Dadaizmas

Dada arba Dadaizmas (pranc. dada – „vaikiškas arkliukas arba kūdikio lemenimas“) – nihilistinis kultūrinis judėjimas, neigęs visus iki tol buvusius dailės, literatūros principus. Anot dadaizmo šalininkų, Dada ne menas, o anti-menas. Dadaistai bandė paneigti visas tuometines estetines ir socialines vertybes ir dažniausiai naudojo apgalvotus, tyčia sumanytus nesuvokiamus artistinius bei literatūrinius metodus. Jų darbai buvo sukurti siekiant šokiruoti ir išmušti iš vėžių publiką, taip bandant pakeisti jų estetines vertybes. Dadaistai surado be galo daug būdų išreikšti jų juodąjį humorą naudojant visai skirtingus elementus dailės kūrimui. Jie naudojo neįprastas medžiagas, įskaitant atliekas iš gatvės ir gatavus drabužius. Nors dadaistai ir įvaldė naujas technikas, jų sukilimas prieš standartus kilo iš romantinės tradicijos teigiančios visuotiną, nevaržomą gėrį žmonijai. Dėl to jiems pasisekė sukelti begalę skandalų, bet iš tiesų jie privertė žmones žiūrėti į meną kitomis akimis. Dada darbai privertė stebėtoją apsvarstyti priimtą realybę ir pripažinti vaizduotės galimybę.
Judėjimas prasidėjo 1916 m. Ciuriche, Šveicarijoje, kaip atsakas į I Pasaulinio karo baisumus. Iš Ciuricho dadaizmas išplito po visą Europą: Vokietiją, Ispaniją, Prancūziją, kai kuriose Rusijos dalyse ir net JAV – Niujorke. Viską, ką vaizdavo ankstesnė dailė, dadaistai piešė priešingai.
1920-ais metais dadaizmo judėjimas sumenko, nes dauguma jo praktikuotųjų perėjo į siurrealizmą, kur jie tęsė šokiruojančias ir išmušančias iš vėžių dadaizmo išraiškas su didesniu vidiniu pasąmoniniu stebėjimu, kurį numatė siurrealizmas. Tačiau, 1950-ųjų viduryje dadaizmas atgimė Niujorke, duodamas ženklą, kad jis vis dar yra labai iškilus ir svarbus artistinis judėjimas pasaulio dailėje.

Žodžio Dada kilmė

Žodžio Dada kilmė neaiški. Vieni mano, kad tai beprasmiškas žodis. Kiti tvirtina, kad jis kilo iš rumunų menininkų Tristanas Cara ir Marcel Janco’s dažno žodžių da, da naudojimo, rumunų kalboje reiškiančių taip, taip. Dar kiti mano, kad menininkų grupė, 1916 m. susirinkusi Ciuriche, norėjo duoti pavadinimą savo naujam judėjimui, todėl pasirinko jį atsitiktinai badydami popieriaus peiliuku prancūzų-vokiečių žodyną ir išrinko pavadinimą kurį nurodė įsmigęs peilis. Dada, prancūzų kalba, yra vaikų žodis lazdai su arkliuko galva apibūdinti. Taip pat prancūzų šnekamosios kalbos posakis. C’est mon dada reiškia „tai mano hobis“.
Anot Dada idealo, judėjimas nebus vadinamas Dadaizmu, o juo labiau pavadintas meno judėjimu.

Palikimas

Užsienyje, Dada judėjimas buvo nestabilus. Nuo 1924 m. Dada virto siurrealizmu, o menininkai pasitraukė į kitus judėjimus, įskaitant socialistinį realizmą ir kitas modernizmo formas.
II pasaulinio karo aušroje dauguma Europos dadaistų pasitraukė ar emigravo į JAV. Keletas mirė koncentracijos stovyklose prie Hitlerio, kuris nemėgo Dada reprezentuojamo radikalaus meno. Judėjimas tapo nebe toks aktyvus, nes pokario optimizmas paskatino kurtis naujus meno ir literatūros judėjimus.
1967 m. Paryžiuje įvyko didelė Dada retrospektyva. Tuo pačiu metu Ciuricho dadaistai sukėlė triukšmą ir pasirodymą Voltero kabarete, kol Leninas šalimai esančiuose apartamentuose kūrė revoliucinius planus Rusijai. Leninas nemokėjo įvertinti artistinės revoliucinės veiklos šalia jo. Tom Stoppard panaudojo šį atsitiktinumą savo pjesei „Parodijos“ (1974).
Voltero kabaretas buvo pradėtas remontuoti, kai 2002 m. kovo mėn. jį išsinuomavo grupė vadinanti save neo-dadaistais. Jų veikla susilaukė didelio visuomenės dėmesio, kaip ir originalus Dada judėjimas. Po Voltero kabareto iškraustymo, Ciurichas tapo muziejumi, dedikuotu Dada istorijai.