google/wiki40b huggingface dataset:
Vilniaus gatvė (Kaunas)

Vilniaus gatvė – seniausia Kauno miesto gatvė.
Tai seno viduramžių kelio į Vilnių dalis. Daugelis pastatų prie šio kelio buvo mediniai, vėliau atsirado raudonų plytų turtingų miestiečių namų, kurių keletas išliko iki šių dienų. XIX–XX a. sandūroje čia veikė arklinis tramvajus. Šioje gatvėje iki šiol yra išlikusių keletas išskirtinių namų:
Vilniaus g. 1 – gotikinė Kauno arkikatedra bazilika.
Vilniaus g. 7 – šioje vietoje buvo medinis namas, kuris sudegė, o ant jo griuvėsių XVI a. pabaigoje pastatytas mūrinis gotikos stiliaus pastatas su rytiniame ir vakariniame gale esančiais puošniais frontonais. Po karų ir gaisrų perstatytas ir 1808 m. atiduotas Augustinų vienuoliams. Restauruotas 1984 m. Plytų rišimas gotikinis, mūro viduje rasta lauko akmenų, puošybai panaudota kelių rūšių profiliuotos plytos. Pastato viduryje buvo įvažiavimas į kiemą. Namas išsiskiria gotikiniais fasadais ir interjerais.
Vilniaus g. 10 – turtingo miestiečio gyvenamasis namas, pradėtas statyti XVI a. pradžioje ir statytas keliais etapais. Išliko gotikiniai rūsiai su laiptinėmis, renesansinių elementų, barokiniai frontonai. Fasadas iš Vilniaus gatvės pusės susideda iš dviejų dalių, kurias jungia įvažiavimas.
Vilniaus g. 11 – XVI a. gyvenamasis namas. Iš pradžių jis buvo vienaaukštis. XVI a. pab. – XVII a. pradžioje sumūrytas antras aukštas su frontonais. Fasadai buvo netinkuoti. Sienos sumūrytos iš stambių riedulių, pirmojo aukšto – iš smulkesnių akmenų, išorėje apmūrytos gotikinio rišimo plytų kiautu. Fasado kompozicijoje darnus gotikos ir renesanso derinys. Namas restauruotas 1963 m. Pirmasis aukštas, autentiškas, frontonas atstatytas pagal to meto analogiją. Rytiniame fasade dominuoja gotikinis juodų plytų ornamentu puoštas mūras.
Vilniaus g. 29/J. Jablonskio g. 2 – katalikiška aukštoji mokykla Šv. Ignaco Lojolos kolegija.
Vilniaus g. 33 – tarpukario Lietuvos istorinė prezidentūra.
Vilniaus gatvė, po rekonstrukcijos tapusi pėsčiųjų gatve, ir toliau lieka pagrindine Kauno senamiesčio ašimi, kuri iš Rotušės aikštės veda į Laisvės alėją.
Individualioji darbo teisė

Individualioji darbo teisė – darbo teisės sritis; visuma teisės normų, reguliuojančių individualius darbo santykius, t. y. santykius tarp konkretaus darbuotojo bei konkretaus darbdavio. Kolektyvinė darbo teisė, priešingai nei individuali, reguliuoja darbo santykius tarp darbuotojų kolektyvo bei darbdavio (-ių) (žr. pvz., Kolektyvinė darbo sutartis).
Izidorius Tamošaitis

Biografija

Pradžios mokslą įgijo Skirsnemunės pradžios mokykloje. Vėliau mokėsi Raseinių miesto mokykloje. Maskvoje išlaikė keturių klasių egzaminus ir įstojo į Žemaičių kunigų seminariją Kaune. 1912 m. pasiųstas į Peterburgo dvasinę akademiją, kurią 1916 m. baigęs, išvyko į Šveicariją, Fribūro universitetą studijuoti filosofiją. 1920 m. birželio mėn. baigęs filosofijos studijas ir apgynęs disertaciją „Kriteriologijos problema Vladimiro Solovjovo filosofijoje“, gavo filosofijos daktaro laipsnį.
1920 m. rudenį Žemaičių vyskupas Pranciškus Karevičius pakvietė į Kauno kunigų seminariją dėstyti filosofiją. Čia jis dirbo iki 1921 m. 1922 m. lapkričio 25 d. išrinktas  Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto filosofijos katedros docentu. 1925 m. pakeltas ekstraordinariniu, o kiek vėliau (1930 m.) ir ordinariniu profesoriumi. 1924 m. pasitraukė iš Kauno kunigų seminarijos ir atsidėjo universitetiniam darbui. Universitete skaitė logikos, psichologijos metafizikos, etikos, religijos filosofijos ir kitų filosofijos dalykų kursą.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1911 m. 1927 m. redagavo laikraštį „Lietuvis“, 1929–1938 m. žurnalą „Vairas“, 1930–1935 m. tęstinį leidinį „Eranus“, rašė straipsnius filosofijos ir teologijos klausimais.
1927 m. kartu su kitais įkūrė tautinės krypties Lietuvių mokytojų sąjungą. 1933 m. įsteigė Socialinių ir politinių mokslų institutą, buvo jo pirmininkas. 1937–1938 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininkas, 1938–1939 m. – Visuomeninio darbo vadybos generalinis sekretorius. Nuo 1934 m. – Tarptautinio filosofų komiteto narys. 
1940 m. birželį sovietams okupavus Lietuvą, grįžo į gimtinę ir čia parsivežė savo biblioteką. Bibliotekoje buvo knygų prancūzų, vokiečių, rusų kalbomis, jo redaguotų žurnalų „Vairas“, „Lietuvis“ ir kt. komplektai. Jis bene vienintelis Lietuvoje prenumeravo rusų emigrantų Paryžiuje leistą filosofijos žurnalą „Sovremenyje zapiski“. 1941 m. birželio 14 d. ištremtas į Sibirą. Žuvo 1943 m. vasario 6 d. Krasnojarsko krašte, Rešiotų lageryje.
Gvinėjos regionas

Gvinėja - istorinis geografinis Afrikos regionas, užimantis dalį Vakarų Afrikos.
Regiono pavadinimas kilo iš berberų žodžio aginaw, kuris buvo iškraipytas patekęs į Portugalų kalbą. Jo pirminė reikšmė buvo "juodas", ir reiškė juodųjų šalį.
Regiono pavadinimas davė pradžią daugybei vietovardžių, kurių kai kurie net nėra pačiame regione (pvz., Naujoji Gvinėja). Gvinėjos vardas davė pavadinimus ir trims valstybėms Afrikoje: Gvinėjai, Bisau Gvinėjai ir Pusiaujo Gvinėjai, taip pat ir Naujosios Gvinėjos salai pietryčių Azijoje.
Alonso de Ojeda

Biografija

Kilęs iš nuskurdusios ispanų didikų šeimos. Gavo vyskupo Juan Rodríguez de Fonseca protekciją ir kartu su juo 1493 m. dalyvavo antrojoje Kristupo Kolumbo kelionėje į Vest Indiją. Kolonijose aktyviai kovojo prieš indėnus, pasižymėjo kaip bebaimis karys. 1496 m. Alonsas de Ocheda grįžo į Ispaniją.
1499 m. gegužę jis pats surengė ekspediciją į Naująjį Pasaulį, keliavo drauge su kartografais Juan de la Cosa ir Amerigu Vespučiu. Per tris savaites ekspedicija pasiekė Pietų Amerikos žemyno pakrantes ties Orinoko žiotimis. Atrastas žemes pavadino Venesuela – „mažąja Venecija“, kadangi pakrančių indėnai statėsi namus ant polių (palafito). Vėliau keliavo į Espanjolą, o 1500 m. grįžo į Ispaniją kur pardavė vergijon sugautus indėnus. Alonsas de Ocheda buvo paskirtas Kokibakoa gubernatoriumi ir 1502 m. surengė dar vieną ekspediciją. Amerikos žemyne bandė įkurti pirmąją europiečių koloniją, pavadintą Santa Krusu, tačiau dėl maišto ji ilgai neišsilaikė ir konkistadoras buvo priverstas keliauti į Santo Domingą.
Alonsas de Ocheda sutiko buvusį bendražygį Chuaną de la Kosą ir nusprendė rengti bendrą kolonistinę ekspediciją į žemyną. 1509 m. jis subūrė 4 laivų su 300 vyrų ekspediciją. Keliautojų tarpe buvo ir būsimasis Peru užkarautojas Fransiskas Pisaras. Ochedai buvo suteiktas Naujosios Andalūzijos adelantado titulas ir teisės į būsimai kolonizuotas žemes. Darjeno įlankos pakrantėse netoli Kartachenos konkistadoras siekė prisigaudyti indėnų, kuriuos galėtų parduoti vergijon Espanjoloje. Tačiau indėnai buvo itin karingi ir nuodingomis strėlėmis pražudė beveik visus ekspedicijos narius: iš 70 išsilaipinusiųjų išsigelbėjo tik Ocheda ir vienas jo bendražygis. Po susitikimo su Diego de Nicuesa ekspedicija, Ocheda patraukė toliau ir 1510 m. bandė įsteigti San Sebastiano fortą. Tačiau kolonistams nuolat teko atreminėti indėnų antpuolius, kęsti maisto stygių ir tropines ligas. Kilo sukilimas, kurį konkistadoras numalšino. Ocheda išvyko į Espanjolą prašyti pastiprinimo ir maisto, palikdamas atsakingu už fortą Fransiską Pisarą. Pakeliui laivas sudužo ir nors Ocheda išsigelbėjo, Espanjoloje vicekaralius Diegas Kolumbas nebeleido jam rengti naujos ekspedicijos, jis buvo teisiamas už ekspedicijos sužlugdymą. Konkistadoras gyveno Espanjoloje skurde ir nemalonėje iki pat mirties.
Andhros istorija

Susiskaldymas

Po Satavahanų dinastijos žlugimo II a. pabaigoje, valstybė visiškai subyrėjo į smulkias valstybėles. Andhroje ją pakeitė Ikšvakų dinastija, tačiau šalia jos egzistavo smulkesnės Brihatpalajanų, Anandagotrikų, Salankajanų, Višnukundinų dinastijos.
Tuo pat metu hegemoniją susiskaldžiusioje teorijoje buvo įgiję tamilų Palavų dinastija iš Tamilakamo bei kanadų Čalukjų dinastija ir Karnatakos.

Kolonijinis laikotarpis

Andhra susiskaldžiusi išliko ir Britų Indijos laikais.
Darsūniškio valsčius

Darsūniškio valsčius buvo pietų Lietuvoje, prie Nemuno. Centras – Darsūniškis.
Rolandas Maščinskas

Biografija

Studijuoja Mykolo Riomerio universitete viešąją politiką ir vadybą. Sportuoja nuo 2006 m. Šiuo metu gyvena Trakuose. Pirmasis treneris Petras Albertavičius, dabartiniai treneriai – Vladislavas Sokolinskis ir Mykolas Masilionis.
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse užėmė 6 vietą dviviečių porinių valčių finale.
Buvo priverstas praleisti 2016 m. vasaros olimpines žaidynes Rio de Žaineire, Brazilijoje, dėl patirtos rankos traumos, nukritus nuo dviračio, likus 3 savaitėms iki olimpiados pradžios. Jo porininkas Saulius Ritter buvo priverstas sėst į vieną valtį su vienvietę valtį irkluojančiu Mindaugu Griškoniu, o irkluoti ir užimti Mindaugo vietą vienviečių valčių klasėje buvo deleguotas vienas perspektyviausių Lietuvos jaunųjų irkluotojų −Armandas Kelmelis, taip pat tapęs ir jauniausiu 2016 m. Lietuvos olimpinės rinktinės nariu.
Europos žolės riedulio čempionatas

Europos žolės riedulio čempionatas – geriausių Europos nacionalinių žolės riedulio rinktinių varžybos, kurias kas dvejus metus organizuoja Europos riedulio federacija (EHF).
Velikuškės

Aplinkinės gyvenvietės

Antazavė – 5 km
Pakačinės – 2 km
Stasys Kazlauskas-Oželis

Biografija

Stasys Kazlauskas gimė 1901 m. rugpjūčio 20 d. Vilniuje. Tėvas Pranas Kazlauskas buvo Vilniaus Gaono gatvės batsiuvys. Motina Antanina mirė, kai Stasiui Kazlauskui buvo keli mėnesiai. Kaimynystėje gyvenusi kilminga ir turtinga dvarininkė Pinionžkova ėmė globoti Stasį Kazlauską ir skatino siekti išsilavinimo. Jai padedant Stasys baigė Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, gavo užsienio kalbų pagrindus, vėliau užsienio kalbų mokėsi savarankiškai. Gerai mokėjo vokiečių, rusų, lenkų, ukrainiečių, baltarusių, čekų, esperanto, anglų, prancūzų kalbas, grojo pianinu. Antano Žmuidzinavičiaus paskatintas ir mokomas tapė paveikslus. Vėliau dėl geros meninės nuojautos buvo pakviestas pareikšti savo nuomonę, svarstant nepriklausomos Lietuvos valstybės vėliavos apipavidalinimą. Esperantininku tapo 1912 m., aktyviai propagavo šią kalbą Darbėnuose, Laukžemėje (1927 m.) ir kt. vietovėse, organizavo jos mokymo kursus.
1918 metais Antano Žmuidzinavičiaus paskatintas išėjo savanoriu į besikuriančią nepriklausomos Lietuvos kariuomenę, kovoti su generolo Želigovskio armija. Už tai buvo apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordinu (žr. giminės nuotrauką).
Sunkiai išgyveno Vilniaus krašto okupaciją, o vėliau, apie 1930 m., keliaudamas po Europą ir Ameriką pasakojo apie okupacinę veiklą, sunkią Vilniaus krašto padėtį ir tuometinę lietuvių priespaudą.
1927 m. baigė agronomijos mokslus Čekoslovakijoje. Dirbo agronomu, ūkvedžiu Kretingos, Ukmergės, Tauragės, Rokiškio apskričių dvaruose, dalyvavo Lietuvos skautijos veikloje. 1934 metais, dirbdamas agronomu Klabinių kaimo (Utenos rajonas) dvare vedė Eugeniją Armalaitę, ten gimė ir jų dukra Milda. Po Antrojo pasaulinio karo Stasys Kazlauskas grįžo į Vilnių, dirbo agronomu Verkių ūkyje, tvarkė prof. Adomo Hrebnickio eksperimentinį sodą, vadintą Rojaus sodu, kuriame buvo surinkta didžiausia Lietuvos sodininkystės istorijoje vaismedžių kolekcija.
1945 m. grįžo į Vilnių, dirbo „Valstiečių laikraščio“ ir „Mūsų sodų“ redakcijose, agronomu Verkių |tarybiniame ūkyje. Daug prisidėjo 1957 m. atgaivinant Lietuvos esperantininkų veiklą.
Bičiuliavosi su esperantininku, antropologu Antanu Poška, Antanu Jonynu, Pranu Rimkumi, bendravo su Vydūnu.
Pokario rezistencijos metais ne kartą buvo tardomas NKVD patalpose.
Mirė 1964 m. rugsėjo 7 d., palaidotas Saulės kapinės, Antakalnyje.
Sutuoktinė Eugenija Armalaitė-Kazlauskienė (1908–1996) mokytoja, Ignoto Armalo ir bajorės Onos Belskytės duktė.
Dukra Milda Kazlauskaitė-Šalaševičienė (1934–2017) chemikė-inžinierė, racionalizatorė 3-čios Gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos Cheminės laboratorijos vadovė.
Vladas Grigaravičius

Vladas Grigaravičius (g. 1961 m. vasario 6 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas.

Biografija

Žaidė Sirijus Klaipėda (1990–1991, 1993–1994), Granitas Klaipėda (1992), Vienybė Ukmergė (1998–2000) komandose. Baigęs žaidėjo karjerą, pradėjo dirbti teisėju.
Aleksandra Gulbinskienė

Biografija

1949 m. baigė Kauno valstybinį universitetą. 1949–1950 m. dėstė SSKP istoriją Kauno universitete, 1950–1953 m. Kauno politechnikos institute. 1953 m. istorijos mokslų kandidatė.  1953–1980 m. dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje, 1953–1969 m. Marksizmo-leninizmo katedros, 1969–1980 m. SSKP istorijos ir mokslinio komunizmo katedros vedėja; 1955 m. docentė. Nuo 1980 m. dėstė Kauno politechnikos institute.
1963–1967 m. LSSR AT deputatė.
Karnobatas

Istorija

Miesto teritorijoje žmonės gyvena nuo neatmenamų laikų. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1153 m.
Tatarbunarai

Istorija

Iki 1621 m. šias teritorijas valdė Moldavijos kunigaikščiai. 1621–1812 m. visas Budžakas priklausė Osmanų imperijai.
Miesto ištakos siekia 1637 m. Tuo metu šioje teritorijoje klajojo Budžako Orda, o klajokliai įsikūrė, nes vietovėje buvo gėlo vandens šaltinis. Tiurkų kalbomis „bunar“, reiškia šaltinis, versmė, fontanas. Vietovė dėl to ir gavo tokį pavadinimą – „Totorių šaltinis“. Visoje Budžako teritorijoje, kuri buvo netoli Juodosios jūros, vanduo yra ypač sūrus, šuliniai būdavo kasami labai gilūs, kad pasiektų gėlą vandenį. O natūralus gėlo vandens šaltinis buvo labai patogus, ir davė pradžią gyvenvietei. O ilgainiui turkai ir totoriai/nogajai čia pastatė įtvirtinimus ir tvirtovę.
1770 metais per turkų-rusų karą Tatarbunarų tvirtovę užėmė rusai. O vėliau atiduotas turkams.
Nuo 1812 m. miestelis buvo valdomas rusų (atiteko Rusijos imperijai pagal Bukarešto taikos sąlygas). 1856–1862 m. miestas atiteko Moldavijai, o 1862–1877 m. buvo Rumunijos teritorijoje.
1877–1917 m. valdė Rusijos imperija. 1918–1940 m. teritoriją okupavo ir aneksavo Rumunijos karalystė. 1940–1941 m. laikinai regioną ir miestą okupavo sovietų kariuomenė.
1941 m. vasarą rumunai, padedami nacistinės Vokietijos užgrobė miestą ir išlaikė jį iki 1944 m. savo valdžioje. Nuo 1944 m. miestas užimtas sovietų, vėliau prijungtas prie sovietinės Ukrainos.
1991 m. Ukraina paskelbė šalies nepriklausomybę, o miestas tapo Ukrainos dalimi.

Pavadinimo kilmė

Tatar reiškia totorius, o bunar – šaltinis, gėlo vandens versmė, fontanas. Taigi, Tatarbunarai, būtų „Totorių šaltinis“.
Gyvačių kerėjimas

Gyvačių kerėjimas – gatvės pasirodymas, kurio metu muzikos atlikėjas priverčia iškilti gyvatę iš indo ir judėti paskui muzikos ritmą. Be įsivaizduojamos gyvačių hipnozės, kerėtojas dar gali atlikti ir kitus triukus su gyvatėmis. Gyvačių kerėjimo praktikos labiausiai paplitusios Šiaurės Indijoje ir Pakistane, taip pat Pietryčių Azijoje, Artimuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje.
Gyvačių kerėjimas paprastai atliekamas gatvėse, turguose, kitose viešose vietose. Kerėtojas priešais save pasistato pravirą krepšį su gyvate ir atsisėdęs ant žemės groja specialiu pučiamuoju instrumentu pungiu. Gyvatė iškyla iš indo ir ima linguoti paskui pungį. Iš tiesų, gyvatė pungio garso negirdi, o linguoja paskui judinamą pungį, laikydama jį priešu. Dažniausiai naudojamos gyvatės yra indinės kobros, nes jos pakilusios vaizdingai išskleidžia savo gobtuvą. Tačiau kerėjimui naudojamos ir kitos gyvačių rūšys. Šiaurės Afrikoje naudojamos egiptinės kobros, vietinės angys.
Tradiciškai gyvačių kerėtojai patys pasigaudavo gyvates, nors dabar dažniausiai jas gauna iš jų gaudytojų. Dažnai saugumo sumetimais gyvatės dantys yra pašalinami, nors jos vis vien išlieka nuodingos. Šiaurės Afrikoje gyvačių burnos dažnai surišamos, jos gali tik kaišioti liežuvį, kas suteikia didžiausią efektą žiūrovams. Tokios gyvatės greitai žūva nuo bado arba išsekimo, todėl nuolat turi būti keičiamos naujomis.
Pirmi šaltiniai apie gyvačių kerėjimą žinomi iš senovės Egipto. Kerėtojai buvo laikomi magais, gydytojais, jie ne tik atlikinėdavo pasirodymus, bet ir gydydavo gyvačių įgeltuosius. Gyvačių kerėtojai minimi ir Biblijoje. Indija nuo seno buvo žinoma savo gyvačių kultu ir nagų mitologija. Ten taip pat nuo senovės egzistavo žmonės, išmanę gyvačių rūšis, jų laikymą, įgėlimus ir jų gydymą. Iš Indijos gyvačių kerėjimo praktikos greičiausiai paplito po Pietryčių Aziją.
Indijos gyvačių kerėtojai priklauso Saperų kastai. Jie kilę iš Harjanos ir Pandžabo. Saperai pasižymi savo išskirtine išvaizda – vilki ilgus drabužius, oranžinius turbanus, turi ilgus plaukus, nešioja daug apyrankių, vėrinių. Gyvačių kerėtojai (tiek Indijos, tiek Šiaurės Afrikos) gyvena klajokliškai, užsidirba iš gatvės ir privačių pasirodymų, kaimuose jie tebėra laukiami kaip gydytojai, magai, gyvačių gaudytojai. Indijoje dėl gamtosaugos įstatymų, draudžiančių gaudyti ir laikyti gyvates, gyvačių kerėtojai priversti trauktis iš didesnių miestų, kur juos galėtų pagauti policija.
Kontrabanda

Atsakomybė

2003 m. įsigaliojusiame Baudžiamajame kodekse kontrabanda laikomas daiktų nepateikimas muitinės kontrolei (kai prekės ar daiktai gabenami ne per muitinę arba per muitinę jų nedeklaruojant, nepateikiant jų muitiniam tikrinimui, slepiant iš anksto paruoštuose slėptuvėse) ir kitoks šios kontrolės vengimas (neteisingų duomenų apie gabenamus daiktus ar prekes pateikimas, taip pat suklastotų dokumentų pateikimas). Baudžiamasis kodeksas nustato draudžiamų ar ribojamų prekių kontrabandą. Tai – šaunamieji ginklai, šaudmenys, sprogmenys, sprogstamosios, radioaktyvios, nuodingos, stipriai veikiančios narkotinės ar psichotropinės medžiagos. Šių draudžiamų ar ribojamų prekių gabenimas kontrabanda visais atvejais užtraukia baudžiamąją atsakomybę, neatsižvelgiant į gabentų daiktų kiekį.
Šiuo metu Lietuvoje baudžiamoji atsakomybė už kontrabandą taikoma, kai gabentų daiktų ar prekių vertė viršija 250 minimalių gyvenimo lygių, mažesnės vertės daiktų ir prekių gabenimas kontrabanda užtraukia administracinę atsakomybę.
Daiktų ir prekių gabenimo į Europos Sąjungą tvarką aprašo Bendrijos muitinės kodeksas, o į Lietuvą – Lietuvos Respublikos Muitinės įstatymas, įsigaliojęs 2004 m.
Dalykinis žinynas

Dalykinis žinynas, enciklopedinis žinynas – toks žinynas, kuriuo siekiama pateikti tam tikros srities žinias.
Jos dėstomos alfabetine tvarka arba pagal tematiką – atskirus pošakius, temas, potemes. Skiriami dalykiniai (arba specialieji) žodynai bei dalykinės enciklopedijos.
Skirtingai nuo visuotinių (dalykinių) enciklopedijų, aiškinamuosiuose žodynuose nesiekiama totalumo ir visapusiškumo, paaiškinant kurios nors srities terminiją arba jai svarbius žodžius.
Leopoldas Gorskis

Dvarai

Iš tėvo paveldėjo Salantų (Telšių apskritis), Lelionų, Siponiškių (Trakų apskritis), Lebiodų ir Olževo (Gardino apskritis) dvarus.

Veikla

Telšių pavieto bajorų maršalka.
Buvo Salantų bažnyčios koliatorius. 1819 m. dovanojo jai liturginių daiktų ir šventųjų paveikslų, 1820 m. paskyrė darbininkus naujai prieglaudai statyti, dovanojo medienos ir kitų statybinių medžiagų bažnyčios remontui, perdarė bažnyčios kupolą.
Salantų parapijos kapinėse 1824 m. pastatė Gargždelės Šv. Barboros koplyčią.
Salantuose įsteigė numizmatikos kabinetą. Mėgo knygas, rėmė raštiją ir mokslą, sukaupė didelę biblioteką, kurioje ¬ buvo saugomi reti veikalai, tarp jų – istoriniai XVI–XVII a. Elzevyrų leidiniai.
Ivan Regen

Biografija

Gimė Laišėje, dabartinėje Slovėnijoje. Baigė gamtos istoriją Vienos Universitete. 1897 m. gavo daktaro laipsnį. Dirbo profesoriumi gimnazijoje.
Regen mokslininko karjerą pradėjo nuo gyvūnų fiziologijos tyrimų. Jis tapo vienu pirmųjų Slovėnijos mokslininkų, dirbančių po pirmojo pasaulinio karo. Dirbdamas su žiogais įrodė, kad vabzdžiai reaguoja į garsinius dirgiklius. Vėliau įrodė, kad vabzdžių klausa priklauso nuo specialaus būgnelio ir tapo pirmuoju žmogumi aprašiusiu šį organą. Dėl tokių atradimų Regen laikomas šiuolaikinės bioakustikos pradininku. Jis taip pat studijavo įvairius vabzdžių fiziologinius reiškinius, tokius kaip kvėpavimas ar žiemojimas.
Regen didžiausiu projektu tapo „geobiologinė laboratorija“. Tai buvo didžiulis terariumas, kuriame jis tyrinėjo fonotaksės sutrikimus. Dirbdamas su apie 1600 moterų, turinčių klausos sutrikimų, jis tyrinėjo veiksnius lemiančius klausos sutrikimus.
Nuo 1911 m. dirbo privačiai. 1921 m. atmetė pasiūlymą tapti Liublianos Universiteto profesoriumi. 1940 m. tapo Slovėnijos mokslo ir meno akademijos asocijuotu nariu ir garbės nariu Slovėnijos gamtos organizacijoje.
Rima Baškienė

Biografija

Nuo 1974 m. gyvena Kuršėnuose. 1978 m. baigė tuometinę Kuršėnų pirmąjąją vidurinę mokyklą, dabar – Stasio Anglickio pagrindinė mokykla, 1978–1983 m. studijavo Kauno politechnikos institute ir įgijo inžinierės technologės specialybę.
1983–1997 m. Plungės linų audinių fabrike inžinierė technologė, Šiaulių rajono vykdomojo komiteto ekonomistė, Žemės ūkio darbuotojų profsąjungos Šiaulių rajono komiteto instruktorė. 1997–2000 m. ir 2004 m. birželio–lapkričio mėn. Seimo nario Ramūno Karbauskio padėjėja.
Nuo 1996 m. Lietuvos valstiečių partijos narė (dabar – Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga), šios sąjungos pirmininko pavaduotoja.
2000–2004 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narė, Šiaulių rajono savivaldybės mero pavaduotoja. Nuo 2004 m. Seimo narė. Nuo 2016 m. Seimo pirmininko pirmoji pavaduotoja.
Šiaulių rajono moterų organizacijos „Atgaiva" narė. Vyras Raimondas Baškys. Sūnūs Laurynas ir Rokas.
JGM ASC Huambo

Istorija

Įkurtas 1998 m. Huambo mieste. Jorge Gomes Mangrinha yra vietos verslininkas, futbolo klubo rėmėjas. Klubas pavadintas jo garbei.
Ilgą laiką žaidė regioninėse pirmenybėse.
2018 m. žaidė Girabola, bet buvo pašalinti elito diviziono.
Namų rungtynes žaidžia Estádio dos Kurikutelas stadione.
Tadas Duškinas

Biografija

2012 m. Europos čempionate užėmė 31-ą vieta 50 m plaukimo peteliške rungtyje, 54-ą vietą 100 m laisvuoju stiliumi plaukime, 50-ą vietą 100 m peteliške ir 44-ą vietą 50 m plaukime laisvuoju stiliumi. 2013 m. pasaulio čempionato estafetiniame plaukime užėmė 13-ą vietą kartu su Lietuvos nacionaline komanda. Sportininkas taip pat varžėsi plaukimo peteliške individualiuose rungtyse - 50 m distancijoje užėmė 30-ą vietą, o 100 m rungtyje užėmė 33-ią vietą. 2014 m. Europos čempionato 50 m plaukimo peteliške atrankoje užėmė 13-ą vietą ir pirmą kartą pateko į pusfinalį, kuriame distanciją įveikė per 23,72 s ir į finalą nepateko. Pusfinalyje pasiektas rezultatas taip pat tapo nauju Lietuvos rekordu. Sportininkas taip pat varžėsi tais pačiais metais vykusiame pasaulio trumpo baseino čempionate: 50 m laisvu stiliumi - 52 vieta, 50 m peteliške - 25 vieta, 100 m peteliške - 28 vieta. Kombinuotoje estafetėje kartu su Lietuvos komanda pasiekė finalą ir užėmė 7-ą vietą bei pagerino nacionalinį rekordą. 2015 m. pasaulio čempionato 50 m plaukimo peteliške rungtyje užimta 20-a vieta, 100 m plaukimo peteliške - 49 vieta. Kombinuotoje estafetėje užimta 12-a vieta ir pagerintas Lietuvos rekordas. 2017 m. pasaulio čempionate varžėsi dvejuose rungtyse: 50 m peteliške užimta 30-a vieta, o 100 m plaukimo peteliške rungtyje pasiekta 45-a vieta. Tais pačiais metais vykusioje Universiadoje sportininkas užėmė 22-ą vietą 50 metrų nuotolyje. 2018 m. pasaulio trumpo baseino čempionate užimta 37-a vieta plaukime peteliške.
2019 m. pabaigoje paskelbė apie profesionalios karjeros pabaigą.
Gazélec FCO Ajaccio

Istorija

Pateko į  2015–2016 m. Ligue 1 pirmenybes, tačiau liko 19 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Amerika (savaitraštis)

Amerika – katalikiškas savaitraštis, leistas 1933 m. gruodžio 1 d. – 1951 m. balandžio 15 d. Brukline.

Istorija

Leido Amerikos lietuvių Romos katalikų organizacija „Kunigų vienybė“ ir jos federacija. 1951 m. sujungtas su laikraščiu „Darbininkas“.

Redaktoriai

Jonas Balkūnas, Juozas Bronius Laučka, Antanas Vaičiulaitis, Leonardas Žitkevičius, M. Lukoševičius, Antanas Šerkšnas, Albinas Gražiūnas.