google/wiki40b huggingface dataset:
Miso sriuba

Miso sriuba (jap. 味噌汁 arba みそ汁 = misoshiru) yra tradicinė japoniška sriuba, gaminama iš sultinio (dashi) ir fermentuotos sojų pupelių pastos miso. Priklausomai nuo metų laiko arba regiono ypatumų, taip pat ir asmeninio skonio, į ją papildomai dedami tofu gabaliukai, daržovės, jūržolės, grybai ir kita. Miso sriuba būna sūroka, ryškiausią skonį jai suteikia miso pasta, o papildomus - likusios sudėtinės dalys.
Sultinys sriubai gaminamas verdant rudadumblius konbu, kartu su specialiai paruoštu tunu, sardinėmis arba grybais. Kieti ingredientai parenkami pagal japoniškus papročius, siekiant atspindėti metų laikus, suteikti spalvingumo, įvairesnės tekstūros ir skonių. Iš daržovių dažnai naudojami švieži lapiniai svogūnai, bulvės, japoniniai ridikai. Kartais įdedama krevečių, žuvies gabaliukų. Jeigu sriuba patiekiama su kiauliena, ji vadinama tondžiru (kiaulės sriuba).
Miso sriuba yra vienas iš populiariausių valgių Japonijoje, ypač pusryčių metu. Dažnai valgoma su ryžiais. Parduotuvėse taip pat galima nusipirkti greitai paruošiamos miso sriubos pakeliuose.
Indijos himnas

Istorija

XX a. pr. prasidėjus politiniams ir kultūriniams sąjūdžiams, siekusiems Indijos nepriklausomybės nuo Jungtinės Karalystės, atsirado tautiškumą skatinančio kūrinio poreikis. Atsirado bent keletas kūrinių, pretenduojančių tapti šalies himnu, (pvz., Vande Mataram). Tiesa, įvairiatautėje šalyje, kurioje paplitę keletas religijų, buvo nelengva parinkti tokį kūrinį, kuris galėtų tapti priimtinas visai tautai. „Džana Gana Mana“ priimtas kaip kultūriškai neutralus kūrinys – jame vardijamos šalies vietovės ir kreipiamasi į neįvardintą viešpatį.
Kūrinį sudaro pirmieji penki Nobelio premijos laureato Rabindranato Tagorės eilėraščio tokiu pat pavadinimu (parašyto 1911 m.) posmai. Pats Tagorė sukūrė ir muziką. 1919 m. vasario 28 d. autorius Madanapalės mieste (Andhra Pradešas) esančiame Besanto teosofijos koledže atliko kūrinį viešai. Vėliau Tagorė ir Margaret Kuzins išvertė himną į anglų kalbą ir pavadino The Morning Song of India. Koledžo studentų dėka himnas netrukus išplito. Gruodžio 26 d. kūrinys atliktas Indijos nacionaliniame kongrese Kalkutoje, o po kelių dienų į Kalkutą atvyko britų imperatorius Jurgis V. Indijos angliškoje spaudoje pasirodė gandas, neva „Džana Gana Mana“ sukurta imperatoriui pašlovinti. Tagorė tą kategoriškai paneigė.
1950 m. sausio 24 d. Indijos Steigiamasis Susirinkimas oficialiai paskelbė „Džana Gana Mana“ Indijos himnu.
Sasnavos pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla Sasnavoje įsteigta 1886 m. 1956 m. įsteigta Sasnavos vidurinė mokykla. 2002 m. mokyklai priskirti trys pradinio ugdymo skyriai.
LSDP Kelmės rajono skyrius

LSDP Kelmės rajono skyrius – Lietuvos socialdemokratų partijos vietinė organizacija, veikianti Kelmės rajono savivaldybės teritorijoje.

Istorija

LSDP Kelmės skyriaus veikla buvo atkurta 1989 m. rugpjūčio 3 d. kultūros namuose vykusiame susirinkime, kuriame dalyvavo LSDP Organizacinio komiteto narys Albinas Bagdonas. Susirinkime LSDP nariais tapo 5 kelmiškiai, skyriaus pirmininku buvo išrinktas gydytojas Alvydas Šlefendorfas. 2001 m. susijungė su LDDP Kelmės rajono skyriumi.
2003 m. lapkričio 17 d. skyriuje buvo 243 partijos nariai ir gausus būrys rėmėjų, visi partijos nariai apjungti į 17 grupių, kurios veikė visose 11 seniūnijų ir 15 rinkimų apylinkių. Grupėms darbui su rinkėjais priskirtos konkrečios teritorijos, gyvenvietės, gatvės.
Molekulinis variklis

Molekulinis variklis (dar vadinamas molekuliniu motoru) yra biologinės molekulinės mašinos, kurios yra atsakingos už judėjimą gyvuose organizmuose. Bendrąja prasme motoras arba variklis yra įrenginys, kuris naudoja energiją ir verčia ją judėjimu arba mechaniniu darbu; pavyzdžiui, daugybė proteinais paremtų molekulinių motorų pakinko Gibso laisvąją energiją, kuri išsilaisvina po ATP hidrolizės, kad galėtų atlikti mechaninį darbą.
Iš energijos efektyvumo pusės šio tipo motoras gali būti geresnis negu dabar esantys žmogaus sukurti motorai. Vienas svarbus skirtumas tarp molekulinių motorų ir makroskopinių motorų yra tas, jog molekuliniai motorai gali veikti šiluminėje vonioje, aplinkoje, kur nepastovumas dėl šilumos triukšmo yra reikšmingas.
Futbolo klubas

Futbolo klubas – yra kolektyvinė žmonių grupė dalyvaujanti futbolo varžybose. Klubą sudaro įvairių pozicijų žaidėjai: vartininkas, saugai, gynėjai, puolėjai. Jų tarpe išrenkamas kapitonas. Taip pat įeina jaunimo ir dublerių komandos, komandos savininkas, treneris ir jo padėjėjai, gydytojai, aptarnaujantis personalas, bei kiti. Futbolo klubai žaidžiantis vieni prieš kitus dalyvauja draugiškose, šalies ar tarptautinėse varžybose.
Futbolo klubai skirtingose šalyse yra skirstomi į lygas ar divizionus, kuriuos organizuoja šalių asociacijos ar federacijos. Pastarosios yra pavaldžios tų žemynų konfederacijoms. Šešių žemynų konfederacijos yra pavaldžios FIFA. Įvairiose varžybose dalyvauja skirtingas skaičius žaidėjų. Pavyzdžiui, salės futbolo komandą sudaro 6 žaidėjai, paplūdimio komandą 5 žaidėjai.
Pranciškus Šemeta

Biografija

Kilęs iš senos žemaičių bajorų Šemetos Nemeikaičio giminės. Tėvas Tadeušas Šemeta (1774-1835 m.), motina Anelė Koščicaitė-Šemetienė (1776–1829 m.), vyriausias iš šešių jų sūnų. Mokėsi Raseiniuose, studijavo Vilniaus universitete, priklausė Filaretų draugijai. artimai bendravo su Adomu Mickevičiumi.
Prasidėjus 1831 m. sukilimui, vienas ginkluoto pasipriešinimo organizatorių, vadų Žemaitijoje. Sukilimo komitetas jam buvo pavedęs organizuoti sukilimą Šiaulių apskrityje. P. Šemeta aktyviai formavo sukilėlių būrius šiame regione, buvo Šiaulių apskrities sukilėlių vado Konstantino Herubavičiaus pavaduotojas. Mūšio metu sužeidus vadą, perėmė jo pareigas. Jis ypač pasižymėjo kautynėse prie Šiaulių. Kovo 27 d. sukilėliai ties Baisogala nuginklavo Rusijos imperijos kariuomenės dalinį, paėmė į nelaisvę 100 carinės Rusijos gynėjų, nemažą ginklų sandėlį. Vėliau su rusų kariuomenės daliniais kovėsi ties Raseiniais, Tytuvėnais, Joniškiu, Pavandene. Už tai Antanas Gelgaudas P. Šemetai suteikė majoro laipsnį. Birželio 19 d., po pralaimėto mūšio ties Paneriais, P. Šemetos vadovaujami kariniai daliniai buvo paskirti į lenkų generolo F. Rolando korpusą. Lietuvių ir lenkų sukilėliai kaudamiesi prasibrovė pro gausias priešo pajėgas prie Prūsijos karalystės sienos, ją perėjo ir buvo internuoti. Diktariškio dvaro rusų valdžia nekonfiskavo, nes jo valdymą perėmė brolis Juozapas Šemeta, 1858-1864 m. Šiaulių pavieto bajorų maršalka, 1863 m. sukilimo dalyvis. Tik jį už dalyvavimą sukilime ištrėmus dvaras buvo atimtas.
Iš Prūsijos Pranciškus Šemeta emigravo į Prancūziją, buvo Europos tautų laisvės kovų riteris: kaip prancūzų armijos karininkas, dalyvavo karinėse kampanijose Belgijoje ir Egipte, tarnavo Pjemonto kariuomenėje Italijoje. 1834-1838 m. palaikė ryšius su pogrindine Vilniaus demokratų draugija, buvo surinkęs didelę vertingų paveikslų kolekciją. Mirė Pranciškus Šemeta Drezdene, ten jam pastatytas paminklas.
Platiniškių pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla išregistruota 2010 m.
Egiptinė mangusta

Fizinės savybės

Egiptinė mangusta yra 48–60 cm ilgio, su 33–54 cm uodega. Svoris – 1,7–4 kg.
Egiptinė mangusta turi liekną kūną, su smailiu snukučiu ir mažomis ausimis. Turi apie 35–40 dantų su didelėmis iltimis, naudojamomis mėsos plėšimui. Kailio spalva svyruoja nuo pilkos iki rausvai rudos spalvos, su rudais arba geltonais dryžiais. Uodegos geltonai–juodai dryžuotos.
Leišmaniozės nešiotojas.

Gyvenamoji vieta

Egiptinę mangustą galima rasti Egipte, Maroke, Libijoje, Ispanijoje, Portugalijoje, Izraelyje, Palestinoje ir daugelyje Afrikos šalių, į pietus nuo Sacharos, išskyrus Kongo Demokratinę Respubliką ir sausringus Pietų Afrikos regionus.
Europoje randama tik Iberijos pusiasalyje, kur manoma, kad buvo įvesta maurų valdymo metu.
Gyvena miškuose arba savanose, netoli vandens.
Liepojos–Romnų geležinkelis

Istorija

Koncesija keliui tiesti išduota 1856 m. Rusijos geležinkelio vyriausiajai bendrovei (Главное общество российских железных дорог), tačiau ji nesurinko pakankamo įstatinio kapitalo. Tada koncesiją gavo Liepojos-Romnų geležinkelio bendrovė, įsteigta verslininkų, kurie siekė pradėti eksportuoti Ukrainos javus. Bendrovei vadovavo inžinierius baronas Karlas fon Mekas (1821–1876 m.) Projektavimas pradėtas 1869 m. Pagal vyriausybės paruoštą ir 1871 m. gruodžio 15 d. patvirtintą geležinkelio projektą naujasis kelias turėjo nusitęsti per Kuršo, Kauno, Vilniaus, Minsko, Mogiliovo, Černigovo ir Poltavos gubernijas.
1871–1877 metai kelias priklausė Liepojos ir Lentvario-Romnų geležinkeliams, o 1877–1891 metais- jau Liepojos- Romnų geležinkeliui, vėliau buvo perduotas Susisiekimo ministerijai su valdyba Minske.
Prie Lentvario pradėjus ruoštis statybai ir susipažinus su nelengvomis geležinkelio prieigomis prieita išvados, jog kelią tiesti reikia pradėti nuo atkarpos Vilnius-Švenčionėliai. Lentvario-Romnų geležinkelio bendrovė čia pastatė Naujosios Vilnios ir Kenos stotis, kelias geležinkelių pralankas bei Naujosios Vilnios garvežių depą. 
Kitos vietovės, per kurias buvo tiesiamas Liepojos-Romnų geležinkelis, neturi didelių reljefo aukščio svyravimų, todėl statyba nebuvo sudėtinga. Statybos kainą sukėlė tik tiltai per Berezinos, Sožo, Dniepro ir Dysnos upes, taip pat pasitaikiusios pelkės. 72 varstai trasos ėjo geležinkelio bendrovės Peterburgo-Varšuvos geležinkelis linija, todėl judėjimas šia atkarpa buvo ribotas iki 1891 m. gegužės 1 d., kai 1191 varstų geležinkelis parduotas valstybei. 
Geležinkelio stotys buvo išdėstomos kas 22 varstus, neatsižvelgiant į Lietuvos ekonomines ir geografines sąlygas. Taip Kuršėnų, Viekšnių ir kt. geležinkelio stotys atsidūrė toli nuo gyventojų ir menkai tepaveikė miestelių gyvenimą.

Eksploatavimas

Keliu buvo eksportuojami javai iš Rusijos pietinių gubernijų per Liepojos uostą į Europos ir kt. pasaulio šalis. Geležinkeliu šiek tiek buvo pervežamos ir kitos Rusijos eksportinės prekės: avižos, kanapių sėklos ir kt.
Liepojos-Romnų geležinkelis savo sudėtyje turėjo 428 garvežius, 11 530 prekinių ir 405 keleivinius vagonus. Veikė 11 mokyklų, 7 profesinės mokyklos ir susisiekimo tarnybos agentų kursai. Liepojoje, Minske ir Gomelyje veikė geležinkelio dirbtuvės.
1891 m. geležinkeliu pervežta 795 541 pūdų skubių krovinių, 126 722 973 pūdų lėtuoju greičiu ir 1 348 309 keleiviai. Už skubių krovinių pervežimą gauta 129 042 rb., už lėtųjų krovinių pervežimą – 9 012 796 rb., už keleivių pervežimą gauti 1 281 144 rubliai. Kroviniai vežti vidutiniškai 345 varstus, keleiviai – 80 varstų. 1891 m. geležinkelio bendrosios pajamos siekė 11 679 456 rb., grynosios pajamos – 5 469 815 rb. arba 4593 rb. vienam varstui, o išlaidos 140 rb. vienam varstui. Bendrovės kapitalas siekė 58 847 988 rb. grynųjų ir 4 735 363 kreditinių rublių.
Rusų muziejus

Rusų muziejus (rus. Русский музей, Государственный Русский музей) – Rusijos muziejus Sankt Peterburge, kur sukaupta didžiausia rusų meno kolekcija. Kartu tai ir garsus meno kūrinių restauracijos centras su moksliniu tyrimo institutu, kuruojantis 260 meno muziejų darbą visoje Rusijoje.
Muziejų 1895 m. įkūrė imperatorius Nikolajus II savo mirusio tėvo imperatoriaus Aleksandro III garbei, pavadindamas jį Imperatoriaus Aleksandro III rusų muziejumi. Valstybinis muziejus lankytojams buvo atidarytas 1898 m. Pradžioje muziejaus kolekciją sudarė meno kūriniai, paimti iš Ermitažo, Aleksandro rūmų, Imperatoriškosios menų akademijos. Po Rusijos revoliucijos 1917 m. į Rusų muziejų pateko daug privačių nacionalizuotų kolekcijų. Rusų muziejus užima keletą istorinių įspūdingos architektūros statinių. Pagrindinis iš jų – Michailo rūmai (Михайловский дворец).

Kolekcija

Muziejaus kolekciją sudaro ne tik nacionalinė rusų, bet ir tarybinė tapyba, skulptūra, grafika, dekoratyvinis, taikomasis ir liaudies menas, porcelianas, baldai, raižiniai, metalo, stiklo gaminiai, siuviniai, audiniai. 2005 m. sausio 1 d. muziejus turėjo apie 394 tūkst. vienetų meno kūrinių, tame skaičiuje – 5 tūkst. XII–XX a. pr. laikotarpiu sukurtų ikonų.

Galerija

Kai kurie iš žinomiausių muziejaus kūrinių:
Šiuraičių II piliakalnis

Piliakalnis

Šiuraičių antrasis piliakalnis yra 300 m į vakarus nuo pirmojo. Jis įrengtas atskiroje kalvoje. Šlaitai statūs, 12 m aukščio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 15x8 m dydžio, iki 1 m aukščio iškiliu viduriu. Pietiniame šlaite, 4 m žemiau yra 20x9 m dydžio terasa. 
Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Pauškių piliakalnis 31 km
Skaborų piliakalnis 3 kmPaplienijos piliakalnis 13 km
Lopaičių piliakalnis 5 kmŽvaginių piliakalnis 32 km
Vembūtų piliakalnis 7 kmNorgėlų piliakalnis 29 kmGirgždūtė 20 km
Šiuraičių piliakalnis 0,3 kmGedikų piliakalnis 36 km
Padievaičio piliakalnis 22 kmTreigių piliakalnis 8 km
Rubaičių piliakalnis 12 kmBurbiškių piliakalnis 8 km
Medvėgalis 13 km
Kashima Antlers

Istorija

Klubo ištakos siekia 1947 m. Aštuonis kartus tapo šalies čempionais (1996, 1998, 2000, 2001, 2007, 2008, 2009, 2016 m.)
Conus aemulus

Paplitimas

Yra aptinkama Angoloje, Ispanijoje, Libane, Namibijoje, Pietų Afrikos Respublikoje, Prancūzijos Polinezijoje, Senegale, Vakarų Sacharoje.
Dubravų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 70x45 m dydžio, su iki 1,5 m iškiliu viduriu. Šlaitai nuolaidūs, 7 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas ariant bei šlaituose Tarybinės armijos kareiviams iškasus taikinių imitatorius. Piliakalnis dirvonuoja, vakarinis šlaitas apaugęs eglaitėmis, kiti šlaitai  krūmais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirmąja puse.

Aplinkiniai piliakalniai

Pakalniškių piliakalnis (Kaunas) 6 kmSamylų piliakalnis 2,5 kmPajiesio piliakalnis 12 kmDovainonių piliakalnis 9 kmVainatrakio piliakalnis 8 kmGuogų piliakalnis 7 km
Bačkininkėlių piliakalnis 9 kmVisginų piliakalnis 6 km
Dabintos piliakalnis 4 km
CS Târgu Mureș

Istorija

1960 m. prijungtas prie Mureșul Târgu Mureș klubo.
Kybarčiai (Šakyna)

Istorija

Kaime, 1,08 km į rytus nuo kelio Piktuižiai–Diržiai (Šiauliai), 55 m į pietryčius nuo Norutos upės yra Kybarčių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4658).
Nuo 1950 m. – Šakynos apylinkės kaimas. 1950–1990 m. kaimas priklausė Šakynos tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Šakyna – 5,6 km
Diržiai – 1,1 km
Bičiušiai – 8,2 km
Gedvydžiai – 3,2 km
Bučiūnai – 3,3 km
Piktuižiai – 1,2 km
 KURŠĖNAI – 25 km
Kantminiai – 2,4 km
Saveikiai – 2,3 km
 ŠIAULIAI – 25 km
Čekijos Šveicarija

Čekijos Šveicarija (ček. České Švýcarsko; vok. Böhmische Schweiz), Bohemijos Šveicarija – vaizdingas rajonas šiaurės vakarų Čekijoje. Jis yra Elbės smiltainio kalnų Čekijos pusėje, šiauriau Dečyno, abipus Elbės. Tęsiasi į rytus į Lužicos kalnus ir į vakarus į Rūdinius kalnus. Aukščiausias taškas yra kalnas Dečynsky Snežnikas (Děčínský Sněžník) – 726 m virš jūros lygio.
Čekijos Šveicarija yra saugomas rajonas nuo 1972 m., tada vadintas ChKO Labske Piskovce.
Regiono dalis dešiniajame Elbės krante 2000 m. sausio 1 d. paskelbta nacionaliniu parku – Čekijos Šveicarijos nacionaliniu parku. Šis parkas yra greta Saksonijos Šveicarijos (Sächsische Schweiz) nacionalinio parko Vokietijoje.
Kinijos uzbekai

Kinijos uzbekai – Kinijos gyventojai, kilę iš Centrinės Azijos. Jie atvyko į rytų Sindziangą kaip šilko, arbatos, porceliano ir kitų prekių prekiautojai. Kai kurie iš jų pasiliko, apsigyveno ten ir tapo šilko audėjais, ūkininkais ir galiausiai verslininkais. Uzbekų migracija į Xinjiang tęsėsi iki XX amžiaus, taip pat kaip migracija iš Xinjiang. Konkurencija su rusų tolimaisiais prekiautojais privertė daugelį imtis vietinės prekybos, amato ar sunkaus darbo.
Šiuo metu uzbekų gyventojų skaičius Kinijoje sudaro apie 14,592 (1990 m.), 1 % visos uzbekų tautos.
Nijolė Lukšionytė-Tolvaišienė

Biografija

1961–1965 m. mokėsi Ežaičių pradinėje mokykloje, 1965–1972 m. Gargždų vidurinėje mokykloje. 1972–1977 m. LSSR dailės institute (dab. Vilniaus dailės akademija) studijavo meno istoriją ir teoriją. 1978–1981 m. mokėsi Statybos ir architektūros MTI aspirantūroje. 1984 m. Sąjunginiame menotyros mokslo tyrimų institute Maskvoje apgynė menotyros mokslų kandidato disertaciją „1830-1920 m. Lietuvos architektūros stilistinė raida“ (1993 m. nostrifikuota, patvirtinant humanitarinių mokslų daktaro laipsnį). 
1977–1978 m. ir 1982–1983 m. Lietuvos statybos ir architektūros MTI Architektūros istorijos sektoriaus jaunesnioji mokslo darbuotoja. 1983–2001 m. Architektūros ir statybos instituto to paties sektoriaus vyr. mokslo darbuotoja. Spaudoje paskelbė keliasdešimt straipsnių apie paveldo vertes ir išsaugojimą (ciklas „Pasivaikščiojimai po Kauną, 1995–2000“ ir kt.).
Nuo 1996 m. dėstė Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Menų fakultete (2002–2008 m. Menų institutas): 1996–1997 m. VDU Menų fakulteto Menotyros katedros vyr. asistentė, 1998–2006 m. vyresnioji mokslo darbuotoja, 2003–2005 m. docentė, nuo 2006 m. profesorė, vyriausioji mokslo darbuotoja. Kartu su savo studentais, savanoriais ir kolegomis įsitraukė į Kauno miesto medinio paveldo dokumentavimo veiklą, inicijavo duomenų bazės ir svetainės www.archimede.lt kūrimą, konsultavo medinių namų gyventojus saugojimo ir tvarkybos klausimais. 
Lietuvos dailininkų sąjungos (nuo 1990 m.), LR Kultūros paveldo departamento architektūros, istorinės-meninės raidos ekspertė (nuo 1990 m.), ICOMOS Lietuvos nacionalinio komiteto narė (nuo 1993 m.), Lietuvos dailės istorikų draugijos narė (nuo 1995 m.), Kauno arkivyskupijos bažnytinio meno komisijos narė (nuo 2002 m.), Lietuvos valstybinio mokslo ir studijų fondo ekspertė (nuo 2003 m.), Lietuvos mokslo tarybos ekspertė (nuo 2005 m.). Nuo 2005 m. Kauno miesto nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos narė, nuo 2010 m. – šios tarybos pirmininkė.
Vaikai: Julija (g. 1985), Teresė Laima (g. 1992). Palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Pašeimeniai

Istorija

Gyvenvietės pavadinimas kilo nuo šalia tekančios upės Šeimenos. Kaimas įsikūrė XVI a. pr. jame 1561 m. buvo 36 ūkiai, valdantys 36 valakus žemės. 1827 m. buvo dveji Pašeimeniai – viename 120 gyventojų, kitame 113. Buvo Pašeimenių dvaras.
Tarybiniais metais – Kalinino kolūkio centrinė gyvenvietė. Nuo 1963 m. veikė felčerių ir akušerių punktas, nuo 1950 m. – biblioteka, kultūros namai. Pradinė mokykla įsteigta 1912 m., 1956–1961 m. septynmetė, 1961–1986 m. aštuonmetė, vėliau – vidurinė.
Šibenikas

Istorija

Šibenikas minimas nuo XI a; nuo XIII a. − vyskupijos centras.
Mokesčių administravimas

Mokesčių administravimas – mokesčių administratoriaus funkcijų įgyvendinimas, taip pat mokesčių ir kituose įstatymuose nustatytų mokesčių administratoriaus ir mokesčių mokėtojo pareigų vykdymas ir teisių įgyvendinimas. Mokesčių administravimas vykdomas per specialias procedūras – mokesčių administratoriaus veiksmus, atliekamus, įgyvendinant jo funkcijas, taip pat mokesčių administratoriaus ir mokesčių mokėtojo veiksmus, atliekamus vykdant pareigas ir naudojantis teisėmis, nustatytomis mokesčių įstatymuose. Lietuvoje vykdo Valstybinė mokesčių inspekcija.
Akšapada Gautama

Akšapada Gautama (skr. अक्षपाद गौतम = Akṣapāda- Gautama-) – senovės indų filosofas, vienos iš šešių ortodoksinių hinduizmo mokyklų – njajos – pradininkas. Biografija nežinoma. Spėjama kad gyveno ~IV–II a. pr. m. e. (kitur – I a.).
Sukūrė njajos filosfiją pagrindžiantį traktatą – „Njajasūtrą“. Šiame 5 dalių veikale Akšapada Gautama nagrinėjo pažinimo būdus (pramāṇa-) ir objektus (prameya-), aptarė 5 silogizmo dalis (avayava-), pateikė kritinį priešingų pažiūrų aiškinimą. Pagrindė senovės Indijos logiką savo mokyme apibendrindamas ginčo (vāda-) ir argumentavimo (tarka-) praktiką.
Miguel Veloso

Klubinė karjera

Miguel Veloso pradėjo savo karjerą SL Benfikos jaunimo komandose, tačiau ten jo talentas neliko pripažintas. Kai buvo 14 metų, perėjo į Sporting CP, kur žaidė žemesniuose amžiaus kategorijose per 5 metus, o 2004 buvo įtrauktas į pirmąją komandą.
Norėdami duoti jaunajam Portugalui žaidimo šansą, Sportingo aktyvistai paskolino jį į Olivais e Moscavide 2005/06 sezonui. Šis klubas tuomet iškovoją avansą į Liga de Honra, o pats Veloso buvo vienas iš išsiskiriančių futbolininkų. Dėka geram žaidimui skoloje Veloso grįžo į Sportingą 2006/07 sezonui. Į vietą sudėtyje konkuravo su tokiais futbolininkais, kaip Andersonas Polga, Tonel, Marco Caneira ir Custódio. Nepaisant tokios didelės konkurencijos, Veloso žaidė daugelyje žaidimų šį sezoną. Žaidė, tuo tarpu, pergalingame 1:0 Čempionų lygos mače prieš Milano „Internazionale“, kuriame liko pasirinktas geriausiu mačo žaidėju.
Per 4 sezonus Sportinge sužaidė 97 lygos dvikovų. 2010 metų vasarą pasitraukė į Itališką Genoją. Serie A debiutavo rugpjūčio 28 d. per laimėtą 1:0 išvykstamąjį mačą su Udinese.
2012 metų liepos 4 dieną pasirašė 4 metų kontraktą su Dynamo Kyiv. Kompensacija už perėjimą buvo lygi apie 7-8 mln euro.

Tarptautinė karjera

Geri pasirodymai Europos U-21 čempionatuose atvėrė Veloso vartus į suaugusiųjų žaidimą savo šalies reprezentacijoje. Pirmą kartą į ją pakviestas buvo rugpjūčio 14 dieną susitikimui prieš Armėniją. Šalies komandoje debiutavo tik spalio 13 dieną mače Azerbaidžanu. 2008 metais kartu su Portugalijos reprezentacija pasiekė ketvirtfinalį Europos čempionate, 2010 metais iki 1/8 pasaulio čempionate, o 2012 metais iki pusfinalio Europos čempionate.
Visvaldas Matkevičius

Biografija

1986 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, spec. pedagogas, 1998 m. baigė Kauno technologijos universitetą, personalo vadybos magistras.
1991-2003 m. Panevėžio specialiosios mokyklos direktorius. 2002–2003 m. Panevėžio miesto savivaldybės meras. 2003–2007 m. Panevėžio miesto savivaldybės administracijos direktorius. Nuo 2007 m. Panevėžio Prekybos, pramonės ir amatų rūmų generalinis direktorius.
Nepartinis
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.
Panevėžio Rotary klubo narys. Sutuoktinė Jovita, vaikai Ieva, Domas, Nojus.
Skaistykla

Skaistykla – katalikų ir kai kurių kitų krikščioniškų konfesijų tikybose - pomirtinė vieta ar būvis, kuriame nusidėjusių, tačiau amžino pasmerkimo neužsitraukusių, žmonių sielos apsivalo per kančią. Laikas, kurį mirusysis turi praleisti skaistykloje, priklauso nuo jo nuodėmių gausos ir sunkumo. Perėjęs skaistyklą, mirusysis įžengia į Rojų - amžinosios palaimos vietą.
Biblijoje skaistykla tiesiogiai neminima. Katalikų teologai grindžia skaistyklos idėją žodine perdava, užfiksuota Bažnyčios Tėvų raštuose, ir kai kuriomis Šv. Rašto ištaromis (2 Mak 12:43-46, Mt 12:32, 1 Kor 3:11-15). Tačiau Makabiejų knygų protestantai nelaiko kanoniškomis, o vieta iš Laiško korintiečiams ginčijama tuo, kad ten kalbama apie Paskutinįjį Teismą.

Atitikmenys kitose religijose

Barzachas – islame. Skaistykla buvo tikima ir zoroastrizme bei orfizme.
Vytauto Didžiojo universiteto Švietimo akademija

Vytauto Didžiojo universiteto Švietimo akademija (VDU ŠA) – Vytauto Didžiojo universiteto akademinis padalinys. Įkurtas 2019 m. sausio 1 d. prie Vytauto Didžiojo universiteto prijungus Lietuvos edukologijos universitetą.

Istorija

1935 m. rugsėjo mėn. Lietuvos vyriausybė įsteigė pirmąją aukštąją pedagoginę mokyklą – dvimetį pedagoginį institutą Klaipėdoje, kurio pagrindinis uždavinys buvo rengti mokytojus reformuotai pradinei mokyklai ir plėtoti pedagoginius mokslus Lietuvoje. 1939 m. kovo mėn. Vokietijai užgrobus Klaipėdos kraštą, Pedagoginis institutas įsikūrė Panevėžyje, o tų pačių metų lapkričio mėn. perkeltas į Vilnių ir pavadintas Vilniaus pedagoginiu institutu.
1941 m. gegužės mėn. institutas pertvarkytas į keturmetę aukštąją mokyklą. 1943 m. kovo mėn. uždarytas, 1944 m. atkurtas. 1944–1946 m. prie jo veikė Vilniaus mokytojų institutas. 1945 m. pradėjo veikti neakivaizdinis, 1966 m. vakarinis skyrius. 1960 m. pastatyti nauji rūmai, 1978 m. fizikos korpusas. 1992 m. gegužės 20 d. LR Aukščiausioji Taryba suteikė institutui universiteto statusą, patvirtino universiteto statutą ir nuo tada jis vadintas Vilniaus pedagoginiu universitetu.  2011-2018 m. Lietuvos edukologijos universitetas. 
2019 m. sausio 1 d. Lietuvos edukologijos universitetas prijungtas prie Vytauto Didžiojo universiteto.