google/wiki40b huggingface dataset:
Rikis ir Baraba

Turinys

Valkata ir benamis Baraba netyčia išgelbėja nusižudyti besiruošiantį verslininką Rikį Morandį, praradusį investicijas į naują išradimą, kuris paslaptingai dingo. Po nesėkmės Rikis persigalvoja, o grįždamas namo kartu parsiveža ir Rikį. Čia jis susiginčija su žmona Elena, turtingo inžinieriaus Salvečio dukterimi, nuo kurios priklauso ir Rikio gerovė. Žmona išvažiuoja, pareikalavusi, kad grįžusi vyro neberastų namuose. Rikis nori taikytis, tačiau Elenos išvykos vietą žino tik Baraba, netyčia aptikęs faksą, tačiau sunaikinęs dokumentą. Rikis priverstas imti Barabą kartu. Kelionės metu pasikeičia daugybė dalykų: Rikis išleidžia visus turimus pinigus, praranda automobilį ir galiausiai sužino, kad jo žmona turi meilužį Sandro Bonetį: Rikio verslo konkurentą, visuomet nuspėjantį jo žingsnius. Supratęs, kad rengiamas sąmokslas jį sužlugdyti, Rikis vyksta į Monte Karlą susitikti su uošviu Salvečiu, kuris šį nuolat palaikydavo. Maskarado vakarėlyje, į kurį patenka RIkis su Baraba, jo laukia karti tiesa: Salvetis žino apie dukters romaną su Bonečiu ir jį palaiko, kartu regzdami planą atpiginti ir pusvelčiui supirkti Rikio fimos akcijas, tokiu būdu jį sužlugdydami.
Tame pačiame vakarėlyje valkata Baraba apdovanojamas už geriausią “kostiumą” ir sulaukia dėmesio iš Bonečio žmonos Kristinos. Pastaroji pasirodo besanti turtinga paveldėtoja, o vyras Sandro – jos išlaikytinis, be jos žinios rezgantis intrigą su Salvečiu.
Po klajonių Rikis grįžta į Milaną kaip valkata. Pasirodęs biržoje ir matydamas savo įmonės akcijų kritimą, jis ketina viešai susideginti, tačiau paskutinę akimirką akcijų vertė staiga pradeda kilti – tuo pasirūpina verslininku tapes Baraba ir jo naujoji meilužė Kristina Boneti…
Andrius Kulikauskas (1951)

Biografija

Dar mažas su tėvais persikraustė į Plungę. Baigęs Plungės muzikos mokyklą, tuomet šešiolikmetis vaikinas išvažiavo į Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatoriją, tačiau jos nebaigė. Dirbo Plungės kultūros namų estradiniame ansamblyje, vėliau jam vadovavo.
Nuo 1973 m. populiaraus estradinio ansamblio „Vilniaus aidai“ muzikantas ir vadovas. Vėliau su Vytautu Kernagiu įkūrė „Dainos teatrą“, 1985–1990 m. jo muzikinis vadovas. Nuo 2001 m. „Keistuolių teatro“ muzikinis vadovas, dalyvauja spektakliuose, koncertuoja su violončelių kvintetu „Quincelli“.
Kuria muziką filmams ir spektakliams, akompanuoja ir aranžuoja dainas autorinių dainų atlikėjams, tokiems kaip Aktorių trio, Adios .
Žalioji kalnarūtė

Paplitimas

Paplitusi visame šiauriniame pusrutulyje, vidutinėse platumose.
Maggie Reilly

Maggie Reilly (g. 1956 m. rugsėjo 15 d.) – D. Britanijos popmuzikos atlikėja, kilusi iš Škotijos. Geriausiai žinoma dėl ilgalaikio bendradarbiavimo su Mike Oldfield (dainos „Moonlight Shadow“ ir „To France“) ir 1992 m. hitu „Everytime We Touch“.

Biografija

Maggie Reilly gimė 1956 m. rugsėjo 15 d. Glazge Škotijoje. 1970-ųjų pradžioje dainavo vietinėje bliuzo grupėje Joe Cool, vėliau pervadintai į Cado Belle. 1976 m. pasirodė grupės debiutinis albumas, po kurio greitu laiku grupė iširo. Maggie Reilly prisijungė prie vokalinio terceto Riotous Assembly. Persikėlusi į Airiją 1979 m. ji susitiko Mike Oldfield, kurio dainose dainavo beveik 20 sekančių metų. Pirmasis vokalinis įrašas buvo 1980 m. Mike Oldfield albume „QE2“. Vėliau Maggie pagarsėjo atlikusi vokalines partijas dainose „Moonlight Shadow“ (1983) ir „To France“ (1984).
1984 m. Reilly pradėjo solinę karjerą koveriu „As Tears Go By“. Sekančius keletą metų Maggie paskyrė šeimai. 1992 m. vokiečių įrašų kompanijoje „Mambus“ išleistas Maggie Reilly debiutinis albumas „Echoes“ su tarptautiniu hitu „Everytime We Touch“. Kitos albumo pažymėtinos dainos: „Wait“ ir „Tears in the Rain“. 1996 m. Maggie Reilly pasirašė sutartį su EMI, kurioje išleido tris sekančius albumus. Vėliau pasirodė dar keletas nuosaikaus poproko albumų. Per savo karjerą Maggie Reilly bendradarbiavo su daug kitų atlikėjų ir kompozitorių, tarp kurių Dave Gilmour, Michael Cretu ir kt. 2005 m. vokiečių eurodance grupės Cascada „Everytime We Touch“ koveris pakilo į JAV ir daugelio Europos šalių topus.
Paprastasis žalčialunkis

Paplitimas

Paplitęs didžiojoje Europos dalyje ir vakarų Azijoje. Gana dažnas visoje Lietuvoje.

Augavietės

Lietuvoje auga ūksmėtuose, apydrėgniuose lapuočių ir mišriuose miškuose, krūmais apaugusiuose upių ir ežerų šlaituose.

Morfologija

Nelabai šakotas, 40-150 cm aukščio krūmas. Žievė gelsvai pilka. Šakos plikos. Lapai tik šakučių galuose, pražanginiai, viršutinė pusė ryškiai žalia, apatinė pilkšvai žalia. Žiedai kvapnūs. Apyžiedį sudaro 4 violetiškai rausvi, bekočiai taurėlapiai, po 3 (rečiau daugiau ar mažiau) susitelkę pernykščių nukritusių lapų pažastyse. Vaisius – raudonas, sultingas kaulavaisis.
Žydi kovo – balandžio mėn., dar prieš skleidžiantis medžių lapams. Kartais, esant ilgiems atlydžiams, pražysta net vasario mėn.

Pavojai

Visas augalas labai nuodingas. Paliesti jį nėra pavojinga, bet tik reikia vengti, kad ant odos nepatektų jo sulčių. Pakramčius augalo šakutę, sutinsta lūpos, burnos ertmė atrodo lyg išdeginta, gali iškristi dantys. Ypač nuodingi vaisiai – 10-12 uogų yra mirtina dozė. Ypač sunkiai apsinuodija vaikai.

Literatūra

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 148 psl.
Sidonas

Sidonas šiandien

1900 m. tai buvo miestas su 10 000 gyventojų; 2000 m. jo gyventojų skaičius siekė apie 200 000. Nors žemė aplink miestą nėra derlinga, auginami kviečiai, daržovės ir vaisiai; taip pat verčiamasi žvejyba. Smarkiai uždumblėjusį senąjį uostą dabar lanko tik maži pakrančių laiveliai. Čia yra ir rafinavimo fabrikas.
2000 m. buvo atidarytas itin modernus stadionas, skirtas 2000 m. Azijos futbolo konfederacijų taurei.
Tabalų vandens paukščių draustinis

Tabalų vandens paukščių draustinis - buvusi saugoma teritorija Vidurio Lietuvoje, paukščių draustinis prie Smalos upelio (artimiausia gyvenvietė - Aklasis Ežeras, Šilų seniūnija, Jonavos rajonas). Išeksploatuotas Tabalų durpynas šiuo metu jau prarado ornitologinę vertę. Dar prieš keletą metų užliejamose durpyno pievose gyveno švygždos, griežlės, stulgiai, geltongalvės kielės, daug retų rūšių paukščių apsilankydavo migruodami, tačiau sumažėjus vandens lygiui, paukščiai pasitraukė.
Petras Kojelavičius-Vijūkas

Petras Kojelavičius-Vijūkas (1622 m. Kaunas – 1654 m. birželio 12 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos kunigas, rašytojas.

Biografija

Kilęs iš Kauno pirklių, giminystės ryšiais su Vijūkais tapusių bajorais, Kojalavičių giminės. Tėvas Jonas Kojalavičius, motina Brigita Beinartaitė, broliai Kazimieras Kojelavičius-Vijūkas ir Albertas Kojelavičius-Vijūkas. Nuo 1637 m. jėzuitas. Mokėsi Gardino ir Kauno kolegijose. Vilniaus universitete studijavo filosofiją ir teologiją, apie 1653 m. įšventintas kunigu. 1653–1654 m. Vilniaus universitete dėstė retoriką ir filosofiją. Su broliais A. ir K. Kojalavičiais tėvų namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai.
Išleido „Vilniaus valdovo laidotuvių pamokslą“ (Elogium funebre Palatini Vilnensis) ir „Panegiriką Lietuvos aukščiausiųjų valdovų karališkajai virtuvei“ (Panegyricus Regiae culinae in Lithuania Magistri Supremi, abu 1652 m.). Paliko rankraštį „Vilniaus vyskupų nekrologas“ (Elogia Episcoporum Vilnensium 1651 m.).
Sudargo Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Sudarge iki 1636 m. pastatyta koplyčia. 1748 m. pastatyta medinė bažnyčia. Ji buvo Jurbarko parapijos filija, iki 1752 m. nuolatinio kunigo neturėjo. 1795 m. įkurta parapija. 1844 m. įsteigta parapinė mokykla. Sudarge 1873–1907 m. klebonavo Martynas Sederavičius. Jis platino lietuviškas maldaknyges ir kitus spaudinius, palaidotas Sudargo kapinėse. Kunigas Juozas Dailidė 1907 m. įkūrė „Žiburio“ draugijos skyrių, įsteigė biblioteką - skaityklą, 1909 m. atstatė griūvančią bažnyčią, sutvarkė parapijos trobesius.
1912 m. bažnyčia sudegė. Kunigas Mykolas Brundza su parapijiečiais 1924 m. pradėjo statyti naują mūrinę bažnyčią, kurią 1929 m. baigė statyti klebonas V. Dumčius. Įrengta parapijos salė. Iki 1924 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Vokietijos kariuomenė bažnyčią 1944 m. sugriovė.
Prakeikta sala (filmas)

Siužetas

Kartais atrodo, kad atsitiktinės vedybos gali būti idealiu išsigelbėjimu. Norėdama pabėgti nuo kiekvieną žingsnį kontroliuojančios šeimos, Džiulijana paskubomis išteka už Mičo. Jaunavedžiai nusprendžia praleisti medaus mėnesį nedidelėje, nuošalioje saloje. Tačiau romantiškas medaus mėnuo virsta tikru košmaru, kai Džiulijana supranta, kad Mičui ne meilė galvoje, kad jis neketina kada nors grįžti į civilizaciją, bet nepaleidžia ir jos. Supratusi, kad jai gresia mirtinas pavojus, kol dar ne vėlu Džiulijana turi grįžti namo…
Vytautas Bučas

Vytautas Bučas (g. 1968 m. Lietuvoje) – finansininkas, investicinio banko „Finasta" stebėtojų tarybos pirmininkas.

Biografija

1993 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete su pagyrimu baigė ekonomikos studijas, diplomuotas ekonomistas.
Nuo 1992 m. iki 2000 m. „Arthur Andersen" vyr. auditorius, vyr. vadybininkas, vadybininkas, nuo 2000 m. iki 2006 m. AB „SEB Vilniaus bankas", valdybos narys, prezidento pavaduotojas, Finansų tarnybos direktorius, IT tarnybos direktorius; nuo 2006 m. AB „Invalda" patarėjas, nuo 2007 m. gegužės mėn. AB „Invalda" valdybos pirmininkas.
Vytautas Bučas yra AB banko „Finasta" stebėtojų tarybos pirmininkas; AB „Vilniaus baldai" valdybos pirmininkas; AB „Invaldos nekilnojamojo turto fondas" valdybos pirmininkas; AB FMĮ „Finasta" valdybos pirmininkas; AB „Finasta įmonių finansai" valdybos narys; UAB „Invalda turto valdymas" valdybos narys; UAB „Invalda nekilnojamojo turto valdymas" valdybos narys; Tiltra Group AB stebėtojų tarybos narys.
Nuo 1994 m. iki 2002 m. Didžiosios Britanijos ACCA narys (angl. Association of Chartered Certified Accountants, Jungtinė Karalystė), nuo 1996 m. Lietuvos audito rūmų narys.
Povilas Norkūnas

Biografija

Iki 1918 m. tarnavo pas ūkininkus savo kaime, Latvijoje. 1918 m. gale – 1919 m. pradžioje dirbo Joniškio milicijoje, buvo bolševikų įkurto valsčiaus komiteto žemės ūkio ir miškų įgaliotinis. 1920–1921 m. derino legalią profsąjungų ir nelegalią komunistinę veiklą Joniškyje, Šiauliuose ir Kaune, buvo LKP CK narys. Maskvai rengiant sukilimą prieš Lietuvos valdžią, 1920 m. vasarą su ginklais pasiųstas į Vilkaviškio apskritį, tačiau, sukilimą atšaukus, grįžo namo.
1920–1921 m. sėdėjo Panevėžio ir Šiaulių kalėjimuose. 1922 m. išrinktas į I Seimą pagal Darbininkų kuopos (iš tikrųjų LKP) sąrašą. Pradėjus „kuopininkus“ persekioti, 1923 m. įkalintas, tačiau greitai paleistas. 1924–1929 m. dirbo įvairiuose dvaruose. 1930–1937 m. Žeimelio ir Linkuvos kooperatyvų vedėjas. 1939 m. įsigijo 16 ha ūkį prie Šakynos ir jame dirbo. Žmona Elena Šabinienė.
1940 m. rugpjūtį sovietinės valdžios paskirtas Gruzdžių valsčiaus viršaičiu, vėliau – vykdomojo komiteto ir žemės ūkio komisijos pirmininku. Prasidėjus II Pasauliniam karui ir vokiečiams išvijus Raudonąją armiją, 1941 m. liepos 3 d. savo ūkyje areštuotas, vėliau sušaudytas.
Volfas Vilenskis

Volfas (Vulfas) Vilenskis (rus. Вольфас Лейбович Виленскис; 1919 m. rugpjūčio 21 d. – 1992 m. sausio 1 d.) – TSRS karininkas (pulkininkas), buvęs 16-osios Lietuviškosios divizijos bataliono vadas, Tarybų Sąjungos didvyris.

Biografija

Gimė 1919 m. rugpjūčio 21 d. Kaune, žydo darbininko šeimoje. 1936 m. baigė metalo apdirbimo technikumą Kaune. Tarnavo Lietuvos kariuomenėje puskarininkiu.
Raudonojoje armijoje nuo 1940 m. 1941 m. baigė Vilniaus pėstininkų mokyklą. Kariavo Antrojo pasaulinio kare nuo 1941 m. birželio.

Vėliau tarnavo 16-oje Lietuviškoje divizijoje.

1944 m. spalio 11-13 d. ties Pagėgiais Lietuviškosios divizijos 249-ojo šaulių pulko bataliono vado majoro V. Vilenskio vedama kuopa smūgiu iš užnugario sutrukdė vokiečių kariuomenės kontraataką. Bataliono vadas, šaudydamas kulkosvaidžiu, asmeniškai sunaikino nemažai vokiečių kareivių. Būdamas sužeistas vadovavo mūšiui iki jo pabaigos.
1945 m. kovo 24 d. nutarimu majorui V. Vilenskiui už sumanų vadovavimą batalionui, pavyzdingą užduočių vykdymą, pademonstruotą narsą suteikė Tarybų Sąjungos didvyrio vardą ir apdovanojo Lenino ordinu bei Aukso Žvaigždės medaliu (Nr. 7109).
Po karo V. Vilenskis baigė M. Frunzės karo akademiją. Buvo Vilniaus Universiteto Karinės katedros viršininkas.

1972 m. pulkininkas V. Vilenskis paleistas į atsargą. Dirbo Lietuvos Tarpmiestinio techninės inventorizacijos biuro viršininku.
1976 m. V. Vilenskis padavė pareiškimą, kad nori išvykti gyventi į Izraelį, kur tuo metu jau gyveno jo sūnus ir dukra. Leidimą išvykti gavo tik 1983 m. rugpjūčio mėnesį.
Izraelyje V. Vilenskiui buvo suteiktas Izraelio gynybos armijos garbės pulkininko vardas, jis buvo išrinktas Izraelio Karo invalidų sąjungos CK nariu.

Gyveno Bat-Jame. Parašė ir išleido atsiminimų knygą.

Mirė 1992 m. sausį.
Dieric Bouts

Dirikas Bautsas (ol. Dieric Bouts) arba Dirkas Bautsas, pramintas Vyresniuoju (ol. Dirk Bouts, apie 1410-20 – 1475 m. gegužės 6 d.) – flamandų ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkas.

Biografija

Dirikas Bautsas gimė apie 1410 − 1420 m., spėjama, Harlemo mieste, netoli Amsterdamo. Nieko nežinoma apie jo jaunystę. Manoma, kad iki 1448 m. jis persikraustė į Flandrijos Leveno miestą. 1448 m. dokumentuotos jo vestuvės su iš pasiturinčios šeimos kilusia Catharina van der Brugghen iš Leveno. Maždaug tuo laikotarpiu datuojamas pirmasis žinomas jo darbas „Mergelės Marijos altoriaus“ triptikas. Dirko Bautso darbams būdinga Rogiro van der Veideno ir Jano van Eiko įtakos. Įmanoma, kad Bautsas galėjo būti Rogiro van der Veideno mokiniu Briuselyje.
Žinoma, kad 1448 m. Bautsas susilaukė sūnaus Diriko (būsimo dailininko, praminto Jaunesniuoju). Tolimesni metai nedokumentuoti. Apie 1455 m. datuojamas „Nuėmimo nuo kryžiaus triptikas“. Numanoma, kad tuo laikotarpiu Bautsas buvo grįžęs į Harlemą. 1457 m. rugsėjo 28 d. dokumentuose Bautsas paminėtas Levene, ryšium su mirusių žmonos giminaičių palikimu. Nuo to laiko Bautsas pastoviai dirbo Levene, kol 1472 m. buvo pripažintas miesto dailininku. Pagrindinius Bautso darbus sudaro altoriniai paveikslai: „Išminčių pagarbinimo“ triptikas (1460 − 1470, pramintas „Brabanto perlu“ dėl aukštos meninės vertės), „Šv. Erazmo mirties“ triptikas (iki 1465), „Šv. Sakramento altorius“ (1464-68). Miesto rotušei dailininkas nuo 1468 m. pasirašė kontraktą sukurti teisingumą vaizduojančias paneles, kuriose įtraukti epizodai iš imperatorio Oto III gyvenimo, ir „Paskutinįjį teismą“ (centrinė panelė dabar prarasta).
1473 m. mirė žmona Catharina van der Brugghen, o 1474 m. dailininkas vedė Elisabeth van Voshem. 1470-75 m. jis gavo užsakymą atlikti Šv. Ipolito mirties triptiką, kurio nebaigė. Darbą baigė Hugas van der Gusas ir yra, apskritai, abejonių, kiek Bautsas iš tikro prie jo prisidėjo. Dirkas Bautsas mirė 1475 m. gegužės 6 d. Palaidotas prie pirmosios žmonos Leveno pranciškonų bažnyčioje. Abu jo sūnūs, Dirikas ir Albrechtas (g. 1552-55), tapo dailininkais ir padėjo tėvui jo dirbtuvėse. Bautsas buvo susilaukęs ir 2 dukterų.
Akusekidžima

Akusekidžima (jap. 悪石島) – viena iš Tokaros salų, priklausančių Kagošimos prefektūrai. Salos plotas 7,42 km², joje gyvena 59 žmonės. Akusekidžimoje nėra oro uosto, į ją galima patekti tik valtimi. Keltas dukart per savaitę plaukia į Kagošimą. Kelionė trunka 11 val. Saliečiai išgyvena iš žvejybos ir sezoninio turizmo.
Salą garsina kaukėta dievybė Bodzė (jap. ボゼ?).
Akusekidžima yra stratovulkanas, suformuotas dviejų kraterių: Birojamos (jap. ビロ山?; 355,5 m aukščio) ir Nakadakės (jap. 中岳; 464 m aukščio). Aukščiausias salos taškas yra 584 m aukščio lavos kupolas Mitakė (jap. 御岳山). Šiaurinėje salos dalyje randama 80 tūkst. metų senumo lava. Istoriniais laikais ugnikalnis nebuvo išsiveržęs.
Kubiečiai

Istorija

1492 m. europiečiams pasiekus Kubą, joje gyveno indėnų aravakų tauta sibonėjai, pačiuose vakaruose – gvanachatabėjai, rytuose – indėnai, atsikėlę iš Espanjolos. Dėl nuožmios ispanų kolonizacijos, dauguma indėnų buvo išnaikinta – XIX a. antroje pusėje tik rytų Kubos kalnuose dar buvo likę negausių indėnų-metisų bendruomenių.
Nuo XVI a. į Kubą pradėti gabenti vergai iš Afrikos – tarp jų daugiausia buvo jorubų (lukumių), evių (minų), taip pat ašančių, kongų ir kitų Vakarų Afrikos tautų atstovų. Dabar jų palikuonys (kartu su mulatais) sudaro beveik 40 % kubiečių. Vergą-afrikietį, nekalbantį ispaniškai, vadindavo „bosaliu“, o gimusį Kuboje – kreolu.
Tarp atvykėlių iš Europos vyravo išeiviai iš Ispanijos – ispanai (kastilai), galisai, katalonai, taip pat navariečiai, kanariečiai. Dažnai galisais (gallego) vadindavo visus atvykėlius iš Ispanijos arba net visus baltuosius. Nuo XVIII a. pab. į Kubą iš Haičio pradėjo sparčiai keltis prancūzai (dažnai kartu su savo vergais). Jie apgyvendino daugiausia rytinę salos pusę. Vėliau prie prancūzakalbių atvykėlių prisidėjo pabėgėliai iš Luizianos. Nuo XIX a. į Kubą pradėti įvežinėti darbininkai iš pietų Kinijos, Meksikos indėnai (ypač majai jukatekai). Tarp kitų atvykėlių ryškesnę dalį sudaro prancūzai ir italai. Kubiečių etnosas ypač sutvirtėjo po XIX a. antroje pusėje vykusių sukilimų prieš ispanų kolonizatorius, kurie galiausiai baigėsi 1898 m. Ispanijos valdžios atsitraukimu iš Kubos.

Kultūra

Tradiciniai kubiečių verslai – žemės ūkis (cukranendrių, tabako, ryžių, vaismedžių auginimas), pramonė, paslaugos. Susikūrusi tautinė šviesuomenė, panaikintas neraštingumas.
Daugiau nei 2/3 kubiečių gyvena miestuose. Senieji Kubos miestai, iškilę XVI a., išlaikę kolonijinę ispaniškojo baroko architektūrą. Valstiečio būstas („bojo“) stulpinės konstrukcijos, sienos iš palminių lentų, stogas dvišlaitis arba keturšlaitis, iš palmių lapų, apačioje – asla, prie įėjimo – pakaba ant dviejų stulpų.
Tradicinis valstiečio rūbas – laisvi marškiniai, plati šiaudinė skrybėlė (vyrų), siuvinėtas sijonas, spalvinga palaidinė (moterų).
Kubiečių virtuvei būdingi patiekalai iš ryžių, pupelių („moros i kristianos“), achiakas (tiršta košė su mėsa, kukurūzais, daržovėmis, žolelėmis, prieskoniais), pakrantėse vartoja daug žuvies, moliuskų, vėžiagyvių, vėžlienos.
Liaudies kūryboje persipina ispaniški ir afrikietiški bruožai. Išplėtotas muzikinis folkloras, šokiai (mambo, salsa, rumba, čia čia čia, bolero). Tradicinės pramogos – karnavalai, žaidynės su kamuoliu, gaidžių peštynės.
Carska Bara

Carska Bara (serb. Царска бара) – didžiausia pelkė Serbijoje, Zrenianino savivaldybėje. Pelkė yra nutolusi 17 km nuo Zrenianino miesto. Plotas – 4,726 ha.

Flora

Pelkėje auga: kraujažolė, pelynas, dedešva, pievinis šalavijas, geltonasis vilkdalgis, monažolė ir balinis ajeras.

Fauna

Carska Baros pelkėje ir netolimojoje Begejos upėje yra 24 skirtingos žuvų rūšys. Gyvena amfibijos (ugninė salamandra, didžioji kūdrinė varlė) ir reptilijos (vikrusis driežas, balinis vėžlys).
Gyvenantys žinduoliai: pilkasis staras, vilpišys, rudasis pelėnas, stirna, rudoji lapė, pilkasis kiškis, ondatra, šikšnosparniai, tamsusis šeškas ir kiti.
Stavropolio kraštas

Geografija

Didžiąją krašto dalį užima Stavropolio aukštuma. Pietuose siekia Kaukazo priekalnes, o šiaurėje leidžiasi į Kumos-Manyčiaus įdubą. Aukščiausia srities vieta – Beštau kalnas (1401 m). Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -5 °C iki -10 °C kalnuose, liepos temperatūra 22-25 °C (kalnuose 14 °C). Metinis kritulių kiekis 300–300 mm, priekalnėse – 600 mm.
Pagrindinės Stavropolio krašto upės: Kubanė, Kuma, Jegorlykas, Podkumokas, Kalausas, Manyčius. Vyrauja stepės, plačialapių miškai (ąžuolai, bukai) su spygliuočių (eglių, pušų, kedrų) priemaiša pakalnėse.

Gyventojai

Dauguma krašto gyventojų susitelkę rytuose bei Kaukazo priekalnėse (ypač Piatigorsko rajone). Rečiausiai gyvenamos šiaurės rytų stepės.
Rūgščiavaisis citrinmedis

Augalų morfologija

Rūgščiavaisis citrinmedis – medžiakrūmis (krūminis medis), užaugantis iki 5 m aukščio. Šakos su daugybe spyglių. Lapai ovalūs, 2,5-9 cm ilgio. Žiedai 2,5 cm skersmens, gelsvai baltos spalvos. Vaisius – žalioji citrina. Augalas ištisus metus gali žydėti ir vesti vaisius, bet dažniausiai tai daro tarp gegužės ir rugsėjo.

Paplitimas

Rūgščiavaisis citrinmedis kilęs iš Pietryčių Azijos. Vėliau introdukuotas Artimuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje. Kolonizatorių įveistas Vest Indijoje, Centrinėje Amerikoje, Floridoje, Kalifornijoje. Vėsesnio klimato kraštuose augalas dažnai auginamas namuose.
Pagrindiniai žaliųjų citrinų tiekėjai pasaulyje – Meksika, Centrinės Amerikos šalys, pietinės JAV valstijos.
Juozas Atkočiūnas

Biografija

1967 m. su pagyrimu baigė Kauno politechnikos institutą. 1973 m. - technikos mokslų kandidatas. 1996 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Nuo 1997 m. profesorius. 
Nuo 1969 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1990 m. VISI) dėstytojas, nuo 1997 m. Statybinės mechanikos katedros vedėjas. VGTU Tarybos (1997-2001), VGTU Senato (2001-2016) narys, pirmininko pavaduotojas 2004-2011. V kadencijos Lietuvos mokslo tarybos (LMT) nuolatinės technologijos mokslų ekspertų komisijos narys. VI kadencijos (2003-2007) LMT narys, mokslininkų kvalifikacijos pirmininko pavaduotojas. LR mokslinio darbo stažo nustatymo komisijos 2007-2014 m. narys.
SKVC ekspertų Tarybos narys 2008-2011 m. EUROMECH narys EM 08146 nuo 1999 m.
Arvydas Stasiūnaitis

Biografija

1967 m. baigė Kauno Jono Jablonskio vidurinę mokyklą, 1973 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. 1973 m. Kretingos rajono ligoninės gydytojas chirurgas, 1980 m. vyriausiojo gydytojo pavaduotojas, 1986–2004 m. vyriausias gydytojas. 2006 m. Vilniaus raj. personalinės įmonės savininkas.
1994 m. Lietuvos centro sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m. ir 2003–2007 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Irena, vaikai Rasa, Goda.
Vileikiai

Istorija

Vileikių kaimo apylinkėse gyventa pirmame tūkstantmetyje. Esantį Vileikių kaime Rubokų (pavadintas netoliese buvusio kaimo vardu) kapinyną 1899–1901 m. tyrinėjo vokiečių archeologas Adalbertas Becenbergeris; rasta apie 50 kapų datuojamų V–VIII a.; mirusieji laidoti nedeginti su įkapėm, kai kurie su žirgais; iš įkapių įdomiausias sidabruotas geriamo rago apkalas, gausiai ornamentuotas lašo formos taškeliais ir keturkojų gyvūnų atvaizdais. 1994 m. žvalgomuosius tyrinėjimus padarė ekspedicinė grupė (vad. V. Šimėnas); surastas V–VIII a. kapas.
Vileikiai priklausė Gaidelių valsčiui, Verdainės parapijai; kartu su Rubokų kaimu sudarė Vileikių seniūniją. XIX a. vokiškuose dokumentuose Vileikių kaimas kartais skirstytas į Mažuosius Vileikius (vok. Klein Willeiken) ir Didžiuosius Vileikius (vok. Groß Willeiken); 1895 m. Didžiuosiuose buvo 199, Mažuosiuose – 127 gyventojai. 1873 m. Vileikiuose įsteigta pradinė mokykla.
Po II pasaulinio karo iš esmės pasikeitė Vileikių kaimo gyventojai. Veikė Vileikių pradinė mokykla, 1955–1962 m. – Užlieknių septynmetė, 1962–1986 m. – aštuonmetė, 1986–1998 m. – devynmetė, 1998–2005 m. – dešimtmetė; 2005 m. tapo pradine mokykla. Nuo 1995 m. mokykla vadinosi Užlieknių pagrindinė mokykla. Sovietmečiu Vileikiai priklausė Jonaičių apylinkei, nuo 1997 m. – Šilutės seniūnijai. Vileikiuose stovėjo sovietų armijos karinis dalinys.
1997 m. buvo 61 ūkis; 2003 m. galvijus laikė 26 ūkiai (99 vienetus).
Pasaulio šaudymo iš lanko federacija

Pasaulio šaudymo iš lanko federacija – pagrindinė pasaulio šaudymą iš lanko prižiūrinti organizacija, kuri rengia pasaulio čempionatus ir atstovauja lankininkystės interesus olimpinėse žaidynėse. Sąjungos būstinė yra įsikūrusi Lozanoje, Šveicarijoje.

Istorija

1892 m. Lvove, Antrojoje Lenkijos Respublikoje (dabartinėje Ukrainoje) atstovai iš Prancūzijos, Čekoslovakijos, Švedijos, Lenkijos, JAV, Vengrijos ir Italijos įkūrė pasaulio šaudymo iš lanko federaciją.
2018 m. pasaulio šaudymo iš lanko federacijai priklausė 162 nacionalinės federacijos.
Picunda

Istorija

Įkurtas V a. pr. m. e. senovės graikų, kaip prekybos kolonija Pitijus (gr. Pityús). II–I a. pr. m. e. priklausė Ponto karalystei.
Nuo I a. pr. m. e. mieste veikė romėnų fortas. Nuo IV a. – vienas krikščionybės centrų Kaukaze.
Nuo VIII a. pabaigos miestas įėjo į Abchazijos karalystę. Nuo X a. įėjo į Gruzijos karalystę, pastatyta Picundos katedra.
XIV–XV a. mieste veikė Genujos prekybos faktorija Peconda (it. Pezonda).
XVII–XVIII priklausė Otomanų imperijai. Nuo XIX a. – Rusijos imperijai.