google/wiki40b huggingface dataset:
Takeo Fukuda

Biografija

Fukuda gimė 1905 metais Gunmos prefektūroje. Mokėsi Tokijo imperatoriškajame universitete (dabartinis Tokijo universitetas). Po karo dirbo Finansų ministerijoje. Nuo 1952 m. buvo nuolat išrenkamas į Atstovų rūmus, užėmė aukštas pareigas Liberalų demokratų partijoje. 1959 m. tapo žemės ūkio ministru, vėliau – finansų ministru ir užsienio reikalų ministru.
Po to, kai ministras pirmininkas Eisaku Sato paliko postą, Fukuda buvo pagrindinis Kakuei Tanakos varžovas. Po dvejus metus trukusių nesutarimų partijos viduje, Fukuda 1976 m. pabaigoje galiausiai laimėjo partijos prezidento rinkimus ir buvo paskirtas šalies ministru pirmininku.
Vidaus politikoje Fukuda nevykdė jokių žymesnių permainų, o užsienio politikoje siekė užmegzti glaudesnius ekonominius ir politinius santykius su Pietryčių Azijos šalimis. Ši pozicija vėliau įgavo Fukudos doktrinos vardą.
1978 m. pralaimėjęs partijos vadovo rinkimus, Fukuda buvo priverstas palikti ministro pirmininko postą. Politinę karjerą tęsė iki 1990 metų kaip parlamento narys.
Fukudos sūnus Yasuo Fukuda vėliau taip pat tapo Japonijos ministru pirmininku.
Fesano ir Gadameso pašto ir pašto ženklų istorija

Fesano ir Gadameso pašto ir pašto ženklų istorijos išskirtinis periodas yra 1943–1951 m. Prancūzijos okupacija. Iki 1948 m. ši karinė teritorija vadinosi „Fesanas-Gadamesas“ su centru Sebu, o iki 1951 m. buvo padalintas į dvi atskiras karinės teritorijas – „Fesanas“ ir „Gadamesas“. Libijai iškovojus nepriklausomybę ši teritorija tapo Libijos Jungtinės karalystės Fesano-Gadameso provincija. Visą okupacijos laikotarpį buvo vykdoma pašto ženklų emisija.

Fesanas

Prancūzų armija Fesaną užėmė 1943 m. ir iki 1946 m. apyvartoje buvo naudojami Alžyro pašto ženklai.

Gadamesas

Gadamesas pirmuosius savo pašto ženklus išleido 1949 m.
Šaulių žvaigždės medalis

Šaulių žvaigždės medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, skiriamas pagerbti Lietuvos šaulių sąjungos nariams, kitiems Lietuvos bei užsienio valstybių piliečiams už ypatingus nuopelnus Šaulių sąjungai ir Lietuvai.

Istorija

Įsteigtas 1939 m., artėjant Šaulių sąjungos dvidešimtmečiui. Šaulių žvaigždės medalio projektą sukūrė skulptorius Petras Rimša. Medalis buvo gaminamas Šveicarijos firmoje „Huguenin Frères de Le Locle“. 1939 m. medaliu apdovanoti 2083 asmenys. Medalio pažymėjimus pasirašė Krašto apsaugos ministras brigados generolas Stasys Raštikis ir Šaulių sąjungos vadas pulkininkas Pranas Saladžius.

Aprašymas

Šaulių žvaigždės medalis – bronzinis, apvalus, su briauna. Priekinėje medalio pusėje – skydas su Vyčio kryžiumi, virš jo – Šaulių žvaigždės ordino miniatiūra, po skydu – pelėda su knyga. Už skydo – sukryžiuoti šautuvai ąžuolo lapų vainiko fone. Medalio reversas aprėmintas lapų vainiku, viršuje ant suringuotos juostos Šaulių sąjungos jubiliejaus metai „1919-1939“, fone – Lietuvos kaimo vaizdelis su kryžiastulpiais, virš jo užrašas „DIRBK IR BUDĖK LIETUVOS GARBEI“.
Juosta – žalio muaro, 32 mm pločio, su dviem 4 mm baltomis juostelėmis kraštuose..
Akredityvas

Akredityvas (angl. letter of credit) – tai banko ir kliento tarpusavio sutartis, kuria bankas įsipareigoja pardavėjui perduoti nustatytą pinigų sumą pastarajam pateikus dokumentus, reikalaujamus akredityvo sąlygomis ir visiškai jas atitinkančius. Tarptautiniuose atsiskaitymuose taikoma įsipareigojimų įvykdymo užtikrinimo forma. Pirkėjui bankas dokumentu užtikrina prekių pardavėjui, kad pirkėjas laiku atsiskaitys už pateiktas prekes. Paprastai bankas iš pirkėjo reikalauja sąskaitoje turėti tam tikrą kiekį lėšų, kuris būtinas, kad atsiskaitymas būtų įvykdytas.

Taikymas

Akredityvas taikomas, kai šalys nepažįsta viena kitos arba kai abejojama kliento mokumu. Prekių ar paslaugų pirkėjo (pareiškėjo) prašymu bankas išleidžia dokumentą, kuriuo įsipareigoja sumokėti už išsiųstas prekes, atliktus darbus arba suteiktas paslaugas pardavėjui (akredityvo gavėjui), kai pastarasis pateikia bankui sąlygas ir terminus atitinkančius dokumentus.

Rūšys

Akredityvas dažnai naudojamas eksportuojant bei importuojant prekes (logistikoje). Todėl pagal pobūdį gali būti eksporto arba importo. Akredityvas negali būti pakeistas ar panaikintas be banko emitento, tvirtinančio banko (jei toks yra) ir lėšų gavėjo sutikimo.
Literatūroje akredityvas dar vadinamas dokumentiniu akredityvu.
Ornithurae

Klasifikacija

Pirmą kartą šį pavadinimą pavartojo Ernst Haeckel 1866 m. ir į šią grupę įtraukė visus „tikruosius paukščius“ su „visiems paukščiams būdinga uodegos morfologija“. Tai išskyrė kladą nuo archeopterikso, kurį jis įtraukė į poklasį, vadinamą Sauriurae. Šiuolaikiniai paukščiai turi trumpą, sujungtą antuodegį su uodega, tuo tarpu archeopteriksas turi ilgą uodegą būdingą neskaraidantiems plėšriesiems dinozaurams.
Jacques Gauthier pakeitė Ornithurae į kladą, suteikdamas jai tokį apibrėžimą: „egzistuojantys paukščiai ir visas kitas taksonas, toks kaip Ichthyornis ir Hesperornithes, kuris yra artimesnis paukščiams nei archeopteriksui“. Vėliau jis ir Kevin de Queiroz iš naujo apibrėžė ją kaip apomorfiniais požymiais pagrįstą kladą, artimesnę Ernst Haeckel apibrėžimui, įskaitant pirmuosius Avemetatarsalia su „paukščių uodega“ homologiškus andiniam kondorui (Vultur gryphus) ir visiems jo palikuonims. Jie apibūdino „paukščių uodegą“ kaip uodegą, kuri yra trumpesnė už šlaunikaulį, su norago formos antuodegiu, sudaryta iš mažiau kaip aštuonių uodegos slankstelių. Į Ornithurae jie įtraukė paukščius (Aves), Ichthyornis, Hesperornithes ir Apsaravis.
1892 m. ir 1893 m. Hans Friedrich Gadow siūlė Neornithes pakeisti į Ornithurae, todėl J. Gauthier ir K. de Queiroz mano, kad Neornithes yra Ornithurae sinonimas. Tačiau daugelis kitų mokslininkų Neornithes priskiria tik šiuolaikinius paukščius.
Pagrandukas

Pagrandukas – žurnalas apie moterį ir jos namus, leistas 1992–1995 m. Vilniuje.

Istorija

Iki 1992 m. ėjo kaip žurnalo „Moteris“ priedas. Spausdino praktiškus patarimus moterims, šeimai. Leido UAB „Pagrandukas“ 4 kartus per metus. Tiražas 1992 m. – 110 400 egz., 1995 m. – 34 200 egz. Nuo 1995 m. tokiu pavadinimu leistas žurnalo „Moteris“ vidinis priedas.
Pašilaičiai

Istorija

Pašilaičiai – buvęs kaimas netoli Vilniaus. Istoriniuose šaltiniuose minimas nuo XVIII a. XIX a. pabaigoje čia gyveno 89 gyventojai, 1953 m. – virš 200. Tarybiniais laikais įėjo į Avižienių apylinkę. Plečiantis miestui, 1987 m. pastatytas mikrorajonas, pavadintas tuo pačiu vardu. Projekto autorius – architektas K. Balėnas. Rajoną sudaro kelios pagrindinės gatvės – Žemynos, Medeinos, Gabijos ir Pašilaičių. Gatvių planas sudaro 3 žiedus, kurių viduryje – ramios, automobilių nepasiekiamos pėsčiųjų erdvės.
Pašilaičių vieta kalvota, namai pastatyti netankiai, daug žalumos. Vietomis išlikusi buvusio seno kelio medžių alėja, senųjų kaimo sodybų sodų medžiai. Pašilaičiuose veikia kelios parduotuvės, kavinės, paštas. Rajono viduryje 1987 m. pastatytas tam laikui labai modernus pagrindinis prekybos centras „Pašilaičiai“ (architektas St. Garuckas). Rytinėje Laisvės prospekto pusėje įsikūrusios komercinės įmonės. Pašilaičiuose yra dvi lietuvių mokyklos – Žemynos progimazija, Gabijos gimnazija, pradinė Medeinos mokykla ir A. Puškino vidurinė mokykla, penki vaikų darželiai. Šiuo metu rajonas sparčiai plečiasi Ukmergės kryptimi. 2006 m. Pašilaičiai, kartu su Verkiais, buvo išrinkti švariausia Vilniaus miesto seniūnija.

Susisiekimas

Susisiekimas su kitomis Vilniaus miesto dalimis labai geras – kursuoja 5 troleibusai, 5 paprasti bei 2 greitieji autobusų maršrutai. Iš Pašilaičių galima tiesiogiai nuvykti į Santariškes, Jeruzalę, Žvėryną, Antakalnį, Šnipiškes, Žirmūnus, Zujūnus, Lazdynus, Karoliniškes, Naujamiestį, Šeškinę, Viršuliškes, Žemuosius Panerius bei stotį.
Pagrindinės stotelės: Pašilaičių žiedas, Skalvių žiedas, Medeinos st., Jurgio Baltrušaičio st., Deivių st., Žemynos st., Vilniaus rajono poliklinika.
Juozas Šiaučiūnas

Biografija

1926 m. baigė mokytojų kursus. Iki 1928 m. mokytojavo Giedraičių valsčiaus Zanėnų pradžios mokykloje. 1928–1941 m. Kernavės pradžios mokyklos, (dab. Juozo Šiaučiūno pradinė mokykla) vedėjas.
Kernavėje įkūrė muziejų. Eksponatus rinko mokytojas ir mokiniai. 1930 m. gruodžio mėn. mokyklos patalpose buvo atidarytas kraštotyros muziejus (dabar Valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas).
J. Šiaučiūnas išrūpino, kad Kernavėje būtų įsteigta pašto agentūra, vaikų darželis, meteorologijos stotis, įsteigė suaugusiųjų kursus, kuriuose sulenkėję kernaviškiai mokėsi lietuvių kalbos ir įvairių amatų, organizavo įspūdingus susitikimus su įžymiais žmonėmis, rengė vaidinimus, skaitė paskaitas, kėlė krašto kultūrą.
1941 m. birželio 14 d. su žmona Teodora ir dviem mažamečiais vaikais – sūnumi Juozapu Eugenijum ir dukra Emilija Pajauta ištremti iš Lietuvos. Ištremtas į Rešiotus Krasnojarsko krašte žuvo taigoje. Žmona ir vaikai, ištremti į Altajaus kraštą, vėliau grįžo į Lietuvą.
Juozo Šiaučiūno šeima perdavė Kernavės archeologijos ir istorijos muziejui jo laiškų, rašytų ant beržo tošies iš tremties Sibire, kolekciją.
Likimo valsas (serialas)

Likimo valsas – 2001 m. LRT užsakymu studijoje „Arteta“ sukurtas TV serialas. Melodrama. 158 serijos.

Siužetas

Kristina artimai bendrauja su keliais vyrais, negalėdama apsispręsti, kuris jai svarbiausias. Širdyje ji vis dar myli Eriką, kuris sėdi kalėjime, nes prisiėmęs kaltę už savo draugus bando pradėti gyvenimą iš naujo.
Jindržichūv Hradecas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1220 m. Manoma, kad tai buvo slavų gyvenvietė. XIII a. pradžioje pastatyta gotikinė pilis (XVI a. perstatyta pagal renesanso stilių). Jindržichūv Hradecas po Trisdešimtmečio karo buvo antras pagal dydį Bohemijos karalystėje.
Mariskal Estigaribija

Karinė bazė

Estigaribijoje įsikūrusi JAV-Paragvajaus karinė oro bazė. Personalą sudaro ~10-20 karių. Pakilimo tako ilgis 3,8 km, plotis 40 m. Bazė įrengta valdant Alfredo Stroessner. Pasak stebėtojų, Estigaribijos bazės paskirtis stebėti Gvaranių baseiną ir Boliviją, ir reikalui esant būti atramos tašku galimoms karinėms operacijoms.
Naujoji spaktyva

Naujoji spaktyva – mėnesinis satyros žurnalas, ėjęs 1938–1939 m. Kaune.

Istorija

Leido M. Ugianskis. Spausdino E. Norkienės ir P. Stikliaus spaustuvė bei Vilniaus spaustuvė Kaune. Išėjo 14 numerių.
Redagavo Simas Miglinas, J. N. Narbutas.
Kalima

Kur yra paminėta Korane?

Pirmoji kalimos dalis (t. y. لا إله إلاَّ الله) Korane yra sūroje Muhammad (47-oji sūra), 19-tame ajate (eilutėje).
Antroji dalis (t. y. محمد رسول الله) yra sūroje Al-Fath (48-oji sūra), 29-tame ajate (eilutėje).
Biliūnai (Radviliškis)

Istorija

1982 m. prie kaimo prijungti Dauderiai, bet 1990 m. LR AT nutarimu vėl atskirti.
Emakimono

Emakimono (jap. 絵巻物 = emaki-mono 'išvyniojamas paveikslas', supaprastintai 絵巻 = emaki) – horizontalus popieriaus ar šilko ritinys, užklijuotas ant pagrindo, kurio kraštai sutvirtinti brokato audiniu, su dviem mediniais voleliais galuose. Tokiais ritiniais buvo iliustruojami romanai, istorijos, budistų sūtros, paprastai vaizdus derinant su tekstu. Pamažu išvyniojami paveikslai, vaizduojantys kurio nors įvykio eigą, buvo populiarūs Japonijoje nuo XI a. iki XVI a. Ant emakimono ritinių buvo piešiama, tapoma ar štampuojama. Šiuose kūriniuose vaizduojamos batalinės, romantinės, religinės temos, įpinami antgamtinio pasaulio ir liaudiniai siužetai.
Ritinio plotis buvo apie 30 cm, ilgis galėjo siekti 9–12 m. Ilgos istorijos buvo užrašomos ant kelių ritinių. Jie buvo saugomi susukti, perrišti šilkine virvele. Ritinys buvo skaitomas iš dešinės į kairę, pamažu jį išvyniojant ir taip pasukant, kad būtų patogu laikyti rankose. Perskaičius kūrinį, ritinį tekdavo susukti atgal, iki jo pradžios.
Žinomiausias emakimono yra klasikinis japonų literatūros kūrinys „Sakmė apie princą Gendži“. Jį sudarė 20 ritinių, kurių bendras ilgis buvo 137 m, įskaitant per 100 piešinių ir virš 300 kaligrafijos lapų. Iki mūsų dienų išlikę tik šio kūrinio fragmentai, apie 15 proc. jo pradinės apimties.
Panašūs yra vertikaliai išvyniojami, kabantys kakemono tapybos ir kaligrafijos meno ritiniai.
Alapajevskas

Istorija

Alapaichos gyvenvietė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1639 m. XVIII a. pab. pradėta geležies rūdos gavyba, pastatyta seniausia Urale metalurgijos gamykla. Miesto teisės sutektos 1783 m. Alapajevske 1918 m. bolševikų buvo nukankinta ir nužudyta dalis Romanovų šeimos narių.
Novorosijskas

Istorija

Įkurtas 1838 m. kaip karinis postas, nuo 1839 m. vadinamas Novorosijsku. Krymo karo metu smarkiai sugriautas, 1866 m. vėl atkurtas jau kaip miestas. 1879 m. rastos didelės mergelio atsargos, XIX a. pabaigoje sparčiai vystėsi naftos ir cemento pramonė. 1896 m. baigtas statyti jūrų uostas. II pasaulinio karo metu miestas smarkiai sugriautas, apie 1965 m. atstatytas.

Žymūs žmonės

Mieste gimė lietuvių gydytoja ir etnografė Eugenija Šimkūnaitė (1920–1996).
Bara (sala)

Bara (angl. Barra, škot. gėl. Barraigh) – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, į pietus nuo Pietų Juisto. Plotas – 58,75 km².
Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Paviršius uolingas, aukštis siekia 383 m (Hivalo k.). Į pietus nuo Baros driekiasi keletas smulkių, daugiausia negyvenamų salų (Vatersėjus, Sandrėjus, Pabėjus, Mingulėjus ir kt.).
2011 m. Baroje gyveno 1174 gyventojai. Didžioji dalis (62 %) tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Keslbėjus. Veikia keltai į Pietų Juistą, Obaną, Eriskėjų, yra oro uostas (skrydžiai į Glazgą).
Yra XVI a. Kisimulo pilis.
Sausio 31

Vardadieniai

Astra – Astrida – Budvilas – Budvilė – Budvyda (Budvydė) – Budvydas – Judra (Judrė) – Liudvika (Liuda) – Luiza – Marcelė – Skirmantas (Skirmis) – Skirmantė (Skirma)
Asas

Termino asas istorija

Pirmasis karo lakūnas, pavadintas asu, buvo Pirmojo pasaulinio karo prancūzų lakūnas Adolphe Pegoud, kuris pirmas numušė 5 vokiečių lėktuvus. Prancūzų laikraščiai jį vadino l’as 'asas', šį terminą Prancūzijos spauda prieš Pirmąjį pasaulinį karą naudojo aprašinėdama garsius futbolininkus, dviratininkus ir kitas to meto sporto žvaigždes.

Aso titulas nuo pat pradžių nebuvo grynai aviacinis, juo vadino ir nelakūnus, pvz., povandeninių laivų kapitonus už nuskandintus laivus, tankistus, pamušusius tam tikrą kiekį priešo tankų.
Pirmojo pasaulinio karo metais asais tapdavo lakūnai numušę 5 priešo lėktuvus. Vėliau, Antrojo pasaulinio karo metais asais ėmė vadinti numušusius 10 lėktuvų ir daugiau, nes 5 numušdavo gana daug pilotų.
Bodedern FC

Istorija

Įkurtas 1946 m. Yra žaidę Cymru Alliance lygoje, tačiau neįsitvirtino.
Vincas Kapočius

Biografija

1964 m. baigė Žemaitkiemio aštuonmetę mokyklą ir išvyko mokytis į Kauno 22-ąją profesinę technikos mokyklą. Kartu mokėsi ir 1969 m. baigė 4-ąją vidurinę mokyklą. 1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius statybininkas.
Baigęs profesinę mokyklą dirbo Kauno radijo gamykloje, 1975 m. Trakų TSO darbų vykdytojas, Gamybinio techninio skyriaus viršininkas, pirmininko pavaduotojas. 1982 m. paskirtas į Trakų rajono žemės ūkio skyrių, techninės priežiūros vyr. inžinierius, Trakų rajono vartotojų kooperatyvų sąjungos vyr. inžinierius statybininkas, 1986 m. Trakų rajono vartotojų kooperatyvų sąjungos paruošų gamybinio susivienijimo direktorius. Privatizavus susivienijimą UAB „Monaitis“ direktorius. 1995–1996 m. Trakų miesto seniūnijos seniūnas. 1996–1997 m. Seimo nario Kęstučio Vaitukaičio padėjėjas. Nuo 1997 m. Valstybės įmonės Registrų centro Vilniaus filialo Trakų ir Elektrėnų skyriaus vedėjas. 2008–2011 m. Trakų rajono savivaldybės meras.
Nuo 1996 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Trakų rajono skyriaus narys, 2010 m. skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Audronė, vaikai Saulius, Giedrė
Jonas Kuzminskis

Jonas Kuzminskis (1906 m. gruodžio 14 d. Betygala – 1985 m. rugpjūčio 19 d. Vilnius) – Lietuvos grafikas.

Biografija

1927–1933 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1933–1941 m. dirbo žurnale „Žiburėlis“, bendrovėje „Spaudos fondas“, spaustuvėje „Spindulys“. Nuo 1941 m. Vilniaus dailės mokyklos, 1941–1944 m. Vilniaus dailės akademijos, 1944–1951 m. Vilniaus dailės instituto, nuo 1951 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1948–1968 m. Grafikos katedros vedėjas, nuo 1957 m. profesorius.
1958–1982 m. LTSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. Nuo 1975 m. TSRS dailės akademijos narys.
Kvararafa

Istorija

Valstybė buvo įkurta XVI a. Benuės vidurupio baseine. Kadangi joje buvo stipri hausų kultūros įtaka ir plėtojami prekybiniai ryšiai su šiaurėje gyvenusiai hausais, šis ją laikė viena savo valstybių ir priskyrė septynių antrinių valstybių (Banza bakvai) grupei. Tai buvo toliausiai nuo hausų etninių žemių nutolusi jų valstybė.
Jos kūrėjai ir valdovai buvo džukunai, gyvenę į pietus nuo Benuės. Dėl to ir valstybė dažnai vadinama Džukunu. Jos valdovai buvo tituluojami aku uka, o ne sarkin, kaip kad daugumoje hausų valstybių.
Valstybės sostinė buvo Kvararafa, o 1855 m. perkelta į Vukarį. Tuomet ir valstybė pakeitė pavadinimą. Šiuo metu Nigerijoje ji turi autonomiją kaip viena tradicinių valstybių - Vukario federacija.
Rusnės sala

Geografija

Rusnės miestelis yra įsikūręs vienoje iš salų, Atmatos ir Skirvytės upių sankirtoje. Tai pati pietvakariausia Šilutės rajono dalis. Rusnės ir Nemuno deltos salos iš pietų pusės ribojasi su Rusijos Kaliningrado sritimi. Iš vakarų pusės Nemuno deltos salą skalauja Kuršių marios. Iš šiaurės pusės Rusnės sala ribojasi su Atmatos upe ir netoli esančia Krokų Lanka. Iš rytų pusės Rusnės sala turi gerą susisiekimą su Šilutės miestu ir šalia esančiomis pavasarį užliejamomis pievomis.
Salos paviršius tai aliuvinė, 0,5–1,5 m aukščio žemuma, išvagota daugelio protakų, upelių, senvagių (Pakalnė, Rusnaitė, Žaizdrupė, Palaukys, Budulupė, Vorusnė, Vytinė, Skatulė). Telkšo Pelytakos, Didžiojo Gurgždo, Gurgždo, Kabuišės, Dumblio pelkės. Įrengti polderiai, siurbiantys iš salos perteklinę drėgmę. Rusnės sala palaipsniui didėja vakarų link, plečiasi ir už jos esančios Kubiliaus, Triušių, Kiemo, Briedžių ir kt. salelės. Būdingi pievų, krūmokšnių kraštovaizdžiai.
Sala yra Rusnės gyvenvietė bei keli kaimai – Pakalnė, Skirvytė, Skirvytėlė, Šyškrantė, Uostadvaris, Vorusnė.

Istorija

Pirmasis tiltas į salą nutiestas 1914 m. Tai buvo 2 arkų Peterso tiltas, kurio liekanos išlikusios iki dabar. Po 60 metų nutiestas gelžbetoninis tiltas – 333 m ilgio ir 10 m pločio.
Lančanas

Istorija

Senovėje Lančanas buvo vadinamas Anxanum ir priklausė frentanių genčiai. Legenda teigia, kad jį 1181 m. pr. m. e. įkūrė Solimas su Enėju pabėgęs iš Trojos. Archeologiniai radiniai rodo, kad apylinkės buvo gyvenamos V tūkstantmetyje pr. m. e.
Miestas tikriausiai patyrė Didžiosios Graikijos įtaką. Po Samnitų karų, per kuriuos frentaniai buvo Romos sąjungininkais, Lančanui buvo suteikta municipija. Tuo metu miestas tikriausiai klestėjo, nes buvo kelyje iš Peskaros į Apuliją.
Pagal legendą, čia gimė romėnų centurionas Longinas, kuris įsmeigė ietį Jėzui į šoną. Lančanas itališkai reiškia ieties.
Po Vakarų Romos imperijos žlugimo Lančaną sugriovė gotai, o vėliau lombardai apie 571 m. Nauja gyvenvietė atsirado aplink jų pastatytą pilį. 610 m. miestą užėmė bizantiečiai ir prijungė prie Kjiečio kunigaikštystės, atsinaujino prekyba. VIII a. pabaigoje miestą užėmė frankai ir prijungė prie Spoleto kunigaikštystės.
1060 m. normanai Lančaną prijungė prie Sicilijos karalystės. Lančanas vėl suklestėjo ir 1340 m. buvo didžiausias Abrucų miestas su 6,5 tūkst. gyventojų. Čia buvo keramikos, vilnos, šilko pramonė, aukso ir geležies apdirbimas. Miestui daug privilegijų suteikė imperatorius Frydrichas II ir jo sūnus Manfredas Sicilietis, be to jis turėjo didelę autonomiją. Sicilijos karalius Karolis I Anžu paskyrė Lančano uosto mokesčius Šventojo Petro bazilikai. Vėliau miestas dažnai kariavo su Ortona.
Čia 1409 m. išsilaipino popiežius Grigalius XII bėgdamas iš Čividalės ir vyko į Gaetą. Po Italijos karų dėl ispanų valdymo ir prekybai pasisukus į Ameriką, Lančanas nuskurdo ir tapo baronų nuosavybe nuo 1640 m.
Vėliau miestas dalyvavo įkuriant Neapolio respubliką 1799 m. ir sukilo prieš Burbonų karalius 1848, 1849 ir 1853 m. Miestas referendume balsavo už prijungimą prie Italijos karalystės 1860 m.
Per Antrą pasaulinį karą italų partizanai čia aktyviai priešinosi naciams. 1943 m. spalio 6 d. čia buvo užpulti vokiečių kariai. Italijos prezidentas Luigi Einaudi už karinę drąsą apdovanojo miestą Aukso medaliu 1952 m.
KK159

Maršrutas

Kelias prasideda Užventyje, sankryžoje su krašto keliais  158  Kelmė–Užventis  ir  194  Užventis–Tryškiai–Viekšniai . Eina per Kelmės ir Šiaulių rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Volungiai, Ušnėnai, Beržėnai, Kartokliai, Kalniškiai, Varputėnai, Micaičiai. Baigiasi Kuršėnuose, Ventos gatvėje, kai įsilieja į magistralinį kelią  A11  Šiauliai–Palanga  ( E272  Vilnius-Panevėžys-Šiauliai-Palanga-Klaipėda ). Ties Volungių kaimu kelias kerta Ventos upę, taip kerta šias upes ir upelius: Cedroną, Aunuvą, Žaigį. Micaičių kaimo šiaurėje kelią kerta geležinkelis Šiauliai – Telšiai.
Viliakos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Balvų rajono dalies.
Felicijus Tiškevičius

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Mykolas Jonas Tiškevičius Logoiskis. Motina Regina Larska. Broliai Mikalojus Tiškevičius, Antanas Kazimieras Tiškevičius, Juozapas Ignotas Tiškevičius.

Šeima

1756 m. vedė, pirmoji žmona Mosiecka, sūnūs Domininkas Tiškevičius, Pijus Tiškevičius. Duktė Ona Tiškevičiūtė (g. 1756 m.), vyras Elias Ciundziejevskis, sūnus Merkelis Ciundziejevskis.
Antroji žmona Rozalija Korsakaitė (Rozalia Korsak)

Valstybės tarnyba

1759 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės generolas, Stžalkovsko seniūnas.
Pelekonių I piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Nemuno dešiniajame krante (dabar Kauno marių tvenkinys), santakoje su Juodija buvusioje kalvoje. Didžiąją jo dalį dar XIX a. nuplovė Nemunas, liko tik status 5 m aukščio, 35 m ilgio jo rytinis šlaitas. Vakarinis šlaitas palengva eroduoja toliau. Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos aktas dėl duomenų patikslinimo: 2009-02-10; Nr.: KPD-RM-1027.

Aplinkiniai piliakalniai

Pašventupio piliakalnis 6 kmDarsūniškio piliakalnis 8 km
Pelekonių IV piliakalnis 2,35 kmPalapainės piliakalnis 9 km
Pelekonių III piliakalnis 2,15 kmPagaršvio piliakalnis 6 kmPaukščių piliakalnis 7 km
Pelekonių II piliakalnis 1,1 kmŽarijų II piliakalnis 7 kmPaverknių piliakalnis 6 kmPieštuvėnų piliakalnis 13 km
Stakliškių piliakalnis 16 km
Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną