google/wiki40b huggingface dataset:
Paudruvės dvaras

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Paudruvė (Poawdruwie, Poawdruwia, Powdruwia, Powdruwie) Šiaulių valsčiuje minima nuo XVI a. 1576 m. Simonas Giedgirdas (Eigirdas) Baltramiejaus (iš senos Žemaitijos bajorų giminės) testamentu savo žmonai paliko 2 dvarus – Kampus (Vilkijos valsčiuje) ir Paudruvę (Šiaulių valsčiuje). Jo sūnus Jonas 1593 m. dvarą pardavė netikram broliui Matui Eigirdui Mykolo. 1667 m. Paudruvės bajorkaimyje minima keletas savininkų – Lukas Daugėla (1 dūmas), Baltramiejus Daugėla (1 dūmas), Vaitiekus Daujotas (3 dūmai), Martynas Eigirdas (2 dūmai), 1690 m. – Albrechtas Daujotas (2 dūmai), Mykolas Daujotas (1 dūmas), Stanislovas Eigirdas (2 dūmai) ir Gertrūda Eigirdienė (2 dūmai).
1775 m. nurodyti 2 Paudruvės dvarai: vienas jų su Andriūnų, Nemeikšių, Padirvėnų palivarkais priklausė Teklei Komorauskienei (30 dūmų), kitas su 3 dūmais – Martynui Daujotui. Iki 1854 m. Paudruvės Antano Burnevičiaus (dvaro šeimininkai palaidoti Paudruvės kaimo kapinėse) dvarui priklausė Paudruvės ir Medikuičių kaimai. Apie 1841 m. dvare gyveno Vincento Landsbergio šeima.
Pasak vienų šaltinių, Paudruvės dvarą prieš 1854 m. nusipirko Johana Kupfer-Erndorf iš Kuršo, o kitų – 1879 m. Paudruvės-Gervelių dvarą įsigijo Henrikas Erndorf-Kupferis Jurgio (Ertzdorff-Kupffer kilmingųjų šeima susidarė kai Jelgavos teisėjui ir pirkliui baronų titulą 1795 m. suteikė Austrijos imperatorius Pranciškus II). Dvaras 1881 m. apėmė 265 dešimtines dirbamos žemės, 15 blogos ir 122 miško. Savininkui gyvenant Zalytės dvare Kurše einamuosius reikalus tvarkė nuomininkas. 1910 m. dvaras pasidalintas tarp 6 paveldėtojų.
Po 1918 m. žemės reformos dvarą nusipirko broliai Lauciniai, pagal tautybę latviai. Jie dvarą valdė iki 1945 m.
Nuo 1945 m. dvaro sodybos pastato vidus buvo pertvarkytas, jame apsigyveno kolūkio darbininkai.

Sodybos struktūra ir architektūra

Medinis dvaro sodybos gyvenamasis pastatas – vienaaukšis, 2 galų, stogas pusvalminis, su akmenų mūro pusrūsiais (skliautai kryžminiai, tinkuoti). Kumetynas – akmenų mūro, palėpė – plytų, fachverkinės konstrukcijos, stogas – dvišlaitis.
Ponų namas 40725
Pirmas ūkinis pastatas 40726
Pirmas namas 40727
Antras namas 40728

Renginiai

2007 m. rugpjūčio 16–19 d. Paudruvės dvaro sodyboje, prie Audruvės upelio, vyko Joniškio „Audruvės“ literatų klubo organizuota kompleksinė kūrybinė mitologinė stovykla „Raganinės“ (pagal greta esančias Audruvės upės sietuvoje Mitkūnų ir Paudruvės kaimų aplinkoje fiksuotas mitologines vietas – Raganines). Stovykloje dalyvavo įvairių meno sričių profesionalai (tarp jų ir rašytoja Jolita Skablauskaitė), mėgėjai ir studentai (kai kurie jų – būsimi savo sričių profesionalai).
Ilebas

Istorija

Ilebas įkurtas XVII a., o XIX a. buvo vienas svarbiausių Kasajaus regiono miestų. 1901 m. belgai miestą pervadino Port Frankiu (Port-Francqui). Jis ypač išaugo nutiesus geležinkelį. 1935 m. pradėta tilto per Kasajų statyba, bet tiltas sugriuvo ir nebuvo atstatytas. 1966 m. grąžintas Ilebo pavadinimas.
Stenus bimaculatus

Išvaizda, biologija

Apie 6 mm ilgio, juodas. Sutrumpėję antsparniai turi po geltoną apvalią dėmę viduryje. Per priešnugarėlę eina vagutė. Priešnugarėlė ir antsparniai tankiai taškuoti. Kojų šlaunys ir blauzdos rusvos. Akys stambios, užima visą šoninį galvos kraštą.
Vabalai plėšrūs, minta smulkiais nariuotakojais.
Aptinkamas drėgnuose buveinėse: pievose, pelkėse, drėgnuoe miškuose.
Lietuvoje neretas.
Steponas Jaugelis-Telega

Biografija

Gyveno Kėdainiuose, kur mokėsi nežinoma, vertėsi prekyba, valdė kelis dvarelius ir palivarkus. 1628–1642 m. Evangelikų reformatų bažnyčios Kėdainių sinodo iždininkas, nuo 1640 m. sinodo senjoras pasaulietis. 1631–1666 m. Kėdainių burmistras, 1648 m. – Kėdainių gimnazijos rektorius. Nuo 1648 m. Karaliaučiaus universitete studijavo teisę.
Steponas Jaugelis- Telega- pirmasis tikrai žinomas miestiečių luomo atstovas lietuvių literatūroje. Kėdainiškis vertėsi javų prekyba, eksportavo juos į Karaliaučių. Telega (rusėniškai- vežimas)- iš tėvo paveldėta pavardė. St. Jaugelis buvo aktyvus reformatų veikėjas- Kėdainių sinodo senjoras ir kt. Kartu su Samueliu Minvydu ir Jonu Božimovskiu Vyresniuoju parengė spaudai „Knygą nobažnystės krikščioniškos“ (1653 m., kontrafakcinis leidimas 1684 m.). Šią knygą be St. Jaugelio giesmyno sudaro pamokslų knyga, aiškinama evangelija. St. Jaugelis- Telega laikomas visos knygos pirmojo leidimo vadovu, tačiau visą konvoliutą tvarkė ir vyresnieji prižiūrėtojai bei kunigai. Jis iš lenkų kalbos išvertė svarbiausią knygos dalį „Psolmay Dovida šventa“, kuri tapo lietuvių evangelikų reformatų XVII a.-XVIII a. giedamosios liturgijos pagrindu. Pavadinimas klaidina: šiame vertime yra ne tik apie 80 psalmių, bet ir 160 giesmių.
St. Jaugelis buvo pripažintas Kėdainių poetas. Buvo lyginamas su lenkais M. Rėjumi, J. Kochanovskiu, vokiečių giesmių kūrėju A. Lobvazeriu. Telegos suredaguotas ir išverstas giesmynas- didelis lietuvių poezijos pasiekimas. Knyga turi dedikaciją Jonušui Radvilai. J. Radvilas buvo LDK evangelikų reformatų globėjas, Vilniaus vaivada, nuo 1654- LDK didysis etmonas. Kėdainiai, gimatasis Telegos miestas, buvo J. Radvilos rezidencija, kuri tapo Lietuvos reformatų centru. St. Jaugelio dedikacija yra pirmoji eiliuota lietuviškos knygos lietuvių kalba sukurta dedikaciją.
Spėjama, kad jis yra ir kai kurių originalių giesmių („Giesmė apie pavietą gailingą“ ir kt.) autorius. St. Jaugelio giesmynas rėmėsi lenkiškais kalvinistų giesmynais. Buvo atsisakyta daugelio senųjų giesmių. Šį giesmyną Telega parengė pagal moderniausius reikalavimus.
Jakslis (Anglija)

Istorija

Viduramžiais kaime sparičiai plėtėsi Jakslio upių uostas, kuriame krautos prekės iš Vošo įlankos uostų. 956 m. kaime jau veikė trys prieplaukos.
1086 m. Paskutiniojo teismo knygos duomenimis kaime veikė vienas dvaras ir gyveno 39 šeimos.
1227 m. suteiktos teisės rengti kasmetinį Jakslio festivalį.

Geografija

Per kaimą teka upė Ninas.
Daniel (daina)

Reikšmė

Bernie dainos žodžius parašė po to, kai perskaitė laikraštyje apie Vietnamo karo veteraną, kuris buvo tame kare sužeistas ir grįžęs namo norėjo pabėgti nuo viso jam rodomo dėmesio, nepaisant to, kad žmonės ketino jį sutikti kaip didvyrį. Kaip ir daugumą dainų kuriant, būdavo sukuriama per daug posmų, o šios dainos paskutinis posmas irgi buvo išimtas, kadangi jis galėjo iš esmės pakeisti dainos tematiką. Bernie sakė, kad tai labiausiai klaidingai interpretuojama judviejų su Eltonu daina. Tačiau jis norėjo parašyti dainą, kuri būtų artima žmonėms, grįžusiems iš kažkur toli į savo namus.
Adolfas Vėgėlė

Biografija

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje, Žemaičių kunigų seminarijoje.
1908 m. dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“, 1910 m. – laikraščių „Rygos garsas“ ir „Viltis“ redakcijose. 1909 m. Vilniuje pradėjo leisti ūkio laikraštį „Žemdirbys“, 1910 m. – jo priedą „Kooperatorius“, buvo jų faktiškasis redaktorius. 1910–1913 m. redagavo leidinius „Teatras“, „Balsas“, „Naujoji srovė“, 1913 m. su J. Rinkevičiumi, L. Gira literatūrinį žurnalą „Vaivorykštė“.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Šaltinis“, Lietuvos ūkininkas, „Vienybė lietuvninkų“.  Pasirašydavo slapyvardžiu Musteikis.
Išleido „Kišeninį rusišką–lietuvišką žodyną“ (1906, 1920 m.). Išvertė V. Reimonto „Teismas“, J. Koženiovskio „Pabaigtuvės“, Z. Moravskos, J. Kraševskio, J. N. Kaminskio, L. A. Dumševskio, L.Tolstojaus "Ar daug žmogui žemės reikia" ir kt. knygų.
Darbėnų senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos lygioje vietoje, kelio į Vaineikius kairėje pusėje. Pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 70 m ilgio ir 25–30 m pločio. Markapiais vadinamą šiaurės vakarinę dalį ženklina keturios senos pušys, iš kurių viena – dviejų kamienų. Pietrytinę dalį skersai kerta rytinis miestelio apvažiavimas ir nuo jo atsišakojantis kelias link žydų kapinių.
Už kelio pietrytinis kapinių pakraštys apaugęs spygliuočių jaunuolynu, kuriame stovi monumentalus kryžius. Jis medinis, kryžmiškas, puoštas pridėtiniais kiauraraščiais ornamentais, su lieto metalo Nukryžiuotojo figūra, apjuostas nedidele statinių tvorele.
Teritorijos plotas – 0,15 ha.

Istorija

Įrengtos XVI a., vadinamos Maro kapais, Senkapiais, Kapeliais (žem. Maro kapā, Senkapē, Kapalē). Veikė iki XVIII a. pabaigos. Laidoti Darbėnų kaimo gyventojai. Jose 1620 m. buvo pastatyta pirmoji Darbėnų koplyčia.
Kapines oficialiai 1795 m. uždarius, XIX a. retsykiais jose buvo laidojami darbėniškiai savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų aukos.
Pasakojama, kad praeiviams prie kapinių sutemus vaidendavosi: pasirodydavo baltais rūbais vilkinti moteris, iš kapinių per kelią eidavusios ugnelės (mirusių kūdikių sielos). Todėl čia palaidotiems atminti nuo seno kapinėse buvo statomi ąžuoliniai monumentalūs kryžiai, tarp kurių stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūromis. Maro kapais vadinama kapinių dalis buvo ratu apsodinta pušimis.
Sovietmečiu kapinės išniekintos: kolūkio vadovybės įsakymu nugriauti mažosios memorialinės architektūros statiniai, išardytos tvoros, nupjauti kapinėse augę medžiai (liko tik kelios Markapių pušys). XX a. per kapinių pietrytinę dalį nutiestas kelias.
Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo laikotarpiu kapinių pietrytiniame pakraštyje pakelėje 1989 m. pastatytas monumentalus kryžius.
1989 ir 2015 m. kapines žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L528), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Aleksandras Juzefovičius

Aleksandras Juzefovičius (? – 1742) – LDK valstybės veikėjas, Oršos seniūnas (nuo 1723), Minsko kaštelionas nuo 1740 metų.
Kilo iš Juzefovičių giminės, herbo „Leliva“ savininkas. Vitebsko pastalininko ir Polocko vaiskio Jurgio Juzefovičiaus sūnus.

Šeima

Vedė Dominyką Masalską, Gardino seniūno Jono Masalskio dukterį. Turėjo sūnų Joną, kuris buvo Oršos seniūnas 1746 metais ir pasiuntiniu į seimą 1764 metais.
Hayle İbrahimov

Biografija

Aukščiausio rango varžybose Ibrahimov debiutavo 2010 m. Žiemos sezono metu bėgikas dalyvavo pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionate, kuriame pasiekęs asmeninį rekordą nepateko į finalą ir galutinėje įskaitoje liko 14 vietoje. Tų pačių metų vasaros sezono metu lengvaatletis atstovavo Azerbaidžanui 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate, kur 5000 m finale iškovojo bronzos medalį. Tai pirmasis Azerbaidžano medalis tokio rango čempionatuose. 2011 m. Europos uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionate Ibrahimov 3000 m bėgime pelnė sidabro medalį.
Avižių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Dauliūnų piliakalnis 10 km
Vosgėlių piliakalnis 2 kmPetrešiūnų piliakalnis 14 kmAntažiegės piliakalnis 3 km
Morkūnų piliakalnis 9 kmJuodonių piliakalnis 20 kmSkineikių piliakalnis 6 km
Gugių piliakalnis 7 kmLikančių piliakalnis 4 kmBikūnų II piliakalnis 5 km
Zabičiūnų piliakalnis 7 kmVerslavos piliakalnis 11 km
Lužų piliakalnis 9 km
John Sulston

Džonas Edvardas Salstonas (angl. John Edward Sulston); 1942 m. kovo 27 d., Kembridžas, JK – 2018 m. kovo 6 d.) – britų biologas, Nobelio premijos laureatas fiziologijos ir medicinos srityje (kartu su Sydney Brenner ir H. Robert Horvitz).

Biografija

Dž. Salstonas 1963 m. baigė organinės chemijos studijas Pembroko koledže prie Kembridžo universiteto ir 1966 m. Kembridžo universitete apsigynė daktaro laipsnį iš nukleotidų chemijos. Po to tris metus dirbo JAV ir 1969 m. prisijungė prie Sydney Brenner grupės Anglijos Medicinos tyrimų taryboje. Jis prisidėjo įsteigiant Sangerio centrą (dabar institutas) prie Kembridžo ir buvo jo direktorius 1992−2000 m. Jo vadovaujamas centras dalyvavo Žmogaus genomo projekto tyrimuose.
Dž. Salstono pagrindinė tyrimų kryptis buvo užprogramuota ląstelių mirtis − sąlygos, kuriomis ląstelės išduoda signalą sau žūti. Pavyzdžiui, iki gimstant kūdikiui daugybė žuvusių ląstelių pasišalina iš jo organizmo. Suaugusiame žmoguje kasdien susidaro apie trilijoną naujų ląstelių ir panašiai tiek pat turi pasišalinti. Sveiko žmogaus organizmas turi palaikyti šį balansą. 1970-aisiais Dž. Salstonas tyrė nematodą, dirvos kirmėlę Caenorhabditis elegans. Jis ištyrė kiekvienos ląstelės žūtį jai skylant ir diferencijuojantis nuo kirmėlės kiaušinio iki suaugusio individo stadijos ir atrado, kad atskirais atvejais tai atlieka vienos ir tos pačios 131 ląstelė užprogramuota mirtimi. Jis taip pat atrado pirmąsias genų mutacijas vykstant šiam procesui. 2002 m. Dž. Salstonui už šiuos tyrimus skirta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija (kartu su Sydney Brenner ir H. Robert Horvitz). Tyrimai buvo reikšmingi nagrinėjant organizmo augimo ir vėžio atsiradimo procesus.
2017 m. Britanijos karalienė Elžbieta II jam suteikė narystę Garbės kavalierių ordine (CH santrupa prie pavardės). Prieš mirtį Dž. Salstonas buvo Mokslo, etikos ir inovacijų instituto prie Mančesterio universiteto profesorius ir vadovas. Jo žmona Dafnė Salston, vaikai − Ingrid ir Adrianas. 2006 m. Dž. Salstonas lankėsi Lietuvoje Elžbietos II vizito metu ir skaitė paskaitą Vilniaus universitete.
Šv. Martyno sala

Šv. Martyno sala (pranc. Saint-Martin, ol. Sint Maarten) yra Karibų jūros sala, kurios pietinė dalis priklauso Nyderlandams (Sint Martenas), o šiaurinė Prancūzijai (Sen Martenas (Marigo)). Saloje yra vienintelė 10 km siena tarp Prancūzijos ir Nyderlandų.
Olandijai priklausančioje pusėje yra pagrindinis salos Princesės Julianos tarptautinis oro uostas.

Geografija

Sala užima 94 km² ir yra vulkaninės kilmės. Aukščiausias kalnas yra Paradisas, kuris yra iškilęs 411 m virš jūros lygio.
Pagrindinės gyvenvietės – Marigo, Filipsburgas.
Kataras

Sportas

2022 m. Katare vyks XXII pasaulio futbolo čempionatas.
Antiradaras

Veikimas

Užfiksavęs į save nukreiptą lazerinio greičio matavimo prietaiso šviesos spindulį, akimirksniu įjungia savo lazerį, kurio nematomos šviesos srautas sutrukdo radarui priimti greitį matuojantį atspindėjusios šviesos srautą.
Lozanos lietuvių III konferencija

Lozanos lietuvių III konferencija – 1918 m. rugsėjo 5-16 d. įvykęs lietuvių visuomenės atstovų susirinkimas.

Konferencija

Lietuvai atstovavo Lietuvos Tarybos nariai Antanas Smetona, Martynas Yčas, Alfonsas Petrulis, Augustinas Voldemaras, Šveicarijos lietuviams – V. Bartuška, Vladas Daumantas-Dzimidavičius, Juozas Gabrys-Paršaitis, Konstantinas Olšauskas, Juozas Purickis, Antanas Steponaitis, JAV lietuviams – Amerikos lietuvių tarybos įgaliotiniai Juozas Dabužis, Balys Mastauskas, Kazys Pakštas. Konferencijos pirmininkas – Konstantinas Olšauskas.
Per konferenciją išryškėjo skirtingi požiūriai į Lietuvos valstybės ateitį. Lietuvos atstovai nesutiko pripažinti konferencijos diktato Lietuvos Tarybai, laikėsi bendradarbiavimo su Vokietija pozicijų, manė, kad dar anksti nutraukti ryšius su ja. JAV lietuvių atstovai, derindami savo veiklą su JAV diplomatais Berne, Lietuvos Tarybos nariams patarė labiau suartėti su Antante, nepritarė monarchinei Lietuvos valstybingumo formai, taip pat siūlė konferenciją laikyti aukštesne už Lietuvos Tarybą, o šią pripažinti lygiaverte Lietuvių tautos tarybai Šveicarijoje. Buvo siūlyta sudaryti naują, aukščiausią instituciją, priimtiną Antantei ir JAV, į kurią įeitų visos lietuvių tarybos. Tikėtasi greičiau patraukti Lietuvos Tarybą į Antantės ir JAV pusę, bet pasiekta priešingo rezultato – konferencijai nepavyko suvienyti Lietuvos ir užsienio lietuvių veikėjų.
Sėklidė

Sėklidė (lot. testis) – vyriškos lyties gyvūno (patino ar vyro) lytinė liauka (sėklidės yra dvi), gaminanti spermatozoidus ir lytinius hormonus (visų pirma testosteroną). Sėklidžių endokrininę veiklą reguliuoja gonadotropiniai hormonai (liuteinizuojantis hormonas ir folikulinas), gaminami galvos smegenyse.

Vyrų sėklidės

Vyrų sėklidės yra kapšelyje. Paprastai viena sėklidė (dažniau – kairioji) būna žemiau už kitą, kairioji yra kiek didesnė ir dėl nesimetriško latakų išsidėstymo kapšelyje guli giliau. Sėklidė yra elipsės formos, truputį suplota, 4-6 cm ilgio, 2,5-3,0 cm pločio ir 15-25 g svorio.
Sėklidės paviršių dengia serozinis epitelis. Jungiamojo audinio plonos pertvarėlės padalija sėklidę į 100-250 skiltelių, kurių kiekvienoje vingiuojasi 1-2 apie 70-80 cm ilgio ir 0,15-0,25 mm skersmens sėkliniai kanalėliai (jais ejakuliacijos metu praeina spermatozoidai). Kanalėlių viduje yra sėklinių ląstelių. Tarp sėklinių kanalėlių esančiame puriajame jungiamajame audinyje randamos pavienės dažniausiai kampuotos intersticinės ląstelės. Šios ląstelės dalyvauja lytinių hormonų gamyboje. Sėkliniuose kanalėliuose formuojasi lytinės ląstelės – spermatozoidai.
Sėklidžių temperatūra yra šiek tiek žemesnė nei viso kūno temperatūra (maždaug 1 laipsniu), kadangi spermatozoidams gamintis reikia truputį žemesnės temperatūros. Todėl vyrams, norintiems turėti vaikų, derėtų privengti mūvėti pernelyg aptemptą apatinį trikotažą, kadangi tai gali sąlygoti vaisingumo sumažėjimą.
Vienos sueities metu spermatozoidai yra išstumiami iš vienos sėklidės (Šnablis Z. Seksologijos pagrindai. Vilnius, 1990).
Barzdaskučio paradoksas

Barzdaskučio paradoksas – anglų matematikui, logikui ir filosofui Bertranui Raselui (Bertrand Russel) priskiriamas loginis paradoksas. Jis parodo, kad logiškai atrodanti taisyklė iš tiesų gali būti nekorektiška.

Formuluotė

Tarkime, kad mieste yra vienintelis barzdaskutys. Visi miesto gyventojai yra švariai nuskusti – juos nuskuto barzdaskutys arba jie nusiskuto patys. Taip išsivedame empirinę taisyklę: Barzdaskutys skuta tuos, kurie nesiskuta patys.
Paradoksali situacija atsiranda, kai laikantis šios taisyklės bandoma atsakyti į klausimą, ar skutasi barzdaskutys. Jei jis nesiskuta, jis pažeidžia taisyklę. Jei jis skutasi, jis priklauso tai grupei gyventojų, kurie skutasi patys,- vadinasi, taisyklė vis tiek pažeidžiama, nes šios grupės gyventojų barzdaskutys skusti neturėtų.
Liublino gubernija

Istorija

Gubernija sudaryta 1837 m. kovo 7 d. iš 1816 m. perorganizuotos Liublino vaivadijos. 1844 m. prie gubernijos prijungta Palenkės gubernija. 1867 m. iš prijungtos Palenkės gubernijos žemių sudaryta Sedlcų gubernija. 1912 m. iš rytinių gubernijos žemių suformuota Chelmo gubernija. 1915 m. gubernija prijungta prie Vokietijos imperijos, Liublino Generalgubernijos.
Darius Petkevičius

Darius Petkevičius (g. 1973 m. spalio 24 d. Panevėžyje) – lietuvių teatro ir kino aktorius.

Biografija

Baigė Lietuvos muzikos ir teatro akademiją. Nuo 1998 m. – Panevėžio Juozo Miltinio dramos teatro aktorius.
Tarazas

Istorija

Žinomas nuo V amžiaus kaip Tarazas arba Talasas. 
Iki 1936 m. vadintas Aulije Ata (rus. Аулие-Ата), 1936–1938 m. vadinosi Mirzojanas (komunisto L. Mirzojano garbei), po to Džambulas (poeto Džambulo Džabajevo garbei) iki 1992 m., Žambylas iki 1997 metų ir galiausiai vėl pavadintas savo pirminiu vardu.
Ričardas Griaznovas

Biografija

1993 m. pasaulio biatlono čempionate Norvegijoje individualiose lenktynėse užėmė 104 vietą. 1995 m. pasaulio biatlono čempionate Italijoje estafetės rungtyje užėmė 21 vietą. 1996 m. pasaulio biatlono čempionate Vokietijoje sprinto rungtyje užėmė 59 vietą ir individualiose lenktynėse 55 vietą. 1998–1999 m. pasaulio biatlono taurės varžybose sprinto rungtyje užėmė 29 vietą ir persekiojimo rungtyje 28 vietą. Baigęs slidininko karjerą tapo treneriu, 2006–2008 m. Lietuvos biatlono federacijos generalinis sekretorius.
Rudolf Slánský

Biografija

Gimė žydų šeimoje, baigė Prahos universitetą. 1921 m. buvo vienu iš Čekoslovakijos komunistų partijos įkūrėjų, 1929 m. tapo partijos vadovo Klemento Gotvaldo pavaduotoju. 1935–1938 m. buvo Čekoslovakijos Nacionalinio susirinkimo deputatu. Po Miuncheno sutarties įvykių pabėgo į SSRS.
Antrojo pasaulinio karo metais organizavo partizaninį judėjimą Slovakijoje. 1945 m. tapo ČSKP Generaliniu sekretoriumi. Buvo vienas iš komunistinio perversmo organizatorių 1948 m. Būdamas aršus stalinistas aktyviai bendradarbiavo su sovietinėmis specialiosiomis tarnybomis, organizavo masinį terorą prieš politinius oponentus. Per penkerius metus Čekoslovakijoje buvo nuteista virš 100 tūkst. žmonių, 233 asmenys nuteisti mirties bausme.
1951 m. rugsėjo mėn. Maskvos nurodymu ir sankcionavus K. Gotvaldui, už „klaidingą kadrų politiką“ buvo pašalintas iš ČSKP Generalnio sekretoriaus pareigų, paskirtas Ministrų tarybos pirmininko pavaduotoju. Netrukus tardytojai paskelbė, kad R. Slanskis buvo „sionistinio sąmokslo vadovas. 1951 m. lapkričio mėn. į Prahą atvykęs Anastasas Mikojanas perdavė Stalino reikalavimą nedelsiant suimti R. Slanskį. Lapkričio 23 d. jis buvo suimtas, lapkričio 20-27 d. vyko vadinamasis „Slanskio procesas“, kuriame buvo teisiama 14 aukštas pareigas užimačių partinių funkcionierių (du čekai, slovakas ir 11 žydų tautybės žmonių). R. Slankis nuteistas mirties bausme ir pakartas kartu su dešimčia kitų proceso dalyvių. Paskutiniai jo žodžiai buvo: „Gavau, ko nusipelniau“.  R. Slanskio palaidojimo vieta nežinoma. 1963 m. reabilituotas.
Misaičiai (Šiauliai)

Istorija

1952–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.

Aplinkinės gyvenvietės

Gavėnaičiai – 2,1 km
Nikančiai – 0,7 km
MEŠKUIČIAI – 2,7 km
Strazdai – 4,8 km
Dapkūnai – 1,9 km
Lūpaičiai – 1,3 km  
ŠIAULIAI – 15 km
Daugėlaičiai – 2,5 km
Gibaičių kapinynas

Tyrimai

Gibaičių kapinynas suardytas ariant ir kasant žvyrą. 1932 m. Šiaulių kraštotyros draugija (tyrimų vadovas Balys Tarvydas) ištyrė dalį kapinyno, 1964 m. Šiaulių Aušros muziejus (tyrimų vadovas Julius Naudužas) dar 80 m² jo ploto. 1932 m. rasta 10 apardytų ir keliolika suardytų III a. – VI a. ir XVII a. – XVIII a. (mirusieji laidoti karstuose) kapų. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis. Rasta papuošalų: žalvarinių antkaklių kūginiais, kilpiniais, dėželiniais ir šaukštiniais galais, juostinių apyrankių, lankinių segių, geriamojo rago apkalų, puoštų emaliu, darbo įrankių: peilių, žirklių ir ginklų: geležinių įmovinių kirvių, ietigalių. Aptiktos 3 ugniavietės, viena su apdegusiais paukščio, kitos su žmogaus ir arklio kaulais. 1964 m. rastos kelių suardytų kapų vietos ir pavienių radinių. 1968 m. kapinyno žvalgomuosius tyrimus atliko Istorijos instituto archeologai. Radinius saugo Šiaulių Aušros muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Rugiapjūtė

Rugiapjūtė – žemės ūkio darbai, susiję su rugių (plačiąja prasme – visų javų) derliaus nuėmimu. Žemdirbiškoje visuomenėje tai buvo vienas svarbiausių ir atsakingiausių metų darbų.
Neolite Lietuvoje pradėjus auginti rugius jie būdavo raunami, pjaunami titnaginiu peiliu arba pjautuvu. Prasidėjus žalvario, geležies amžiams titnago pjautuvus pakeitė metaliniai (žalvariniai, geležiniai). Geležiniu pjautuvu Lietuvoje pjauta iki XX a. pr., o šalies pietryčiuose – iki pat XX a. vid. Nuo XVIII a. rugiapjūtei naudotas dalgis, XIX a. – dalgelė. Šie įrankiai naudoti iki XX a. Mechanizuotas javų nuėmimas pradėtas dvaruose XIX a. – atsirado arklinės rugių kertamosios mašinos. Nuo XX a. vid. rugiapjūtė tapo visiškai mechanizuota – javus pjauna ir kulia javų kombainai.
Lietuvoje rugiapjūtė vyksta nuo liepos pabaigos ar rugpjūčio pradžios iki rugpjūčio pabaigos. Šiaurės Lietuvoje rugiapjūtė vyksta ~2 savaitėmis vėliau nei pietuose.
Tradiciškai rugiapjūtės pradžios metas būdavo derinamas su Mėnulio faze. Pirmąsias pradalges padarydavo penktadienį ar šeštadienį, o didysis darbymetis prasidėdavo pirmadienį. Moterys pjaudavo pjautuvais, o vyrai rišdavo ir statydavo gubas, tačiau dalgiais pjaudavo vyrai, o gubas tada rišdavo moterys. Baigus pjauti, po keleto dienų supjautos gubos tam tyčia pagamintais ratais (Žemaitijoje ir Užnemunėje – poriniais, Dzūkijoje ir rytų Aukštaitijoje – vienakinkiais, o likusioje Aukštaitijoje – uorėmis) būdavo vežamos į klojimą.
Su rugiapjūte buvo susiję nemažai religinių papročių: pirmas pripjautas rugių pėdas (vadintas diedu, svečiu) būdavo parnešamas namo ir pastatomas krikštasuolėje. Ypač svarbus būdavo paskutinis pėdas, kuris simbolizuodavo vaisingumą, skalsą (plg. prūsų Kurka, latvių Jumis). Iš jo būdavo pinamas rugiapjūtės pabaigtuvių vainikas, taip pat juosta, lazda. Paskutinį pėdą surišusi pjovėja, dainuojant dainas, skaitant oracijas, įteikdavo vainiką šeimininkei, o lazda ir juosta būdavo įteikiama šeimininkui. Dzūkijoje iki XX a. pr. buvo išlikęs archajiškas ievaro pynimo paprotys (pinta simbolinė pynė iš paskutiniųjų nenupjautų rugių).
XX a. prasidėjus mechanizacijai, kolektyvizacijai rugiapjūtės kultūrinė reikšmė sunyko.
Vasario 17

Vardadieniai

Aleksas – Dona – Donalda – Donaldas – Donata – Donatas – Flavijus – Selma – Vaišvila – Vaišvilas – Viltė – Viltrūda