įėjimas į rūsį buvo įrengtas iš vidaus. Amžininkai prisimena rūsį buvus palyginti gilų – cinkuoti karstai buvo sudėti dviaukštėse mūrinėse nišose. Įrašas pastato frontone skelbia: „Čia ilsisi mūsų mintys ir sumanymai. Petrauskų ir Gugių šeimos. 1931 m.“
Koplyčios interjeras išlikęs autentiškas, išskyrus po 1990–ųjų pakeistą altoriaus kryžių bei dingusias meniškas votų paaukojimo lenteles, pasirašytas koplyčios fundatoriaus.
Dzeržinskio kalva

Dzeržinskio kalva (brus. Гара Дзяржынская, rus. гора Дзержинская) – aukščiausia Baltarusijos vieta. Iškilusi Baltarusijos kalvyne, Minsko aukštumoje, netoli Dzeržinsko miesto, prie Skirmuntavo kaimo. Aukštis 345 m. Seniau buvo žinoma kaip Sviataja Gara (Святая гара; „Šventasis kalnas“). 1956 m. pervadinta NKVD įkūrėjo Felikso Dzeržinskio garbei.
Kalbos sertifikatas

Kalbos sertifikatas – oficialus dokumentas, liudijantis apie kurios nors (paprastai užsienio) kalbos kompetencijos lygį. Kalbos sertifikatai yra reikalingi norint studijuoti užsienyje, kandidatuojant dėl stažuočių, finansavimo ir siekiant įrodyti atitinkamas žinias bei gebėjimus. Sertifikatus išduoda įvairios įstaigos bei institucijos. Egzaminuoja (pvz., testuoja) įgaliotos organizacijos, asmenys. Pavyzdžiui, kultūros institutai (Instituto Cervantes, British Council, Goethe-Institut etc.) arba licencijuotos įstaigos (kalbų mokyklos, centrai) 1 arba kelis kartus per metus (pvz., TestDaF – 9 kartus).

Sertifikatai, diplomai

Anglų kalba – British Council (International English Language Testing System) ir London Chamber of Commerce & Industry (Level LCCI I iki IV): egzaminai. Kiti sertifikatai – Cambridge Certificate in Advanced English ir Cambridge Certificate of Proficiency in English, Kembridžo universitetas (žr. ESOL egzaminas).
Ispanų kalba – Diplomas de Español como Lengua Extranjera.
Italų kalba – Certificato di conoscenza della lingua Italiana ir Certificazione di italiano come lingua straniera.
Japonų kalba – Japanese Language Proficiency Test.
Olandų kalba – valstybinis egzaminas Nederlands als tweede taal (svarbiausias kalbos sertifikatas, sąlyga įgyti pilietybę, studijuoti Nyderlanduose).
Portugalų kalba – Brasilijos CELPE-Bras kalbos testas.
Prancūzų kalba – DELF-DALF-Programm.
Vokiečių kalba – Zentrale Oberstufenprüfung, das Kleine Deutsche Sprachdiplom ir das Große Deutsche Sprachdiplom (išduoda Goethe-Institut), Test Deutsch als Fremdsprache (TestDaF), Deutsche Sprachprüfung für den Hochschulzugang, DSH (išduoda Vokietijos aukštosios mokyklos – vokiečių kaip užsienio kalbos mokymo, t. y. DaF, struktūriniai padaliniai) ir kt.
Kazimieras Pūras

Biografija

Baigęs Pasvalio gimnaziją, 1948–1953 m. Vilniaus universitete studijavo anglų kalbą ir literatūrą.
1953–1992 m. Lietuvos radijo ir televizijos reporteris, redaktorius, scenaristas, leidinio „Radijo laikraštis“ redaktorius, 1960–1968 m. vadovavo televizijos informacijos bei meninių laidų redakcijoms. 1968–1988 m. kūrybinio susivienijimo „Lietuvos telefilmas“ scenarijų redkolegijos vyriausias redaktorius. Sukūrė originalių radijo ir televizijos žurnalistikos bei dramaturgijos darbų – radijo pjesę „Laimingoji sala“ (past. 1963 m.), 1966–1969 m. – scenarijus „Literatūrinių herojų klubo“ ekranizacijoms, portretinėms apybraižoms apie S. Nėrį, V. Mykolaitį-Putiną, A. Miškinį, dokumentiniams filmams „Labas rytas“, „Kai žemė degė“, „Vilnius“ (su K. Musnicku) ir kt. Rašė radijo ir televizijos bei dramaturgijos klausimais. Išspausdino eilėraščių, apsakymų, apybraižų.
Žurnalistikos disciplinas dėstė Vilniaus universitete. Nuo 1990 m. leidiniuose „Respublika“, „Literatūra ir menas“, „Pozicija“, „Vakarinės naujienos“, „7 meno dienos“, „Apžvalga“, „Lithuanian Weekly“, „Lietuvos aidas“ paskelbė publikacijų politinio, visuomeninio, kultūrinio gyvenimo klausimais.
Iš anglų kalbos išvertė grožinės literatūros, mokslo populiarinimo knygų.
Nuo 1957 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos ir Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys.
Kurtuvėnų valsčius

Kurtuvėnų valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Kurtuvėnai.
Henrikas Adolfas Kebeikis

Biografija

1947–1951 m. mokėsi Kauno 36-oje pradinėje mokykloje, 1951–1958 m. Kauno 18-oje vidurinėje mokykloje. 1958−1963 m. studijavo Kauno politechnikos institute. Dviračių sporto meistras (1958 m.), Lietuvos čempionas (1958 m.), tarptautinių dviračių varžybų nugalėtojas, daugkartinis aukštųjų mokyklų čempionas (šuoliai slidėmis nuo tramplyno).
1961 m. Kauno autokelių eksploatavimo linijinės valdybos darbininkas, 1962 m. vietinių kelių kelio meistras. 1963–1966 m. Alytaus autokelių valdybos inžinierius, darbų vykdytojas. 1966–1967, 1977–1978 m. Alytaus 8-osios kelių statybos valdybos vyr. darbų vykdytojas. 1967–1974 m. Mažeikių autokelių valdybos viršininkas. 1974–1977 m. Alytaus tarpkolūkinės statybos organizacijos pirmininkas. 1978–1983 m. Vilkaviškio autokelių eksploatavimo linijinės valdybos viršininkas.
1983–1987 m. Organizacinio techninio kelių tiesimo tresto Kaune projekto vyr. inžinierius. 1987–1993 m. Kelių tiesimo darbų kokybės skyriaus viršininkas. 1993–1995 m. UAB „Kelių tiesimas“ Lietuvos aikštelės viršininkas. Nuo 1995 m. VĮ Transporto ir kelių tyrimo instituto Saugaus eismo grupės vadovas.
1965−1967 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, 1967−1974 m. Mažeikių miesto tarybos deputatas, 1967−1974 m. neetatinis miesto tarybos pirmininko pavaduotojas. 1974−1977 m. Alytaus raj. tarybos deputatas. Naujosios sąjungos (socialliberalai), Tautos pažangos partijos narys. 2000−2003 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Biudžeto ir finansų komiteto pirmininko pavaduotojas, AB „Kauno keliai“ valdybos pirmininkas. Nuo 1995 m. vasario mėn. Kauno grąžintinų namų gyventojų teisių gynimo komiteto pirmininkas. 2007 m. apdovanotas Santakos garbės ženklu.
Mokydamasis Kauno politechnikos institute pradėjo rinkti pašto ženklus. Pagrindinė tema − žmogaus skrydis į kosmosą. Dalyvavo parodose JAV, Kanadoje, Anglijoje, Ispanijoje ir kt., gavo virš 70 medalių. Lietuvos filatelistų sąjungos valdybos narys. 1996 m. suteiktas tarptautinis filatelisto vardas. Surinko vertingą istorinę medžiagą apie Lietuvos tiltus.
Žmona Tatjana (g. 1936). Vaikai: Šarūnas (g. 1969), Vytenė (g. 1972).