google/wiki40b huggingface dataset:
Jautakių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Ventos kairiajame krante, prie santakos su Gilupiu esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė trikampio formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 45 m ilgio, 8-15 m pločio. Aikštelės rytinis, pietinis ir vakarinis pakraščiai apardyti, nugriuvę. Apie 1930 m. aikštelės šiaurės rytų kampe buvo kūgio pavidalo pylimo liekanų, kurie vėliau nugriuvo į Ventą. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 1,5 m aukščio (XX a. pradžioje buvęs 3 m aukščio), 17 m pločio pylimas, už kurio iškastas 4 m pločio, iki 1,5 m gylio griovys (tyrimų duomenimis). Piliakalnio pietinėje papėdėje, apie 6 m žemiau aikštelės pietinio krašto, yra 20 x 30 m dydžio terasa. Tyrimų metu pietinėje papėdėje aptikti trys iki 3 m pločio ir 1,5 m gylio grioviai, o čia buvusioje terasoje rasti du 3 m pločio, iki 1,5 m gylio grioviai, iškasti 3 m vienas nuo kito. Šlaitai statūs, 15 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a. Manoma, piliakalnis I tūkstantmečio viduryje ir antroje pusėje buvo papėdės gyventojų slėptuvė.
Piliakalnį labai apardė arimai. Pylimas apaugęs avietėmis, šlaitai - retais lapuočiais, pomiškis iškirstas.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1966 m. atliko Istorijos institutas, 1970 m. – Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. 1975-1976 m. Istorijos instituto archeologai Jonas Stankus ir Algimantas Merkevičius piliakalnio aikštelėje bei pietinėje papėdėje ištyrė 325 m² piliakalnio aikštelės, 166 m² – pietinio šlaito terasos plotą. Aikštelėje rastas 0,3-1,0 m storio kultūrinis sluoksnis su stulpavietėmis, akmeniniu galąstuvu, moliniu svoreliu, žalvariniu žiedu, lipdyta lygiu ir šiurkščiu paviršiumi ir žiesta, puošta banguotiniu raštu keramika, gyvulių kaulais. Aikštelės šiaurės rytų pakraštyje rasta įtvirtinimų – rąstų užtvaros – liekanų. Jos vietoje (užtvara sudegė) vėliau buvo supiltas 1,5 m aukščio pylimas, sutvirtintas akmenimis ir rąstais, ir iškastas 1,5 m gylio ir 4 m pločio griovys. Aikštelės pietvakarinėje dalyje rasta stulpaviečių, manoma, čia buvo 2-3 stulpinės konstrukcijos pastatai, ir akmenų grindinių.
Padarius pylimo pjūvį nustatyta, kad jis piltas per vieną kartą iš molio, o prieš tai piliakalnyje buvusi gyvenvietė buvo apsaugota tik rąstų tvora. Pylimo pakraščius tvirtino apie 0,5 m dydžio iš akmenų krautos dėžės, o jo viršuje stovėjo stulpinės konstrukcijos įtvirtinimai. Ant pylimo viršaus buvo įrengta stačių rąstų užtvara, jos įtvirtinimai atskyrė kalvos dalį su gyvenviete nuo piliakalnio.

Aplinkiniai piliakalniai

Ritinės piliakalnis 15 km
Dapšių piliakalnis 7,5 kmGriežės II piliakalnis 9 km
Leckavos piliakalnis 8 kmJedžiotų piliakalnis 34 km
Girdenių piliakalnis 25 kmŽagarės piliakalnis 60 kmVadagių piliakalnis 12 km
Renavo piliakalnis 13 kmBuožėnų piliakalnis 29 km
Džiuginėnų piliakalnis 35 kmDaubarių piliakalnis 4,5 km
Gyvolių piliakalnis 21 km
Turinas

Istorija

Imperatoriaus Augusto laikais tai buvo romėnų kolonija. VI-VII a. buvo langobardų kunigaikštystės centras. Nuo VIII a. pabaigos tapo Frankų valstybės dalimi. XIII a. miestą užėmė Savojos grafystė. 1563–1720 m. buvo Savojos hercogystės sostinė, 1720–1861 m. (su pertraukomis) – Sardinijos karalystės, 1861–1865 m. Italijos karalystės sostinė. XIX a. labai išplėtota pramonė. 1911 m. čia vyko Pasaulinė paroda. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, nuo 1943 m. iki 1945 m. gegužės, miestą buvo užėmęs Vermachtas.

Sportas

1892 m. Turino mieste buvo įkurtas tarptautinė irklavimo federacija (FISA).
1979–1980 m. sezone vietinė CUS Torino tinklinio komanda laimėjo Europos tinklinio taurę. Šis klubas tapo pirmuoju klubu iš vakarų Europos, pasiekusiu tokį rezultatą. Po kelerių metų klubas buvo išformuotas dėl finansinių sunkumų.
2006 m. vasario 10-26 dienomis Turine vyko XX žiemos olimpinės žaidynės.

Futbolas

Turinas žinomas dėl dviejų futbolo klubų – Juventus FC (įkurto 1897 m.) ir Torino FC (įkurto 1906 m.). Juventus klubas yra vienas sėkmingiausių ne tik Italijoje, bet ir visame pasaulyje. Abu futbolo klubai iki 2006 m. žaidė didžiausiame miesto stadione Stadio delle Alpi. Vėliau abu futbolo klubai žaidė Olimpiniame Turino stadione. Nuo 2011 m. Juventus klubas žaidžia nuosavame Juventus Stadium stadione, o Torino liko vienintelė Olimpinio stadiono šeimininkė. Anksčiau miestą yra atstovavę FC Torinese, Internazionale FC Torino, RS Ginnastica Torino futbolo klubai. 
Turine 1934 m. vyko II pasaulio futbolo čempionatas, 1980 m. – VI Europos futbolo čempionatas, o 1990 m. – XIV pasaulio futbolo čempionatas.
1949 m. Italiją sukrėtė didelė sporto nelaimė – gegužės 4 d. į netoli Turino esančią Supergos baziliką ant kalvos rėžėsi lėktuvas, skraidinęs visą Torino futbolo klubo komandą (tuo metu ji buvo laikoma viena pagrindinių Italijos komandų ir buvo vadinama Grande Torino). Lėktuvu skrido 31 žmogus ir visi jie žuvo dėl blogo matomumo įvykusioje katastrofoje.
Melchior de Hondecoeter

Melchijoras de Hondekuteris arba Melchioras d’Hondekuteris (ol. Melchior de Hondecoeter arba ol. Melchior d'Hondecoeter, 1636 m., Utrechtas, Nyderlandai – 1695 m. balandžio 3 d., Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, animalistas.

Biografija

Melchioras de Hondekuteris gimė 1636 m. Utrechte tapytojų giminėje. Jo senelis Gilisas ir tėvas Geisbertas (ar Geisbrechtas) buvo tapytojais. Senelis tapė peizažus su paukščiais, panašius į Roelant Savery paveikslus. Melchioras mokėsi pas tėvą, o vėliau − pas dėdę Jan Baptist Weenix (1620–1660). Kartu su juo apie 1653–1659 m. galėjo mokytis dėdės sūnus Jan Weenix. 1659–1663 m. Melchioras de Hondekuteris buvo registruotas Hagos tapytojų draugijoje. 1663 m. vasario 9 d. jis vedė Susanna Tradel Amsterdame, iš kurio nebeišvyko iki gyvenimo pabaigos.
Melchioro de Hondekuterio pirmieji neabejotini darbai datuojami 1668 m., nors yra priskiriamų ankstesnių. Tik 20 Hondekuterio paveikslų datuoti, todėl didesniosios jo kūrybos dalies chronologiją yra sunku nustatyti. Be mokytojų, Hondekuterio tapybą paveikė Vilemas van Alstas, bei flamandų tapytojas Fransas Sneidersas. Hondekuteris specializavosi paukščių vaizdavime peizažo aplinkoje, jo paveikslai buvo paklausūs. Žinoma, kad jo kūriniai puošė Nyderlandų princų rezidencijas. Hondekuterio mokiniu buvo Willem van Royen (1672–1742), pasekėju – XVIII a. tapytojas Aart Schouman (1710–1792). Pasak Houbraken, dailininką nuolat kritikuodavo žmona, dėl ko Hondekuteris laiką leisdavo smuklėse. Po mirties Hondekuteris paliko savo dukteriai Izabelei daug skolų. Dailininkas mirė 1695 m. balandžio 3 d. Amsterdame.
Antsparnis

Antsparnis – sukietėjęs vabalo priekinis sparnas. Jis yra tokio standumo, kaip viso vabalo chitininė danga. Pora antsparnių dengia vabalo pilvelį ir krūtinės vidunugarėlę (išskyrus skydelį ir panugarėlę) ir apsaugo sparnus jam ropojant.
Kartais antsparniai būna sutrumpėję (pvz., trumpasparniai) ir neuždengia galinių pilvelio segmentų ar net viso pilvelio. Ar jų visai nebūna (pvz., jonvabalių patelės).
Kai kurių vabalų, ypač neskraidančių, antsparniai būna suaugę. Bronzinukas (Cetonia) skrisdamas užpakalinius plėvinius sparnus iškiša pro išpjovas suaugusių antsparnių šonuose. Dauguma skraidančių vabalų antsparnius išskečia, bet jais neplasnoja. Jie palaiko aerostatinio organo vaidmenį, palaiko pusiausvyrą.
Antanas Garmus

Biografija

Mokėsi Liepojos gimnazijoje, studijavo Kijevo universitete, 1907–1914 m. – Berno universitete. Grįždamas į Lietuvą atostogų parsiveždavo lietuviškos spaudos (brošiūrų, atsišaukimų), platindavo ją Kaune ir apylinkėse. Bendradarbiavo su kitais knygnešiais.
Apie 1899 m. įsitraukė į socialdemokratų judėjimą, nuo 1901 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1905–1906 m. už Didžiojo Vilniaus Seimo nutarimų vykdymą sėdėjo Suvalkų Kalvarijos kalėjime. 1914 m. už politinę veiklą kalėjo Lomžos kalėjime.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915–1918 m. karo gydytojas fronte, vėliau – Penzos žemietijos gydytojas. Grįžęs į Lietuvą, 1926–1929 m. Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto asistentas, 1932–1933 m. – Raudonojo Kryžiaus sanatorijos direktorius. Nuo 1933 m. dirbo Kauno ligonių kasoje.
1934–1940 m. Kauno savivaldybės tarybos narys. Medicinos draugijos valdybos narys, Tarptautinės sąjungos kovai su tuberkulioze (Paryžiuje) valdybos narys. TSRS užėmus Lietuvą, nuo 1940 m. birželio 20 d. iki lapkričio 20 d. – Kauno burmistras. 1940 m. birželio 23 d. – 1941 m. liepos 3 d. – Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijos pirmininkas. 1940–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto Biologijos katedros vedėjas. 1940 m. liepos 14 d. išrinktas į Liaudies seimą, bet 1942 m. savo pareiškime iškėlė visą šių rinkimų klastą.
Antrojo pasaulinio karo metais įsitraukė į pasipriešinimo judėjimą. 1944 m. rugpjūčio 15 d. bandė žvejų laiveliu pabėgti į Švediją, bet vokiečių pagautas, pasodintas į Rygos kalėjimą, po to – į Mainleuso darbo stovyklą. 1945 m. balandžio 13 d. amerikiečių karių išlaisvintas, kurį laiką dirbo Vokietijoje. 1949 m. lapkričio 7 d. atvyko į JAV. 1954 m. išrinktas Amerikos lietuvių gydytojų draugijos garbės nariu.
Bendradarbiavo laikraščiuose ir žurnaluose „Naujienos“, „Ūkininkas“, „Naujoji Gadynė“, 1906 m. – „Kova“, 1907 m. – „Darbininkas“, „Žarija“, „Lietuvos ūkininkas“, 1906–1910 m. – „Vilniaus žinios“, nuo 1910 m. „Lietuvos žinios“, JAV – „Keleivis“, „Naujienos“, „Darbas“. 1934 m. redagavo žurnalą „Sveikata“. Parašė atsiminimų, mokslo populiarinamųjų veikalų, apsakymų.
Kirbuliai

Aplinkinės gyvenvietės

Jonava (Biržai) – 1,1 km
Mikalava (Biržai) – 3 km
Rimgailiai – 3,7 km
Braškiai – 3 km
Parovėja – 8 km
Ripeikiai – 1,8 km
BIRŽAI – 6,7 km
Drąseikiai – 2,7 km
Vitebsko vaivada

Vitebsko vaivada (lenk. Wojewoda witebscy) – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Vitebsko vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.
1772 m. panaikinus Vitebsko vaivadiją, iki Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. Vitebsko vaivada buvo skiriamas nominaliai, kaip titulas.

Įgaliojimai

Vitebsko vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Vitebsko vaivada turėjo dvidešimt penktą pagal rangą pasauliečių poziciją.
Almasanas

Istorija

Almasanas minimas nuo 1375 m.
Maskvos kanalas

Maskvos kanalas (rus. Канал имени Москвы), iki 1947 m. Maskvos-Volgos kanalas yra Rusijoje, Maskvos ir Tverės srityse, į šiaurę nuo Maskvos. Jungia Maskvos ir Volgos upes; yra svarbi transporto arterija.
Kanalas iškastas GULAG'o kalinių, valdant Stalinui. Prasideda Ivankovsko tvenkinyje, netoli Dubnos miesto, įsijungia į Maskvos upę ties Tušinu, 191 km nuo jos žiočių. Kanalo ilgis – 128 km.
Maskva dažnai vadinama „penkių jūrų uostu“, kadangi kanalu galima patekti net į 5 jūras: Baltąją, Baltijos, Kaspijos, Azovo ir Juodąją. Kanalas daugelyje vietų patvenktas, sujungtas su mažesnėmis upėmis. Jo krantuose įsikūrusios maskviečių poilsiavietės.
Žiežmarių herbas

Aprašas

Skydo mėlyname lauke, virš žalios skydo papėdės, vaizduojamas purpurinę kapą ir mitrą bei sidabrinę albą dėvintis, į kairę pusę atsigręžęs, kairėje rankoje laikantis auksinį pastoralą šv. Stanislovas. Prieš jį pamaldžiai sudėjęs rankas iš rudo kapo keliasi sidabrinis Piotrovinas. Figūrų kūnai natūralios spalvos, kapos ir mitros kraštai, rankogaliai auksiniai. Skydo galvoje spinduliuoja auksinė Dievo Apvaizdos akis, apačioje du žali medeliai, išaugantys iš skydo šonų. Virš skydo auksinė uždara karališkoji karūna.

Istorija

1998 m. gruodžio 28 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 278. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Zairo provincija

Geografija

Provincija išsidėsčiusi plynaukštėje, gausioje geležies, fosfatų ir cinko. Klimatas šiltas ir drėgnas, gausu tropinių miškų. Šiauriniu provincijos pakraščiu prateka Kongas.

Gyventojai

Vyrauja kongo tautos žmonės.
Henry Morgenthau

Biografija

Gimė JAV žydų verslininko ir diplomato, JAV ambasadoriaus Osmanų imperijoje H. Morgentau vyresniojo šeimoje. Mokėsi nepriklausomoje Niujorko Dwighto mokykloje. Studijavo architektūrą ir žemės ūkį Kornelio universitete. 1913 m. susipažino ir susidraugavo su F. Ruzveltu. Baigęs mokslus, savo ūkyje augino kalėdines eglutes. Nuo 1922 m. vadovavo žurnalui „American Agriculturalist“. 1929 m. F. Ruzveltas, tuomet tapęs Niujorko valstijos gubernatoriumi, jį paskyrė savo patarėju. 1934 m. F. Ruzveltas, kiek anksčiau išrinktas JAV prezidentu, paskyrė H. Morgentau JAV iždo sekretoriumi. Nepritarė kai kuriems F. Ruzvelto Naujojo kurso reformų programos punktams. Laikėsi konservatyvios fiskalinės politikos. Sukūrė naują JAV socialinio draudimo programą. Kovojo su korupcijos apraiškomis vyriausybėje. Siekdamas finansuoti Antrojo pasaulinio karo išlaidas, 1941 m. išleido JAV karo obligacijas. 1944 m. parengė pokarinės Vokietijos pertvarkymo planą, vėliau pavadintą jo vardu.  Plane buvo numatyta Vokietiją padalinti, demilitarizuoti, likviduoti jos sunkiąją pramonę, paversti žemės ūkio kraštu. Pateiktas plano projektas buvo kritikuojamas, tačiau po Antrojo pasaulinio karo dalis plano elementų buvo realizuota, decentralizavus Vokietijos bankų sistemą, uždraudus jos užsienio prekybą, sumažinus importą bei įvedus griežtą mokesčių politiką. Laikinai vadovavo 1944 m. liepą surengtai Breton Vudso konferencijai, kurios metu buvo įkurta Breton Vudso sistema, Tarptautinis valiutos fondas ir Tarptautinis rekonstrukcijos ir plėtros bankas. Naujuoju JAV prezidentu tapus H. Trumenui, atsistatydino iš užimamų pareigų.
Pryšmančių II kapinynas

Kapinynas

Įrengtas aukštumos pakraštyje, kurį iš rytų juosia Tenžės slėnis, o iš šiaurės – slėnio griova. Teritorija dirvonuoja, pakraščiai apaugę medžiais ir krūmais. Ties viduriu stovi gelžbetoninis aukštos įtampos orinės elektros linijos stulpas, o vakarinėje dalyje – seno pavyzdžio archeologijos paminklo anotacinis ženklas. Pietiniu pakraščiu praeina keliukas į gretimą sodybą.
Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR537), 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A456), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A456P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, kuriam 2012 m. suteiktas nacionalinio reikšmingumo lygmuo.
Teritorija – 1,79 ha.
0,12 km į pietryčius yra Pryšmančių III kapinynas, 1,1 km į pietus – Pryšmančių I kapinynas.

Tyrimai

Tyrinėjo: 1868 m. – Konstantinas Grevingkas (Dorpato universitetas), 1909, 1912, 1921 m. – Vladas Nagevičius, 1958 m. – Ona Navickaitė (LII ir Kretingos muziejus), 1984 ir 1986 m. – Regina Volkaitė-Kulikauskienė (LII), 1985 m. – Valdemaras Šimėnas (LII). 1990 m. – Regina Kulikauskienė ir Kęstutis Jankauskas.
Žvalgė: 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 ir 2011 m. – Kultūros paveldo centras.
Ištirtas per 0,45 ha plotas, rasta 112 griautinių, 52 degintiniai ir 17 simbolinių VII–XIII a. kapų.
Griautiniai kapai išsidėstę eilėmis iš vakarų į rytus. Duobės iškastos tvarkingai, netoli viena kitos, pailgos šiaurės – pietų, rečiau – vakarų – rytų kryptimi, suapvalintais galais. Mirusieji guldyti galva į pietus arba vakarus. Vienur kartu su suaugusiais laidoti vaikai ir paaugliai, o kita dalis vaikų laidota atskirai, pietrytinėje kapinyno dalyje. Rasta per 15000 įkapių. Beveik visiems mirusiems į kapą virš galvos buvę dedami geriamieji ragai su žalvariniais apkalais. Vyrai ir berniukai laidoti su ietimis, o kai kuriems vyrams į kapą dėjo dar kovos kirvį, rečiau – kalaviją. Mirusieji buvę sujuosti odiniais diržais, kaustytais žalvarinėmis skardelėmis, puoštais žalvarinių įvijų kutais. Tiek vyrų, tiek moterų kapuose rasta nemažai papuošalų. Drabužiai buvę susegami lankinėmis, pasaginėmis, žiedinėmis ir plokštinėmis segėmis, trikampiais, kryžiniais, rateliniais ir plokšteliniais smeigtukais, rankos puoštos įvijiniais žiedais, įvijinėmis, juostinėmis apyrankėmis bei apyrankėmis gyvuliniais galais. Kaklus dažniausiai puošė antkaklės su kabliuku ir kilpele galuose, vytinės antkaklės su kilpiniais užkeistais galais, stiklo, emalės ir gintaro karolių apvaros. Kai kuriuose kapuose ant mirusiojo krūtinės arba juosmens rastos papildomos įkapės, dažniausiai sudėtos į medžio tošies dėžutes.
Pradėjus mirusiuosius deginti, laidojimui buvo kasamos apskritimo ar ovalo plano duobės, į kurias suberdavo degintinius kaulus, laužavietės liekanas, apdegusias ir apsilydžiusias įkapes, o jeigu jas dėdavo į kapą nedegintas – tai dažniausiai sulaužydavo.
Kapinynas – būdingas kuršių laidojimo paminklas.
Radinius saugo Kretingos, Vytauto Didžiojo karo ir Lietuvos nacionaliniame muziejai, Valstybės Ermitažas Sankt Peterburge, Tartu universitetas.
Iranas

Kalbos

Valstybinė kalba yra naujoji persų kalba, taip pat vadinama farsi. Tai indoeuropiečių kalba bei didžiausia iranėnų kalbų grupės kalba. Persų kalbos gramatika yra dar naujesnė (t. y. paprastesnė) nei anglų kalbos. Nors persų kalba yra vienintelė oficiali šalies kalba, kuria šneka apie 58 % gyventojų, yra ir kitų svarbių kalbų. Azerbaidžaniečių ir turkmėnų kalbomis kalba apie 26 %, kurdų kalba 9 %; lurų kalba 2 %; kitomis, tarp jų ir arabų kalba – apie 1 %.

Religija

Šiitų pakraipos islamas yra valstybinė religija. Apie 95 % gyventojų yra musulmonai (89 % šiitų ir 6 % sunitų). Be musulmonų, yra ir armėnų bei asirų krikščionių, žydų, parsų, mandėjų, sikhų ir apie 300 000 Irane uždraustos ir eretiška paskelbtos bahajų religijos pasekėjų.
Nidhogas

Skandinavų mitologijoje Nidhogas (island. Níðhöggr) – slibinas, kuris graužia pasaulio medžio – milžiniško uosio Igdrasilo šaknis ties Niflheimu.
Igdrasilo viršūnėje tupi išmintingasis erelis Vidofnis, kurio nekenčia slibinas Nidhogas. Jie nuolat tarpusavyje ginčijasi. Medžio kamienu aukštyn ir žemyn bėgioja voverė Ratatoskas, kuri perdavinėja žodžius slibino ir erelio ginče. Dėl ko vyksta ginčas, legendose nėra pasakojama, tačiau erelis ir slibinas sudaro dvi pasaulio priešingybes: gėrio ir blogio, šviesos ir tamsos, gyvybės ir mirties. Tarp jų niekada negali būti taikos.
Sakmėse pasakojama, kad Nidhogas išgeria mirusiųjų kraują, taip pat graužia lavonus, nes netoliese yra mirusiųjų karalystė.
Sakmė apie Nidhogą užtinkama proziškojoje Edoje – poezijos vadovėlyje, parašytame XIII amžiaus pradžioje.
Irena Juškevičiūtė-Paplonskienė

Irena Juškevičiūtė-Paplonskienė (g. 1949 m. lapkričio 7 d. Palmajėje, Ignalinos rajonas) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1968 m. baigusi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinę meno mokyklą (B. Navalinskaitės choro dirigavimo klasė), 1973–1978 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Hermano Perelšteino klasė).
Nuo 1978 m. rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1988 m. merginų choro vadovė. Be pagrindinio mokomojo darbo, choras nemažai koncertuoja, dalyvauja miesto dainų šventėse, festivaliuose ir kituose kultūros renginiuose. Choras parengtas 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
1976–1978 m. Naujamiesčio (Panevėžio raj.) mišriojo choro vadovė – choras surengė koncertų, konkursuose pelnė prizinių vietų. 1979–1983 m. Panevėžio melioracijos statybos ir montavimo valdybos vyrų choro vadovė. Chorą išmokė nemaža įvairių kūrinių, surengė koncertų, dalyvavo 1983 m. respublikiniame moterų ir vyrų chorų sąskrydyje Šiauliuose ir vyrų chorų sąskrydyje Ariogaloje (Raseinių raj.).
I. Paplonskienė – Panevėžio miesto ir rajono dainų švenčių, 1983 m. respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose dirigentė, chorų ir „Dainų dainelės“ konkursų žiuri narė, valstybinių egzaminų komisijų narė.
Jaskoniškės

Istorija

Iki 1863 m. duomenimis kaime buvo Bieliūno, dviejų Stauskų ir Tumėno sodybos. Po 1863 m. sukilimo carinė valdžia į Tolovkos kaimą, Samaros gubernijoje ištrėmė dviejų ūkininkų Stauskų šeimas. Jų sodyboje apgyvendino kolonistų Grimailovų šeimas. 1922 m. iš tremties grįžę Stauskų vaikai ir anūkai atgavo atimtas sodybas, Dabar gyvena tremtinių Stauskų ainis, dailininkas Alvydas Stauskas.
Markelio sodyboje, šios sodybos savininko išduotas, kovoje su sovietiniais baudėjais didvyriškai žuvo Lokio rinktinės vadas Mykolas Kazanas su kovos draugais Adolfu Bražiu ir Jonu Lukošiūnu.
Raudėnų herbas

Aprašas

Herbo žaliame lauke, nuo sidabrinės skydo galvos atskirtame eglių linija, kairiojo kaspino vietoje auksinės kanklės.

Istorija

2000 m. kovo 24 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 826. Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė.
Alkanoji stepė

Alkanoji stepė (rus. Голодная степь), Mirzačulis (uzb. Mirzachül)) yra lyguma Uzbekistano Syrdarjos srityje, Kyzylkumų dykumos pietrytinėje dalyje, kairiajame Syrdarjos krante po jos ištekėjimo iš Ferganos slėnio. Plotas – apie 10 tūkst. km².
Aukštis virš jūros lygio – 230–385 m. Alkanoji stepė išsidėsčiusi trijose Syrdarjos terasose. Pavasarį ir rudenį auga žolė, kurioje ganomos bandos, tačiau vasarą viskas išdega.

Įsisavinimas ir ūkinė reikšmė

XIX a. dešimtajame dešimtmetyje Rusijos vyriausybė sumanė Bado dykumą panaudoti kolonizacijai, 1895 m. čia pradėti irigaciniai darbai. 1897 m. didžiojo kunigaikščio Nikolajaus Konstantinovičiaus perkasas ėmė drėkint apie 19 tūkst. hektarų. 1900 m. irigacinė sistema dar išplėsta, o visumoje pradėjo veikti 1914 m., bet dėl kai kurių trūkumų ir pokarinės suirutės drėkinamas plotas susiaurėjo iki 18 tūkst. hektarų ir tik 1928–1929 m. padidėjo iki 68 tūkst. hektarų.
Žingsniai (laikraštis)

Žingsniai – laikraštis, leistas 1990–1991 m. Radviliškyje ir Vilniuje.

Istorija

1990 m. ėjo Radviliškyje kaip nepriklausomas Radviliškio rajono laikraštis. Įsteigė, leido ir redagavo Linas Jučas. Tiražas 1991 m. – 39 400 egz. Išleista 17 numerių. 1991 m. buvo leidžiamas priedas „Žvilgsnis“.
Mažeikių valsčius

Mažeikių valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Mažeikiai.
Angelė Zubienė-Petrauskaitė

Angelė Zubienė-Petrauskaitė (g. 1945 m. spalio 28 d. Gintautų k., Panevėžio r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1964–1968 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. M. Sasnauskienė), 1968–1973 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Petrausko klasė).
1973–1978 m. Panevėžio rajono kultūros skyriaus vyr. metodininkė ir rajono kultūros darbuotojų moterų choro vadovė. Kolektyvą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei, pirmųjų ir kitų prizinių vietų laimėjo respublikiniuose konkursuose. 1978 m. A. Budriūno konkurse Biržuose choras pelnė prizą už geriausiai interpretuotą šio kompozitoriaus dainą „Nemunas".
Nuo 1978 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1979–1984 m. merginų choro „Obelėlė“ parengiamosios grupės vadovė. Merginas (50-60 dalyvių) išmokė lietuvių ir užsienio kompozitorių sudėtingesnių kūrinių, dažnai koncertavo, dalyvavo dainų šventėse ir kituose renginiuose. 1979–1983 m. vadovavo mokyklos Pedagoginio skyriaus merginų chorui, kurį lankė 60-70 būsimųjų ikimokyklinių įstaigų auklėtojų ir pradinių klasių mokytojų. Chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei, 1982 m. respublikinėje moksleivių meno mėgėjų apžiūroje laimėjo pirmąją vietą. Merginos dažnai koncertavo ir sugebėjo atlikti sudėtingesnius lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinius. Pedagogė taip pat vadovavo Panevėžio siuvimo fabriko „Nevėžis" moterų chorui, kuris dažnai koncertuodavo ir dalyvavo 1980 m. respublikinėje dainų šventėje.
A. Zubienė – Panevėžio rajono dainų švenčių vyr. dirigentė ir Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentė, miesto kultūros skyriaus meno tarybos narė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.