google/wiki40b huggingface dataset:
Julius Duršliokas

Biografija

Lankė Pašušvio pradžios mokyklą ir pas vietos vargonininką F. Brunių mokėsi muzikos. 1925–1926 m. lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus Kaune. 1927–1930 m. vargonininkavo Pociūnėliuose (Radviliškio raj.) ir Juozapavoje (Šiaulių raj.).
1930–1937 m. Kauno konservatorijoje pas O. Marini studijavo dainavimą, o pas Aleksandrą Kačanauską – fortepijoną. 1932 m. pakviestas dainuoti į vyrų vokalinį kvartetą „Linksmieji broliai“, kuriam vadovavo Jonas Byra, vėliau – Stepas Graužinis (akordeonu akompanavo A. Ločeris). Kvartetas dainavo Kauno radiofone ir koncertavo Lietuvos miestuose bei miesteliuose.
Nuo 1936 m. pradėjo dainuoti Valstybės teatre – dalyvavo Džakomo Pučini „Bohemos“ ir Džiuzepės Verdi „Aidos“ spektakliuose, už gerą pasirodymą buvo apdovanotas konservatorijos vadovybės pinigine premija. Baigęs konservatoriją, pašauktas atlikti karinę tarnybą. Tarnaudamas Kaune, suorganizavo vyrų kvartetą, kuriame dainavo kariai J. Duršliokas, Antanas Gimžauskas, P. Sližys ir S. Ratkevičius. Kvartetas daug koncertuodavo kariniuose daliniuose ir miesto visuomenei. 1940–1949 m. buvo Kauno operos ir muzikinio teatro solistas, daug koncertavo ir dalyvavo radiofono laidose.
1949–1951 m. – muzikos ir dainavimo mokytojas Kauno 14-ojoje ir 13-ojoje vidurinėse mokyklose, o 1951–1972 m. mokytojavo Kauno 8-ojoje vidurinėje mokykloje. Šiose mokyklose vadovavo vyresniųjų klasių moksleivių mišriajam ir merginų chorams, kuriuos parengė Kauno miesto ir respublikinėms dainų šventėms; apžiūrose ir konkursuose jie laimėdavo pirmąsias ir kitas prizines vietas, dažnai pasirodydavo koncertuose.
Be pedagoginio darbo, nuolat vadovavo Kauno miesto mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams bei solistams. 1949–1956 m. kūrybiškai dirbo su Lietuvos verslinės sąjungos Kauno klubo mišriuoju choru ir vokaliniais ansambliais. 1952 m. respublikinėje apžiūroje Vilniuje choras laimėjo pirmąją vietą. Su vyrų vokaliniu ansambliu koncertavo Baltarusijos miestuose.
1952–1972 m. vadovavo Kauno mėsos kombinato mišriajam chorui ir vokaliniams ansambliams. Choras pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė miesto chorų apžiūrose, dalyvavo dainų šventėse. Su vyrų vokaliniu ansambliu koncertavo Latvijoje ir Estijoje.
1952–1962 m. vadovavo Lietuvos veterinarijos akademijos vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams, koncertavo Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje; tuo metu tai buvo vienas iš geriausių ansamblių Kauno mieste.
1954–1972 m. kūrybiškai dirbo ir su Lietuvos žemės ūkio akademijos vokaliniais ansambliais. Vyrų vokalinis ansamblis tarprespublikiniame konkurse Rygoje laimėjo pirmąją vietą. Ansambliai dalyvaudavo radijo ir televizijos laidose.
1972 m. išėjęs į pensiją, dar kurį laiką mokytojavo Kauno 12-ojoje ir 21-ojoje vidurinėse mokyklose ir 19-ojoje profesinėje technikos mokykloje (1976–1979 m.), visur vadovavo moksleivių vokaliniams ansambliams. Pedagogas išugdė daug gerų dainininkų, kurių dalis tapo muzikais profesionalais. Sukūrė dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams, dirigavo Kauno miesto dainų šventėse.
Palangos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

1540 m. Karalienė Bona įsakė seniūnijos valstiečiams visokeriopai remti Palangos bažnyčią. 1579 m. minimas Palangos klebonas. 1590 m. bažnyčiai dovanotas Paliepgirių kaimas (patvirtinta 1597 m.). Iki 1597 m. pastatyta bažnyčia (vietoj protestantų atimtos), 1613 m. įkurta parapija, 1640 m. – altarija.
1767 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1804–1862 m. veikė parapinė mokykla. 1871 m. į Palangą grįžo kunigas Vladislovas Duseika, 1863 m. už ryšius su sukilėliais buvo ištremtas (mirė 1890 m. Palangoje).
1898–1907 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (Karlo Eduardo Strandmano projektas). Trečdalį statybos išlaidų sumokėjo grafas Tiškevičius, kitas – parapijiečiai, vadovaujami klebono Juozapo Šniukštos.
Manoma, kad ant Birutės kalno XVI a. buvo koplyčia. Žemaičių vyskupijos konsistorija, remdamasi Rusijos įstatymų sąvado straipsniu, kuriuo bažnyčių ir koplyčių atstatymui nereikalaujama valdžios leidimo, 1866 m. pradžioje nusiuntė Palangos klebonui Steponavičiui mūrinės koplyčios projektą ir įsakė ją pastatyti ant Birutės kalno. 1866 m. teismo sprendimu įsakyta nugriauti baigiamą įrengti koplyčią. Gyventojams užprotestavus, koplyčia išsaugota ir stovi iki šiol. Ilgametis Palangos klebonas Jonas Ilskis (1907–1985) po Antrojo pasaulinio karo suimtas ir ištremtas. Į Lietuvą grįžo 1956 m.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, kryžminio plano, vienabokštė. Šventoriaus tvora akmenų ir plytų mūro. Šventoriuje palaidotas Palangos klebonas monsinjoras Bronius Barauskas (1908–1985 m.), vyskupijos tribunolo narys, bei Palangos klebonas ir dekanas Juozapas Miklovas (1919–1991), visuomenės veikėjas, kunigas Kazimieras Prapuolenis (1858–1933 m.).
Tarptautinė ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacija

Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacija (EBPO) (angl. Organisation for Economic Co-operation and Development, OECD, pranc. Organisation de coopération et de développement économiques, OCDE) – 36 valstybes vienijanti tarptautinė organizacija, besivadovaujanti atstovaujamosios demokratijos ir laisvosios rinkos ekonominiais principais. EBPO valstybės narės tarpusavyje dalijasi patirtimi makroekonomikos, aplinkosaugos, švietimo, mokslo, technologijų, inovacijų srityse.

Istorija

Organizacijos ištakos siekia 1948 m., kai buvo įkurta Europos ekonominio bendradarbiavimo organizacija (OECC), vadovaujama Roberto Maržolino Maršalo plano vykdymui Europoje po antrojo pasaulinio karo. 1961 m. Tarptautinės ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos konvencija organizacija buvo reformuota į Tarptautinę ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizaciją, jos nariais galėjo tapti šalys už Europos ribų.
Audrius Žuta

Biografija

Treniravo Leonardas Lukavičius. Daugiausia laiko žaidė „Atlanto“ komandoje.
Lyduokių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Istorija

Mūrinę bažnyčią Lyduokiuose 1623 m. pastatė Henrikas Padlevskis. Prie jos įsteigta prieglauda. XVIII a. veikė parapinė mokykla. Po 1782 m. pristatytas priebažnytis. 1884 m. Lyduokių dvaro savininko, karo inžinieriaus Henriko Voinickio ir parapijos lėšomis bažnyčia padidinta, pristatyti 2 bokštai. Ją 1887 m. konsekravo vyskupas Mečislovas Paliulionis. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgadinta. Po karo suremontuota. Po karo Šv. Arkangelo Mykolo bareljefą ant stogo atstatė ilgametis bažnyčios zakristijonas Mykolas Vaskela su sūnumi Mykolu Vaskela.
1988 m. dekoruotas bažnyčios vidus. 1999 m. joje atidengtas ir pašventintas bareljefas šios parapijos klebonu dirbusiam Jonui Burneikai (1901–1956 m.). Šventoriuje 2000 m. pastatytas ąžuolinis kryžius (tautodailininkas Remigijus Rudokas) jubiliejiniams 2000-iesiems metams.

Vertybės

Bažnyčioje yra 4 dailės paminklai, įrašyti į kultūros vertybių registrą. Du iš jų yra molbertinės tapybos ir du – taikomosios dailės kūriniai. Vienas reikšmingiausių – molbertinės tapybos XVIII a. nežinomo dailininko paveikslas „Puota Emause“ (drobė, aliejus; 205,0 x 201,5 cm), XVIII a. antrosios pusės paveikslas „Marijos ėmimas į dangų“ (drobė, aliejus). Taikomosios dailės kūriniai: XIX a. pirmos pusės arnotas (šilkas, medvilnė, metalo siūlai; 106 x 62 cm) bei XVIII–XIX a. dalmatika (šilkas, medvilnė, metalo siūlai, siuvinėjimas; 108 x 106 cm) [10, 16, 18].
Bažnyčioje be įvairių dailės kūrinių yra ir įdomi relikvija – Dievo kančios simboliai (erškėčių vainikas, rykštė, nendrės, vinys), kuriuos 1893 m. pėsčiomis iš Jeruzalės parnešė Slabados kaimo gyventojas Antanas Juras.

Architektūra

Bažnyčia barokinė, stačiakampio plano, bazilikinė. Vidus 3 navų.
Altorius (3,16 x 1,68 cm), tapytas 1980 m. Autorius G. Sliesoraitis.
Žingsniai (Vokietija)

Žingsniai – kultūros žurnalas, ėjęs 1946–1948 m. Flensburge bei kitose Vakarų Vokietijos karo pabėgėlių stovyklose.

Istorija

Leido Lietuvių bendruomenė, A. Kasperavičius. Iš pradžių spausdintas rotatoriumi, vėliau spaustuvėje. Išėjo 15 numerių, daugiausia po 64 psl. Tiražas iki 1400 egz.
Redagavo Petras Būtėnas.
Jensas Finkas-Jensenas

Kūryba

Debiutavo kaip prozininkas 1975 m. birželio 6 d. dienraštyje Information pasirodžiusia novele Juni 1995 (1995-ųjų birželis), o kaip poetas – 1976 m. gegužės mėnesį žurnale Hvedekorn (nr. 76/1) išspausdintais 4 eilėraščiais. Pirmoji knyga – eilėraščių rinkinys Verden i et øje (Pasaulis akyje) – pasirodė 1981 m. spalio 19 d. Pirmoji prozos knyga – novelių rinkinys Bæsterne (Bestijos) – išėjo 1986 m. birželio 5 d., o 1994 m. pasirodė rašytojo knyga vaikams Jonas og konkylien (Jonas ir kriauklė).

Biografija

Jensas Fink-Jensenas 1976 m. baigė Herlufsholmo internatinės mokyklos kalbos liniją, tada atliko karinę tarnybą ir įgijo kariškio išsilavinimą Karališkosios sargybos mokykloje. Vėliau, 1986 m., jis baigė aukštąsias architektūros studijas Meno akademijos Architektūros mokykloje Kopenhagoje, o 1997 m. ten pat gavo multimedijos dizainerio specialybę.
Būdamas tuometinio vadinamojo devintojo dešimtmečio poetų būrelio narys, t. y. vienas iš tų, kurie būrėsi apie žurnalo Hvedekorn redaktorių Poulą Borumą, Jensas Fink-Jensenas 1980 m., be kitų, drauge su kolega poetu Michaeliu Strunge, suorganizavo savo kartos manifestą NÅ!!80 alternatyvios kultūros namuose Huset Kopenhagoje.
Jensas Fink-Jensenas drauge su klavišininku Larsu Christensenu ir saksofonistu Jensu Severinu rengia daugialypės terpės lyrikos vakarus įvairiose gimnazijose, festivaliuose – skaito poeziją, rodo savo skaidres ir atlieka kompozicijas su sintezatoriumi.
Menininkas taip pat yra surengęs keletą fotomeno parodų Sydens Skibe (Pietų laivai), Beijing Ansigt (Pekino veidas), poezijos ir fotomeno parodą OrdBilleder (ŽodžiaiVaizdai), taip pat garso ir skaidrių šou Øje på verden – om bøgernes råstof (Žvilgsnis į pasaulį – apie žaliavą knygoms).
1999 m. pasirodė poezijos rinktinės Nær afstanden (Netolies atstumo) vertimas į arabų kalbą (vertė Jamalis Džumasas]], išleido leidykla Alwah, Madridas), kiek anksčiau kai kurie šios rinktinės eilėraščiai pasirodė žurnale Al-Quds Al-Arabi (Londonas, 1996) ir leidinyje Nizwa (Omano sultonatas, 1999).
Dornodo aimakas

Istorija

Aimakas įkurtas 1941 metais, kaip Čoibalsanas, (pavadintas komunistų lyderių Korlogino Čoibalsano vardu). Sostinė buvo tuo metu pavadinta Bajan Tumenu ir tik vėliau pervadinta į Čoibalsaną. 1963 metais aimakas pervadintas į Dornodą.

Transportas

Iš Čoibalsano oro uosto, vyksta nuolatiniai skrydžiai į Ulan Batorą.
Petrikaičiai

Aplinkinės gyvenvietės

KRETINGA – 6 km
PetreikiaiRaguviškiai – 5 kmValėnai – 4 kmSkudžiaiSuktiniaiJokūbavas – 3 km
Aitutaki

Geografija

Atolo plotas 18,05 km², su Maunga Pu kalva virš jūros iškilęs 123 m. Supanti lagūna užima 50-74 km². Salą formuojantis barjerinis rifas yra maždaug lygiakraščio trikampio formos, kurio kraštinės ilgis 12 km. Jo pietinė pusė panirusi į vandenyną, rytinė – sudaryta iš grupės mažų salelių (tarp jų – Mangere, Akaiami ir Tekopua). Vakarinėje dalyje – turistų poilsio ir vandens pramogų vietos. Į šiaurę driekiasi derlingos žemės su auginamais tropiniais vaisiais ir daržovėmis. Dvi iš 15 Aitutaki salelių (motu) yra vulkaninės, kitos – koralinės kilmės.
Aitutaki padalinta į 8 administracinius rajonus ir 19 tapere (čiabuvių genčių žemės). Aštuoni kaimai: Amuri, Ureia, Arutanga, Reureu, Nikaupara, Vaipae, Tautu, Vaipeka.

Istorija

Salą atrado kapitonas Viljamas Blajus 1789 m., plaukęs burlaiviu „Bounty“. Aitutaki tarp Kuko salų pirmoji priėmė krikščionybę. 1942 m. saloje įsikūrė JAV ir Naujosios Zelandijos karo bazės.
Sigutė Valiuvienė

Biografija

1956 m. baigė Vilniaus dailės institutą. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba

Daugiausia kuria estampus ir knygų iliustracijas vaikystės ir motinystės temomis. Nuo 1956 m. dalyvauja nacionalinėse ir tarptautinėse parodose Baltijos šalyse, Italijoje, Čekoslovakijoje, Japonijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje. Apdovanota diplomais knygų meno parodose, grafikos tienalėse Taline.
Svarbesni kūriniai: linoraižinių ciklas „Motina ir vaikas“ (1966–1968 m.), „Šeima“ I, II, III (1968) „Sodauto“ I, II, III (1970 m.), litografijų ciklai „Žvejo vaikai“ ir „Vaikai ir miestas“ (1963 m.), freskos „Motinystė“ (1975 m.), „Lietuvos piliakalnių legendos“ (1984 m.) ir kt. Yra sukūrusi ekslibrisų.
Lietuvos verslo kolegija

Viešoji įstaiga Lietuvos verslo kolegija (LTVK) – Klaipėdoje esanti aukštoji neuniversitetinė mokykla, besiorientuojanti į Šiaurės ir Vakarų Lietuvos regionų poreikius.
Kolegija vykdo 7 neuniversitetines studijų programas: įstaigų ir įmonių administravimas, verslo vadyba, rekreacijos ir turizmo verslo vadyba, statybos verslo vadyba, ekonomika, programavimas kompiuteriams, prekybos vadyba. Kolegija yra įsijungusi į Verslo praktinio mokymo firmos Lietuvoje „Simulith“ centro tinklą. Bibliotekoje yra įdiegta „ALEPH“ informacine sistema ir optinis interneto ryšys.

Padaliniai

LTVK taip pat veikia Verslo informacinis centras, teikiantis konsultacijas ir vykdantis suaugusių profesinį mokymą, Nuotolinių studijų centras ir Informacinių technologijų centras (juose mokoma informacinių technologijų žinių ir įgūdžių). Projektų ir tarptautinių ryšių skyrius plėtoja bendradarbiavimą su kitomis institucijomis, dalyvauja įvairiuose projektuose. Karjeros centras užtikrina grįžtamąjį ryšį su Vakarų Lietuvos verslo kolegijos absolventais, siekiant geresnės studijų kokybės.
Solipsizmas

Solipsizmas yra ontologinė ir epistemologinė pozicija, teigianti, kad neįmanoma žinoti nieko tikro apie už savo proto ribų esančią visatą, todėl gali būti, kad išorinis pasaulis ir neegzistuoja. Solipsizmą galima trumpai nusakyti filosofine fraze „mano protas yra vienintelis dalykas, kurį tikrai žinau egzistuojant“.
Jis blogesnis už mane

Turinys

Leonardo ir Lučiano – geriausi draugai nuo vaikystės. Nors jie jau seniai suaugo, tačiau nuolatos leidžia laiką kartu ir krečia kvailystes, jau netinkančias jų amžiui. Jie kartu turi dirbtuves, kuriose remontuoja ir nuomoja senovinius automobilius. Kartą į juos kreipiasi pasiturintis ponas, norėdamas išsinuomoti limuziną savo dukters vestuvėms. Leonardo tam prieštarauja, tačiau Lučiano sutinka ir draugui tenka nusileisti. Nuvykęs paimti nuotakos (Džovanos), Leonardo ją įsimyli, sukelia avariją, po kurios jaunoji atsiduria ligoninėje, o vestuvės nutraukiamos.
Leonardo pradeda susitikinėti su Džovana, tačiau slepia tai nuo Lučiano. Sužinojęs šis visais įmanomais būdais pradeda stengtis sugriauti jų draugystę, kol ši nenuėjo per toli. Kai vis tik jiedu susituokia, bičiulis nusprendžia suvaidinti mirštąs...
Alfonsas Kondratas

Biografija

Mokėsi Marcinkonyse, 1949 m. baigė Vilniaus 1-ąją berniukų gimnaziją. 1949–1954 m. studijavo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete. 1954–1957 m. Maskvos Lomonosovo universiteto aspirantas.
1957–1960 m. Lietuvos geologijos valdybos vyr. hidrogeologas. 1959 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas. 1960–1963 m. LSSR MA Geologijos ir geografijos instituto Hidrogeologijos skyriaus vadovas. 1963–1968 m. Vilniaus universiteto Hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos katedros vedėjas, nuo 1965 m. docentas. 1968–1989 m. Geologijos instituto Požeminio vandens apsaugos laboratorijos vadovas, 1989–1995 m. vyr. mokslo darbuotojas. Nuo 1994 m. pensininkas.

Mokslinė veikla

Tyrė Lietuvos požeminius vandenis, jų apsaugą, urbanizuotų landšaftų požeminės hidrosferos užterštumą, žemės ūkio chemizacijos bei didelių gyvulininkystės kompleksų įtaką požeminio vandens taršai, medžiagų kitimo procesus dirvožemyje, aeracijos zonoje bei kitoje požeminėje hidrosferoje. Nagrinėjo vandens paplitimą, cheminę sudėtį, hidrocheminį zoniškumą, naftos paieškų hidrocheminius kriterijus Baltijos arteziniame baseine. Atliko požeminių vandenų rajonavimą. Sudarė kelis hidrogeologinius žemėlapius. Nuo 1979 m. Tarptautinės hidrogeologų asociacijos narys.
Trakų rajono savivaldybės herbas

Trakų rajono savivaldybės herbas arba Trakų žemės herbas – vienas iš Trakų rajono savivaldybės heraldikos atributų. Herbo raudoname lauke karys sidabriniais šarvais, dešinėje rankoje laikantis sidabrinę ietį su auksiniu ietigaliu, o kaire ranka atsirėmęs į raudoną skydą su auksiniais Gediminaičių stulpais.

Istorija

Trakų žemės herbas išsirutuliojo iš Trakų kunigaikščių antspaudų. Jau XIV a. viduryje Kęstučio ir jo sūnaus Vytauto antspauduose vaizduojama šarvuoto kario figūra. Istorinis Trakų žemės herbas vienas seniausių ir gražiausių Lietuvos teritorinių simbolių. Atsiradęs Trakų kunigaikščio Kęstučio antspauduose XIV a. jis išliko iki 1795 m. t. y. net keturis šimtmečius. Siekiant jį išsaugoti kaip istorinę relikviją nutarta Trakų istorinį herbą palikti Trakų rajono savivaldybei, kuri yra vienintelė tikroji senosios heraldikos paveldėtoja.
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1998 m. vasario 5 dekretu Nr. 1511.
Malūnėlis

Istorija

Vaikų tautinių šokių kolektyvas. 1951m. choreografė Genovaitė Montvilaitė subūrė tautinių šokių ratelį, kuris buvo vienas iš nedaugelio Kauno mieste. Tai buvo nedidelis tautinio meno ugdymo židinys tuometiniu sudėtingu pokario laikotarpiu. 1976m. kolektyvui pradėjo vadovauti choreografė Birutė Brazdžiūtė. Jai vadovaujant šokių ratelis išaugo į vaikų tautinių šokių ansamblį, jungiantį apie du šimtus dalyvių: šešias skirtingo amžiaus šokėjų grupes, liaudies instrumentų orkestrą ir kaimišką kapelą. Dalyvių amžius nuo 4 iki 18 metų.
Ansamblis tituluojamas vienu geriausiu Lietuvos vaikų šokių kolektyvu. Kolektyvo repertuaras itin platus, įvairus ir nuotaikingas. Pasipuošęs lietuviškais tautiniais kostiumais kolektyvas daug koncertuoja Kaune ir kitose Lietuvos vietose, dalyvauja respublikiniuose renginiuose ir konkursuose bei įvairiuose festivaliuose užsienio šalyse: Latvijoje, Švedijoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Turkijoje, Brazilijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Vengrijoje, Ukrainoje, Kroatijoje, Bulgarijoje. 2000 m. kolektyvas respublikiniame vaikų tautinių šokių konkurse "Aguonėlė" buvo pripažintas profesionaliausiu vaikų tautinių šokių ansambliu visoje respublikoje, 2004 m. "Malūnėlis" tame pačiame konkurse pelnė laureato vardą. 2001 m. kolektyvas apdovanotas "Aukso paukštės" prizu kaip geriausias vaikų tautinių šokių kolektyvas šalyje bei už nuopelnus Lietuvos liaudies menui.
Dabar jau profesionalaus vaikų kolektyvo meno vadove ir baletmeistere ketvirtą dešimtį dirba Birutė Brazdžiūtė. Groti originaliais liaudiškais ir klasikiniais muzikos instrumentais vaikus moko: Zita Labutienė, Danutė Šimakauskaitė, Vincentas Kurša, Audronė Ravkienė ir Alfonsas Ūsas. Koncertmeisterė - Zita Dirgėlienė.
Seklyčia

Seklyčia, taip pat svetlyčia   – gerasis valstiečių trobos galas, tarnaujantis kaip svečių kambarys, svetainė: seklyčiose vaišinami svečiai, o vasaros metu ir miegama. Čia buvo švenčiamos vestuvės, krikštynos, šarvojami mirusieji. 
Iki XXI a. pr. seklyčių daugiausia išliko Aukštaitijos gatvinių kaimų ir vienkiemių gyvenamuosiuose namuose. Jos čia dar vadintos pirkaite, mene, šiaurės Užnemunėje stubele, Žemaitijoje – gerąja troba. 
Didesnes seklyčias galėjo sudaryti ir du kambariai. Seklyčioje stovėdavo keturkampis stalas, dengtas raštuota staltiese. Prie jo pagal sienas išdėstyti mediniai drožinėti suolai (dažnai su atlošu, kartais su ranktūriais), taip pat – kėdės. Seklyčioje dar būdavo lova su nėriniuotomis pagalvėmis svečiui, spinta geresniems ir išeiginiams drabužiams, komoda arba skrynia smulkesniems drabužiams ir audiniams. Senosios seklyčios dažniausiai nebuvo šildomos, XX a. pradžioje jose imta statyti krosnis. 
Šiais laikais seklyčia gali būti pavadinamas pastatas ar atskira patalpa, skirta laisvalaikiui, poilsiui, vietos bendruomenių veiklai, tradicinių patiekalų užeigai, svečių namams ir pan.

Etimologija

Seklyčios sąvoka yra slaviškos kilmės: brus. cвятлiцa, lenk. świetlica.
2017 m. Pietų Korėjos prezidento rinkimai

Kandidatai

Iš viso kandidatais užsiregistravo 15 asmenų, tačiau du iš jų vėliau atsiėmė savo kandidatūrą. Tarp kandidatų stipriausias pozicijas užėmė: Mun Džėinas, Hong Džunpjo, An Čolsu, Ju Songminas, Sim Sangdžong.
Samuel Mendelsohn

Biografija

Gimė 1850 m. kovo 31 d. Šilalėje. Mokėsi rabinų mokykloje Vilniuje, vėliau Berlyne ir Filadelfijoje. 1873-1876 m. buvo Norfolko miesto rabinas. Nuo 1876 m. iki savo mirties 1922 m. buvo Vilmingtono miesto rabinu. 1879 m. susituokė su žymaus Talmudo mokytojo Marcus Jastrow dukra Esther Jastrow. 1883 m. tapo teisės studijų daktaru Šiaurės Karolinos universitete. 1901-1906 m. prisidėjo kuriant Žydų enciklopediją. Rašė straipsnius į įvairius laikraščius ir žurnalus: Ha-Ẓofeh, the Jewish Messenger, Jewish Record, South Atlantic Magazine, American Israelite ir Revue des Études Juives. 1891 m. išleido knygą apie senovės hebrajų kriminalinės teisės išprusimą - The Criminal Jurisprudence of the Ancient Hebrews.
Eugenijus Mazeliauskas

Eugenijus Mazeliauskas (g. 1940 m. birželio 20 d. Tauragėje) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

1958–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. P. Sližys). 1960–1965 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė V. Ūselis).
Studijuodamas vadovavo Vilniaus melioracijos statybos valdybos mišriajam chorui, 1963–1965 m. buvo Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos mišriojo choro „Elektronika" chormeisteris, 1964–1968 m. vadovavo Buivydiškių žemės ūkio moksleivių ir darbuotojų mišriesiems chorams bei kaimo kapelai.
Nuo 1969 m. Vilniaus valstybinio universiteto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas, nuo 1979 m. vyr. dėstytojas. 1969–1975 m. šio universiteto studentų mišriojo choro chormeisteris, 1975–1976 m. meno vadovas ir dirigentas. 1976 m. universitete suorganizavo studentų vyrų chorą (100 dalyvių), iki 1989 m. buvo jo meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, Baltijos respublikų studentų dainų šventėms„Gaudeamus-VIII“ Rygoje (1981), „Gaudeamus-IX“ Taline (1984), „Gaudeamus-X“ Vilniuje (1988). Studentai prizinių vietų laimėjo Vilniaus miesto chorų apžiūrose ir respublikinių dainų švenčių konkursuose, dalyvavo televizijos laidose, koncertavo Vokietijoje. E. Mazeliauskas suorganizavo ir 1971–1973 m. vadovavo universiteto studentų kaimo kapelai, su kuria nemažai koncertavo. Kaip natografas daug muzikos kūrinių parengė spaudai, kurį laiką dirbo „Muzikos" leidykloje. Žmona Alma Mazeliauskienė ir duktė Lina Mazeliauskaitė irgi muzikės.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Velingtono kepsnys

Velingtono kepsnys (angl. Beef Wellington) – jautienos nugarinės išpjova, padengta paštetu, faršu arba maltais grybais, įvyniota į plonai supjaustytą itališką džiovintą kiaulienos kumpį 
prosciutto bei tešlą ir kepta orkaitėje. Paprastai kepama tiek, kad jautiena viduje dar būtų rausva.
Velingtono kepsnys yra prabangos patiekalas dėl savo sudėtinių dalių, visų pirma – jautienos nugarinės išpjovos, brangiausios jautienos rūšies.
Patiekalas pavadintas pagal Arthur Wellesley, pirmąjį Velingtono hercogą, tačiau aiškių ryšių su šia istorine asmenybe neturi ir pavadinimo kilmė žinoma nėra. Velingtono laikų, XIX a. šaltiniai tokio patiekalo nemini. Pirmieji žinomi panašūs pavadinimai yra 1899 m. keleivinių laivų Hamburgas – Amerika meniu egzistavęs patiekalas „Filet de Boaeuf a la Wellington“ bei 1903 m. laikraštyje Los Angeles Times aprašyta „Jautienos filė a la Wellington“.
Avilesas

Istorija

Avilesas žinomas nuo 905 m. Pavadinimas kilo nuo romėnų valdytojo Abiliuso. Viduramžiais tapo svarbiu uostu.
Rusiškoji partija

3.Žc3

Jei baltieji gina užpultą karaliaus pėstininką ėjimu 3. Žc3, juodieji dažnai perveda šį debiutą į keturių žirgų debiutą ėjimu 3…Žc6 arba žaidžia Petrovo trijų žirgų partiją, eidami 3… Rb4.

3. Rc4

Kita galimybė yra 3. Rc4 Žxe4 4. Žc3 (Bodeno-Kieserickio gambitas). Juodieji gali priimti gambitą žaisdami 4…Žxc3 5. dxc3 f6. Vėliau juodieji dažnai daro ėjimą trumpąją rokiruotę. Kiek agresyvesnis ėjimas – 6.Žh4 ruošiant greitą puolimą prieš juodųjų karalių.

3. d4

Viljamas Šteinicas propagavo ėjimą 3. d4. Po 3… ed 4. e5 (4. Rc4 perveda į rikio debiutą) tęsiama 4…Žxe4 5. Vxd4 d5 6. ed Žxd6 7. Žc3 Žc6 8. Žf4 ir žaidimas lygus. Po kito nukirtimo 3…Žxe4 4. Rd3 d5 5.Žxe5, dažniausi atsakymai 5…Žd7 arba 5…Rd6 suteikia apylygius šansus.