google/wiki40b huggingface dataset:
FK Sveikata Kybartai

Istorija

1918 m., po I pasaulinio karo, iš Lietuvos išsikraustant vokiečių okupacinei kariuomenei Kybartų mieste buvo kuriama futbolo komanda, kuri pasivadino „Banga“. 1919 m. vokietis Freitachas rado kemsuotą, neaptvertą pievą prie geležinkelio, įsigijo kamuolį ir subūrė entuziastus. Komanda pasivadino „Sveikata“, joje žaidė lietuviai, rusai, vokiečiai ir žydai. „Sveikata“ turėjo mėlynai raudoną vėliavą. Komanda rungtyniavo su Rytprūsių, Klaipėdos, Kauno, Vilkaviškio komandomis.
Ėjo metai, komanda stiprėjo, kad ir sunkiai, bet atkakliai yrėsi į priekį, nes tais laikais futbolas nebuvo gerbiamas. Tačiau atsirado futbolo mecenatų, kurie paremdavo futbolo komandą savo lėšomis. Pirmą dešimtmetį padėjo muitininkas A. Draugelaitis, kuris siekdamas išlaikyti komandą pradėjo pardavinėti savo žemes, po to nupirko autobusą, o už pervežimus gautas pajamas skirdavo „Sveikatos“ reikalams. 1919–1924 m. komanda pradėjo stiprėti, į komandą įsiliejo pora žaidėjų iš Kauno. Kada traukiniu, kada vežimais išriedėdavo futbolininkai į susitikimus su varžovais. Didesniuose turnyruose kybartiečiai užimdavo 3–4 vietas. Pirmosios Lietuvos pirmenybės prasidėjo 1922 m., tačiau Kybartų sporto klubas „Sveikata“ jose nedalyvavo. 1930 m. Kybartai jau turėjo reikiamų matmenų futbolo aikštę, kurioje „Sveikata“ žaidžia iki šiol.
Karo metu Kybartai savo aikštės neturėjo, joje stovėjo barikados, ganėsi karininkų arkliai, todėl futbolą tekdavo žaisti dr. Šneiderio pievoje. Jau patį pirmąjį sekmadienį po karo Kybartai vėl žaidė futbolą. Pokario metais pasikeitus santvarkai, komandai teko keisti pavadinimą, tačiau tai buvo laikina. Vėliau komanda žaidė Lietuvos A klasės „Nemuno“ čempionate. Žymesni laimėjimai – 3-oji vieta 1978 m., 1-oji vieta 1980 ir 1984 m. Tuo metu beveik visi žaidėjai dirbo Kybartų prekybos įrengimų gamykloje. Komanda žaidė aukščiausiojoje lygoje, tačiau neretai iškrisdavo į I lygą („Nemuno“ zoną).
Atkūrus nepriklausomybę komandai buvo ne pats lengviausias metas, joje tuo metu žaidė labai daug jaunimo. Komandą treniravo ilgametis treneris V. Miknevičius, vėliau keletą metų treneriu dirbo G. Jarmala. 1994 m. komandą pradėjo treniruoti ilgametis žaidėjas J. Murinas ir rezultatai pradėjo gerėti. Tris kartus II lygoje buvo iškovoti medaliai (1999, 2000 ir 2001 m.).  Vėliau komandos rezultatai pablogėjo, tačiau ji tebežaidžia II lygoje.
Pranešama, kad klubas siekia licencijuotis 2019–ųjų sezono Pirmai lygai.
2019 m. Kybartuose atidengtas skulptoriaus Kęstučio Dovydaičio sukurtas paminklas ilgamečiui klubo žaidėjui ir treneriui Vytautui Kochanauskui. 2019 m. rugpjūčio 31 d. Harleme (Šiaurės Olandija) vyko tradicinis 5–tasis „Club of Pioneers“ turnyras, jame dalyvavo prieš kelis mėnesius priimto „Sveikatos“ klubo senjorai. Sveikatiečiai nugalėjo ir parvežė „Pioneers Cup“ taurę į Kybartus.
Juknaičiai

Istorija

Apie 0,7 km į vakarus nuo Juknaičių kaimo, 0,78 km į pietvakarius nuo geležinkelio Klaipėda-Pagėgiai, 0,17 km į šiaurės rytus nuo kelio Klaipėda-Jurbarkas yra Juknaičių Alkos kalnas, prie kurio buvo senovės gyvenvietė.
Juknaičiai minimi 1540 m. Prūsijos mokesčių mokėtojų sąrašuose. 1761 m. įkurta pradžios mokykla. 1874 m. nutiesus geležinkelį, pastatyta geležinkelis stotis. Nuo 1923 m. veikė šaulių būrys, kurį sudarė Juknaičių ir jų apylinkų gyventojai.
1880 m. įsteigta pradžios mokykla, 1950–1977 m. septynmetė, aštuonmetė, 1977–2000 m. vidurinė, nuo 2000 m. Juknaičių pagrindinė mokykla. Nuo 1997 m. veikia VšĮ Kauno paslaugų verslo darbuotojų profesinio rengimo centro filialas.
1945–1950 m. Juknaičių valsčiaus centras. 1950–1995 m. apylinkės centras, TSKP XXV suvažiavimo tarybinio ūkio centras. Buvo statomi surenkamieji alytnamiai. 1974 m. gyvenvietė gavo TSRS Garbės diplomą. Ūkiui vadovavo ir jį plėtojo Zigmantas Dokšas.
1995 m. pastatyta Šv. Jono Krikštytojo koplyčia, įsteigta katalikų parapija.
Gaigalių piliakalnis (Utena)

Piliakalnis

Piliakalnis buvo įrengtas kranto kyšulyje, Bradesos ir jos bevardžio intako santakoje. Jį nuplovė vakarine papėde tekėjusi Bradesa, liko tik rytų – vakarų kryptimi pailga 24 m ilgio, 10 m pločio plokštesnė kalvos dalis, apaugusi krūmais, ir 7 m aukščio dirvonuojantis rytinis šlaitas.

Aplinkiniai piliakalniai

Lygamiškio piliakalnis 5 kmUžpalių piliakalnis 3,5 kmŠeimyniškių piliakalnis 7 kmVarniškių piliakalnis (Anykščiai) 10 kmManeičių piliakalnis 8 kmŠiaudinių piliakalnis 8 kmNolėnų piliakalnis 4,5 kmBaltakarčių piliakalnis 3,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kostas Zaleckas

Biografija

1956–1959 m. ir 1960–1964 m. mokėsi Zarasų M. Melnikaitės vidurinėje mokykloje, 1959–1960 m. Čerepovo (Rusija) vidurinėje mokykloje, 1964–1967 m. Zarasų vakarinėje jaunimo mokykloje. 1967–1971 m. studijavo rusų kalbą Vilniaus pedagoginiame institute, 1990–1994 m. istoriją Vilniaus pedagoginiame universitete.
1995 m. Zarasų pašto viršininkas. 2000–2003 m. Zarasų rajono savivaldybės meras.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narys, pirmininko pavaduotojas.
2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
Alupų dinastija

Istorija

Seniausia Alupų valdytų teritorijų istorija yra mažai žinoma. Manoma, kad Alvachedos gyventojai (tulu tauta) migravo iš pietų, t. y. iš Tamilnado, ir kartais Alupai laikomi ketvirtąja senąja tamilų valstybe (greta Čolos, Čeros ir Pandijos.
Valstybė pirmą kartą paminėta V a. viduryje Karnatakos įrašuose. Jos valdovai pastoviai valdė pajūrio teritorijas

Kultūros pasiekimai

Nors daugumą valstybėje sudarė žvejų tauta tulu, valstybė buvo patyrusi stiprią kultūrinę įtaką iš kaimynų kanadų, sukūrusių Gangų ir Kadambų valstybes rytų pašonėje. Dėl to Alupai naudojo kanadų raštą, o įrašai buvo daromi kanadų kalba.
Valstybėje buvo išvystytas gana savitas architektūros stilius, kuris yra mažai tyrinėtas.

Alupų likimas

VI a. šiaurėje Kadambų dinastiją pakeitus Čalukjų dinastijai, ėmė kurtis galinga Karnatakos imperija, kuri absorbavo visą Vidurio Indiją. Alupų valdoma valstybė irgi pateko į Čalukjų imperiją, tačiau valdovų seka išlaikyta, ir alupai traktuoti kaip imperijos vasalai. Valdovų dinastija galutinai panaikinta teritorijoje įsigalėjus Vidžajanagaros imperijai.
Kostinbrodas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1348 m. gruodžio 1 d.
Akirunas

Istorija

Miestas įkurtas 1995 m. rugsėjo 1 d. sujungus Akigavą ir Icukaišį.

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – kvepenė.
1979 metų naftos krizė

1979 metų naftos krizė („antroji naftos krizė“) – naftos krizė, kilusi JAV po Irano revoliucijos. Irane pasikeitus valdžiai, laikinai buvo sustabdytas naftos tiekimas. Vėliau jį atnaujinus, nafta buvo eksportuojama gerokai mažesniais kiekiais. Todėl pasaulyje trumpą laiką ėmė trūkti naftos, o tai sąlygojo kainų kilimą. Saudo Arabija bei kitos OPEC valstybės narės, siekdamos patenkinti naftos paklausą, netrukus padidino naftos gavybą, tačiau dėl įsivyravusios panikos kainos ir toliau kilo, gerokai viršydamos tikrą naftos kainų lygį. Tik 1980 m. naftos kainos pradėjo kristi. Tai tęsėsi iki pat 1986 m.
Kelerašis

Istorija

Kelerašis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1593 m. Jis įkurtas kaip poilsio stotis kelyje tarp Valakijos miestų ir Stambulo. 1834 m. tapo apskrities centru.
Skirma Kondratas

Biografija

Harvardo universitete (JAV) baigė istoriją.
Dirbo pedagoge, vertėja, socialinių programų vertintoja, Ekonomikos bei socialinės-ekonominės politikos analitike Vašingtone, JAV, Ministro Pirmininko patarėja. Pilietinės visuomenės instituto „Lietuva be atskirties ir skurdo“ projekto vadove, prezidento Valdo Adamkaus patarėja. Gyvendama JAV, ėjo aukštas pareigas prezidentų Ronaldo Reigano bei Džordžo Bušo (vyresniojo) vyriausybių administracijose.
Nuo 2010 m. vasario 1 d. iki 2011 m. vasario 1 d. LR SADM viceministrė. Kuravo bendruomenių, šeimos, vaikų ir jaunimo, piniginės paramos, socialinių paslaugų, socialinės integracijos, lygių galimybių sritis. Iš pareigų pasitraukė dėl asmeninių priežasčių (viceministrės poste ją pakeitė Dalius Bitaitis). Nuo 2011 m. kovo mėnesio fondo (JAV labdaros fondo Arkanzaso valstijoje) valdybos narė, atsakinga už Rytų ir Vidurio Europos regioną. Kondratas toliau dirba visuomenine patarėja, nes jai pradėjus naują darbinę veiklą tarptautinėje sferoje sudėtinga derinti abejas pareigas.
Ištekėjusi, turi du vaikus.
Cido arena

Istorija

Statinys buvo planuojamas kaip Panevėžio arena. Projektas ir būsimas veikla buvo grindžiama koncesijos sutartimi tarp savivaldybės ir privataus koncesininko.
Panevėžio arenos galimybių studijoje koncesijos atlygio tikslingumas nebuvo net nagrinėjamas. Projekto metinis veiklos rezultatas prognozuotas nuo -2,3 iki -3,7 mln. nuostolių. Koncesijos sutartimi Panevėžio miesto savivaldybė įsipareigojo koncesininkui 15 metų  mokėti 2,065 mln. Lt metinį koncesijos atlygį, neadekvatų Savivaldybės prisiimtai rizikai (nors pagal Koncesijų įstatymą visą riziką ar didžiąją jų dalį prisiimti turi koncesininkas). Taip Savivaldybei teko didžioji dalis rizikų: pareiga atlikti turto kapitalinį remontą, apmokėti turto draudimą. Arena buvo pastatyta ir perduota neatlygintinai naudoti ilgam laikotarpiui, koncesininkui už tai neprisiimant jokių įsipareigojimų investuoti, dar primokant už arenos naudojimą. Koncesijos sutarties sąlygos tapo mažiau naudingos Savivaldybei nei buvo nustatytos koncesininko įpareigojančiame pasiūlyme konkursui (pvz., UAB „Miesto arena“ 2007-05-10 pasiūlyme nurodė vidutiniškai 60 organizuojamų renginių, tačiau koncesijos sutartimi koncesininkas įpareigotas savo rizika surengti tik 30 renginių; Koncesininkas konkurso pradžioje prašė 1,77 mln. Lt koncesijos metinio atlygio, tačiau Sutartyje jis padidėjo iki 2,065 mln. Lt). Koncesijos atlygio mažinimo ar jo naikinimo galimybės Koncesijos sutartyje nebuvo numatytos, net jei koncesininkas dirba pelningai, neviršijant 10 % pelno maržos.
Panevėžio savivaldybė, kuriai tuo metu vadovavo miesto meras Vitas Matuzas, skolinosi arenos statyboms. Pasak buvusio mero P. Vadopolo, Panevėžys galėjo pasistatyti kur kas mažesnę sporto areną arba renovuoti senuosius sporto rūmus.
Ovalo formos statinys netoli miesto centro esančio parko pašonėje iškilo per metus. Centre yra pramogų, sporto bei verslo kompleksas. Jis buvo statomas naudojant naujausias ir pažangiausias technologijas. Buvo siekiama sukurti komforto sąlygas bei sudaryti galimybes teikti įvairiausias paslaugas arenos žiūrovams bei jos lankytojams.
2008 m. "Cido" pramogų, sporto ir verslo kompleksas buvo atidarytas.
2009 m. pavasarį už prieš pusmetį pastatytą areną Panevėžio miesto savivaldybė dar nebuvo atsiskaičiusi su statybininkais: objektą pastatęs Panevėžio statybos trestas nuo 2008 metų rugpjūčio dar nebuvo gavęs beveik 7 mln. Lt, o Rytų skirstomieji tinklai beveik 1 mln. Lt skolos apmokėjimo.
Panevėžio sporto arenoje surengtos 2011 m. Europos vyrų krepšinio čempionato pirmojo etapo varžybos.
Ekonominės krizės metais arenos valdytojams mokamas daugiau kaip 2 mln. Lt dydžio metinis koncesijos mokestis miesto politikų įvardijamas kaip „akmuo po kaklu“ skurstančiai ir net būtiniausioms reikmėms lėšų nesurandančiai Panevėžio savivaldybei.

Pastatas

Cido arena aukščiu prilygsta standartiniam aštuonių aukštų namui. Didžiausias arenos išskirtinumas yra viduje įrengtas dviračių trekas, kuris yra vienintelis Baltijos šalyse dengtas trekas ir įeina į geriausių pasaulio trekų penketuką. 2012 m. arenoje vyko Europos treko čempionatas.
Antavilių Radziševskių koplyčia

Istorija

XVIII a. pabaigoje buvo minima tik viena Antavilių valda su savininku Antoni Tyzenhauzu, Vilniaus vaivadijos vėliavininku. 1784 m. jis dvarą pardavė Franciškui Mučynskiui iš Gardino. Pačioje XVIII a. pabaigoje dvaro savininkai buvo Pranciškus ir Teofila iš Radziševskių Čižiai (Czyżowie). XIX a. 3–iajame dešimtmetyje ši šeima dvarą pardavė giminaičiui Kajetanui Radziševskiui. Tikriausiai šio savininko laikais netoli esančiose kapinėse pastatyta nedidelė mūrinė, Radziševskių šeimos koplyčia. Vėliau iškilo nauja, iki mūsų dienų išlikusi koplyčia. Po Kajetano Radziševskio mirties, XIX a. II pusėje dvaras dažnai keitė savininkus. XX a., tikriausiai prieš Pirmąjį pasaulinį karą, Antavilių dvaras tapo pirklio Stolypino nuosavybe. Po karo perėjo Lenkijos valdžiai.
Koplyčią-mauzoliejų dvarininkai pasistatydino apie 1860–1865 m. Vėliau pastato paskirtis keitėsi. Apylinkių žmonėms buvo sudėtinga kas savaitę vykti į pamaldas parapinėje Antakalnio bažnyčioje, todėl leista šv. Mišias švęsti Antaviliuose. 1926 m. koplyčia buvo pašventinta Dievo Motinos Rožančinės vardu.
Antaviliuose buvo vykdomi archeologiniai kasinėjimai. Žvalgomieji tyrimai 1992 m. vykdyti ir koplyčios aplinkoje bei jos viduje, tačiau archeologinių radinių ir archeologijos paminklų pėdsakų neaptikta.

Būklė

Koplyčia stovi nenaudojama, tuščia. Interjeras apleistas, be jokių atributų, bylojančių statinio sakralinę paskirtį. Nelikę buvusio laidojimo rūsio pėdsakų. Įėjimo aikštelę prie koplyčios durų atstoja padrikų akmenų eilės. Fasadų puošybą darko lopais išlikęs tinkas. Sienose iš po nubyrėjusio tinko atsivėręs raudonų plytų mūras.
Prieš keletą metų vyko koplyčios remontas, kurio metu buvo uždengtas naujas stogas, įrengti lietvamzdžiai. Aukomis prisidėjo parapijos žmonės.

Architektūra

Statinys kompaktiško stačiakampio plano, vienos navos. Dengtas keturšlaičiu stogu su skardos danga, tinkuoto raudonų plytų mūro, neogotikinis. Stogo smailėje įtaisytas naujas, lygaus metalo profilio kryžius. Stilistinę architektūrą atspindi smailiaarkės langų ir pusapskritės durų angų formos, kampiniai piliastrai, fasadų puošyba (profiliuoti karnizai, sienų plokštumas skaidančios įgilintos nišos, angas juosiančios į paviršių ištrauktų plytų eilės). Pastato galinėje dalyje apsidės nėra, fasado siena lygi, be puošybos.
Kitaip mes supyksim!

Santrauka

Du draugai ir konkurentai Benas ir Kidas dalyvauja ralio lenktynėse, kuriose pagrindinis prizas – raudonas bagis. Kadangi jie finišuoja vienu metu, prizas atitenka abiem. Nežinodami kaip jį pasidalinti, jie nutaria surengti alaus ir dešrelių varžybas, kurių laimėtojui atiteks mašina.
Vykstant varžyboms, barą užpuola ir sugriauna gauja gangsterių, kurių bosas nori šioje vietoje nupirkti žemę ir pastatyti dangoraižį. Užpuolimo metu gangsteriai sudegina ir laimėtąjį bagį, todėl bičiuliai patraukia pas jų bosą ir pareikalauja atlyginti nuostolius – nupirkti tokią pat mašiną.
Gangsteriai to daryti neketina ir pasiunčia prieš juodu gaują motociklininkų, tačiau Kidas ir Benas juos išvaiko. Tada bosas nusamdo garsų žudiką Paganinį, tačiau ir jis pasirodo besantis bejėgis įvykdyti užduotį.
Galiausiai jie užpuola Beno dirbtuves ir sumuša jo seną pagalbininką.
Tada Kidas su Benu galutinai supyksta...
Valerijonas Šadreika

Biografija

1955 m. baigęs Vilniaus bibliotekininkystės technikumą, pradėjo studijuoti teisę Vilniaus valstybinio universiteto (VU) Teisės fakultete, kurį 1962 m. baigė, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1955-1957 m. bibliotekos Vilniuje vedėjas, 1962-1970 m. Juridinės komisijos prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos vyresnysis konsultantas, 1970-1972 m. Lietuvos TSR teisingumo ministro padėjėjas, nuo 1973-1991 m. Lietuvos advokatų kolegijos narys, 1981-1990 m. Lietuvos advokatų kolegijos prezidiumo pirmininko pavaduotojas.
1990 m. Šilalės rinkiminėje apygardoje išrinktas Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Dalyvavo reformuojant Lietuvos komunistų partiją į socialdemokratinės orientacijos partiją. LDDP narys, LDDP suvažiavime išrinktas LDDP Tarybos nariu. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) frakcijos narys.
Dirbdamas Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos nariu Teisinės sistemos komisijoje, dalyvavo rengiant nepriklausomos Lietuvos įstatymus. Iki pat mirties V. Šadreika kiek galėdamas stebėjo viską, kas vyko Lietuvoje ir stengėsi pareikšti savo poziciją. Gulėdamas ligoninėje susitikinėjo su kolegomis, duodavo interviu spaudai, prisijungė prie tų, kurie atstovavo Lietuvos ateities forumui Aukščiausiojoje Taryboje.
Monografijos autorius. Paskelbė straipsnių butų teisės, retorikos, teisinės gynybos klausimais.
Buvo vedęs; žmona Daiva, sūnus Gediminas, dukra Ūla.
Palaidotas Antakalnio kapinėse Vilniuje .
Rimkūnų dvaras

Istorija

Dvaras priklausė dvarininkų Puzinų, Karolinai Puzinaitei ištekėjus už Benedikto Karpio, nuo 1797 m. – Karpių giminei. Kraštotyrininkės Rimos Žemrietaitės iš žmonių pasakojimų užrašytose istorijose Rimkūnų dvaras prisimenamas kaip nedidelis, tik 275 hektarus žemės teturintis, tačiau gerai tvarkomas, su raudonų plytų rūmu, dengtu skarda, dideliu sodu ir parku su alėjomis.  1808 m. Ignotas Karpis dvaro valstiečius atleido nuo baudžiavos. Vėliau dvarą valdė Eustachijus Karolis Karpis, Konstantinas Karpis, jo brolis Felicijonas Karpis. Iki Pirmojo pasaulinio karo dvarą nuomojo lenkų bajorų kilmės Steponas Jonas Chodakauskas, būsimosios prezidentienės Sofijos Smetonienės dėdė.
1922 m. dvaras buvo išparceliuotas. Apylinkės gyventojai pasidalijo į dvi grupes. Vieni siekė, kad dvaro sodyba būtų perduota bažnyčiai, kiti – kad mokyklai. Po ilgų ginčų rūmas, tvartas ir rūsys atiteko mokyklai. Likusieji pastatai išdalyti naujakuriams, gavusiems Rimkūnų dvaro žemės.
Vienas iš jų, Linkuvos gimnazijos inspektorius Karolis Dineika, suremontavo dvaro kumetyno pastatą, uždėjo raudonų čerpių stogą, moderniai įsirengė kambarius gyventi bei, nusipirkęs žemės, įkūrė ūkį, valdžiusį 21 ha žemės.
Alvydas Valeiša

Biografija

1983 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, miškininkas-inžinierius.
Valkininkų miškų urėdijos girininkas, 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Varėnos rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1999 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2005 m. Lietuvos centro partijos narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Naujųjų Valkininkų kaimo bendruomenės „Pušynas“ pirmininkas, Valkininkų medžiotojų būrelio pirmininkas. Sutuoktinė Danguolė, vaikai Vita, Jonas.
Skadžitas

Gyvūnija

Skadžito upė ir jos baseinas išsiskiria laukinės gyvūnijos gausa. Upėje daug įvairių rūšių lašišų ir upėtakių. Upės pakrantėse yra didžausios kontinentinėje JAV baltagalvių erelių žiemavietės. Sausio – vasario mėnesiais jų susirenka iki 800. Upės estuarijoje apsigyvenusios snieginės žąsys, trimitinės gulbės.
Vadybos ir ekonominio modeliavimo pratybos

Vadybos ir ekonominio modeliavimo pratybos (VEMP), taip pat žinomos kaip JA Titan, yra kompiuterinė rinkos ekonomikos modeliavimo programa parengta Junior Achievement (JA). Programoje moksleiviai prisiima įmonių vadovų vaidmenį ir priima gamybos ir rinkodaros sprendimus įsivaizduojamam produktui – ekorašikliui. Per pratybas studentai turi priimti sprendimą dėl penkių kriterijų: kainos, gamybos apimties, reklamos išlaidų, kapitalo investicijų ir tyrimo bei diegimo išlaidų. Tam jie analizuoja pramonės ataskaitas, balansus, pelno (nuostolio) ataskaitas ir rinkos sąlygas, prieš atiduodant sprendimus vedančiajam. Sėkmingiausios komandos bus tos, kurios geriausiai subalansuos pasiūlą ir paklausą aukščiausiame gamybos bei kainos lygyje. Šia programa siekiama ugdyti pagrindinius įgūdžius, reikalingus socialiniam gyvenimui, kaip pavyzdžiui, sprendimų priėmimas, nebijojimas išreikšti kitokią nuomonę nei kiti bei priimti kultūros įvairovę.
Vidurinė Komoė

Gyventojai

Gyventojų daugumą sudaro anji tauta.
Vengrijos herbas

Sidabrinis patriarchinis kryžius

Seniausias herbo elementas yra sidabrinis patriarchinis kryžius raudoname lauke. Ilgą laiką buvo teigiama, kad šis ženklas buvo Vengrijos karalystės simbolis. Vengrijos ir Slovakijos heraldikos žinovai teigia, kad dvigubas kryžius perimtas iš šventųjų Kirilo ir Mefodijaus. Labiausiai priimta hipotezė teigia, kad ši herbo dalis yra Bizantijos įtaka, kadangi kryžius Vengrijoje pasirodė apie 1190 m., kai valdė karalius Bela III, kuris buvo išaugęs Bizantijos dvare. Tada patrarchinis kryžius Vengrijoje buvo naudojamas karaliaus herbe ir monetose.

Arpadų juostos

Raudonos ir baltos horizontalios juostos buvo Vengriją valdžiusios Arpadų dinastijos simbolis. Pirmą kartą jos panaudotos 1202 m. karaliaus Imrės antspaude pavaizduotame herbe. Tiesa, herbo juostose buvo pavaizduoti ir auksiniai liūtai.
Palpigradai

Sandara

Palpigradai iš tolo savo išorine išvaizda primena telifonus, tačiau atidžiau pažvelgus galima pamatyti ryškius skirtumus. Tai labai maži padarai, jų ilgis svyruoja vos nuo 0,5 iki 3 mm. Kūnas pailgas, blyškios spalvos ir labai segmentuotas, užsibaigiantis nariuota vytelės pavidalo uodega (flagellum). Galvakrūtinės priekinė dalis iki paskutinių dviejų kojų porų padengta ištisiniu skydu. Toliau likusi kūno dalis, kartu ir pilvelis, segmentuoti. Cheliceros palyginus ilgos, trinarės, su žnyplėmis. Skirtingai nuo telifonų palpigradų pedipalpai nėra tokie išsiskiriantys ir skirti ne jutimui, o atstoja kojas ir naudojami judėjimui. Iš čia ir kilęs būrio pavadinimas, reiškiantis „čiuopikliakojai“. Priekinė galūnių pora, kaip ir telifonų, žiužiakojų, solpūgų ir šizomidų, virtusi į jutimo organus. Likusios trys kojų poros skirtos judėjimui. Kūnas tankiai padengtas jutiminiais plaukeliais, turbūt ši funkcija yra labai svarbi gyvūnams. Vidinė sandara išsaugojo nemažai primityvių detalių. Gyvūnai turi žarnyną, šalinimo liaukas, raumeninių audinių. Dauguma palpigradų neturi atskirų kvėpavimo organų, jie kvėpuoja pro savo kūno dangą ir tai susiję su jų gyvenamąja aplinka (drėgnas dirvožemis). Tačiau kai kurios rūšys turi trachėjas arba netgi tipinius voragyvių plaučius. Akių neturi.

Elgesys

Kol kas yra labai mažai žinoma apie šių gyvūnų elgesį. Manoma, kad kaip ir kiti voragyviai, jie yra plėšrūnai, mintantys labai smulkiais vabzdžiais. Buvo pastebėta, kad jie gali išsiurbti įvairių nariuotakojų kiaušinius. Dėl šios priežasties ir neįprasto voragyviams burnos aparato daroma prielaida, kad jie gali būti būtent kiaušinių siurbikai.

Dauginimasis

Kaip ir elgesys, taip ir dauginimasis yra mažai ištirtas. Žinoma, kad patelė deda iki kelių didelių kiaušinių. Dauginimosi periodas nesezoninis ir gana dažnas. Išsiritę jaunikliai panašūs į suaugusius, greitai bręsta, po išsinėrimų įvyksta tik nedideli sandaros pakitimai (nežymiai pasikeičia ilgis, plaukelių skaičius).

Geografinis paplitimas

Palpigradai daugiausia paplitę šiltuose ir drėgnuose regionuose, randami Pietų Europoje, Afrikoje, Pietryčių Azijoje, Šiaurės ir Pietų Amerikoje, Australijoje.
Gyvena drėgname dirvožemyje ir po jame esančiais akmenimis, kai kurios rūšys randamos olose. Nepaisant to, kad jie mėgsta drėgmę, tiesioginiai vandens lašai jiems pavojingi, nes nuo jų kūno danga lengvai permirksta. Į paviršių gali iškilti tik esant padidėjusiai dirvožemio drėgmei, vėliau vėl įsikasa gilyn. Nors ir yra akli, jie jautriai reaguoja į šviesą ir slepiasi tamsiose vietose.
Į Lietuvą palpigradai gali patekti kartu su egzotiškais augalais, todėl jie gali būti randami botanikos soduose ar dirvožemyje, kur auginami jų gyvenamųjų vietų augalai. Vietinių rūšių nėra, nes čia jiems netinkamas klimatas.

Klasifikacija

Iki 2003 buvo aprašytos apie 79 palpigradų rūšys, priklausančios dviem šeimoms: Prokoeneniidae ir Eukoeneniidae, kurios suskirstytos į septynias gentis.
Viena fosilinė rūšis, greičiausiai gyvenusi Plioceno epochoje, buvo aprašyta iš Arizonoje rasto akmens. Nėra tiksliai žinoma, kokiai šeimai ji priklausė.