google/wiki40b huggingface dataset:
Maironiai (Joniškis)

Istorija

Kaimas įkurtas po žemės reformos 1922 m. Jakiškių dvaro sodybos žemėse.
Iki kolūkio žmonės gavę 2 ha buvo vadinami „Plecinikais“, o gavę 11,5 ha buvo vadinami „Sklypininkais“.
Pinar del Rijo provincija

Geografija

Provincijos paviršius kalnuotas, teritorija driekiasi Rosarijo ir Organoso kalnai. Būdingos klintinės apvalainos uolos, vadinamos mogotais, ir plokšti, derlingi slėniai. Vienas tokių slėnių, Vinjaleso slėnis, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Pagal šiaurinę Pinar del Rijo provincijos pakrantę driekiasi salelių ir rifų virtinė, vadinama Koloradoso salynu. Vakarinę provincijos dalį sudaro Gvanahakabibeso pusiasalis, užsibaigiantis San Antonijo kyšuliu (toliausiai į vakarus nutolusi Kubos vieta).

Gyventojai

2010 m. Pinar del Rijo provincijoje gyveno 592 042 žmonės, jos plotas buvo 8884 km², o provincijos gyventojų tankumas buvo 67,2 žm./km².
Skaidulinė kremzlė

Skaidulinė kremzlė - kremzlė, organizme paplitusi tose vietose, kur būtina tvirta atrama ir atsparumas tempimui - slanksteliniuose diskuose, šlaunikaulio meniskuose, smilkininiame apatinio žandikaulio sąnario diske, gaktinėje sąvaržoje, taip pat kur raiščiai ar sausgyslės pereina į hialininę kremzlę. Šioje kremzlėje vyrauja I-ojo tipo kolagenas.
Skaidulinės kremzlės struktūra atitinka glaudžiojo taisyklingo jungiamojo audinio: sausgyslių skaidulų pluošteliai pereina į šios kremzlės kolageninių skaidulų pluoštelius, o endotendineumas, peritendineumas, epitendineumas (jungiamojo audinio pertvarėlės atskiriančios skirtingos eilės pluoštelius) pereina į endochondriumą, perichondriumą ir epichondriumą. Skaidulinės kremzlės tarpląstelinė medžiaga sudaryta iš nedidelio kiekio pagrindinės medžiagos ir daug visomis kryptimis išplitusių kolageninių skaidulų. Tokia struktūra jos dariniams suteikia tvirtumo, atsparumo tempiant ir spaudžiant.
Skaidulinė kremzlė neturi specialaus antkremzlio, ją vietomis dengia tik kolageninių skaidulų pluoštas.

Tarpslankstelinių diskų skaidulinė kremzlė

Čia skaidulinė kremzlė turi kiek kitokią struktūrą - disko centre yra minkštas klampus audinys (nucleus pulposus), kuriame yra šiek tiek ląstelių, o matrica pusiau skysta, joje gausu hialurono rūgšties. Branduolys apsuptas storu kolageninių skaidulų žiedu (anulus fibrosus). Tarpslanksteliniai diskai yra chordos liekana.
Philippe Landry

Filipas Landris (pranc. Philippe Landry) – Kanados dramaturgas ir aktorius (pagrinde komedijos žanro). Gyvena Otavoje. Drama „Sugrįžimas į Pripetę“, skirta buvusiam Černobylio avarijos likvidatoriui, pateko tarp Rido premijos finalistų.

Biografija

Mokėsi Otavos universitete, teatro fakultete. Besimokydamas vaidino tiek vietinei, tiek plačiajai publikai. Pagrindinis amplua – aktorius-komikas. Vaidino pjesėse „Paukščių konferencija“, „Turkaretas“, „Voicekas“, „Draugai“, „Kivi“, „Pralošti farsą“, „Karai“, „Zozoto nuotykiai“, „Mėnulio pasakos“, „Ik Onkaro laboratorija“. Taip pat, daugeliui šių spektaklių, sukūrė garsus.
Vaidino televizijos seriale „Fifti-fifti“, kurį rodė TFO televizija.

„Sugrįžimas į Pripetę“

Filipas Landris taip pat žinomas kaip dramaturgas. Pjesė „Sugrįžimas į Pripetę“, kurią pastatė trupė „Théâtre de Dehors“, Otavos 2011 m. „Neformaliojo meno festivalyje“ buvo nominuota 2012 m. Rido premijai, „Metų pasiekimo“ nominacijoje. Prieš tai ji buvo pristatyta festivalyje „Gyvi lapai“. Pjesė, skirta buvusiam Černobylio avarijos likvidatoriui, tapo žinoma ir Ukrainoje.
Filipas taip pat rašo antrąją „Sugrįžimo į Pripetę“ redakciją, dalyvaujant Kvebeko dramaturgui Mišeliui Ueletui (pranc. Michel Ouellette).
Aukštupys

Legenda

Legenda pasakoja, jog Aukštupys susidarė iš Aukštupėnų kaimo vietoje gyvenusio milžino ašarų, gedėjusio mirusio draugo – Paketurių kaimo milžino.
Borisas Adomavičius

Borisas Adomavičius (1870 m. lapkričio 15 d. – 1936 m. kovo 22 d. Sarajeve) – lietuvių kilmės Rusijos imperijos karinis veikėjas, generolas leitenantas.

Biografija

1890 m. baigęs karo mokyklą tarnavo Keksholmo gvardijos pulke Varšuvoje. Dalyvavo Japonijos-Rusijos kare. 1904–1905 m. Kijevo karo mokyklos bataliono vadas, vėliau Vilniaus karo mokyklos viršininkas. Per Pirmąjį pasaulinį karą Keksholmo pulko, vėliau 3-osios gvardijos pėstininkų brigados vadas, ypatingųjų reikalų generolas prie Rusijos karo ministro, inspektavo karo mokyklas.
Per 1918–1920 m. Rusijos pilietinį karą tarnavo baltagvardiečių Savanorių armijoje. Po karo emigravo į Serbų, kroatų ir slovėnų karalystę, Rusų kadetų korpuso direktorius. Parašė darbų apie karo muziejus ir karinių dalinių istoriją .
Mažosios Lietuvos bičiulių draugija

Mažosios Lietuvos bičiulių draugija – nepartinė užsienio lietuvių politinė ir šalpos organizacija, nuo XX a. vidurio veikianti Šiaurės Amerikos ir Australijos žemynuose. Remia lietuvininkų (mažlietuvių) veiklą, kelia klausimą dėl Mažosios Lietuvos pagrindinė dalies – Karaliaučiaus krašto išlaisvinimo ir susijungimo su Didžiaja Lietuva.

Steigimas

Draugijos skyriai kūrėsi skatinami po Antrojo pasaulinio karo VFR veikiančios Mažosios Lietuvos tarybos, siekusios suvienyti visas lietuvių žemes, jos leidžiamo laikraščio „Keleivis“ bei ilgamečio tarybos pirmininko Erdmono Simonaičio veiklos.
Pirmasis skyrius Viliaus Pėteraičio iniciatyva įsteigtas 1950 m. liepos 22 d. Monrealyje (pirmininkas B. Katilius). Vėliau skyriai įsteigti Toronte (Kanada), Omahoje (JAV), 1951–1952 m. Adelaidėje, Džilonge, Melburne, Sidnėjuje (Australija), Čikagoje, Niujorke (JAV), Hamiltone, Otavoje (Kanada), 1954 m. – dar keliuose JAV ir Kanados miestuose. Aktyviausi veikėjai: Valteris Didžys, Martynas Gelžinis, Jonas Julius Bielskis, Gytis Martynas Šernas ir kiti.

Veikla

Mažosios Lietuvos bičiulių draugija veikia kaip įvairių kraštų, miestų skyriai, jie veikia Kanadoje, JAV, Australijoje, jų veikloje dalyvauja nuo kelių dešimčių iki kelių šimtų narių. Draugijos iniciatyva Kanados laikraštyje „Nepriklausomoji Lietuva“ 1951 m. įsteigtas skyrius „Mažoji ir Didžioji – viena Lietuva“, 1960–1971 m. leistas Mažajai Lietuvai skirtas laikraštis „Lietuvos pajūris“, red. Ansas Lymantas.
Mažosios Lietuvos bičiulių draugija rėmė Mažosios Lietuvos tarybos veikėjus, Vasario 16 lietuvių gimnaziją Hiutenfelde (VFR), renka Mažosios Lietuvos istorijos ir kultūros medžiagą, sausio 15 d., Klaipėdos krašto išvadavimo 1923 m. dieną paskelbė Mažosios Lietuvos diena, rengia jos įžymių veikėjų minėjimus.
1957 m. draugija įsteigė Vydūno premiją, 1964 m. vienintelį kartą skyrė ją istorikui M. Anysui už veikalo „Senprūsių kovos dėl laisvės su Vokiečių ordinu“ rankraštį (išsp. 1968 m.), dab. šią premiją skiria Mažosios Lietuvos fondas. Mažosios Lietuvos bičiulių draugija 1985 m. prisidėjo organizuojant ir steigiant Mažosios Lietuvos fondą.
Ejekatlis

Ejekatlis (nah. Ehēcatl) – vėjo dievas actekų mitologijoje, siejamas su dievu Kecalkoatliu (dažniausiai laikomas vienu iš jo aspektų), dar įvardijamas Ejekatliu-Kecalkoatliu. Savo ruožtu ir pats Ejekatlis turėjęs keturis aspektus – keturias vėjo kryptis. Ikikolumbinių Centrinės Meksikos kultūrų kosmogoniniuose mituose Ejekatlis – vienas iš dievų kūrėjų ir kultūrinių herojų.
Actekai šį dievą vaizdavo juodą, jo veidą slėpė raudona kaukė su snapu, ant kaklo – kriauklių vėrinys (taip paaiškinamas vėjo švilpesys). Tikėta, kad padedąs lietaus dievui Tlalokui, prieš lietų išvalydamas orą, o savo galingu alsavimu įpučiąs gyvybę naujiems kūriniams. Kadangi buvo glaudžiai siejamas su lietaus dievybėmis, Ejekatliui aukojama būdavo drauge su jomis. Pasak mitų, Ejekatlis įsimylėjęs gražiąją Majauelę ir tokiu būdu suteikęs žmonės galimybę mylėti. Penktosios saulės amžiaus pradžioje šis dievas pūsdamas privertęs judėti Saulę ir Mėnulį. Pasiaukoję ugnyje, Saule ir Mėnuliu tapę šviesos dievas Nanauacinas ir mėnulio dievas Teksistekatlis.
Transantarktiniai kalnai

Transantarktiniai kalnai (angl. Transantarctic Mountains, isp. Montañas Transantárticas) – kalnagūbrių sistema Antarktidoje. Driekiasi maždaug 4000 km nuo rytinės Vedelio jūros pakrantės iki vakarinio Roso jūros kranto. Plotis 200-600 km. Transantarktinių kalnų sistemą sudaro šie kalnų masyvai: Pensakola, Tilas, Horlikas, Karalienės Modos kalnagūbris, Karalienės Elžbietos kalnagūbris, Karalienės Aleksandros kalnagūbris ir kt. Aukštis 2000-3000 m, o aukščiausia vieta – 4668 m (Jalmar Juhanseno k., Karalienės Modos klng.). Transantarktiniai kalnai laikomi riba tarp Rytų Antarktidos ir Vakarų Antarktidos.
Kalnus suformavo vulkaniniai procesai. Formavimasis prasidėjo kainozojuje prieš maždaug 65 mln. metų. Taip pat kalnuose randamos smiltainio ir dolerito uolienos, susiformavusios prieš 400 mln. metų, silūro periode. Yra akmens anglies telkinių.
Kalnai atrasti 1841 m. Viktorijos Žemėje, Džeimso Roso ekspedicijos.
KF Vushtrria

Istorija

Klubo ištakos siekia 1922 m. 
Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvauja šalies futbolo pirmenybėse. 
2012 m. klubą įsigijo „Llamkos GalvaSteel and the Core Group“. Pasikeitė komandos pavadinimas į Llamkos Kosova.
2013/2014 m. sezone šis klubas tapo šalies čempionais. Tačiau po to verslo grupė nusišalino nuo klubo rėmimo ir klubas vertėsi miesto savivaldybės lėšomis.
2015/2016 m. sezone žaidė Superliga pirmenybėse, bet liko paskutinėje (12) vietoje ir iškrito į Pirmą lygą. 
Kitą sezoną (2016/2017 m.) Pirmoje lygoje liko 6 vietoje.
Kepimas

Kepimas – maisto paruošimo būdas, kuomet maistas yra apkepamas sąlyginai nedideliame kiekyje aliejaus ar kituose riebaluose. Tokia maisto paruošimo technika kilo iš Senojo Egipto karalystės, maždaug 2500 m. pr. m. e. Vienas populiariausių maisto apdorojimo būdų, naudojamas viso Pasaulio virtuvėse.
Dažniausiai įprasta kepti įkaitintų riebalų keptuvėje, tačiau galima kepti ir be riebalų orkaitėje, krosnyje ar kepimo kameroje. Įprastai kepama mėsa, žuvis, duonos, pyrago gaminiai. Kepant produktus, juose atsiranda naujų medžiagų, kepiniams suteikiančių kitų skonių ir kvapų.
Palenkės Mendzyžeco valsčius

Administracinis suskirstymas

Bereza, Dolholenka, Halasai, Jelnica, Kolonija Volanska, Košelikai, Kožuškai, Kževica, Kžimošicė, Lubai, Lukoviskas, Lunevas, Maniai, Misiai, Pošcišė, Pžichodai, Pžilukai, Puchačė, Rogožnica, Rogožnica Kolonija, Rogožnička, Rudnikai, Žečica, Savkai, Sitnas, Stžaklai, Tlušcecas, Tuliluvas, Utruvka, Vulka Kžimovska, Visokiai, Žabcė, Zašciankai, Zasiadkai ir Zavadkai.
Valstybė

Intervencija

Praktinės politikos požiūriu kai kurios šiuolaikinės ideologijos griežtai skiria įvairias valstybės intervencijos sritis. Pirmoji jų siejama su valstybės uždaviniais kurti teisinę visuomenės infrastruktūrą, palaikyti teisėtumą ir tvarką, ginti nacionalinę teritoriją nuo išorės agresijos ir įtvirtinti tam tikras tradicines moralės normas. Antroji galima valstybės veiklos sritis – jos intervencija į ekonominę sistemą: tiesiogiai užsiimama gamyba arba ji reguliuojama, anuliuojama dalis ar net visos su privačia nuosavybe susijusios teisės, perskirstomos pajamos ir teikiamos paslaugos pagal kitokį nei rinkos principą (gauna tas, kas moka). „Naujųjų dešiniųjų politiniai sąjūdžiai JAV ir Vakarų Europoje dažnai palaiko valstybę pirmojoje srityje (pvz., pritaria didesnėms karinėms išlaidoms, laikosi dogmatinių moralinių pažiūrų), bet kartu siekia “apkarpyti" valstybę socialinės rūpybos bei ekonominio reguliavimo srityje. Kai kurios demokratinio socializmo atmainos laikosi priešingo įsitikinimo – jos pritaria moralinių nuostatų liberalizavimui bei valstybės vaidmens mažėjimui pirmojoje srityje, bet kartu reikalauja valstybės veiklos ekspansijos antrojoje srityje.
Senhit (dainininkė)

Biografija

Gimė 1979 metais Italijos mieste Bolonijoje eritrėjiečių šeimoje. Savo karjerą pradėjo užsienyje. Senhit debiutavo Šveicarijoje bei Vokietijoje, kur atliko vaidmenis keliuose miuzikluose, tačiau tapo plačiai žinoma tik 2006 metais, kuomet pasitraukusi iš teatro scenos sugrįžo į Italiją ir pradėjo dainininkės karjerą.
Nuo to laiko atlikėja išleido tris albumus ir keletą singlų, vedė laidą muzikiniame televizijos kanale „Hip Hop TV“.
2011 m. atstovavo San Marinui Eurovizijos dainų konkurse su daina „Stand By“.
Alfred Sisley

Biografija

Alfredas Sislėjus gimė 1839 m. spalio 30 d. Paryžiuje. Jo tėvai buvo anglai. Tėvas Viljamas užsiėmė egzotiškų gėlių eksporto verslu į Lotynų Ameriką. Motina Felicija domėjosi muzika ir menu. 18 metų Alfredas buvo nusiųstas į Londoną mokytis tapti verslininku. Londone Alfredas ketverius metus mokėsi rinkų verslo, lankėsi muziejuose. 1862 m. grįžęs Alfredas įtikino tėvus, kad jam leistų pasirinkti dailininko kelią. Jis įstojo į Charles Gleyre studiją, su kuria tuo metu buvo susiję Klodas Monė, Ogiustas Renuaras ir Frederikas Bazilis. Taip Sislėjus su jais susipažino ir prisijungė prie impresionistų judėjimo. Sislėjaus darbai buvo priimti eksponuoti į 1866 m., 1868 m. ir 1870 m. Paryžiaus Salonus. 
1866 m. A. Sislėjus vedė Eugènie Lescouezec, su kuria susilaukė dviejų vaikų, Pjero ir Žanos. 1870–1871 m. Prancūzijos-Prūsijos karas sužlugdė Sislėjaus tėvų verslą, tėvas mirė 1871 m. Trumpu laikotarpiu Alfredas buvo pasitraukęs nuo karo į Londoną. Per K. Monė ir K. Pisaro Sislėjus Londone susitiko su paveikslų dileriu Poliu Diuran-Riueliu. Tuo metu nusprendė galutinai tapti tapytoju. Didesnę likusio gyvenimo dalį Alfredas Sislėjus praleido nuolatiniame skurde. Sislėjus labiau specializavosi peizažo žanre. Kaip ir daugelį kitų impresionistų-peizažistų, jį paveikė Kamilio Koro ir „Barbizono mokyklos“ tapytojų dailė.
1872–1880 m. laikotarpiu Sislėjus daug dirbo Paryžiaus apylinkėse: Liuvesjene, Sen Klu, Bugivalyje, Marli, Sevre ir kt. Jo geriausiai vykusiais darbais laikomi šio periodo peizažai. 1874 m. Sislėjus dalyvavo pirmojoje impresionistų parodoje Paryžiuje. Nuo 1880-ųjų jis persikėlė į Paryžiaus apylinkių Morė-siur-Lueno kaimą, nuolat palaikė ryšius su Klodu Monė. Kaimiškų peizažų tematika artino jį su Kamiliu Pisaro. Sislėjus dar atliko keliones į Normandiją 1894 m. ir Velsą 1897 m. 1883 m. Diuran-Riuelis suorganizavo vien jo darbų parodą Paryžiuje ir įsigijo keletą jo peizažų. Paklausa Sislėjaus paveikslams buvo menka, jų kaina dažnai nusileisdavo kolegų, K. Monė ar O. Renuaro, kūrinių kainoms. Alfredas Sislėjus mirė 1899 m. sausio 29 d. Jis taip ir negavo Prancūzijos pilietybės, kurios prašė nuo 1895 m. Palaidotas Morė-siur-Lueno kapinėse. Laidotuvėse dalyvavo Klodas Monė ir Ogiustas Renuaras.
Arsenij Bujnickij

Arsenij Bujnickij (g. 1985 m. kovo 14 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.

Biografija

Žaidė A lygoje (2004-2005 m. ir 2007 m.) su FC Vilnius ir Interas Visaginas komandomis, 2010 m. tapo rezultatyviausiu I lygos žaidėju su Lietava Jonava klubu. 2009 m. žaidė Vilniaus „Bekento“ mėgėjų komandoje. Nuo 2011 m. žaidžia FK Dainava Alytus klube, su kuriuo tapo A lygos sezono antruoju rezultatyviausiu žaidėju (kartu su Goranu Jerkovičiumi įmušė po 17 įvarčių).
Viber

Galimybės

Veikia Android, BlackBerry OS, iOS, Symbian, Windows Phone, Bada platformose bei kompiuteriuose su įdiegtomis Windows, OS X, Linux operacinėmis sistemomis.
Programinė įranga atlieka telefono adresų knygos sinchronizavimą ir automatiškai aptinka kontaktus, kur ši programinė įranga yra įdiegta. Programos pagalba galima skambinti per Wi-Fi ir mobiliuosius tinklus 3G ir 4G į kitus telefonus su įdiegta „Viber“ programa. Taip pat perduodami teksto pranešimai, paveikslėliai, vaizdo ir garso rinkmenos. Bendravimui naudojama didelė bazė animacinių „šypsenų“, teminių lipdukų. Taip pat galima vykdyti rinkmenų paiešką ir siuntimą iš savo bazės.

Istorija

Kompanijos įkūrėjas – Tel Avivo universiteto kompiuterijos mokslų ir vadybos absolventas Talmon Marco. 2010 m. gruodį „Viber media“ pristatė programą, kuri išmaniųjų telefonų vartotojams suteikė galimybę nemokamai skambinti ir siųsti pranešimus visame pasaulyje. Per dvejus metus (pirmaisiais metais pritraukė 37 milijonus vartotojų) „Viber“ įgijo daugiau kaip 70 milijonų vartotojų, kurie per mėnesį atliko daugiau nei 150 milijonų skambučių ir išsiuntė milijardą trumpųjų pranešimų.
2014 m. nemokamų skambučių programą „Viber“ už 900 mln. USD įsigijo Japonijos kompanija „Rakuten“, kuriai priklauso mažmeninės prekybos internetu tinklalapis „Play.com.“ Šis kompanijų derinys sukūrė „Viber“ galimybę dar labiau padidinti vartotojų skaičių jau esamuose ir naujose rinkose, nes „Rakuten“ vartotojai gali naudotis „Viber“ paslaugomis derėdamiesi dėl prekių.
GEO (žurnalas)

GEO – pažintinis žurnalas, Vokietijoje leidžiamas nuo 1976 m.
Žurnalas yra, arba buvo leidžiamas, Bulgarijoje, Kroatijoje, Čekijoje, Suomijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Vengrijoje, Indijoje, Italijoje, Japonijoje, Korėjoje, Rumunijoje, Rusijoje, Slovakijoje, Slovėnijoje, Ispanijoje, Turkijoje, Lietuvoje, Latvijoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Vokiška versija turi kelis ypatingus leidinius: „GEO Saison“ - skirtas turizmui, „GEO Wissen“ ir „GEO Kompakt“ - mokslui, „GEO Epoche“ apie istoriją ir „GEO Lino“ - vaikams. Rusų kalba leidžiama „GEO Traveller“, „GEO Focus“ apie mokslą ir istoriją, „GEOлёнок“ - vaikams.

Lietuvoje

Lietuvoje pradėtas leisti 2008 m. Paskutinis numeris išleistas 2016 m. Liepą. Iš viso išleista 90 nr.
Juozapas Skinkys

Juozapas Skinkys (1870 m. gruodžio 1 d. Antupių kaime, Vilkaviškio apskritis – 1943 m. sausio 25 d. Žemojoje Panemunėje) – Romos katalikų kunigas, poetas, tautosakos rinkėjas, draudžiamos lietuviškos religinės literatūros platintojas.

Biografija

1889–1894 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, buvo neoficialaus klierikų choro vadovas. Įšventintas kunigu vikaravo Igliaukos Šv. Kazimiero bažnyčioje. Platino draudžiamą lietuvišką spaudą, kurią gaudavo iš kunigo Martyno Sederavičiaus. Priklausė Lietuvių mokslo draugijai, rinko lietuvių tautosaką ir pats mokė kitus liaudies dainų. Nuo 1909 m. iki mirties gyveno Žemojoje Panemunėje – tarnavo Žemosios Panemunės Šv. Vincento Pauliečio bažnyčioje. Įkūrė „Žiburio“ draugijos skyrių, domėjosi apylinkės kaimų senove ir parašė parapijos istoriją (rankraštis). Kūrė eiles lietuvių ir lenkų kalbomis.
Brolis kunigas Simanas Skinkis (1842–1937), Seinų kunigų seminarijos dainavimo mokytojas ir knygnešys, nuo 1888 m. iki mirties gyveno Žemojoje Panemunėje. Gyvenimo paskutiniuosius metus abu broliai praleido kartu.
Šančių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje, Margupio kairiajame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 19x9 m dydžio. Šiaurės vakarų papėdėje, 6 m žemiau aikštelės yra 2 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,3 m aukščio, 3 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Vakariniame šlaite yra 2,5 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 8(šiaurėje)-18 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs pušimis su krūmų pomiškiu, aikštelėje iškastas apkasas ir duobė.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 16000 m².
Pietinėje papėdėje 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Piepalių piliakalnis 20 km
Mažųjų Žinėnų piliakalnis 4,5 km
Jaučakių piliakalnis 29 km
Tartoko piliakalnis 24 km
Lentainių piliakalnis 8 km 
 Lepšiškių piliakalnis 1 km
Karmėlavos piliakalnis 2 km 
 Vieškūnų piliakalnis 10 km
Mančiūnų piliakalnis 35 km 
 Rumšiškių piliakalnis 16 km
Aloyzas Každailis

Biografija

Gimė mokytojų šeimoje. 1949–1952 m. mokėsi Palonų septynmetėje, 1952–1953 m. Pakiršinio pradinėje, 1953–1960 m. Baisogalos vidurinėje mokykloje. 1960–1965 m. Vilniaus universitete studijavo istoriją.
1965–1968 m. Klaipėdos kraštotyros muziejaus (dab. Mažosios Lietuvos istorijos muziejus) vyr. mokslinis bendradarbis. 1968–1970 m. Klaipėdos politechnikumo istorijos dėstytojas. 1970–1975 m. Klaipėdos kraštotyros muziejaus jūreivystės skyriaus vedėjas. Nuo 1975 m. spalio 1 d. Jūrų muziejaus-akvariumo direktorius.
1972–1979 m. dalyvavo Kopgalio tvirtovės restauravimo ir jos pritaikymo jūrų muziejui ir akvariumui darbe. Paruošė laivybos istorijos ekspozicijos koncepciją ir ją įgyvendino. 1982 m. drauge su kitais Jūrų muziejaus ir akvariumo kūrėjais apdovanotas valstybine premija. 2002 m. atsistatydino iš pareigų dėl pablogėjusios sveikatos.
1996–2002 m. Lietuvos muziejų asociacijos tarybos narys. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Išleido beletrizuotų pasakojimų knygų vaikams ir jaunimui apie laivus, jūrininkus, jūrų gyvūnus. Publikavo straipsnių spaudoje, almanachuose.

Mirtis

Mirė 2018 m. gegužės 8 d. Klaipėdoje. Palaidotas 2018 m. gegužės 13 d. istorinėse Kopgalio žvejų kapinaitėse.
Ona Voverienė

Ona Brazauskaitė-Voverienė (g. 1938 m. birželio 17 d. Raseiniuose) – lietuvių mokslininkė, profesorė, habilituota socialinių mokslų daktarė .

Biografija

1956 m. eksternu baigusi Tytuvėnų vidurinę mokyklą, Vilniaus 31-ojoje technikos mokykloje įgijo pašto-telegrafo operatorės specialybę. 1968 m. Vilniaus universitete baigė anglų kalbos mokytojos specialybę.
Dirbo vertėja Sąjunginio elektros suvirinimo įrenginių mokslinio tyrimo instituto Vilniaus filiale, moksline referente Lietuvos buitinės chemijos Projektavimo-konstravimo biure, dėstytoja valandininke VU Pramonės ekonomikos, Finansų ir kredito, Darbo ekonomikos, Matematikos ir Gamtos fakultetuoe. 1971-1974 m. studijavo Sąjunginio mokslinės techninės informacijos instituto aspirantūroje. 1979 m. Leningrado kultūros institute apgynė pedagogikos mokslų kandidato disertaciją „Bibliografinių nuorodų statistinės analizės metodo taikymas vertinant mokslo darbų informacinio aprūpinimo efektyvumą“.
1980 m. O. Voverienė pradėjo dirbti VU Istorijos fakulteto Mokslinės informacijos katedroje vyresniąja dėstytoja. Nuo 1985 m. – docentė, 1995–2000 m. – Komunikacijos fakulteto Informacijos sistemų katedros profesorė.
Daugelio mokslinių straipsnių autorė, išleido 19 atskirų leidinių, tarp jų monografijas – „Informatikos teorinės minties raida Lietuvoje“ (1997), „Bibliometrija“ (1999) ir kartu su bendraautorėmis – „Lietuvos mokslinės mokyklos“ (2002).
Aktyviai dalyvauja visuomeninėje ir politinėje veikloje: yra Lietuvos moterų lygos pirmininkė, Tėvynės sąjungos narė, kandidatavo į Seimą.
Amūro srities herbas

Amūro srities herbas – oficialus Rusijos Federacijos Amūro srities simbolis, priimtas 1999 m. balandžio 26 d.

Herbo aprašas

Herbo skydas prancūziškas/rusiškas, su sidabrine banguota juosta žaliame lauke, virš juostos - trys auksinės aštuonkampės žvaigždės. 
Virš skydo - auksinė senovinė karaliaus karūna. Skydą supa ąžuolo šakelių vainikas, perpintas Lenino ordino kaspinu.
San Babilo aikštė, 20 valanda

Turinys

San Babilo aikštė – vieta Milane, kur renkasi jauni neonaciai. Čia jų teritorija ir mieste dominuojantys komunistai stengiasi čia neužklysti. Policija nuolatos budi apylinkėse, tačiau niekada nesikiša į neramumus. Pagrindiniai herojai – 4 jaunuoliai (Fabricijus, Mikis, Franko, Alfredo), prijaučiantys neonacių politikai, tačiau norintys veikti, kovoti su nekenčiamais komunistais ir visais, nepriklausančiais, jų supratimu, arijams. Franko, turtingos motinus sūnus, vienintelis iš jų nėra turėjęs problemų su teisėsauga, todėl kitų nuolat pašiepiamas. Kuomet jaunuoliai nusprendžia padėti bombą pastate, kuriame renkasi komunistai, ši užduotis patikima būtent jam, tačiau Franko paskutinę akimirką išsigąsta ir palieka sprogmenis tualete, net neuždegęs padegamosios virvės, nors bičiuliams tvirtina, kad ši galbūt tiesiog užgeso. Fabricijui sužinojus tiesą, jis ima šantažuoti Franko, kad šis „imtų veikti“, kitaip apie jo nesugebėjimą atlikti pavedimo. Šis sutinka, nors akivaizdžiai bijo.
Fabricijus pats išrenka auką – jauną porą, kurios vaikinas gatvėje nuplėšia nacistinį plakatą, o merginą jis „kažkur matė“. Vaikinai pradeda persekioti nieko neįtariančią porą, nors pradžioje ir neplanuoja tragiškos gaudynių baigties...
FC Gratkorn

Istorija

Klubo ištakos siekia 1921 m., kai buvo įkurtas SV Gratkorn.
Nuo 2004 m. žaidė Erste liga pirmenybėse. 
2013 m. birželio 26 d. paskelbta apie klubo bankrotą. Komanda buvo išformuota.