google/wiki40b huggingface dataset:
1 euro cento moneta

Istorija

Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai euro monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 eurozonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (eurozonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. euro monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.

Dizainas

1 euro cento monetos yra pagamintos iš variu dengto plieno. Jų skersmuo yra 16,25 mm, storis – 1,67 mm, o svoris – 2,3 g. Monetų briauna lygi.

Bendroji pusė (reversas)

Bendrosios pusės dizainą sukūrė Luc Luycx. Monetos apačioje, dešinėje, vaizduojamas gaublys, kuriame matomas Europos žemynas su švelniai paryškintomis 15 senųjų ES narių ir šiaurinė Afrikos bei vakarinė Azijos dalys. Šešios plonos linijos įstrižai eina už gaublio ir abejose linijų pusėse yra po vieną žvaigždė (iš viso 12 žvaigždžių kaip ir Europos Sąjungos vėliavoje). Viršuje, kairėje, pavaizduotas didelis skaičius 1, o šalia jo mažomis raidėmis tekstas „EURO CENT“. Gaublio dešinėje pusėje galima įžiūrėti autoriaus inicalus LL.
Changchun Yatai

Istorija

Klubo ištakos siekia
Maltos ginkluotosios pajėgos

Sausumos pajėgos

Batalionai vadinami pulkais.

Oro pajėgos

Maltos oro pajėgos vadinamos Maltos ginkluotųjų pajėgų Oro sparnas. Jos atsakingos už saugumą Maltos oro erdvėje, patruliavimą jūroje, paiešką ir gelbėjimą, taip pat teikia karinę paramą kitiems ginkluotųjų pajėgų daliniams.

Jūrų pajėgos

Maltos oro pajėgos vadinamos Maltos ginkluotųjų pajėgų Jūrų eskadra (Maritime Squadron of the Armed Forces of Malta).
Eskadra atsakinga už saugumą Maltos teritoriniuose vandenyse, jūros stebėjimą, tvarkos priežiūrą jūroje, gelbėjimo ir paieškos darbus. Bazė yra Xatt it-Tiben (Floriana). Šiuo metu turi 9 patrulinius ir 6 kitokius katerius.

Ypatingų situacijų savanorių rezervo pajėgos

Maltos ginkluotosiose pajėgose be reguliariųjų pajėgų yra ir Ypatingų situacijų savanorių rezervo pajėgos (angl. Emergency Volunteer Reserve Force), kurias sudaro ne pilnos darbo dienos savanoriai. Jie pavaldūs 1-ojo pulko Oro gynybos ir paramos kuopai.
Antanas Česnys

Antanas Česnys (g. 1938 m. sausio 18 d. Marijampolėje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1961 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą. 1961–1963 m. Fizikos ir matematikos instituto aspirantas. 1990 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
1963–1967 m. Fizikos ir matematikos instituto mokslo darbuotojas. 1967–1999 m. Puslaidininkių fizikos instituto mokslo darbuotojas, 1982–1990 m. sektoriaus vedėjas. 1993–1994 m. dar Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1995 m. dėsto Vilniaus Gedimino technikos universitete, nuo 1995 m. Fizikos katedros vedėjas, nuo 1994 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Išplėtojo naują mokslinių darbų kryptį: elektros nestabilumo reiškiniai chalkogenidiniuose puslaidininkiuose vykstant elektroniniams faziniams virsmams ir difuziniams procesams. Svarbiausi darbai iš puslaidininkių plonųjų sluoksnių bei plonasluoksnių barjerinių darinių tyrimų metodikos, technologijos, struktūros, elektrolizinių savybių ir taikymo. 36 išradimų autorius.
Vengrijos-Rumunijos karas

Vengrijos-Rumunijos karas – vienas iš karų Rytų Europoje po Pirmojo pasaulinio karo, panašus į Lenkijos-Ukrainos karą ir Lenkijos-sovietų karą. Kare susidūrė Vengrijos Tarybų Respublika ir Rumunijos karalystė. Abi valstybės siekė įsitvirtinti jų tautų apgyvendintose buvusios Austrijos-Vengrijos imperijos teritorijoje.
Po to, kai 1918 m. lapkričio mėn. Vakarų Europoje baigėsi Pirmasis pasaulinis karas, Rumunijos armija užėmė Vengrijai priklausiusias, tačiau daugiausia rumunų gyvenamas teritorijas. Nuo 1919 m. balandžio Vengrijoje sukurta Tarybų Respublika bandė karinėmis priemonėmis išsaugoti šalies vientisumą. Į karą taip pat įsitraukė Rusija ir Čekoslovakija.
Kovos baigėsi 1919 m. rugpjūčio mėn., kai rumunai įžengė į Vengrijos sostinę Budapeštą ir buvo sunaikinta Tarybų Respublika. 1920 m. Trianono sutartimi buvo patvirtinta daugiausia rumunų gyvenamų regionų priklausomybė Rumunijai.

Vengrija

Po 1867 m. Austrijos-Vengrijos susitarimo šalis tapo dviguba monarchija, kurioje pietrytinėje dalyje Vengrijai buvo suteikta vidinė autonomija. Austrijos imperatorius kartu buvo ir Vengrijos karaliumi. Vengrijos dalis apėmė ne tik vengrų gyvenamą teritoriją, bet ir keletą teritorijų, kuriose vyravo mažumos: Slovakiją, Kroatiją, rumunų ir erbų gyvenamą Banatą bei Transilvaniją. Vengrai sudarė tik apie pusę Vengrijos karalystės gyventojų.
Pirmajame pasauliniame kare Austrija-Vengrija kovojo su Rusijos imperija, Italija, Serbija ir Rumunija, tačiau daugelį karinių operacijų galėjo atlikti tik su sąjungininkės Vokietijos imperijos pagalba. Centrinių valstybių sąjungai 1918 m. pralaimėjus, dviguba monarchija subyrėjo. Po Astrų revoliucijos 1918 m. spalio mėn. Vengrija tapo nepriklausoma valstybe. Naujosios respublikos vadovu tapo Mihály Károlyi, vadovavęs liberaliai vyriausybei.
Daivutė Valaikienė

Biografija

1996 m. baigė Lazdijų Motiejaus Gustaičio vidurinę mokyklą, 1999 m. Alytaus aukštesniąją verslo mokyklą, vadybininkė, studijuoja vadybą Kauno technologijos universitete.
UAB „Pietų Megrame“ vadybininkė.
Darbo partijos Lazdijų rajono skyriaus narė. (2011 - 2015) m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narė.
San Fransisko įlanka

San Fransisko įlanka (angl. San Francisco Bay) – Ramiojo vandenyno įlanka, įsiterpusi į vakarinę JAV pakrantę Kalifornijoje. Su vandenynu jungiasi Aukso Vartų sąsiauriu. Ilgis 88 km, plotis iki 20 km. Didžioji dalis įlankos sekli, gylis siekia 10 m. Kranto linija labai vingiuota. Suteka Sakramento, San Choakino upės. Prie įlankos įsikūrę San Fransisko, Oklando, Berklio, Ričmondo miestai. Per San Fransisko įlanką nutiesta keletas tiltų (tarp jų žymusis Aukso Vartų tiltas).
Kultūros institutas

Kultūros institutas – kultūrinė įstaiga, skirta skleisti informaciją apie konkrečios valstybės kultūrą, ją propaguoti, ja sudominti. Kaip organizacija kultūros institutas gali būti oficiali institucija, įsteigta valstybės valdžios institucijų (institutus steigia Vyriausybė, kultūros ministerija, užsienio reikalų ministerija, kitos institucijos arba kartu su kitokiom organizacijom, pvz., NVO). Taip pat viešoji įstaiga, asociacija ar pan. Pagrindinė instituto būstinė paprastai būna įsikūrusi valstybės sostinėje. Filialai ir atstovybės steigiamos tiek valstybės viduje, tiek ir užsienyje.

Veikla

Institutai siekia skleisti kultūrą, stiprinti tautų savitarpio pažinimą. Tam pasitelkia kultūrinius mainus, platina informaciją apie valstybę ir jos kultūrą. Veikla dažnai apima ir meną, valstybės, visuomenės gyvenimą. Rengiami koncertai, spektakliai (teatro, šokio), kelionės, (dalykiniai, akademiniai, mokinių) mainai, konferencijos, seminarai, kalbos kursai, parodos ir filmai, skaitomos paskaitos, leidžiami leidiniai apie danų visuomenę ir informacinės paslaugos.

Lietuvoje, Baltijos šalyse

Lietuvos kultūros sklaida užsiima Lietuvos institutas (būstinė Vilniuje). Latvijoje – Latvijos institutas (Ryga). Greta su Užsienio, Kultūros ministerijomis prisideda prie kultūrinės užsienio politikos įgyvendinimo bei plėtros.
General Atomics ALTUS

ALTUS – „General Atomics“ sukurtas eksperimentinis bepilotis orlaivis, skirtas moksliniams tyrimams. Gali pakelti maždaug iki 130 kg jutiklių ir kitų prietaisų priekyje įrengtoje vietoje (kad jų gaunami duomenys dar nebūtų iškreipti paties lėktuvo skleidžiamo karščio ir išmetamų dujų). Didžiausias pakilimo aukštis – 19 800 m. Šiuo metu yra pagaminti du lėktuvai.
„ALTUS“ buvo sukurtas stipriai modifikavus „MQ-1 Predator“ bei „GNAT-750“ ir pritaikius juos civiliniam naudojimui.
Romainiai

Istorija

Romainių gyvenvietė minima XIV a. vidurio kryžiuočių kronikose. Gyvenvietės senumą liudija ir piliakalnis, ir šaknis Rom -. Tai ta pati šaknis, kaip ir žodžių ramus, romus, Ramovė, Romuva. Spėjama, kad čia buvusi lietuvių šventykla, stovėjęs aukuras ir degusi amžinoji ugnis. Romainių miško parke iki šių dienų išlikę švento ąžuolyno likučiai. Istorikų duomenimis, šiame miške vykdavo pagoniškos apeigos, čia buvęs svarbus lietuvių religinis centras.
1295 m. Ragainės komtūras Liudvikas iš Libencelės laimėjo mūšį prieš lietuvius ir sudegino šventu laikomą Romainių kaimą. 1336 m. Romainių saloje pastatyta Marienburgo pilis, o dešiniajame Nemuno krante – Bajenburgas (netoli Veliuonos). 1384–1402 m. sudaryti slapti kryžiuočių kelių į Lietuvą aprašymai, kurių bent dešimtadalis ėjo pro Romainius.
Apie XVI a. pastatyti senieji Romainių dvaro rūmai.  XVIII a. Romainius valdė Vitebsko kaštelionas Simonas Sirutis, Karolis Prozoras ir jo sūnus Mauricijus, 1831 m. sukilimo metu vadovavęs Kauno apskrities 2000 sukilėlių būriui ir 2 mėnesiams užėmęs Kauną. Po sukilimo Romainius įsigijo bajoras Adomas Medekša.
1850–1917 m. valdė grafai Tiškevičiai, po to dvarą nusipirko J. Galvydis-Bikauskas, o palivarkas išnuomotas Draugijai kovai su tuberkulioze. 1937 m. šios draugijos Kauno skyriaus inciatyva Romainiuose įkurta tuberkuliozės ligoninė, pirmieji pacientai priimti liepos 2 d.
Miške stūkso nebaigto statyti Romainių forto liekanos (1913–1915 m.).
1946 m. Romainiai prijungti prie Kauno miesto.

Žymūs žmonės

Romainių dvare (vadintame Романь) mirė senojo Rusijos himno „Боже, царя храни“ autorius Aleksejus Lvovas (1798–1870).
Romainių kapinėse palaidotas tapytojas, vitražistas ir scenografas Stasys Ušinskas, lietuvių pasipriešinimo sovietinei okupacijai simbolis Romas Kalanta, religijotyrininkas Gintaras Beresnevičius, aktorius Viktoras Šinkariukas ir kt.
Gardino gubernija

Istorija

Gubernija sudaryta 1801 m. faktiškai buvusios Slanino gubernijos vietoje, padalijus Lietuvos guberniją (gyvavo 1797–1801 m.) ir užėmė 36 300 km² plotą. 1842 m. prie gubernijos buvo prijungta Balstogės sritis, o Lydos apskritis priskirta Vilniaus gubernijai ir Naugarduko apskritis – Minkso gubernijai. Iki 1912 m. Gardino gubernija priklausė Vilniaus generalgubernatorijai. I pasaulinio karo metu 1915 m. visą guberniją užėmė Vokietijos imperija ir sukūrė naują administracinį vienetą Balstogės-Gardino sritį, kuri priklausė Oberostui.
Polianovkos taika

Šalių atstovai

MDK derybose atstovavo bojarinas Fiodoras Ivanovičius Šeremetjevas (rus. Шереметев Фёдор Иванович), okolničis kunigaikštis Aleksėjus Michailovičius Lvovas (rus. Львов Алексей Михайлович), dvarininkas Steponas Matvejevičius Projestevas (rus. Проестев Степан Матвеевич), djakai Grigorijus Nečajevas (rus. Нечаев Григорий) ir Vasilijus Prokopjevas (rus. Прокофьев Василий).
ATR atstovavo Lenkijos vyskupas J.Zadzik ir Kristupas Radvila Jaunesnysis.
Technikos žodis

Istorija

Leido Pasaulio ir Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjunga. Iš pradžių mėnesinis, vėliau ėjo kas du mėnesiai. Spausdino Morkūno spaustuvė.
Redagavo redakcinė komisija: K. Bertulis, K. Burba, Stasys Dirmantas, K. Kaunas, P. Jurėnas, S. Jurkūnas, Gražvydas Juozas Lazauskas, J. Mulokas, V. Pavilčius, A. Semėnas, V. Tamošiūnas ir kt. Nuo 1974 m. vyriausias redaktorius V. Jautokas, vyr. redaktoriaus pavaduotojas Gražvydas Juozas Lazauskas.
Gotautė Kalmatavičiūtė

Gotautė Kalmatavičiūtė (g. 1992 m. gruodžio 9 d. Kaune) – Lietuvos šokėja, šiuolaikinio šokio kūrėja, buvusi Kauno šokio teatro „Aura“ narė, Auksinio scenos kryžiaus laureatė (2014 m.).

Biografija

Gotautė Kalmatavičiūtė augo Kaune. Paauglystėje pradėjo lankyti Kauno šokio teatro „Aura“ studijoje vedamas pamokas. Joje susipažino su šiuolaikiniu šokiu. Nuo 2011 iki 2014 metų dirbo teatro „Aura“ šokėja. Pirmoji choreografė – Birutė Letukaitė. Vėliau dirbo su užsienio choreografais: Amos Ben-Tal (2012 m. „Nužudyti Viktorą“), vengrų choreografu Ferenc Feher (istoriniame spektaklyje „1863“), vokietijos choreografu Johannes Wieland (spektaklyje „Melancholijos dėžutė“), Anne-Linn Akselsen, Adrian Minkowicz, Ferenc Feher, Deborah Light.
2014 metų rugpjūčio 11-16 d. dalyvavo Vasaros šokio mokykla’14 Vilniuje, Menų spaustuvėje.
Nuo 2014 metų rudens iki 2015 metų Gotautė Kalmatavičiūtė šoko Kaselio valstybiniame teatre (vok. Staatstheater-Kassel), choreografo Johannes Wieland trupėje (Vokietijoje) šokėjo-svečio teisėmis. Dirbo perstatant choreografo Hofesh Shechter spektaklį „Dog“, pastatytą Škotijos šokio teatre (Jungtinė Karalystė).
Laura Asadauskaitė-Zadneprovskienė

Biografija

Išsilavinimas: mokėsi Vilniaus r. Pagirių gimnazijoje, Mykolo Riomerio universiteto ES politikos ir administravimo magistrė (baigė 2011 m.), VPU kūno kultūros ir sporto bakalaurė (2007 m.). Nuo 2003 m. − Lietuvos krašto apsaugos savanorė.
Ištekėjusi. Vyras Andrejus Zadneprovskis (g. 1974 m.), penkiakovininkas. Duktė Adriana (g. 2010 m.).
Pirmoji trenerė Irena Jurevič, vėliau – Jevgenijus Kliosovas ir vyras Andrejus Zadneprovskis.
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Londone L. Asadauskaitė, surinkusi 5408 taškus, iškovojo šiuolaikinės penkiakovės aukso medalį − vieną iš dviejų Lietuvos aukso medalių šiose žaidynėse, ir pagerino olimpinį rekordą. 2013 m. rugpjūčio 19-24 dienomis vykusiame pasaulio čempionate Gaosionge L. Asadauskaitė tapo pasaulio čempione.
Gimė ir gyvena Vilniuje.
Actekų mitologija

Pasaulio sukūrimo mitas

Ometekutlis (Tonakatekutlis – „mūsų kūnų viešpats“) ir Omesiuatlė gyveno begalinės visatos tryliktajame danguje. Jie sukūrė visus dievus ir žmoniją. Svarbiausias kūrybos aktas buvo Saulės gimimas Teotiuakane, pasiaukojus kažkokiam raupsuotam dievui. Kiti dievai pasekė jo pavyzdžiu ir ėmė aukoti kraują, kad Saulė galėtų judėti dangumi: (Saulę reikia kasdien girdyti krauju, kitaip sustos). Be to, kraujas yra dievų maistas. Vėliau buvo vykdomi „gėlių karai“, užtikrinantys pakankamą aukų skaičių saulės judėjimui (šis ritualas perimtas iš toltekų).

Pomirtinis gyvenimas

Kritusių mūšiuose ir paaukotų karių, taip pat žmonių, pasiaukojusių dievams ir nutrenktų žaibo, sielos patekdavo į vešlų tropikų rojų Tlalokaną. Skenduoliai, mirusios gimdyvės ir kiti – pas mirties dievą Miktlantekutlį, į požeminį mirties pasaulį Miktlaną.

Visatos ciklai

Visata vytosi periodais po 52 metus. Dabar actekai gyvena paskutiniame istorijos cikle. Anksčiau ciklai buvo pasibaigę katastrofomis – žmonių virtimas beždžionėmis, potvyniai, gaisrai.

Kultas

Actekai statė šventyklas grybams – glotniagalvėms, turinčioms narkotinį poveikį.
Visos actekų šventyklos buvo skirtos gėlam vandeniui, kurio jie neturėjo, nes gyveno sūraus Teskoko ežero salose pastatytame Tenočtitlano mieste, ir kurį du šimtmečius pirko iš savo priešų.
Chabalkonas

Kalnas

Chabalkonas – tai dolomitizuoto kalkakmenio kalva, o ne senas vulkanas, kaip teigia įsišaknijusi vietos gyventojų nuomonė. Kalno šiaurės papėdėje vaizdingumo kraštovaizdžiui suteikia XX a. sodinti pušynai, didžioji papėdės ir kalno dalis apsodinta migdolais ir alyvmedžiais, jo šlaituose ganomos avys. Vakarinėje ir šiaurės vakarinėje kalno papėdėje 1984 m. užtvenkus Gadiana Menor upę, išsiliejo 2170 ha Negratino tvenkinys. Į tvenkinį suteka ir keliolika upeliukų, prasidedančių iš kalno trykštančiais šaltiniais. 
Paskutinį balandžio sekmadienį į Chabalkono kalne esančią Kabezos mergelės koplyčią iš Sucharo vyksta religinė eisena Dievo Motinos garbei, paminint krikščionių pergalę prieš musulmonus. Tačiau į kalną galima ir užvažiuoti automobiliu 18 km ilgio serpantinais. kalną pamėgo parasparnių mėgėjai, jame 2000 m. vyko Ispanijos deltaplanerizmo čempionatas. Kalną bando ir kalnų dviračių sportininkai.
Madura

Madura (indonez. Madura) – sala Malajų salyne, Indonezijoje, netoli šiaurės rytinių Javos krantų (nuo jos skiria siauras Maduros sąsiauris). Plotas – 4078 km². Maduros paviršius kalvotas, iškyla iki 471 m (Tembuku k.). Auga lapus metančių medžių atogrąžų miškai, krūmynai.
Saloje gyvena 3,63 mln. žmonių. Dauguma gyventojų – maduriečiai. Verčiamasi žemės ūkiu (ryžių, kukurūzų, tabako pasėliai), žvejyba, naftos ir gamtinių dujų gavyba, kasama druska. Administraciškai Madura priklauso Rytų Javos provincijai, saloje yra 4 jos regencijos. Svarbiausi miestai: Sampangas, Sumenepas, Bankalanas, Pamekasanas.
Nuo 2009 m. Javą ir Madurą jungia 5,4 km ilgio Suramadu tiltas.
Biomasė (biologija)

Biomasė (gr. bios 'gyvybė' + masė) – vienos organizmų rūšies, rūšių grupės ar visos bendrijos individų masė, tenkanti ploto ar tūrio vienetui. Biomasė dažniausiai reiškiama g/m², kg/ha, t/ha drėgnų ar sausų medžiagų.

Biomasės rūšys

Augalų biomasė vadinama fitomasė, gyvūnų - zoomasė.
Antžeminėse bendrijose (miškas, stepė, tundra) augalų biomasė gerokai didesnė už augalėdžių gyvūnų biomasę, o ši - už plėšriųjų gyvūnų biomasę.
Didžiausia ir plačiausiai panaudojama yra miškų biomasė (iki 300-500 t/ha). Didžiausią miškų biomasės dalį sunaudoja statybos pramonė ir energetika. Mikroorganizmų (bakterijos, mikromicetai) biomasė produktyviuose miškuose siekia keletą t/ha, o dirvožemio faunos (sliekai, nematodai, erkės) biomasė didesnė už kitų sausumos gyvūnų biomasę. Vandens augalų biomasė nedidelė, neretai mažesnė už ja mintančių gyvūnų biomasę. Didžiausia yra stambiųjų dumblių ir dugno gyvūnų (bentoso) biomasė jūrų litoralėje ir sublitorale.
Visa Žemės biomasė vertinama 75 mlrd. tonų, tačiau tai sudaro tik 0,000 000 001 26 % visos Žemės masės. Žmonių biomasė sudaro apie 400 mln. t.
Didysis Lūžių slėnis

Didysis Lūžių slėnis – ilgiausias planetoje (įvairiais vertinimas, nuo 6400 iki 8700 km ilgio) riftinis slėnis, besidriekiantis nuo Sirijos Artimuosiuose Rytuose iki Mozambiko Rytų Afrikoje. Slėnio plotis svyruoja nuo 30 iki 100 km, gylis – nuo kelių šimtų iki kelių tūkstančių metrų (žemiausia vieta – apie -410–417 m (Negyvosios jūros dugnas), aukščiausias taškas ~1830 m (Kenijoje). Pavadinimą šiam riftiniam slėniui suteikė britų geologas J. V. Gregoris (John Walter Gregory).

Slėnio geografija

Šiaurinė slėnio dalis formuoja Bekos slėnį Libane, skiriantį Libano kalnus ir Antilibano kalnus. Piečiau, Izraelyje, slėnis skiria Galilėjos aukštumas ir Golano aukštumas, pereina į Jordano slėnį, o dar piečiau jame telkšo Tiberiados ežeras ir Negyvoji jūra.
Toliau Didysis Lūžių slėnis eina Arabah vadžiu, Akabos įlanka, Raudonąja jūra ir jos pietuose, ties Danakilių įduba Eritrėjoje, išsišakoja į Adeno įlanką, besidriekiančią rytų kryptimi, ir pietinę lūžio dalį, kuri dalina Etiopijos aukštumas. Nuo šios vietos į pietus besidriekianti lūžio dalis vadinama Didžiuoju Rytų Afrikos lūžiu.
Rytų Afrikoje riftas suskyla į dvi dalis – Rytų riftą ir Vakarų riftą.
Vakarų riftas (dar vadinamas Albertinos riftu) eina palei vienus iš aukščiausių Afrikos kalnų – Virungą, Ruvenzorį; jame telkšo antrasis pagal gylį planetoje Tanganikos ežeras. Vakarų riftas driekiasi Ugandos, Ruandos, Kongo Demokratinės Respublikos, Burundžio ir Tanzanijos teritorijomis.
Rytų rifte susiformavę mineralų gausūs Magadžio, Elmenteitos, Baringo, Bogorijos, Nakuru, Naivašos ežerai.

Geologiniai procesai

Geologinis slėnio amžius – apie 20 mln. metų. GPS duomenų analizė rodo, kad slėnis ir toliau platėja.

Seisminis aktyvumas

Kaip ir visi tektoninių plokščių pakraščiai, Didysis Lūžių slėnis pasižymi seisminiu aktyvumu. Jame iškilo aukščiausias Afrikoje Kilimandžaro kalnas, taip pat Kenija, Niragongas, Meru bei kiti aukščiausi žemyno kalnai. Ol Doinyo Lengai iki šiol yra aktyvus vienintelis Žemėje karbonatinis ugnikalnis.
SK Odesa

Istorija

1972–1975 m. komanda žaidė Tiraspolyje. Po žlugimo žaidėjai perėjo į Cornomorec Odesa dukterines komandas.
Simeonas Išdidusis

Biografija

Vyresnysis Ivano Kalitos sūnus, ryžtingai tęsęs tėvo politiką. Nuslopino Maskvos bojarinų pasipriešinimą, atmušė lietuvių puolimus, naudojo jėgą prieš Toržoką ir Didijį Novgorodą. Palaidotas Arkangelo sobore.

Šaltiniai

Istorijos žodynas. 2003 m. 367 psl.
Prinsapolka

Istorija

Gyvenvietė susikūrė XIX a., kaip medienos ir bananų eksporto centras. Vėliau per čia eksportuotas auksas ir kiti metalai iš Siunos ir kitų kasyklų.
Lužitėnų kultūra

Arealas

Lužitėnų kultūra XIII a. pr. m. e. buvo paplitusi Vakarų ir Vidurio Europoje: teritorijoje nuo Baltijos pajūrio iki Dunojaus ir nuo Šprė upės iki Voluinės ir Pripetės baseino vakarinės dalies. Ji susiklostė dab. Lenkijos teritorijoje veikiama Tšinieco kultūros. Bronzos amžiaus pabaigoje susidarė keletas savitų sričių. Lužitėnų kultūros elementų randama Polesėje, Vidurio Dunojaus srityse, Čekijoje.

Kultūra

Lužitėnų kultūrai būdingi dideli kapinynai, vadinamieji laidojimo laukai: Laskoje (Lenkija) rasta 1800, Čekijos ir Moravijos kapinynuose – nuo 200 iki 300 kapų. Mirusieji laidoti sudeginti, jų palaikai supilti į urnas arba duobutes, apstatyti puodais; kai kurios urnos apdėtos akmenimis.
Lužitėnų kultūros žmonės gyveno sėsliai, gyvenvietes kūrė aukštumose, netoli upių, salose (Biskupinas). Vėlyvajame bronzos amžiuje gyvenvietės pradėtos įtvirtinti pylimais, grioviais. Namai statyti stulpinės konstrukcijos, keturkampiai, kelių patalpų, vienoje jų buvo židinys.
Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, t. p. medžiokle, žvejyba. Žemę dirbo mediniu arklu, pradėtas naudoti plūgas, augino kviečius, rugius, avižas, pupas, žirnius. Iš atvežtinės bronzos gamino kirvius, pjautuvus, peilius, kalavijus, iečių antgalius, papuošalus. Kai kuriose srityse plito aukso dirbiniai. VII a. pr. m. e. – VI a. pr. m. e. pradėta apdirbti geležį, jos apdirbimas pirmojo tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje išplito. Naudojo lipdytą keramiką: amforas, ąsočius, puodelius. Lietuvoje jos rasta Kurmaičių kapinyne.
Dauguma mokslininkų Lužitėnų kultūrą priskiria slavų protėviams. Archeologai pastebi, kad Lužitėnų kultūra nebuvo vienalytė ir vokiečių kalbininkas H.Schallis ir kiti mano, kad seniausi hidronimai tarp Oderio ir Elbės priklauso baltams.
Užvenčio valsčius

Užvenčio valsčius buvo Žemaitijoje. Centras – Užventis (1864–1905 m. valsčiaus centras laikinai perkeltas į Kolainius).
Anna Bergendahl

Biografija

Bergendahl sėkmingai dalyvavo TV4 talentų šou Idol 2008. Ten ji užėmė 5 vietą. Vėliau ji ėmė bendradarbiauti su Kristianu Lagerströmu ir Bobby Ljunggrenu
2010 m. su daina "This Is My Life" Bergendahl laimėjo konkursą Melodifestivalen 2010 ir atstovavo Švedijai 2010 m. Eurovizijos dainų konkurse, tačiau užėmė 11 vietą pusfinalyje ir į finalą nepateko. Ji tapo pirmąją Švedijos atstove, nepatekusia į Eurovizijos finalą nuo 2004 m., kai buvo įvestas pusfinalis. This Is My Life buvo pirmoji baladė, laimėjusi Melodifestivalen nuo 1998 m. bei 50-oji Švedijos daina Eurovizijoje.
Po Eurovizijos, Bergendahl surengs savo koncertinį turą po Švediją, kur ji pristatys savo debiutinį albumą.
Johannes Heydeck

Biografija

Gimė 1835 m. liepos 2 d. Sakūčiuose, mokytojo šeimoje. Mokėsi tapyti Karaliaučiaus dailės akademijoje pas dailininką Ludwig Rosenfelder. 1868 m. tapo Karaliaučiaus universiteto profesoriumi. Tapė žymių to meto Prūsijos žmonių portretus ir autoportretus. Rūpinosi Karaliaučiaus miesto kultūros paveldo objektų išsaugojimu ir tvarkymu, dalyvaudavo archeologiniuose kasinėjimuose. 1880 m. birželio mėnesį dalyvavo Imanuelio Kanto palaikų ekshumacijoje ir perlaidojimo šalia katedros įrengtame mauzoliejuje ceremonijoje. J. Heidekas laikomas vienu iš pirmųjų vokiečių dailininkų atradusių Nidos kopų grožį. Mirė 1910 m. rugpjūčio 6 d. Raušiuose.