google/wiki40b huggingface dataset:
Vaikų socializacijos centras Širvėna

Istorija

Planuojama Kučgalio specialiojo ugdymo centrą pertvarkyti į Kučgalio specialiuosius vaikų auklėjimo ir globos namus, pakeičiant teikiamų paslaugų tipą, pritaikant aplinką nepilnamečių, turinčių socialinio elgesio sunkumų, ugdymui ir globai.
Panevėžio apskrities viršininko 2008 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. V-321 „Dėl Panevėžio apskrities vaikų socializacijos centro nuostatų patvirtinimo ir Panevėžio apskrities viršininko 2007 m. rugpjūčio 31 d. įsakymo Nr. V-262 „Dėl Kučgalio specialiojo ugdymo centro nuostatų patvirtinimo“ pripažinimu netekusiu galios“, patvirtinti Panevėžio apskrities vaikų socializacijos centro nuostatai 2008 m. birželio 25 d. įsakymu Nr. V-324 „Dėl Kučgalio specialiojo ugdymo centro vidaus struktūros pertvarkymo“, atsižvelgiant į Kučgalio specialiojo ugdymo ir centro pritaikymo vykdyti vaiko vidutinės priežiūros priemonę poreikius, nustatytas Kučgalio specialiojo ugdymo centro pertvarkymo į Panevėžio apskrities vaikų socializacijos centrą pereinamasis laikotarpis iki 2009 m. rugpjūčio 31 d.
Devyni nuopuolio ratai

„Devyni nuopuolio ratai“ – 1984 m. Lietuvos televizijoje sukurtas dviejų serijų telefilmas. Filmo trukmė – 129 min. Filmas ideologizuotas, pilnas sovietinių šablonų.

Siužetas

Filme pasakojame intriguojanti tikra tarpukario Lietuvoje atsitikusi istorija apie žymaus to meto dvasininko ir politinio veikėjo K. Olšausko bei S. Ustjanauskienės santykius ir tragišką jų pabaigą.
Julius Mituzas

Biografija

1933 m. baigęs Kauno karo mokyklą iki 1939 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje; kapitonas. 1944 m. baigė Kauno universitetą. 1948 m. chemijos mokslų kandidatas. Sūnus Algimantas Mituzas.Duktė Liucija Mituzaitė Ramanauskienė.
1944–1963 m. Kauno universiteto (nuo 1950 m. Kauno politechnikos institutas) dėstytojas, 1948–1950 m. Chemijos pramonės procesų ir aparatų katedros vedėjas; 1950 m. docentas. 1946–1949 m. dar dirbo Chemijos ir chemijos technologijos institute. 1963–1967 m. Statybos ir architektūros instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1967–1994 m. Termoizoliacijos instituto Autoklavinių tyrimų sektoriaus vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: statybinių rišamųjų medžiagų (daugiausia portlandcemenčio) technologija ir tyrimai, rišamųjų medžiagų naujų rūšių kūrimas ir gamyba iš vietinių žaliavų, betono tyrimai, gamybos atliekų (fosfogipsas, silikagelis) panaudojimas. Sukūrė metodų ir prietaisų portlandcemenčio gamybos technologijai tirti. Paskelbė daugiau kaip 120 straipsnių. 7 išradimų autorius.
Koi

Istorija

Karpiai – tai didelė žuvų grupė, kuri yra paplitusi Centinėje Europoje bei Azijoje. Įvairios karpių rūšys buvo pradetos prijaukinti Rytų Azijoje, kur jos buvo laikomos kaip maistas. Karpių sugebėjimas išgyventi ir prisitaikyti prie įvairių klimato bei vandens sąlygų leido laikyti juos prijaukintus įvairiose naujose vietose, taip pat ir Japonijoje. Natūralios karpių spalvų mutacijos vyko visoje populiacijoje. Karpiai buvo pirmoji rūšis, kuri spalviškai mutavo Kinijoje daugiau nei prieš dešimt tūkstančių metų. Taip pat buvo vykdoma selekcija.
Nartų epas

Nartų epas, Nartiada – Kaukazo tautų, tokių kaip kabardinai, čerkesai, adygai, osetinai, epas. Nartų epo siužeto sakmių taip pat esama abchazų, balkarų, karačiajų, abazų, ingušų, čečėnų tautosakoje.
Epo herojai nartai – legendiniai karžygiai, vadovaujami galingos burtininkės Satanos. Epas kilęs iš skitų epochoje (VII–IV a. pr. m. e.) sukurto epinių kūrinių ciklo. Nartų epe atsispindi matriarchatas ir patriarchalinė gimininė santvarka.
Nacionaliniai epo variantai papildyti vietinės tautosakos motyvais.
Osetinų ir adygų sakmes apie nartus imta užrašinėti XIX a. viduryje. Tarybiniais laikais išleisti tekstų sąvadai.
Bizantijos temos

Temos (gr. θέμα = théma, dgs. gr. θέματα = thémata) - Bizantijos imperijos administraciniai vienetai, į kuriuos buvo dalinamos Bizantijos kontroliuojamos teritorijos VII-XV a.
Termino kilmė nėra žinoma. Dažniausiai laikomasi pozicijos kildinti žodį iš graikiško thesis ("patalpinimas, vieta")

Raida

Ši sistema pakeitė senąją romėnų provincijų (graikiškai vadintų eparchijomis) sistemą, sukurtą IV a. Jau Justiniano I (527–565) laikais buvo atliktos svarbios administracinės reformos, kuomet naujai atkariautose teritorijose įkurti egzarchatai, o jų viduje suformuotos duksų (gr. δούξ = doux) valdomos hercogystės. 
VI ir VII a. sandūroje Rytų Romos imperijos teritorija drastiškai keitėsi. Bizantijai grasino slavai šiaurėje, langobardai vakaruose, Sasanidai rytuose ir arabai pietuose. Netekus daug teritorijų atsirado poreikis kardinaliai reorganizuoti teritoriją. Ši reforma įvykdyta VII a. viduryje (tiksli data nežinoma) Mažąją Aziją padalinant į 4 dideles temas: Armeniakų, Anatolijos, Trakiečių ir Opsikijų. Dauguma šių temų apjungė kelias senąsias provincijas ir jų ribos neretai sutapo su provincijų ribomis. Temų pavadinimai kilo iš atitinkamų Bizantijos armijų, kurios buvo skirtos čia reziduoti ir ginti.
Per VIII a. buvo kuriamos ir naujos temos: Kibirajotų, kuri tapo pirmąja jūrine (t. y. karinio laivyno pagrindu sukurta) tema, Helados (pirmoji tema Balkanuose) ir Sicilijos. Pirmosios temos buvo didelės, todėl jų vadai (strategai) neretai jausdavosi pernelyg galingi ir keldavo grėsmę imperijos vientisumui. Tai vėliau lėmė jų skaidymą, kas atsitiko su Opsikijų tema, nuo kurios VIII a. viduryje atskirtos Optimatų ir Bucelarijų temos.
Pilnai susiformavusią sistemą temos pasiekė VIII a. viduryje, kuomet jos galutinai pakeitė senasias eparchijas. Tiesa, temų skaičius buvo nepastovus ir nuolat augo. Tai sąlygojo naujų teritorijų užkariavimai bei didesniųjų temų skaidymai.
Nuo X a. II pusės Bizantijai staigiai išsiplėtus temos pradėjo prarasti savo reikšmę. Naujai užkariautose teritorijose rytuose ir šiaurėje buvo kuriamos smulkios temos, o kad jas būtų patogiau valdyti, jos grupuojamos į katepanatus. Taip atsirado Serbijos, Italijos ir kiti katepanatai, kurie buvo panaikinti praradus sritis.
XII a. Bizantijai patiriant vidines krizes, temų sistema nebeteko prasmės, tačiau formaliai jos nebuvo panaikintos iki imperijos pabaigos.
Bosas (kompiuteriniai žaidimai)

Bosas (angl. boss) – kompiuterinio žaidimo personažas, kompiuterio valdomas žaidėjo priešininkas, paprastai sutinkamas žaidimo ar jo atskirų istorijos dalių pabaigoje, žymiai stipresnis už eilinius priešus, dažnai reikalauja palyginti ilgos kovos.

Bruožai

Bosas paprastai yra daug stipresnis nei kiti iki jo žaidėjo sutikti priešininkai. Bosas taip pat dažniausiai savo dydžiu lenkia kitus priešus ir patį žaidėjo personažą.
Kova su bosu dažnai vadinama angl. boss battle arba angl. boss fight. Kovos su bosais paprastai vyksta tam tikros žaidimo atkarpos kulminacijoje, paprastai žaidimo lygio pabaigoje arba saugant tam tikrą objektą. Daugumoje žaidimų pačioje pabaigoje žaidėjo laukia vadinamasis paskutinis bosas, kuris paprastai yra pagrindinis žaidimo istorijos antagonistas.
Kovos su bosais paprastai laikomos dramatiškais įvykiais. Taigi dažnai pasižymi unikalia muzika ir vaizdo intarpais prieš ir po kovos su bosu. Kovos su periodiškai pasikartojančiais ir žaidimų pabaigoje sutinkamais bosais gali pasižymėti specifine temine muzika tam, kad būtų galima juos atskirti nuo kitų kovų su bosais.
Vienuose žaidimuose norint įveikti bosą prireikia atlikti neįprastas atakas tam tikru būdu, pvz., pasinaudojant konkrečiu ginklu, kaip, pvz., žaidime „Super Ghouls 'n Ghosts“, arba smogti bosui į tam tikrą vadinamąją „silpnąją vietą“, kaip antai „Metroid“ serijos žaidimuose. Stipriai į istoriją orientuotuose žaidimuose norint kovoje įveikti bosą tam tikros būtinos sąlygos turi būti įgyvendintos, pvz., visą kovą ar kažkurią jos dalį tam tikras veikėjas turi išgyventi.
Kai kuriuose žaidimuose įveiktas bosas sugrįžta sustiprėjęs, kupinas naujų alternatyvių atakų. Toks ciklas gali pasikartoti keletą kartų kol žaidėjas įveikia galutinį boso pavidalą.
Kadangi bosas gali patirti daugiau žalos nei paprasti priešai, jis paprastai turi gyvybės taškų skaitiklį, kuris vaizduojamas prie pat jo arba konkrečioje ekrano vietoje kartu su jo vardu arba atvaizdu.

Istorija

Pirmasis interaktyvus žaidimas, pasižymėjęs kovomis su bosais, buvo „dnd“, 1975 m. pasirodęs kompiuterinis vaidmenų žaidimas, skirtas PLATO sistemai. Žaidimas pasižymėjo daugeliu pagrindinių „Dungeons & Dragons“ bruožų. Žaidimo tikslas buvo atgauti „rutulį“ iš žemiausio požemio. Rutulys saugomas lobių kambaryje, kurį sergėja aukšto lygio priešas, vadinamas Auksiniu drakonu (Gold Dragon). Tik įveikęs drakoną žaidėjas galėjo užbaigti žaidimą.
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/400 m vyrai

1 raundas

Iš kiekvieno bėgimo grupės į kitą etapą pateko po keturis geriausius (Q) ir taip pat 4 greičiausi pralaimėtoji bendroje įskaitoje (q).

Pusfinalis

Iš kiekvieno bėgimo grupės į kitą etapą pateko po du geriausius (Q) ir taip pat 2 greičiausi pralaimėtoji bendroje įskaitoje (q).
Transdiscipliniškumas

Transdiscipliniškumas reiškia nuolatinį, sistemingą skirtingų disciplinų bendradarbiavimą, keičiant įprastą mokslo sričių, jų žinių sistematikos ir taikymo tvarką, būdus ir metodus, kuriant naujus produktus ir taip formuojant atskirą mokslo sritį. Nanotechnologijos ir nanomokslai atsirado, kai fizikai ir chemikai ėmė kartu kartu kurti nanostruktūras ir jas taikyti.
Tarpdiscipliniškumas reiškia skirtingų mokslo sričių sričių bendradarbiavimą bei jų metodų panaudojimą, reikalingą tik tam tikram darbui, kuris yra terminuotas ir baigiasi konkrečios užduoties atlikimu.
Transdiscipliniškumas etimologiškai nukreiptas į dinamiką, nuolatinį procesą, atveria skirtingas požiūrio į tą pačią problemą perspektyvas, tuo tarpu tarpdiscipliniškumo atveju – liekama prie išeitinių (atskiro) mokslo pozicijų, nesiekiant unifikuoti skirtingų specialistų bendradarbiavimo rezultatų, juos išskiriant į atskirą sritį, erdvę, nes neatsisakoma įprasto požiūrio į esamą problemą ir jos sprendimo būdą.
Lilita

Lilita (hebr. ‏לילית‏‎) – nakties demonė žydų mitologijoje. Jos dėka pasaulyje atsirado ligos ir mirtis. Lilita siejama su Mesopotamijos mitologijos lilītu demonėmis, kurios, kaip buvo tikima, ypač pavojingos nėščioms moterims ir kūdikiams.

Žydų mitas

Penkiaknygėje žmogaus sukūrimas aprašomas du kartus, todėl laikui bėgant žydų mitologijoje kilo mitas, kad pirmąja Dievo sukurta pora buvo Adomas ir Lilita. Tačiau Lilita nenorėjo paklusti savo vyrui, laikydama save tokiu pačiu Dievo kūriniu, kaip ir Adomas. Ištarusi slėpiningą Dievo vardą Lilita pakilo į orą ir nuskrido nuo Adomo.
Pastarasis paskundė Dievui savo pabėgusią žmoną. Tuomet Dievas siuntė tris angelus. Jie pavijo Lilitą prie Raudonosios jūros, tačiau ji griežtai atsisakė grįžti pas vyrą. Tuomet angelai atėmė iš jos kūną ir paliko tik dvasią. Nuo to laiko Lilita tapo demonų motina.
Adomui Dievas davė naują žmoną – Ievą.
Talmude Lilita aprašoma kaip nevedusių vyrų gundytoja.
Sudargo herbas

Aprašas

Herbo skydo raudoname lauke žiedo pavidalo lauro vainikas iš dviejų lauro šakelių žaliais lapais su auksinėmis uogomis. Per vainiko vidurį kyšo sukryžiuoti sidabriniai kalavijas ir kardas auksiniais efesais smaigaliais į viršų. Kalavijas iš kairiojo apatinio kampo į dešinįjį viršutinį, kardas – iš dešinio apatinio į kairįjį viršutinį. Kardo ašmenys nukreiptos į priekį. Vainiko apatinė dalis prieš sukryžiuotus ginklus, viršutinė – už jų.

Istorija

2000 m. gruodžio 13 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1131. Herbo etalono autorius – dailininkas Raimondas Miknevičius.
Bronius Vyšniauskas

Biografija

1947 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. 1948–1951 m. Vilniaus dailės, nuo 1951 m. LSSR dailės instituto dėstytojas, 1978 m. profesorius. Nuo 1948 m. dalyvavo parodose.
Cirkliškio piliakalnis

Piliakalnis

Kalvą, dar vadinamą Perkūnkalniu, iš šiaurės vakarų juosia Kūnos upelio, iš pietvakarių - Cirkliškio ežero slėnis. Šlaitai 10–11 m aukščio. Aikštelė ovali apie 30 x 20 m. Jos rytiniame, vakariniame ir pietiniame pakraščiuose yra 0,6-1,2 m aukščio pylimas. Piliakalnio pietryčių ir šiaurės rytų šlaitas sutvirtintas 1 m aukščio, o vakarų - dviem, 2 m ir 1 m aukščio pylimais. Pietvakarių papėdėje yra senovinės gyvenvietės liekanų, rasta geležies gargažių.

Aplinkiniai piliakalniai

Raiteliakalnis 37 kmReškutėnų piliakalnis 15 km
Nevieriškių piliakalnis 4,5 kmAučynų piliakalnis 9 km
Stūglių piliakalnis 7 kmMalkėsto piliakalnis 43 kmSužionių piliakalnis 40 km
Bogutiškės piliakalnis 7 kmAkvieriškės piliakalnis 6 kmKavalčiukų piliakalnis 4 km
Petras Gasiūnas

Petras Gasiūnas (g. 1939 m. balandžio 17 d. Kaune) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Kaune baigęs vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1953–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Andrius Kairys). 1957–1962 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Aniceto Armino klasė). Vienus metus dirbo mokytoju Ukmergės vaikų muzikos mokykloje.
1962–1975 m. – Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytojas, neakivaizdinio skyriaus vedėjas (1962–1964 m.), choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas (1972–1975 m.) ir moksleivių choro studijos vadovas (1963–1967 m. ir 1971–1975 m.). Chorą išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, parengė valstybinių egzaminų programas, 1965 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė antrąją vietą, o 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse – pirmąją.
1964–1967 – m. Vilniaus prekybos technikumo merginų choro vadovas – parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei ir konkurse laimėjo antrąją vietą. 1976–1980 m. – Respublikinės bibliotekos moterų vokalinio ansamblio „Romuva“ vadovas. 1975–1986 m. – Vilniaus statybininkų kultūros rūmų moterų choro „Eglė“ chormeisteris – dirigentas. Choro meno vadovams padėjo parengti daug koncertinių programų, dirigavo koncertuose Lietuvoje ir svetur.
Nuo 1975 m. – Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos (nuo 1994 m. menų gimnazija) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1975–1979 m. ir 1982–1984 m. – choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. 1979–1982 m. ir nuo 1984 m. – direktoriaus pavaduotojas muzikos skyriui. 1993 m. suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija. 1999 m. liepos 1 d. Prezidento dekretu apdovanotas LDK Gedimino ordino medaliu.
Mokyklose išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, meno mėgėjų apžiūrų ir chorų konkursų žiuri narys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Goldžio kompleksas

Goldžio kompleksas, arba Goldžio aparatas (lot. complexus golgiensis) – ląstelės vienmembranis organoidas. Atrado italas Kamilis Goldžis 1898 m., kurio garbei ir pavadintas.
Goldžio komplekso vieta ląstelėje, jo forma priklauso nuo daugelio sąlygų. Epitelinėse ląstelėse jis yra tarp branduolio ir viršūninės ląstelės dalies, sekrecinėse ląstelėse – tarp branduolio ir sekretą išskiriančios ląstelės dalies.

Goldžio komplekso sandara

Sudarytas iš suspaustų maišelių, cisternų, taip pat iš smulkių pūslelių ir iš stambių vakuolių. Smulkiosios pūslelės – tai transportinė struktūra, laiduojanti ryšį tarp endoplazminio tinklo ir Goldžio komplekso.
Thisted FC

Istorija

Klubas įkurtas 1989 m.
2017/2018 m. klubas žaidė Pirmame divizione.
Žemaičių Naumiesčio valsčius

Žemaičių Naumiesčio valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Žemaičių Naumiestis.
Ilarionas Vasilčikovas

Biografija

Vaikystėje, nuo keturių iki dešimties metų gyveno Piatigorske, kuriame buvo dislokuotas dragūnų pulkas, o jo vadu buvo tėvas S. Vasilčikovas. 1891 m. tėvui gavus naują paskyrimą, šeima persikraustė į Carskoje Selo, kur stovėjo leibgvardijos husarų pulkas. 1899 m. čia I. Vasilčikovas aukso medaliu baigė Nikolajaus gimnaziją. 1903 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto juridinį fakultetą. Atlikus karinę tarnybą dragūnų pulke, buvo suteiktas karininko laipsnis. 1906 m. pradėjo dirbti Teisingumo ministerijoje. 1908 m. dalyvavo revizijoje Turkestano krašte.
Po to persikėlė į Vasilčikovų giminei priklausiusį Jurbarko dvarą. 1909 m. išrinktas Kauno gubernijos dvarininkijos lyderiu (предводитель дворянства). 1912 m. tapo Valstybės Dūmos deputatu nuo Kauno gubernijos rusų rinkėjų. Priklausė Centro frakcijai, dirbo biudžeto komisijoje, buvo žemės ūkio komisijos pirmininku.
Pirmojo pasaulinio karo metais, 1914–1915 m., buvo išvykęs į frontą. Atnaujinus Dūmai darbą, 1915 m. pabaigoje grįžo į Petrogradą. Per 1917 m. Vasario revoliuciją buvo išrinktas į Dūmos Ypatingąjį laikinąjį komitetą, sukurtą atstatyti visuomeninei tvarkai sostinėje. Paskirtas pastoviu nariu į Rusijos Raudonojo Kryžiaus vyriausiąją valdybą.
1917 m. rugsėjį paskirtas Dūmos atstovu prie Rusijos stačiatikių bažnyčios.
1919 m. pavasarį kunigaikštis su šeima paliko Petrogradą ir per Krymą, Stambulą, Maltą persikėlė į Europą. Gyveno Berlyne, po to Paryžiuje. Užsiėmė aktyvia visuomenine veikla: priklausė Rusų parlamento komitetui Berlyne, Rusų pabėgėlių pagalbos tarptautiniam komitetui Paryžiuje, dalyvavo Rusijos ūkio atstatymo suvažiavime Miunchene (1921 m.), užsienio rusų suvažiavime Paryžiuje (1926 m.). Dalyvavo Teologijos instituto atidaryme Paryžiuje (1925 m.), Rusijos prekybos, pramonės ir finansų sąjungos darbe (1926 m.).
1932 m. persikėlė į Lietuvą, kur Vasilčikovai buvo išsaugoję kai kurias žemės valdas. Kartu su žmona ir jaunesniuoju sūnumi Georgijumi apsistojo Kaune, kur dirbo ūkyje ir užsiėmė visuomenine veikla. Kunigaikštienė Lidija su sūnumi Georgijumi išvyko iš Kauno, likus pusmečiui iki Lietuvos prijungimo prie SSRS. Pats kunigaikštis Ilarionas bėgo į Vokietiją tik 1940 m. birželį.
Iki 1945 m. kartu su dukromis Tatjana ir Marija gyveno nacių valdytame Berlyne, o 1945 m. persikėlė į Baden Badeną. Čia praleido likusį gyvenimą: dėstė rusų kalbą, rašė memuarus. 1969 m. buvo palaidotas Baden Badene.
Šilalės akmuo su dubeniu

Apibūdinimas

Akmuo netaisyklingo, puslankiu išlenkto ovalo pavidalo, 1,5 m ilgio, 1,3 m pločio ir 40–43 cm aukščio, nuožulniu paviršiumi. Siauresniojo galo viršutinės plokštumos krašte yra kiek netaisyklingos formos apskritas dubuo, kurio skersmuo 23–28 cm, o gylis – 8–14 cm.
Teritorijos plotas – 0,00013 ha.
0,13 km į šiaurės rytus stūkso penktasis pagal dydį Lietuvoje akmuo – Didysis kūlis, o 0,15 km – apeiginis akmuo su plokščiadugniu dubeniu, vad. Aukuru.

Istorija

Akmuo stūkso kalvelės, kurioje augo senas ąžuolynas ir iki XVII a. veikė pagonių šventykla, pietvakariniame pakraštyje, apsuptas pelkių, per kurias link kaimo vedė kūlgrinda. 1970 m. jį aptiko Mosėdžio akmenų muziejaus įkūrėjas Vaclovas Intas.
1988 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1970 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 m. – Bronius Dakanis, Gintautas Zabiela, Algimantas Merkevičius, 1990 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2001, 2006 m. – Julius Kanarskas, 2003 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras). 1970 m. aplinką tyrinėjo Vytautas Urbanavičius (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas).
Tyrinėjant aplinką kultūrinio sluoksnio pėdsakų ir archeologinių radinių nerasta.
Datuojamas I tūkstantmečiu.
Vokiečių tautos studijų fondas

Vokiečių tautos studijų fondas (vok. Studienstiftung des deutschen Volkes e.V.) - Vokietijos akademinis paramos fondas. Įkurtas 1925 m. Drezdene. Kapitalas - 51 mln. eurų (2008 m.). 90 darbuotojų. Teikia stipendijas, kitokią paramą studentams, doktorantams (1 050 eurų/mėn.), priemokas šeimos nariams, lėšas knygoms (vok. Büchergeld). Stipendininkams rengia seminarus, vasaros akademijas, mokslo kolegijas, kalbos kursus, konferencijas. Kasmet priima 3 000 naujų stipendininkų. Apie 50 % iš jų gauna tik paramą knygoms (150 Eur/mėn.), tik 16 % - pilną stipendiją.
Būstinė - Bona.
Arasas (miestas)

Istorija

Žinoma, kad dabartinio Araso vietoje I a. buvo keltų genties atrebatų gyvenvietė, kurią 57 m. nukariavo Cezario vadovaujama romėnų kariuomenė. Nuo IV a. plėtojosi audimo verslas. V a. įvesta krikščionybė. Nuo 843 m. priklausė Vakarų Frankų karalystei. IX a. kentėjo nuo vikingų puolimų. Apie 900 m., kartu su visu Artua regionu atiteko Burgundijos kunigaikštystei. 1093 m. tapo vyskupijos centru. Dėl šio regiono kelis amžius varžėsi Prancūzija ir Ispanija. XIV a. tapo reikšmingu gobelenų (vadinamųjų arasų) gamybos centru. 1482 m. sudaryta Araso taika tarp Prancūzijos karaliaus Liudviko XI ir Šventosios Romos imperijos Maksimilijono I, pagal kurią Burgundijos grafystė atiteko Prancūzijai, o Flandrija – Šventajai Romos imperijai. Tačiau 1493 m. miestas vėl atiteko Maksimilijonui I. 1579 m. pasirašyta Araso unija, pagal kurią pietinės Nyderlandų provincijos pripažino lojalumą Ispanijos karaliui. Tik 1640 m., valdant Liudvikui XIII Arasas galutinai buvo prijungtas prie Prancūzijos. 1758 m. Arase gimė Prancūzijos revoliucijos veikėjas Maksimiljanas Robespjeras. Miestas labai nukentėjo per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus.

Architektūra

Araso senamiestyje yra dvi aikštės – Didžioji ir Mažoji. Mažojoje aikštėje stovi XVI a. vėlyvosios gotikos stiliaus rotušė. Yra katedra, benediktinų vienuolynas. XVII a. antros pusės Araso citadelė. Miesto rotušės bokštas ir citadelė 2008 m. buvo įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Luokės gimnazija

Istorija

Luokės mokykla pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1648 m. spalio 18 d. Luokės bažnyčios generalinės vizitacijos ataskaitoje. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla. Joje mokytojavo Juozas Varkulevičius, rašęs žemaitiškus eilėraščius. 1824 m. Luokės parapinėje mokykloje mokėsi 82 mokiniai. 1853 m. įkurta valdinė pradžios mokykla, kurioje mokėsi 41 mokinys. Parapinė mokykla po 1863 m. sukilimo uždaryta.
1938 m. atidaryta nauja, didelė 6 komplektų mokykla. Pagal išplanavimą ir įrengimą – tai pirmoji tokia pradinė mokykla Telšių apskrityje, kainavusi 126 tūkst. litų. Projektą parengė ir statybas prižiūrėjo inžinierius architektas Steponas Stulginskis, prezidento Aleksandro Stulginskio brolis. Tai pirmasis dabartinės mokyklos pastatas, kuriame buvo centrinis šildymas, erdvios klasės, didelė rūbinė, aktų salė. 1940 m. mokykloje jau buvo septyni skyriai. 1952 m. mokykla reorganizuota į vidurinę mokyklą. 1978 m. pradedėtas statyti priestatas. Nuo 2014 m. rugsėjo 1 d. mokykla pradeda dirbti kaip gimnazija.
Notarinis registras

Notarinis registras – specialus valstybės įgalioto asmens (pvz., notaro) ar pareigūno (pvz., konsulinio) pildomas registras. Viename notariniame registre registruojami visi notariniai veiksmai (LR notariato įstatymas, 37 straipsnis „Notarinių veiksmų registravimas“).

Notarinio registro išrašo išdavimas

Notaras notarinio registro išrašą išduoda pagal juridinių ir fizinių asmenų, kuriems arba kurių pavedimu buvo atlikti notariniai veiksmai, rašytinį pareiškimą (LR notariato įstatymas, 38 straipsnis).
Zangerhauzenas

Istorija

Zangerhauzenas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 991 m. Miesto teisės suteiktos XIII a.
Teisininkas

Klasikinės profesijos

Išskiriamos trys klasikinės (seniausios) teisininko profesijos: teisėjo, prokuroro ir advokato. Greta jų vėliau išskiriama ir notaro („teisės raštininko“).
Kitos profesijos – antstolis, juriskonsultas, teisės patarėjas, laisvai samdomas teisininkas, privatus detektyvas, teisininko padėjėjas etc.
Klasikines profesijas reguliuoja nacionalinė teisė. Ji įtvirtina formaliojo išsilavinimo bei praktikos reikalavimus, egzaminus, jų tvarką bei netgi turinį. Konkrečios teisinės pareigybės gali būti įtvirtinamos oficialiai priimant specialų teisės aktą. Lietuvoje teisines pareigybes įvardija specialus LRV nutarimas.
Kotelno sala

Kotelno sala (rus. Остров Котельный) – didžiausia Anžu salų grupės sala Naujojo Sibiro salyne, 160 km ilgio ir 100 km ilgio. Salos plotas – 11 665 km². Rytuose Bungės Žeme jungiasi su Fadejevo sala. Kartais visas bendras masyvas laikomas viena sala.
Paviršius kalvotas, aukštis iki 361 m (Malakatyn Taso k.). Daug upių, ežerų (didžiausias – Kiotiot Kiuelis). Būdinga arktinė dykuma. Poliarinės lapės ir šiaurės elniai – pagrindiniai gyvūnai esantys šioje saloje.
Sala buvo atrasta 1773 m. Ivano Liakchovo, rusų pirklio.