google/wiki40b huggingface dataset:
Melniko aktas

Melniko aktas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės ir Lenkijos karalystės susitarimas, sudarytas 1501 m. spalio 3 d. Petrkavo (į pietvakarius nuo Varšuvos) seime ir spalio 23 d. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro ir keliolikos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės Ponų Tarybos narių atskirai patvirtintas Palenkės Mielnike.

Sutartis

Skelbiama, kad Lenkijos karalystė ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštytė susijungia į vieną politinį vienetą (nedalomą kūną), turės bendrus pasitarimus (seimus), bendras valdovas turės ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio titulą. Per vainikavimą kartu būsią tvirtinamos abiejų valstybių bajorų teisės, visais atvejais jos teiks viena kitai pagalbą, abiejose valstybėse bus naudojami tokios pat vertės pinigai.
Akte nurodyta, kad Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės Ponų Tarybos nariai, kiti didikai, žymesni bajorai turį tą naują uniją patvirtinti priesaikomis ir raštais tiek kartų, kiek bus reikalinga. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras, tvirtindamas susitarimo nuostatus, pasižadėjo pasirūpinti, kad visi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės ponai juos priimtų ir savo antspaudais patvirtintų. Aktas iš esmės naikino Jogailaičių tėvonines teises į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštytę. Lietuvos Didžioji Kunigaikštytė norėjo Lenkijos paramos 1499 m. prasidėjusiame nesėkmingame kare su puolančia Maskvos didžiąja kunigaikštyste, o Lenkija siekė sau pajungti Lietuvos Didžiąją Kunigaikštytę.
1501 m. mirus Lenkijos karaliui Jonui Albrechtui, juo pagal Aktą spalio 4 d. tapo Aleksandras, bet Lenkijos karinė pagalba Lietuvos Didžiajai Kunigaikštytei buvo labai maža. Dėl Akto Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštytėje kilo įtakingų didikų (Radvilos, Goštautai, Mykolas Glinskis) opozicija. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės Seimas Lietuvos Brastoje 1505 m. atmetė Aktą kaip susitarimą, kuris siaurina šalies savarankiškumą ir kuriam Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės atstovai neturėję Seimo įgaliojimų. Aktyviausi Akto šalininkai Vilniaus vyskupas Albertas I Taboras, Trakų vaivada, žemės maršalka Jonas Zaberezinskis ir Žemaitijos seniūnas Stanislovas Kęsgaila buvo pašalinti iš Ponų Tarybos.
US Sassuolo Calcio

Stadionas

Namų rungtynes komanda žaidžia Alberto Braglia stadione, kuris yra Modenoje.
Raseinių rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Jonas Elzbergas.
Renown SC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1981 m.
Smaltiškiai (Širvėna)

Aplinkinės gyvenvietės

Karajimiškis – 1 km
Kauniai – 1 km
BIRŽAI – 2 km
Valantiškis – 1 km
Rimas Bičiūnas

Biografija

Motina Monika Bičiūnienė. 1972 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokėsi pas A. Gudaitį. Nuo 1971 m. vadovauja dailės studijai „Paletė“.

Kūryba

Nuo 1972 m. dalyvauja parodose Lietuvoje, nuo 1980 m. ir tarptautinėse parodose daugelyje Europos, Azijos, Afrikos, Šiaurės Amerikos šalių, surengė individualių parodų.
Nutapė švenčių, darbo, poilsio tematikos („Vestuvės“ 1975 m., „Kaimiškoji madona“ 1989 m., „Kaukių pavasaris“ 1999 m.), alegorinių (ciklai „Flora“, „Moteris ir paukštis“, abu 1980-1999 m.) kompozicijų, lyriškų peizažų („Vilniaus pušys“ 1978 m., „Nidos motyvai“ 1996-1997 m.), natiurmortų („Paletė ir gėlės“ 1995 m.), laisvai interpretuotų autoportretų, portretų (Stanislovas Riauba, 1972 m.).
Kūriniams būdinga ekspresyvi tapysena, figūrų deformacija, ryškių, kontrastingų spalvų deriniai, optimizmas.
Virginija Kelmelytė

Virginija Kelmelytė (g. 1963 m. lapkričio 17 d. Neringoje) – Lietuvos kino ir teatro aktorė.

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1985–1989 m. Kauno dramos teatro, 1989–1996 m. Lietuvos dramos teatro aktorė.
Unjakomas

Unjakomas (portug. Unhacomo, Unhocomo) – sala Atlanto vandenyne, Bižagošo salyno, priklausančio Bisau Gvinėjai, vakarinėje dalyje (nutolusi toliausiai vakarop). Yra į vakarus nuo Uno ir Unjakomozinjo.
Beveik visą salą dengia miškai ir mangrovės.
Teodoras Denhofas (Dorpato vaivada)

Biografija

Lenkų magnatų Denhofų giminės atstovas, „Vepris“ herbo savininkas. Pulkininko Oto Denhofo (apie 1554–1609) ir Uršulės fon Berg sūnus. Karūnos kariuomenės pulkininko ir Durbės seniūno Germano Denhofo (m. po 1567 m.), Livonijos Denhofų giminės, dariusios didelę įtaką ATR, pradininko, anūkas.
1651–1654 metais turėjo Dorpato vaivados pareigybę.
Algirdas Klimaitis (1910)

Algirdas Jonas Klimaitis (1910 m.  Kaune  – 1988 m. rugpjūčio 29 d., Hamburge, Vokietijoje)  – 1941 m. birželio sukilėlių būrio vadas,   Vilijampolės pogromo rengėjas. 
Holokausto Lietuvoje tyrinėtojai Christoph Dieckmann ir Saulius Sužiedėlis tvirtina, jog apie Algirdą Klimaitį išliko nedaug žinių.  Greičiausiai jisai buvo nepriklausomos Lietuvos karininkas kuris paskui dirbo dešiniųjų požiūrių žurnalistu.  Redagavo laikraštį Dešimt centų. Anot jo sesutės, Algirdas Klimaitis ketvirtajame dešimtmetyje tapo antikomunistu ir antisemitu. Vėliau buvo kalbama, kad jis tapo  voldemarininku.   Algirdas Martynas Budreckis jį apibūdino kaip jauną karštakošį neurotiką.  
1941 m. birželio 22 d., sekmadienį, nacių Vokietija užpuolė Sovietų Sąjungą. Algirdas Klimaitis vadovavo būriui sukilėlių, kovojusių su sovietais dėl Kauno.    Būrio skaičius nurodomas įvairiai, kaip 50, 300, 600 žmonių.        Juozas Ambrazevičius po karo rašė, "Neteisinga skirti Klimaičio grupę prie LAF, kuris organizavo sukilimą. Klimaitis tik ką buvo išėjęs iš bolševikų kalėjimo. Jis ir suorganizavo apie save daugelį tokių pat pirmom karo dienom."

Po karo

Po karo, Algirdas Klimaitis apsigyveno Hamburge, Vokietijoje, kur jisai buvo atrastas aštuntajame dešimtyje.  Hamburgo valstybės prokuratūra rengė bylą prieš jį, tačiau jisai mirė 1988 m. nepradėjus teismo.
Jo sūnus, taip pat Algirdas Klimaitis (Kliugeris), nepriklausomos Lietuvos apkaltintas ir įkalintas 1992 m. įtarus, kad jis dirba KGB agentu.     2007 m. Vilniaus apygardos teismas panaikino Liustracijos komisijos sprendimą, ir tvirtino, jog Algirdas Klimaitis nežinojo, kad bendradarbiauja su KGB agentais, ir tebuvo jų išnaudojamas, kaip žinių šaltinis.
Madagaskarinis kūdrinis garnys

Išvaizda

Smulkus garninis paukštis, kūno ilgis – 45 – 48 cm. Pakaušis tamsiai geltonas, išmargintas juodais dryžiais. Snapas žaliai pilkas, snapo galiukas juodas. Rainelė geltona. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių žalias. Galvos šonai ir gerklė tamsiai geltona, išmarginta siaurais, juosvai rudais dryžiais. Nugara ruda, išmarginta baltais arba tamsiai geltonais dryžiais. Pasturgalis ir uodega balti. Sparnai rudi, išmarginti tamsiai geltonais ar baltais dryžiais. Plasnojamosios plunksnos baltos. Kojos žaliai geltonos arba žaliai pilkai.
Veisimosi metu keičia savo apdarą. Kuodas tankus. Nugara, kaklas, kakta ir krūtinė balti, plunksnų danga tanki. Snapas žydras, snapo galiukas juodas. Rainelė geltona. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių žalias, Kojos rožinės, kojų pirštai žali.
Jauniklių plasnojamosios plunksnos ir uodega juosvai rudos. Rainelė žalia. Snapas oranžinis, galiukas tamsesnis.

Paplitimas

Paplitęs Rytų ir Centrinėje Afrikoje. Veisiasi Madagaskare ir Seišeliuose.

Biologija

Biotopas – nedidukai, žole apžėlę raistai, ežeriukai, tvenkiniai, upeliai, grioviai ir ryžių laukai. Visada šalia medžių ir krūmų.
Migrantas. Gegužės mėnesį traukia į Madagaskarą, grįžta spalio mėnesį. Kai kurie suaugę ir pirmų metų jaunikliai pasilieka Madagaskare.
Minta žuvimi, varlėmis, smulkiais ropliais (scinkais, gekonais) ir vabzdžiais (žiogais, vabalais). Grobio ieško pavieniai. Vengia atvirų vietų. Pajutęs pavojų slepiasi artimiausiuose medžiuose ar krūmuose.
Veisiasi 1000 porų kolonijose, dažnai, kartu su geltonaisias garniais. Lizdai yra medžiuose, krūmuose, aukščiau už geltonųjų garnių lizdus. Griozdiškas lizdas kraunamas iš šakų. Dėtyje 3 – 4 žalsvai balti kiaušiniai. Kiaušinius padeda 3 dienų bėgyje. Inkubacija trunka 20 dienų. Peri abu tėvai. Patinas peri nuo ryto iki vidurdienio. Jaunikliai maitinami atrytu maistu. 4 savaičių jaunikliai palieka lizdą.
Kartos trukmė 5 metai.
Tartu

Istorija

V a. minima Tarbatu gyvenvietė, 1030 m. rusai įkūrė tvirtovę, pavadinę ją Jurjevu (rus. Юрьев). XIII–XVI a. miestas priklausė Hanzai. 1582–1600 ir 1603–1625 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikai, 1600–1603 ir 1625–1704 m. Švedijai, 1704 m. miestą prie Rusijos prijungė caras Petras I. Švediškai ir vokiškai vadintas Dorpat, sutrumpinus viduramžių estišką pavadinimą Tarbatu. 1775 m. miestą smarkiai nusiaubė gaisras. Nuo XIX a. vidurio tapo estų tautinio judėjimo ir kultūros centru. 1869 m. Tartu surengta pirmoji Estijos dainų šventė. Nuo 1918 m. vasario iki gruodžio okupuotas kaizerinės Vokietijos. 1920 m. vasario 2 d. mieste pasirašyta Tartu taika tarp Estijos ir Rusijos. Tų pačių metų spalio 14 d. – taika tarp Suomijos ir Rusijos. Miestas smarkiai nusiaubtas Antrojo pasaulinio karo metu.
Sovietmečiu mieste veikė automobilių remonto gamykla (rus. Тартуский авторемонтный завод № 3), gaminusi autobusus ir furgonus. Dalis jų buvo atvežama ir į Lietuvą (daugiausia – TA-943 tipo furgonai duonai ir kitiems maisto produktams vežti, naudoti iki pat Nepriklausomybės atgavimo).

Universitetas

Tartu universitetą 1632 m. įkūrė Gustavas II Adolfas; universitetas perkeltas į Pernu 1699 m., uždarytas 1710 m. ir vėl atidarytas Tartu mieste 1802 m. Universitetas žymus observatorija, menų muziejumi, botanikos sodu, biblioteka. 1951 m. įkurta žemės ūkio mokykla.
Tartu universitete mokėsi Jonas Biliūnas, Antanas Merkys ir kiti žymūs lietuviai. 
2007 m. universiteto prorektore dirbo Birutė Klaas.
Sarisa

Sarisa (angl. sarissa ar sarisa, rus. сариса) – 3-7 m ilgio pika (duriamoji ietis), naudota Makedonijos falangų.
Sarisos svėrė virš 5 kg. Antgalis būdavo trumpas, lapo formos. Antrasis galas turėdavo bronzinį apkaustą, kuriuo ietį atremdavo į žemę, kad sulaikytų priešo kareivių spaudimą. Ilgomis ietimis ginkluoti sarisoforai buvo žymiai pranašesni už hoplitus ir kitus kareivius, ginkluotus trumpesniais ginklais. Kaip ginklas, sarisos buvo labai naudingos falangos rikiuotėje, tačiau praktiškai bevertės pavieniams kariams ir mažoms jų grupelėms ir labai nepatogios žygyje. Kad būtų patogiau gabenti, sarisas darydavo iš dviejų dalių, kurias prieš kautynes sujungdavo metaline mova.
Ankstesnės sarisos buvo apie 3 m ilgio, jas naudojo kaip svaidomus ir duriamuosius ginklus, Vėliau jas patobulino kaip falangos ginklus, jos buvo pailgintos ir tapo tik duriamaisiais ginklais.
Šventasis ibis

Išvaizda

Šventasis ibis yra mažesnis už baltąjį gandrą. Patinas ir patelė baltos spalvos, plasnojamųjų plunksnų galai juodi, su violetiniu atspalviu. Vidinės mažosios plasnojamosios plunksnos ilgos, jų galai išsidraikę, raityti. Nukarusios jos dengia net uodegą. Snapas ir kojos juodi. Rainelė tamsiai ruda su rausvu išoriniu žiedu. Nesubrendusių individų galvą ir kaklą dengia trumpos juodos ir baltos plunksnelės. Puošniosios plunksnos silpnai išsivysčiusios. Jaunikliai pilkšvai balti. Vidinės mažosios plasnojamosios plunksnos pailgėjusios, tačiau jų galai lygūs, neraityti. Galvą ir kaklą dengia balsvos plunksnelės. Galvos ir kaklo šonai tamsiai rudi, tačiau plunksnų pamatinė dalis balta. Snapas storas, trumpas, truputį lenktas, rausvas.

Paplitimas

Šventasis ibis paplitęs Afrikoje į pietus nuo Sacharos, pietų Arabijoje iki Persijos įlankos krantų, Tigro ir Eufrato upių aukštupyje, Madagaskare ir Aldabroje.
Į Lietuvą užskrenda pavieniai paukščiai migracijos laikotarpiu.

Biologija

Perėjimo laikotarpiu šventasis ibis aptinkamas upių, ežerų slėniuose, klajojančių ibių dažnai pastebima ryžių laukuose, vandens telkinių pakraščiuose. Aktyvus dieną, nakvoja medžiuose. Nebijo žmogaus, nes nuo seno yra globojamas. Maisto ieško vaikščiodamas ir savo ilgu lenktu snapu krapštydamas žemę. Dažnai laikosi grupėmis. Pabaidymas šventasis ibis dažnai tupia į medį.
Lizdus krauna medžiuose iš šakų, vidų iškloja sausomis žolėmis, plunksnomis. Dėtyje paprastai būna 3–4 kiaušiniai, perimi maždaug mėnesį. 6–7 savaičių jaunikliai jau moka skraidyti ir palieka lizdą.
Minta bestuburiais:: kirmėlėmis, vabzdžiais, vėžiagyviais ir jų lervomis, moliuskais, žuvytėmis, varliagyviais.
Domonis

Istorija

XV a. miestas buvo svarbus prekybos taškas tarp Azijos ir Afrikos. Iki XVIII a. jis buvo Anžuano sultonato sostinė.
Wang Han

Biografija

2009 m. pasaulio čempionate pelnė bronzą šuoliuose nuo 1 m tramplino. 2011 m. pelnė sidabrą 1 m tramplino šuoliuose pasaulio čempionate. 2015 m. pasaulio čempionato mišrių porų sinchroniniuose šuoliuose nuo 3 m tramplino čempionė. 2017 m. pasaulio čempionate laimėjo mišrių porų sinchroninius šuolius nuo 3 m tramplino. 2018 m. Azijos žaidynėse pelnė sidabrą moterų 3 m tramplino šuoliuose. 2019 m. pasaulio vandens sporto čempionate iškovojo auksą moterų 3 m tramplino sinchroniniuose šuoliuose ir sidabrą individualiuose šuoliuose nuo 3 m tramplino.
Spalio 25

Vardadieniai

Darija – Darijus – Inga – Ingeborga – Krizantas – Krizas – Švitrė – Švitrigaila – Vaigedė
Tarptautinė nevyriausybinė organizacija

Tarptautinė nevyriausybinė organizacija (angl. International nongovernmental organization, INGO) - asmenų ir (arba) organizacijų savanoriška asociacija, federacija pasaulinio ar regionalinio lygio (pvz., Raudonojo Kryžiaus Komitetą kaip draugiją įkūrė privatūs asmenys pagal nacionalinę (Šveicarijos) teisę; Socialistų Internacionalas (SI, angl. Socialist International) - tarptautinė socialinės demokratijos ir demokratinio socializmo partijų organizacija). Ir NVO, ir piliečiai laikomi tarptautinės teisės subjektais tiek, kiek tai pripažistama tarptautinėmis sutartimis (Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija, Europos socialinė chartija ir kt.). Tarptautinių nevyriausybinių organizacijų veiklą, statusą reguliuoja registravimo valstybės ir tarptautinė teisė (jos pošakis - tarptautinių organizacijų teisė).
Osinauka

Istorija

XX a. pr. buvo palivarkas Ramygalos valsčiuje.
TSRS topografiniuose žemėlapiuose dar žymėtas, įvardintas kaip Uosynė.
Lietuvos didysis raštininkas

Pareigybės istorija

Pareigybė įsteigta 1504 m. Lenkijoje buvo vienas Karūnos didysis raštininkas, o Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje – trys. Pareigas užimti galėjo tik katalikai dvasininkai. 1764 m. seimas įvedė po dvi didžiojo raštininko pareigybes ir Lenkijoje, ir Lietuvoje, bet jie vis tik turėjo būti dvasininkai. Tik nuo 1775 m., kai pareigybių skaičius buvo padvigubintas, vienas raštininkas turėjo būti pasaulietis, o trys dvasininkijos atstovai.

Įgaliojimai

Didysis raštininkas buvo tiesioginis karaliaus bendradarbis ir pirmasis padėjėjas. Rengdavo ir įteikdavo adresatui karaliaus vardu parengtus raštus, dokumentus, diplomus. Dažnai bendraudavo su užsienio šalių pasiuntiniais. Turėjo sprendžiamąjį balsą Asesorių teisme.
Mykolas Liubomirskis

Biografija

Kilo iš kunigaikščių Liubomirskių giminės Višnioveckių linijos. Kijevo vaivados Stanislovo Liubomirskio (1704–1793) ir Liudvikos Pociejūtės (m. 1786) jaunesnysis (ketvirtas) sūnus.
1779–1794 m. – 13-to pėstininkų pulko vadas. 1785 m. buvo paskirtas Ukrainos ir Podolės divizijos generolu-majoru. Po to gavo generolo-leitenanto laipsnį Voluinės ir Kijevo divizijose, po to Voluinės-Podolės divizijoje.
1784 m. kunigaikštis Mykolas Liubomirskis buvo išrinktas masonų ložės vietininku Mažojoje Lenkijoje.
Švento Stanislovo (1784) ir Baltojo erelio ordinų kavalierius (1790).
1792 m. generolas-leitenantas kunigaikštis Mykolas Liubomirskis dalyvavo ATR-Rusijos kare, kur vadovavo savo asmeniškai divizijai (4500 žm.). Dėl neryžtingumo ir konkurencijos tarp vadų Juozapo Antano Pniatovskio ir generolo-leitenanto Mykolo Liubomirskio Lenkijos armija patyrė pralaimėjimą rusų kariams netoli Zelencų ir Dubenkos. Po Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio kapituliacijos Mykolas Liubomirskis prisijungė prie Targovicos konfederacijos.
Vilijampolės žydų kapinės

Istorija

Kaune žydų ėmė gausėti XVII a. pabaigoje, tačiau iki XVIII a. vidurio jie buvo pavaldūs Gardino žydų bendruomenei. Ilgainiui, dėl prastėjančių miesto valdžios ir žydų santykių 1727 m. Kauno miesto asesorių teismas priėmė nuosprendį, pagal kurį žydai turėjo išsikraustyti iš miesto, todėl didelė dalis jų iš centro persikėlė į priemiestinį Vilijampolės (Slabados) miestelį. Čia jie statėsi kulto objektus, turėjo savo kapines.
Vienos iš Vilijampolės miestelio žydų kapinių buvo įsikūrusios prie pat Neries upės. XVIII a. pradžioje teisę laidoti mirusius šioje vietoje davė valdų savininkė dvarininkė Liudvika Radvilaitė (Ludwika Karolina Radziwiłł). Šiuo metu čia nėra išlikusių jokių buvusių kapinių ir netoliese stovėjusios sinagogos požymių. Kitos žydų kapinės Vilijampolėje lokalizuojamos tarp Kalnų ir Lopšelio gatvių.

Būklė

Kapinių teritorija prižiūrėta, aptverta metaline tvora su vartais nuo Kalnų gatvės pusės. Tarp kalno šlaite augančių medžių išlikę keli antkapiniai paminklai, betoninės tvoros fragmentas. 1963 m. kapinės buvo suartos ir nurodyta laidoti bendrose kapinėse. Šiuo metu pakalnėje antkapinių paminklų nėra. Stovi du atminimui skirti paminklai: vienas – lauko viduryje, su viršuje iškalta Dovydo žvaigžde ir užrašu lietuvių bei hebrajų kalbomis: „Senosios žydų kapinės. Tebūna šventas mirusiųjų atminimas“; kitas – laukymės pakraštyje su įrašu „Čia palaidoti Vilijampolės žydai, nužudyti 1941.06.25–26 d. fašistinių nacistų rankomis“.

Kapinėse palaidoti

Kapinėse atgulę net tik Vilijampolės žydai, bet čia yra palaidota ir žmonių, sunaikintų IX forte bei kitur.
Lujėnai II

Aplinkinės gyvenvietės

Nemunėlio Radviliškis – 16 km
Nemunėlis (Biržai) – 0,9 km
Tamošiūnai II – 4,2 km
BIRŽAI – 19 km
Briedžiai (Biržai) – 1,5 km
Smaltiškiai (Biržai) – 1 km
Ana Leopoldovna

Biografija

Maklenburgo-Šverino hercogo Karolio Leopoldo ir Jekaterinos Ivanovnos, Petro V dukters, duktė. 1739 m. ištekėjo už Braunšveigo- Beverno-Liunenburgo princo A. Ulricho, kuris nuo 1733 m. tarnavo Rusijos kariuomenėje. 1740 m. Gimęs Anos Leopoldovnos sūnus buvo paskelbtas imperatoriumi, o regentu tapo E. Bironas. Bironas buvo areštuotas, praėjus 3 savaitėms po Anos Ivanovnos mirties, ir Ana Leopoldovna tapo valdytoja. Valdė neilgai. Valdžia faktiškai priklausė Ministrų Kabinetui. 1741 m. gvardija ivykdė rūmų perversmą Jelizavetos Petrovnos, Petro I dukters, naudai. Visą likusį gyvenimą Ana Leopoldovna praleido kalėjime ir numirė Cholmogoruose.
Veltiniai

Veltiniai, dar veltinukai (rus. Валенки) – iš vilnų velti žieminiai auliniai batai, tradicinis Eurazijos tautų veltinis apavas, skirtas vaikščioti sausu sniegu.
Veltiniai gali būti pagaminami su prisiūtais odiniais ar guminiais padais (taip pat gumavimo būdu), kurie mažina batų dilimą. Vietovėse, kur būna atšiaurios žiemos, batų padai papildomai apsiuvami sudėvėtų veltinių aulų atraižomis. Tam tikromis sąlygomis, esant šlapiam keliui, lyjant, priimta juos avėti su užmaunamais kaliošais. Atsparūs šlapdribai ir sniegui, nes vilnos sudėtyje yra natūralių lanolino riebalų, kurie neleidžia drėgmei skverbtis į vidų. Anksčiau veltiniai buvo juodos, rudos, pilkos arba baltos spalvos, o šiuo metu pagaminami įvairių kitų spalvų, dekoruoti batai.

Gamyba

Mechaniškai veikiamas vilnos pluoštas turi savybę persipinti ir sutankėti. Vilnos plaukeliai yra elastingi ir turi žvynelius, kurie vėlimo metu tarsi užsirakina. Vėlimo metu vilnos tūrinė apimtis žymiai sumažėja.
Pramoninėmis mašinomis velta vilna yra stora, todėl užtikrina šilumos cirkuliaciją veltinukų viduje. Be to, tokiu būdu nuvelti veltiniai batai nesudyla, yra ilgaamžiai, skirtingai nuo rankomis veltų veltinių. Žmogaus rankos fiziškai negali taip tankiai suvelti vilnos, kaip specialios mašinos.
Gamybos procese neišvengiama rankų darbo. Veltiniai, kaip ir prieš daug metų ne siuvami ir ne presuojami, o gaunami pagal tam tikrą technologiją apdirbant avies vilną. Veltinių vėlimui naudojamos žiemos ir vasaros laikotarpio avių kirpimo vilna. Vasarinė vilna lengvenė, turinti mažai pūkų, o žiemos kirpimo vilna turi ilgus plaukelius ir daug pūkelių. Iš abiejų vilnų mišinio pagaminami reikiamos kokybės batai. Tokia vilna gerai veliasi ir turi geras šilumą sulaikančias savybes. Veltinių vėlimas vyksta ant tam tikrų formų.
Tobulėjant šiuolaikinėms vilnos perdirbimo technologijoms, natūralią vilną veltinių batų gamyboje gali pakeisti dirbtinės neaustinės medžiagos, pvz. filcas.

Istorija

Į Rusios žemes veltiniai pateko Aukso Ordos laikais iš tiurkų ir mongolų genčių. Rusijoje veltiniai plačiai paplito tik XIX a. pirmoje pusėje, kai juos pradėjo gaminti pramoniniu būdu. Iki tol rankų gamybos veltiniai batai buvo prieinami tik pasiturintiems žmonėms.
José Sócrates

Biografija

Nuo 1981 m. Portugalijos socialistų partijos (PS) narys. Nuo 1987 m. Portugalijos parlamento narys, 1995 m. aplinkos valstybės sekretorius, 1997 m. jaunimo ir sporto ministras, 1999–2002 m. aplinkos ministras Antonio Gutiereso vyriausybėje.
2004 m. rugsėjo 24 d. 80 % balsų išrinktas PS generaliniu sekretoriumi, jam vadovaujant partija 2005 m. gavo 45 % balsų ir 121 vietą parlamento rinkimuose. Nuo 2005 m. kovo 12 d. Portugalijos ministras pirmininkas.
Testament

Ankstyvoji karjera (1983–1992)

„The Legacy“ buvo brutalus įėjimas į 1987 metus, kurie jiems davė pranašumą thrash metalo scenoje. Po šio albumo sekė „Live At Eindhoven“ įrašytas „Holland’s Dynamo“ festivalyje, „The New Order“ įrašytas 1988 metais. Kitas sėkmingas albumas buvo „Practice What You Preach“ įrašytas 1989 metais, po to sekė „Souls Of Black“ įrašytas 1990 metais, kuris sutapo su Europos „Clash Of The Titans“ turu kartu su Slayer, Megadeth ir Suicidal Tendencies.

1992–1996

Po „The Ritual“ įrašyto 1992 metais grupė neteko Alex Skolnick. Kaip priežastis pažymima, kad Alex’as prarado susidomėjimą metalu ir todėl pasirinko kur kas lengvesnę muziką – džiazą. Clemente (būgnai) taip pat paliko grupę. „Return To Apocalyptic City“ įrašomas 1993 metais, tais pačiais metais į grupę priimamas Glen Alvelais (gitara, buvęs „Forbidden“ narys), o į Clemente vieta ateina Paul Bostaph (buvęs „Forbidden“, „Slayer“ narys). James Murphy (buvęs „Death“, „Obituary“, „Disincarnate“, „Cancer“ narys) užima Glen Alvelais vietą 1994 metais. Būgniniko vietą užima John Tempesta (buvęs „Exodus“ narys). Tačiau jis ilgai neužsibūna ir yra pakeičiamas John Dette (buvęs Evil Dead narys). „Live At The Fillmore“ buvo išleistas 1995 metais. 1996 Dette palieka grupę tam, kad galėtų prisijungti prie Slayer. „The Best Of Testament“ rinkinys išleidžiamas 1996 metais.

1997 – dabar

„Demonic“ buvo įrašytas “Testament’s Driftwood” studijoje ir išleistas 1997 metais. James Murphy ir Greg Christian paliko grupę, vietoje jų buvo priimti Glen Alvelais ir Derrick Ramirez (bass). „Signs Of Chaos“ išleistas 1997 metais. Dave Lombardo (buvęs „Slayer“, „Grip, Inc.“ narys) buvo oficialiai priimtas į grupę. James Murphy buvo vėl išmestas iš „Testament“ ir tada grupė pasipildė bosistu DiGiorgio (buvęs „Death“, „Control Denied“, „Sadus“ narys). „The Gathering“ albumas pasirodė 1999 metais. James Murphy netikėtai palieka Testament’us. Steve Smyth (buvęs „Vicious Rumors“ narys) pakviečiamas į gretas kaip laikinas gitaristas, tačiau vėliau jam buvo suteiktas šansas pasilikti grupėje visam laikui. Lombardo palieka grupę. Tai įvyksta dėl jo nesutvarkyto tvarkaraščio bei suderinamumo su kitais projektais.
2000 metais į grupę ateina Jon Allen (būgnai, buvęs „Sadus“ narys).
Po sėkmingo „Riding The Snake“ pasaulinio turo, vokalistui Chuck Billy buvo diagnozuota sunki liga. Billy pasiūlė grupei perrašyti „First Strike Still Deadly“ kartu su Alex Skolnick ir John Tempesta.
Billy pasveiko. Užimtas koncertų tvarkaraštis Europoje ir JAV prasidėjo 2002 gale. 2004 metais grupę palieka Steve Smyth, o „Metal Mike“ palaipsniui prisijungė prie grupės.