google/wiki40b huggingface dataset:
MS-DOS

Istorija

Tai viena iš labiausiai 1980-1990 m. naudotų DOS šeimos operacinių sistemų. Ji buvo naudojama Intel 8086 ir analogiškus procesorius turinčiuose asmeniniuose kompiuteriuose. Šią operacinę sistemą vėliau pakeitė grafinę vartotojo sąsają (angl. GUI - graphical user interface) turinčios operacinės sistemos, daugiausiai įvairios Microsoft Windows operacinės sistemos versijos. Pradžioje ši operacinė sistema buvo žinoma kaip QDOS (angl. Quick and Dirty Operating System) arba 86-DOS.
MS-DOS buvo naudojama suderinamuose su IBM PC kompiuteriuose, o IBM PC kompiuteriuose buvo naudojama pervardinta šios operacinės sistemos versija PC-DOS.
Stasys Šimonis-Šimanauskas

Biografija

1912–1922 m. su šeima gyveno JAV. 1930 m. Kaune, Vytauto Didžiojo universitete baigė ekonomikos mokslus. Nuo 1933 m. dirbo Kauno ligonių kasoje ir redagavo žurnalą „Darbo sveikata“, 1934–1940 m. šį leidinį pakeitusio žurnalo „Sveikata ir darbas“ redaktorius. 1939 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą.
Vidžiūnai (Molėtai)

Istorija

Nuo seniausių laikų šio kaimo žemės priklausė Vilniaus vyskupo Kuktiškių dvarui, nuo XVIII a. – Buitūnų vaitystei. Minimas 1685 m. Molėtų bažnyčios metrikų knygoje Nr. 1.
Walter Blume

Walter Blume (1906 m. liepos 23 d. Dortmunde – 1974 m. lapkričio 13 d.) – Nacių Vokietijos SS ir SD saugumo policijų pareigūnas.

Biografija

Teisės daktaras. NSDAP narys nuo 1933 m. gegužės 1 d. 1935 m. įstojo į SS. Jam suteiktas SS unteršturmfiurerio laipsnis. Tais pačiais metais priimtas į SD ir dirbo Dortmunde, Halėje ir Hanoveryje.
Nuo 1941 m. birželio 22 d. iki rugpjūčio mėn. 17 d. vadovavo B operatyvinei grupei (Einsatzgruppe B), priklaususiai 7a ypatingajam būriui (Sonderkommando 7a), kuriam priklausė 93 kariai. Nacių Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjungą, žygiavo per Suvalkus ir birželio 30 d. pasiekė Vilnių. Iki liepos 2 d. jo būrys su kariuomenės pagalba areštavo 8 000 Vilniaus žydų ir juos laikė gete. Šešių karių padalinys sušaudė grupę komunistų. Liepos 4 d. iš Vilniaus išvyko. Po kelių dienų jo pavaduotojo Fotis vadovaujamas būrys Vileikoje sušaudė tarp 50 ir 200 komunistų ir žydų. Toliau žygiavo į Minską.
Vadovavo 1 517 žydų išžudymui Baltarusijoje (Vitebske) ir vakarinėje Rusijoje (Klintsyje, Nevelyje, Smolenske). 1941 m. liepos 26 d. asmeniškai dalyvavo žudant žydus. Manoma, kad Walter Blume buvo atšauktas į Berlyną dėl to, kad nepritarė moterų ir vaikų sušaudymui.
1941 m. lapkričio 9 d. paskirtas SS oberfiureriu ir policijos pulkininku, 1942 m. rugpjūčio mėn. Zalcburgo saugumo policijos ir SD komendantu, ir nuo 1943 m. nacių Vokietijos saugumo policijos ir SD vadu Graikijoje.
1948 m. Niurnbergo procese 9 nuteistas mirties bausme. 1951 m. ši bausmė pakeista į 25-is metus kalėjimo.
Leonardo Vitale

Leonardo Vitale (1941 m. birželio 27 d. – 1984 m. gruodžio 2 d.) – Sicilijos mafijos narys, pirmasis Sicilijos mafijos istorijoje tapęs policijos informatoriumi ir liudininku.
1973 metais jis atėjo į Palermo policijos nuovadą ir prisipažino naryste mafijoje, tyčiniais padegimais, pinigų atiminėjimu ir dvejomis žmogžudystėmis. Jis teigė į mafiją įstojęs būdamas 19 metų, dėdės kvietimu.
Vitale liudijimai padėjo apkaltinti daugelį mafijozų, tačiau vėliau jie visi buvo išteisinti, o liudininkas pripažintas psichiškai nesveiku. Buvo teigiama, esą jis išsigalvojo net ir patį gerai organizuotos mafijos egzistavimą. Galiausiai pagal jo liudijimus buvo įkalinti tik du žmonės – jis pats ir jo dėdė. Daug laiko praleidęs psichiatrinėje ligoninėje, buvęs mafijozas laisvę atgavo 1984 metų birželį, kai jo teiginiai buvo patvirtinti Tommaso Buscetta parodymų. Buscetta buvo kitas liudyti sutikęs mafijozas. Tų pačių metų gruodį išėjęs iš bažnyčios, kurioje su mama ir seserimi dalyvavo mišiose, Leonardo Vitale buvo nušautas.
Jo žudikas niekada nebuvo rastas, tačiau beveik neabejojama, kad susidorojimą suorganizavo mafija.
Vėliau Vitale liudijimai buvo naudoti ir Maxiprocesso didžiuliame teismo procese, pasibaigusiame šimtų mafijos narių įkalinimu. Pasak teisėjo Giovanni Falcone, Leonardo Vitale bent jau po mirties gavo pasitikėjimą, kurio nusipelnė.
Švenčionių progimnazija

Istorija

1939 m. įsteigta Švenčionių antroji vidurinė mokykla dėstomąja rusų kalba. 1963 m. mokykla persikėlė į naują pastatą. 1994 m. vadovaudamasis Lietuvos Respublikos Švietimo įstatymo 31 str., Švenčionių rajono valdybos švietimo skyrius įregistravo Švenčionių 2-ąją vidurinę mokyklą.
Nuo 2015 metų mokykla pradėta vadinti Švenčionių progimnazija.
Matematinė statistika

Matematinė statistika – matematikos sritis, tyrinėjanti statistinių duomenų analizės metodus, jų išvadų tikėtinumą bei patikimumą. Remiasi tikimybių teorijos modeliais, naudojama daugelyje praktinės veiklos sričių, kur susiduriama su atsitiktinumu, neapibrėžtumu, duomenų sisteminimu, parametrų apskaičiavimu ir įvertinimu: socialinių tyrimų, laboratorinių, marketingo duomenų – taip vadinamos imties apdorojime ir išvadų gavime formaliais matematiniais metodais. Skirstoma į vienamatę, daugiamatę matematinę statistiką, apima ir atsitiktinių procesų – laiko eilučių analizę. Atskiros matematinės statistikos dalys yra koreliacinė analizė (sąryšių ir priklausomybės laipsnių nustatinėjimui), regresinė analizė (kintamojo priklausomybės nuo kitų nustatymui), hipotezių tikrinimas (imčių identiškumo problemai), diskriminantinė analizė (klasifikavimo, diagnozės uždaviniams spręsti), sankaupų analizė (dar vadinama klasterių analizė – objektų suskirstymui į grupes), faktorinė analizė (kintamųjų skaičiaus sumažinimui), eksperimento planavimo analizė ir kt. Praktikoje duomenų apdorojimui yra naudojami specializuoti kompiuteriniai taikomųjų programų paketai, kurie gerokai palengvina ir paspartina skaičiavimus.
Radyščiaus apylinkė

Istorija

Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kibyšių apylinkės ir Vilkiautinio apylinkės.
Pirmoji fitna

Pirmoji fitna – pirmasis pilietinis karas arabų kalifate, vykęs 656–661 m.
Pirmoji fitna kilo 656 m. Medinoje maištaujančiams kareiviams iš Egipto nužudžius kalifą Usmaną, kurio valdymas kėlė nepasitenkinimą dėl nepotizmo, jis buvo kaltinamas dėl Korano reikalavimų pažeidimų. Arabų karai tapo nebetokie pelningi ir įgulos miestų netenkino, kad surinkti mokesčių pinigai išsiunčiami į Mediną, prieš Usmaną atvirai sukilo kufiečiai Irake. Be to, Usmanas įvedė vieningą Korano versiją, kas kėlė kitas versijas palaikiusių nepasitenkinimą. Naujuoju kalifu buvo išrinktas Mahometo žentas Ali ibn Abu Talibas. Usmano, kuris taip pat buvo Mahometo žentas, mirtis buvo sukėlusi kitų frakcijų pasipiktinimą. Tuo tarpu Ali neskubėjo bausti Usmano žudikų, kurie buvo pavirtę jo karščiausiais šalininkais. Jie tvirtino, kad Usmanas valdė neteisingai pagal Koraną, todėl jų veiksmas yra nebaudžiamas. Prieš Ali sukilo Mahometo trečioji žmona Aiša bint Abu Bakr ir įtakingi bendražygiai Zubairas ibn Avamas ir Talha ibn Ubaidula. Taip pat, Ali kalifu nepripažino Sirijos valdytojas Muavija ibn Abu Sufjanas, kuris buvo iš to paties umajų klano kaip Usmanas. Ali pasitraukė į jį remiančią Kufą.
Aišos, Zubairo ir Talhos pajėgos surengė žygį į Iraką ir užėmė Basrą. Ali kariuomenė įveikė juos taip vadinamajame Kupranugario mūšyje prie Basros, nes pagrindinės kovos vyko aplink kupranugarį, ant kurio sėdėjo Aiša. Talha ir Zubairas žuvo. Ali ir Muavijos pajėgos 657 m. susitiko Sifino mūšyje (prie dab. Rakos). Muavijos kariuomenė buvo silpnesnė ir kariai iškėlė Korano lapus ant iečių kviesdami klausimą spręsti pagal Korano nustatymus. Ali su tuo sutiko. Tai sukėlė nepasitenkinimą jo rėmėjų tarpe, kurie laikė, kad Ali valdžia jau yra teisėta. Be to, Ali apdovanojo savo karius, bet nedalino jiems pelningiausių kalifate žemių sklypų aplink Kufą. Radikaliausi laikė Ali derybas jo savo asmeninių interesų siekimu ir Korano reikalavimų išdavimu. Jų grupė ilgainiui tapo žinoma charidžitų (atskilėlių) vardu ir tapo pirmąja, aiškia sekta islame. Tuo tarpu Muavija I pasinaudojo situacija, jo pajėgos užiminėjo provincijas, jis Jeruzalėje pasiskelbė kalifu.
658 m. Ali sumušė charidžitus, bet jų grupės įtaka paplito. Tuo metu Ali pradėjo antrąsias derybas su Muavija ir jo autoritetas dar labiau smuko. Jis prarado Egipto kontrolę Muavijai, nesurinkdavo karių net  pačioje Kufoje. Sumaišties metu musulmonai trumpam prarado Chorasano kontrolę Sasanidų imperijos gaivintojams. Didesnioji arabų dalis į  vidaus kovas nesikišo. 659 m. kai kurie įtakingi arabų veikėjai buvo susirinkę ir siekė nušalinti abu kalifus, bet sprendimo nepasiekė. 661 m. Ali buvo nužudytas Kufoje charidžitų žudiko. Jo valdžiai ištikimi kufiečiai siekė kalifu paskelbti Ali sūnų Hasaną, bet šis gavo dosnių išmokų iš Muavijos ir nebepretendavo į kalifo vardą. Pirmoji fitna neišsprendė prieštaravimų ir po Muavijos I mirties 680 m. kilo Antroji fitna, kurioje kovojo tos pačios grupės: Mekos ir Medinos diduomenė, Omejadų šalininkai, Alidų šalininkai ir charidžitai.
Apatitai

Istorija

Miestas kūrėsi nuo 1935 m. pradėjus naudingųjų iškasenų gavybą Chibinuose. Pastatytas apatitų ir nefelinų sodrinimo fabrikas. Statybinių medžiagų, miško ruošos pramonė. Miesto teisės nuo 1966 m.

Lietuviai

Apatitų kasyklose dirbo kaliniai, tarp jų buvo ir lietuvių. 1952 m. Apatitų lageryje iš 10 446 kalinių 404 buvo lietuviai.
Vlodavos miesto herbas

Vlodavos miesto herbas (lenk. Herb Włodawy) – Vlodavos miesto skydo formos herbas, kuriame žalioje užsklandoje vaizduojamas riteris su pilkos spalvos šarvais ir auksinės spalvos kalaviju laikantis auksinės spalvos ietį.
Premier Divizija (Bermuda)

Bermudų salų Premier Divizija dar vadinama Cingular Wireless Premier Divizija yra aukščiausia Bermudų futbolo lyga įkurta 1963 m., kurią prižiūri Bermudų futbolo federacija (įkurta 1928 m.). Dvi paskutines vietas užėmusios komandos perkeliamos į žemesnę, pirmą diviziją.
Sojų padažas

Sojų padažas (kin. 醬油 jiàngyóu, kant. 豉油 siyau, jap. shōyu, kor. ganjang, viet. xìdầu) – vienas sojų produktų, skystis, pasižymintis ruda spalva, sūriu skoniu, ir plačiai naudojamas kaip vienas pagrindinių prieskonių Tolimųjų Rytų virtuvėse.
Sojų padažas išrastas Kinijoje ir naudojamas nuo labai senų laikų.

Gamyba

Sojų padažas gaminamas išvirtas sojų pupeles su kai kuriais priedais fermentuojant su specialiu raugu (Aspergillus oryzae ar A. sojae) ir druska. Fermentavimo metu išsiskiriantis skystis ir yra sojų padažas.

Rūšys

Priklausomai nuo fermentacijos trukmės, sudėtinių produktų, gaunama daugybė padažo rūšių, kurios varijuoja įvairiuose regionuose. Dažnai šie padažai yra tiek skirtingi, kad jų vienu kitu pakeisti negalima.

Korėjietiški padažai

Korėjietiški padažai, artimi kiniškiems, gaminami tik iš pupų, ir dažnai yra sojų pastos fermentacijos šalutinis rezultatas.
Italijos rasiniai įstatymai

Italijos rasiniai įstatymai (it. Leggi razziali) – įstatymų rinkinys, 1938-1943 m. galiojęs Italijos karalystėje, skatinęs rasinę diskriminaciją Italijoje. Šie įstatymai buvo nukreipti daugiausia prieš Italijos žydus bei Italijos kolonijų vietinius gyventojus.
Pirmasis ir svarbiausias iš šių įstatymų buvo Regio Decreto 17 Novembre 1938 Nr. 1728. Jis ribojo pilietines žydų teises, draudė jų knygas, pašalino žydus iš viešųjų įstaigų ir aukštojo švietimo sistemos. Papildomi įstatymai atėmė žydų turtą, ribojo jų keliones ir, galų gale, nustatė jų vidinę tremtį (tas pats buvo numatyta politiniams kaliniams).
Prieš rasinių įstatymų paskelbimą sekė ilga kampanija spaudoje. 1938 m. liepos 14 d. buvo publikuotas „Rasės manifestas“, pseudomokslinis veikalas, kurio autoriai buvo fašistų mokslininkai ir jų šalininkai, palaikę tokias idėjas, kaip europiečių pranašumas, lyginant su kitomis rasėmis. Galutinis sprendimas dėl šių įstatymų buvo priimtas Didžiosios fašizmo tarybos naktį iš 1938 m. spalio 6 į spalio 7 d. Romoje, Palazzo Venezia rūmuose. Ne visi fašistai palaikė diskriminaciją. Pvz., provokiški ir antižydiški Roberto Farinacci ir Giovanni Preziosi energingai palaikė šiuos įstatymus, o, pvz., Italo Balbo griežtai bandė juos sustabdyti.
1943 m. liepos 25 d. kritus Musolinio valdžiai Badoljo vyriausybė sustabdė šių įstatymų veikimą. Bet jie toliau veikė teritorijose, pavaldžiose Italijos socialinei respublikai, ir net buvo dar griežtesni.
Dauguma paprastų italų nemėgo Italijos rasinių įstatymų. Šalyje žydai sudarė mažą mažumą, į šalį jie daugiausia pateko iš Iberijos šalių, iš kur buvo išvaryti XV a. pabaigoje. Per tą laiką jie giliai integravosi Italijos visuomenėje. Daugelis italų nebuvo susidūrę su žydais, Italijos visuomenė nebuvo susidūrusi su tokiu antisemitizmu, kuris buvo gana būdingas vokiečiakalbėms šalims, šiaurės ir rytų Europos šalims, kur jau senai gyveno daug žydų.
Iki 1938 m. jokių rasinių įstatymų nebuvo. Viljamas Šireris savo knygoje „The Rise and Fall of the Third Reich“ („Trečiojo Reicho pakilimas ir žlugimas“) teigė, kad Musolinis rasinius įstatymus įvedė tik tam, kad įsiteiktų galingiems savo sąjungininkams vokiečiams, o ne todėl, kad patenkintų kokius nors antisemitinius italų jausmus.
Ignas Stropus

Biografija

Fotografijos mokėsi apie 1906–1907 m. Plungėje pas fotografą Mendelį Berkovičių. 1908 m. Kretingos miestelio Rotušės aikštės rytinėje dalyje, Sodo gatvėje I. Stropus atidarė pirmąjį Kretingoje fotopaviljoną „Birutė“. Kretingoje fotografas dirbo 1908–1914 m.
Pirmojo pasaulinio karo metu ir kiek po jo, 1914–1921 m., gyveno užkuriu žmonos tėviškėje Šiemulių kaime, kur ūkininkavo, bet tuo pačiu eidavo per kaimus fotografuodamas.
1921 m. pavasarį, kai Palanga buvo grąžinta Lietuvai, Ignas Stropus persikėlė gyventi į pajūrį. Iš Palangos klebono Juozapo Šniukštos išsinuomojo priešais bažnyčią esančio namo (Vytauto g. 75) galą: pirmajame aukšte įsirengė fotopaviljoną, antrajame – apsigyveno su šeima.
1930 m. išvyko į Plungę, įsikūrė savo draugo, dvaro siuvėjo Adolfo Daumanto name (Laisvės al. 15), esančiame šalia parko, Laisvės alėjoje netoli Laisvės statulos. Prie namo taip pat, kaip ir Palangoje, pasistatė nedidelį fotopaviljoną įstiklintą fotoplokštelių stiklais.
1931 m. kovo 31 dieną I. Stropus visą dieną fotografavo Plungėje kilusį gaisrą.
1933 m. sugrįžo į Palangą, tapo žymiausiu fotografu, tarpukariu reklamavusiu pajūrį. 1938 m. gegužės 10 d. visą dieną fotografavo didįjį Palangos gaisrą. Gaisro metu sudegus ateljė, Ignas iš savo retušuotojos (buvusios mokinės) Felicijos tėvo, žinomo Palangos staliaus, medžio meistro Prano Ambrozaičio, išsinuomavo prie Rąžės, Basanavičiaus g. Nr. 8 (priešais „Jūros“ restoraną) esantį pastatą, jame apsigyveno su šeima, įrengė naują paviljoną bei knygyną.
1945 m. Ignas su žmona išvyko į Šiemulių kaimą, dažnai lankėsi gimtinėje Pakutuvėnuose. Kaime dar šiek tiek fotografavo: aplinkinių kaimų gyventojai ateidavo fotografuotis į namus.
1956 m. Ignas su žmona apsigyveno pas sūnų Kaune Panemunėje. Ignas Stropus mirė 1959 m. rugpjūčio 13 d., palaidotas Panemunės kapinėse.

Parodos ir leidiniai

1933 m. Šiauliuose „Putpelės“ draugijos surengtoje kilnojamoje parodoje fotografas dalyvavo net su 42 darbų vientisiausia ir kruopščiai atrinkta peizažinių fotografijų kolekcija.
1912–1939 m. I. Stropus išleido apie 9 Palangos atvirukų rinkinius bei vieną Plungės vaizdų rinkinį. Plungės atvirukų reverse įrašyta „Atelier J. Stropus & A. Surwillo, Kretyngoj“. Taigi, kažkuriuo metu Ignas Stropus ir Alfonsas Survila turėjo bendrą ateljė, kartu leido atvirukus.
Irkai

Irkai (sen. gr. 'Ιύρκαι) – senovinė tauta, minima Herodoto „Istorijoje“. Pagal ją aprašomi kaip gyvenantys tisagetų kaiminystėje, basiverčiantys miško žvėrių medžiokle. Yra įvairių irkų tapatumo versijų: siejami su jugrais, Djakovo kultūra, Gorodeco kultūra.
Pomponijus Mela ir Plinijus Vyresnysis irkus, matyt klaidingai, įvardino kaip tirkus.
Mikalojus Akelaitis

Biografija

Mokėsi Marijampolės progimnazijoje. Mokslus teko nutraukti, mirus motinai. Po to ilgai dirbo mokytoju dvaruose. 1858 m. su S. Daukantu apsigyveno Svirlaukyje (Latvija), vėliau gyveno Varniuose, Rietave, Vilniuje.
Gyvendamas Rietave pas Oginskius, rūpinosi spaustuvės steigimu, lietuviškų knygų leidybos centro įkūrimu Rietave. Jo paragintas Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius prašė Rusijos valdžios, kad leistų spausdinti blaivybės reikalams Žemaitijoje propaguoti skirtą laikraštį, bet leidimas nebuvo gautas. Aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime, buvo paskirtas Augustavo (Užnemunės) vaivadijos komisaro padėjėju. 1864 m. parengė ir redagavo laikraštį „Žinia apie lenkų vainą su Maskoliais“ (išėjo du numeriai). 1864 m. pasitraukė į Prūsus, čia buvo nuteistas, tačiau iš teismo salės pabėgo. Tais pačiais metais emigravo į Prancūziją, kur vedė prancūzę, susilaukė trijų vaikų. Turėjo fenomenalią atmintį, mokėjo kelias užsienio kalbas. 1872–1882 m. lenkų laikraščio „Gazeta Warszawska“ korespondentas. 1882 m. balandžio 1 d. atstatydintas iš pareigų. Po to jo šeimos gyvenimo sąlygos pablogėjo. Nepritekliai pakirto M. Akelaičio sveikatą ir jis mirė palikęs šeimą skurde.

Kūrybinė veikla

Mikalojus Akelaitis Paryžiaus lietuvių draugijos „Želmuo“ steigėjas ir pirmininkas (1883 m.), dirbo įvairiose kontorose, bendradarbiavo „Aušroje“, „Gazietoje lietuviškoje“ (JAV), redagavo laikraštį „Pakeleivingas“, „Zmowa“. 1861 m. parašė eiliuotų atsišaukimų, raginančių valstiečius sukilti („Gromata Vilniaus senelio“, „Pasaka senelio“), išspausdino nemažai knygelių: „Elementarz dla chlopcow wiejskich przeložony na litewski język“, „Lietuviszkas Elementorius“ ir kt.
Vienas iš lietuvių didaktinės literatūros kūrėjų. Sekdamas lenkiškai rašiusiu rašytoju Jonu Chodzka (1777–1851 m.) lietuvių kalba suredagavo jo apysakas „Kvestorius po Lietuvą važinėdamas, žmones bemokinąs“ bei „Jonas Išmisločius kromininkas“ (kitas pavadinimas Jonas iš Svisločės, manoma, pirmasis šios apysakos vertėjas – Juozapas Rupeika (1789–1854 m.). Abi apysakas M. Akelaitis išleido 1860 m., pasirašęs Juro Varnelio slapyvardžiu, jose propagavo blaivybę, pateikė istorinių, geografinių, gamtos žinių.
Parengė elementorių, lenkų kalba parašė lietuvių kalbos gramatiką, į lenkų kalbą išvertė K. Donelaičio „Metus“, rinko lietuvių tautosaką, rengė lietuvių – lenkų kalbų žodyną, sukūrė keletą technikos, gramatikos terminų (pvz., žodynas). Lenkų kalba parašė 387 psl. darbą Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės aprašymas (šio veikalo sukūrimo data ir likimas nežinomi).
Rinko medžiagą dideliam lietuvių kalbos žodynui. 1857 m. gruodžio 3 d. laiške M. Balinskiui rašė apie būtinumą leisti knygas lietuvių kalba - „Reikia mums pakelti lietuvių kalbą, ištraukti iš paniekinimo tą kalbą, kuri turi sanskrito didumą, lotynų galybę, graikų dailumą ir italų skambumą.“ 1858 m. leidinyje „Teka Wilenska“ vienas pirmųjų iškėlė mintį, kad reikia pradėti leisti lietuviškus laikraščius, buvo įkūręs lietuviškų knygų leidybos fondą.
Lara

Geografija

Valstijos paviršius kalnuotas, yra derlingų slėnių. Laros upės priklauso Karibų jūros, Orinoko ir Marakaibo ežero baseinams (Amariljas, Auras, Aragva, Kurarigva, Morerė, Tokujas, Turbijas, Urama, Jakambu). Vyrauja kserofitinių krūmynų sąžalynai, kalnuose auga subtropiniai miškai. Laros teritorijoje yra 5 nacionaliniai parkai.
Valstijos simbolis – kraštuotoji malpigija (Malpighia emarginata).
Vėjo jėgainių parkas

Vėjo jėgainių parkas (vėjo jėgainių ferma) – vienoje vietovėje esančių susietų vėjo jėgainių grupė. Vėjo jėgainių parko paskirtis – pramoninė elektros energijos gamyba.
Atskiros jėgainės parke yra sujungtos į vidutinės įtampos (paprastai 34,5 kV) elektros surinkimo ir ryšio sistemą. Tarpinėse stotyse elektros srovės įtampą padidina transformatoriai, prieš jai patenkant į aukštos įtampos perdavimo sistemą.
Dideliame vėjo jėgainių parke gali būti virš 100 vėjo jėgainių; vėjo jėgainių parkas gali driektis šimtus kvadratinių kilometrų, tačiau tarp atskirų jėgainių esantis žemės plotas gali būti naudojamas žemdirbystei ar kitiems tikslams. Vėjo jėgainės įrengiamos sausumoje, jūroje ar ežere, kur galima išnaudoti stipresnį vėją.
Didžiausias vėjo jėgainių parkas Lietuvoje pastatytas 2013 m. Šilutės rajone, prie Čiūtelių. Jo galia – 39,1 MW. 2013 m. didžiausias vėjo jėgainių parkas jūroje pastatytas D. Britanijoje. Jį sudaro 175 vėjo jėgainės, galia – 630 MW. Sausumos jėgainių parkai yra dar didesni, nuolat plečiami.
Alka (Joniškis)

Aplinkinės gyvenvietės

Dubingiai – 7 km
Baluoša – 1 km
Dūmas

Dūmas – viduramžiais ir vėlesniais laikais – valstiečio ūkis, kaip prievolinis vienetas, taip pat valstiečio gyvenamasis namas bei Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoro, neturėjusio dvaro ir karo prievolę atlikdavusio vien iš savo ūkio, šeimyninis prievolinis vienetas.

Mokesčio objektas

Būdavo apmokestinamas kiekvienas kūrenamas židinys. Šis prievolės vienetas dūmu vadintas dėl to, kad kūrenant židinį be kamino, rūkdavo visas šiaudinis dūminio gyvenamojo namo stogas. Buvo taikomas Rusijoje, Lenkijoje, Balkanuose (čia XIII a. – XIV a. vadintas dymnina). Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ūkį dūmu imta vadinti XIV a., kai buvo siekiama išvengti prievolių didinimo ir keli dūmai jungėsi į tarnybą. Dūmą paprastai sudarė mažoji valstiečio šeima. Po XVI a. vidurio Valakų reformos dūmas tapo ūkio ir sodybos sinonimu. Lenkijos pavyzdžiu Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje 1649 m. įvestas mokestis nuo dūmo padūmė.
1795 m. Rusijai užėmus Lietuvą, apmokestinimo vienetu tapo revizinis asmuo ir dūmai nebebuvo registruojami.

Dūmų surašymas

Išliko 1667 m., 1690 m. dūmų surašymų duomenys. Lietuviškose apskrityse (Ašmenos, Breslaujos, Lydos, Trakų, Ukmergės, Upytės, Vilniaus, Žemaitijos) iš pradžių buvo apie 182 000, baltarusiškose apskrityse – daugiau, kaip 300 000 dūmų. XVII a. viduryje dėl karo, bado ir maro išmirus daugeliui gyventojų, XVIII a. pradžioje dūmų sumažėjo beveik dvigubai. XVIII a. pabaigoje dūmas iš esmės sutapo su gyvenamuoju namu. 1790 m. lietuviškosiose apskrityse buvo 190 000 dūmų, o visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje apie 451 000, tarp jų – 17 vienuolynų, apie 500 klebonijų, 144 000 valstiečių ūkininkų, 23 000 kaimų ir miestų daržininkų bei trobelninkų sodybų, daugiau, kaip 8000 smuklių (karčemų) ir kita.

Žodžio kilmė

Pavadinta dūmu todėl, kad kūrenant židinį be kamino, rūkdavo visas namo stogas.
Kova (1944)

Kova – komunistinis laikraštis, ėjęs 1944 m. pirmoje pusėje.

Istorija

Leido LKP Pietų srities komitetas. Spausdintas sovietinių partizanų spaustuvėje Rūdninkų girioje. Informavo apie padėtį frontuose, ragino priešintis vokiečiams.
Redaktorius Genrikas Zimanas.
Pelkinė šindra

Biologija

Peplis portula L. yra rūšies Lythrum portula (L.) D.A.Webb sinonimas.
Pelkinė šindra – vienmetis, kartais žiemojantis augalas. Stiebai iki 20 cm ilgio, gulsti, ties bambliais įsišaknijantys. Žiedai lapų pažastyse, neryškūs, žydi birželio–rugsėjo mėnesiais. Dauginasi gausiomis smulkiomis sėklomis. Jas paprastai perneša vandens paukščiai. Pelkinės šindros auga dumblingose užliejamose, periodiškai išdžiūstančiose vietose: ežerų ar tvenkinių pakrantėse, pagrioviuose, miškų ir laukų keliukuose ir jų provėžose, dirbamų laukų lomose (Isoeto–Nanojuncetea klasės bendrijose).

Populiacija Lietuvoje

Lietuvoje pelkinė šindra nuo 1981 m. įrašyta į Saugomų augalų sąrašus. Tinkamose augavietėse papllitusi visoje Lietuvos teritorijoje, nedidelėse buveinėse. Paplitimą bei gausumą riboja augaviečių stoka ir jų laikinumas, nes neišlaiko daugiamečių augalų konkurencijos.