google/wiki40b huggingface dataset:
Dmitrijus Olderoggė

Dmitrijus Olderoggė (rus. Дмитрий Алексеевич Ольдерогге, moksl. transliteracija Dmitrij Aleksejevič Olderogė; g. 1903 m. gegužės 6 d., senuoju kalendoriumi balandžio 23 d. Vilniuje, tuometinėje Rusijos Imperijoje – m. 1987 m. balandžio 30 d. Leningrade, SSRS) – vokiečių kilmės sovietinis rusų etnografas, istorikas, lingvistas ir vienas iš sovietinės afrikanistikos kūrėjų, SSRS Mokslų Akademijos narys – korespondentas (1960 m.).
Tėvas, Rusijos armijos pulkininkas, buvo kilęs iš senos kilmingos Šlėzvigo-Holšteino bajorų giminės, kurios nariai tris šimtus metų tarnavo Rusijos valstybei. Sūnui suėjus trejiems metams, šeima pervažiavo į Sankt Peterburgą, kur vėliau Dmitrijus mokėsi Kadetų korpuse, tarnavo Raudonojoje armijoje. Iš armijos gavęs siuntimą, studijavo Petrogrado universitete, kurį baigė 1925 metais. Pasirinkęs mokslininko kelią, dirbo Leningrado antropologijos ir etnografijos muziejuje ir specializavosi egiptologijoje. 1927–1928 metais stažavosi Vokietijoje, Belgijoje ir Olandijoje. Grįžęs dėsto įvairiose Leningrado aukštosiose mokyklose Afrikos kalbas ir etnografiją, paskiriamas Leningrado antropologijos ir etnografijos muziejaus direktoriumi. Istorijos mokslų kandidato disertaciją apsigynė 1935 m., o 1945 metais tapo etnografijos mokslu daktaras. Nuo 1946 m. iki gyvenimo pabaigos vadovavo Leningrado universiteto Afrikanistikos katedrai, profesorius. Vienas iš nedaugelio sovietinių mokslininkų, kurie dalyvavo įvairiose tyriamosiose ekspedicijose Afrikoje, po Antrojo pasaulinio karo kelis kartus buvo išvažiavęs dirbti į Egiptą (1957–1958 m.), Malį (1961 ir 1963-64), Senegalą ir Sudaną (1961).
Svarbiausi darbai skirti Afrikos tautų kultūrų ir kalbų giminystės ryšiams, socialinės sanklodos problemoms. Kartu su Ivanu Potechinu (1903–1964) išleido fundamentalų veikalą `` Afrikos tautos: praeitis ir dabartis ``. (Maskva, 1954 m.).
Chloteras I

Gyvenimas

Po tėvo mirties 511 m. jam atiteko Suasonas, kurį jis padarė savo sostinė, Laono, Nojono, Kambrės miestai, Maso žemupys. Tačiau jis buvo ambicingas ir norėjo išplėsti savo valdas.
Jis buvo atsakingas už brolio Chlodomiro vaikų nužudymą 524 m. ir po to jam atiteko Turas ir Puatjė. Jis dalyvavo žygiuose į Burgundiją ir po jos žlugimo 534 m. jis gavo Grenoblį ir aplinkimius miestus.
Kai ostgotai perleido Provansą frankams, Chloteras pasiėmė Oranžą, Gapą ir Karpentrą. 531 m. jis žygiavo prieš tiuringus su sūnėnu Teodebertu I ir 542 m. su broliu Childebertu I prieš Ispanijos vizigotus. Po sūnėno Teodebaldo I mirties 555 m. Chloteras pasisavino jo žemes. Po Childeberto mirties jis tapo visų frankų karaliumi.
Chloteras I valdė didžiąją dalį Vokietijos, rengė žygius į Saksoniją ir kurį laikė privertė saksus jam mokėti 500 karvių metinę duoklę. Valdymo pabaigoje kelis kartus sukilo jo sūnus Chramas. Pasekęs Chramą į Bretanę, kur slėpėsi sukilėliai, jis uždarė sūnų su jo žmona ir vaikais į namą ir jį padegė. Apimtas sielvarto jis nuvyko į Turą prie Švento Martyno kapo ir netrukus mirė savo rūmuose Kompjenė.
FK Vlasenica

Istorija

Klubo įkūrimo data laikoma 1945 m. Klubas pastaruoju metu žaidė serbų respublikos Antroje lygoje.

Pasiekimai

Klubas pasigirti dideliais pasiekimais negali. 2015/2016 m. sezone serbų respublikos Pirmoje lygoje užėmė paskutinę dvyliktą vietą.

Sudėtis

Nežinoma.
Tikocino alumnatas

Tikocino alumnatas (lenk. Alumnat – Zakład Dla Inwalidów Wojennych w Tykocinie) - tai 1633-1636 metais Tikocino mieste pastatytas pastatas, kuriame veikė prieglauda pasenusiems ir ligotiems kariškiams. Pats žodis Alumnatas, kilęs nuo lotynų kalbos žodžio alumnare, kas reiškia maitinti, mokyti.

Istorija

Alumnato įkūrėjęs buvo Lietuvos didysis maršalka ir Tikocino seniūnas Kristupas Viesiolovskis. Alumnatas buvo pastatytas ant anksčiau čia XVI a. pastatytos karališkosios pašto stoties. 1633 m. Lenkijos Karalystės Seimas davė leidimą tokio pastato statyboms. Tai buvo pirmoji tokio tipo įstaiga visoje ATR. Vienaaukštis pastatas buvo skirtas 12 asmenų, kurių pragyvenimą apmokėdavo Tikocino seniūnija, po to – Tikocino dvaras. Alumnatas buvo pavaldus karalienei, vėliau jį globojo Didieji karūnos etmonai. Kariškių prieglauda veikė iki Pirmojo pasaulinio karo. 1914-1920 m. pastatas buvo stipriai sugriautas. Tarpukaryje apie 1930 m. atstatytas, jame buvo įrengtas socialinis būstas neturtingiems miestiečiams. Po Antrojo pasaulinio karo buvusio alumnato patalpose įrengtas viešbutis ir restoranas.
Noridžo katedra

Istorija

Katedra pradėta statyti 1096 m. Naudotas titnagas, mūrijimo skiedinys, klintis. Katedros vietoje prieš tai stovėjo saksų gyvenvietė ir dvi mažos bažnyčios. 1145 m. užbaigti statybos darbai. Nordižo katedra turi antrą pagal dydį dengtą arkadą ir nusileidžia tik Solsberio katedrai.
Valerijus Abramkinas

Biografija

Gimė Maskvoje 1947 m. gegužės 19 d. darbininkų šeimoje. Baigęs vidurinę mokyklą, 1965 m. įstojo ir 1970 m. baigė Maskvos chemijos technologinį institutą. Dirbo neorganinės chemijos mokslinio tyrimo institute, paskelbė apie 30 mokslinio tyrimo darbų. Studijų metais pradėjo rašyti tekstus dainoms. Įsteigė dainų rašytojų mėgėjų organizaciją.
1978 m. buvo iniciatorius steigiant nesankcionuotą žurnalą „Poiski“ ir organizavo jo leidybą. 1979 m. už žurnalo leidimą buvo persekiojamas. Tais pačiais metais sovietinė valdžia areštavo ir uždarė į kalėjimą. Abramkinas buvo nuteistas trim metams kalėti Sibiro lageriuose. Atlikęs bausmę Altajaus krašte (1980–1982), dar neišėjus į laisvę, vėl buvo areštuotas ir nuteistas trims metams. Šį kartą jis kalėjo Krasnojarsko krašte. Išėjo į laisvę tik 1985 m.
Mirė 2013 m. sausio 25 d. Maskvoje.
Peugeot

Istorija

Peugeot šeimos verslas prasidėjo nuo kavos malimo mašinų gamybos XIX a. 1882 m. Armandas Pežo pagamino savo pirmuosius dviračius. Vėliau Armandas labai susidomėjo automobiliais, ypač po susitikimo su Gotlybu Daimleriu. Pirmasis Peugeot automobilis buvo sukonstruotas 1889 m. Tai buvo triratis su garo varikliu, o jų buvo pagaminta vos keturi. Vėliau sekė didesni gaminių kiekiai. 1892 m. buvo pagamintas 21, 1894 – 40, 1895 – 70, 1899–300 vnt. Ankstyvieji Peugeot modeliai buvo vadinami vardu Type ir tam tikru skaitmeniu. Tarkim 1895 m. modelis buvo vadinamas Type 12. Kaip tik tuo metu ant šio modelio Peugeot uždėjo gumines padangas ir tapo pirmąja tai padariusia automobilių gamintoja. Taip pat 1894 m. debiutavusi Paryžiaus ralyje su 5 automobiliais Peugeot tapo viena pirmųjų gamintojų pradėjusių dalyvauti automobilių sporte.
Iki 1896 m. Peugeot naudojo Daimler variklius, o tais metais buvo sukontruotas pirmasis Peugeot variklis. Taip pat šiais metais Paryžiuje buvo pavogtas Peugeot automobilis, o tai tapo pirmąja oficialia automobilių vagyste istorijoje. I pasaulinio karo metu Peugeot gamino karinę techniką. Po karo vėl buvo grįžta prie automobilių gaminimo. 1929 m. buvo pristatytas naujasis Peugeot 201 modelis, tuo metu pigiausias automobilis Prancūzijos rinkoje. Iki II pasaulinio karo įmonė pristatė daug populiarių modelių – Peugeot 202, Peugeot 302 ir Peugeot 402. 1958 m. Peugeot pradėjo prekybą JAV rinkoje, pristatydama Peugeot 404 modelį. Šis modelis įrodė savo jėgą laimėdamas keturis kartus iš šešerių metų dalyvavimo Rytų Afrikos safario ralyje.
Kaip ir daugumai Europos gamintojų tapo įprasta, buvo pradėtas bendradarbiavimas su kitais gamintojais. Nuo 1966 m. buvo pradėtas darbas su Renault, o nuo 1972 – su Volvo.
1974 m. Peugeot nupirko 30 % Citroen akcijų, nes pastaroji susidūrė su finansiniais sunkumais. Taip gimė PSA grupė, kurios dėka buvo atskirti Peugeot ir Citroën gaminiai, tačiau buvo dalinamasi techniniais resursais.
1983 m. Peugeot pagamino vieną populiariausių savo gaminių Peugeot 205. Nuo 1984 m. Peugeot užmezgė ryšius su Kinija.
Be automobilių šiuo metu Peugeot yra viena svarbiausių motorolerių gamintoja Europoje.
Valstietis

Valstietis – žemės ūkio darbininkas, dirbantis (ir paprastai gyvenantis) kaimo vietovėje. Dalyvauja Pirminiame ūkio sektoriuje. Šiuo metu didžiausia dalis dirba daugumoje Afrikos valstybių, kurioms tenka didelė žmonių dalis, dirbanti žemės ūkyje.

Istorija

Istoriškai valstiečiai buvo pririšti prie savo ponų žemės. Iki pat XIX a. II pusės veikė baudžiava. Pvz., Rusijos imperijoje Baudžiavos panaikinimo reforma, kuria panaikinta baudžiava, įvykdyta tik 1861 metais.
Enschedė

Istorija

2000 m. miestas smarkiai nukentėjo per gaisrą pirotechnikos fabrike.
Imbarės II akmuo su dubenėliais

Akmuo

Akmuo pilko stambiagrūdžio granito, netaisyklingos formos, pusiau ovalaus skerspjūvio, pailgas, pastatytas statmenas, siaurėja ir plonėja link viršūnės, 2,3 m aukščio, iki 1,6 m pločio, 62–98 cm storio, suskeldėjusiu paviršiumi. Link kelio atsukta pusė plokščia, jos apačioje ties viduriu yra apie 10 cm skersmens ir iki 2 cm gylio dubuo. Aplinkui jį apatinėje plokštumos dalyje iškalta dar per 10 mažesnių, 5–7 cm skersmens ir iki 1,5 cm gylio dubenėlių. Seniau akmuo gulėjo plokštuma į viršų.
0,54 km į šiaurės rytus yra Imbarės akmuo su dubenėliais, 0,65 km į šiaurės vakarus – Imbarės akmuo (Laumės kūlis), 0,6 km ta pačia kryptimi – Imbarės alka, 0,84 km į pietvakarius – Imbarės piliakalnis.

Istorija

Seniau akmuo gulėjo 0,9 km į šiaurės vakarus nuo sodybos dabartinės vietos, Imbarės alkos aukštumos papėdėje, Salanto slėnyje, prie Vargonupio, Žvainių kaimo pietvakariniame pakraštyje. 2012 m. atvilktas prie sodybos.
Akmenį kaip kultūros paveldo objektą išaiškino Kretingos rajono savivaldybės vyr. paminklotvarkininkas Algirdas Mulvinskas, 2013 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius ir Julius Kanarskas.
Manoma, kad akmuo naudotas senovės pagonių kulto apeigoms. Preliminariai datuojamas I tūktstantmečiu pr. m. e. – I m. e. tūkstantmečiu.
Tadžuros įlanka

Tadžuros įlanka (pranc. Golfe de Tadjourah, som. Badda Tajuura, arab. خليج تدجورا = Ḫalīǧ Tadǧūrā) – Indijos vandenynui priklausanti įlanka, įsiterpianti į Rytų Afrikos pakrantes, sudaro Somalio pusiasalio šiaurinę ribą. Yra tuoj į pietus nuo Bab el Mandebo sąsiaurio, ties vakariniu Adeno įlankos galu. Tadžuros įlanka įsiterpia daugiausia Džibučio teritorijon, bet nedidelė pietvakarinės pakrantės juosta pavaldi Somaliui. Įlanka užima 347 km², ilgis 58 km, plotis iki 24 km. Vakariniame gale sudaro uždarą Kharabo įlanką, kuri siaura sausumos juosta atskirta nuo Asalio ežero (kuris senovėje buvo įlankos dalimi).
Tadžuros įlanka sekli, krantai lėkšti, dengiami smėlio kopų. Ties įlankos žiotimis yra smulkios Mušos ir Maskalio salos.
Svarbiausi uostai: Džibutis, Tadžura, Sagalas, Obokas, Lojada (Džibutis), Laujakadas (Somalis).
Jurgis Sebastijonas Liubomirskis

Biografija

Jurgis Sebastijonas Liubomirskis buvo Krokuvos vaivados ir Krokuvos generalinio seniūno Stanislavo Liubomirskio (1583–1649) ir Rusijos kunigaikštytės Sofijos Ostrogiškės (1595–1622) antrasis sūnus
Nuo 1647 metų Jurgis Sebastijonas Liubomirskis buvo Krokuvos generalinis seniūnas ir Karūnos dvaro maršalka (1649–1650), Karūnos didžiuoju maršalka (1650–1664), nuo 1657 metų Karūnos lauko etmonu ir Naujojo Sončo ir Spišo seniūnu.
Liubomirskis buvo žymiu Lenkijos kariniu vadu Chmelnickio sukilimo, Šiaurės karo 1655–1660 m., ATR–Maskvos karo 1654–1667 m. epochoje, taip pat Lenkijos kampanijose Transilvanijoje. 1655 metais jis buvo pasipriešinimo prieš švedus pietų Lenkijoje organizatorius. Kartu su Karūnos etmonu Stanislovu Ravera Potockiu Liubomirskis atlaikė lemiamą pergalę prieš rusų-kazokų karius Čiudnovo mūšyje.

Šeima

Jurgis Sebastijonas Liubomirskis buvo vedęs du kartus. 1641 metais vedė Konstanciją Ligenzą (1618 – 26.03.1648). Vaikai: Stanislovas Iraklijus (1640–1702), Karūnos didysis maršalka (1676–1702), kunigaikštis Aleksandras Mykolas (m. 1675), Perejaslavlio seniūnas, Jeronimas Augustinas (1647–1706), Karūnos lauko etmonas ir Krokuvos kaštelionas, Kristina (m. 1699), nuo 1661 m. buvusio Karūnos etmono Felikso Kazimiero Potockio (m. 1702) žmona.
1654 metais antra santuoka buvo su Barbora Tarlaite (m. 1689). Vaikai: kunigaikštis Pranciškus Sebastijonas (m. 1699), kunigaikštis Jurgis Dominykas (m. 1727), Krokuvos vaivada, kunigaikštytė Ana Kristina (m. 1701), 1-mas vyras nuo 1672 m. Lietuvos didysis žirgininkas Pranciškus Steponas Sapiega (m. 1688), 2-ras vyras nuo 1692 m. kunigaikštis Dominykas Mikalojus Radvila (1643–1697).
Raudonasis giliavandenis molis

Raudonasis giliavandenis molis (rus. красная глубоководная глина) – dugno nuosėdos, susidarančios vandenynų dugne, giliau kaip 4-5 km. Paprastai rudos, rečiau plytiškai raudonos.

Paplitimas ir atsargos

Raudonasis molis dengia apie 100 mln. km² vandenynų dugno. Indijos ir Atlanto vandenynuose raudonasis molis dengia apie ketvirtį viso dugno ploto, Ramiajame vandenyne — apie 35 %.
Vandenyninių raudonųjų molių atsargos – apie 10¹⁵ tonų. Juose yra apie 100 mlrd. tonų vario.

Įdomūs faktai

Raudonojo giliavandenio molio kaupimosi sparta – apie 1 mm per 1000 metų.
Regeneracija

Regeneracija (lot. regeneratio – atnaujinimas) – organizmo sugebėjimas atstatyti pažeistas arba pašalintas kūno dalis. Tai biologinės savireguliacijos procesas. Gali atsistatyti pažeistos kūno dalys arba visas organizmas. Pavyzdžiui, ariant lauką, sudraskomos varpučio ar kitų piktžolių šaknys, tačiau iš kiekvienos šaknies dalies gali išaugti naujas augalas. Karklas išauga iš drėgnoje dirvoje pasodintos šakelės. Iš pažeistų dalių lengvai atsistato hidra, blakstienuotosios ir žieduotosios kirmėlės, jūrų žvaigždės.
Regeneracijos problema yra labai svarbi medicinai, ypač chirurgijai.
Estijos himnas

Eilės

Mu isamaa, mu õnn ja rõõm,

kui kaunis oled sa!

Ei leia mina iial teal

see suure, laia ilma peal,

mis mul nii armas oleks ka,

kui sa, mu isamaa!
Sa oled mind ju sünnitand

ja üles kasvatand;

sind tänan mina alati

ja jään sull' truuiks surmani,

mul kõige armsam oled sa,

mu kallis isamaa!
Su üle Jumal valvaku,

mu armas isamaa!

Ta olgu sinu kaitseja

ja võtku rohkest õnnista,

mis iial ette võtad sa,

mu kallis isamaa!
IP telefonija

IP telefonija (angl. Internet Telephony; Voice over IP, VoIP) – balso ryšys perduodamas duomenų perdavimo tinklais naudojant interneto protokolą.
Tokiuose tinkluose informacija, nepriklausomai nuo jos pobūdžio (vaizdinė, garsinė, tekstinė) yra suskaidoma į individualius skaitmeninius paketus, kurie į savo tikslą juda visiškai nepriklausomai vienas nuo kito, o atsižvelgia į tam tikros tinklo dalies apkrovimą. Kiekvienas paketas yra „įvelkamas“ į koduotą „voką“ (TCP). Tokiu būdu informaciją gaunantis įrenginys iš siunčiančio įrenginio turi užklausti informaciją apie trūkstamus paketus, sutvarkyti gautus paketus reikiama tvarka ir galų gale atkoduoti juose esančius duomenis bei juos paversti atitinkama informacija.
Pagrindinė problema naudojant duomenų perdavimo tinklus realaus laiko pokalbiams buvo ta, kad aukščiau aprašytas procesas turi vykti itin sparčiai ir pati duomenų perdavimo kokybė turi būti tinkama, kad nebūtų uždelsimų bei iškraipymų. Nors iš pradžių atsiradusi programinė ir techninė įranga neleido užtikrinti tinkamos kokybės pokalbio perdavimo, tačiau laikui bėgant technologijos tobulėjo ir dabar galima teigti, kad balso perdavimo kokybė beveik atitinka tradicinės balso telefonijos standartus.

IP telefonijos naudojimo variantai

Internetu telefono pokalbius, apeinant tradicinius telefono tinklų operatorius, galima perduoti, naudojant tris pagrindines įrangos konfigūracijas

Kompiuteris – Kompiuteris

Balso komunikacijose kompiuteris – kompiuteris būtina, kad kalbos signalai abiejose pusėse būtų apdorojami pagal tą patį algoritmą. Šiuo atveju nėra galimybės sudaryti sujungimo su paprastu telefono tinklo abonentu. Taip pat nėra galimybės rezervuoti reikiamos pralaidumo juostos, t. y., nėra galimybės valdyti kalbos perdavimo kokybės. Reikalavimai įrangai: kompiuteris su jame instaliuota tinklo plokšte, garso korta ir mikrofonu. Taip pat reikalinga speciali programinė įranga.

Kompiuteris – Telefonas

Sujungime kompiuteris – telefonas telefono tinklo abonentas sudaro ryšį su kompiuteriu, prijungtu prie interneto. Su telefono tinklu (pvz., ISDN) sujungiama per VoIP tinklų sąsają, kurioje IP kalbos paketai iš interneto keičiami į kalbos signalus, o šie toliau perduodami į prijungtą telefono tinklą, o priešinga kryptimi – kalbos signalas iš telefono tinklo paverčiamas skaitmeniniu ir paketinio pavidalo per internetą perduodamas į kompiuterį.

Telefonas – Telefonas

Du telefonus galima sujungti per internetą, naudojant VoIP tinklo sąsajas. Priešingai nei kompiuteris – kompiuteris konfigūracijoje, šiam sprendimui nereikia kompiuterio, nes jie patys verčia balsą duomenų paketais ir siunčia tuos paketus tinklais kitoms VoIP tinklų sąsajoms. Pastarosios, aišku, atlieka atvirkščią procedūrą ir balso signalą perduoda į abonento telefono aparatą.

Programos

VoipDiscount, SparVoip, Google Talk, Skype, Viber, VoipBuster, VoIPCheap, VoipStunt, Peoplefone.
Sveikatos draudimas

Sveikatos draudimas – šią draudimo rūšį galimą išskirti į du atskirus porūšius. Pirma, gyventojas gali rūpintis sveikatos draudimu asmeniškai ir savanoriškai draustis pasirinktoje draudimo bendrovėje. Antra, visoje šalyje egzistuoja privalomojo sveikatos draudimo sistema, kai valstybė iš įstatymu nustatytų gyventojų renka sveikatos draudimo įmokas. Surinktos lėšos yra paskirstomos užtikrinant sveikatos paslaugų teikimą draudžiamiems gyventojams: apmokamos arba kompensuojamos įvairios medicinos paslaugų, gydymo, reabilitacijos, vaistų, medicinos priemonių pirkimo išlaidos.

Privalomasis sveikatos draudimas

Pagal Sveikatos draudimo įstatymą privalomasis sveikatos draudimas – valstybės nustatyta asmens sveikatos priežiūros ir ekonominių priemonių sistema, šio įstatymo nustatytais pagrindais ir sąlygomis garantuojanti privalomuoju sveikatos draudimu draudžiamiems asmenims, įvykus draudiminiam įvykiui, sveikatos priežiūros paslaugų teikimą bei išlaidų už suteiktas paslaugas, vaistus ir medicinos pagalbos priemones kompensavimą.
Neapdraustiems privalomuoju sveikatos draudimu užtikrinama tik būtinoji medicinos pagalba. Už kitas paslaugas tokie asmenys privalo mokėti Sveikatos apsaugos ministerijos nustatytomis kainomis.
Sveikatos draudimo įstatyme numatytas ir papildomas (savanoriškasis) privatus sveikatos draudimas, tačiau Lietuvoje jis nėra populiarus, juo naudojasi tik nedidelė, išimtinai aukštas pajamas turinčių gyventojų dalis.

Savanoriškas Sveikatos draudimas

Savanoriškas sveikatos draudimas – draudimo rūšis, suteikianti galimybę apdraustiesiems profilaktiškai tikrintis sveikatą bei gydytis pasirinktose sveikatos priežiūros įstaigose, pirkti vaistus, lankytis pas odontologą, naudotis kitomis sveikatos stiprinimo paslaugomis, kurias apmoka draudimo bendrovė.
Echidna (mitologija)

Kita informacija

Šios būtybės pavadinimą (arba zoologinį pavadinimo atitikmenį) savo pavadinime naudoja grupė „Echidna aukštyn“.
Florinas (Florencija)

Florinas – auksinė moneta, kaldinta Florencijos respublikoje 1252–1523 m., kurios pavidalas ir aukso kiekis praktiškai nesikeitė. Florino monetoje buvo 3,5 g aukso.
Florencijos florinas (fiorino d’oro) buvo pirmoji Europos moneta nuo VII a., kuri buvo kaldinta pakankamai dideliais kiekiais, kad būtų svarbi komercinėje veikloje. Daugelis to meto Florencijos bankų buvo tarptautiniai, turintys savo skyrius daugelyje Europos šalių, todėl florinas netrukus tapo pagrindine prekybine moneta, naudota didiesiems mokėjimams ir pakeitusia iki tol naudotą sidabrą.
XIV a. apie 150 šalių ir savivaldų ėmė kaldinti savas florinų kopijas. Viena svarbiausių florino tipo monetų tapo Vengrijos forintas, kadangi Vengrijos karalystė buvo daugiausia aukso iškasanti Europos valstybė. Kol į Europą XVI ir XVII a. nepaplūdo Naujojo Pasaulio auksas, pagrindiniu aukso šaltiniu buvo Afrika.
Florencijos florinai išsiskyrė savo išvaizda – vienoje pusėje pavaizduotas miesto simbolis heraldinė lelija, kitoje – Jonas Krikštytojas su ašutine.

Kitų šalių florinų išvaizda buvo kitokia – buvo pakeisti užrašai, o vėliau heraldinę leliją pakeitė kitokie heraldiniai simboliai, dažnai primenantys Šv. Mariją.
Jonas Krikštytojas kitų šalių florinuose buvo keičiamas į kitas figūras. Vengrijos forintuose Joną Krikštytoją pakeitė Šv. Ladislavas (XI a. Vengrijos karalius, šventasis Vengrijos globėjas), laikantis kovos kirvį (vietoj skipetro, kurį laikė Jonas Krikštytojas).
Pradėjus kaldinti florinus, florino vertė 1252 m. buvo lygi vienai lirai. Aukso kiekis florine nekito, o kitų monetų vertė krito. 1500 m. florinas jau buvo lygus 7 Florencijos liroms. Lygiai taip pat svyravo kitų šalių piniginių vienetų vertė, todėl florinas išlaikė tarptautinių mokėjimų priemonės statusą.
XIV a. pabaigoje keliose vokiečių valstybėse kaldinti florinai, kurių aukso kiekis buvo mažesnis, imti vadinti Rheingulden, kurį plačiai naudojo Vokietijos žemėse. XV a. reinguldenus perėmė ir Šventoji Romos imperija, kur juos ėmė vadinti Reichsgulden.
Nevaišiai

Aplinkinės gyvenvietės

Ceikiniai
Saulius Antanas Juršėnas

Biografija

1985 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. Čia 1991 m. apgynė fizinių mokslų daktaro disertaciją tema „Netermalizuotos elektronų ir skylių plazmos pikosekundinė spektroskopija stipriai fotosužadintuose CdS, CdSe ir jų kietų tirpalų kristaluose“, o 2000 m. – habilituoto daktaro disertaciją tema „Sužadinimo relaksacija modelinėse tiesiatarpių puslaidininkių organinių kristalų sistemose“. Nuo 2002 m. – profesorius.
Po baigimo dirba VU, nuo 1998 m. su pertraukomis – ir Fizikos institute. 2003–2013 m. buvo Vilniaus universiteto Taikomųjų mokslų instituto Liuminescencijos sektoriaus vedėjas, nuo 2013 m. instituto direktorius.
Dirbo mokslinį darbą Vokietijos, Prancūzijos, Taivano, Švedijos, Lenkijos mokslo centruose ir universitetuose.

Mokslinė veikla

Pagrindinės mokslinės veiklos sritys – lazerio spinduliuotės sužadintų puslaidininkių ir jų nanodarinių nepusiausvirų kvazidalelių dinamika, organinių molekulių kristalų ir savaime susitvarkančių struktūrų spektroskopija, organinių puslaidininkių fotonika, organiniai šviesos diodai. Daugiau kaip 110 mokslo publikacijų autorius ir bendraautoris.
Maris Čaklajis

Biografija

1958 m. baigė Saldaus vidurinę mokyklą, 1964 m. baigė Latvijos universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.
1960–1966 m. laikraščio „Literatūra un Māksla“, be to, 1962–1963 m. „Padomju Jaunatne“ bendradarbis. 1966–1969 m. leidyklos „Liesma“ bendradarbis. 1970–1981 m. „Literatūra un Māksla“ skyriaus vedėjas, 1987–1991 m. vyriausias redaktorius. 1990–2003 m. dar ir radijo stoties „Laisvosios Europos radijas“ vedėjas. Nuo 2000 m. žurnalo „Karogs“ redaktorius.

Kūryba

Poezijoje vyrauja laiko, ugnies, šviesos įvaizdžiai, poetika grindžiama kontrastais, gausu istorijos ir kult. motyvų.
Išvertė lietuvių poetų (Judita Vaičiūnaitė, Marcelijus Martinaitis) kūrinių.
Skydinė žvynabudėlė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 202 psl.