google/wiki40b huggingface dataset:
Pompinis šautuvas

Pompinis šautuvas (angl. pump-action shotgun; rus. Помповое оружие) – šautuvas, užtaisomas pertraukiant slankiojančią apsodo lovelio pavidalo rankeną, kuri judina šautuvo spyną, o ši išmeta iššautą tūtelę, įstumia naują šovinį.
Pompinis principas dažniausiai naudojamas lygiavamzdžiuose šautuvuose, tačiau yra ir graižtvinių pompinių šautuvų bei granatsvaidžių. Pompinis pertaisymo mechanizmas yra spartesnis nei klasikinis dėtuvinių šautuvų slankiojamų spynų mechanizmas ir žymiai spartesnis nei dvivamzdžių šautuvų pertaisymas. Taip yra todėl, kad šaudant nereikia atitraukti rankos nuo apsodo lovelio, kol neišsibaigia šoviniai dėtuvėje. Pompiniai šautuvai yra šiek tiek spartesni ir už svertinio užtaisymo šautuvus.
Pompinį pertaisymo principą 1882 m. išrado amerikietis išradėjas Kristoferis Spenseris (Christopher Miner Spencer). Vėliau šiuo principu pagrįstus mechanizmus patobulino Džonas Mozesas Brauningas savo šautuve M1893/97.
Pompiniais šautuvais gali vadinti ir įvairius pneumatinius ir šratasvydžio šautuvus, kur panašus mechanizmas naudojamas kulkai (šratui) į lizdą įstumti ir orui (ar spyruoklei) suspausti.
Tibeto vėliava

Tibeto vėliava įtvirtinta 1912 m. XIII Dalai Lamos, kuris sujungė įvairių provincijų armijų vėliavas. Nuo tada ji tarnavo kaip visų tibetiečių karinė vėliava iki 1950 m. J i išlieka Centrinės Tibeto administracijos, įsikūrusios Dharamsaloje, Indijoje, emblema. Kaip Tibeto nepriklausomybės simbolis ji uždrausta Kinijoje, įskaitant Tibeto autonominį regioną, kuris atitinką anksčiau Lasos vyriausybės kontroliuotą teritoriją, ir didžiajam Tibete.
Teisės istorija

Teisės istorija (istorinė teisėtyra) – istorijos šaka, vienas iš teisės mokslų, tarpdisciplininė sritis, tirianti teisę ir teisinę sistemą (institucijas, teisinius santykius), jų kilmę, raidą nuo pat seniausiųjų laikų (Senovės teisė, Viduramžių teisė, Naujų laikų teisė) iki šiuolaikinės teisės susiformavimo, įsitvirtinimo.

Ištakos

Europoje išsiskyrė romanistinė, germanistinė ir kanonistinė kryptys.
XIX a. istorinė teisės mokykla nebuvo klasikinė teisėtyra, tačiau bandė istorinių šaltinių pagalba reikšmingų rezultatų galiojančiai teisei. Teisės romanistika – romėnų teisės studijos, ne klasikinis istorijos mokslas. Teisės germanistika, kilusi XX a. pradžioje, siekė sukurti sistematinę „Vokišką teisę“, galiojusią iki romėnų teisės recepcijos. 1945 m. šios krypties orientyrai pasikeitė; konstatuota, kad grynoji „germanų – vokiečių teisė“ negali būti rekonstruota, abejota, ar tokia apskritai galėjo būti sukurta.
Teisinė kanonistika, istorinė kanonistika tiria Kanonų teisės istoriją, raidą. Ji labiausiai iš visų teisės istorijos krypčių yra įtakojama dogmatikos, religinių teorijų bei nuostatų (kadangi bažnytinė teisė susiformavo kaip religijos normų sistemos dalis bei išliko konfesinių bendruomenių vidaus gyvenimą, tvarką reguliuojantis instrumentas).

Akademinėje srityje

Teisės istorija taip pat yra studijų dalykas, akademinė disciplina. Anksčiau dėstyta kaip privalomas dalykas. XIX a., iš dalies ir XX a. ne mažiau svarbi greta kitų teisės disciplinų aukštosiose mokyklose. XX a. antrojoje pusėje bei amžiaus pabaigoje neteko dalies savo reikšmės praktinėje, akademinėje srityje. Teisės istorija Kontinentinės teisės valstybėse dėstoma kaip pasirenkamasis dalykas teisės specialybės studentams. Lietuvoje dėstyta kaip privalomasis dalykas, vėliau statusas pakito ne tik akademinėje, bet ir mokslo srityje: teisės istorija oficialiai buvo išbraukta iš mokslo šakų klasifikacijos sąrašo (socialinių mokslų grupės), kur buvo ilgą laiką įtraukta kaip atskira mokslo kryptis.
Acta Historica Universitatis Klaipedensis

Acta Historica Universitatis Klaipedensis – tarptautinis recenzuojamas mokslo darbų leidinys, leidžiamas Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto.

Leidinys

Acta Historica Universitatis Klaipedensis pradėtas leisti 1993 m. kaip Klaipėdos universitete įsteigto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro mokslo darbų žurnalas. Pirmasis tomas išleistas Vilniuje, visi likę, pradedant antruoju – Klaipėdos universiteto leidykloje. Iš pradžių serijoje buvo publikuojami straipsnių rinkiniai ir monografijos, nuo aštuntojo tomo – tik straipsnių rinkiniai. Septintasis tomas neišleistas. 2006–2010 m. keturi serijos tomai išleisti su atskira paantrašte „Studia Antropologica“.
Acta Historica Universitatis Klaipedensis yra teminių straipsnių rinkinių serija, kurioje publikuojami žinomų Lietuvos, Lenkijos, Rusijos, Vokietijos, Latvijos ir kt. valstybių profesionalių mokslininkų straipsniai. Tai pirmasis ir iki šiol vienintelis Lietuvoje mokslo darbų leidinys, skirtas regioninės istorijos tyrimams. Kiekvienas leidinio straipsnis recenzuojamas dviejų recenzentų. Straipsniai publikuojami lietuvių, anglų, vokiečių arba rusų lenkų kalbomis su anotacijomis lietuvių ir anglų kalba bei išsamiomis santraukomis įvairiomis kalbomis.
Straipsniuose nagrinėjama viduramžių Lietuvos, Vokiečių ordino, Klaipėdos miesto, Klaipėdos krašto, Rytų Prūsijos socialinė, politinė, kultūrinė istorija, XX a. diplomatijos istorija, vokiečių ir lietuvių (Vokietijos ir Lietuvos) santykių, lenkų ir lietuvių (Lenkijos ir Lietuvos) santykių istorija, spausdinami atrinkti istorijos šaltiniai su profesionaliais istorikų komentarais. Kiekviename tome publikuojamos mokslininkų recenzijos Lietuvoje ir užsienio šalyse parengtiems darbams. Keturi tomai skirti kultūros antropologijos tyrimams Baltijos jūros regione.
Leidinio atsakingasis redaktorius iki 2001 m. buvo Alvydas Nikžentaitis, 2003–2006 m. redaktorių kolegijai vadovavo Vladas Žulkus, 2006–2013 m. Silva Pocytė, nuo 2013 m. – Vasilijus Safronovas.
Drestas VI

Drestas VI (m. 677 m.) – piktų karalius 662–671 metais.

Biografija

Drestas VI soste pakeitė Gartnartą IV po jo mirties 662 metais. „Piktų kronikoje“ teigiama, kad jis valdė šešerius arba septynerius metus. Drestas VI 671 metais užpuolė Nortumbriją, bet buvo sumuštas. Po šio pralaimėjimo, kaip teigiama su „Ulstero analuose“ ir „Tigernacho analuose“, jį nuvertė Brude III. Drestas mirė 677 metais.
Benjaminas Mandelštamas

Biografija

Gimė 1805 m. Žagarėje. Jaunystėje daug keliavo prekybiniais reikalais po įvairius Rusijos imperijos miestus. XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje gyveno Vilniuje, kur dalyvavo žydų gyvenimo būdo reformatorių judėjime, religinių reformų vadovas. 1876 m. išleido savo laiškų ir memuarų knygą Chazon la-Moed, kurioje rašė apie Rusijos žydų gyvenimo būdą ir kaip jis turi būti keičiamas, kad žydų bendruomenė taptų labiau išsimokslinusi. Siūlė ir tokių radikalių reformų kaip laikinas Talmudo spausdinimo uždraudimas. Taip pat rašė straipsnius į vietos žydų laikraščius. Mirė 1886 m. Simferopolyje. Benjamino Mandelštamo vaikaitis rašytojas ir poetas Osipas Emiljevičius Mandelštamas (1891–1945).
Šilingas

Pavadinimo kilmė

Žodis angl. shilling kilęs iš s. angl. scilling, kuris giminingas sen.vok.aukštaič. skilling 'aukso moneta', sen. skand. skillingr, got. skillings. Visi jie priešistorinio germaniško žodžio, kurio pirmoji dalis reiškė 'skydas', o antroji – priesaga -ling, reiškianti 'mažas, jaunas' .

Britiški šilingai

D. Britanijoje šilingas buvo pinigo pavadinimas nuo normanų užkariavimo laikų iki griežtai dešimtainės pinigų sistemos įvedimo 1971 m. Dar anglų-saksonų laikais žodžiu schilling vadindavo gyvulio (avies) vertę. Sidabrinės vieno šilingo vertės monetos pasirodė Henriko VII laikais ir buvo kalamos iki 1946 m. Anksčiau svaras turėdavo 20 šilingų, o vienas šilingas – dvylika pensų.

Airijos šilingas

Airijos šilingas buvo Airijos moneta, verta 1/20 Airijos svaro ir naudota iki pereinant prie dešimtainės monetų sistemos. Šilingas kaldintas nuo 1928 iki 1968 m. Jų apyvarta nutraukta 1993 m. sausio 1 d., juos pakeitė mažesnės 5 pensų monetos.
Kurtuvėnai

Pavadinimo kilmė

Miestelio pavadinimas veikiausiai hidroniminis, kilęs nuo Kurtuvos ežero vardo. XX a. tarpukariu miestelis buvo žinomas kaip Kurtavėnai.

Geografija

Kurtuvėnai įsikūrę Rytų Žemaičių plynaukštės šiaurinėje dalyje, Kurtuvėnų kalvyne. Į šiaurę nuo miestelio yra Kurtuvėnų kaimas, 1825–1831 m. iškastas Ventos–Dubysos kanalas, už jo – Girnikų piliakalnis, į rytus tvyro Kurtuvos ežeras. Aplink miestelį gausu žuvininkystės tvenkinių (beveik 100), iš jų didžiausias – Dambos tvenkinys. Netoli miestelio įkurtas Kurtuvėnų kraštovaizdžio draustinis.
Link Šiaulių nutiestas dviračių takas. Pro Kurtuvėnus eina plentas Ryga-Karaliaučius; plentai į Šiaulius, Užventį.

Aplinkinės gyvenvietės

Linartai – 5 kmRimučiai – 1,5 km
Bulėnai – 4 kmŠIAULIAI – 20 km
BUBIAI – 6 kmŠAUKĖNAI – 13 km
UŽVENTIS – 28 kmMirskiškė – 5 kmKELMĖ – 21 km
Carlo De Simone

Karlas de Simone ( Carlo De Simone; 1885 m. kovo 4 d. – 1951 m.) – Italijos karininkas (generolas leitenantas), dalyvavęs Antrajame pasauliniame kare Afrikoje.
Antrojo pasaulinio karo metu Rytų Afrikos kampanijoje generolas leitenantas De Simone vadovavo Italijos pajėgoms pietų Italijos Somalilande. Įsiveržimo į Britų Somalilandą metu De Simone vadovavo generolo Guglielmo Nasi pajėgų centrinei kolonai. Italijos Somalilande De Simone pajėgose buvo sustiprinta Hararo divizija – XIII, XIV ir XV kolonijinė brigados, kuriose buvo iki 11 pėstininkų batalionų, 14 artilerijos baterijų, vidutinių tankų kuopa (12 tankų), lengvųjų tankų eskadronas (4 tankai) ir šarvuotųjų automobilių kuopa (12 šarvuotųjų automobilių).
Novorusijos vėliava

Novorusijos vėliava – vienas iš nepripažinto valstybinio darinio Novorusijos Federacijos valstybinių atributų. Tai simbolikos komisijos pateiktas projektas, kuris nėra oficialiai patvirtintas.
Semeliškių dvaras

Istorija

1578 m. dvarą ir valsčių valdė Trakų vaivada Steponas Zbaražskis.
1588–1590 m. dvarą valdė Merkelis Zaviša, nuo 1594 m. – Darata Zavišienė. Pastaroji dvaro sodyboje, prie Strėvos, pastatydino klojimus).
1603, 1610 ir 1613 m. Zigmantas Vaza privilegijas valdyti Semeliškes suteikė Trakų pakamariui Petrui Valavičiui. Tuo metu dvarvietė buvo dabartinio mokyklos stadiono teritorijoje, pastatai buvę mediniai, o kai kurie (greičiausiai gyvenamieji) galėję būti ir mūriniai – raudonų plytų.
XVII a. 7 dešimtmetyje Semeliškės atiteko Trakų pastalininkui Ferdinandui Rorui. Po jo mirties, 1676 m. seniūnu tapo artilerijos generolas Matas Riomeris. Dvaro valdytojai iki XVIII a. vidurio dažnai keitėsi (tarp jų Šimkus Kybartavičius, Mikalojus Narutavičius, Frydrichas Viercinskis Epimachas, Abrachamas Timirčičis, Albertas Goštautas, Petras Masalskis, Mikalojus Radvila, Steponas Zbaražskis, Merkelis Zaviša, našlė Darata Zavišienė, Petras Valavičius, našlė Valevičienė, Vladislovas Valavičius, sūnus Mykolas Valavičius, A.Valavičienė, Mykolas Vyšniaveckis, Mataušas Remeris, sūnūs Aleksandras Remeris ir Steponas Remeris, Kristupas Zaviša, Marcibelė Zavišienė, Leonardas Pociejus, našlė Marijona Pociejienė ir jos vyras Mykolas Granovskis).
1776–1801 m. Semeliškes valdė Granovskis. Po šio mirties 1801 m. Semeliškių seniūnija buvo atiduota valdyti grafui Nikolajui Tolstojui.
Po 1830-1831 m. sukilimo dvaras buvo sekvestruotas ir perduotas į Rusijos imperijos iždą.
Nepriklausomybės metais Semeliškių dvarvietėje buvo pastatyta mokykla.
Programinė įranga

Programinė įranga (angl. software, pranc. logiciel) – informacijos apdorojimo sistemos programų, procedūrų, taisyklių visuma arba tos visumos dalis kartu su atitinkama dokumentacija. Programinė įranga yra intelektualus produktas ir tai nepriklauso nuo to, į kokią duomenų laikmeną ji yra įrašyta.
Dažniausiai tai kompiuterio vykdomų instrukcijų seka, skirta tam tikriems veiksmams atlikti. Tokia įranga rašoma naudojant programavimo kalbas, o vėliau kompiliuojant ar interpretuojant parašytą kodą.
Programinę įrangą galima skirstyti pagal įvairius požymius.
Juodžiai (Vilnius)

Aplinkinės gyvenvietės

MARIJAMPOLISRakonys 
 TURGELIAI
Akmenės apskritis

Akmenės apskritis (1915–1918 m. vadinosi Dabikinės apskritis) – Lietuvos, buvusi šalies šiaurėje. Centras – Dabikinė, vėliau – Akmenė.

Istorija

Apskritį 1915 m. rugsėjį sudarė vokiečių okupacinė valdžia. Iki 1918 m. pabaigos apskritis priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. Panaikinta 1919 m. pradžioje, sudarius Mažeikių apskritį. Dalis teritorijos atiteko Šiaulių apskričiai.
Gus Dudgeon

Karjera

Gus'as gimė Vokinge, Sario grafystėje (Anglija). Jis lankė žinomą demokratišką mokyklą „A. S. Neill's Summerhill School“, įskaitant ir tai, kad aktyviai dalyvavo mokyklos susiėjimuose ir rėmė jos veiklą. 
Dudgeon'as prodiusavo du sėkmingus „Elkie Brooks“ albumus – „Pearls“ ir „ Pearls II“. Vėliau prodiusavo ir pirmąjį Davido Bouvio pasisekusį kūrinį „Space Oddity“. Jam patiko pastarosios demo versija, taip pat nemažiau ir „The Laughing Gnome“. Vėliau jis pradėjo dirbti su Eltonu Džonu, kuris anuomet dar buvo tik kylanti žvaigždė; jie dirbo ties antruoju Eltono studijiniu albumu „Elton John“ (1970), po kurio per ateinančius metus sekė ir kiti sėkmingi albumai, kuriuos irgi prodiusavo Dudgeonas.
Pekaninių karijų aliejus

Pekaninių karijų aliejus (angl. Pecan oil) – maistinis augalinis aliejus, gaunamas iš pekaninių karijų (Carya illinoinensis) riešutų.

Savybės

Pekaninių karijų aliejus beveik neturi savito skonio, todėl įgauna bet kokį su juo maišomų prieskonių skonį. Jo tankis nedidelis, paprastai būna blyškiai geltonos spalvos.
Pekaninių karijų aliejus turi 9,5 % sočiųjų riebalų rūgščių, o tai yra mažiau nei alyvuogių (13,5 %), žemės riešutų (16,90 %) ar kukurūzų (12,70 %) aliejuose.
Aliejus yra laikomas naudingu sveikatai, kadangi jame gausu mononesočiųjų riebalų rūgščių, ypač oleino rūgšties (52 %). Jame taip pat yra linolo rūgšties (36,6 %) bei nedideli kiekiai palmitino (7,1 %), stearino (2,2 %) ir linoleno (1,5 %) rūgščių. Manoma, kad bendras šių riebalų rūgščių balansas padeda sumažinti mažo tankio lipoproteinų kiekį ir širdies ligų riziką.

Gamyba

Prieš išgaunant aliejų, pekaninių karijų riešutai lengvai paskrudinami ir sumalami. Tada mechaniniais būdais išgaunamas aliejus. Dauguma gamintojų vengia naudoti cheminius išgavimo būdus, norėdami išsaugoti natūralų riešutinį skonį ir maistines medžiagas.

Panaudojimas

Pekaninių karijų aliejus daugiausia naudojamas maisto gamyboje. Jis pasižymi aukšta smilkimo temperatūra (~243 °C), todėl puikiai tinka naudojimui kepant aukštoje temperatūroje ar gruzdinant. Dėl švelnaus riešutų skonio, aliejus naudojamas salotų ir kitokių padažų pagardinimui. Pekaninių karijų aliejus yra lengvesnis už alyvuogių aliejų, todėl labiau tinka naudojimui kasdieninėje maisto gamyboje. Jis taip pat paprastai būna be konservantų ar priedų. Pekaninių karijų aliejus yra geras sviesto ir kitų kepimo aliejų pakaitalas, todėl tinka kepimui. Atidarius aliejų rekomenduojama jį laikyti užšaldytą, kad jis išsilaikytų kuo ilgiau ir neįgautų kartumo.
Pekaninių karijų aliejus taip pat naudojamas aromaterapijoje, kosmetikoje, kremų nuo saulės ir biokuro gamyboje.
Ag m/42

Konstrukcija

Ag m/42 naudoja 6,5×55 mm šovinius, kurie dedami į 10 šovinių išimamą dėtuvę. Paprastai šį šautuvą užtaisydavo ne įstatydami naują dėtuvę, o įstumdami šovinius iš 5 šovinių apkabos.
Jonas Dženkaitis

Biografija

1925–1928 m. mokėsi Karo mokykloje, suteiktas leitenanto laipsnis. Tarnavo Aštuntajame pėstininkų pulke. 1931 m. jaunesnysis leitenantas. 1931–1932 m. mokėsi Vytauto Didžiojo karininkų kursų aviacijos skyriuje. 1932 m. baigė aukštojo pilotažo kursus, perkeltas į aviaciją. 1932 m. lapkričio 24 d. pakeltas į leitenantus. 1934 m. liepos 11 d. kaip  voldemarininkų pučo dalyvis iš kariuomenės atleistas.
Nuo 1934 m. dirbo prie LR Susisiekimo ministerijos įsteigtos Orinio susisiekimo inspekcijos oro stoties viršininku. 1937 m. su Simu Mockūnu Berlyne baigę specialius kursus, tapo pirmaisiais keleivinių lėktuvų pilotais Lietuvoje. Nuo 1938 m. rugsėjo iki 1940 m. birželio mėn. kaip keleivinio lėktuvo „Steponas Darius“ pilotas skraidė reguliariuoju reisu Kaunas-Palanga.
Sovietams okupavus Lietuvą, pasitraukė į Vokietiją. 1940 m. lapkričio mėn. Berlyne vienas Lietuvių aktyvistų fronto steigėjų. 1941 m. birželio 23 d., prieš pat SSRS-Vokietijos karą, grįžo į Lietuvą. Per Birželio sukilimą vadovavo sukilėlių būriui, ginančiam Aleksoto tiltą. Per kautynes su daug gausesniais Raudonosios armijos daliniais buvo sunkiai sužeistas, laiku negavęs medicinos pagalbos mirė.
1959 m. sovietinei valdžiai naikinant karo lakūnų kapus Karmelitų kapinėse Kaune, jo palaikai perlaidoti Tauragės kapinėse.
Prezumpcija

Prezumpcija (lot. presumption) – tam tikros prielaidos, faktų laikymas įvykusiais, tikrais, kol neįrodoma kitaip. Pavyzdžiui, baudžiamojoje teisėje laikoma, kad kaltinamasis yra nekaltas, kol jo kaltės neįrodo teismas (nekaltumo prezumpcija): kaltintojai turi pareigą įrodinėti, kad asmuo kaltas. Mokesčių bei civilinėje teisėje galioja pažeidimo prezumpcija: laikoma, kad asmuo yra pažeidęs teisę (pvz., sutartiniuose santykiuose, esant sukeltai žalai), kol neįrodoma kitaip.
Julianas Semionovas

Mokslai

Mokėsi Maskvos orientalistikos institute, iš kurio buvo pašalintas kaip „liaudies priešą“ areštavus jo tėvą. Vėliau jam buvo leista grįžti mokytis, instituto Artimųjų Rytų fakultetą baigė 1953 m.
Maskvos universitete mokėsi Istorijos fakultete ir tuo pat metu dėstė afganų (puštūnų) kalbą.

Kūryba

J. Semionovas – daugelio politinių detektyvų autorius. Vienas populiariusių tarybinių personažų – jo sukurtas herojus štandartenfiureris Štirlicas, TSRS žvalgas iš romanų „Septyniolika pavasario akimirkų“, „Briliantai proletariato diktatūrai“, „Majoras Viesulas“ ir kt. Pagal jo romanus ir scenarijus sukurta daug meninių filmų: „Septyniolika pavasario akimirkų“, „Majoras Viesulas“, „TASSas įgaliotas pareikšti“, „Petrovka 38“, „Ogariovo g. 8“, „Isajevas“ ir kt.
Albertas Miškinis

Biografija

1954 m. baigė Ramygalos vidurinės mokyklos septynias klases. 1958 m. - Panevėžio hidromelioracijos technikumą. 1970 m. - Lietuvos žemės ūkio akademiją.
1958-1959 m. dirbo Alytaus melioracijos statybos valdyboje darbų vykdytoju. 1960-1962 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1963-1964 m. dirbo Alytaus melioracijos statybos valdyboje darbų vykdytoju, Alytaus melioracijos grupės viršininku. 1964-1974 m. - Respublikinio vandens ūkio projektavimo instituto Šilutės skyriuje vyresniuoju inžinieriumi, grupės vadovu. 1971 m. persikėlė į Uteną, iki 1990 m. dirbo statybose, daugiausia Kaimo statybos ministerijos sistemoje. 1992-1996 m. – Utenos žemės ūkio ir maisto pramonės mokyklos direktoriaus pavaduotojas gamybai, mokomojo ūkio vedėjas. 1996-2000 m. – individualios projektavimo įmonės direktorius. 2000 m. išėjo į pensiją.
1989 m. įstojo į Lietuvos demokratų partiją. 1990-1992 m. buvo LR Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas. Nuo 1992 m. – Krikščionių demokratų partijos narys.
Mažutiškių piliakalnis

Piliakalnis

Pelkėto slėnio pakraštyje prie Aukštosios Gervės upelio buvo kalva, vadinama piliakalniu. Ją sunaikino žvyrduobės. Buvusios kalvos dydis ir forma nežinoma.
Knėžai

Geografija

Kaimas įsikūręs prie kelio  2327  Vaineikiai–Grūšlaukė–Medininkai , abipus Akmenos upės ir kairiojo jos intako Raudonupio, dešiniajame kito Akmenos intako Ąžuolupio krante. Šiaurės rytinė ir pietinė kaimo dalis yra Ąžuolijos miške.
Gudakiemis

Istorija

LTSR metais Gudakiemyje veikė Merkinės tarybinio ūkio paršelių auginimo kompleksas. Buvo pradinė mokykla, biblioteka.
Zmones :)

Zmones :) – Anželikos Cholinos šokio teatro spektaklis, inicijuotas ir sukurtas bendrovės Bitė Lietuva veiklos dešimtmečiui paminėti. Spektaklis sukurtas 2005 metais, vėliau įtrauktas į Anželikos Cholinos šokio teatro repertuarą.
Spektaklis Zmones:) - moderni liaudies pasaulėjautos interpretacija. Projekte atgimęs lietuvių liaudies šokis - kitoks nei esame įpratę: šiandien jis vėl aktualus ir gyvas, kupinas energijos ir naujų idėjų. Gretinami iš pirmo žvilgsnio kontrastingus reiškiniai: liaudies šokis ir šiuolaikiška muzika, liaudies kostiumai ir jausmų ekspresija. Spektaklyje naudojamos Mariaus Narbučio ir Andriaus Kauklio (Happyendless nariai) aranžuotos lietuvių liaudies dainos.
Grinkiškio dvaras

Istorija

Grinkiškio dvaras minimas nuo XV a. Anksčiau jis vadinosi Sarvais. 1554 m. Nikolajus Loveika įsūnijo giminaitį Joną Bialozorą ir jam užrašė Sarvų dvarą. Nuo tada, iki XX a. vidurio dvaras buvo Montvid-Bialozorų giminės nuosavybė. 
Grinkiškio dvaro savininkas Stanislovas Bialozoras, turėjęs dvarą iki 1623 m., su savo žmona Darata 1618 m. fundavo Grinkiškio bažnyčią. Paskutinioji dvaro savininkė - Aleksandra Montvid-Bialozoraitė, prieš  Antrąjį pasaulinį karą ištekėjusi už Grinkiškio policijos nuovados viršininko Jono Rimvydo.
1940 m. dvaras nacionalizuotas. Tuomet pastatų inventorizacijos dokumentuose buvo nurodyti 15 pastatų. Dvaro rūmuose 1944-1953 m. buvo įsikūręs NKVD Grinkiškio valsčiaus poskyris.  Svirno pusrūsyje buvo įrengta areštinė. Apylinkėse žuvusių partizanų palaikai buvo niekinami šalia šių pastatų, vėliau užkasami dvaro teritorijoje už tvenkinių arba įmetami į pačius tvenkinius. 1960-1965 m. valant dvaro tvenkinius surasta daug partizanų palaikų kaulų. Daugiausia Antrajame tvenkinyje. Tais pačiais metais, kitais duomenimis, 1980 m., valant dvaro svirno pusrūsį surasti dviejų partizanų kūnai. Visus surastus palaikus gyventojai paslapčia palaidodavo kalnelyje, vėliau pavadintame „Skausmo kalneliu”. Remiantis liudytojų teigimais, dvaro sodyboje iš viso tikėtina yra per 80 partizanų palaikų, pažymėtos per 60 tokių palaidojimo vietų.
Sovietmečiu dvarininko name  buvo įsikūrusi kolūkio kontora, veikė kultūros namų salė, gyveno žmonės.

Architektūra

Dvaro rūmai statyti XVIII a., o vėliau, XIX  ir XX a., daug kartų perstatyti ir keisti. Rūmai - masyvaus stačiakampio tūrio, pietinėje pusėje turėję kelis priestatus. Jie yra sudėtinio, „U“ raidės formos plano, sudaryto iš trijų stačiakampio plano vienaaukščių priestatų, iš kurių šiaurinis – su mansarda ir rūsiu.  Išlikę daugelis įdomių konstrukcinių ir apdailos detalių, liudijančių gana seną dvaro rūmų amžių: sienų apdaila, išorės apkalimas (kalvio darbo vinimis), perdangos, stogo konstrukcijos, kt.
Vytautas Zigmas Vaitonis

Biografija

1965 metais baigė Charkovo komunalinės statybos inžinierių instituto Statybos ekonomikos fakultetą. Klaipėdos statybos treste Planavimo skyriaus viršininkas. Vėliau dirbo pedagogu.
Šachmatais žaisti pradėjo 1976 m. Du kartus tapo nugalėtoju Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatuose. V-ajame Europos šachmatų komandiniame čempionate įvykdė korespondencinių šachmatų tarptautinio meistro (IM) normą.