google/wiki40b huggingface dataset:
Bell X-5

Bell X-5 – eksperimentinis X lėktuvas, pirmasis pasaulyje, galintis skrydžio metu keisti sparnų kampą. „Bell X-5“ įkvėpė vokiečių „Messerschmitt P.1101“ projektas. Pirmasis „X-5“ buvo pagamintas 1951 m., ir naudotas tyrimams iki 1955 m. bei karinėje tarnyboje iki 1958 m., kuomet projektas buvo nutrauktas dėl stabilumo problemų.

Istorija

1945 m. Jungtinių Valstijų kariuomenė Vokietijoje aptiko nebaigtą Messerschmitt korporacijos „Messerschmitt P.1101“ lėktuvo prototipą. Jis buvo pristatytas „Bell Aircraft“ korporacijai Niujorke, kur jį išstudijavusi inžinierių komanda, vadovaujama Robert J. Wood, tų tyrimų pagrindų parengė panašios koncepcijos lėktuvo projektą. Nors išoriškai panašus, X-5 buvo daug sudėtingesnis už P.1101. „X-5“ savo sparnus galėjo nustatyti į tris skirtingas pozicijas: 20°, 40° ir 60° kampu, ir tą daryti galėjo skrydžio metu specialių motorų ir diskinių stabdžių pagalba. Pakeisti nuo 60 iki 20 laipsnių užtrukdavo apie pusę minutės.
JAV oro pajėgos planavo pagal šiuos prototipus sukurti nebrangų karinį naikintuvą naudojimui NATO pajėgose ir pardavimui kitoms šalims.
Viso buvo pagaminti du lėktuvai. Pirmasis užbaigtas 1951 m. vasario 15 d., ir pirmą sykį pakilo į orą 1951 m. birželio 20 d.
1953 m. vienas lėktuvas sudužo Edvardso oro pajėgų bazėje, o jo pilotas-bandytojas, kapitonas Ray Popson iš JAV karinių oro pajėgų, žuvo. Kitas buvo naudojamas bandymams iki 1955 m. 1958 m. dėl nepataisomų trūkumų projektas buvo nutrauktas.
„X-5“ sėkmingai pademonstravo kintamo sparnų kampo privalumus lėktuvams, skirtiems skraidyti įvairiais greičiais. Nors projektas buvo nutrauktas dėl stabilumo problemų, kintamo sparnų kampo koncepcija vėliau sėkmingai įgyvendinta kituose lėktuvuose: F-111 Aardvark, Grumman F-14 Tomcat, Mikojan MiG-23, Panavia Tornado ir Rockwell B-1 Lancer.
Išlikęs „X-5“ lėktuvas šiuo metu saugomas Valstybiniame Jungtinių Valstijų karinių oro pajėgų muziejuje Wright-Patterson oro pajėgų bazėje Ohajuje.
Batyras (dramblys)

Batyr (rus. Батыр; gimė 1970 m. — nugaišo Karagandoje 1993 m.) — kalbantis indiškas dramblys, visą gyvenimą gyvenęs Karagandos zoologijos sode Kazachijoje.

Kalbėjimo fenomenas

Manoma, joge Batyras sugebėjo atkartoti žmogaus kalbą ir bendrauti su zoologijos sodo darbuotojais, giriant save ar prašant vandens. Tarptautinės žiniasklaidos priemonės, knygos apie gyvūnų elgesį ir mokslinės konferencijos išgarsino kalbančio dramblio fenomeną visame pasaulyje.
Viena Čekijos cirko trupė buvo taip nustebinta Batyro sugebėjimų, kad siekė gauti drambliuką, mainais siūlydama labai retas mažąsias šimpanzes, tačiau zoologijos sodo darbuotojai atsisakė siūlomų mainų. Drambliuko komunikacinius sugebėjimus tyrė mokslų daktaras, vienas iš Karagandos zoologijos sodo vadovų A. N. Pogrebnojus-Aleksandrovas.
Batyras prisimindavo ir vykdydavo išmoktas nurodymus; galėjo atkartoti žodį dešimtą dieną po mokymų, bet ištardavo žodžius ar vykdydavo nurodymus tik kai to norėdavo.
Dramblio stebėjimo metu buvo padaryta garso ir vaizdo įrašų. Dalis medžiagos apie dramblį saugoma Maskvos universitete Rusijoje.

Skepticizmas ir kritika

Pasklidus informacijai, ji buvo kritikuojama, vertinama kaip abejotinas ar nepaaiškinamas gamtos reiškinys arba tapatinama su retais gyvūnų sugebėjimo pamėgdžioti atvejais, kas dažniausiai būdinga čiulbantiems paukščiams ir papūgoms.
Kai kurie mokslininkai ir specialistai abejojo ir dramblio sugebėjimu pamėgdžioti, nes jis neturi balso stygų, kaip žmogus ar paukščiai. Kita skeptikų grupė kėlė abejones dėl dramblių intelekto, bet neatmetė galimybės, jog šis gyvūnas tiesiog imituoja atskirus nesusietus žmogaus kalbos garsus. Skeptikai neatkreipė dėmesio, kad dramblys išsakydavo žodžius ir frazes tik atitinkamose gyvenimo situacijose.
Henrikas Dembinskis

Biografija

1807–1808 metais mokėsi inžinerijos akademijoje, Vienoje.
1809 metais įstojo į Varšuvos kunigaikštystės armiją, dalyvavo Napoleono žygiuose. Po Smolensko mūšio suteiktas leitenanto laipsnis. Po Leipcigo mūšio apdovanotas Garbingo legiono ordinu. Po Napoleono pralaimėjimo gyveno Lenkijoje.
1830 metų sukilimo metu vadovavo kavalerijos brigadai, buvo paaukštintas į divizijos generolus. 1831 metais buvo paskirtas Varšuvos gubernatoriumi. Rugpjūčio 11 d. po Jono Skržneckio išėjimo į atsarga pradėjo vadovauti visai Lenkijos armijai, bet jau rugpjūčio 19 d. buvo priverstas išeiti į atsargą. 
Po sukilimo pralaimėjimo emigravo į Prancūziją. Įėjo į kunigakščio Čartoriskio šalininkų grupę.
1848 m. Vengrijos revoliucijos metu išvyko į Vengriją. Vadovavo sukilėlių šiaurės armijai. Po to buvo paskirtas Vengrijos armijos vyriausiu vadu. Patyrė pralaimėjimą nuo austrų ir bėgo į Osmanų imperiją, kur kurį tai laiką tarnavo Machmudo II armijoje. 
1825 metais buvo Lenkijos seimo deputatu.
1850 metais grįžo į Paryžių. Mirė 1864 metais. Palaidotas Monmoransi kapinėse.
Santo Tomas de Kastilija

Belgų kolonija

1843 m. Gvatemalos parlamentas perleido teritoriją privačiai Belgijos bendrovei, kurią valdė Belgijos karalius Leopoldas I.
Belgai planavo ten įkurti savo koloniją ir už teritorijas sumokėjo 12 tūkstančių pesetų. Belgų kolonizacija buvo nesėkminga dėl kolonistus kamavusios geltonosios karštinės ir maliarijos, kurios buvo endeminės šiam regionui.
1854 m. Belgijos bendrovė pasitraukė dėl finansinių nuostolių.

Naujieji laikai

1976 m., po to kai žemės drebėjimas sugriovė Puerto Barijoso uostą, naujas uostas pastatytas Santo Tomase.
Teklė Daubaraitė

Teklė Daubaraitė-Gailevičienė, Skobeikienė (1906 m. liepos 25 d. Radviliškyje – 1961 m.) – aktorė.
Natalio provincija

Natalis – nuo 1910 m. Pietų Afrikos Sąjungos, 1961–1994 m. Pietų Afrikos Respublikos provincija prie Indijos vandenyno. Plotas 87 000 km², 3 mln. gyventojų (1960 m.). Centras – Pitermaricburgas.

Istorija

Portugalų keliautojas Vasko da Gama, plaukdamas iš Portugalijos į Indiją 1497 m. gruodžio 25 d., per Kalėdas pasiekė žemę, kurią pavadino Nataliu (portug. Natal – Kalėdos). 1824 m. įkurta europiečių pirklių kolonijos gyvenvietė Port-Natalis (dab. Durbanas). Natalio teritorijoje apie 50 metų vyko būrų, vietos gyventojų zulų ir įsigalėti Natalyje siekusių britų susirėmimai. XIX a. ketvirtame dešimtmetyje Natalio teritorijos šiaurinė dalis priklausė Zulų karalystei. 1837 m. būrai įveikė zulus ir atimtose iš jų žemėse įkūrė Natalio respubliką. 1843 m. ją kontroliuoti pradėjo ir prie Kapo kolonijos prisijungė britai. Ilgainiui Natalis įgijo savarankiškos kolonijos statusą.
1893 m. Natalio kolonijai suteikta savivalda. Per 1899–1902 m. Būrų karą Natalį trumpam užvaldė būrų kariuomenė, bet 1902 m. britai kolonijoje vėl atkūrė savo valdžią. 1910 m. Natalis inkorporuotas į Didžiosios Britanijos dominiją Pietų Afrikos Sąjungą, teritorijai suteiktas provincijos statusas. XX a. devintame – dešimtame dešimtmečiais vykstant Afrikos nacionalinio kongreso ir Inkatos laisvės partijos šalininkų ginkluotiems susirėmimams natalyje žuvo apie 10 000 žmonių. 1994 m. žlugus apartheidui Natalis tapo viena iš 9 Pietų Afrikos Respublikos provincijų – Kvazulu-Natalis.
Timoras (sala)

Timoras – Indijos vandenyno sala, esanti Malajų archipelago pietuose, padalyta į nepriklausomą Rytų Timoro valstybę ir Vakarų Timorą, kuris prilauso Indonezijos East Nusa Tenggara provincijai. Salos plotas 30 777 km². Vardas kilęs iš žodžio timur, kuris Malajiečių kalba reiškia „rytai“, taip pavadintas dėl to, kad yra salų grupės rytuose.

Geografija

Į pietus ir pietryčius nuo salos yra Australija. Šiaurės vakaruose išsidėsčiusi Sulavesio, o vakaruose Sumbos sala. Į vakarus – šiaurės vakarus nuo Timoro yra Florenso ir Aloro salos, į šiaurės rytus Barato Dajos salynas, įskaitant Vetarą.
Timoras, kartu su kitomis Mažosiomis Sundos salomis, esančiomis į šiaurės rytus ir mažesnėmis salomis į šiaurės vakarus nuo jos, padengtas plačialapiais tropiniais miškais. Dauguma medžių yra lapuočiai, sausojo sezono metu periodiškai ar dalinai periodiškai numetantis savo lapus. Kartu su Barato Dajaus ir kitomis šiaurės rytuose esančiomis mažomis salomis sudaro Timoro ir Vetaro lapuočių miškų ekoregioną.

Istorija

Sala nuo seno buvo apgyvendinta Atoni tautos, ir buvo tolokai nuo Malajų salyno (Nusantaros) kultūrinių centrų. Būdama nutolusi į rytus, ji pelnė savo pavadinimą. Nuo XIII a. sala buvo politiškai įjungta į Madžapahito imperiją su centru Javoje, į ją perduoti kultūros pasiekimai ir laimėjimai.
Nuo XVI a. salos rytinėje dalyje įsikūrė portugalai, tuo metu steigę savo prekybos taškus visame salyne. Kuomet atėję olandai išstūmė juos iš Melakos, portugalai neteko beveik visų savo valdų Malajų salyne, ir Timoro dalis liko vienintelė jų teritorija. Nuo tada sala liko padalinta.
Vakarų Timoras nuo 1800-ųjų iki 1949 priklausė Nyderlandams, po to tapo Indonezijos dalimi, kuri susiformavo iš buvusių Nyderlandų kolonijų tose salose, ir Rytų Timoras, kuris priklausė Portugalijai ir nuo 1596 iki 1975 buvo žinomas Portugalijos Timoro vardu. Jam priklauso ir Oecussi-Ambeno apskritis, kuri yra apsupta Vakarų Timoro. Nyderlandai ir Portugalija nebuvo oficialiai išsprendusi sienos klausimo iki pat 1912 metų.
Japonų armija buvo okupavusi salą nuo 1942 iki 1945 m. Timoro gyventojai priešinosi okupantams partizaniniame kare, kurį inicijavo Australijos komandosai.
1975 m. sekė Indonezijos invazija - Rytų Timoras buvo aneksuotas ir pavadintas Timor Timur ar trumpiau 'Tim Tim' vardu. Indonezija šį regioną laikė savo 27 provincija, tačiau niekada nebuvo pripažinta JT ar Portugalijos. Rytų Timoro gyventojai priešinosi ilgai užsitęsusiame partizaniniame kare. 1999 m. pagal Portugalijos ir Indonezijos sutartį (kurią parėmė ir Jungtinės Tautos) buvo suorganizuotas referendumas, kuriame Rytų Timoro gyventojai atmetė pasiūlymą tapti Indonezijos autonomine sritimi. Rytų Timoras išsikovojo nepriklausomybę 2002 m. ir dabar yra žinomas Timor-Lestle vardu.
Viena pagrindinių Indonezijos vyriausybės baimių dėl Rytų Timoro nepriklausomybės yra ta, kad vakarinė salos dalis taip pat norės prisijungti prie rytinės ir tapti viena nepriklausoma sala – valstybe. Indonezijos žvalgyba patvirtino, kad suaktyvėjo Timor Raya (Didysis Timoras) veikla vakarinėje salos dalyje.

Kita

Pagal vietinę mitologiją, Timoro sala buvo milžiniškas krokodilas.
Snieglenčių krosas

Snieglenčių krosas yra viena iš snieglenčių sporto rungčių. Snieglenčių kroso rungtyje sportininkai varžosi vienoje trasoje ir turi įveikti ją kuo greičiau. Trasa dažnai būna labai skirtinga – su daug posūkių, tramplinų ir kliūčių. Į žiemos olimpinių žaidynių programą ši sporto rungtis buvo įtraukta 2006 m.
Danguolė Švenčionytė

Biografija

1980 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
VšĮ Elektrėnų ligoninės Vidaus ligų skyriaus vedėja. Nuo 2011 m. iki 2015 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narė. 
Iki 2010 m. – Demokratų partijos narė, nuo 2010 m. iki 2013 m. – Krikščionių partijos narė, nuo 2013 m. iki dabar – Lietuvos socialdemokratų partijos narė.
Petro Šostucha

Biografija

1971 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomas. P. Šostuchos įmonės „Pajudinys“ savininkas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.
Staškūniškio bendruomenės tarybos narys. Sutuoktinė Bronislava, sūnus Virginijus.
Algirdas Grublys

Biografija

1973 m. baigė Klaipėdos politechnikumą, technikas, 1987 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, mokytojas.
Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis Klaipėdos skyriaus narys. Nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Živilė, vaikai Lina, Lukas, Arvydas.
Žalsvoji žiovenė

Aprašymas

Auga ant įvairių medžių (dažniau lapuočių) pūvančios stačių stuobrių ir drevių medienos natūralios kilmės, dažniausiai senuose ir drėgnuose miškuose. Neaptinkama jaunuose miškuose ir miškuose, iš kurių pašalinama negyva mediena. Kerpei būdingas grūdiškai karpotas, pilkai žalsvas žiauberiškas gniužulas ir 0,4 – 0,8 mm aukščio vaisiakūniai apoteciai, kurių kotelis juodas, o galvutė su geltona apnaša. Sporos rutuliškos ir pailgai elipsidinės. Panašiausia yra rudagalvė žiovenė (Chaenotheca phaeocephala), kuri auga ant medžių žievės ir ne tokiose pavėsingose vietose, o jos aukšliasporės būna tik rutuliškos. Labai dažnos auksagalvės žiovenės (Chaenotheca chrysocephala) apoteciai taip pat būna su geltona apnaša, tačiau jos gniužulas visada ryškiai geltonas, o ne pilkas.

Paplitimas

Kosmopolitinė rūšis, randama įvairiuose žemynuose (išskyrus Afriką) borealinėje ir vidutinių platumų zonose. Šiltesnio klimato juostuose – kalnuose.
Lietuvoje žinomos 29 radimvietės. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Literatūra

Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 743. ISBN 978-9955-692-71-3
Behrn Arena

Istorija

Nuo 1923 iki 1958 m. buvo daugiafunkcinis. Renovuotas 1974, 1990, 1999, 2003 ir 2007 m. Didžiausias žiūrovų skaičius pasiektas 1961 m. birželio 8 d., rungtynėse prieš Degerfors IF. Rungtynių atėjo pažiūrėti 20 066 žiūrovai.
1958 m. stadionas buvo naudojamas VI pasaulio futbolo čempionato varžyboms. Tų pačių metų birželio 15 d. stadione susitiko Prancūzijos ir Škotijos rinktinės. Prancūzai rungtynes laimėjo rezultatu 2–1.
Jefreitorius

Jefreitorius (angl. gefreiter, vok. Gefreiter, rus. ефрейтор, kitaip – grandinis) – karinis laipsnis, kuris suteikiamas geriausiems eiliniams kareiviams. Neesant skyriaus vado toks kareivis gali jį pavaduoti.

Rusija

Rusijoje įvestas Petro I laikais (1716 m.) pėstininkuose, kavalerijoje ir inžinerinėje kariuomenėje. Artilerijoje jefreitorių atitiko bombardyras, kazokų kariuomenėje – приказный. Stingant jaunesniųjų puskarininkių, jefreitorius skirdavo skyrių vadais.
Raudonojoje Armijoje įvestas 1940 m. lapkritį. TSRS ir dabar Rusijos kariuomenėje jefreitorius – karo laipsnis, tarpinis tarp jaunesniojo seržanto ir eilinio. Rusijos laivyne jefreitorių atitinka vyresnysis jūrininkas (старший матрос). Jefreitoriaus laipsnis suteikiamas už pavyzdinį tarnybinių pareigų atlikimą bei puikų drausmingumą.
Atakpamė

Istorija

Atakpamės miestas buvo įsteigtas kaip vienas iš vokiečių kolonijos Toge administracinis centras. 1911 metais čia buvo pastatyta geležinkelio linija Lomė-Atakpamė ir galinga radijo stotis, užtikrinanti nuolatinį ryšį tarp Vokietijos ir Centrinės Afrikos. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui ši stotis tapo pagrindiniu kovų taikiniu, kurios kilo tarp vokiečių kolonijų karių ir anglų-prancūzų desanto, išsikėlusio pakrantėje 1914 m. rugpjūčio 6 d. Po kovų, Vahahalos rajone, vokiečiai buvo priversti atsitraukt ir rugpjūčio 24 d. jie susprogdino radijo stotį, o rugpjūčio 26 d. kapituliavo.

Geografija

Atakpamė išsidėsčiusi centrinėje Togo dalyje, 161 km šiauriau nuo Gvinėjos įlankos pakrantės ir šalies sostinės Lomės, vakarinėse Atakoros kalnų priekalnėse. Atakpamė yra penktas pagal dydį Togo miestas, administracinis Plynaukštės regiono ir Agou prefektūros centras. Miesto gyventojų skaičius – 92 296 (2008 m.). Per paskutinius 17 metų išaugo beveik 4 kartus (24 139 gyventojai 1981 m.). Atakpamėje yra oro uostas, stambus geležinkelio mazgas.

Gyventojai

Atakpamėje ir jos apylinkėse gyvena įvairios tautos. Pats miestas yra ifių tautos teritorijoje, piečiau gyvena eve ir adžai, šiaurėje, kalnuose – kabire ir akebu, vakaruose – akioso. Be jų, mieste gyvena nemaža grupė fonų tautos.
Nuo 1964 m. Atakpamė yra romos katalikų vyskupijos centras. Iš 700 tūkst. vyskupijos gyventojų, apie 40 % yra katalikai, nedidelę dalį sudaro musulmonai. Likę gyventojai priklauso tradicinei afrikietiškai religijai.
Pagrindinis vietinių gyventojų užsiėmimas yra žemės ūkis, kuriame užauginama medvilnė, kava, kakava, taip pat soros ir dioskorėjos.
Gudžiūnų seniūnija

Gamta

Dalis seniūnijos išsidėsčiusi Nevėžio žemumoje, tačiau rytuose pereina į Rytų Žemaičių plynaukštę (aukštis iki 113 m, aukščiausia rajono vieta). Du trečdalius teritorijos užima dirbama žemė; yra miškų (Gudžiūnų, Sosių ir kt.). Pagrindinės upės – Dotnuvėlė (įrengtas Mantviliškio tvenkinys) ir Liaudė (su Nykiu).

Ūkis

Vyrauja žemės ūkis (veikia ŽŪB „Nemunas“), miškininkystė.
Povilas Žemaitis

Povilas Žemaitis (1928 m. rugpjūčio 7 d. Eimantų k., Eržvilko valsč., Tauragės apskr.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Pašaltuonio parapijos vargonininko Izidoriaus Sabono. 1946 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą mokytis vargonuoti, o 1948–1952 m. Juozo Gruodžio muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėst. A. Ceičys) ir kartu lankė vakarinę mokyklą. 1961–1966 m. choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Klemenso Griauzdės klasė).
Pedagoginį darbą Kaune pradėjo dirbti nuo 1949 metų: buvo vaikų darželio muzikos vadovas, 8-osios, 16-osios ir 4-osios vidurinių mokyklų muzikos mokytojas ir chorų vadovas. Ypač vaisingas 1958–1965 m. jo darbas Kauno 4-ojoje vidurinėje mokykloje. Vadovavo dideliems vaikų chorams, vyresniųjų klasių mišrųjį chorą parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Keletą metų buvo Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto muzikos mokytojų specialybės studentų praktikos vadovas.
1956–1966 m. – Kauno profsąjungų kultūros rūmų vaikų (vėliau berniukų) choro (60–70 dalyvių) vadovas. Berniukus išmokė nemaža įvairių kūrinių, koncertų surengė Kaune, 1965 m. dainavo Lenkijoje (Bialystoke). Chorą parengė 1960, 1964 ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, 1961 m. Kauno miesto apžiūroje ir 1964 m. – I respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse su juo pelnė pirmąsias vietas. Taip pat vadovavo Kauno fabriko „Baltija“ moterų chorui ir Kauno miesto milicijos valdybos vyrų chorui, Jonavos baldų kombinato moterų chorui. 1966–1989 m. – Kauno projektuotojų moterų choro „Indraja“ chormeisteris, kelerius metus – ir Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriojo choro „Daina“ chormeisteris.
1965–1967 m. Vilniaus valstybinio universiteto Kauno bendrųjų mokslų fakultete dėstė muziką ir dainavimą. Nuo 1965 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas; ten buvo vakarinio skyriaus vedėjas, vadovavo merginų chorui, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
Parengė muzikos mokymo metodinių priemonių, dalyvavo Kauno miesto ir respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose. Buvo Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, chorų apžiūrų vertinimo komisijų pirmininkas arba narys, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
PKSK Via Ludus

Istorija

Klubas debiutavo Panevėžio apskrities pirmenybėse 2011 m. pavasarį, tačiau sužaidęs 5 rungtynes ir visas pralaimėjęs, birželio pabaigoje pasitraukė iš varžybų. Nepaisant to, klubas žada dalyvauti kituose Panevėžio apskrities turnyruose.  Komanda yra susijusi su SFL lygos klubu FK Panevėžio Keliai.
Oscar Loya

Joseph Oscar Loya (g. 1979 m. birželio 12 d. Indio, Kalifornija) yra amerikiečių dainininkas ir Brodvėjaus muzikinio teatro atlikėjas.
Loya kartu su Aleksu Kristensenu atstovavo Vokietijai 2009 m. Eurovizijos finale Maskvoje, Rusijoje. Su daina „Miss Kiss Kiss Bang“ užėmė 20 vietą iš 25 dalyvių.
2009 metais išleido debiutinį albumą „Heart 4 Sale“.
Kiparisinis dakridis

Paplitimas

Tai endeminė medžių rūšis, natūrliai auga tik Naujosios Zelandijos salose. Nors jo miškai buvo gerokai iškirsti, bet šiuo metu šiam medžiui išnykti grėsmės nėra.

Augimvietės

Auga nuo jūros paviršiaus iki 600 metrų reljefo aukštyje.

Aukštis, kamieno skersmuo

Šie medžiai užauga 35, rečiau 60 m aukščio. Prieš beveik iškertant jų gausius miškus, pasak istorinių šaltinių, pasitaikydavo iki 61 m aukščio šių medžių. Dabar žinomas aukščiausias 53,7 m aukščio (pagal Robert Van Pelt 2003.01.27). Kitas aukštas žinomas medis yra 46,4 m aukščio ir su 238 cm skersmens kamienu. Manoma jis 131,9 m³ tūrio. Kiparisinių dakridžių kamieno skersmuo paprastai 150 cm, rečiau 2 m, o stambausių iki 253 cm. Su didžiausiu skersmens kamienu pasitaiko labai seni ar aukščiausi medžiai.

Apibūdinimas

Kamienas tiesus ir stambokas. Savo natūralaus paplitimo areale žydi gruodžio - kovo mėnesiais. Vaisiams subrandinti reikia metų ar dar daugiau laiko ir dažniausiai jie subręsta vasario - gegužės mėnesiais.

Amžius

Gali gyventi daugiau kaip 1000 metų. 550–650 metų amžiaus šių medžių dažnai pasitaiko.
Montrose FC

Istorija

Klubas įkurtas 1879 m. Šiuo metu žaidžia Scottish League One.
Horkai

Istorija

Miestas įsikūręs prie Sožo dešiniojo intako Pronios upės. 1544 m. minimas Horkų kaimas. Nuo XVII a. dvaro centras. Priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai, nuo 1584 m. Sapiegų nuosavybė. 1619 m. gavo savivaldą, XVII a. pirmoje pusėje minimas miestas. Po Abiejų Tautų Respublikos pirmojo padalijimo 1772 m. atiteko Rusijos imperijai. Miestelyje 1780 m. buvo 992 gyventojų. 1795–1820 m. čia veikė gelumbės audimo manufaktūra, dukart per metus vykdavo mugės. Nuo 1861 m. miestas, apskrities centras. XIX a. pastatyta cerkvė.
1919 m. sausio mėn. atiteko Baltarusijos SSR, 1919 m. lapkričio mėn. – 1924 m. priklausė Rusijos SFSR, nuo 1924 m. vėl Baltarusijos SSR. Nuo 1924 m. rajono centras. 1840 m. įkurtas Žemės ūkio institutas, nuo 1925 m. Baltarusijos žemės ūkio akademija.

Ekonomika

Mieste išplėtota tekstilės (linų apdirbimo), statybinių medžiagų, maisto (mėsos) pramonė.
Alan Sorrenti

Biografija

Sorrenti gimė Neapolyje, bet jo motina yra kilusi iš Velso, didžiąją vaikystės dalį praleido Aberistvite, Velse. Laisvai kalba italų ir anglų kalbomis. Alan karjera prasidėjo XX a. 8-ojo dešimtmečio pradžioje; 1972 metais jis išleido savo pirmąjį albumą „Aria“, o sekančiais metais ir „Come un vecchio incensiere all’alba di un villaggio deserto“. Juose daugiausiai vyrauja progresyviojo roko ir eksperimentinės muzikos stilių dainos.
Alan atstovavo Italijai 1980 m. Eurovizijoje su savo kūrybos daina „Non so che darei“ (liet. Nežinau, ką atiduočiau). Atlikėjas konkurse užėmė šeštą vietą, o daina tapo vienu tuo metu labiausiai parduodamų įrašų Europoje ir Skandinavijoje.
2006 metais atlikėjas dalyvavo O' Scià festivalyje Lampedusos saloje (Italija).
Alan jaunesnioji sesuo Jenny Sorrenti taip pat yra dainininkė, su roko grupe Saint Just išleido du albumus, taip pat keletą solinių albumų.
Blagoslaventsvo valsčius

Istorija

Valsčius buvo įkurtas XIX a. amžiuje. Nuo 1867 m. iki 1914 m. priklausė Lenkijos Kongreso karalystės, Suvalkų gubernijos, Naumiesčio apskričiai. Po I pasaulinio karo valsčius pervadintas į Plokščių valsčių.
Moizmas

Moizmas (kin.: 墨家; pinyin: Mòjiā) - kinų filosofinis mokymas, kurio pradininkas - Modzi (墨子 Mòzǐ). Mokykla iškilo "Šimto mokyklų" laikotarpiu - maždaug tuo pačiu metu kaip ir konfucianizmas, daoizmas, legizmas. Moizmas buvo trumpaamžis, ir Čin laikais išnyko. Modzi filosofija jo mokinių buvo surašyta į veikalą "Modzi".

Filosofija

Dangus (天 tiān) moistams buvo aukščiausia, viską stebinti ir žmones baudžianti jėga. Moizmas teigė, kad žmogus turi visus mylėti vienodai ("visuotinė meilė"). Pirmiausia reikia mylėti visus žmones, tik tada - savo šeimą ir save patį. Šį punktą ypač kritikavo konfucianistai, nes jie buvo įsitikinę, kad kai kuriuos žmones, pavyzdžiui, savo tėvus, reikia mylėt labiau nei visiškai nepažįstamus. Pasak moizmo, tuos, kurie seka Dangumi, Dangus apdovanoja, o nepaklusniuosius nubaudžia. Taigi moistinė moralė grįsta nauda.
Iš prigimties žmogus negali atskirti, kas yra teisinga ir kas - klaidinga. Todėl reikia turėti valdovus, kurie padės suderinti teisingumą ir klaidingumą. Moistai buvo preš karus, tačiau teigė, kad valstybė gali naudoti jėga gindamasi.
Moistai taip pat sukūrė politinę organizaciją, per kurią mėgino įgyvendinti savo skelbiamas idėjas. Jų struktūra susidėjo iš vietinių "atstovybių" visose to meto Kinijos teritorijoje buvusiose valstybėlėse. Kiekvienai tokiai grupei vadovavo vadinamieji "dziudzi" (juzi). Buvo skatinamas taupus, asketiškas gyvenimo būdas. Dziudzi paskirdavo savo įpėdinį. Tačiau ši organizacija neturėjo jokios centrinės valdžios ir bendrai rėmėsi tik Modzi mokymais.
Viena iš moizmo mokyklų buvo logikai. Jie domėjosi loginių galvosūkių sprendimu. Pagrindinis atstovas - Long Gongsunas. Dauguma vėlesnių kinų filosofų nesidomėjo loginėmis problemomis, todėl šios mokyklos idėjų išlikę nedaug.
Marsa

Pavadinimo kilmė

Miesto vardas vietos kalba reiškia „uostas“. Laivybos svarba atspindėta ir miesto herbe.