google/wiki40b huggingface dataset:
Žvaranta

Pavadinimas

Upėvardis siejamas su šaknimis žvar-, žver-, kurių vediniai yra latv. zveruot, zviret („rusenti, žėrėti, mirgėti“), latv. zvērs („žėrintis, spindintis“) bei žvyruoti („mirgėti, ribėti“).
Žudiškės

Aplinkinės gyvenvietės

Eitminai – 1 kmČimbariškės – 1 km
Paraudondvariai – 3 kmGudeliai – 2 kmRiešė – 2 kmUžugriovis – 2 km
Juozas Magelinskas

Juozas Magelinskas (g. 1947 m. rugsėjo 21 d. Kaune) – lietuvių verslininkas, pramonininkas, vadybininkas.

Biografija

1968–1972 m. studijavo KPI. 1972–1991 m. dirbo įvairiose statybinėse organizacijose, nuo 1992 m. – UAB „Megrame“ prezidentas.
Dirck van Baburen

Dirkas van Babiurenas (Baburenas, ol. Dirck van Baburen, apie 1595 m. – 1624 m. vasario 21 d.) – olandų XVII a. baroko tapytojas, priskiriamas Utrechto karavadžistams. M. K. Čiurlionio muziejaus rinkiniuose yra jo paveikslas „Herakleitas ir Demokritas“ (Mykolo Žilinsko dailės galerija).

Biografija

Dirkas Jasperszonas van Babiurenas (tikras vardas – Teodoras) gimė apie 1595 m. Veik bei Diurstedės miestelyje netoli Utrechto. Apie 1599 m. jo tėvai persikraustė į Utrechtą, kur 1611 m. Van Babiurenas dokumentuotas dailininko ir architekto Paulus Moreelse dirbtuvėse. Tais pačiais metais įstojo į vietos dailininkų gildiją. Po to, 1612 m. dailininkas keliavo į Italiją. Paminėtas Parmoje, po to – Romoje. 1617 m. kartu su kitu olandu Davis de Haen dekoravo San Pietro in Montorio bažnyčios koplyčią Romoje, kur nutapė „Kristaus palaidojimą“ (tebėra bažnyčioje). Panašu, kad Romoje Dirkas van Babiurenas greitai susilaukė pripažinimo. Jam paveikslus užsakinėjo įtakingi mecenatai markizas Vicenzo Giustiniani ir kardinolas Scipione Borghese. Pastarajam Van Babiurenas nutapė vienus žymesnių savo paveikslų: „Kristus, plaunantis mokinių kojas“ ir „Kristaus suėmimas“.
Romoje Van Babiureno stilius buvo lemiamai paveiktas Karavadžo dailės. Būdingu darbu laikomas paveikslas „Dyglių vainiko uždėjimas“, sukurtas, spėjama, pagal neišlikusį Karavadžo darbą. Apie 1621 m. Van Babiurenas grįžo į Utrechtą ir, kartu su Gerrit van Honthorst ir Hendrick Terbrugghen, suformavo vietos karavadžistų mokyklą. 1622-23 m. Van Babiurenas dirbo bendrose dirbtuvėse su Hendrick Terbrugghen. Dailininkas mirė ankstyva mirtimi Utrechte 1624 m. vasario 21 d. Palaidotas Buurkerk bažnyčioje. Jo kūrybos didesniąją dalį sudaro religinės tematikos paveikslai.
Vondžu

Istorija

Vondžu seniau buvo Kangvono krašto sostine. Korėjos karo metu čia vyko nuožmūs mūšiai. 1955 m. Vondžu suteiktas miesto statusas.
Gabriel de Mortillet

Biografija

Nuo 1878 m. Antropologijos mokyklos profesorius. Dalyvavo 1848 m. revoliucijoje, 1849 m. ištremtas iš Prancūzijos, po 1864 m. amnestijos grįžo. 1885 m. išrinktas Nacionalinio susirinkimo deputatu.

Mokslinė veikla

Remdamasis paleontologine medžiaga pagal būdingiausius archeologijos paminklus pirmasis suskirstė paleolitą į Ašelio, Lateno, Šelio, Mustjė, Solutro, Orinjako, Madleno ir Robenhauzo kultūrų laikotarpius. Suskirstymas su tam tikrais papildymais naudojamas iki šiol. Jo iniciatyva nuo 1866 m. pradėti rengti tarptautiniai paleontologų kongresai. 1864 m. įsteigė ir iki 1872 m. redagavo žurnalą „Žmogaus pozityviosios ir filosofinės istorijos medžiaga“ (Matériaux pour l'histoire positive et philosophique de l'homme).
Smigliai

Aplinkinės gyvenvietės

Pasieniai – 1,5 kmBieliūnai – 1 kmSenieji Gudeliai – 3 kmUžlandžiai – 1 km
Čivitavekija

Istorija

Čivitavekijos vietoje anksčiau buvo etruskų gyvenvietė.
Uostą pastatė imperatorius Trajanas II a. pradžioje. Plinijus Jaunesnysis mini savo laiške Centum Cellae 107 m. Pavadinimo kilmė neaiški. Manoma, kad tai užuomina į šimtą imperatoriaus vilos salių.
Viduramžiais Centumcellae buvo Bizantijos tvirtovė ir 828 m. miestą užėmė saracėnai. Po to jis atiteko popiežiaus valstybei.
Popiežius Inocentas XII Čivitavekiją padarė laisvu uostu 1696 m. Dabartiniais laikais jis tapo svarbiausiu Romos uostu. Prancūzai jį užėmė 1849 m. Uostą su Roma sujungė geležinkelis 1859 m. balandžio 16 d. Čivitavekija prijungta prie Italijos karalystės 1870 m.
Per Antrąjį pasaulinį karą sąjungininkai subombardavo miestą, buvo civilių aukų.
Neopagonybė

Neopagonybė (arba Naujoji pagonybė) – terminas, kuriuo apibūdinama daug įvairių naujųjų religijų, ypač tos, kurios vienaip ar kitaip susijusios ar remiasi senosiomis religijomis, apibrėžiamomis kaip pagoniškos. Neopagoniškos tradicijos pasižymi didele įvairove. Kai kurių neopagonių tikėjimai yra šiuolaikinės kilmės, kiti stengiasi atkurti, rekonstruoti istorines pagonybės formas arba teigia, kad tradicija nenutrūko ir tęsiasi iki šių dienų.
Neopagonybė yra šių laikų fenomenas, išsivystęs iš XIX amžiaus romantinių judėjimų.

Terminologija

Žodis pagonis kilęs iš lotyniško paganus, reiškiančio „kaimietį“, „iš kaimo“. Plintant krikščionybei, miestai greičiau perėjo prie šios religijos, tačiau kaimo vietovėse senieji papročiai išsilaikė ilgiau. Todėl „paganus“ įgavo neigiamą reikšmę ir imtas vartoti apibūdinant politeistines religijas, kurių vis dar laikėsi neišsilavinę valstiečiai.
Terminą „neopagonis“ vartoja ir akademikai, ir patys šių religijų išpažinėjai. Žodis „pagonis“ vis dar taikomas „nereligingam“, „nuo tikrojo tikėjimo nukrypusiam“ žmogui įvardyti, tačiau kai kurios neopagonių grupės stengiasi suteikti jam neutralų atspalvį. Įvardijant šiuolaikines religines grupes „neopagoniškomis“, galima atskirti jas nuo istorinių, senųjų grupių. Tačiau šio termino vengia vadinamieji „rekonstrukcionistai“ – tie, kurie stengiasi atkurti ir atgaivinti senąsias istorines religijas. Jie dažniau vartoja žodžius „politeistai“, „gamtameldžiai“, „senojo tikėjimo atstovai“ ir įvairius specifinius tikėjimo išpažinėjus žyminčius terminus. Dalis rekonstrukcionistų nenori būti priskiriami prie neopagonių.

Istorija

Neopagonybės ištakos siekia renesansą, kai buvo iš naujo susidomėta graikų ir romėnų religijomis. XVIII a. pabaigoje prasidėjus romantiniams judėjimams, atgyja susidomėjimas literatūra senosiomis germanų kalbomis, o XIX a. – ir germanų religijomis bei vikingų kultūra (britų salose ir Skandinavijoje). Vokietijoje išaugo tautinis Völkisch judėjimas. Neopagonybės iškilimui įtakos turėjo ir romantikų susidomėjimas folklorine medžiaga bei okultizmu ir nacionalizmo bangos
Audiniškės

Geografija

Kaimas išsidėstęs miškingoje vietoje, į šiaurės rytus nuo valsčiaus centro Benkaimio. Pietuose iškilusios moreninės kalvos – Audiniškių kalnai – jų aukštis siekia 150–180 m v. j. l. Kalvų viduryje – 183,5 m aukštuma. Turistai dažniausiai kopia į prie plento dūnksančią plokščią kalvą, nuo kurios gerai matosi apylinkės panorama.
Vakaruose telkšo Jagočanų ežerėlis (lenk. jezioro Jagoczany) ir, kiek šiauriau, stovi Jagočanų (lenk. Jagoczany) kaimas. Tarpukariu ežerėlis buvo vadinamas Gleisgarbener See, o kaimas – Gleisgarben. Rytprūsių tyrinėtojas Adalbertas Becenbergeris vietovardžius, turinčius savo sudėtyje žodį garbis (liet. kalnas) priskyrė prūsiškiems, todėl ežerėlis ir kaimas priklauso jau prūsų (o nebe lietuvių genčių) gyvenamai teritorijai. Iš to išeina, kad tarp dabartinių Jagočanų ir Audiniškių senovėje ėjo lietuvių ir prūsų gentis skirianti riba. Rininės kilmės Jagočanų ežerėlio plotas yra 4,6 ha; gylis – iki 2 m. Iš jo išplaukia Jankos kanalas (lenk. Kanał Janki), už 6,2 km įtekantis į Geldapę.

Istorija

Kaimas kelis kartus keitė vardą. Ilgą laiką vadinosi Audiniškėmis (vok. Audinischken), o 1938 m. pervadintas į Hilpertswerder. 1951 m. įgavo dabartinį pavadinimą. Vietovardžio kilmė neaiški, bet priesaga –išk– byloja apie jo lietuviškumą.
Audiniškės įsikūrė XVI a. antrojoje pusėje. 1710 m. krašte kilo maro epidemija ir nuo jos mirė 41 kaimo gyventojas. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje kaimiečiai evakavosi į Vokietiją. Pokaryje valdžia akcijos metu vieną iš sodybų nugriovė, kad šias statybines medžiagas, kartu su kitomis iš Rytų ir Vakarų Prūsijų buvusių gyvenviečių, panaudotų Varšuvos atstatymui.
1895 m. kaime buvo 18 gyvenamųjų namų su 131 gyventoju. 1939 m. gyveno 84 kaimiečiai, o 1949 m. – tik keturi ūkiai buvo apgyvendinti – kiti stovėjo be priežiūros.
Mečys Chadaravičius

Mečys Chadaravičius (1902 m. balandžio 20 d. Krakėse – 1949 m. spalio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius.

Biografija

Žmona aktorė Ona Juodytė, sūnus Audris Mečislovas Chadaravičius. Per Pirmąjį pasaulinį karą su tėvais gyveno Rusijoje, 1921 m. grįžo į Lietuvą. 1930 m. baigęs Valstybės teatro vaidybos mokyklą (mokytojai Borisas Dauguvietis, Antanas Sutkus) vaidino šiame ir 1933–1934 m. Jaunųjų teatruose. Nuo 1940 m. Vilniaus dramos teatro aktorius. Sukūrė apie 80 vaidmenų.
Eero Heinäluoma

Biografija

1983–2003 m. Suomijos profesinių sąjungų Centrinės organizacijos (SAK) darbuotojas, 2000–2003 m. direktorius.
Nuo 1978 m. Suomijos socialdemokratų partijos narys, 2002–2003 m. partijos sekretorius, nuo 2005 m. partijos pirmininkas, pakeitęs šiose pareigose Pavą Liponeną.
Nuo 2003 m. Suomijos parlamento narys, nuo 2005 m. Suomijos finansų ministras. Nuo 2011 m. Suomijos parlamento pirmininkas.
DMT

DMT, dar žinomas kaip dimetiltriptaminas, yra natūraliai egzistuojanti stipriausia haliucinogeninė medžiaga pasaulyje, randama žmogaus kūne, taip pat ir daugelyje augalų. Šį haliucinogeną naudoja Pietų Amerikos šamanai religiniams tikslams. Pirmą kartą susintetintas 1931 metais. Savo struktūra ir poveikiu junginys artimas psilocibinui, priklausantis tai pačiai triptaminų klasei. Grynas DMT tai įvairių gelsvų atspalvių kristalai.
Kol kas nežinoma, kodėl kankorėžinė liauka gamina DMT. Teigiama, kad dimetiltriptaminas sukelia sapnus, išsiskiria prieš pat mirtį.

Poveikis

Priklausomai nuo to, kaip suvartojama, poveikis gali trukti nuo 5 minučių iki ilgiau nei 3 valandų. Rūkant poveikis prasideda mažiau nei po 45 sekundžių, ir maksimalūs efektai juntami praėjus minutei po rūkymo. Surūkius poveikis trunka nuo 5 iki 30 minučių, priklausomai nuo dozės. Liekamieji efektai gali trukti nuo 15 iki 60 minučių.
Marija Regina Buračienė

Biografija

1956-62 m. studijavo lietuvių literatūrą Vilniaus pedagoginiame universitete. Brolis – edukologijos ir psichologijos prof. Leonas Jovaiša.
1970-1975 m. Vilniaus universiteto (VU) Filosofijos fakulteto katedros referentė, aspirantė - tarp pirmųjų socialinės psichologijos tyrinėtojų Lietuvoje.
1975-1990 m. Sociologijos, filosofijos ir teisės instituto mokslinė bendradarbė.
Nuo 1998 m. „Pilių“ draugijos narė. Keliautoja.

Mokslinė veikla

Socializacijos procesų instituciniai aspektai, kolektyvų formavimosi tyrimai Sociologijos, filosofijos ir teisės institute. Kelių monografijų bendraautorė, pranešimai sąjunginėse ir respublikinėse mokslinėse konferencijose.
Jeronimas Ignatonis

Jeronimas Ignatonis (1902 m. kovo 13 d. Užraguvio k., Šimkaičių valsč., Raseinių apskr. – 1968 m. lapkričio 12 d. Čikagoje, JAV) – pedagogas ir chorvedys, rašytojas.

Biografija

1926 m. baigė Panevėžio mokytojų seminariją, 1927-1928 mokytojavo Raguvoje, 1930–1933 m. dainuoti mokėsi Kauno muzikos mokykloje, lituanistiką studijavo Vytauto Didžiojo universitete, suorganizavo ir trejus metus vadovavo universiteto studentų korporacijos Ramovės chorui. Surengė koncertų, dainavo Kauno radiofone. 1943 m. baigė Vilniaus universitetą.
Mokytojavo Liepojos lietuvių mokykloje Latvijoje, Raguvoje, Kaune, buvo Aklųjų instituto direktorius, dirbo Alytaus apskrities pradžios mokyklų inspektoriumi.
Nuo 1927 m. bendradarbiavo periodinėje spaudoje, parašė eilėraščių ir vaidinimų radijui. Ramovės korporacijos chorui parašė himną.
1944 m. pasitraukė Vokietiją, dalyvavo muzikinėje veikloje, buvo Miuncheno lietuvių gimnazijos inspektorius ir LB apygardos švietimo skyriaus vedėjas. 1949 m. emigravęs į JAV, apsigyveno Čikagoje. Čia suorganizavo lietuvių tremtinių vyrų chorą, talkino „Dainavos“ meno ansambliui, suredagavo ansamblio jubiliejinį leidinį (1955 m.).
Nuo 1954 m. dirbo „Draugo“ redakcijoje, parašė romanus „…Ir nevesk į pagundą“ (1958 m.), „Lūžiai“ (1963 m.), muzikinį veikalą „Vestuvės“ (pastatytas 1960 m.), pjesių ir feljetonų. Aktyviai reiškėsi lietuvių išeivių kultūros ir švietimo baruose. 1956–1959 m. buvo LB Čikagos apygardos valdybos narys švietimo reikalams, 1961–1964 m. – LB tarybos narys, 1964–1967 m. – Centro valdybos narys ir Švietimo tarybos pirmininkas. Rūpinosi lituanistinių mokyklų programų pertvarkymu, organizavo mokytojų konferencijas, priklausė Lietuvių rašytojų draugijai.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lažai

Aplinkinės gyvenvietės

Miegėnai – 4 km
Užupė – 2 km
Naujieji Lažai – 3,5 km
Pakruostė – 2 km
 Surviliškis – 5 km
Grietinėlė, šokoladas ir paprika

Turinys

Filmo centre – profesorius Bonifacis, vadovaujantis prabangiai klinikai, kurios pacientai sukelia aibę komiškų situacijų ir nesusipratimų...
Ibarakis (Ibarakis)

Istorija

1955 m. įkurtas Ibarakis sujungus du istorinius kaimelius (Kavanė ir Kaminojus). Vėliau prijungtas ir kaimyninis Išizakio kaimas.
Helena Stankiewicz

Biografija

Gimė 1904 m. liepos 7 d. Dūkšto dvare, tėvas žymaus poeto Tomo Zano vaikaitis taip pat Tomas Zanas (1876-1950), motina Teresa Daugėlaitė (1884-1945 m.). Iki Pirmojo pasaulinio karo su šeima gyveno Žemojoje Panemunėje stovėjusiame dvare. Prasidėjus karui, pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą. 1919 m. grįžo į Kauną, kur iki 1925 m. mokėsi Kauno Adomo Mickevičiaus lenkų gimnazijoje. Baigusi mokyklą išvyko studijuoti agrikultūros į Krokuvos universitetą. 1926 m. ištekėjo už Kazimiero Stankevičiaus (1894-1973) ir baigusi mokslus su vyru apsigyveno Beržininkuose. 1927 m. susilaukė dukters Marijos (1927-1940), 1931 m. Kristinos ir Juzefo (1936-2011). Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, visa šeima buvo priversta apsigyventi Vilniuje, kur H. Stankevič įsitraukė į Armijos Krajovos veiklą. 1945 m. jos vyras buvo ištremtas į Saratovą, o ji su vaikais persikėlė į Varšuvą, į kur 1949 m. iš tremties grįžo ir jos vyras. Po karo dirbo kavinėje ir vaistinėje.
XX a. devinto dešimtmečio pradžioje Londone buvo išleista jos atsiminimų knyga Pani na Berżenikach, kurioje pateikiami autorės ir jos brolio Tomasz Zan susirašinėjimai bei archyvinės nuotraukos. Ši knyga laikoma vienu geriausių pavyzdžių atspindinčių Vilniaus krašto lenkakalbių žmonių išgyvenimus patirtus per XX a. pokyčius. Knygoje pateikiami ir autorės susirašinėjimai su Česlovu Milošu. H. Stankevič taip pat rašė eilėraščius. Mirė 1996 m. balandžio 14 d. Varšuvoje, palaidota Povonzkų kapinėse.
Vytautas Andriuškevičius

Karjera

Profesionalią karjerą pradėjo FBK Kaunas komandoje. 2010 m. pasirašė kontraktą su Gdansko „Lechia“ ekipa, kuri žaidžia Lenkijos futbolo aukščiausioje lygoje. 2018 m. rugpjūčio pradžioje persikėlė į kitą MLS komandą – D.C. United, tačiau joje taip ir nesužaidė oficialių rungtynių, nes patyrė klubo traumą, dėl kurios praleido visą 2018 m. sezoną. 2019 m. kovo pradžioje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Marijampolės „Sūduvos“ klubu. per puismetį praleistą „Sūduvoje“ sužaidė penkerias rungtynes A lygoje. Dar kartą pasirodė LFF taurės turnyre ir pasižymėjo įvarčiu.
2019 m. liepos mėn. pranešta, kad žaidėjo kontraktą su FK Sūduva perpirko Kazachstano Konstanajaus „Tobol“ klubas.
Čoktavai

Naujojo pasaulio senovė

Beveik prieš 12 000 metų, vietiniai amerikiečiai arba paleoindėnai, atsidūrė pietinėje Šiaurės Amerikos dalyje. Pietryčiuose jie užsiėmė rankiojimu bei medžiokle. Medžiojo įvairius gyvūnus, taip pat megafauną, kuri Pleistocenui baigiantis pradėjo nykti. Gali būti, jog čoktavai išnykimui pasmerkė Tombigbio upės teritorijos mamutus, kurie ten gyveno apie 4-8 tūkst. metų. Pasirodžius žmonėms, mamutai maitinosi gana skurdžiai, nes tose vietose jau buvo beveik nebelikę jiems tinkamo maisto, taip pat keliavo nedideliais būriais, todėl sunkiai galėjo apsiginti nuo užpuolikų. Tai labai greitai kritiškai sumažino jų skaičių. Paleoindėnai medžioklėje po truputį specializavosi ir ėmė persekioti tokią Pleistoceno gyvūniją, kaip bizonai, mastodontai, šiauriniai elniai ir kt. Indėnai tapo organizuotesni, greičiau kėlėsi iš vienos vietos į kitą.

Postkolumbinė era

Čoktavų protėviai priklausė Misisipės upės slėnio kultūrai. Ją sudarė pyliminės statybos vietinių Amerikos gyventojų grupės, Misisipų kultūra gyvavo centrinėse, rytinėse ir pietryčių Jungtinių Valstijų žemėse nuo 800-ųjų iki 1200 m.e. metų. Kai ispanai surengė pirmuosius žygius į žemyno gilumą, politinių Misisipės kultūros centrų jau nebebuvo likę arba jie po truputį nyko. Tuo metu regione gyveno vidutinio dydžio vietinių grupės, vadovaujamos vadų, o tarp jų buvo įsiterpę visiškai nepriklausomi kaimeliai ir gentinės grupės. Ispanų keliautojai Misisipų kultūrą aptiko anksčiausiai, pradedant Chuanu Ponsu de Leonu, išsilaipinusiu Floridoje 1513-ųjų balandžio 2 d. ir baigiant Luko Vaskeso de Ajuljano ekspedicija į Pietų Karoliną 1526 metais.
Virgainių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos upelio slėnio terasos pakilumoje. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apie 65 m ilgio ir 35 m pločio. Laidojimo žymių ir memorialinių smulkiosios architektūros statinių neišlikę. Teritorija duobėta, dirvonuoja. Šiaurės, rytų ir pietų pusėje auga pavieniai krūmai ir menkaverčiai medžiai. Pietryčių pusėje ribojasi su pieva ir aukštumos šlaitu, iš kitų pusių apjuostos dirbamo lauko.
Teritorija – 0,18 ha.

Istorija

Kapinės veikė XVI–XVIII a. Vadinamos Senkapiais. Laidoti Virgainių dvarui priklausančių kaimų valstiečiai. Jas 1795 m. uždarius, XIX a. laidota atsitiktinai (nekrikštyti mirę kūdikiai, šiltinės epidemijų aukos, savižudžiai). Mirusiems atminti kapinėse XIX a. pastatytas medinis monumentalus kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra, kuris XX a. viduryje sunyko.
1937 m. kapinės buvo įrašytos į Valstybės archeologijos komisijos saugomų kultūros paveldo objektų sąrašą.
Birželio 25

Vardadieniai

Baniutė – Geismantas – Geismantė – Geistara – Geistaras – Geistautas – Geistautė – Geisvyda – Geisvydas – Geisvina – Geisvinas – Girvydas – Prosperas – Vilhelma – Vilhelmas – Vilhelmina – Vilius
Tiesinis pjūklas

Tiesinis pjūklas – rankinis elektrinis įrankis, skirtas pjauti įvairioms medžiagoms. Jame įstatomi pjūkleliai veikia švytuokliniais judesiais.

Pjūklo savybės

Tiesiniai pjūklai yra vieni universaliausių įrankių, nes skirtingų pjūklelių dėka jais galima pjauti praktiškai visas statyboje ir buityje naudojamas medžiagas: medieną, metalą, plastmasę ir kt. Šių įrankių akumuliatoriniai modeliai patogūs darbui lauke ar soduose genint medžių šakas.
Medžiaga pjaunama į ją įrėmus įrankį. Priekinės atraminės plokštės pagalba reguliuojamas pjovimo gylis. Ji leidžia pjauti iki pat krašto, be to, užtikrina pjūklelio matomumą. Reguliuojami judesių greičiai parenkami darbui su skirtingomis medžiagomis. Reguliuojamas greitis leidžia atsargiai pjauti trapias medžiagas arba pjauti dideliu greičiu. Pjūklelio eiga primena siaurapjūklio geležtės darbą. Pjūkleliai lengvai keičiami viena ranka, be įrankių, juos įstatant SDS sistemos mechanizmo dėka.
Priklausomai nuo įrankio modelio ir galingumo, pjovimo gylis medienoje siekia apie 250 mm, metale – 20 mm, aliuminyje – 30 mm, vamzdžiuose – 130 mm, pjūklelio eigos ilgis – 25 mm.
Vandeninė išnė

Morfologija

Dvimetis 30–120 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, storas, tuščiaviduris, dažniausiai išsikerojęs.
Lapai 2–3 kartus plunksniški. Pasinėrusių po vandeniu lapų lapeliai siūliški, o orinių – kiaušiniški, plunksniškai skiltėti; lapų skiltelės linijiškai lancetiškos arba lancetiškos. Skėčiai iš daugelio stipinų, išsidėstę ties lapais priešingoje stiebo pusėje. Skraistės nėra. Skraistelė daugialapė. Žiedynas – skėtis, o skėčius sudaro 8–15 stipinų. Žiedai balti. Taurelės danteliai gana ilgi, laibi, smailūs. Vainiklapių ir kuokelių po 5. Piestelė su 2 liemenėliais. Vaisiai pailgai elipsiški. Vaisiukų vidinė pusė iškila.
Žydi birželio – liepos mėn.

Augavietės

Auga stovinčiuose ir lėtai tekančiuose vandenyse, balose, pelkėse, grioviuose, dažniausiai dumblingose vietose, upeliuose, tvenkinių pakrantėse. Pievų, krantų ar pamiškių augalas. Tai apyretis augalas Lietuvoje. Paplitusi Europoje, Prieškaukazėje, Sibire, šiauriniuose Vidurinės Azijos rajonuose.

Cheminė sudėtis

Vaisiuose yra iki 2,5% eterinio aliejaus, kuris sudarytas iš 8% nuodingo β-felandreno, androlio, felandrolio aldehidų, alkoholių, be to, juose yra apie 20% aliejaus, iki 4% dervų (enantino), iki 3% vaškingų medžiagų, gutaperčios ir kt.

Panaudojimas

Naudojamas eterinio aliejaus gavyboje.
Miliškės

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė Ringuvos tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Egėliškės – 0,5 km
Skobiškės – 4,5 km
Auksučiai – 4,3 km
Dargaudžiai – 7 km
Maldeniai – 2,3 km
Voreliai – 1 km
Zastarčiai – 4,8 km 
KURŠĖNAI – 14 km
Augučiai – 6,5 km
 ŠIAULIAI – 24 km
Massiel

Massiel (María de los Ángeles Santamaría Espinosa, g. 1947 balandžio 2 d. Madride) – ispanų dainininkė. Didžiausias karjeros pasiekimas – 1968 metais, atstovaujant Ispanijai su daina „La, la, la“, laimėtas Eurovizijos dainų konkursas.
Ivanas Hornostajus

Dvarai

Įgijo eilę dvaro žemių Bresto ir Valkavisko pavietuose, nuo bajorų Kęsgailių gavo Ostrošicų Minsko paviete, gyvenimo pabaigoje − savo paskutinės žmonos, kunigaikštytės M. Zaslavskos paveldėjimą Oršos paviete.

Šeima

Santuokoje su kunigaikštyte Ana Voicechovna Solomiarecka (1550 m.) turėjo sūnus Gabrielių, Ivaną, Germogeną, Astafijų, dukteris Anastasiją, Aną, Alioną, Eugeniją, ir dar vieną dukterį, kurios vardas neišsisaugojo (kunigaikščio L. Palubinskio žmona).
Malajinis baublys

Išvaizda

Vidutinio dydžio paukštis. Kūno ilgis 49 cm, svoris 417–450 g. Pakaušis juodas. Pakaušyje juodas, siekiantis sprandą, kuodelis. Kūno viršus rausvai rudas, išmargintas smulkiomis dėmelėmis. Sparnai juodi, pereinantys į rausvai rudą spalvą. Pirmųjų plasnojamųjų plunksnų vėtyklių viršūnės baltos. Žiedelis aplink akis ir odos plotas tarp snapo ir akies yra žydrai žalias. Veisimosi metu odos plotas tarp snapo ir akių tampa žydru. Rainelė žaliai geltona. Snapas šiek tiek užlenktas į apačią. Antsnapis tamsiai rudas, o posnapis žalias. Veido šonai rausvai rudi. Smakras baltas, per vidurį eina juodas dryžis. Krūtinė gelsvai ruda. Kūno apačia tamsiai ruda, išmarginta juodomis dėmelėmis. Šonai ir pasturgalis išmarginti rudai ir baltai. Kojos ir pėdos gelsvai žalios.
Jauniklių kūno viršus pilkas ar rudas, išmargintas baltomis ir tamsiai gelsvomis dėmėmis. Kūno apačia yra balta, išmarginta rudai. Pakaušis juodas, išmargintas baltai.

Paplitimas

Paplitęs Azjos pietuose ir rytuose: Bangladeše, Brunėjuje, Kambodžoje, Kinijoje, Indonezijoje, Japonijoje, Laose, Malaizijoje, Mianmare], Nepale, Singapūre, Taivane, Tailande ir Vietname.

Biologija

Naktinis, baikštus paukštis. Išgąsdintas pakelia kuodelį. Dieną slepiasi nendrėse ar bambukų sąžalynuose. Aptinkamas tankiuose, drėgnuose subtropiniuose miškuose, šlapynėse, netoli vandens telkinių.
Maisto ieško naktį, pavieniai. Dažniausiai minta kirmėlėmis, varliagyviais, rečiau – žuvimi. Kartais – ropliais, moliuskais, krabais, vabzdžiais.
Veisimosi sezonas prasideda lietingojo sezono metu. Veisiasi 20 lizdų paukščių kolonijose, kartais veisiasi pavieniai. Lizdus krauna aukštuose medžiuose ar bambukuose, šalia vandens telkinių. Lizdą krauna iš šakelių, iškloja lapais ir žole. Lizdą krauna abu partneriai. Dėtyje 3 – 5 balti ar žalsvi kiaušiniai. Peri abu tėvai. Jaunikliais rūpinasi abu tėvai. 43 dienų jaunikliai yra apsiplunksnavę.
Balestier Khalsa FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1898 m. Žaidžia elito lygoje. 2013 m. iškovojo Lygos taurę. 2014 m. Iškovojo Singapūro futbolo taurę.

Sudėtis (2018)

Atnaujinta: 2018 m. lapkričio 27 d.