google/wiki40b huggingface dataset:
Baltoji emigracija

Baltoji emigracija (taip pat Baltoji rusų emigracija, Pirmosios bangos emigracija arba Rusijos užsienis; rus. Бе́лая эмигра́ция, Эмиграция первой волны, Русское Зарубежье) – didžiulės politinės emigracijos iš Rusijos bangos pavadinimas, atsiradusios 1917–1920 metais, Rusijos revoliucijos ir Rusijos pilietinio karo pasekoje. Skirtingais paskaičiavimais jų skaičius siekė nuo 2 iki 5 mln. žmonių. Tarp jų buvo rusų, vokiečių, žydų ir kitų tautybių atstovai. Juos visus vienijo didesnis arba mažesnis komunistinės valdžios nepriėmimas.
Ši emigracijos banga buvo unikalus sociokultūrinis reiškinys, kartais vadinamas „kultūros egziliu“, kadangi jo metu pasitraukė didelė dalis Rusijos kultūros elito, tarp jų ir daugelis Rusijos „Sidabro amžiaus“ atstovų. Šios bangos atstovai padarė didelį indėlį į literatūros, muzikos, meno, mokslo ir inovacijų plėtrą Europoje ir Amerikoje, įskaitant tris Nobelio premijos laureatus (Ivanas Buninas – literatūra, Vasilijus Leontjevas – ekonomika, Ilja Prigožinas – chemija). Šiuo metu jų palikuonių skaičius prilygsta ~10 mln. žmonių visame pasaulyje.

Baltoji emigracija Lietuvoje

Palyginus su kitomis šalimis (pvz., Prancūzija, Vokietija, Čekoslovakija), ar net su kitomis Pabaltijos valstybėmis (Latvija, Estija), emigrantų skaičius Lietuvoje buvo negausus, apie keli tūkstančiai žmonių.
Anarchija Žirmūnuose

Siužetas

Naivi provincialė Vilė atvyksta į didmiestį studijuoti. Beieškodama nebrangaus nuomojamo buto, mergina susiduria su anarchistine simbolika išmargintu skelbimu, kuris atveda pas jo autorę – berniukiškai atrodančią vienmetę Sandrą. Merginos pajunta abipusę simpatiją ir Vilė tampa Sandros nuomininke. Nedrąsiai dideliame mieste besijaučianti Vilė nuo pat pirmųjų apsistojimo dienų gauna puikų gidą – visuomet energingą ir optimistiškai nusiteikusią Sandrą. Lengvai ir nerūpestingai žongliruodama anarchijos sąvoka, miesto mergina naujai draugei stengiasi įrodyti ir parodyti, kad tikrai yra būdų įveikti vienatve ir abejingumu atvykėlį gąsdinantį didmiesčio pasaulį.
Anarchistinės Sandros filosofijos vedama Vilė palengva kratosi savo provincialaus drovumo ir baimių, tačiau, atsitiktinai susipažinusi su didmiesčio pankų bendruomenės nariu, supranta, kad jos draugės propaguojama „anarchija“ neturi nieko bendra nei su kontrakultūra, nei su politika. Šis Vilės atradimas netikėtai sukelia didžiulius įtarimus, priverčiančius naujai pažvelgti į netradicinius Sandros sugebėjimus, bylojančius apie kriminalinę praeitį…

Produkcija

2005 m. Vilniuje vykusių kino scenaristų kūrybinių dirbtuvių metu Sauliaus Drungos sukurtas scenarijus buvo pastebėtas kino pedagogo David Wingate, kuris S. Drungą rekomendavo Vokietijoje vykusiems kino dramaturgų kursams „Sources 2“. Kursų metu S. Drungos sukurtas scenarijus „Anarchija Žirmūnuose“ 2007 m. buvo apdovanotas Europos Komisijos „Media“ paramos programos audiovizualiniam sektoriui Naujojo talento prizu (angl. New Talent Award), apdovanojimas įteiktas Kanų kino festivalyje. Tais pačiais metais S. Drunga apdovanotas Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos skiriama Metų debiuto premija. Pagal šį scenarijų filmas buvo kurtas tris metus, filmavimas užtruko tris savaites. Filmo gamybą parėmė LR kultūros ministerija, Lietuvos Respublikos kultūros rėmimo fondas bei „Media“ programa. 2012 m. parengtas pirmasis Lietuvoje filmo audio pasakojimas, suteikiantis galimybę su filmu susipažinti regėjimo negalią turintiems asmenims. 
Pasak pagrindinių vaidmenų atlikėjų T. Vaškevičiūtės ir S. Janušauskaitės, pirminiame montaže herojų sekso scena truko beveik porą minučių ir galutiniame variante buvo gerokai sutrumpinta. S. Drunga vėliau paaiškino, jog nematė reikalo ekrane ištęsti tokios intymių išgyvenimų simuliacijos.

Kritika

Kino kritikė Auksė Kancerevičiūtė filmą pavadino „lėkštu“ ir „mėgėjišku“ teigdama, jog kūrinys nepasižymi žadėtu ir reklamuotu netradiciškumu. Pasak kritikės, filmo personažai pernelyg stereotipiški, atsainiai motyvuoti, siužeto eigoje nesivysto. Laukto netradiciškumo trūkumą pabrėžia ir ore.lt apžvalgininkas Kilijonas Šikšnelis, filmo lyrizmą ir mąslumą lygindamas su Algimanto Puipos produkcija.
Vytas Bujanauskas

Biografija

1985 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą, 2001 m. baigė andragogiką Vytauto Didžiojo universitete, edukologijos magistras.
1994–2011 m. Prienų senelių globos namų direktoriaus pavaduotojas. 2011–2015 m. Prienų rajono savivaldybės meras.
Nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos socialdemokratų partijos Prienų rajono skyriaus narys.
Vaikas Tadas.
Leonpolis

Istorija

Sovietmečiu įkurtas Leonpolio paukštininkystės tarybinis ūkis.
Njevras (departamentas)

Nievras (58) (pranc. La Nièvre) – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Burgundijos–Franš Kontė regione, vadinamas Nevero upės vardu. Administracinis centras – Neveras (Nevers). Generalinės tarybos pirmininkas Marselis Šarmanas (Marcel Charmant) (PS).
Departamente 4 apskritys, 32 kantonai, 28 municipaliniai susivienijimai ir 312 komunų. Plotas – 6 817 km². 1999 m. – 225 198 gyventojai, 33 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Burgundijos provincijos dalyje.

Geografija

Nievro departamentas ribojasi su Jonos, Nievro, Kot Doro, Sonos ir Luaros, Aljė, Šero ir Luarės departamentais.

Klimatas

Klimatas pusiau kontinentinis, su šaltomis žiemomis ir karštomis vasaromis.

Ekonomika

Pagrindinės ekonomikos šaka ilgą laiką buvo anglių kasimas. Tačiau 1974 m. buvo uždaryta paskutinė šachta. 2006 m. rugpjūčio 12 d. pramonininkas Žanas Fransua Heninas pateikė projektą, pagal kurį anglių kasyklų darbas būtų atnaujintas, o anglis pagal naujausias, aplinkos neteršiančias technologijas kūrentų 1000 MW elektrinė.
Krašte gaminamas baltasis vynas Puli Fumė.

Politika

Nievro departamentui Prancūzijos senate atstovauja Didjė Bulo ir Renė Pjeras Sinė (abu PS), Atstovų rūmuose – 3 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 32 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Dniepro-Bugo kanalas

Dniepro-Bugo (arba Karališkasis) kanalas (brus. Дняпроўска-Бугскі канал rus. Днепровско-Бугский канал) – Baltijos ir Juodąją jūras sujungiantis laivybinis kanalas Baltarusijoje, Bresto srityje. Nutiestas tarp Pinos (Pripetės intakas, Dniepro baseinas) ir Muchaveco upių (Bugo intakas, Vyslos baseinas). Bendras ilgis – 244 km.
Statytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijos žemėse nuo 1775 iki 1783 m. paskutinio Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio iniciatyva. Jis 1784 m. rugsėjo mėnesį asmeniškai dalyvavo iškilmingame kanalo, kuriam šio įvykio garbei buvo suteiktas „Karališkasis“ pavadinimas, atidaryme.
II pasaulinio karo metu Dniepro-Bugo kanalas sugriautas. Vėliau atstatytas. Yra 10 šliuzų. Kanalu vyksta laivyba tarp Baltijos ir Juodosios jūrų uostų. 1997 m. pradėta kanalo modernizacija.
Trapani Calcio

Istorija

Klubas įkurtas 1905 m. 
2016-2017 metų sezone žaidė Serie B pirmenybėse, užėmė 19 vietą ir iškrito į žemesnį lygmenį.

Klubo spalvos

Vyšninė (bordo) ir balta.
Rešlius

Istorija

1350 m. šiose vietose kryžiuočiai pradėjo statyti pilį. Iki 1945 m. miestas priklausė Rytų Prūsijai, buvo Rioselio apskrities centras.
Kilio banga (astronomija)

Kilio banga (astronomija) yra skiriamoji riba tarp magnetosferos (heliosferos) ir tarpžvaigždinės medžiagos. Iš esmės tai yra smūginė banga, susidaranti sąveikaujant išorinei terpei ir magnetosferai, gaubiančiai nagrinėjamą objektą (šiuo atveju heliosferą). Kitoms žvaigždėms, tai yra riba tarp žvaigždinio vėjo ir tarpžvaigždinės medžiagos dominavimo sričių.
Planetų magnetosferų atveju kilio banga yra tarsi siena kur sumažėja Saulės vėjo greitis. Geriausiai išstudijuotas kilio bangų pavyzdys yra Saulės vėjo susidūrimas su Žemės magnetopauze, nors tokios smūginės bangos formuojasi ir apie visas magnetinį lauką turinčias planetas. Žemės atveju smūginės bangos fronto storis yra maždaug 100-1000 km ir prasideda apie 90000 km nuo Žemės.
Terminas yra analogiškas terminui laivyboje, kuomet prieš laivo pirmagalį susidaro kilio banga (arba dar kartais naudojamas terminas priekinė banga).
Šaučikiai (Kretinga)

Etimologija

Vietorvardis kilo iš asmenvardžio Šaučikis daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Szalczeki, Szawczyki, Szawczyky, Szewczyki, vok. Schawtschiki, rus. Шавчики, Шаучикяй, liet. Šaučikiai, žem. Šaučėkē.

Aplinkinės gyvenvietės

Palšiai – 3 kmŠaukliai – 2 km
ŠaučikiaiNerėpai – 2 kmNerėpaiJuodupėnai – 3 kmErlėnai
SALANTAI – 4 kmKalniškiai – 2 km
Adomas Chreptavičius

Biografija

Adomas Chreptavičius gimė 1768 m. kovo 19 d. Ščorsų kaime, tėvų dvare, Naugarduko apskrityje, Joachimo Liutauro Chreptavičiaus ir Konstancijos Pržesdzepskos šeimoje. Chreptavičiai buvo sena, žinoma didikų – magnatų giminė.
Adomas Chreptavičius baigė Vilniaus univeristetą. Po mokslų baigimo Chreptavičius kažkiek laiko keliavo po Europą. Aplankė Vokietiją, Angliją, Daniją.
1790 m. jis buvo išrinktas deputatu nuo Naugarduko apskrities į Abiejų Tautų Respublikos Seimą. 1794 m. sukilimo metu tapo generolo Stanislovo Mokronovskio adjunktu.
Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo tapo Vilniaus mokyklų vizitatoriumi.
Nuo 1834 m. vadovavo Vilniaus labdaros draugijai.
Adomas Chreptovičius kaip menų globėjas ir filantropas buvo publikavęs kažkiek straipsnių, parašytų istorine tematika. Tėvo dvare Ščorsuose sukaupė nemažą biblioteką ir leido net ir retomis knygomis kitiems naudotis. 1841 m. jo bibliotekos vedėjo pareigas pradėjo eiti poetas Jonas Čečiotas.
Adomas Chreptovičius tėviškėje ir Negnevičiuose įkūrė dvejas naujas mokyklas. Panaikino fizines bausmes valstiečiams, sumažino jiems mokesčius.
Mirė 1844 m. gruodžio 25 d. Višneucų kaime, Smurgainių valsčiuje.

Šeima

Adomas Chreptovičius vedė našlę grafienę Marianą Granovskaitę – Zamoiską (1774–1846). Vaikų nesusilaukė. Jų santuoka iširo ir Marijana ištekėjo už grafo Aleksandro Zamoiskio (1170–1800). Mirus Zamoiskiui, ji tapo kunigaikščio Kazimiero Liubomirskio žmona.
Veika

Veika – veikimas arba neveikimas, normiškai (teisiškai) reikšmingas elgesys, už kurį socialinės (pvz., teisės) normos numato sankciją.
Veika – nebūtinai pažeidimas, gali būti ir norminis elgesys, už kurį socialinės normos nustato nebūtinai neigiamą sankciją – pvz., kokio nors (valstybinio ir kt.) apdovanojimo atveju ar pan.
Veikos sąvoka turi itin didelę reikšmę socialinių (pvz., teisės) normų, ypač sankcionuojamų taisyklių taikymo srityje, kylant įvairiems pažeidimams, kurių pagrindu atsiranda (socialinė, pvz., teisinė) atsakomybė – tiek neigiama, tiek ir teigiama (pa)skatinamoji, motyvuojamoji ir kt.).

Reikšmė

Terminas gali būti vartojamas tiek pasaulietinėje, tiek ir bažnytinėje (pvz., baudžiamojoje kanonų) teisėje, todėl socialinė veikos reikšmė nesietina tik su teise, kurios normų viešpatavimas kitų visuomeninių taisyklių atžvilgiu yra pripažįstamas (nes egzistuoja specialus – valstybinės prievartos – aparatas, kuriuo yra siekiama užtikrinti normų laikymąsi).
Kazimieras Meškauskas

Kazimieras Meškauskas (g. 1917 m. spalio 19 d. Leliūnuose, Ukmergės apskr.) – Lietuvos ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija

Žmona Malvina Meškauskienė. 1930 m. baigė Leliūnų pradžios mokyklą. 1936–1938 m. mokėsi Salų žemės ūkio mokykloje. 1942 m. Švietimo ministerijos komisijoje išlaikė vidurinės mokyklos egzaminus. 1947 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1962 m. ekonomikos mokslų daktaras. 1962 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.
1935–1938 m. viešųjų darbų darbininkas, 1939–1940 m. kūrikas Kaune. 1940–1941 m. Marijampolės apskr. prokuroro padėjėjas. 1942–1943 m. Vilniaus tuberkuliozės mokslinio tyrimo instituto buhalteris. 1944–1946 m. dėstė Aukštuosiuose kursuose prie Lietuvos Ministrų Tarybos. 1945–1947 m. Valstybės kontrolės kontrolierius. 1947–1985 m. Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos instituto mokslo darbuotojas, 1952–1953 m. pramonės ekonomikos sektoriaus vadovas, 1953–1956 m. instituto direktoriaus pavaduotojas moksliniam darbui, 1956–1981 m. direktorius, 1981–1985 m. Ekonominės minties sektoriaus vadovas; nuo 1967 m. profesorius. 1958–1983 m. Lietuvos valstybinio plano komiteto narys. 1959–1974 m. LTSR Aukščiausios Tarybos Plano ir biudžeto komisijos pirmininkas. 1962–1986 m. Lietuvos mokslų akademijos Prezidiumo vyr. mokslinis sekretorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų pagrindinės sritys: Lietuvos pramonės raida, ūkio plėtros kompleksinis prognozavimas, gamybinių jėgų išdėstymas, pramonės ekonomika. Paskelbė daugiau kaip 300 mokslinių straipsnių. 28 monografijų autorius ir bendraautoris, kai kurie veikalai išversti į rusų, lenkų, anglų, vokiečių ir kitas kalbas.
Lijana Simonaitytė

Biografija

1986 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomė. 1988 m. baigė Maskvos žemės ūkio akademiją, žemės ūkio dalykų dėstytoja. 2004 m. baigė Klaipėdos universitetą, edukologė.
Klaipėdos verslo ir technologijų kolegijos katedros vedėja, Kretingos skyriaus vadovė.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Klaipėdos rajono skyriaus narė. 2003–2007 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narė.
Jakų bendruomenės centro tarybos narė.
Jokšai (Šilutė)

Istorija

Istoriniai dokumentai byloja, kad senovėje Jokšų kaimas priklausė Švėkšnos klebonijai. Kaimas minimas 1795 m. Švėkšnos klebonijos turto surašymo akte. Jokšų kaiminystėje yra buvęs, taip pat klebonijai priklausęs, Vabališkės kaimas, kuriam XIX a. pabaigoje sunykus, tapo Jokšų kaimo vietove.
1919 m. Jokšų kaime įsteigta pradžios mokykla.
1949 m. rugsėjo 25 d. mūšyje Jokšuose partizanai nukovė Švėkšnos liaudies gynėjų būrio narį I. I. Knezkiną.
Jokšuose gimė fizikas habil. daktaras Petras Serapinas (g. 1940 m.).
Ratchaburi Mitr Phol FC

Istorija

Klubas įkurtas 2004 m. Žaidžia elito lygoje.
Kovalevščiznos valsčius

Istorija

Tarpukariu valsčius buvo Balstogės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje. 1952 m. liepos 1 dienos valsčių sudarė 21 kaimas. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. 1954 m. lapkričio 13 d. Kovalevščiznos gromada buvo priskirta Lapių apskričiai. Nuo 1973 m. sausio 1 d. valsčius tapo Sokolų valsčiaus dalimi.
Dominikos gintaras

Dominikos gintaras – gintaras, aptinkamas Dominikos respublikoje. Jis susidaręs iš išnykusio medžio Hymenaea protera sakų. Iš šių sakų, manoma, susidarė didžioji dalis tropikuose randamo gintaro.
Dominikos gintaras, skirtingai nei Baltijos gintaras, beveik visada yra visiškai skaidrus. Jame dažniau pasitaiko fosilijų inkliuzai. Tai leido detaliai rekonstruoti senai išnykusių tropinių miškų ekosistemas.

Amžius

Tiriant Dominikos gintarą, apie 1990 m. buvo nustatyta, kad jam apie 40 mln. metų. Tačiau pagal Poinar, Dominikos gintaras ėmė formuotis nuo oligoceno iki mioceno, todėl jam yra apie 25 milijonai metų. Seniausias ir kiečiausias Dominikos gintaras aptinkamas kalnų rajone į šiaurę nuo Santjago de los Kabaljeroso. Kumbrės, Tokos, Palo Kemado, Bukaros ir Kakaos kasyklos Šiaurės Kordiljeros kalnuose, netoli nuo Santjago de los Kabaljeroso. Gintaras aptinkamas ir pietryčiuose – Bajagvanos ir Pajūrio Sabanos rajone.

Dominikoje aptinkamas ir subfosilinis kopalis, kuriam tik 17–15 milijonų metų.

Telkiniai

Dominikos respublikoje yra trys teritorijos, kur randamas gintaras – Šiaurės Kordilrjera (šiaurėje), Bajagvana ir Pajūrio Sabana (rytuose). Šiaurinėje dalyje gintaringi klodai susidarė iš nuolaužinių uolienų, susikaupusių upių deltose.
Rytiniame regione gintaras aptinkamas nuosėdiniuose kloduose iš organikos daug turinčių smėlių, smėlingų molių, perklotų lignitu.
Manoma, kad abu regionai buvo to paties nuosėdinio baseino dalys, bet vėliau buvo atskirti tektoninių judesių.

Kasimas

Dominikos gintaras išgaunamas kasant paprastas gilias duobes (angl. bell pitting), kas yra pavojinga dėl griūčių. Tokios duobės yra paprasčiausi gilūs urvai, kasami turimais įrankiais – mačetėmis, kastuvais, kirtikliais ir kūjais. Duobės kasamos tiek giliai, kiek pajėgiama, kol ima griūti, kartais vertikaliai, kartais horizontaliai. Dažnai šie vingiuoti urvai būna tokie žemi, kad juose galima tik ropoti. Naudojami trumpakočiai įrankiai.
Saugos priemonių praktiškai nesilaikoma. Retkarčiais paliekamos kolonos, kurios prilaiko urvų lubas. Pasišviečiama dažniausiai žvakėmis. Drėgnis urvuose dažnai siekia 100 %. Kadangi urvai kasami aukštai kalnų šlaituose, gana gilūs, juose paprastai nebūna karšta, bet padirbus kelias valandas oras pasidaro prastai tinkamas kvėpavimai. Lyjant urvuose paprastai nedirbama, nes į juos teka lietaus vanduo, padidėja griūčių galimybė.

Spalvos

Dominikos gintaras būna įvairių, ne tik klasikinių gintaro, spalvų. Pačios dažniausios spalvos – geltona ir medaus. Pasitaiko nedaug raudono ir žalio gintaro, o mėlynasis gintaras yra retas.

Muziejai

Dominikos gintaro ekspozicijos yra Dominikos gintaro muziejuje (isp. Museo del Ambar Dominicano) San Felipe de Puerto Platoje ir Gintaro pasaulio muziejuje (angl. Amber World Museum) Santo Dominge.
Vytauto Kernagio vardo gitara

Vytauto Kernagio vardo gitara – apdovanojimas, skiriamas labiausiai nusipelniusiam dainuojamosios poezijos muzikantui. Šį apdovanojimą, pavadintą aktoriaus ir dainininko Vytauto Kernagio vardu, 2008 m. įsteigė Lietuvos gretutinių teisių asociacija (AGATA). Teikiamas kasmet dainuojamosios poezijos festivalio „Tai – aš“ metu.
Kampinis šlifuoklis

Kampinis šlifuoklis – įrankis, skirtas šlifuoti bei pjauti metalui ir akmeniui. Kampiniai šlifuokliai dažniausiai varomi elektra, tačiau pasitaiko ir modelių, varomų benzinu ar suspaustu oru. Kampiniuose šlifuokliuose naudojami įvairių tipų apvalūs šlifavimo diskai, plonesni – pjovimui, o storesni – šlifavimui; prie kampinio šlifuoklio taip pat gali būti tvirtinami ir vieliniai šlifavimo šepečiai. Kampinių šlifuoklių esama įvairios galios – nuo 500 iki 2000 W, o disko dydis gali siekti nuo 115 iki 230 mm. Šlifavimo diskai dažniausiai keičiami pasitelkus reguliuojamąjį raktą, tačiau jei naudojamos specialios veržlės, tą galima atlikti ir be papildomų įrankių. Mažesnius šlifuoklius, kurių diskas siekia daugiausia 125 mm, galima laikyti viena ranka, o didesniems laikyti reikia dviejų rankų. Aplink diską būna įtaisytas gaubtas, skirtas apsaugoti nuo kibirkščių. Dirbti su kampiniu šlifuokliu dažnai rekomenduojama užsidėjus apsauginius akinius.
Hubertas Borisa

Biografija

Baigęs pradinę mokyklą dirbo meistru mechaninėse dirbtuvėse, mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1938 m. įstojo į LKJS. Okupavus Lietuvą, aktyviai dalyvavo sovietizacijoje, 1940–1941 m. komjaunimo Utenos valsčiaus sekretorius.
Prasidėjus Vokietijos-SSRS karui evakavosi į Penzą, kariavo Raudonojoje armijoje, dalyvavo mūšiuose ginant Maskvą. 1942 m. gegužės mėn. buvo permestas į vokiečių okupuotą Lietuvos teritoriją diversiniam darbui, organizavo sovietinių partizanų ir komjaunimo grupes. 1944 m. kovo 31 d. sužeistas, pakliuvo vokiečiams į nelaisvę, buvo tardomas Gestape, ten nusižudė.
1958 m. liepos 1 d. H. Borisai suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas.  1969 m. SSRS paštas išleido 4 kapeikų vertės pašto ženklą, kuriame pavaizduoti trys Sovietų Sąjungos didvyriai: Alfonsas Čeponis, Juozas Aleksonis ir Hubertas Borisa.
Steponas Kurčas

Biografija

Stanislovo Kurčo ir Dorotos Putiatos sūnus, Dorpato vaivados Martyno Kurčo anūkas.
Jis priklausė Sapiegų grupuotei.
Valdė dvarus Plužanuose ir Valeikoje (pastatė dominikonų vienuolyną ir Unitų bažnyčią), Naugarduko vaivadijoje.

Šeima

Vedė Janą Petronėlę Sapiegaitę, Vilniaus kašteliono Mikalojaus Sapiegos dukterį. Vaikai: Jonas, Pranciškus, Teodora ir Sofija.
Valentas Pakalniškis

Biografija

1977 m. baigė Plungės Senamiesčio vidurinę mokyklą. Daugų žemės ūkio mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 2004 m. VšĮ Daugų technologijos ir verslo mokyklos direktorius.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1997–2000 m. ir 2000–2003 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Kaimo turizmo asociacijos narys, Pilietinio ugdymo asociacijos narys, socialinių pedagogų asociacijos narys. 2005 m. sporto ir kultūros klubo „Daugis“ prezidentas. Sutuoktinė Danutė, vaikai Algminas, Almantas.
Vatsa

Vatsa (skr. (devanagari): वत्स), dar vadinama Vamsa, Batsa, Bamsa, buvo viena iš šešiolikos regionų - valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, gyvenama indoarijų tautų. Ji buvo tarp Kaši ir Matsijos, Indijos šiaurėje (koncentravosi Gango ir Džamunos upių santakoje). Valstybės sostinė buvo Kaušambis (netoli dabartinio Alachabado).
Nijolė Būraitė

Nijolė Būraitė (g. 1956 m. sausio 17 d. Druskininkai) – Lietuvos dailininkė tapybos restauratorė.

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1976 m. restauruoja sienų tapybą. Nuo 2000 m. bendrovės „Restauravimo projektai“, UAB „Vilniaus restauratorius“ dailininkė restauratorė.
Restauratorių sąjungos narė.
Mamudžu

Švietimas

Mamudžu turi tik 12-metę mokyklą, toliau studentai mokytis vyksta į Makasarą ar toliau.

Žemės ūkis

Čia auginami duonmedžiai, rambutanai, durijai, ryžiai ir bananai.

Gyventojai

Mamudžu mieste dauguma gyventojų musulmonai, yra kelios bažnyčios, budistų yra labai mažai.
Petras Puošiūnas

Petras Puošiūnas (1949 m. kovo 29 d. Šeduvos vienkiemyje, Radviliškio r.), choro dirigentas ir muzikos mokytojas.

Biografija

Baigęs Šeduvos vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1964–1968 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. Edmundas Sapranavičius). 1968–1973 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Motiekaičio klasė).
1973–1977 Lietuvos liaudies meno rūmų Muzikos skyriaus dirigentas – konsultantas, nemažai prisidėjo prie įvairių kultūrinių renginių organizavimo. 1970–1993 Vilniaus vyrų choro „Varpas“ dirigentas – chormeisteris, nuo 1997 meno vadovas ir dirigentas. Daug triūso įdėjo rengiant programas, skirtas koncertams Lietuvoje ir užsienyje, dainų šventėms, konkursams ir kitiems renginiams. „Varpo" vyrus parengė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1977 Vilniaus 4-osios vaikų muzikos mokyklos mokytojas, chorinio dainavimo skyriaus vedėjas, nuo 1981 direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams, o vėliau ugdymui.
Nuo 1977 ir chorinio dainavimo skyriaus jaunių choro vadovas. Chorą parengė Vilniaus miesto dainų šventėms, 1980, 1985 ir 1987 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms bei 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Per metus choras surengia iki 15 koncertų Vilniuje ir kitur, gieda bažnyčiose, dalyvauja įvairiuose renginiuose, 1994 koncertavo Vokietijoje. 1995 Vilniaus Šv. Jono bažnyčioje choras (solistės R. Maciūtė ir J. Leitaitė) bei Lietuvos kamerinis orkestras (dirigentas prof. S. Sondeckis) atliko G. Pergolesi „Stabat Mater“. Šis kūrinys buvo atliktas ir 1998 m. gegužės 17 d. Lietuvos muzikos akademijos koncertų salėje mokyklos 30-mečio jubiliejaus proga. 1997 tarptautiniame vaikų chorinės muzikos festivalyje „Klasikai vaikams" Vilniuje gavo prizą už geriausiai atliktą Credo iš J. Haydno Mišių B-dur. Lietuvos radijas ir plokštelių studija padarė choro įrašų.
P. Puošiūnas 1987 Vilniaus miesto moksleivių dainų šventės, 1992 Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo dainų šventės, 1996 Vilniaus miesto jaunimo menų šventės, 1997 Vilniaus miesto moksleivių festivalio „Vilniaus vieversėliai" ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas. Padarė įvairių aranžuočių chorams. 1987 apdovanotas Kultūros žymūno ženklu, 1995 dirigentui suteikta muzikos metodininko kvalifikacijos kategorija. Yra Lietuvos muzikų draugijos narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Sete Laguasas

Istorija

XVII–XVIII a. Sete Laguaso („septyni ežerai“) apylinkėse ėmė kurtis aukso, deimantų, brangakmenių ieškotojai. 1867 m. sudaryta Sete Laguaso savivaldybė.
KS Tomori Berat

Istorija

Klubo ištakos siekia 1923 m.
Barbelė

Istorija

1504 m. šaltiniuose pirmąsyk minimi Klein-Barbern ir Gross-Barber dvarai. 1567 m. pastatyta pirmoji bažnyčia (vėliau kelissyk atstatyta). Tarybiniais metais buvo „Barbelės“ kolūkio centrinė gyvenvietė.