google/wiki40b huggingface dataset:
Kazimieras Melchiadas Sapiega

Biografija

Buvo Mikalojaus Sapiegos sūnus ir Jono Ferdinando brolis.
Dalyvavo 1646 metų seime. 1647 metais buvo Vladislovo Vazos rūmininkas. 1648 metų elekcijoje reprezentavo Bresto vaivadiją, pasirašė Jono II Kazimiero „pacta conventa“.
Dalyvavo Berestečko ir Bila Cerkvos mūšiuose (1651 m.).
Mirė Kžepicuose, palaidotas Kodenio Šv. Onos bazilikoje.

Šeima

Vedė apie 1648 metus Eleną Uršulę Danilovič, bet vaikų nuo tos santuokos neturėjo.
CB Peñas Huesca

Įdomūs faktai

1992-1993 m. sezone kuomet tuometinis Hueskos klubas rungtyniavo elitinėje Ispanijos krepšinio lygoje ACB, čia kurį laiką rungtyniavo legendinis Lietuvos krepšininkas Rimas Kurtinaitis. 
2010-2011 m. sezone komandoje rungtyniavo Latvijos krepšinio rinktinės puolėjas Rolands Freimanis.
2011 m. vasarą komandą papildė antras komandos istorijoje lietuvis - Gintaras Leonavičius.
Analai (Tacitas)

Turinys

Dar savo „Istorijų“ rašymo metu Tacitas susidūrė su romėnų visuomenės problemų, valdant keturiems imperatoriams ir Flavijams, ištakų tyrimu. Todėl jis pradėjo rašymą „Nuo dieviškojo Augusto pabaigos“, kur aprašė Tiberijaus, Kaligulos ir Nerono valdymą, taip pat, tikėtina, šešių mėnesių bevaldystę iki pasakojimo pradžios „Istorijose“. Tik naujausiais laikais šį veikalą imta vadinti „Analais“. Tai stambiausias istoriko kūrinys, kurį sudarė 18 ar 16 knygų. Tikslus šių knygų skaičius, beje, nežinomas. Tikėtina, kad didžiulis rinkinys buvo padalintas į tris dalis ir buvo leidžiamas iš eilės. Pagal skirtingus vertinimus, „Analai“ buvo parašyti po 110 ar 113 m. Iki mūsų dienų pilnai išliko tik I–IV knygos (14–28 m. įvykiai), taip pat nedidelis V knygos fragmentas (29 m. įvykiai). Tokiu būdu, daugiausiai išlikęs Tiberijaus ir Nerono valdymo aprašymas, iš dalies – Klaudijaus ir visiškai nieko apie imperatorių Kaligulą. Be to, „Analai“ galėjo būti ir neužbaigti rašyti – Tacitas galėjo mirti, nespėjęs užbaigti XVII ir XVIII knygų (67–68 m.). Dėl istoriko mirties „Analų“ XIII–XVI knygos galėjo būti išleistos jas paredagavus, kas paaiškintų kai kuriuos šių knygų turinio, logikos ir stiliaus trūkumus.
XV knygoje pateikiamas krikščionių persekiojimų ir žudynių Nerono laikais pasakojimas – tai vienas iš pirmųjų nepriklausomų liudijimų apie Kristų ir krikščionių bendruomenės egzistavimą Romoje. Šis fragmentas ypač traukia šiuolaikinių tyrinėtojų dėmesį.
„Analuose“ Tacitas išreiškė ketinimą aprašyti Oktaviano Augusto valdymo metus, tačiau apie šį kūrinį nieko nežinoma – galbūt jis taip ir nebuvo parašytas.
Krumplynas

Krumplynas (lot. corpus ciliare) – akies vidurinė kraujagyslinio dangalo dalis, esanti tarp rainelės ir gyslainės; laiko lęšiuką, keičia jo formą akomoduojant akį. Jis iš vidaus apjuosia priekinę akies obuolio dalį, yra 5-6 mm pločio. Priekinė dalis storesnė, krumpliuota. Priekiniame krumplyno paviršiuje yra apie 70 krumplyninių ataugų, kurių ilgis apie 3 mm, o storis – 1 mm. Šiose ataugose gaminamas akies skystis, kuris užpildo akies obuolio ertmes. Užpakalinė krumplyno dalis yra 4 mm pločio ir tiesiog pereina į gyslainę. Krumplyne yra raumuo, kurio skaidulos susitraukinėdamos gali keisti lęšiuko kreivumą.
Kalinuvka Košcelna

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimo bažnyčia pastatyta dar XIV a. pabaigoje. Šios valdos priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikams Radviloms. 1919-1954 m. kaimas priklausė Kalinuvkos valsčiui.
Druskinė

Druskinė – indas, skirtas druskai laikyti. Sukaltos iš lentelių keturšonės pakabinamos druskinės, kai kada papuoštos drožinėtais geometriniais ornamentais, buvo paplitusios Lietuvos kaimuose. Taip pat vartotos medinės išskaptuotos taurės pavidalo druskinės, puoštos bareljefais su žmonių figūromis, molinės glazūruotos ir iš beržo tošių padarytos druskinės su dangteliu.
Skara

Skara, skarelė – dažniausiai moteriškas galvos dangalas, skirtas apsigaubti galvą ar pečius. Primena skraistę, tik yra mažesnė. Skaros gaminamos iš įvairių audinių, pavyzdžiui: šilko, medvilnės, vilnos, kartais yra mezgamos.

Lietuvių skaros

Lietuvoje skara būdavo būtinas vedusios moters galvos dangalas. Aukštaitės, šaltesniu metų laiku gobėsi vilnonėmis languotomis skaromis. XVIII–XIX a. žemaitės skarelių dėvėjo po kelias: ant galvos, ant kaklo, ant pečių. Ant galvos jas rišdavosi įvairiais būdais, kartais po kelias vienu metu. Audė įvairiai languotas iš lininių ir medvilninių siūlų. Vyraujanti – raudona spalva. XIX a. II pusėje greta raudonai languotų skarelių išplito baltos, siuvinėtos kiauraraščiu. Tokio tipo skarelės nešiotos visoje Lietuvoje, bet niekur kitur jos nebuvo taip gausiai išradingai siuvinėjamos, kaip Žemaitijoje (abu skarelių kampai siuvinėjami skirtingai).
Kolono teatras

Kolono teatras (isp. Teatro Colón, „Kolumbo teatras“) – vieni didžiausių ir svarbiausių operos rūmų pasaulyje, esantys Argentinos sostinėje, Buenos Airėse. Teatras turi 2367 vietas, 1000 vietų stovimąją dalį. Išsidėstęs miesto centre, prie svarbiausios gatvės – Birželio 9 aveniu.
Kolono teatras pastatytas 1857 m., o jį atidarė Džiuzepės Verdžio opera Traviata (vos 4 metai po debiuto Italijoje). 1889 m. pagal architekto Francesco Tamburini planus, teatras pradėtas perstatyti. Tačiau, mirus architektui, darbai sustojo ir statyba baigta (vad. architektas Julio Dormal) tik 1908 m.
Naujasis teatras atidarytas 1908 m. gegužės 25 d. (Gegužės Revoliucijos dieną) su Verdžio opera Aida. Netrukus Kolono teatras tapo vienu svarbiausių operos teatrų pasaulyje, kartu su La Scala ir Metropolitan Opera. Teatre dainavo tokie operos dainininkai kaip Titta Ruffo, Amelita Galli-Curci, Giacomo Lauri-Volpi, Arturo Toscanini, Jane Bathori, Enrico Caruso, Claudia Muzio, Viorica Ursuleac, Maria Callas, Jon Vickers, Norman Treigle, Beverly Sills, John O’Sullivan, Renata Tebaldi, Alfredo Kraus, Plácido Domingo, Ástor Piazzolla ir Luciano Pavarotti, Virgilijus Noreika.
Klobuckas

Istorija

Ankstyvaisiais viduramžiais Klobuvko vietoje buvo pilis, nuo XII a. – muitinė. Miesto teisės suteiktos 1339 m. karaliaus Kazimiero III. Miestas 1370–1396 m. buvo Opolės kunigaikščio valda, vėliau – Lenkijos karaliaus lenas. XV–XVII a. čia klestėjo amatai: geležies lydymas, kalvystė, gelumbės audimas, Klobuckas buvo svarbus prekybinis centras. Tačiau po 1680 m. gaisro, kai sudegė apie pusė miesto pastatų, nuskurdo. 1658–1793 m. buvo Jasna Guros paulinų vienuolyno nuosavybė. 1793–1807 m. priklausė Prūsijai, 1807–1815 m. Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1815 m. Lenkijos karalystei. 1870–1919 m. Klobuckas buvo praradęs miesto teises. Antrojo pasaulinio karo metais veikė getas. 1952–1975 m. ir nuo 1999 m. Klobuckas yra apskrities centras.
Krosna

Aplinkinės gyvenvietės

ŽELSVA – 10 km
Vartai – 3 kmBirsčiai – 1 km
SIMNAS – 10 kmŠeštokai – 8 kmVerstaminai – 10 km
LAZDIJAI – 18 km
Edmundas Leparskas

Edmundas Leparskas (g. 1938 m. balandžio 7 d. Gastupio palivarke, Naujamiesčio valsčius) – Lietuvos statybos inžinierius, restauratorius.

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1963–1990 m. dirbo Paminklų restauravimo treste (iki 1969 m. Mokslinės restauracinės gamybinės dirbtuvės, 1969–1975 m. Paminklų restauravimo valdyba), 1975–1977 m. vyr. inžinierius, nuo 1977 m. valdytojo pavaduotojas. 1998–2001 m. polimerinių dirbinių gamyklos „Plasta“ vadybininkas.

Mokslinė veikla

Svarbiausios veiklos kryptys: Lietuvos kultūros paminklų restauravimo, restauratorių rengimo sistemos kūrimas, restauravimo metodikos ir technologijos tobulinimas. Jo rūpesčiu imta restauruoti lipdybos, drožybos, kalybos, vitražų, vargonų, auksavimo, molbertinės ir sienų tapybos kūrinius. 1972 m. jo iniciatyva treste įsteigtas Dailės kūrinių restauravimo skyrius. Sukūrė polimerinių gontų architektūros paminklų stogams dengti gamybos technologiją (patentuota) ir organizavo jų gamybą „Plastoje“. Parašė straipsnių apie Lietuvos kultūros paminklų restauravimą ir jų apsaugą.
Intonacija

Intonãcija (lot. intono 'šaukiu, rėkiu, garsiai tariu') – frazės, sakinio ar viso teksto ištarimo būdas.
Tariant frazę, sakinyje naudojamos įvairios garsinės priemonės: sintagmos (kalbėjimo takto) kirtis (kartais vadinamas loginiu kirčiu), kadencija – tono ir (arba) balso stiprumo kritimas sintagmoje, antikadencija – tono ir (arba) balso stiprumo kilimas, bendras tono ir tembro paaukštinimas, pažeminimas, kalbėjimo tempas ir kt.
Svarbiausia intonacijos funkcija – aktualiosios sakinio skaidos raiška. Centrinis žodis toje sintagmoje (frazės atkarpoje), kuri perteikia konteksto ir situacijos atžvilgiu aktualią (naują, svarbią) informaciją, tariamas ryškia krintančia intonacija (kadencija). Ši frazės dalis vadinama rema, o pabrėžimas – remos kirčiu. Sintagma, kuri neperteikia aktualios informacijos, vadinama tema. Temos centrinis žodis, jeigu ta sintagma yra frazės pradžioje, tariamas kylančia intonacija ir didėjančiu balso stiprumu (antikadencija), dažnai ir lėtesniu tempu; frazės gale tema tariama monotoniškai.
Labai svarbi intonacijos paskirtis – įvairių skatinimo tipų (liepimo, prašymo, patarimo) raiška. Liepiamieji sakiniai (ypač jų centriniai žodžiai) dažniausiai tariami trumpiau, staigiau, šiek tiek aukštesniu tonu; prašymą (ypač maldavimą) rodo šiek tiek didesnis skiemeninių garsų ilgumas, žemesnė intonacija.
Meniniame tekste intonacijos signalai yra skyrybos ženklai: prieš kablelį balsas kyla – tai ženklas, kad sakinys nebaigtas, bus jo tęsinys; prieš tašką, daugtaškį balsas krinta, prieš brūkšnį, dvitaškį balso aukštumas nesikeičia.
Eiliuotos kalbos intonacija apibendrina ritmo, metro, eilutės, rimo, instrumentuotės, posmo sąvokomis išreikštas kalbos ypatybes. Eilėraščio intonacija priklauso nuo to, koks jo metras ir ritmas, koks posmai, kokie rimai ir koks rimavimo būdas, kokia eufonija ir instrumentuotė, kokia sintaksė ir koks turinys – vaizdai, emocijos, nuotaikos. Visa tai lemia eiliuotos kalbos skambėjimą.
Aljė

Istorija

Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymu nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė didžiąją dalį Burbonų kunigaikštystės provincijos.
1940–1945 m. generalinės tarybos įgaliojimai buvo suspenduoti, o Viši mieste buvo įsikūrusi maršalo Peteno vadovaujama kolaborantų vyriausybė.

Geografija

Departamentą supa Šero, Njevro, Sonos ir Luaros, Luaros, Piui de Domo ir Krezo departamentai.
Svarbiausi miestai – Montlusonas (pramonė), Mulenas (sostinė), Viši (miestas – sodas ir kurortas). Terminių vandenų kurortai taip pat yra Burbonų Ašambo ir Neris le Benas.
Didžioji departamento rytinė ir centrinė dalis padengta burboniškomis giriomis, žymiausias – Tronsė miškas. Beveik visą šiaurinę dalį užima Burbonų giria. Centrinėje dalyje nemažai 300–600 m aukščio kalvų. Aukščiausia vieta – Montonselio kalnas (1287 m).
Svarbiausios upės – Siulis, Bublis, Šeras, Luara, Aljė.
Miškai, kalvos ir upių slėniai formuoja švelnias ir drėgnas klimatines sąlygas. Vyrauja atlantinis klimatas su vakarų vėjais. Kritulių daugiausia birželio ir spalio mėn., mažiausia – sausio – vasario mėn., vidutiniškai 694 mm Montlusone (altitudė – 207 m), 763 mm Mulene (245 m), 778 mm Viši (251 m), 1200 mm Asize (1050 m).
Gyventojų skaičius po Pirmojo pasaulinio karo stabilizavosi, tačiau praėjusio amžiaus pabaigoje pradėjo mažėti – 1968 m. jų buvo 386 533, 1999 m. – 344 721.

Ekonomika

Vyrauja žemės ūkis, sūrių ir kitų maisto produktų gamyba. Tačiau svarbiausia ekonomikos šaka yra medienos apdirbimo ir baldų pramonė. Be to, gaminamas kaučiukas, mechaninės konstrukcijos, automobiliai, ginklai, tekstilė.
Nemažai dėmesio skiriama neįgaliųjų reabilitacijos, gydymo, turizmo ir sporto infrastruktūrai.

Politika

Departamento Generalinė taryba ir prefektūra yra Mulene. Regiono taryboje departamentui atstovauja 14 narių (rinkimai vyko 2005 m. birželio 17 d.). Departamentui Prancūzijos senate atstovauja Bernaras Baro (nuo 1989 m.) ir Žeraras Derijo (nuo 1998 m.) (išrinkti 1998 m.), Atstovų rūmuose – Pjeras Andrė Perisolis, Pjeras Goldbergas, Yvas Simonas ir Žeraras Šarasas (išrinkti 2002 m.)
Generalinę tarybą sudaro 35 nariai, renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. 18 iš jų atstovauja dešiniesiems, 17 – kairiesiems. Generalinės tarybos pirmininkas Žeraras Derijo.
Laisvė

Determinizmas ir neuromokslai

Filosofijoje iki šiol esti ginčų dėl determinizmo teorijų. Pagal vieną iš teorijų, remiantis naujausiais neuromokslų tyrimais, teigiama, kad asmens laisvė yra fikcija – žmogaus elgesį sąlygoja biologiniai veiksniai. Vienas tokios teorijos šalininkų vokiečių neurofiziologas Volfas Singeris teigia, kad populiari ir pripažinta laisvos valios koncepcija, šiuo metu vyraujanti, prieštarauja ne tik determinizmo teorijai, bet ir neurobiologijos mokslo tyrimų rezultatams.
Pasak Singerio, valios laisvės nebuvimas turi sąlygoti esamų kaltės ir bausmės institutų peržiūrą (revizavimą), nes tam tikra prasme asmuo negali būti laikomas atsakingu už savo elgesį. Jo teigimu, nusikaltimų kaltininkų atveju yra atliekamos veikos, kadangi kiekvienas asmuo paveldi tam tikrą nervų sistemos tipą (neuroninę architektūrą), kuri žmogaus ontogenezės metu pasireiškia tam tikrais būdais bei formomis, todėl asmuo nėra atsakingas už savo veiksmus, kadangi jis to pats veikos darymo metu nevaldo (asmuo daro ne tai, ką nori, bet kai jis ką daro, tai jam atrodo, kad jis to nori).
FIBA Europa

Organizuojami turnyrai

FIBA Europe organizuoja vyrų bei moterų įvairaus amžiaus Europos nacionalinių rinktinių čempionatus bei kvalifikacines varžybas. Populiariausias renginys – kas dvejus metus vykstantis Europos krepšinio čempionatas.
Organizacija taip pat rengia ir Europos Iššūkio taurės varžybas vyrų klubinėms komandoms, bei moterų Eurolygos ir Europos taurės turnyrus.

Istoriniai klubinių komandų turnyrai

FIBA ilgą laiką rengė antrą pagal stiprumą Saportos taurės turnyrą, kuris kelis kartus keitė pavadinimą, bei trečią pagal stiprumą Koračo taurės turnyrą. Vieną sezoną, praradus Eurolygos rengimo teises, FIBA surengė alternatyvų Suprolygos turnyrą. Taip pat kelerius metus, 2000 metais prasidėjus Europos krepšinio suirutei, organizacija rengė keletą turnyrų skirtingais pavadinimais, kol 2004 m. apsistojo ties FIBA EuroCup bei FIBA EuroCup Challenge vardais. Pastarasis nustojo egzistuoti 2007 m. Nuo 2008–2009 m. sezono FIBA EuroCup pakeitė pavadinimą į EuroChallenge.
Nuo 1972 iki 2002 m. taip pat buvo rengiamas ir trečias pagal stiprumą Europos moterų krepšinio turnyras Ronchetti taurė. Pirmaisiomis jo čempionais tapo Leningrado „Spartak“ krepšininkės, o paskutiniosiomis – Italijos Šijo miesto „Familia“ ekipa.
Globalizacija

Globalizacija – procesas, reiškinys, vykstantis socialinėje plotmėje, apimantis pačias įvairiausias visuomenės, valstybės bei kitų socialinių darinių veiklos sritis, jų aplinką, pasireiškiantis tarpusavio ryšių intensyvėjimu, judėjimu bei kitomis charakteristikomis viso pasaulio mastu.

Ekonomikoje

Ekonomikoje globalizacija nusako pokyčius pasaulio ir regionų ekonomikoje, kylančius dėl laisvo (finansinio, žmogiškojo ir kitokio) kapitalo judėjimo, intensyvios tarptautinės prekybos, kultūrinių ir kitokių mainų.
Procesas kritikuojamas ypač socialinės minties ir krypties atstovų, profsąjungų, Vakarų Europos lobistinių organizacijų, kurios netenka savo galių daryti įtaką pasauliniams procesams, investiciniams srautams, kontroliuoti rinkas bei patekimą į jas. 
Globalizacija taip pat siejama su kapitalizmu – kapitalo įsigalėjimu pasaulyje, tarptautinių (daugianacionalinių) koncernų įtaka, kartais pranokstančia nacionalinių valstybių galias.
Pastarųjų metų įvykiai Europos finansų rinkose, JAV rizikos draudimo fondų (Hedge Fonds) atėjimas į ES Vertybinių popierių biržas, potenciali Europos koncernų kontrolės perėmimo galimybė privertė sunerimti socialinės rinkos ekonomikos šalininkus ir atkreipti visuomenės dėmesį į neigiamas globalizacijos pasekmes – darbo užmokesčio „dempingą“, nedarbą senosiose ES valstybėse, darbo vietų eksportą, neribojamą investavimą Rytų Europos šalyse bei Azijoje, gamybos perkėlimą į Trečiojo pasaulio valstybes, rizikos kapitalo fondų įtaką bendrovių veikloje bei šios didesnę (ir efektyvesnę) kontrolę.
Kvapo receptoriai

Uoslės receptoriai – uodžiamosios ląstelės, kurios yra nosies ertmės viršutinėje sienoje, uodžiamojoje gleivinėje.
Uodžiamosios ląstelės yra pakitę neuronai. Kiekvienos uodžiamosios ląstelės gale yra šluotelė iš maždaug penkių uodžiamųjų plaukelių, kurių plazminėje membranoje išsidėstę įvairių cheminių medžiagų receptoriai. Kai kvapiosios molekulės jungiasi su receptoriumi, jo sukuriami nerviniai impulsai sklinda nervinėmis skaidulomis į uoslinį stormenį, kuris yra pusrutulių apatiniame paviršiuje iš priekio. Kiekvienas kvapas sudirgina tam tikrą ląstelių rinkinį, ir iš jo sklindanti informacija surenkama uosliniame stormenyje.
Skonio ir kvapo pojūčiai papildo vienas kitą, smegenims sukuriant bendrą jutimą. Todėl dalis to, ką mes vadiname kvapu, iš tiesų gali būti skonis.
Geo Milevas

Biografija

Studijavo filologiją 1911–1912 m. Sofijos ir 1912–1914 m. Leipcigo universitetuose. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, buvo sunkiai sužeistas į galvą, neteko akies. 1918–1919 m. gydėsi Berlyne, bendradarbiavo ekspresionistinės kūrybos žurnaluose „Die Aktion“ ir „Der Sturm“. 1919–1922 m. Sofijoje leido modernaus meno žurnalo „Vezni“ (Везни). 1922 m. įstojo į Bulgarijos komunistų partiją, 1924 m. leido politizuotą žurnalą „Plamek“ (Пламък).
Žymiausias kūrinys – herojinė romantinė poema Rugsėjis (September 1924 m., išspausdinta žurnalo Plamak), kurioje vaizduojamas 1923 m. Rugsėjo sukilimas. Jam pasirodžius areštuotas žurnalo tiražas. 1925 m. teisme nuteistas metams kalėjimo. Nužudytas policijoje per apklausą.
Tarp jo verstų poetų Sofoklis, Viljamas Šekspyras, Stefanas Malarmė, Polis Verlenas, Emilis Verherenas, Aleksandras Puškinas, Vladimiras Majakovskis ir kiti.
Panini (sumuštinis)

Panini (itališkai maža duona) – itališkas sumuštinis, daromas iš čiabatos ar michetta duonos, su salotų, kumpio, sūrio, pomidorų ar kt. priedais. Sumuštiniai patiekiami šilti.
Kitose šalyse (ne Italijoje) panini sumuštiniai daromi iš įvairių duonos rūšių, ne tik čiabatos ar michetta. Duona yra perpjaunama per pusę ir įdaroma įvairių delikatesinių įdarų – sūriu, kumpiu, saliamio dešra, salotomis. Įprastai sumuštiniai pašildomi elektrine spaudžiama keptuve.

Istorija

Nors pirmieji paniniai JAV buvo gaminami 1956 m., o receptai Italijoje buvo jau XVI a., šie sumuštiniai tapo populiarūs Milano baruose vadinamuose paninoteche 1970-1980 m.
Erikas Hakonarsonas

Erikas Hakonarsonas (sen. skand. Eiríkr Hákonarson, kitaip Erikas Hakonsonas, norv. Erik Håkonsson, 957 – 1024) – Ladės jarlas, Norvegijos valdovas (regentas), Nortumbrijos erlas.
Jis buvo vyriausias Ladės jarlo Hakono Sigurdsono pavainikis sūnus, legendinės Audos Hakonsdotir iš Ladės brolis. Dalyvavo Hjorungavagro mūšyje, Svoldero mūšyje ir Anglijos užkariavime.

Šaltiniai

Svarbiausi žinių apie Eriką Hakonarsoną šaltiniai yra XVII ir XIII a. karalių sagos – Heimskringla, Fagrskinna, Ágrip af Nóregskonungasögum|Ágrip, Knýtlinga saga, Historia Norvegiæ, Legendary Saga of St. Olaf ir Odro Snorasono (Oddr Snorrason) bei Teodoriko Vienuolio (Theodoricus monachus) darbai.
Anglosaksų šaltiniai yra negausūs, bet vertingi nes yra amžininkų liudijimai. Svarbiausi yra XI a. „Anglosaksų kronika“ (Anglo-Saxon Chronicle) ir (Encomium Emmae). Eriką minėjo ir XII a. istorikai Florensas iš Vorčesterio (Florence of Worcester), Viljamas iš Malmesberio (William of Malmesbury) ir Henris iš Hantingdono (Henry of Huntingdon).
Daug Eriko skaldų poezijos išliko karalių sagose ir yra amžininkų liudijimai. Svarbiausi yra Eijolfro Dataskaldo (Eyjólfr Dáðaskáld) Bandadrápa ir Haldoro Okristnio (Halldórr Ókristni) bei Tordro Kolbeinsono (Þórðr Kolbeinsson) kūriniai. Kiti skaldai, rašę apie Eriką yra Halfredas Vandredaskaldas (Hallfreðr Vandræðaskáld), Gunlaugras Ormstunga (Gunnlaugr Ormstunga), Hrafnas Onundarsonas (Hrafn Önundarson), Skulas Torsteinsonas (Skúli Þorsteinsson) ir Tordras Sjareksonas (Þórðr Sjáreksson).

Jaunystė

Pagrindiniai šaltiniai apie Eriko jaunystę yra Fagrskinna ir Heimskringla. Juose teigiama, kad Erikas buvo Hakono Sigurdarsono ir žemos kilmės moters, kurią Hakonas sutiko viešėdamas Uplande. Hakonas nesirūpino barniuku ir perdavė jį auginti savo draugui.
Kai Erikas buvo vienuolikos ar dvylikos metų buvo atvejis, kai Eriko ir jo įtėvio laivas prieplaukoje stovėjo greta Hakono laivo, dešinėje. Tada atvyko Hakono artimiausias draugas Skoptis (Skopti) ir pareikalavo Eriko, kad šie patrauktų savo laivą ir Skoptis galėtų savąjį pastatyti šalia Hakono, kaip Skoptis buvo įpratęs. Erikas atsisakė, o Hakonas įsiuto dėl berniuko išdidumo ir griežtai įsakė trauktis. Pažemintas Erikas turėjo paklusti.

Kitą žiemą jis atkeršijo už pažeminimą – laivu pasivijo Skopčio laivą ir nukovė Skoptį. Tai buvo pirmasis aprašytas Eriko žygis. Taip rašė jo skaldas Eijolfras Dataskaldas savo Bandadrápa.
Sagose teigiama, kad nukovęs Skoptį Erikas nuplaukė į Daniją, kur jį priėmė Danijos karalius Haraldas Mėlyndantis. Po to, kai Erikas peržiemojo Danijoje, Haraldas padarė Eriką Romerikės ir Vingulmarko jarlu. Šios pietinės Norvegijos valdos nuo seno buvo Danijos įtakos sferoje.

Hjorungavagro mūšis

Hjorungavagro mūšis buvo pirmos didelės Eriko kautynės. Šis mūšis buvo pusiau legendinis jūrų mūšis, vykęs X a. pabaigoje tarp Ladės jarlų ir įsiveržusio Danijos laivyno, kuriame buvo daug jomsvikingų. Mūšis aprašytas karalių sagose, kurios kaip šaltinis gana migloti. Pagal Heimskringlą Erikas, patartas tėvo, mūšyje vadovavo 60 laivų ir laimėjo. Po mūšio jis dovanojo gyvybę daugeliui jomsvikingų, jų tarpe – ir Vagnui Akasonui (Vagn Ákason).
Nils Gustaf Dalén

Biografija

1896 m. baigė Chalmerso institutą (dab. Chalmerso technologijos universitetas) Geteborge. Nuo 1906 m. kompanijos „Svenska Karbid och Acetylene AB“ vyr. inžinierius, nuo 1909 m. „Svenska Aktiebolaget Gassaccumulator“ (AGA) direktorius. 1912 m. sprogus acetilenui apako, bet bendrovę valdė iki mirties.

Veikla

Išrado melžimo ir pasterizavimo aparatus. Konstravo karšto oro turbinas, tobulino oro kompresorius ir siurblius. Išrado švyturio šviesos šaltinio uždegimo ir užgesinimo automatinius įrenginius – reguliatorius su dujų akumuliatoriais. Jo vardu išduota 100 išradimų patentų.
1912 m. jo veikla įvertinta Nobelio fizikos premija už automatinių ventilių, skirtų naudoti švyturių dujų akumuliatoriuose, išradimą.
Romualdas Lukšas

Biografija

Sūnus Gytis Lukšas. 1950 m. baigė Vilniaus dailės institutą, mokėsi pas Liudą Truikį, Vytautą Palaimą. 1950–1956 m. Klaipėdos dramos teatro, 1956–1962 m. Kapsuko dramos teatro vyr. dailininkas. 1963–1990 m. dirbo Lietuvos radijo ir televizijos komitete, 1968–1984 m. Lietuvos televizijos vyr. dailininkas, 1984–1990 m. kūrybinio susivienijimo „Telefilmas“ dailininkas. 1995–2002 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete.

Kūryba

Nuo 1950 m. dalyvavo parodose Lietuvoje. Individualios parodos surengtos Kapsuke (dab. Marijampolė), Vilniuje (1997 m., 2002 m., 2007 m.).
Sukūrė scenovaizdžių Lietuvos operos ir baleto teatre (Bedržichas Smetana. „Parduotoji nuotaka“, 1950 m.), Klaipėdos dramos teatre (Kazys Saja. „Lažybos“, 1954 m., Aleksandras Ostrovskis. „Bekraitė“, Balys Sruoga. „Apyaušrio dalia“, abu 1956 m., „Būk vyras, Čelestinai!“, „Ryžio grūdas“, 1963 m.), Kapsuko (Marijampolės) dramos teatre (Kazys Binkis. „Atžalynas“, 1956 m., Alfredas Žari. „Šeštasis aukštas“, 1957 m., Lope de Vega. „Šuo ant šieno“, 1958 m., Nazimas Hikmetas. „Damoklo kardas“, 1961 m., 1963 m. Klaipėdos dramos teatre (V. Blažekas. „Turtingas vakaras“, 1961 m., Viktoras Hugo. „Marija Tiudor“, 1962 m.) ir kt. teatruose.
30 TV spektaklių, 15 filmų („Mirtis ir vyšnios medis“, 1968 m., rež. Arūnas Žebriūnas; „Raudonmedžio rojus“, 1981 m.; „Devyni nuopolio ratai“, 1984 m., abiejų rež. Bronius Talačka; „Benjaminas Kordušas“, 1986 m., rež. Vidmantas Bačiulis; „Valdžia“, 1992 m., rež. Juozas Sabolius) dailininkas.
Scenografijai būdinga raiški, nesudėtinga kompozicija, istorinė tikrovė, kai kuriuose spektakliuose yra stilizuotų modernistinių elementų.