google/wiki40b huggingface dataset:
Polifonija (choras)

Valstybinis kamerinis choras „Polifonija“ – Lietuvos valstybinis choras Šiauliuose.

Istorija

Kolektyvas įkurtas 1974 m. gruodžio 31 d. Tai buvo pirmasis tuometinio senosios muzikos ansamblio koncertas, kuris išaugo į kasmet rengiamus naujametinius koncertus. Sigito Vaičiulionio įkurtas senosios muzikos ansamblis vienintelis Lietuvoje tada dainavo Renesanso ir Baroko epochų kompozitorių kūrinius. 1979 m. choras pavadintas „Polifonija“. 1986 m. „Polifonija“ tapo Lietuvos valstybinės filharmonijos Šiaulių valstybiniu kameriniu mišriuoju choru. 1998 m. „Polifonija“ atsiskyrė nuo Šiaulių filharmonijos ir tapo atskira koncertine organizacija. 2004 m. Kolektyvas šventė savo trisdešimties metų jubiliejų. Kolektyvą palikus ilgamečiams jo vadovams Danutei ir Sigitui Vaičiulioniams, „Polifonijai“ vadovavo Gediminas Ramanauskas. 2011 m. Choro vadovo pareigas užėmė Tomas Ambrozaitis. 2015 m. Tomas Ambrozaitis tapo choro meno vadovu ir vyriausiuoju dirigentu. Nuo 2015 metų laikinai vadovo pareigas užėmė Aurelija Čižauskaitė-Butkaliuk. 2016 m. Meno vadovo ir dirigento pareigas užėmė Egidijus Kaveckas. Įstaigos vadove tapo Nijolė Saimininkienė.
Platus choro repertuaras apima kūrinius nuo Renesanso iki šiuolaikinės muzikos. Choras yra koncertavęs su Lietuvos nacionaliniu ir valstybiniu simfoniniais orkestrais, Lietuvos kameriniu ir Šv. Kristoforo orkestrais, Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro ir kameriniu orkestrais, „Vilnius Sinfonietta“, Lietuvos kariuomenės orkestru, valstybiniu pučiamųjų instrumentų orkestru „Trimitas“, Baltarusijos valstybiniu kameriniu, Lvovo filharmonijos (Ukraina), Sankt Peterburgo valstybiniu simfoniniu (Rusija) orkestrais, o taip pat su tokiais ansambliais kaip „Musica humana“, „Senosios muzikos akademija“ (Rusija) ir kitais garsiais muzikos kolektyvais.
Gambelos regionas

Administracinis skirstymas

Gambelos regionas padalintas į 4 administracines zonas ir vieną specialią voredą. Regione yra 8 voredos.
Arthur Honegger

Biografija

Oskaras – Artūras Honegeris (pirmas vardas niekuomet nebuvo naudojamas) gimė „Le Havre“, Prancūzijoje. Paryžiuje jis intensyviai studijavo harmoniją ir violončelę. Taip pat trumpą laiką jis studijavo ir Ciuriche. Tuomet jis mokėsi su tokiais kompozitoriais kaip Čarlis Vidoras, ir Vincentas Indi. Mokslus iki 1910, po to parašė baletą „Le dit jeux du fonde“, kuris vertinamas kaip pirmas apgalvotas jo darbas. 1926 m. jis vedė Adrę Vauraborgę, pianistę ir gerą draugę, studentę iš Paryžiaus konservatorijos. Jie susilaukė dukters vardu Paskalė, gimusios 1932 m. Honegeris taipgi turėjo ir sūnų, kurio vardas buvo Džinas-Caudas (1926–2003 m.). Jo susilaukė su dainininke Klera Kroiza.
Tarp Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų Honegerio kūryba buvo pasiekusi apogėjų. Jis kūrė muzika su „Abeli Grance" 1927 metais, filmui „Napoleonas“. Jis sukūrė nuostabų baletą ir tris operas bei kitų darbų. Viena iš operų „Jeanee d`Arc au Buder“ (1935 m.) buvo vienas iš paskutinių jo darbų. Jo viena opera parašyta savarankiškai, tačiau kitas dvi kūrė kartu su Jacques Ebert Lagoon (1937 m.). Per tuos metus jis taip pat parašė “Danse de la Chèvre” (1921 m.), pjesę su pilnu repertuaru ir ją dedikavo „Rene Le Roy“, vienas sukūrė kompoziciją fleitai, kurios skambesys buvo jaunatviškas, bet panašus į Honegerio visų darbų stilių.
Honegeris visuomet prisimindavo Šveicariją,savo tikrąją tėvynę, bet po išvežimo per karą po nacių okupacijos jis persikėlė į Paryžių. Jis prisijungė prie Prancūzų pasipriešinimo naciams ir taip galėjo kurti be didesnių trukdžių. Bet kokiu atveju, kompozitorius buvo labai sukrėstas karo įvykių. Artūras Honegeris mirė namuose nuo infarkto 1955 metais spalio 27 d. ir buvo palaidotas „Cimetiere Saint-Vincent“ Montenogro kvartale Paryžiuje.
Grėjaus ledynas

Grėjaus ledynas (isp. Glaciar Grey) – ledynas Čilėje, Patagonijos Anduose (Painės Kordiljeroje), vakarinėje Tores del Painės nacionalinio parko dalyje; vienas iš Pietų Patagonijos ledo kepurės ledynų. Leidžiasi į Grėjaus ežerą. Ilgis 28 km, plotis 6 km, plotas 270 km². Sudaro dvi susiliejančios ledyno šakos. Dėl klimato atšilimo ledynas sparčiai tirpsta.
Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia

Istorija

1609 m. ant Kazokiškių kalvelės dvarininkas Stanislovas Beinartas pastatydino bažnyčią ir ją perdavė dominikonams. Į ją 1680 m. atvežta Marijos Nugalėtojos paveikslo kopija (žmonių nuo 1700 m. laikoma stebuklinga; originalas Neapolyje). Kazokiškės 1649–1864 m. priklausė Paparčių dominikonų vienuolynui. Nuo 1700 m. Kazokiškėse nuolat gyveno kunigas. Kazokiškės buvo Paparčių parapijos, po 1864 m. – Žaslių parapijos filija.
1782–1790 m. bažnyčia rekonstruota. Manoma, kad rekonstrukcijos projekto autorius yra Augustinas Kosakauskas, o barokinė fasado dalis likusi iš senosios bažnyčios. 1905 m. kunigas Jonas Bobkevičius prisaikdino bažnyčios lankytojus kalbėti tik lenkiškai. Jis lietuvių šeimų vaikus rašydavo į juodąją knygą.
1948 m. klebonas Juozapas Čaplikas suimtas ir nuteistas 10 m. kalėti.

Architektūra

Bažnyčia vėlyvojo baroko ir ankstyvojo klasicizmo stiliaus, stačiakampio plano, bebokštė, vienanavė. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šalia vartų – tinkuoto mūro varpinė. Šventoriuje yra senos kapinės.
Bažnyčios viduje – paveikslai „Švč. Dievo Motina su Kūdikiu“ (XVII a., gerbiamas dėl tikinčiųjų patiriamų malonių), „Šv. Kazimieras“, bažnyčios fundatoriaus S. Beinarto portretas (abu XVIII a.) ir kiti, taip pat skulptūra „Nukryžiuotasis“ (XIX a.), geležinis ornamentuotas kryžius (XIX a.), kryželis (1799 m.)
Kulikovo mūšis

Priešistorė

Tai buvo antrasis mongolų pralaimėjimas po mūšio prie Vošos (Okos) 1378 m. rugpjūčio 11 d. Abiejuose mūšiuose Dimitrijui pavyko primesti totoriams nepalankias mūšio lauko sąlygas. Totorių raiteliams reikėjo daug vietos, kad galėtų atakuoti iš flangų, o rusai kovojo gerai apsaugotose gynybinėse pozicijose. Vošos mūšyje rusų pozicijas saugojo upė ir kalva, kuri trukdė mongolų kariuomenei. Rusų kontrpuolimas nustūmė totorius į upę.

Mūšio eiga

Kulikovo mūšyje situacija susiklostė panašiai. Mamajus apie tai, kad Maskvos kariuomenė yra netoliese sužinojo pavėluotai, dėl to priešininkai vėl jam primetė nepalankias mūšiui sąlygas. Rusų ir Tochtamyšo totorių flangus iš dešinės saugojo pelkės, o iš kairės miškai ir upelis (Smolka). Dėl to Mamajaus kariai buvo priversti su savo kavalerija pulti tiesiai rusų pozicijas ir patyrė daug nuostolių. Donskojus buvo teisingai paskirstęs rezervus – jie buvo kairiajame flange, kurį Krymo emyro totoriams pavyko pralaužti. Vis dėlto pergalę nulėmė būtent veržlus Tochtamyšo vadovaujamų totorių puolimas prieš Krymo emyro kariuomenę. Mamajaus kariuomenė patyrė triuškinamą pralaimėjimą. Pažymėtina, kad priešininkų kariuomenės buvo ginkluotos bei atrodė beveik vienodai, nes Maskvos kunigaikščiai įvairiu laiku laikė save arba Aukso ordos vasalais, arba vienais iš jos valdovų ir pilnai kopijavo tiek totorių kovos taktiką, tiek kariuomenės ginkluotę. Pilnai tikėtina, kad vieninteliai pėstininkai kovos lauke buvo emyro Mamajaus pasamdyti genujiečiai.

Carinės Rusijos versijos kritika

Dabartinis Kulikovo mūšio aprašymas atsirado tik XVIII amžiuje Murzos Karamzino vadovaujamai istorijos komisijai „atsitiktinai“ atradus tinkamus metraščius ir vėliau lygiai taip pat „atsitiktinai“ tuos metraščius praradus.
Kai kurių istorikų (ypač Baltarusijos ir Ukrainos) nuomone, Kulikovo mūšio eigos aprašymas yra Murzos Karamzino interpretacijos. 
Neginčytina tik tai, kad tinkamai pasirinkęs pusę pilietiniame Aukso ordą siaubusiame kare, Dmitrijus Donskojus buvo apdovanotas. Po dvejų metų sukilusių Maskvos miestiečių išvarytas iš miesto jis sulaukė paramos iš Aukso ordoje jau įsitvirtinusio chano Tochtamyšo, kurio kariai užėmė Maskvą ir gražino Dmitrijui Donskojui kunigaikščio sostą.
Maria Rohm

Biografija

Marija gimė Austrijos sostinėje Vienoje, praėjus keletui mėnesių po Antrojo pasaulinio karo pabaigos. Sulaukusi 3, ji pradėjo lankyti darželį, kuriame susidūrė su bendravimo sunkumais: „- Greičiausiai todėl, kad mato tėvai buvo vyresni nei kitų vaikų, sunkiai rasdavau bendrą kalbą su bendraamžiais. Buvau nusiųsta pas psichoterapeutą ir šis rekomendavo pradėti lankyti vaidybos užsiėmimus, kuriuose galėčiau susipažinti su kitais vaikais, pakeisti žaidimų bei mokymosi aplinką.“
Puiki atmintis netruko išskirti Mariją iš kitų vaikų. Jau po metų ji pradėjo vaidinti tuo metu populiariame Burghtheatre. Pradėjusi nuo vaikiškų vaidmenų, vėliau ji sėkmingai perėjo prie suaugusiųjų ir vaidino teatro scenose iki 18 metų. Per tą laikotarpį Marija sukūrė vaidmenis spektakliuose pagal Šekspyro ir Levo Tolstojaus kūrinius, be to, teatre jai teko dirbti su tokiais žinomais aktoriais kaip Attila Hörbiger, Paula Wessely, Curd Jürgens, Annemarie Düringer, Heinrich Schweiger, Judith Holzmeister.
Būdama 16, Marija kino filmo atrankoje susipažino su prodiuseriu Harry Alan Towersu. 
Kine ji debiutavo 1964 m., juostoje „Teufel im Fleisch“ suvaidinusi prostitutę. Tais pačiais metais ji ištekėjo už Towerso ir ėmė nuolat vaidinti filmuose, prie kurių kūrimo jis prisidėjo: „Mozambique“, „Twenty – Four Hours to Kill“ ir kiti. 1966 m. filme „Our Man in Marrakesh“ ji buvo aktorės Senta Berger dublerė.
1968 m. ji pirmą kartą nusifilmavo ispanų režisieriaus Jesus Franco juostoje („The Blood of Fu Manchu“) ir iki 1970 m. jiedu bendradarbiavo dar keliuose filmuose.
Paskutinis filmas, kuriame vaidino Marija, buvo 1976 m. pasirodžiusi drama „Annie“. Viso aktorė nusifilmavo 26 juostose, daugiausia veiksmo, kriminaliniuose ar siaubo filmuose, taip pat ir keliose erotinėse juostose („Judžina“, „Venera su kailiniais“). Beveik visi filmai, kuriuose ji vaidino, turi daug smurto, prievartos bei erotikos scenų ir priskiriami „Exploitation films“ stiliui, o jos partneriais ekrane buvo tokie žinomi aktoriai kaip Christopher Lee, Klaus Kinski, Helmut Berger, Oliver Reed ir kiti.
Pasitraukusi iš ekranų, Marija tapo prodiusere ir šioje srityje sėkmingai dirbo kartu su savo vyru.
Ji mirė 2018 m. Toronte, sulaukusi 72 metų.

Šeima

1964 m. vasario 28 d. Marija ištekėjo 25 metais vyresnio už filmų prodiuserio Harry Alan Towerso ir kartu pragyveno iki jo mirties 2009 m. liepos 31 d. Pora vaikų neturėjo.
Jažvini Piedkai

Istorija

XIX a. pabaigoje kaime buvo 4 namai ir 29 gyventojai. Kaimas priklausė Dmochi Glinkų valsčiui. 1921 m. kaime buvo 4 namai ir 33 gyventojai, iš kurių 14 vyrai ir 19 moterys.
Aldona Danguolė Adomaitytė

Aldona Danguolė Adomaitytė (g. 1948 m. birželio 28 d. Pamargiuose, Igliškėlių valsčius) – Lietuvos teatro aktorė, pedagogė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija

1969 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1972–1975 m. Valstybinio teatro meno instituto Maskvoje aspirantė. 1986 m. menotyros kandidatė.
1969–1972 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. Nuo 1975 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, nuo 1978 m. dar ir Vilniaus baleto mokyklos (iki 1986 m. M. K. Čiurlionio menų mokyklos choreografijos skyrius). Nuo 1976 m. sceninio judesio ir fechtuotės konsultantė Lietuvos teatruose. Vadovėlių, metodinių priemonių autorė.
Šarūnas Vasiliauskas (1989)

Karjera

Ilgą laiką rungtyniavo "Žalgirio" dublerių komandoje, taip pat trumpai yra atstovavęs ir pagrindinei "Žalgirio" ekipai. 2010-2011 m. sezoną gynė "Kauno" garbę. 2010 m. rugpjūčio 25 d. buvo paskolintas Kauno "Kauno" klubui. Nuo 2011 m. rudens atstovavo Panevėžio "Lietkabelio" klubui. Savo laiku krepšinio ekspertai jį lygino su Šarūnu Jasikevičiumi, Vasiliauskui piešta itin šviesi ateitis. Jis ir Žygimantas Janavičius laikyti jaunosios krepšininku kartos svarbiausiais įžaidėjais. Vis dėlto viltims nebuvo lemta išsipildyti - abu žaidėjai šildė "Žalgirio" atsarginių suolelį. 
2013 m. rugpjūčio pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Sopoto "Trefl" klubu. 2016 m. rugpjūčio 8 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Ispanijos Badalonos „Joventut“ klubu.
2014 m. Pakviestas Jono Kazlausko į Lietuvos rinktinę ir stabiliai pasirodęs pasirengimo cikle, žaidėjas buvo priimtas į Lietuvos vyrų krepšinio rinktinę.
WebDAV

WebDAV (angl. Web-based Distributed Authoring and Versioning) – protokolas, sukurtas HTTP protokolo pagrindu, pridėjus tam tikrus patobulinimus, skirtus grupei vartotojų atlikti veiksmus su bylomis, esančiomis nutolusioje sistemoje (serveryje), tuo pačiu sukuriant įspūdį, tartum jie būtų sistemoje, su kuria tuo metu dirba vartotojas.
Plunksninis raukšliagrybis

Biologija ir ekologija

Saprotrofas, sukeliantis baltąjį medienos puvinį. Vaisiakūniai vienmečiai, išauga vėlyvą rudenį, kartais – pavasarį. Auga ant stambių, vidutinio suirimo stadijos eglių virtuolių senuose eglynuose, kuriuose daug negyvos medienos. Vaisiakūniai dažniausiai išauga virtuolio šoninėje dalyje, ant žievės.

Paplitimas

Šiaurės spygliuočių miškuose iki rytinės Šiaurės Amerikos dalies. Europos žemyninėje dalyje paplitusi borealiniuose eglynuose, centrinėje Europoje – kalnuose.
Lietuvoje aptinkama pietinėje, rytinėje ir pietvakarinėje dalyse. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Šaltiniai

Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 707. ISBN 978-9955-692-71-3
Chorų karai (2 sezonas)

Struktūra

Kiekvienoje laidoje (išskyrus finalą) chorus dešimtbalėje sistemoje vertina profesionalų komisija, sudaryta iš keturių narių. Jos balsai sumuojami su žiūrovų balsais. Kas dvi savaites, nuo 9-osios laidos – kas savaitę „Chorų karus“ palieka mažiausiai žiūrovų ir komisijos palaikymo sulaukęs choras. Pusfinalyje lieka trys chorai, finale – du.
Varnikų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, 170 m į pietus nuo Galvės ežero, 130 m į šiaurės rytus nuo Nerespinkos ežero, 750 m į šiaurės rytus nuo Trakų piliakalnio. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 30x20 m dydžio, iki 1,5 m aukščio iškiliu viduriu. Šiaurės vakarų ir pietryčių šlaituose, 2-3 m žemiau aikštelės yra 2 m pločio į išorę nuolaidėjanti terasa. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, pietvakarinis šlaitas - seno karjero duobės. Dirvonuoja, vakarinis šlaitas apaugęs mišriu mišku.
Šiaurės vakarų papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotosios keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Bražuolės piliakalnis 4,5 kmNaujosios Rėvos piliakalnis 10 kmStirnių piliakalnis 9 kmDaniliškių piliakalnis 8 km
Trakų salos pilis 1 kmNeravų piliakalnis 11 kmTrakų piliakalnis 0,8 km
Žuklijų II piliakalnis 23 kmSenųjų Trakų piliakalnis 6 kmPapiškių piliakalnis 28 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį, paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Paopis

Istorija

Šis mėnuo egzistavo jau Senosios karalystės laikotarpiu, ir buvo trečiasis metų mėnuo. Dėl to jis buvo vadinamas Trečiuoju acheto mėnesiu (3-nw-aḫt). Ilgainiui jam prigijo pavadinimas Menchet. Jo metu buvo švenčiamos svarbios Senovės Egipto šventės Menchetas ir Chenep-Ša. Naujosios karalystės laikais svarbiausia šio mėnesio šventė buvo Opetas, ir dėl to ilgainiui mėnuo įgijo naują pavadinimą - Opeto mėnuo (Pa-en-Ipet), kuris vėliau transformavosi į Paopį.
Pačioje pradžioje jis sutapo su laikotarpiu, maždaug atitinkančiu rugpjūčio II pusę ir rugsėjo I-ąją pusę (Memfyje prasidėdavo rugpjūčio 18 d.) pagal Grigaliaus kalendorių, tačiau dėl to, kad Egipto kalendoriaus metai ne visai atitiko Saulės (Sirijaus) metus, šis mėnuo ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu (t. y. Nilo potvyniai prasidėdavo vis vėliau kalendoriuje, kas 4 metus vėluodami viena diena). 1321 m. pr. m. e., praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), Menchetas vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo patvynių atžvilgiu. 1291 m. pr. m. e. faraonas Amenofis I įvykdė kalendoriaus reformą, paskelbdamas Techi (Džehuti) pirmuoju metų mėnesiu, ir tada Menchetas (Pa-en-Ipetas) tapo žinomas Antruoju acheto mėnesiu.
Kadangi metų ilgis nebuvo reformuotas, Pa-en-Ipetas vėl ėmė atsilikti. 22 m. pr. m. e. įvykdžius kalendoriaus reformą ir įvedus Koptų kalendorių, Paopio pradžia buvo fiksuota Julijaus kalendoriaus atžvilgiu (t. y. rugsėjo 28 d.). 
XVI a. reformavus Julijaus kalendorių ir įvedus Grigaliaus, iki mūsų laikų susidarė 13 d. skirtumas tarp Grigaliaus ir Koptų kalendoriaus. Dėl to paopio 1 d. dabar sutampa su spalio 11 d.
Purgazas

Gyvenimas

Purgazas buvo kelis kartus paminėtas Rusijos kronikose. 1229 m. sausio mėn. Purgazo kariuomenė atmušė rusų kunigaikščių Jaroslavo Vsevolodovičiaus, Vasilijaus Konstantinovičiaus ir Vsevolodo Konstantinovičiaus puolimą. Vėliau Purgazas nugalėjo mokšų kunigaikštį Purešą.
1229 m. balandį Purgazas bandė atgauti iš Žemutinis Naugardo rusėnų Obrano Ošą. Jo kariai sudegino gyvenvietę, bet po kelių mėnesių jis buvo nugalėtas mokšų kunigaikščio Purešo ir pasitraukė į savo valdas.
1237 m. vasarą jis sėkmingai pasipriešino mongolams, tačiau 1238–1239 m. rudenį-žiemą vėl atsinaujino kovos ir Purgazas žuvo mūšyje.

Po jo mirties

Nuo XIII a. Purgazas buvo idolizuotas kaip mitinis herojus; jis buvo klaidingai vadinamas Mordovijos karaliumi. Per ateinančius amžius Purgazas ir toliau buvo vertinamas kaip Erzijos herojus.
Stade de France

Istorija

Stadionas pastatytas 1995 m. gegužės 2 d. ruošiantis 1998 m. pasaulio futbolo čempionatui Prancūzijoje. Šiame stadione vyko ir finalinės čempionato varžybos, kuriose Prancūzija 3:0 nugalėjo Braziliją. Čia taip pat vyko 2000 m. ir 2006 m. UEFA Čempionų Lygos finalai. Stadione kasmet vyksta Prancūzijos futbolo turnyrų Coupe de France ir Coupe de la Ligue finalai. 2007 m. Stade de France vyko pasaulio regbio čempionato finalo varžybos.
2003 m. stadione įvyko Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas. Nuo 1999 m. Stade de France vyksta Areva susitikimas, į trauktas į IAAF Deimantinę lygą.
Stadione taip pat vyko grandioziniai The Rolling Stones, Celine Dion, Tina Turner, AC/DC, Paul McCartney, U2, The Police, Madonna, Depeche Mode, Mylène Farmer ir kiti koncertai.
Dzin (Džou valstybė)

Istorija

Dzin karalystė prasidėjo kaip miestas-valstybė. Anot senovės šaltinių, Džou karalius Čengvangas davė Tang vadinamą vetovę savo jaunesniajam broliui Ju (唐叔虞 Tang Shuyu) kartu su grafo (侯 hóu) titulu. Ta vietovė buvo dabartinėje Ičengo apskrityje, prie Fen upės. Šio sūnus Sie (晉侯燮 Jìnhóu Xie) savo valstybės pavadinimą pakeitė į Dzin. Ankstyvoji valstybės istorija yra menkai žinoma. Valstybė buvo beveik iš visų pusių apsupta kalnuotų teritorijų, gyvenamų priešiškų barbarų genčių. Tarp jų buvo beidi ir sižongai, su kuriais Dzin kovojo. Yra žinoma, kad 771 m. pr. m. e. kilusiame Džou įpėdinėystė kare Dzin grafas Venhou palaikė karaliaus Pingvango pusę, už ką jis buvo apdovanotas. 
Tuo metu pati Dzin valstybė irgi buvo smulkių miestų-valstybių darinys, o tarp tų valstybėlių neretai kildavo kovos. Pvz. 739 m. pr. m. e., kuomet nužudytas grafas Džaohou, vieno iš miestų, Čiuvo (曲沃 Quwo), grafai bandė paimti valdžią Dzin, tačiau iž pradžių nesėkmingai. 679 m. pr. m. e. Čiuvo grafui Uhou galiausiai pavyko nužudyti Dzin grafą Min ir paimti valdžią. Džou karalius pakėlė jo titulą į kunigaikščio.
Valdant iš Čiuvo kilusiai dinastijai, Dzin tapo viena galingiausių Kinijos valstybių. Uhou įpėdinis Siangongas centralizavo valdžią ir pajungė 16 ar 17 valstybėlių, tarp kurių buvo Geng (耿), Huo (霍), Wei (魏), Yu (虞) ir Vakarų Guo (西虢), ir užvaldė dar keliasdešimt. Tokiu būdu Dzin kontroliavo ne tik teritorijas Fen upės baseine, bet ir Jan provincijoje bei Vidurio Lygumoje. Vengongas aktyviai kišosi į tuometinės Kinijos reikalus. Jis sutramdė di gentis vakaruose ir padėjo Džou karaliui Siangvangui įsitvirtinti valdžioje. Siekdamas sutramdyti augančią Ču karalystės galią, jis sudarė aljansą su Čin, Či ir Song, ir 632 m. pr. m. e. nugalėjo pastarąją Čengpu mūšyje. Taip jis pripažintas pirmuoju Kinijos hegemonu (ba).
607 m. pr. m. e. nužudžius kunigaikštį Linggongą, valstybė pradėjo silpti. Kunigaikščiai palengva prarado savo valdžią ir tapo nominaliais valdovais, kai tuo tarpu galia koncentravosi šešių klanų, - Fan (范), Zhonghang (中行), Zhi (智), Han (韓), Zhao (趙) ir Wei (魏), - rankose. V a. pr. m. e. viduryje tarp jų stipriausias buvo Dži klanas, kuris sunaikino Fan ir Džonghangų gimines. Prieš Dži susivienijo trys likę klanai, kurie pasidalijo Dzin valstybės žemes tarpusavyje. Dzin junigaikščiams buvo paliktos žemės tik aplink sostinę. 403 m. pr. m. e. valstybės pasidalinimas buvo formalizuotas, kuomet Džou karalius Veilie patvirtino trijų klanų vadus grafais, ir paskyrė jiems teritorijas Dzin pietuose (Han), centre (Vei) ir šiaurėje (Džao). Nors Dzin valstybė oficialiai nepanaikinta, jos pabaiga yra laikomi 369 m. pr. m. e., kuomet paminėtas paskutinis jos kunigaikštis.
Rimantas Sinkevičius

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje. 1970 m. baigė Kavarsko vidurinę mokyklą, 1975 m. Kauno politechnikos instituto Cheminės technologijos fakultetą, neorganinių medžiagų ir trąšų cheminės technologijos inžinierius technologas.
1975 m. iki 1979 m. pabaigos LKJS Kauno miesto komiteto darbuotojas, skyriaus vedėjas (dirbo su komjaunimu susijusį darbą), pašalintas iš darbo dėl giminaičių dalyvavimo pokario rezistencijoje, tarnavo tarybinėje armijoje Maskvoje, įgijo karininko laipsnį. Nuo 1980 m. Jonavos VĮ „Azoto“ gamyklos pamainos viršininkas, nuo 1983 m. cecho, laboratorijos viršininkas, nuo 1993 m. AB „Achema“ Naujovių ir pažangos centro direktoriaus pavaduotojas, 1997–2000 m. komercijos direktoriaus pavaduotojas-realizacijos skyriaus viršininkas, 2005–2008 m. UAB „Koncernas Achemos grupė“ vystymo direktorius. 2000–2004 m. ir nuo 2008 m. Seimo narys.
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, Jonavos skyriaus pirmininko pavaduotojas, LDDP tarybos narys. 2001–2017 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Jonavos rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys, LSDP pirmininko pavaduotojas, 2005–2013 m. Jonavos skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. ir nuo 2007 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys, 1997–2000 m. valdybos narys, Ekonomikos, finansų ir verslo komiteto pirmininkas. Buvo LR aplinkos ministerijos kolegijos narys.
Lietuvos ir Lenkijos prekybos rūmų valdybos narys. Dalyvavo visuomeninėje veikloje. Medžiotojų draugijos Jonavos skyriaus valdybos narys, Egzaminų komisijos pirmininkas, Medžiotojų būrelio „Santaka“ pirmininkas, Jonavos Senamiesčio gimnazijos Tarybos narys ir kt.
Žmona Ligita (g. 1958 m.), „Achemos" inžinierė technologė. Dukra Rūta Sinkevičiūtė (g. 1987 m.), teisininkė. Sūnus Mindaugas Sinkevičius (g. 1984 m.), Jonavos rajono vicemeras.

Piktnaudžiavimo alkoholiu Seime skandalas

Sinkevičius pagarsėjo skandalu, kai 2010 m. balandžio 7 d., pasibaigus komitetų posėdžiams, po pietų, jį pastebėjo kiti Seimo nariai svirduliuojantį Seimo koridoriais, pajautė nuo jo sklindantį alkoholio kvapą. Tuomet Sinkevičius užsirakino savo kabinete. Jame „Lietuvos rytas“ TV žurnalistai vaizdo kamera užfiksavo 3 tuščius viskio ir vieną degtinės butelius. Vėliau Sinkevičius susigėdęs vengė akistatos, vaikščiojo po Seimo kabinetus, stovėjo nusisukęs nuo operatoriaus kameros veidu į sieną ir neigė, kad vartojo alkoholį. Vėliau užsidarė į LRS Ekonomikos komiteto biurą, kur komiteto vedėjos Reginos Zabarauskienės kabinete politikas išbuvo iki pat vakaro. Su Seimo nario statusu nederantį R. Sinkevičiaus elgesį pasmerkė Socialdemokratų partija (pirmininkas Algirdas Butkevičius). Kolegos elgesį svarstė Seimo LSDP frakcija.
Goma

Istorija

Ruandos genocido metu į Gomą suplūdo daug hutų pabėgėlių. Vėliau miestas tapo vienu svarbiausių pirmojo Kongo karo ir antrojo Kongo karo centrų. Pasibaigus karams ginkluoti konfliktai mieste ir jo apylinkėse nesiliauja. 2002 m. Niragongo išsivežimas nuniokojo didelę dalį miesto.