google/wiki40b huggingface dataset:
Krekenavos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bazilika

Istorija

Manoma, kad dar 1419 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas pastatydino pirmąją bažnyčią Krekenavoje. Rodų dvaro savininkai Aleksiejus ir Stanislovas Vizgirdai-Vizgirdavičiai 1484 m. pastatė medinę bažnyčią ir ją aprūpino. Žemaičių kapitulos arkidiakonui (vyskupo padėjėjui katedroje) Jurgiui Talaičiui 1527 m. dovanota Krekenavos klebonija su visu turtu. 1531 ir 1536 m. funduotos 2 altarijos. Vėliau jos sujungtos į vieną. 1533 m. įsteigta parapinė mokykla.
XVIII a. pirmojoje pusėje bažnyčia sudegė. Arkidiakonas Antanas Valavičius 1736 m. bažnyčią atstatė. Jai 1803 m. pakeisti sienojai. 1811 m. sudegusi altarija neatstatyta. Arkidiakonatui 1832 m. priklausė Krekenavos miestelis ir 6 kaimai. Paskutinis arkidiakonas Benediktas Smigelskis (~1784–1879; palaidotas Krekenavoje) paliko istoriografinių darbų, žinių apie lietuvių rašytojus. Rašė lenkų kalba. Dalis rankraščių išversta į lietuvių kalbą.
1886 m. į Krekenavą paskirtas klebonas Pranciškus Žukauskas ėmė rūpintis mūrinės bažnyčios statyba. Kauno gubernatorius 1894 m. leido statyti tik medinę. Sužinojęs, kad degamos plytos bažnyčiai, įsakė plytinę uždaryti, o kleboną P. Žukauską nubausti. Vidaus reikalų ministras gubernatoriaus veiksmus pripažino neteisėtais ir 1896 m. davė leidimą statyti.
Pagal architekto Ustino Golinevičiaus projektą dabartinė mūrinė bažnyčia pastatyta 1896–1902 m. Ją 1907 m. konsekravo vyskupas Gasparas Cirtautas. Nuo senų laikų Krekenava garsėjo Dievo Motinos paveikslu. Tikintieji manė jį esant stebuklingą.
1915–1918 metais Krekenavos klebonijoje gyveno ir kūrė Maironis. 1918 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Bažnyčioje yra kryžius, kurį pagamino dievdirbys Vincas Svirskis (1835–1916 m.).
2011 m. rugpjūčio 15 d. per Žolinę Krekenavos bažnyčiai popiežiaus Benedikto XVI sprendimu suteiktas mažosios bazilikos statusas.

Architektūra

Bazilika istoristinė, su neogotikos elementais, stačiakampio plano, dvibokštė, su siauresne ir žemesne apside. Vidus 3 navų.
Kirasyrai

Kirasyrai – sunkioji kavalerija. Skiriamasis bruožas – šarvai ir raitelio šaunamasis ginklas. Pavadinimas kilęs nuo kirasos – krūtinės šarvo. Europoje atsirado XV a. Šiuo metu pasirodo paraduose Italijoje, Ispanijoje ir Jungtinėje karalystėje.
Šlapekiai

Istorija

Kaimas II pasaulinio karo metu buvo sudegintas. Sudegintų kaimų atminimui 1960 m. atidengtas paminklinis akmuo, 1978 m. pastatytas memorialinis ansamblis.
Majenas (departamentas)

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Meno provincijos dalyje.

Geografija

Majeno departamentas ribojasi su Manšo, Orno, Sarto, Meno ir Luaros bei Ilio ir Vileno departamentais.
Aukščiausia vieta Avaluaro kalnas – 417 m.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žanas Artuis ir Fransua Zoketas (abu Centristų sąjunga]]), Atstovų rūmuose – Anri Huduinas, Markas Bernjė ir Janikas Favenekas. Generalinę tarybą sudaro 32 nariai, kurių po pusę kas trejus metus renkami šešerių metų kadencijai.
Aloyzas Vitkauskas

Biografija

Vitkauskas Vilniaus inžineriniame statybos institute baigė inžinerijos studijas, civilinės inžinerijos magistras.
Nuo 2003 m. Centrinei projektų valdymo agentūros direktorius (CPVA), nuo 2006 m. iki 2009 metų liepos 1 d. LR FM ministerijos sekretorius, nuo liepos 8 d. LR finansų viceministras, atsakingas už Nacionalinio fondo ir Turto valdymo departamentų veiklą (be to kuruoja su „Turto bankas“, Valstybės dokumentų technologinės tarnyba ir CPVA susijusius klausimus).
Jacopo Caraglio

Jacopo Caraglio, Giovanni Giacomo Caraglio, Giovanni Jacopo Caraglio, Jonas Jokūbas Karaljas (g. 1500/1505 m. Veronoje – m. 1565 m. Krokuvoje) – italų graveris, juvelyras, medalininkas, vėlyvojo Italijos Renesanso atstovas, dirbęs Italijoje, Lenkijoje ir Lietuvoje.
Italijoje G.G.Caraglio specializavosi vario raižiniuose pagal kitų dailininkų (Marcantonio Raimondi, Rosso Fiorentino) piešinius ir tapybos darbus.
Lenkijos ir Lietuvos periodu dailininkas daugiau kūrė medalius, plaketes, kamėjas.
G.G.Caraglio atstovavo manieristinei brandžiojo ir vėlyvojo Renesanso krypčiai, jo darbams būdingas puošnumas ir dekoratyvumas, sudėtingi vaizduojamų žmonių figūrų rakursai grafikoje, prabangių medžiagų (auksas, perlai, brangūs akmenys) naudojimas papuošalų gamyboje, kruopštus detalizavimas.

Biografija

Iki 1527 m. – vadinamojo Romos apiplėšimo, dirbo Romoje. Paskui veikė Venecijoje ir Parmoje. 1538 m. atvyko į Lenkiją. 1545 m. buvo įrašytas į Žygimanto Augusto dvaro auksakalių sąrašą. 1552 m. Krokuvos miesto magistratas jam suteikė miesto piliečio teises, tais pačiais metais Žygimantas Augustas dailininkui suteikė indigenatą (Lenkijos bajoro privilegiją).
Lietuvoje lankėsi ir gyveno (su Žygimanto Augusto dvaru) 1545–1548, 1554–1556, 1559–1560, 1561–1562 m.
Oksalo rūgštis

Gavimas

Laboratorijoje oksalo rūgštis yra gaunama azoto rūgštimi oksiduojant sacharozę, naudojant vanadžio pentoksidą kaip katalizatorių. Pramonėje oksalo rūgštis gaunama iš natrio arba kalio formiato, kaitinant jį 400 °C temperatūroje.

Paplitimas gamtoje

Oksalo rūgštis ir jos druskos – oksalatai – yra labai paplitę junginiai, randami daugelyje augalų. Monokalio oksalato yra rūgštynėse, kiškio kopūstuose, rabarbaruose. Kalcio oksalato ypač gausu vandens augalijoje, grybuose, paparčiuose, kerpėse. Truputis jo visada aptinkama žmogaus šlapime, dažnai jis įeina į šlapimo pūslės bei inkstų akmenų sudėtį.

Saugumas

Oksalo rūgšties perteklius dirgina virškinamojo trakto sieneles, o dideliais kiekiais yra kenksminga. Kadangi ji lengvai jungiasi su metalais, pvz., kalciu, ilgalaikis maisto su dideliais oksalo rūgšties kiekiais vartojimas gali sukelti maistinių medžiagų trūkumą organizme. Saikingas oksalo rūgštį turinčių produktų vartojimas sveikam žmogui neturėtų kenkti.
Oksalo rūgšties LD50 yra apie 22 g žmogui, sveriančiam 60 kg.

Naudojimas

Bitininkystėje 3,5 proc. rūgšies tirpalas naudojamas Varoatozės erkių (Varroa destructor) naikinimui. Taip kovojama su varoze.
Juris Dimiteras

Biografija

Motina dailininkė Džema Skulmė, tėvas aktorius Arturas Dimiteras po skyrybų – V. Artmanės vyras. 1973 m. Latvijos dailės akademijoje baigė scenografiją.

Kūryba

Sukūrė scenovaizdžių Latvijos Andrejo Upyčio akademinio dramos ir Janio Rainio akademinio dailės teatrų Rygoje, Valmieros dramos teatro spektakliams. Nutapė portretų („Autoportretas“ 1980 m.), nuo XX a. devinto dešimtmečio daugiausia kuria plakatus ir natiurmortus. Kūryba grindžiama ironija, grotesku, siurrealizmo principais, kompozicijos lakoniškos, statiškos, jose vyrauja ryškūs vienspalviai plotai.
Nuo 1968 m. dalyvauja parodose, individualios parodos: Ryga, Berlynas, Aleksandrija (Virdžinijos valstija), Pitsburgas, Čikaga, Milanas, Roma, Stokholmas.
Tyrnyauzas

Istorija

Gyvenvietė (kaip Girchožanas, vėliau Žemutinis Baksanas) įkurta 1934 m., pradėjus volframo–molibdeno gavybą. 1937 m. pradėtos rūdos kombinato statybos. 1955 m. tapo miestu ir pavadintas Tyrnyauzu. Žlugus TSRS kombinatas užsidarė, miestą paliko apie trečdalis gyventojų.
KS Ada Velipojë

Istorija

1996 m. kovo 6 d. klubas įkurtas. Žaidžia žemesniųjų pakopų pirmenybėse. Turi merginų komandą.

Pavadinimo kilmė

Ada, yra sala Adrijos jūroje, netoli Juodkalnijos.

Moterų futbolas

KS Ada žaidžia moterų futbolo pirmenybėse.
Lavelanetas

Etimologija

Lavelaneto pavadinimas yra kilęs iš lotynų kalbos žodžio avellana, reiškiančio "lazdyno riešutas".
Kepis

Kepis (pranc. képi) – žemo cilindro formos kepurė su plokščiu apvaliu viršumi ir snapeliu.

Prancūzijos kepiai

Anksčiau kepiai buvo plačiausia paplitusi Prancūzijos armijos uniforminė kepurė. Kepių pirmtakai atsirado po 1830 m., kai buvo pradėta okupuoti Alžyrą. Tai buvo įvairios lengvos audeklinės kepurės nendriniais karkasais, kurias vadino casquette d’Afrique. šio kepurės buvo alternatyva sunkesniems, audeklu aptrauktiems odiniams kiveriams. Kadangi kepiai buvo lengvesni ir patogesni, juos įtraukė ir į pačios Prancūzijos pėstininkų pulkų kasdieninę uniformą, o mažiau praktiški kiveriai buvo palikti paradinei uniformai.

1852 m. buvo sukurta nauja minkšto audeklo kepurė, skirta naudoti kampanijose ir ne tarnyboje. Šis modelis, vadintas bonnet de police à visière, laikomas pirmu tikruoju kepiu. Šios kepurės snapelis buvo didelis, maždaug kvadrato formos, ir vadintas bec de canard 'anties snapas'. Tas kepis neturėjo pasmakrės dirželio. Tobulinant šį modelį kepis buvo kiek sumažintas, buvo pridėtas pasmakrės dirželis.
Už Prancūzijos ribų kepiai pagarsėjo Krymo karo metu. Po Krymo karo kepius į savo kariuomenių uniformas įtraukė daug kitų šalių, tarp jų – JAV ir Rusija.
1876 m. pasirodė naujas modelis su apvaliu snapeliu. Pirmojo pasaulinio karo metu naudoti kepiai buvo 1886 m. modelio su vėdinimo skylutėmis.
Apie 1900 m. kepis tapo standartine daugelio Prancūzijos karinių dalinių kepure, Prancūzijos kareivio simboliu (kartu su raudonomis kelnėmis, būdingomis 1829–1914 metams). Kepiai buvo paradiniai (su vidinėmis sąstandomis, papuošti plunksnomis ar rutuliukais), ir kasdieniniai. Karininkų rangą rodė auksaspalvės ar sidabraspalvės pynės ant kepių. Kariuomenės rūšis skyrė pagal kepių spalvą. Kavaleristai paprastai dėvėjo kiverius, o raudonus kepius su šviesiai ar tamsiai mėlynomis juostomis nešiojo kareivinėse. Generolai nešiojo (ir dabar tebenešioja) kepius su išsiuvinėtais auksiniais ąžuolo lapais.
1914 m. Prancūzijos kareiviai pradėjo karą dėvėdami kepius. Ryškias spalvas paslėpė melsvai pilkomis užmautėmis, pasirėmę Svetimšalių legiono ir kitų Šiaurės Afrikos dalinių pavyzdžiu – šie jau senai kepius lauko sąlygomis nešiojo su baltomis, o vėliau – chaki spalvos užmautėmis. 1915 m. priėmus dangaus mėlynumo uniformas ir plieninius Adriano šalmus, kurie turėjo pakeisti lengvai pastebimas karo pradžioje naudotas taikos metų uniformas, kepius pakeitė sulankstomos pilotės. Ne fronto linijose karininkai ir toliau nešiojo kepius.
Po karo kepiai vėl grįžo į taikos metų Prancūzijos armiją. Svetimšalių legionas po 1920 m. vėl ėmė nešioti pradžioje raudonai mėlynus kepius, o nuo 1939 m. – su baltomis užmautėmis. Dauguma Prancūzijos dalinių vėl ėmė nešioti kepius, kurių spalvos simbolizavo kariuomenės rūšis. Kepiai buvo stačiais šonais ir aukštesni, nei tradicinės minkštos kareiviškos kepės. Tokie kepiai karo metams netiko, ir po 1940 m. juos mažai kas nešiojo, išskyrus karininkus. Išimtis buvo Svetimšalių legionas, kurio tik vienas dalinys anksčiau dėvėjo kepius, o dabar kepiai pasidarė legiono simboliu.
Muzikos enciklopedija

Apimtis

Muzikos enciklopediją sudarys trys iliustruoti tomai (kiekvieno tomo apimtis – apie 85 leidybos lankus). Formatas – 21 x 27 cm, puslapių skaičius – 560.

Turinys

Muzikos enciklopedijoje aprašoma pačių įvairiausių šalių ir epochų liaudies bei profesionalioji (muzikinė) kūryba, muzikinio gyvenimas, muzikos kūriniai, operos ir baleto teatrai, muzikinės ir koncertinės organizacijos, žymūs festivaliai, konkursai, muzikos mokymo mokyklos ir įstaigos, muzikos leidyba. Enciklopedijoje gaus žinių apie kompozitorius, muzikos atlikėjus ir kolektyvus, muzikologus; pateikiami muzikos teorijos pagrindai.
Daug dėmesio skiriama lietuvių ir Lietuvos muzikinei kultūrai, ties atitinkamais straipsniais yra nurodomi atitinkami ryšiai su Lietuva.
Enciklopedijoje yra ir muzikos terminų, lietuviškos muzikos terminijos naujovių; šalia kai kurių skolinių ar svetimžodžių pateikiami jų lietuviški pakaitai, pakoreguota tarptautinių terminų transkripcija.
Užsienio muzikų pavardės pateikiamos originalo forma, o skliausteliuose nurodoma tartis ir kirčiavimas. Kiekvieno tomo pabaigoje galima rasti antraštinių adaptuotų pavardžių rodyklę; Muzikos enciklopedijoje pateikiami adaptuoti (pagal tarimą) vietovardžiai. Kūrinių pavadinimai pateikiami originalo bei lietuvių kalbomis. Kiekvieno tomo pabaigoje pridedamas operos vaidmenų sąrašas.
Pertraukimas

Pertraukimas (angl. interrupt) – programos ar įrenginio įvykdytas veiksmas, kurio metu nutraukiamas einamosios programos vykdymas ir valdymas perduodamas pertraukimo apdirbėjui (angl. interrupt handler). Atlikus tam tikrus veiksmus, vykdymas grąžinamas ankstesnei programai.
Pertraukimo logika panaši į gyvenimiškus atvejus: žmogus daro pietus (pagrindinė programa). Suskamba telefonas (pertraukimas). Žmogus pakelia ragelį ir kalbasi, kol padeda ragelį (pertraukimo apdirbėjas). Galų gale, žmogus toliau gamina valgį (tęsiama pagrindinė programa).
Pertraukimai paprastai sukeliami išorinių prietaisų (aparatiniai pertraukimai). Kai kada pertraukimais vadinamos ir iš esmės paprogramės kvietimo komandos (programiniai pertraukimai). Abiem atvejais aparatiškai arba programiškai išsaugoma visa tuo metu vykdomo proceso informacija (įvairių procesoriaus registrų reikšmės), dažniausiai perkeliant jas į steką. Aptarnavus pertraukimą, šios reikšmės atkuriamos.

Pertraukimų taikymas

Pertraukimai neretai naudojami į išorinius įvykius reaguoti (pelės pajudėjimas, klavišo paspaudimas). Jie tinka foniniam informacijos perdavimui (šiuo atveju pertraukimas reiškia jog atvyko arba reikalingi pateikti nauji duomenys). Pertraukimai taip pat gali tiesiog vykti numatytu laiku (laikmačio pertraukimai). Tokių pertraukimų pagalba ir vieno procesoriaus kompiuteris gali vienu metu vykdyti kelias užduotis (nors kiekviena jų tuomet vykdoma lėčiau).

Maskuojami ir nemaskuojami pertraukimai

Jei vykdant kokią nors kritinę programos dalį pertraukimai nepageidaujami (tarkim, komandų seka turi būti įvykdyta labai greitai ir būtinai iki galo), pertraukimus galima laikinai uždrausti. Baigus vykdyti kritinę dalį, juos vėl būtina leisti, nes pertraukimai reikalingi normaliam sistemos darbui. Pertraukimas, kurio negalima uždrausti, vadinamas nemaskuojamu. Toks paprastai būna „pradinio nustatymo“ pertraukimas, kuris senesnio tipo kompiuteriuose būdavo aktyvuojamas specialiu mygtuku, paprastai pažymėtu anglišku žodžiu Reset. Kadangi toks pertraukimas sukelia daug sumaišties operacinės sistemo darbe, juo naudotis niekada nebuvo patartina (šiuo metu daugelis modeliu jo ir nebeturi). Nemaskuojamas pertraukimas dažniausiai reikalingas dėl programavimo klaidų (ar net ir tyčinio kenkimo) „pakibusiai“, į kitus signalus nereaguojančiai sistemai iš naujo paleisti.

Pakartotinai įeinamas kodas

Jei aparatinis pertraukimas įvyko vykdant instrukcijas kokioje nors paprogramių bibliotekoje, biblioteka gali palaikyti arba nepalaikyti galimybę iš petraukimą aptarnaujančio kodo ir vėl kviesti tą pačią ar kitą šios bibliotekos paprogramę. Nagrinėjamame pavyzdyje tai būtų galimybė pokalbio metu pagaminti kitą valgį pagal telefonu duodamus nurodymus (gali trukdyti tai, jog viryklės rakandai užimti laikinai paliktos ankstesnės užduoties).
Biblioteka, kurią galima kviesti aptarnaujant net ir jos kodą vykdant įvykusius pertraukimus, vadinama įeinama pakartotinai (angl. reenterable). MS-DOS, pavyzdžiui, pakartotinai įeinama nebuvo (non reenterable).
Jonas Petras Kenstavičius

Biografija

1952 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, 1963 m. – Maskvos miško technikos institutą. 1964 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje apgynė disertaciją „Dalinės matuojamosios-perskaičiuojamosios taksacijos pritaikymas tvarkant LTSR miškus sklypiniu metodu“, žemės ūkio mokslų kandidatas. 1988 m. Maskvos miškų technikos institute apgynė disertaciją „Lietuvos TSR miškų tvarkymo dirvožeminiu-tipologiniu pagrindu teorija ir praktika“, žemės ūkio mokslų daktaras. 
1952–1959 m. dirbo miškotvarkos įmonėje „Miško projektas“, 1963–1994 m. Miškų institute, 1970–1994 m. Miškotvarkos ir miško taksacijos skyriaus vedėjas. 1957–1959 m. ir 1994–1997 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, nuo 1996 m. profesorius. 1972–1990 m. Lietuvos miškininkų draugijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritys – miškų inventorizavimas, tvarkymas ir naudojimas. 1963 m. sukūrė medynų inventorizavimo, 1965 m. miškų tvarkymo dirvožemių tipologiniu pagrindu metodą. 1981 m. išrado medynų apskaitos prietaisą. Paskelbė 250 mokslinių straipsnių. Išradimo autorius.
Tikrintas rakinimas

Problema

Ši klaida pasitaiko kuomet kokio nors ilgai kuriamo, neaišku ar prireiksiančio objekto reikšmė yra null, kol to objekto iš tiesų neprireikia. Jei vienu metu kodą vykdo daug gijų, null reikšmę gali vienu metu aptikti kelios gijos, kurios be reikalo sukurs ne vieną, o kelis objekto egzempliorius. Pavyzdyje

if (a==null)
  a = new MusuObjektas();
gali būti sukurti keli MusuObjektas egzemplioriai (a priskirtas liks paskutinis sukurtas). Mažų mažiausiai, tai neprotingai naudojami kompiuterio resursai, tačiau kai kuriais atvejais (pavyzdžiui, jei kuriamas objektas pats registruojasi kokiose nors lentelėse ir ten paskui lieka) toks daugelio egzempliorių kūrimas gali būti apskritai neleistinas.

Vienąkart tikrinto rakinimo klaida

Kadangi gijų sinchronizavimas yra brangi operacija, programuotojai neretai užrašo problemos sprendimą kaip

if (a==null)
  {
     synchronized (this)
       {
          a = new MusuObjektas();
       }
  }
Šis kodas neveikia teisingai. Šiuo atvejų naujas objektas sukuriamas ir a reikšmė priskiriama sinchronizuotame sakinyje, kurį vienu metu gali vykdyti tik viena gija. Tačiau neretai sukompiliuotas kodas išskiria atminties sritį naujam objektui, priskiria kintamąjam a tos srities reišmę, ir tik tada pradeda vykdyti objektą inicializuojantį konstruktorių. Viena iš gijų gali gauti nenuliui lygią a reikšmę, rodančią į tik pusiau sukonstruotą objektą, kurio metodų kvietimai greičiausiai bus lydimi netikėtų veiksmų bei klaidų. Nepadeda ir a deklaravimas lakiu kintamuoju.

Dukart tikrinto rakinimo klaida

Kai kurie programuotojai mano, jog vienakart tikrinto rakinimo klaidą galima ištaisyti įvedus pakartotiną tikrinimą jau sinchronizuotoje dalyje:

if (a==null)
  {
     synchronized (this)
       {
          if (a == null)
            a = new MusuObjektas();
       }
  }
Tai nieko iš esmės nekeičia – programa ir toliau dirba neteisingai. Be to, neteisingas darbas pasireiškia tik labai specifinėmis atsitiktinėmis aplinkybėmis, todėl net ir tikrai apie jį žinant, atkurti nėra paprasta.
Nors žinoma daug įvairių bandymų dar kitaip taisyti tikrinto rakinimo klaidas, dauguma jų nėra teisingi. Paprasčiausia sinchronzuoti visą konstrukciją, nors tai ir sąlygoje lėtesnį darbą:

synchronized (this)
  {
    if (a==null)
    a = new MusuObjektas();
  }
Stalo vynas

Stalo vynas (pranc. vin de table; it. vino da tavola; isp. vino de mesa) – žemiausia vyno klasifikacijos kategorija. Europos Sąjungos šalyse stalo vynu vadinamas vynas, kuriam nesuteikta jokia apeliacija ar kokia kita platesnė regioninė nuoroda. JAV teisės aktai stalo vynu vadina bet kokį nespirituotą ir neputojantį vynuogių vyną.
Atskirose šalyse tokie vynai turi savo pavadinimus: Prancūzijoje Vin de table, Ispanijoje Vino de mesa, Portugalijoje Vinho de mesa, Italijoje Vino da tavola, Graikijoje Epitrapezios oinos, Vokietijoje Deutscher Tafelwein). Mišinys iš skirtingose Europos Sąjungos šalyse pagamintų stalo vynų gali būti vadinamas Europos stalo vynu.
Siekiant apsaugoti vartotojus nuo suklaidinimo, stalo vyno etiketėse draudžiama žymėti gamybos vietą, kurią būtų galima palaikyti geografine nuoroda ar apeliacija. Pvz., Prancūzijoje stalo vyno pagaminimo vietovę galima įvardinti pašto indeksu. Taip pat draudžiama nurodyti pagaminimo metus, bet leidžiama nurodyti "partijos numerį', kuriame gali aiškiai matytis metai.
Stalo vynai paprastai gaminami derlingiausiuose vynuogynuose. Gaminamas pramoniniais metodais.
Dažnai tai būna labai pigus, paprastai vartojamas kaip gaivusis gėrimas pietų metu, kokteiliams gaminti, arba kulinarijoje.
Esama ir aukštos kokybės stalo vynų. Aukštos kokybės ir nepigus vynas gali būti klasifikuotas kaip stalo vynas tuomet, jei jis gaminamas naudojant netradicines (valstybinio reguliuotojo neleistas) vynuogių veisles, netradicinius vyndarystės būdus, ar kitaip neatitinka valstybės nustatyto reglamentavimo.
Detifosas

Detifosas (isl. Dettifoss) – krioklys šiaurės Islandijoje, Vatnajokudlio nacionaliniame parke, vienas galingiausių Europoje.
Detifosas yra Kalnų Jokulsau upėje, kuri išteka iš Vatnajokudlio ledyno ir surenka vandenį iš didelio ploto šiaurės Islandijoje. Krioklys yra 100 metrų pločio, vanduo krinta iš 45 metrų aukščio žemyn į Jokulsaugliuvro kanjoną. Tai didžiausias pagal vandens kiekį krioklys Islandijoje. Vidutinis debitas – 193 m³/s. 

Turizmo galimybės

Detifosas yra pasiekiamas nauju asfaltuotu keliu nr. 862 ir senesniu žvyrkeliu nr. 864. Vakariniame krioklio krante nėra išplėtotos turizmo infrastruktūros, o dėl vandens purslų jis yra šiek tiek sunkiau matomas. Rytiniame krante yra informacinis stendas, prižiūrimas Vatnajokudlio nacionalinio parko (isl. Vatnajökulsþjóðgarður) darbuotojų. Taip pat prižiūrimas takas į vietas, iš kurių atsiveria geriausi vaizdai į krioklį, bei viešasis tualetas. Detifosas yra Deimantiniame rate, kuris yra populiarus turistų maršrutas aplink Husaviką ir Myvatno ežerą šiaurės Islandijoje.
Misiškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Purvai II – 2,3 km
BIRŽAI – 15 km 
Skamarakai – 2,8 km
Liepos (Biržai) – 2,5 km
Gaižiūnai (Biržai) – 2,3 km
Egerdiškis – 2 km
Mieliūnėliai – 2 km
VABALNINKAS – 10 km
Javeniškiai – 1,5 km
AÓ Trikala

Istorija

Klubas įkurtas 1963 m., kai susijungė du Trikalos futbolo klubai. (Achilleas ir Α.Ε.Τ. klubai.)
Samatata

Istorija

Valstybė atsirado palyginus vėlai ir buvo labiausiai nutolusi nuo visų indų kultūros centrų. Manoma, kad ji galėjo susiformuoji jau po Maurijų imperijos, maždaug IV a. pr. m. e. Ji pradedama dažniau minėti tik IV a. Ptolemėjus ją vadino Sounangoura, o kinų vienuolis Xuanzangas, lankęsis čia VII a. pradžioje - San-mo-tata.
VII a. II pusėje minimas karalius Radžabhata. Laikoma, kad jis priklausė Khadga dinastijai (VII-VIII a.), kuri valdė iš sostinės Karmmanta-Vasaka (manoma, kad netoli dabartinio miesto Barkanta). Khadga VIII a. pakeitė Deva dinastija su sostine Devaparvata (dabartinė Mainamati archeologinė vietovė). Devai išlaikė nepriklausomybę nuo stiprėjančių Palų vakaruose ir valdė didelę dalį rytų Bengalijos.
X-XI a. Samatatą užvaldė svetimšalė Čandrų dinastija iš Harikelos karalystės. Tai pabaigė nepriklausomą Samatatos egzistenciją. XIII a. Bengaliją suvienijus Senų dinastijai, ir Harikela buvo sunaikinta.
Dalius Dirsė

Biografija

1993 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, mokytojas.
Panevėžio rajono Naujamiesčio vidurinės mokyklos dailės, technologijų, braižybos mokytojas.
Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Panevėžio rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Naujamiesčio klubo „Menų sala“ valdybos pirmininkas, Naujamiesčio seniūnijos tarybos narys, Naujamiesčio piliečių draugijos valdybos pirmininkas, Panevėžio rajono VVG narys, Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Žmona Daiva, vaikai Tadas, Julija, Emilija.
Žemės fizika

Žemės fizika – geofizikos ir geologijos mokslo šaka, tirianti žemės ir jos kietųjų geosferų fizikines savybes ir fikinius procesus.
Gackas

Istorija

Vietovė apgyvendinta dar ilyrų, tačiau Gackas minimas tik nuo XII a.
Nianhao

Nianhao (tradic. rašmenys 年號, supaprastinti 年号, pinyin: niánhào, jap. nengo, kor. yeonho) – Kinijos, Korėjos, Vietnamo, Japonijos ir kai kurių kitų Tolimųjų Rytų vastybių imperatorių vartoti laikotarpio pavadinimai, devizai, apibūdinantys valdymo periodą. Jie formavo eras, nuo kurių pradžios metų skaičiavimas prasidėdavo iš naujo. Valstybės, ir dabar naudojančios šiuos devizus laiko skaičiavimui yra Japonija ir Taivanas (naudojantis reformuotą variantą – Respublikos erą). Pvz., 2006 m yra 18 Heisei metai ir 95 Respublikos metai.

Keitimų tradicijos

Devizas keičiamas pasikeitus imperatoriui, arba jo valdymo metu. Tai vadinama 改元 (pinyin: gaiyuan, jap. kaigen).
Vudi pats keisdavo devizus kas maždaug penkeri metai. Dažniausiai devizai būdavo keičiami pirmais ir penkiasdešimtais šešiasdešimtmečio ciklo metais, taip pat svarbių įvykių metu. Per istoriją jų susidarė labai daug. Ming laikais, siekiant sumažinti devizų skaičių, buvo pereita prie „vienas imperatorius – vienas devizas“ sistemos. Tuo atveju imperatoriaus pomirtiniu vardu tapdavo jo devizas. Ši sistema naudojama ir dabartinėje Japonijoje.