Marksizmas

Marksizmo srovės

Marksizmas atsirado XIX amžiuje radikaliai reformuojant vokiečių klasikinę filosofiją, sujungiant Hėgelio dialektiką su Fojerbacho materializmu, taip pat kritikuojant A. Smito ir D. Rikardo politinę ekonomiką bei Sen-Simono, Oveno ir Fjurė utopinį socializmą.

Istorija

Po Markso mirties toliau sparčiai kūrėsi įvairios socialdemokratų bei komunistų partijos, kurios skirtingai interpretavo K. Markso filosofiją. Dažnai laikotarpis, trukęs nuo Markso mirties iki V. I. Lenino iškilimo vadinamas „ortodoksinio marksizmo laikotarpiu“, kadangi tuo metu nebuvo sukurta jokių naujų idėjų – tiesiog interpretuojamos senos Markso idėjos.
Žymiausi to meto marksistai – tai rusų filosofas Georgijus Plechanovas ir čekų-vokiečių filosofas Karlas Kautskis (pastarajam Leninas skyrė savo darbą „Proletarinė revoliucija ir renegatas Kautskis“). G. Plechanovas, kartu su V. I. Leninu, buvo vieni iš Rusijos Socialdemokratų Darbininkų Partijos kūrėjų.
1904 metais, įsiplieskus konfliktui tarp V. I. Lenino ir jo bendrapartiečio J. Martovo, partija skilo į bolševikų ir menševikų frakcijas. Menševikai, į kurių frakciją pasitraukė ir G. Plechanovas, teigė, jog Rusija nėra kultūriškai, bei, kas svarbiausia marksistams, ekonomiškai pribrendusi socialistinei revoliucijai. Bolševikai tai laikė menševikų neryžtingumu ir peikė juos.
Kadangi pamatiniai klasikinio marksizmo principai teikė reikšmę ekonomikai, kaip visuomenės fundamentui (bazei), tai V. I. Lenino radikalus požiūris į politologiją ir istoriją, išreikštas knygose „Valstybė ir revoliucija“ bei „Imperializmas – aukščiausia kapitalizmo stadija“ iš principo sukūrė naują marksizmo formą, iš pradžių vadintą „bolševizmu“, vėliau – marksizmu-leninizmu.
Tarybų Sąjungoje marksizmas-leninizmas buvo paskelbtas oficialiąja doktrina, teigė, jog Leninas papildė ir patobulino marksizmą. Stalino valdymo metais jis papildė V. I. Lenino filosofinę-politologinę koncepciją, šitaip suformuodamas kitą savitą doktriną – marksizmą-leninizmą-stalinizmą, vėliau supaprastintai (dažniausiai oponentų) vadintą stalinizmu.

Istorija

Vienas iš Lenino bendrapartiečių, Levas Trockis, turėjo savo marksistinį požiūrį, kuris iš principo nesutapo nei su menševikų, nei su Lenino pozicija. Kurį laiką priklausęs menševikų, po to – bolševikų frakcijoms, jis Komunistų Partijos viduje sukūrė grupę „Demokratinis Centralizmas“, kuri siekė užkirsti kelią autoritarinėms-centralistinėms tendencijoms partijos viduje bei sustiprinti demokratinį centralizmą šalyje.
Vėliau, atėjus į valdžią J. Stalinui, su opozicija buvo susidorota, L. Trockis – ištremtas, vėliau pabėgo į Vakarus, kur sukūrė „Ketvirtąjį internacionalą“ ir toliau plėtojo savo idėjas. L. Trockis laikė save V. I. Lenino pasekėju, pats savo idėjas vadino „marksizmu-bolševizmu“, „trockizmo“ pavadinimą sugalvojo jo oponentai.
Šiais laikais trockizmui atstovauja organizacija International Marxist Tendency, veikianti daugiau kaip 60 šalių.

Teorija

Šiuolaikinei trockizmo teorijai svarbūs Levo Trockio, Tony Cliff, Allan Woods teoriniai darbai.
Pagrindinė trockizmo koncepcija – permanentinė revoliucija, kuri deklaruoja nesustojamą kovą už savo teises, net ir proletariato diktatūros metu.

Istorija

Maoizmo vardas kilęs nuo Kinijos Liaudies Respublikos vadovo Mao Dze Duno vardo. Maoistai save laikė Stalino sekėjais, buvo antirevizionistai (nepalaikė N. Chruščiovo reformų).

Teorija

Mao Dze Dunas paliko savitų darbų apie dialektiką ir epistemologiją, smulkiai aprašė revoliucijos taktiką, kurią pritaikė ir trečiosioms pasaulio šalims. Mao Dze Dunas revoliucijoje teikė svarbą partizaniniam karui kaip revoliucijos įrankiui.
Šiuolaikinės rinkos reformos dažnai taip pat laikomos tam tikra maoizmo interpretacija.

Istorija

Neomarksizmas – Vakaruose kilęs platus judėjimas, kuriam priklauso tokie filosofai kaip Marleau-Ponty, Sartre ir Frankfurto mokyklos atstovai (Erich Fromm, Max Horkheimer, Theodor Adorno, Herbert Marcuse, Friedrich Pollock, Franz Leopold Neumann).
„Frankfurto mokyklos“ judėjimas kilo Frankfurto prie Maino universitete, kur gyvavo stiprus Socialinių tyrimų institutas. Pradžia laikoma Felix Weil daktaro disertacija apie marksizmą.
Postmoderniajam marksizmui ir postmarksizmui atstovauja Gilles Deleuze, Jean Baudrillard, Zygmunt Bauman, Slavoj Žižek, Aleksandras Tarasovas.

Istorija

Anglosaksiškuose kraštuose kilęs marksistinis sąjūdis, kurio atsiradimas siejamas su G. A. Cohen publikacija „Karlo Markso istorijos teorija: Gynyba“ (1978 m.) ir „Rugsėjo grupe“. Mąstytojai redukavo marksizmo teoriją, atmetė visus ideologinius dalykus, praktiškai atsisakė dialektikos kaip Hegelio idealistinio palikimo. Žymiausi atstovai: Gerald Cohen, Erik Wright, Jon Elster.

Teorija

Analitiniai marksizmui būdingas įsipareigojimas visuotinai priimtoms mokslinių teorijų plėtojimo ir mokslinių tyrimų vykdymo normoms. Daugelis analitinių marksistų yra moksliniai realistai. Tačiau suvokiama, kad stebėjimas negali būti neutralus, jis visada yra šiek tiek ideologizuotas.
Klasikinio marksizmo pretenziją į kitokią negu buržuazinių socialinių mokslų metodologiją yra vertinama skeptiškai. Analitinio marksizmo rėmuose yra ar buvo atliekami įvairūs empiriniai tyrimai.
Analitikai itin skeptiškai žiūri į dialektiką ir daugiausiai remiasi vėlyvaisiais Markso darbais.

Marksizmas ir marksistai šiandien

Šiuolaikinis marksizmas turi daug pasekėjų tiek mokslinėje, tiek politinėje sferoje. Marksizmas padarė didelę įtaką daugelio šalių istorijai.
Įvairiose šalyse marksistai toliau kovoja už valdžią, tai pat daug kur marksistinės partijos yra valdančiosios. Didžiausios tarptautinės marksistinės organizacijos – International Marxist Tendency, Youth for International Socialism.