google/wiki40b huggingface dataset:
Mirties sala (filmas)

Turinys

I Mykono salą atvykę jaunavedžiai Kristoferis ir Celija aplinkiniams atrodo graži ir laiminga pora, tačiau iš tiesų jie – žudikai maniakai, turintys sadistinių polinkių ir ieškomi Londono policijos dėl eilės žmogžudysčių. Neilgai trukus jie ir čia pradeda sadistiškai žudyti žmones (pagyvenusią moterį Patriciją, kuri mėgina rodyti dėmesį Kristoferiui; vietinį vaikiną, suartėjusį su Celija), nors ilgą laiką judviejų nieks neįtaria. Vėliau jie nužudo tyrimą vykdantį policininką bei Leslę – merginą, kurį įsimyli Celiją. Pastarosios mirtis paskatina policiją labiau domėtis atvykėliais, todėl Kristoferis su Celija priversti bėgti. Jie pasislepia oloje, kur netrukus juos aptinka vietinis piemuo. Fiziškai stiprus nebylys juos sumuša, vėliau abu išprievartauja, o Kristoferį įmeta į duobę su negesintomis kalkėmis. Šis guli joje maldaudamas Celijos (kuri iš tiesų yra jo sesuo) pagalbos, kol neprasidėjo lietus ir jo gyvo nesudegino, tačiau ši atsisako padėti. Filmo pabaigoje prasideda lietus, o Celija su piemeniu, palikę šaukiantį Kristoferį, dviese eina į olą...
Vaidotas Žukas

Biografija

Mokėsi Vilniaus 23-joje vidurinėje ir Vilniaus dailės mokyklose, 1979 m. baigė Vilniaus dailės institutą.
1989 m. pradėjo katalikų radijo laidas, įkūrė “Mažąją studiją" ir vadovavo redakcijai iki 1997 m., rengė kultūrines ir religines radijo laidas.
1990 m. pastatė dviejų dalių televizijos filmą „Agrastų vynas“ apie neformalų mąstytoją Justiną Mikutį. Spaudoje paskelbė straipsnių apie kultūrą ir religiją. Parašė kelias knygas. Yra Operos ir baleto paramos fondo narys ir Palaimintojo Teofiliaus Matulionio fondo valdybos pirmininkas.

Kūryba

Dailės parodose dalyvauja nuo 1979 m. Surengė pusšimtį autorinių tapybos, keramikos, koliažų parodų Lietuvoje ir užsienyje: Italijoje, Suomijoje, Belgijoje, Vokietijoje. Kuria įvairių žanrų dailę: molbertinę tapybą, freskas, grafiką, žiestą ir reljefinę keramiką, juvelyriką. Ankstesnėje kūryboje yra politiniai ir etniniai ciklai, vėliau - religinė tematika, portretai ir peizažai. Keramikos plaketės su liepsnojančiomis širdimis, Madonos, gėlės, rokailinių ornamentų reljefai asocijuojasi su archeologiniais radiniais, slėpiningais ženklais iš praeities. Tapybai būdingas sodrus, išraiškingas koloritas, paveikslus užpildantis ekspresyvių faktūrų žymėmis. 
Nuo 1988 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Autoriaus kūrybos turi įsigiję keli Lietuvos muziejai, universitetai, Zimmerli muziejus JAV.
Egidijus Baranauskas

Egidijus Baranauskas (g. 1967 m. gegužės 2 d. Plungėje) – teisininkas, buvęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Civilinių bylų skyriaus teisėjas, teisėtyrininkas civilistas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) docentas, buvęs VU TVM dėstytojas.

Biografija

1994 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 2002 m. vasario 19 d. LTU apgynė disertaciją tema „Įkeitimo teisinis reguliavimas“. Socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.
1995–1998 m. Vilniaus miesto 1-osios advokatų kontoros advokato padėjėjas, nuo 1998 m. gegužės mėn. Advokatų kontoros „Baranauskas, Sinkevičius ir partneriai“ advokatas, 1997–1998 m. Lietuvos teisės akademijos (dabar – MRU) Teisės fakulteto Policijos vadybos ir administracinės teisės katedros asistentas, nuo 1998 m. MRU Teisės fakulteto Verslo teisės katedros asistentas, doktorantas, lektorius, docentas, katedros vedėjas, 2004–2006 m. VU Tarptautinio verslo mokyklos dėstytojas, nuo 2009 m. balandžio mėn. – 2012 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Nuo 2012 m. iki dabar – Advokatų kontoros „Ellex Valiūnas ir partneriai“ partneris.
Booking.com

Veikla

Kiekvieną dieną per Booking.com užsakoma daugiau nei 1 200 000 nakvynių, o svetainė ir mobiliosios programėlės sulaukia laisvalaikio ir verslo lankytojų iš viso pasaulio. Klientų užsakymai vykdomi įvairiems apgyvendinimo įstaigų tipams – nuo nedidelių šeimų valdomų nakvynės namų iki prabangių, penkių žvaigždučių viešbučių. Booking.com svetainėje informacija pateikiama daugiau kaip 40 kalbų bei siūloma 1 334 878 veikiančių apgyvendinimo įstaigų 225 šalyse ir teritorijose.
Upeliškis (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

Gaižiūnai (Biržai) – 3,7 km
BIRŽAI – 10 km 
Javeniškiai – 1,5 km
Gataučiai (Biržai) – 2,2 km
Baibokai (Biržai) – 3,1 km
Daunoriai – 3,7 km
Deikiškiai – 2,7 km
Šalniai – 2,6 km
Genetiškai modifikuotas žinduolis

Genetiškai modifikuotas žinduolis – žinduolis, į kurio DNR įterpus svetimą seką, ši stabiliai susijungia su lytinių ląstelių branduolio DNR ir yra perduodama to organizmo palikuonims. Genetinės modifikacijos būdu gali būti įvestos pageidaujamos savybės, išreikštos jau pirmoje kartoje. Tačiau svetimų genų įterpimas gali pažeisti genomo raišką bei sukelti transgeninių genų patekimą į laukinę populiaciją.

Panaudojimas ksenotransplantacijai

Kasdien apie 250000 žmonių yra sėkmingai atliekama alotransplantacija. Dažni persodinimai yra ribojami tinkamais organais arba organų atmetimu. Genetiškai modifikuotos kiaulės gali būti naudojamos gyvūnų kilmės audinių ir organų transplantacijai. Genetinės modifikacijos metu yra pašalinamas genas, atsakingas už žmogaus imuninį atsaką. Kanadoje atliktas nacionalinis ksenotransplantacijos tyrimas parodė, kad tik 48 % žmonių yra už gyvūnų, kaip gyvų ląstelių, audinių ar organų šaltinio, panaudojimą siekiant prailginti žmogaus gyvenimą.
Compantlis

Compantlis (nah. Tzompantli) – senovės Mezoameroikoje naudotos medinės grotos ar strypų tvora, skirta žmonių kaukolių demonstravimui.
Compantlis dažniausiai buvo įrengtas iš keleto vertikalių stulpų, sujungtų horizontaliomis sijomis. Vėliau perdurtos kaukolės buvo veriamos ant tų sijų. Majų regione labiau buvo paplitę kitokie compantliai – vertikalūs stulpai, su ant jų viršūnių maunamomis kaukolėmis.
Apie compantlius daugiausia žinoma iš vėlyvojo poklasikinio (XIII-XVI a.) ir kolonijinio (XVI-XVII a.) kodeksų bei konkistadorų aprašymų. Tačiau į compantlį panašių struktūrų randama ir II a. pr. m. e. – III a. m. e. archeologiniuose sapotekų kultūros radiniuose. Jie taip pat buvo naudojami tokių ikikolumbinių kultūrų kaip toltekai ir mištekai.
Compantliai rasti majų miestuose Ušmalyje ir kitose Puuko regiono radimvietėse. Jie datuojami klasikinio laikotarpio pabaigoje, IX a. pab. Gerai išsilaikiusi inskripcija apie compantlį rasta Čičen Icoje.
Daug aprašymų apie compantlius randama Actekų kodeksuose. Taip pat Ernanas Kortesas mini medinį compantlį Tenočtitlane ant kurio buvo sumautos neseniai paaukotų žmonių kaukolės. Iki šių dienų išliko compantlio atvaizdas ant Didžiosios Tenočtitlano piramidės liekanų.
Bernardas Ortisas de Monteljanas pagal konkistadoro Andreso de Tapijos ir brolio Diego Durano aprašymus apskaičiavo, kad ant Tenočtitlano didžiosios kaukolių kabyklos (Hueyi Tzompantli) galėję būti 60 tūkst. kaukolių. Iš viso mieste buvo bent 5 tokios kabyklos, tiesa, kitos mažesnės.
Pagrindinė compantlio paskirtis – parodyti paaukotų priešo karių kaukoles. Tačiau kaukolių vaizdavimas taip pat siejamas ir su Mezoamerikos kamuolio žaidimu. Pradžioje manyta, kad compantlyje būdavo vaizduojamos šio ritualizuoto žaidimo pralaimėtojų galvos, tačiau naujausi tyrimai rodo, kad galėję būti ir priešingai – compantlis buvęs kaip garbės lenta, į kurią patekdavo nugalėtojų galvos.
Sąsajos su žaidimu kamuoliu randamos ir majų kičių kodekse Popol Vuh. Kai dvynių didvyrių tėvas Hun Hunahpu buvo nužudytas Šibalbos valdovų, jo galva pakabinta ant moliūgo medžio (compantlio metafora) šalia žaidimo kamuoliu lauko.
Prudencija Navickaitė

Biografija

1939 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją. 1939–1944 m. mokėsi Vilniaus konservatorijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur tęsė studijas. Nuo 1949 m. gyveno JAV. 1958 m. stažavo Italijoje, Milano teatre debiutavo Toskos vaidmeniu. Surengė rečitalių, solinių koncertų, dalyvavo radijo ir televizijos laidose. Koncertavo JAV ir Kanados lietuvių bendruomenėse.
Jonas Mocartas

Biografija

1961 m. baigė Vilniaus elektromechanikos technikumą, 1977 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę.
Vadovavo UAB „Alsos statyba“. 1996–2000 m. Seimo narys. 2001–2003 m. UAB „Alsa“ konsultantas.
Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys nuo jos įkūrimo dienos, Vilniaus apskrities koordinacinės tarybos pirmininko pavaduotojas. 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narys. Žmona Angelė, sūnus Andrius. Nusišovė, palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Dahla

Istorija

Gyvenvietė 1502 m. įkurta ispanų ir vadinta Vilja Sisnerosu (Villa Cisneros). Kolonijiniu laikotarpiu miestas tapo Rio de Oro kolonijos sostine, pastatyta katalikų bažnyčia ir tvirtovė (išlikę iki šių dienų). Vėliau įkurtas kalėjimas, į kurį siųsti politiniai priešai Ispanijos pilietinio karo metu. Mauritanijai aneksavus pietinę Vakarų Sacharą, Dahla tapo Tiris al Garbijos provincijos centru. Dabar miestas pavaldus Marokui.
Geležinkelio stotis

Lietuvoje

Pirmosios geležinkelio stotys pastatytos XIX a. 7 dešimtmetyje – Vilniuje, Kaune ir Kybartuose tiesiant Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio liniją. Vėliau Šiauliuose (1871 m.), Klaipėdoje (1875 m.), Šilutėje (1875 m.), Mažeikiuose (1876 m.), Radviliškyje, Švenčionėliuose, Anykščiuose (visi 1901 m.), Marijampolėje (1924 m.) ir kituose miestuose.
Šefšauenas

Istorija

Šefšauenas įkurtas 1471 m., kaip nedidelė tvirtovė, skirta kovai prieš portugalus. Rekonkistos laikais čia įsikūrė nemažai moriskų ir žydų. 1920 m. tapo Ispanijos Maroko dalimi. 1916–1917 m. Šefšauene buvo kalinamas Rifo sukilėlis Abdel Karimas. 1956 m. vėl prijungtas prie Maroko.
Alkūnkaulis

Alkūnkaulis (lot. Ulna) – vienas iš dviejų dilbio kaulų (antrasis – stipinkaulis). Priglaudus delnus prie šlaunų, dilbio kaulai būna susikryžiavę, o atsukus delnus į priekį, jie išsidėsto lygiagrečiai. Tada alkūnkaulis yra vidinėje (medialinėje) dilbio pusėje. Kaip ir visų ilgųjų kaulų, jo vidurinė dalis vadinama kūnu, corpus ulnae, kuris pereina į masyvesnį artimąjį galą, extremitas proximalis, ir laibesnį tolimąjį galą, extremitas distalis.
Keturkojams gyvūnams alkūnkaulis tarnauja daugiausia raumenų prisitvirtinimui, tuo tarpu didesnė kūno svorio dalis tenka stipinkauliui. Nemažos dalies žinduolių alkūnkaulis ir stipinkaulis dalinai ar visiškai susilieję (pvz., arklys).

Alkūnkaulio kūnas

Kūnas tuščiavidurės prizmės formos, jo trys paviršiai ir juos skiriantys kraštai vadinami pagal tai, į kur jie atsigręžę. Paviršiai – priekinis, facies anterior, užpakalinis, facies posterior, ir vidinis, facies medialis. Kraštai – priekinis, margo anterior, užpakalinis, margo posterior, ir tarpkaulinis, margo interosseus. Pastarasis yra aštriausias, atsigręžęs į kitą dilbio kaulą – stipinkaulį, iš šono prie jo tvirtinasi abu dilbio kaulus jungianti tarpkaulinė jungiamojo audinio plėvė. Viršutinė tarpkaulinio krašto dalis prie pat proksimalinio galo stipininės įlankos vadinama atgręžiamojo raumens skiautere, crista musculi supinatoris.

Artimasis alkūnkaulio galas

Artimajame alkūnkaulio gale, extremitas proximalis ulnae, matyti gili, į priekį atsigręžusi skridininė įlanka, incisura trochlearis, kuri sudaro sąnarį su žastikaulio skridiniu. Iš viršaus ir užpakalinės pusės įlanką užtveria alkūnė, olecranon, kurios pamatas gyvam žmogui lengvai apčiuopiamas žasto ir dilbio paribio užpakalinėje pusėje. Iš apačios skridininę įlanką riboja aštroka vainikinė atauga, processus coronoideus, kurios pamato priekyje yra ryški alkūnkaulio šiurkštuma, tuberositas ulnae, žasto raumenims tvirtinintis. Žemiau skridininės įlankos atsigręžusi į šoną matyti sekloka stipinkaulinė įlanka, incisura radialis, į kurią remiasi stipinkaulio sąnarinis apvadas.

Tolimasis alkūnkaulio galas

Tolimasis alkūnkaulio galas, extremitas distalis ulnae, baigiasi alkūnkaulio galva, caput ulnae, kurią juosia sąnarinis apvadas, circumferentia articularis, susijungti su stipinkauliu. Medialinėje pusėje ir kiek atgal nuo distalinio galo kyšo alkūnkaulio ylinė atauga, processus styloideus ulnae. Ją galima apčiuopti ir net matyti riešo paribio dorsomedialinėje pusėje.

Kaulo pusės nustatymas

Lengviausia nustatyti, kurios pusės kaulas, jeigu jį laikysime taip, kad masyvesnis artimasis galas būtų viršuje, skridininė įlanka atsigręžusi į priekį, o aštrus tarpkaulinis kraštas – į išorę, stipinkaulio pusę.
Gotardo bazės tunelis

Gotardo bazės tunelis (vok. Gotthard-Basistunnel, pranc. Tunnel de base du Saint-Gothard, it. Galleria di base del San Gottardo) – 2016 m. birželio 1 d. atidarytas traukinių tunelis Alpėse Šveicarijoje. Veikti visu pajėgumu tunelis pradės 2016 m. gruodį. Šis tunelis yra didžiausias ir giliausias transporto tunelis pasaulyje. Jis yra 57,09 km ilgio.
Pagrindinė tunelio paskirtis yra palengvinti transporto srautų judėjimą per Alpes, ypatingai Roterdamo-Bazelio-Genujos koridoriumi, taip pat perkelti krovinių judėjimą iš sunkvežimių į traukinius.
Šio tunelio statyba dar 1992 m. buvo patvirtinta Šveicarijos gyventojų referendume, o statybos pradėtos 1996 m. Pradinis biudžetas siekė 10,3 milijardus JAV dolerių, tačiau bendras biudžetas pakilo iki 12 milijardų JAV dolerių. Statybų metu žuvo 9 darbuotojai.
Tunelis turėtų sutrumpinti keleiviams kelionę tarp Ciuricho ir Milano nuo daugiau nei 4 iki 2,5 valandų. Jis taip pat praplės Šveicarijos šiaurės-pietų krypties krovinių srauto traukiniais pralaidumą nuo 22 mln. tonų iki 44 mln. tonų per metus.
Pieter Coecke van Aelst

Piteris Kukas van Alstas (ol. Pieter Coecke van Aelst, 1502–1550 m.) – XVI a. renesanso Nyderlandų flamandų dailininkas, skulptorius, architektas. Gobelenų ir vitražų dizaineris, rašytojas.

Biografija

Piteris Kukas van Alstas gimė 1502 m. rugpjūčio 14 d. Alste, kur jo tėvas užėmė mero padėjėjo (ar vicemero) pareigas. Piteris Kukas tikriausiai mokėsi Briuselyje pas Bernaert van Orley. Pasak Karel van Mander, jis 1525−1526 m. keliavo į Italiją ir šios kelionės metu buvo ypač paveiktas italų dailės kūrėjų. 1527 m. jis įstojo į Antverpeno tapytojų gildiją, nuo 1529 m. pradėjo priimti mokinius. Vienu jo mokinių tikriausiai buvo Piteris Breigelis Vyresnysis, susijęs giminystės ryšiais. 1533 m. Piteris Kukas atliko kelionę į Konstantinopolį. Pagal iš šios kelionės parvežtus piešinius jo žmona Mayken Verhulst po dailininko mirties paruošė seriją graviūrų, kuriomis Piteris Kukas geriausiai žinomas. Nei vienas tapybos darbas negali būti jam vienareikšmiškai priskirtas. Jo garsiausiu paveikslu buvo „Paskutinė vakarienė“, žinoma iš daugiau nei 40 jo dirbtuvėse sukurtų kopijų. Prieš mirtį dailininkas tapo imperatoriaus Karolio V dvaro tapytoju. Gyvenimo metu Piteris Kukas buvo vienu svarbiausių Antverpeno dailininkų, tačiau per amžius jo dailė pasimiršo. Didžiausią reikšmę jis turėjo savo publikacijomis, ypač išverstu Sebastiano Serlio architektūros traktatu, kuriomis platino italų renesanso idėjas Nyderlanduose. Piteris Kukas van Alstas mirė 1550 m. gruodžio 6 d. Briuselyje.
SHA

SHA (Secure Hash Algorithm – Saugus Maišos algoritmas) – maišos algritmas, iš pranešimo, kurio ilgis mažesnis už 2^{64} bitų SHA-1 suskaičiuojantis 160 bitų ilgio santrauką. SHA256, SHA384, SHA512 atitinkamai 256, 384 ir 512 bitų ilgio santraukas.
Elena Domarkienė-Rapalytė

Elena Domarkienė-Rapalytė (g. 1954 m. vasario 1 d. Telšiuose) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija

Baigusi Telšių Žemaitės vidurinės mokyklos aštuonias klases ir vaikų muzikos mokyklą (A. Meškausko akordeono klasę), 1969–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio aukštesniojoje pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis). 1974–1979 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Lopo ir vyr. dėst. A. Krogerto klasės).
1973–1976 m. Telšių vidurinės mokyklos – internato muzikos mokytoja, jaunučių, jaunių ir merginų choro vadovė. Chorai dalyvavo koncertuose ir rajono dainų šventėse. 1973–1981 m. Tryškių (Telšių r.) kultūros namų vyrų choro chormeisterė, 1977–1980 m. Telšių miesto kamerinio choro chormeisterė – su šiuo choru išlaikė konservatorijos baigimo valstybinius egzaminus. 1979–1989 m. Telšių buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato moterų vokalinio ansamblio vadovė – respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1985–1990 m. Telšių rajono švietimo darbuotojų moterų choro vadovė: surengė koncertų, su choru dalyvavo 1985 m. respublikinėje dainų šventėje, 1986 m. moterų chorų šventėje „Aš atdarysiu dainų skrynelę" Kretingoje ir 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje. Tuo metu tai buvo geriausias moterų choras Telšių rajone.
Nuo 1973 m. Telšių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1976 m. jaunučių choro vadovė – jį parengė 1977 ir 1987 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei, 1994 ir 1996 m. dainų šventėms Klaipėdoje, 1997 m. dainų šventėms Skuode ir Mažeikiuose. Choras kasmet surengia po 2-3 koncertus Telšių miesto visuomenei, nuolat dalyvauja rajono dainų šventėse.
Nuo 1995 m. pedagogė dėsto ir Telšių taikomosios dailės aukštesniojoje mokykloje. Dabar dėsto Telšių Muzikos Mokykloje.

Visuomeninė veikla

Telšių rajono dainų švenčių jaunučių chorų vyr. dirigentė, rajono chorų ir „Dainų dainelės" konkursų žiuri narė, keletą metų vadovavo rajono muzikos mokytojų metodikos būreliui, dalyvauja muzikos kursuose bei seminaruose. 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Balstogės sritis (1807–1842)

Istorija

1807 m. liepos 9 d. po Tilžės taikos visas šis regionas iki taikos pasirašymo priklausęs Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui buvo perduotas Rusijos imperijai ir prijungtas prie Vilniaus generalgubernatorijos. 1842 m. sritis buvo panaikinta ir Balstogės, Sokulkos bei Bielsko ujezdai prijungti prie Gardino gubernijos, o Drohičino ujezdas sujungtas su Bielsko ujezdu.
Mirties įrodymas

Turinys

Filmą sudaro dvi dalys, kurias jungia vienas bendras veikėjas – Kaskadininkas Maikas.
Pirmoji veiksmo dalis vyksta Ostine, Teksaso valstijoje. Trys draugės: Arlena, Šona ir „Džiunglių Džiulija“ važiuoja švęsti pastarosios gimtadienio. Merginos sustoja pakelės užeigoje, kurioje pamato paslaptingą vyrą su randu, darkančiu visą veidą. Barmenas jį pažįsta kaip „Kaskadininką Maiką“, vyras visą vakarą geria nealkoholinius kokteilius ir kalbasi su mergina vardu Pem, su kuria ką tik susipažino, tačiau tuo pačiu metu akies kraštu seka tris merginas. Po kurio laiko jis prieina prie įkaušusių merginų ir, pasakęs per radiją išgirstą slaptažodį, išsireikalauja vienos jų erotinio šokio (pats šokis nerodomas, titruose pažymint, kad dingusi dalis juostos). Po šokio kompanijos išsikiria: merginos sėda į savo mašiną, o Maikas sutinka pavėžėti Pem savo juodu „Švevrolė“, perdarytu specialiai kaskadiniams triukams atlikti. Pem įsitaiso atskirtoje nuo vairuotojo kabinoje, tačiau jau pirmoje sankryžoje Maikas pareiškia, kad jo mašinoje yra apsaugota (angl. Death Proof) tik vairuotojo vieta ir avarijos metu tik joje įmanoma išgyventi. Išsigandusi Pem prašo ją išleisti, tačiau Maikas pradeda pavojingai vairuoti, o galiausiai staigiai stabdo, mergina trenkiasi galva ir jai lūžta sprandas. Nekreipdamas į ją dėmesio, Maikas atsisuka ir pradeda vytis tris merginas. Aplenkęs jas kitu keliu, Maikas įsibėgėja ir dideliu greičiu trenkiasi į jas priešpriešiais. Po avarijos, rodomos įvairiais rakursais, veiksmas persikelia į ligoninę, kur du policininkai, tėvas ir sūnus (iš tiesų šį vaidmenį sukūrė tėvas ir sūnus Parksai), ligoninėje kalbasi apie avariją, kurioje išgyveno tik Maikas. Vyresnysis įtaria, kad tai buvo ne nelaimingas atsitikimas, o suplanuota žmogžudystė, tačiau neturi įrodymų ir nenori tirti šios bylos.
Antroji veiksmo dalis vyksta Libano mietelyje Tenesio valstijoje, po 14 mėnesių. Keturios draugės: dvi aktorės (Abernatė, Ly) ir dvi kaskadininkės (Zoja, Kim) nusprendžia kartu praleisti laisvą nuo filmavimų dieną. Zoja nori įgyvendinti savo svajonę: pakartoti filme matytą triuką, kuomet aktorė važiavo ant dideliu greičiu lekiančio balto 1970-ųjų „Dodžo“ variklio gaubto. Kaip tik toks automobilis yra parduodamas ir merginos paprašo šeimininko prieš perkant (ko jos neketina daryti) jį išbandyti. Ly lieka su šeimininku kaip užstatas, Kim sėda už vairo, Abernatė šalia, o Zoja, išlipusi pro langą, atsigula ant variklio gaubto, laikydamasi už dviejų kelnių diržų, pritvirtintų prie priekinių durelių. Mašinai lekiant dideliu greičiu, staiga pasirodo „Kaskadininkas Maikas“ su juodu „Dodžu“ ir pradeda taranuoti merginų mašiną, ant kurios gaubto mėgina išsilaikyti Zoja. Permaininga Kim ir Maiko dvikova baigiasi tuo, jog šis nulekia nuo kelio, o Zoja – nuo mašinos į krūmus. Automobiliai sustoja nemažu atstumu vienas nuo kito ir išlipęs Maikas ima laidyti įžeidžiančias replikas, į ką Kim atsako pistoleto šūviais. Sužeistas į ranką Maikas šoka į mašiną ir bėga. Zoja pasirodo besanti sveika ir dabar merginos pradeda jį persekioti, kol paskutinėje filmo scenoje, ištraukę jį iš mašinos, mirtinai sumuša...
Jonavos Europa

Jonavos Europa – Jonavos rajono dalis, apimanti vietos gyvenvietes su Europos sostinių ir valstybių pavadinimais (Paryžius, Londonas, Šveicarija ir Venecija). Taip pat Jonavos krašto muziejaus Turizmo informacijos centro maršrutas. Ekskursija suaugusiems ir vyresnių klasių moksleiviams (pvz., autobusu, trukmė – 3 valandos). Gegužės 1 d. (Lietuvos įstojimo į Europos Sąjungą dieną) jonaviečiai pažymėjo europietiškus pavadinimus turinčiuose Jonavos rajono kaimuose. Įvairias akcijas ir ekskursijas čia organizavo Jonavos kūno kultūros ir sporto centras, sveikatos stiprinimo klubas „Šaltinėlis" bei Jonavos krašto muziejus. Žygiuose po Jonavos „Europą“ dalyvauja dviratininkai, pėstieji ir orientacinio sporto mėgėjai. Viena iš didžiausių rengiamų akcijų – dviračių žygis Jonava-Paryžius-Londonas-Šveicarija (kiekviename šių kaimų dalyviai pasodino po ąžuoliuką, o į Jonavą iš minėtų kaimų parvežė žemės Europos medžio sodinimui)
Mykolas Zigmantas Stanislavskis

Biografija

Lenkijos bajorų Stanislavskių giminės atstovas, herbo „Grif“ savininkas. Haličo kašteliono Adomo Stanisklavskio ir Agnesės Kšeželovskos sūnus.
ATR karų prieš sukilusius Ukrainos kazokus, Švedijos ir Rusijos carystės dalyvis. 1651 metais jis dalyvavo Berestečko mūšyje, kur antrą mūšio dieną buvo sužeistas šovinio. 1652 metais jo vėliava buvo sumušta kazokų ir totorių Batogo mūšyje (jo mūšio lauke nebuvo).
Švedų tvano (1655−1660) metu Mykolas Zigmantas Stanislavskis dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš švedų okupantus. Jis buvo Karūnos didžiojo maršalkos Jurgio Sebastijono Liubomirskio išsiustas pas Transilvanijos kunigaikštį Jurijų Rakocį po informacijos apie jo priešiškus planus prieš ATR. 1657 metų sausio 16 d. Mykolas Zigmantas Stanislavskis davė priesaiką ištikimybei Transilvanijos kunigaikčiui Jurijui Rakoci. 1658 metų vasarį jis ragino Lvovo magistratą pasiduoti Transilvanijos kunigaikščiui. 1658 metų vasario 12 d. Jurijus Rakocis išleido universalą dėl Mykolo Stanislavskio dvaro žemių apsaugos Rusios vaivadijoje.
1660 metais Mykolas Zigmantas Stanislavskis priėmė į savo vadovavimą mirusio kunigaikščio Mikalojaus Sviatopolk-Čiatvertinskio šarvuotą vėliavą. 1660 metų rugpjūčio 31 d. jis gavo iš Lenkijos karaliaus Jono Kazimiwero Vazos apsaugos raštą, kuris turėjo jį apginti nuo teismo nuosprendžio už Stanislavo Niščickio dvaro žemių užpuolimą Ulanove. 1660 metais Karūnos tribunolas nuteisė jį infamijai. Jo dvaro, tame tarpe Dunajivcius, anksčiau konfiskuotus, perdavė jo žmonos broliui, Belzo vaivadai Kristupui Konecpolskiui (m. 1659/1660), o po jo mirties jas paveldėjo jo našlė Konstancija, Mykolo Stanislavskio sesuo. 1660 metais jis su savo nuosava vėliava dalyvavo Čiudnovo mūšyje. Haličo žemės seimukas pasiuntinių į seimį instrukcijoje nurodė pabandyti gauti Mykolo Zigmanto Stanisklavskio amnestijos. 1663 metų gegužės 9 d. jis gavo Sandecko kašteliono pareigybę. 1665 metais Mykolas Zigmantas Stanislavskis tapo Kijevo vaivada ir ATR senatoriumi.
1667 metais Mykolas Zigmantas Stanislavskis išstatė nuosavą raitelių pulką iš 5 vėliavų į Karūnos armiją.
Buvo palaidotas 1669 metų vasarį Lvove.
Valdė dvaro žemes Krokuvos, Rusios, Podolės ir Sandomiro vaivadijose, tip pat turėjo nuosavus rūmus Varšuvoje.