google/wiki40b huggingface dataset:
Latvijos komunistų partija

Latvijos komunistų partija (LKP; latv. Latvijas Komunistiskā partija) buvo marksistinė partija Latvijoje XX a., vadovaujanti partija Latvijos STR ir Latvijos TSR. Pagrindinis leidinys – laikraštis „Cīņa“ (Kova).

Istorija

Pavadinimą „LKP“ viena iš Latvijos socialdemokratų krypčių priėmė 1919 m. 1919 m. dalyvavo Latvijos Tarybų Respublikos sukūrime, turėjo apie 7500 narių. 1920–1940 m. partija veikė nelegaliai. 1928 m. partija trumpam legalizavosi kaip Latvijos nepriklausomų socialistų partija. 1940 m. partija legalizuota, įtraukta į VK(b)P sudėtį ir pervadinta į LK(b)P, 1952 m. atgavo ankstesnį pavadinimą.
1990 m. LKP prarado valdžią ir nuo jos atskilo Latvijos nepriklausoma komunistų partija, kuri vėliau prisijungė prie LSDSP. 1991 m. rugpjūtį partijos veikla buvo sustabdyta ir rugsėjį Aukščiausiosios Tarybos sprendimu LKP buvo uždrausta. Spalį, jau teismo sprendimu, buvo uždraustas partijos laikraštis „Cīņa“ (Kova).
Vėliau 6 iš 108 LKP paskutinio CK narių prisijungė prie Latvijos socialistų partijos, tarp jų pirmasis Latvijos socialistų partijos pirmininkas Filipas Stroganovas ir paskutinis Latvijos komunistų partijos ir antras Latvijos socialistų partijos pirmininkas Alfredas Rubikas. Alfredas Rubikas kelis kartus išreiškė ketinimus atkurti Latvijos komunistų partijos veiklą ir grąžinti iš jos konfiskuotą nuosavybę.
Asmenims, kurie dirbo Latvijos komunistų partijoje po 1991 m. sausio 13 d., uždrausta kandidatuoti Latvijos Savivaldybių ir Saeimos rinkimuose (nepiliečiams  – natūralizuotis). Atitinkamos įstatymų normos buvo nesėkmingai apskųstos Konstituciniam teismui 2000 ir 2006 m., taip pat Europos Žmogaus teisių teismui.
Tolimųjų Rytų mažoji rasė

Tolimųjų Rytų mažoji rasė (rus. дальневосточная малая раса) – viena iš dviejų Ramiojo vandenyno mongolidų antropologinių mažųjų rasių. Kiti pavadinimai – Tolimųjų Rytų antropologinis tipas.

Arealas

Šio tipo žmonės gyvena į rytus nuo Tibeto, piečiau Chingano kalnagūbrio, sudaro didelę dalį Kinijos, Korėjos, Japonijos gyventojų.
Vytautas Ciplijauskas

Biografija

1933–1937 m. mokėsi Šunskų pradžios mokykloje, 1937–1943 m. Marijampolės Rygiškių Jono berniukų gimnazijoje. Buvo įstojęs į Vilkaviškio kunigų seminariją. 1944–1948 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute studijavo monumentaliąją tapybą ir vitražą (mokytojai Stasys Ušinskas, Liudas Truikys). 1948–1958 m. praleido tremtyje Krasnojarsko krašte. Dirbo pušų sakintoju, lentpjūvės darbininku, kroviku, statybininku, miško kirtiku, mokyklos braižybos mokytoju ir kt. darbus. Grįžęs iš tremties 1958–1961 m. studijavo LSSR dailės instituto Tapybos fakultete (mokytojas Antanas Gudaitis). 1961–1976 m. dėstė M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1976 m. laisvas menininkas.
Nuo 1964 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, 1982–1987 m. tapybos sekcijos pirmininkas. Nuo 1972 m. Lietuvos liaudies meno draugijos konsultacinės komisijos narys.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Kūrybos pradžioje nutapė figūrinių kompozicijų (ciklas „Moterys ir jūra“, 1971 m.), natiurmortų. Vėliau kūrė daugiausia lietuvių kultūros veikėjų portretus: dailininkų („Kazė Zimblytė“, 1972 m.; „Antanas Gudaitis“, 1977 m.; Viktoras Vizgirda, 1977 m.), liaudies menininkų („Dzūkų dainininkė Marė Kuodžiūtė-Navickienė“, 1974 m.; „Stanislovas Riauba“, 1976 m.; „Lionginas Šepka“, 1977 m.), aktorių („Rūta Staliliūnaitė“, 1976 m.), t. p. istorinių asmenybių („Lietuvos kunigaikščiai“, restoranas „Metropolis“, Kaunas, 1972–1975 m.; „Steponas Batoras“, „Motiejus Kazimieras Sarbievijus“, 1976–1979 m.; „Karalius Mindaugas“, 1992–2000 m.). Nutapė grupinių portretų („Dainininkė Marijona Rakauskaitė ir dailininkas Liudas Truikys“, 1974 m.; „Jonušų šeima II“, 2002 m.). Kūryboje savitai interpretuoja lietuvių ekspresionizmo ir liaudies skulptūros raišką, kūriniai aiškios kompozicijos, santūraus kolorito, juose tiksliai perteiktas psichologinis charakteris.
Nuo 1962 m. dalyvavo parodose. Surengė individualių parodų Lietuvoje (Vilnius, 1978 m.; Kaunas, 1979 m.; Paežeriai, 1999–2000 m.; Marijampolė, 1996 m.) ir užsienyje (Maskva, 1978 m.; Čikaga, 1986 m.). Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, MO muziejus, taip pat Bulgarijos, JAV, Gruzijos, Lietuvos, Makedonijos, Prancūzijos, Rusijos, Švedijos, Vengrijos muziejai ir galerijos.
Marija Mačiulienė

Marija Mačiulienė (g. 1929 m. kovo 25 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė monumentalistė.

Biografija

Vyras Algimantas Mačiulis. 1955 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1968–1985 m. dėstė Vilniaus dailės mokykloje.

Kūryba

Sukūrė mozaikos portretų („Kipras Petrauskas“, su M. A. Mackelaite, 1957 m., „Barbora“ 1971 m., „Merginos portretas“ 1976 m., „Teodoras Grotus“, „Pranciškus Norvaiša“, abu 1979 m., „Jeronimas Stroinovskis“, 1983 m.), lauko akmens, smaltos mozaikos kompozicijų visuomeniniams interjerams. Ankstyviesiems kūriniams būdingas dekoratyvumas, kontūrinis piešinys (Gydomosios fizinės kultūros ir klimato terapijos parko Druskininkuose vartų mozaika, 1962 m., mozaika Elektrėnų vidurinės mokyklos interjere, 1963 m., „Pavasaris“ viešbutyje „Sputnik“ Maskvoje, 1967 m.), vėlyvajai kūrybai – ekspresija, subtilūs spalvų niuansai („Darbo džiaugsmas“ administracinio pastato eksterjere Alksniupiuose, 1978 m., „Vakaras“ gamyklos „Elfa“ profilaktoriume Vilniuje, 1982 m., „Žemė ir kosmosas“ Alksniupių vidurinės mokyklos, 1983 m., „Pašto istorija“ centrinio pašto Lydoje, 1990 m., interjeruose). Sukūrė piešinių, gobelenų, metalo dirbinių, tapybos kūrinių. Nuo 1957 m. dalyvauja parodose.
Alkonas

Alkonas yra elektroninė Bronislovo Piesarsko „Didžiojo anglų - lietuvių kalbų žodyno“ versija, išleista UAB „Fotonijos“. „Didysis anglų-lietuvių kalbų žodynas“ yra didžiausias iki šiol išleistų anglų-lietuvių kalbų žodynų (1998 m., leidykla „Alma littera“).
Kompiuteriniame žodyne medžiaga pateikiama išskleistu pavidalu, todėl jį galima naudoti kaip lietuvių - anglų kalbų žodyną.
Pagalbinė informacijos sistema parodo sutrumpinimų ir specialiųjų ženklų reikšmes – pelės žymeklį „užvedus“ ant neaiškios vietos, parodomas termino paaiškinimas. Gausu aktyviųjų nuorodų; istorijos langas primena jo paieškos veiksmų seką, todėl galima grįžti prie peržvelgtų žodžių sąrašo.
Alkonas turi ryšį su MS Word, MS Excel, Internet Explorer ir kitomis programomis, todėl automatiškai verčia į laikinąją vartotojo atmintinę nukopijuotą žodį: programoje pažymėtas žodis, nukopijavus jį į laikinąją atmintinę, greitai išverčiamas – surandamas atitinkamas žodyno straipsnis.
Kiti Fotonijos produktai: 2005 metais pasirodė Anglonas – perdaryta ir papildyta naujesnio Bronislovo Piesarsko ir UAB „Fotonija“ žodyno versija. Alkonas – šiuo metu yra nenaudotinas, nes jo licencijos galiojimo laikas baigėsi 2004 metais.
Neurofiziologija

Neurofiziologija – fiziologijos sritis, tirianti nervų sistemos veikimą.
Jai svarbus nervinis dirginimas ir jo ląstelių fiziologijos pagrindai. Tiriama, kaip vyksta signalų perdavimas tarp ląstelių ir kaip atskiros nervinės ląstelės apdoroja informaciją.
Priešingai nei neuroanatomija, kuri tiria struktūrinę bei morfologinę nervinio audinio sandarą, neurofiziologus domina dinaminiai procesai tiek ir atskirose ląstelėse, tiek ir nervų ląstelių tinkluose.

Metodai

Dažniausiai taikomi metodai yra EEG ir elektrofiziologijos plačiąja prasme metodikos.
Pastaruoju metu tapo žinomi taip pat ir vizualizacinis procesas, konfokalinė mikroskopija, dviejų fotonų mikroskopija.
Nota bene

Nota bene (liet. gerai įsidėmėk) – lotynų kalbos frazė, vartojama norint atkreipti ypatingą skaitytojo dėmesį į tam tikrą knygos, dokumento ar kito rašto vietą. Gali būti įterpta įvairiose teksto vietose, šalia jo, paraštėse, sakinyje. Dažnas trumpinys NB ar  n.b., taip pat ligatūra . Dažniausiai sutinkami teisės dokumentuose.
Lotynišką frazę nota bene sudaro vienaskaitos 2-ojo asmens liepiamosios nuosakos veiksmažodis, sudarytas iš bendraties notāre („įsidėmėti“) ir bene („gerai“). Daugiskaitos forma – notate bene.
Morriston Town AFC

Istorija

Klubas įkurtas Midland Athletic vardu. Žaisdavo regioninėse pirmenybėse. Buvo iškopę į antros pakopos pirmenybes.
Didžiuliai (Šalčininkai)

Aplinkinės gyvenvietės

Poškonys – 1 km
DIEVENIŠKĖS – 1 km
Užsienio reikalų ministerija

Lygmuo

Pagrindiniai uždaviniai, susiję su užsienio politikos įgyvendinimu, demokratinėse valstybėse tenka ministerijos lygmens valstybinei įstaigai. Respublikose paprastai Užsienio reikalų ministerijai (URM). Būtent ši žinyba palaiko nuolatinius santykius su užsienio valstybėmis.
URM – tai speciali institucija, tiesiogiai vadovaujanti užsienio politikai, atsakinga už derybas, reikiamų teisės aktų ruošimą. Ji nuolat įgyvendina valstybės diplomatinę veiklą, tiesiogiai rūpinasi valstybės užsienio santykių palaikymu.
Federacinėse valstybėse (JAV, Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje) URM yra federalinė institucija.
Didelis vaidmuo įgyvendinant užsienio politiką užsienio santykiuose tenka užsienio reikalų ministrui kaip įstaigos vadovui.
Pavasarinė tauriabudė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 117 psl.
Raphael (dainininkas)

Biografija

Miguel Rafael Martos Sánchez gimė 1943 m. gegužės 5 d. Linarese, Chaeno provincijoje (Ispanija). Kai jam buvo devyni mėnesiai, jo šeima persikėlė į Madridą, o būdamas trejų, jis pradėjo dainuoti. Po metų Raphael prisijungė prie vaikų choro. Sulaukęs 9-erių, Zalcburge (Austrija) vykusiame konkurse jis buvo pripažintas geriausiu vaikų atlikėju Europoje.
Kai jam buvo devyniolika, su daina „Llevan“ pelnė pagrindinį prizą garsiajame Benidorm tarptautiniame dainų festivalyje Ispanijoje. Raphael du kartus atstovavo Ispanijai „Eurovizijos“ konkurse – 1966 ir 1967 metais. 1966 m. konkurse, vykusiame Liuksemburge, Raphael atliko dainą „Yo soy aquél“, kuri užėmė septintą vietą, o 1967 m. „Eurovizijoje“ dainą „Hablemos del amor“, kuri užėmė šeštą vietą. Tai buvo pirmas kartas, kai Ispanija konkurse užėmė aukštą vietą.
Atlikėjas žinomas Europoje, Lotynų Amerikoje, JAV, Rusijoje bei Japonijoje.
1972 m. liepos 14 d. vedė žurnalistę ir rašytoją Natalia Figueroa. Pora turi tris vaikus: Jacobo, Alejandra ir Manuel.
Emilija Pakštaitė-Sakadolskienė

Biografija

Pirmieji muzikos mokytojai buvo tėvai, o vėliau skambinti fortepijonu mokė A. Kučiūnas, F. Ganz, S. Dortman ir T. Kozuch, dainuoti mokė A. Stephens, A. Peters ir N. Williams, smuikuoti P. Matiukas. 1973 m. baigė Marijos gimnaziją, vėliau lankė lietuvių kalbos ir literatūros kursus bei seminarus. 1976 m. baigė De Paulo universitetą Čikagoje ir iš muzikos pedagogikos įgijo bakalauro laipsnį, o 1985 m. tame pačiame universitete gavo muzikos magistro laipsnį. 1985 m. stažavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje, nuo 1990 m. Marylando valstybinio universiteto edukologijos ir muzikos pedagogikos doktorantė, vėliau filosofijos mokslų daktarė.
Nuo 1976 m. mokytojavo Cicero, Čikagos ir Vašingtono pradžios mokyklose, dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą bei muzikos pedagogiką Čikagos, Vašingtono ir Marylando universitetuose. 1980–1983 m. buvo dienraščio “Draugas“ redaktorė, 1989–1990 m. informacijos vedėja Lietuvos ambasadoje Vašingtone, vėliau vertėja. 1970–1988 m. kanklių ansamblio vadovė Čikagoje. Surengė nemaža koncertų, dalyvavo tautinių šokių ir dainų šventėse Čikagoje ir Toronte. Buvo „Dainavos“ ansamblio chormeisterė ir dirigentė, vadovavo mergaičių „Audros“ ir „Grandies“ chorams, smuiku griežė F. Strolios vadovaujamame styginių orkestre. 1976–1984 m. Čikagos Lietuvių operos moterų choro chormeisterė, 1986–1988 m. Čikagos pedagoginio instituto etnografinio ansamblio muzikos vadovė, nuo 1989 m. „Dainos" choro vadovė Baltimorėje, MD. Chorą parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
E. Sakadolskienė dalyvauja visuomeniniame gyvenime. 1988 m. kalbėjo Pasaulio lietuvių IV Kultūros kongrese Toronte. 1987 m. lapkričio 29 d. Čikagos katedroje Lietuvos krikščionybės 600 metų jubiliejiniame minėjime Clevelando ir Čikagos jungtinis choras atliko J. Govėdo giesmę chorui ir vargonams „Kristui karaliui“ – dirigavo E. Sakadolskienė. Buvo 1991 m. 7-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės dirigentė Kaune.
Nuo 1992 m. vadovauja APPLE muzikos kursams ir muzikos mokytojų kvalifikacijos kursams Lietuvoje. Su Čikagos kanklių ansambliu ir B. Pakšto birbynių trio įrašė ir išleido harmonizuotų lietuvių liaudies dainų plokštelę „Eikime mudu abudu“ (1984).

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Koks Bazaras

Pavadinimo kilmė

Miestas pavadintas Hiram Cox garbei, kuris prižiūrėjo gyvenvietę nuo Mianmaro užkariavimo 1799 m.
Alaus rūšys

Alaus rūšys (kartais vadinamos alaus stiliais) – tai alaus klasifikacija pagal įvairius faktorius, tokius kaip spalva, skonis, stiprumas, sudėtinės dalys, gamybos būdas, kilmė ir pan.
Nors alus įvairiose pasaulio dalyse skirtingais būdais gaminamas jau tūkstančius metų, tačiau sistemiškas alaus klasifikavimas į rūšis laikytinas moderniu reiškiniu. Šiuolaikinis alaus rūšių skirstymas remiasi brito Michael Jackson 1977 m. publikuotu darbu The World Guide To Beer – tai buvo pirmasis mėginimas suklasifikuoti visas pasaulyje gaminamas alaus rūšis.

Istorija

Archeologinių tyrimų metu Mesopotamijos Uro mieste rasta molinė lentelė, datuojama 2050 m. pr. m. e., kurioje pateikiamas „geriausio“ alaus receptas. Iš šios lentelės galima spręsti, kad Mesopotamijoje buvo žinomos bent dvi skirtingos kokybės alaus rūšis. Asirijos pirklių molinių lentelių tyrimai rodo, kad maždaug po 500 metų hetitai jau skyrė apie 15 skirtingų alaus rūšių.

Alaus rūšys

Pagrindinės alaus rūšys:
Lietuvos didysis sekretorius

Lietuvos didysis sekretorius (lenk. Sekretarz wielki litewski) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos centrinės valdžios pareigūnas, nepriklausęs pagal pareigas Senatui. Pareigybių hierarchijoje už jį aukštesnis buvo Lietuvos dvaro maršalka.

Pareigybės istorija

Pareigybę įsteigė karalius Žygimantas Augustas, sekdamas Aleksandru Jogailaičiu, kuris 1504 m. įsteigė Karūnos didžiojo sekretoriaus pareigas. Iki 1764 m. pareigas užimti galėjo tik katalikai dvasininkai.

Įgaliojimai

Pagal kompetenciją atliko panašias pareigas, kaip ir Lietuvos didysis kancleris ir netgi jį pavaduodavo, tiesa, be teisės pasirašyti ir antspauduoti savo antspaudu valstybinius laiškus. Ypatingais atvejais galėjo laiškus antspauduoti kanclerio antspaudu. Pagrindinė jo pareiga buvo slaptosios valstybinės kanceliarijos tvarkymas. Taip pat jis skaitydavo seimo posėdžiuose karaliaus laiškus, o karūnaciniame seime naujajam valdovui perskaitydavo pacta conventa.
Pagal pareigas Lietuvos didysis sekretorius būdavo ir teismo asesorius.
Smart

Smart (Smartas) – labai mažos klasės automobilis leidžiamas tokio paties pavadinimo kompanijos, priklausančios tarptautiniam koncernui Daimler AG.
Bendra įmonė MCC (Micro Compact Car AG) sukurta korporacijų Daimler-Benz ir Šveicarijos laikrodžių kompanijos Swatch (vėliau Swatch išėjo iš šio projekto) tikslu sukurti miesto dvivietį ir labai ekonomišką mini - automobilį Smart. Micro Compact Car 2002 m. rugsėjo mėn. pavadinimas buvo pakeistas į Smart GmbH.
Smart („Protingas“) modelis pirmą kartą pateiktas salone Frankfurte 1997 m. Gaminamas Prancūzijos Ambašo mieste nuo 1998 m.
Automobilis sukurtas taip vadinamoje „sendvičo“ platformoje su saugos kapsule Tridion. Kabinos ilgis 2,5 metrai. Kabinos konstrukcija – ne aerodinamiška. Ratų bazė 812 mm. Automobilio masė 720 kg, maksimali - 980 kg. Smart turi pažemintą svorio centrą, kas sumažina riziką automobiliui apsiversti dideliuose posūkiuose.
Automobilis turi trijų cilindrų variklį, kurio darbinė apimtis 0,6 l ir galingumas 45 arklio jėgų su kuro įpurškimu. Variklis yra gale ir suka galinius ratus. Modifikacijoje su turbo įpūtimu pakyla iki 55 arklio jėgų. Didžiausias greitis 135 km/h. 1999 m. modelinė eilė buvo papildyta modifikacija su dyzeliniu varikliu ir turbo įpurškimu 0,8 l darbinės apimties ir galingumu 41 arklio jėgų.
Šešių - laiptelių greičių dėžė Softouch su automatiškai jungiančiais bėgiais ir elektrine sankaba. Į standartinę komplektaciją įeina ABS stabdžių sistema, dinaminės stabilizacijos sistema, prieš buksavimo sistema, „vagysčių - menedžeris“, saugi vairo kolonėlė, saugos pagalvės vairuotojui ir keleiviui.
Kabrioleto premjera 1999 m. rugsėjį.
1999 m. lapkričio mėn. parodytas variantas su cdi varikliu.
Arūnas Savickas

Biografija

A. Savickas mokėsi Panevėžio Žemynos vidurinėje mokykloje. 2002 m. baigė Brigamo universitetą (Brigham Young University, JAV), kuriame įgijo finansininko specialybę. 2001–2002 m. buvo šio universiteto plaukimo trenerio asistentu, 2002–2005 m. Pacific universiteto (JAV) plaukimo treneriu. 2006 m. buvo Eniskileno (Enniskillen, Šiaurės Airija) Lakelanders plaukimo klubo vyr. treneris.
Janina Mikalajūnienė-Kareniauskaitė

Janina Mikalajūnienė-Kareniauskaitė (1944 m. kovo 28 d. Gelvonų k., Širvintų r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

Mokėsi Gelvonų pradžios ir Žaslių vidurinėje mokykloje. Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Žaslių bažnyčios vargonininko P. Utyros. 1960–1964 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. E. Kriščiūnienė). 1964–1969 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Raupėnas).
1964–1967 muzikos ir dainavimo mokytoja, merginų choro ir vaikinų vokalinio ansamblio vadovė Rokiškio vidurinėje mokykloje. Tuo pačiu laiku vadovavo Rokiškio profsąjungų mišriajam chorui, kurį parengė 1965 respublikinei dainų šventei.
Nuo 1967 Rokiškio kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, moksleivių choro studijos vadovė. Iš pradžių vadovavo merginų chorui, o 1970–1974 mišriajam. Choras rengė valstybinių egzaminų programas, dalyvavo rajono ir respublikinėse dainų šventėse, koncertavo, prizinių vietų pelnė įvairiuose konkursuose. 1969–1971 chorvedė vadovavo Rokiškio žemės ūkio mašinų vyrų chorui ir moterų vokaliniam ansambliui, konsultavo Pandėlio mišrųjį chorą – su vyrų ir mišriuoju choru dalyvavo 1970 respublikinėje dainų šventėje. Daug metų dainavo Rokiškio kultūros mokyklos dėstytojų moterų vokaliniame kvartete, kuris 1971 respublikiniame „Sidabrinių balsų“ konkurse pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą. Kvartetas daug koncertavo savo rajone, dainavo Latvijoje, Baltarusijoje, dalyvavo televizijos laidose. 1971–1990 vadovavo Rokiškio centrinės ligoninės moterų vokaliniams ansambliams, kurie taip pat koncertavo Lietuvoje ir Latvijoje, dalyvavo televizijos laidoje ir 1976 respublikiniame „Sidabrinių balsų" konkurse.
1991 Rokiškio kultūros mokyklą perorganizavus į kolegiją (rengiami vargonininkai), joje dėsto (nuo 1995 vyr. dėstytoja) ir vadovauja mišriajam chorui, kuris koncertuoja, gieda bažnyčiose, dalyvavo 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1996 giedojo Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje, dalyvauja Aukštaitijos zonos tradicinėse dainų šventėse Zarasuose ir kituose kultūros renginiuose.
J. Mikalajūnienė – Rokiškio rajono dainų švenčių organizatorė, dirigentė ir vyr. dirigentė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Kajerkanas

Kajerkanas (rus. Кайеркан) – Norilsko misto dalis (iki 2005 m. – miesto tipo gyvenvietė) už Šiaurės poliaračio, prie geležinkelio Dudinka – Norilskas, 20 km į vakarus nuo Norilsko, Krasnojarsko kraštas. 27 300 gyv. (2008 m.).

Istorija

1940 m. atradus akmens anglių telkinį 1944 m. įsteigta koncentracijos stovykla, 1948–1954 m. ji veikė kaip Ypatingojo lagerio Nr. 4 „Gorlag“ 2 skyrius. Stovykloje vienu metu kalėjo iki 300 kalinių. 1982–2005 m. Kajerkanas turėjo miesto statusą, nuo 2005 m. Norilsko dalis.

Lietuviai

1948 m. į Kajerkano lagerį atvežta apie 360 politinių kalinių iš Lietuvos, tarp jų – Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas Vincas Bazilevičius. Veikė lietuvių (vadovai – V. Balsys, J. Čeponis, V. Makutėnas) ir vakarų ukrainiečių kalinių pasipriešinimo organizacijos. Kaliniai 1953 m. dalyvavo „Gorlago“ kalinių Norilsko sukilime. 1956 m. lageris panaikintas.
Ragūza

Istorija

1 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje dabartinio miesto ribose buvo sikulų genties gyvenvietė, senovės graikų vadinta Hibla Heraja. Apie 700 m. miestą pradėjo valdyti Bizantija. IX a. Ragūzą nukariavo Arabų Kalifatas. Tuo laikotarpiu apylinkėse suklestėjo žemės ūkis. 1090 m. miestą užėmė normanai. Nuo 1109 m. tapo savarankiškos grafystės centru, kuris 1296 m. prijungtas prie Modicos grafystės. 1693 m. miestą sugriovė žemės drebėjimas. 1848 m. įvyko nesėkmingas sukilimas prieš Burbonus. 1860 m. miesto gyventojai parėmė Dž. Garibaldžio sukilėlius. XX a. pr. miestas rėmė socialistus. Antrojo pasaulinio karo metu buvo labai bombarduojamas. Nuo 1950 m. vyskupijos centras.

Architektūra

Miestą sudaro dvi dalys – žemutinėje esantis senamiestis ir aukštutinėje dalyje naujoji miesto dalis. Senamiesčio vadinamoji Ragusa Ibla dalis 2002 m. buvo įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą. Joje išlikę graikų nekropolio fragmentai, daug Sicilijos baroko architektūros paminklų – XVIII a. vidurio šv. Jurgio bazilika, XVIII a. šv. Jurgio bažnyčia, Santa Maria delle Scale bažnyčia, gotikinė normanų šv. Antano bažnyčia. Aukštutinėje dalyje žymiausias architektūros paminklas – šv. Jono Krikštytojo katedra.
Gruodžio 17

Vardadieniai

Drovydė, Jokinta, Jokintas, Jolanta, Joleta, Jolė, Jolita, Lozorius, Mantgailas, Olimpija, Olimpijus, Rachelė
Rita Miliūnaitė

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus universitetą (VU). 1992 m. humanitarinių mokslų daktarė. Apgynė disertaciją „Dabartinės lietuvių kalbos gramatikos norminimo pagrindai“. 
1986–1987 m. Pedagogikos mokslinio tyrimo instituto, 1987–1988 m. VU Lietuvių kalbos katedros vyr. laborantė. Nuo 1988 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto (nuo 1990 m. Lietuvių kalbos institutas) mokslo darbuotoja, 2001–2006 m. Kalbos kultūros skyriaus vadovė, nuo 2011 m. lapkričio – Bendrinės kalbos skyriaus vadovė. Paskelbė monografijų ir straipsnių lietuvių kalbos norminimo klausimais. 
Yra dirbusi „Mūsų kalbos“, vėliau „Gimtosios kalbos“ leidinių redakcijose; nuo 1994 m. „Kalbos kultūros“ (nuo 2014 m. pakeistu pavadinimu „Bendrinė kalba“) mokslo žurnalo redakcinės kolegijos narė, mokslo žurnalo „Terminologija“ redakcinės kolegijos narė (nuo 2013 m.). 2009 m. Vytauto Didžiojo universitete atliko habilitacijos procedūrą tema „Teoriniai ir taikomieji bendrinės lietuvių kalbos norminimo aspektai“ (Humanitariniai mokslai, filologija 04 H). 2013 m. dėstė norminamąją kalbotyrą Vilniaus universiteto Kauno humanitariniame fakultete.
Moksliniai interesai – norminamoji kalbotyra ir sociolingvistika: dabartinės vartosenos variantiškumas, kalbinės nuostatos, kalbos planavimas; bendrinės kalbos norminimas ir kalbos kultūra, mokyklinė lituanistika.
2007 m. už interneto svetainę www.kalbosnamai.lt kartu su knyga „Apie kalbą ir mus“ kaip darbų ciklą „Apie lietuvių kalbą visiems – nuo knygos iki interneto“ laimėjo pirmąją vietą mokslo populiarinimo darbų konkurse, kurį surengė LR Švietimo ir mokslo ministerija.
Lietuvos literatūros vertėjų sąjunga skyrė 2010 m. Bičiulių premiją už straipsnius, analizuojančius grožinės literatūros vertimų kalbą, už indėlį į LLVS rengiamus seminarus ir kitus renginius, už praktinę pagalbą vertėjams.
Nuo 2012 m. birželio iki 2017 m. rugsėjo – Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narė.
Sutuoktinis kalbininkas Aldonas Pupkis.
Vullnetari i UÇK-se

Istorija

Klubas įkurtas 1975 m. Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvavo šalies futbolo pirmenybėse.
2008/2009 m. debiutavo Pirmoje lygoje. Užimta septintoji vieta. 2009/2010 m. liko paskutinėje vietoje ir iškrito iš Pirmos lygos.
Dozimetras

Dozimetras – prietaisas, kuris rodo dozimetro savininko gautą radioaktyviosios spinduliuotės dozę. Šį prietaisą nešioja kiekvienas dirbantis su radioaktyviosiomis medžiagomis. Dozimetras turi fotojuostelę, kurią radioaktyvioji spinduliuotė apšviečia. Juostelė periodiškai išryškinama, o jos patamsėjimas rodo dozimetro savininko gautą spinduliuotės dozę. Šiuo metu dozimetrai gaminami dažniausiai su skaitmeniniais displėjais ir kuo mažesnės apimties. Kai kurie iš jų panašūs į rašiklius.