Vakarų Sibiras

Priešistorė

Vakarų Sibire ankstyviausieji gyventojai apsigyveno paleolito laikotarpiu, nors jo apgyvendinimas vyko lėčiau, nei Rytų Sibire ar Rusijos Tolimuosiuose Rytuose. Tai lėmė palyginti ilgai užsilaikę ledynai, dengę didžiąją dalį paviršiaus, kurie atsitraukdami ir suformavo milžiniškas lygumas. Šis atsitraukimas įvyko apie IX tūkst. pr. m. e., kuomet prasidėjo mezolitas ir Vakarų Sibiro apgyvendinimas. Manoma, kad jau šie pirmieji autochtonai buvo tiesioginiai ugrų ir samodų tautų protėviai. Mezolito gyventojai vertėsi žvejyba gausiose upių pakrantėse ir daugumą dirbinių gamino iš kaulo ir medžio. Beveik neaptinkama akmens dirbinių, kadangi akmens visame regione labai trūko.
Apie VI tūkst. pr. m. e. prasidėjus neolitui, Vakarų Sibire susiformavo ankstyvosios neolitinės kultūros: Ajato kultūra (Viduriniame Urale), Rytų Uralo kultūra (Tobolo baseine), Irtyšiaus vidurupio kultūra (Irtyšiaus baseine) ir Aukštutinės Obės kultūra (dar ryčiau). Šių kultūrų atstovai jau naudojo lanką, paliko piešinius olose, gamino ankstyvąją keramiką.
Bronzos amžius regione labai pavėlavo (tik III tūkst. pr. m. e. II pusėje) ir paplito tik labai nedidelėje dalyje. Tai nulėmė negausūs vietiniai vario ištekliai regione. Varis buvo atgabenamas iš Uralo kalnų vakaruose ir Altajaus pietryčiuose. Todėl būtent pietrytinėje ir pietvakarinėje regiono dalyse susiformavo bronzos amžiaus kultūros: Krotovo ir Samusio. Sulig bronzos amžiumi Vakarų Sibire išrastos rogės ir slidės, kurios pagerino žmonių buitį. Pietinėje regiono dalyje plito gyvulininkystė. II tūkst. pr. m. e. visą pietinę regiono dalį apėmė Andronovo kultūra.
Apie V a. pr. m. e. prasidėjęs geležies amžius greitai paplito visame regione, iki šiauriausių teritorijų. Jo metu atskirose teritorijose susiformavo atskiros geležies amžiaus kultūros: Sargato ir Gorochovo (miškastepėse), Hamajuno (Užuralėje), Podčevašo (Tobolo baseine), Ust-Polujaus (Obės žemupyje) ir kt. Jų atstovai jau gyveno sėsliai. Šiaurinės Ust-Polujaus kultūros gyventojai vertėsi šiaurės elnio medžiokle. Pietinių kultūrų atstovai augino gyvulius (daugiausia arklius), vertėsi žemdirbyste. Atsirado gentiniai susivienijimai, socialinė nelygybė.

Didysis tautų kraustymasis (V–XI a.)

Pradedant V a. Vakarų Sibirą ėmė stipriai veikti tiurkų gentys, plitusios po Eurazijos stepę į pietus nuo regiono. Vieni pirmųjų bandę kontroliuoti šį regioną buvo šiongnu, išplėtę savo hegemoniją pietinėse Vakarų Sibiro srityse dar II a. pr. m. e. Kazachų stepėje hegemoniją įgyjant kangdžu, vakarų tiurkams, kimakams, kipčiakams, jų hegemonija neretai siekdavo Irtyšiaus, Tobolo ir Obės baseinus šiaurėje. Tai skatino krašto tiurkizaciją. Archeologiniai duomenys pietiniame Vakarų Sibiro areale rodo stiprią kultūrinę įtaką iš Eurazijos stepės, kuri, tiesa, buvo sparčiai asimiliuota vietos kultūros. Tačiau tiurkai atnešė nomadiškas tradicijas, stepėje paplitusį meno stilių.
Vietos ugrų tarpe ėmė skirtis atskiros kalbinės grupės. Šiauriniame areale konsolidavosi selkupų (Tazo baseine) ir nencų (Obės žemupyje), juratų, piečiau – chantų (ostiakų), mansių (vogulų) etninės grupės. Dalis pietinių regiono gyventojų, vadinamieji madjarai, migravę į Eurazijos stepę, įsitraukė į Didįjį tautų kraustymąsi ir stumiami tiurkų genčių apie X a. pasiekė Europą. Jie tapo vengrų protėviais.

Prijungimas prie Rusijos

XIV a. pabaigoje interesus Vakarų Sibire ėmė reikšti Maskvos didžioji kunigaikštystė, kuri nusistovėjusius ryšius su Jugra paveldėjo iš Naugardo. 1465 m. Jugroje apsilankė Vasilijus Skriaba, 1783 m. surengta karinė ekspedicija, vadovaujama Fiodoro Kurbskio. Jos metu maskviečiai susidūrė su mansių ir chantų pasipriešinimu, tačiau nelaisvėn paėmė ugrų kunigaikščius. Jau kitais metais pasiuntiniai iš Jugros Maskvoje prisiekė mokėti duoklę (jasaką), ir nuo tada Maskvos didieji kunigaikščiai ėmė tituluotis ir Jugros kunigaikščiais. Po pakartotų 1499–1500 m. karo žygių Jugra imama vis labiau įtraukti į centralizuotą Maskvos valstybę.
Tokiu būdu Maskva perėmė kontrolę šiauriniame Vakarų Sibiro areale, tačiau pietinė regiono dalis ir toliau liko Sibiro chanato valdžioje. Chanatas, tiesa, palaikė draugiškus, o kai kuriais atvejais net duoklinius santykius su Maskva. XVI a. viduryje Ivanui IV užėmus Kazanės chanatą, Maskvos prestižas dar labiau išaugo, ir Sibiro chanai oficialiai ėmė mokėti duoklę Maskvai. Tačiau apie 1557 m. chanate įvykus perversmui, valdžią paėmė Maskvai nedraugiškas chanas Kučiumas, kuris, su Bucharos chanato pagalba tapo stipriu valdovu ir ėmė rinkti duoklę beveik visame Vakarų Sibire, iki pat Arkties vandenyno šiaurėje. 1572 m. jis nutraukė santykius su Maskva, o ši, įsitraukusi į karus Livonijoje, nesugebėjo tinkamai sureaguoti.
1581 m. didikų Stroganovų iniciatyva į Sibirą buvo išsiųsta kazokų armija, vadovaujama Jermako. Ji sumušė chano armiją, taip pat surengė karinius žygius į stipriausias krašto kunigaikštystes. Šis žygis galutinai įtvirtino Rusijos pozicijas Vakarų Sibire. Nors kai kurios pusiau nepriklausomos chantų ir mansių kunigaikštystės liko egzistuoti kaip Maskvos duoklininkės, dauguma jų buvo panaikintos jau XVI a. pabaigoje, o paskutinės – XVII a. 5-ąjį dešimtmetį.