Socrealizmas

Socialistinis realizmas Lietuvoje

Lietuviškai doktrina paskelbta 1934 m. Maskvoje leidžiamame žurnale „Priekalas“, tais pačiais metais B. Sruogos įvertinta kaip propagandinio meno atmaina, tolygi hitlerinei herojinio realizmo doktrinai.
1940 m. okupuotoje Lietuvoje socialistinis realizmas paskelbiamas pagrindiniu kūrybos metodu. Pirmaisiais pokario metais socialistinio realizmo doktrina formuluojama kaip klasinio−politinio apsisprendimo būtinybė, vėliau nusakoma kaip „kova tarp gero ir geresnio“ (J. Baltušis), kolektyvinio darbo poetizavimas (J. Lankutis), komunistinės moralės ugdymas (V. Areška), pasaulį keičiančio humanizmo koncepcija (J. Bielinis). Pagrindinė socialistinio realizmo kūrybos užduotis − legalizuoti tarybinę šalies okupaciją kaip istorijos proceso neišvengiamybę. Dirbtinai forsuotais klasinio antagonizmo vaizdais bei revoliucinio veiksmo apologija siekta įrodyti, kad Lietuvoje vyko nepertraukiama kova dėl tarybų valdžios (A. Gudaičio-Guzevičiaus „Kalvio Ignoto teisybė“). Himnai Leninui ir Stalinui, privalomi kiekviename eilėraščių rinkinyje, skelbė ištikimybę ir meilę „didžiajai socializmo tėvynei“ (S. Nėries „Poema apie Staliną“, A. Jonyno ir J. Macevičiaus „Laiškas Vadui“, Just. Marcinkevičiaus „Šiandieninis Leninas“). Teigiamais valingo vadovo komunisto paveikslais buvo kuriamas valdančios partijos neklystamumo mitas (J. Avyžiaus „Kaimas kryžkelėje“). Netiesiogiai stengtasi pateisinti masines represijas, piešiant atstumiančius savo godumu ir žiaurumu „buožių“ charakterius (J. Baltušio „Gieda gaideliai“, A. Vienuolio „Puodžiūnkiemis“, T. Tilvyčio „Usnynė“).
Socialistinis realizmas ilgam sustabdė ir iškreipė natūralią lietuvių literatūros raidą. Postalininiame laikotarpyje jo ribos atsargiai buvo plečiamos, įteisinant individualaus emocingumo pradą (Paulius Širvys), konfliktiškumą ir tautinės savimonės raišką (Jonas Lankutis), kritišką žmogaus vidinio pasaulio stebėjimą (Mykolas Sluckis), stilistinių ieškojimų novatoriškumą (Eduardas Mieželaitis).

Socialistinio realizmo etapai

Socialistinis realizmas, nors ir buvo nubrėžęs aiškias gaires, neliko nekintama ir nepaslanki literatūros kryptis. Nors metodas reikalavo objektyviai atspindėti tikrovę, tačiau toks realybės atvaizdavimas ilgainiui virto savotiškais naujais dariniais, fikcija. Tikrovė, tarsi atspindys vandenyje, tapo „išvirkščia“. Vieni bandymai iškreipti tikrovę tuoj susilaukdavo aršaus kritikų vertinimo, kiti sugebėdavo „praslysti“ pro cenzūrą.
Norint aiškiau suvokti socialistinio realizmo raidą, galima suskirstyti jį į atskirus segmentus: dogmatiškąją (oficialiąją) literatūrą ir disidentinę/nonkonformistinę literatūrą. Šiems atskiriems socialistinio realizmo etapams priskiriami lietuvių rašytojai, kurių kūryboje ryškiausiai atsispindėjo jų sąlygoti estetiniai principai. Rašytojai (ir ne tik jie) atsidūrė apsisprendimų kelyje tarp dviejų kraštutinių polių: neigti ir ignoruoti tarybinę sistemą arba ją priimti. Rinkdamiesi veiklos alternatyvas bei kurdami vienokias praktikas, individai savo veiklą turėjo vienaip ar kitaip derinti su savo tapatybe bei ją padaryti reikšmingą sau ir aplinkiniams. Taigi lietuviai turėjo perinterpretuoti ne tik savo santykį su tarybų valdžia, bet ir kurti naujas diskursyvias praktikas, padedančias išgyventi naujoje tikrovėje.
Pirmajam – dogmatiškojo socialistinio realizmo – etapui gali būti priskiriamas Eduardo Mieželaičio poezijos rinkinys „Žmogus“. Sovietmečiu jo poezija buvo liaupsinama, o minėtą eilėraščių rinkinį apdovanojus Lenino premija (buvo pirmasis ją gavęs lietuvių rašytojas), poetui buvo suteikta galimybė leisti beveik viską.
Apibūdinant disidentinę/nonkonformistinę literatūrą, iškyla nemažai neaiškumų. Pati nonkonformizmo sąvoka laipsniškai kito, keičiantis politikai, cenzūrai vis kiti dalykai, temos ir formos atrodydavo pavojingi, todėl nėra lengva tiksliai apibrėžti nonkonformistinę laikyseną ir dar sunkiau ją atpažinti rašytojų kūriniuose. Rašytojai disidentai, kalbant teoriškai, buvo tie, kurie savo kūryba nepripažino dominuojančios ideologijos ir savotiškai tam priešinosi. Kadangi bet koks atviras pasipriešinimas buvo uždraustas ir už jį baudžiama, todėl tikslingiau būtų rašytojais nonkonformistais laikyti tuos, kurie pasirinko nepriklausomą laikyseną. Vienas tokių disidentinės/nonkonformistinės literatūros atstovų galėtų būti Antanas Kalanavičius, ilgai likęs nuošaly, nedalyvavęs literatūriniame gyvenime ir pripažinimo sulaukęs tik po mirties.