google/wiki40b huggingface dataset:
Teresė Ūksienė

Biografija

Mokėsi Šiauduvos ir Nevočių pradinėse mokyklose, Laukuvos ir Skaudvilės gimnazijose, 1950 m. baigė Laukuvos vidurinę mokyklą. Mokytojavo Jaunodavos (Varnių rajonas) septynmetėje mokykloje. Studijavo Vilniaus pedagoginio institututo Istorijos-filologijos fakulteto neakivaizdiniame skyriuje. 1953 m. balandžio 25 d. suimta. Tų pačių metų gale Pabaltijo karinis tribunolas nuteisė 10 metų laisvės atėmimo ir 5 metus be teisės grįžti į tėvynę. Kalėjo Archangelsko ir Permės sričių lageriuose. Į laisvę grįžo 1956 m. vasarą. 1959 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1957–1991 m. mokytojavo Nevočiuose, buvo Šilalės vakarinės mokyklos konsultacinio punkto vedėja. Nuo 1990 m. pensininkė. Gyvena Nevočiuose.
Tėvynės sąjungos Šilalės rajono skyriaus narė, nuo 2005 m. LPKTS Šilalės filialo pirmininkė. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Domas (našlė), vaikai Gėja, Diana, Domas. Vaikaičiai Edvinas, Ieva, Aistė, Edvardas, Martina, Benas.

Kūryba

1950–1952 m. eilėraščiai skelbti mašinraštiniuose partizanų leidiniuose „Laisvės kovų aidai“, „Malda girioje“, „Kovos keliu žengiant“, 1990 m. antologijoje „Tremtinio Lietuva“. Straipsnių etnografinėse monografijose „Laukuva“, „Šilalė“ autorė. Lietuvos mokytojų literatų „Spindulio“ draugijos, Tėviškės pažinimo draugijos, Žemaitijos rašytojų bendrijos, Žemaičių kultūros draugijos, Šilalės rajono literatų klubo „Versmė“ narė.
Pievų gėlės

Pievų gėlės arba laukų gėlės – natūralioje aplinkoje (pievose, paupiuose, pamiškėse) augantys augalai, turintys dekoratyvių savybių ir tinkantys puokštėms. Daugelis pievų gėlių nėra tokios ryškiaspalvės kaip dekoratyvinės gėlės, todėl puokštės retai sudaromos iš vienos rūšies gėlių, tačiau iš keleto laukinių augalų rūšių galima sudaryti spalvingas kompozicijas. Į laukinių gėlių puokštes tinka dėti ne tik spalvingais žiedais pasižyminčius augalus, tačiau ir, pavyzdžiui, miglinius augalus.
Pievų gėlių puokštės komerciškai gaminamos retai, nes daugelis laukinių augalų nužydi gan greitai, palyginus su dekoratyviniais augalais. Jos dažniau naudojamos liaudies tradicijose, interjero puošyboje.
Lietuvoje vasarą augantys dekoratyvūs laukiniai augalai: paprastoji baltagalvė, bajorė, rugiagėlė, aguona (labai trumpalaikė), paprastoji raudoklė, gegužraibė, gegūnė, bobramunis, vienmetė šiušelė, tikrasis lipikas, gausialapis lubinas, geltonasis vilkdalgis, vaistinis godas, vingiorykštė, naktižiedė, vaisgina, ežeinis ir kt.
Piramidinė schema

Piramidinė schema – verslo modelis, kurio pagrindas – pinigų apsikeitimas tarp dalyvaujančiųjų, neparduodant jokio produkto ar paslaugos. Piramidinės schemos egzistuoja mažiausiai šimtmetį. Kai kurie verslo modeliai, žinomi kaip daugelio lygių prekybos modeliai ar matricinės schemos, labai artimi piramidinėms schemoms.
Dauguma piramidinių schemų klaidina potencialius vartotojus, klaidinančiai perteikdamos greito praturtėjimo schemą. Pagrindinė pritraukimo idėja – kad pritrauktas žmogus sumoka vieną kartą ir vėliau turi atgauti visus pinigus ir uždirbti nieko nedarant. Pavyzdžiui, auka gauna pasiūlymą sumokėti kažkokią sumą, už ką gauna teisę tą patį pasiūlymą parduoti kitiems, o dalis pinigų tenka pirminiam pardavėjui. Tokiu būdu pinigai dažniausiai pereina grandine ir vienintelis išlošęs yra schemos sumanytojas. Tie, kurie yra piramidės apačioje, pralošia, nes nebeturi ką pritraukti.

Istorija

Piramidinės schemos naudojamos daugeliu formų. Pirmosios schemos buvo grandininių laiškų siuntimas su 5-10 vardų ir adresų laiške. Gavęs laišką galėdavo siųsti nedidelę pinigų sumą (1-5 dolerių) pirmuoju nurodytu adresu. Tada gavėjas turėjo perrašyti laišką, neįrašydamas pirmojo adreso, bet gale įrašydamas savo, tokiu būdu tikėdamasis kad po kelių gavėjų jis taps pirmuoju sąraše ir jam bus siunčiami pinigai.
Šitokie laiškai neša pelną dalyvaujantiems tik tol, kol nauji nariai auga eksponentiškai, nes uždarbis remiasi piramidės principu – kad kiekviename naujame lygyje būtų vis daugiau žmonių. Tačiau akivaizdu, jog po keleto iteracijų nebeužtektų visos pasaulio populiacijos palaikyti augimo tempo, taigi didžioji dalis dalyvaujančių pasmerkti prarasti investuotus pinigus.
Labai plataus masto piramidinės schemos buvo organizuotos kai kuriose posovietinėse šalyse, kur žmonės neturėjo pakankamai žinių apie biržą ir akcijas, todėl patikėjo 1000 % grąža. Vienas iš akivaizdžių pavyzdžių Lietuvoje – Kaune veikęs Sekundės bankas.

Teisėtumas

Nors daugelyje šalių piramidinės schemos uždraustos, viena ar kita forma jos egzistuoja. Kartais schema maskuojama parduodamu produktu.
La forza del destino

Likimo Galia (La Forza del Destino) – opera. Autorius – Giuseppe Verdi (1813–1901). Tai keturių veiksmų opera.
Muimeliškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Ančiškiai – 3,1 km
BIRŽAI – 28 km 
Mediniškiai I – 2,2 km
VABALNINKAS – 4 km 
Zaprutiškiai – 2,7 km
Daržai (Biržai) – 1,5 km
Natiškiai – 1 km
Muimelis – 1,8 km
Narvydiškiai – 1,9 km
Empechos druskožemis

Empechos druskožemis (isp. Salar de Empexa) – druskožemis pietvakarių Bolivijoje, Potosi departamente, Altiplane, 3723 m aukštyje virš jūros lygio. Susidarė kaip ir gretimai plytintis Ujūnio druskožemis nusekus Minčino ežerui. Grynos druskos sluoksnis yra lygumos centre, užima 138 km² plotą. Viso Empechos druskožemio plotas siekia 483 km², ilgis 50 km, plotis 30 km.
FK Sūduva Marijampolė

1968–1989 m.

Oficialiai futbolo klubas „Sūduva“ buvo įkurtas 1968 m. Tiesa, Marijampolėje būta komandos, „Sūduvos“ pavadinimu, kuri buvo minima 1942 m. ir 1943 m., tačiau apie šią komandą duomenų beveik neišliko. Ji nelaikoma dabartinio klubo pirmuonimi ar tradicijos tęsėja.
Sovietmečiu Sūduva žaidė aukščiausioje šalies lygoje, kur praleido eilę metų. Kelis kartus buvo pažeminta į Pirmą lygą, bet po kurio laiko vėl sugrįždavo į aukščiausią lygą.
Per tris dešimtmečius sovietinėje futbolo sistemoje Sūduva kartą laimėjo LTSR pirmenybių bronzą (1975 m.) ir kartą žaidė taurės finale (1976 m.).

Nuo 1990 m.

Atgavus Nepriklausomybę, „Sūduva“ žaidė aukščiausiojoje lygoje, tačiau 1991 m. pavasarį užėmė paskutinę vietą (surinkdama vos 1 tašką per 14 rungtynių) ir iškrito I lygon. 1994 m. sekė dar didesnis krytis – į II lygą, ir iki 2001 m. „Sūduva“ blaškėsi tarp I ir II lygos, kol 2002 m. vėl gavo teisę žaisti aukščiausiajame divizione, iš kurio neiškrenta iki šiol. Tais pat metais ji pasiekė Lietuvos taurės finalą, kas suteikė klubui teisę žaisti UEFA taurėje. Atrankos etape „Sūduva“ netikėtai palaužė norvegų Brann Bergen klubą (3:2 svečiuose ir 3:2 namuose), tačiau pirmajame etape triuškinamai pralaimėjo būsimajam finalininkui škotų Celtic Glasgow klubui. Ryškiausia figūra tų metų Lietuvos futbole ir „Sūduvos“ žaidžiamose UEFA rungtynėse buvo puolėjas Tomas Radzinevičius.
Vėlesniais metais „Sūduva“ įsitvirtino aukščiausiojoje lygoje, 2005 m. iškovojo bronzą (po 30 m. pertraukos) ir nuo to laiko kasmet laikoma viena iš pretendenčių į čempionato medalius. 2006 m. pirmąkart iškovota LFF taurė, 2007 m. – pirmenybių sidabro medaliai. Komanda taip pat žaidė Baltijos lygos turnyre, kuriame rungtyniauja geriausios Lietuvos, Latvijos, Estijos komandos. 2008 m. pastatytas naujasis stadionas ir dengtas maniežas – pirmasis toks futbolo kompleksas Lietuvoje. Europos klubų reitinguose „Sūduva“ per 2000–2010 m. buvo 253 vietoje.

Vardo reikšmė

Vardas pasirinktas pagerbiant istorinį Sūduvos regioną, kurio centru laikoma Marijampolė.

Rėmėjai

Generalinis klubo rėmėjas yra Marijampolėje įsikūrusi UAB „Sumeda“.
2013 metų sezono pabaigoje klubas pranešė pasirašęs techninio rėmimo sutartį su aprangos gamintoju Joma. Ši ispanų bendrovė aprūpina visas klubo komandas nuo 2014 metų.

Stadionas

2008 m. liepos 6 d. Marijampolėje atidarytas naujas 4200 vietų ARVI futbolo arena. Atidarymo rungtynėse „Sūduva“ susitiko su daugkartiniais Lietuvos čempionais FBK Kaunas futbolininkais. Šios rungtynės baigėsi rezultatu 0-0. Pirmąjį įvartį šiame stadione pelnė „Sūduvos“ žaidėjas Sergej Koziuberda. Jis pasižymėjo 2008 m. liepos 17 d. UEFA taurės atrankos rungtynėse prieš Velso The New Saints FC klubą. Šalia šio stadiono pastatytas 2500 vietų uždaras futbolo maniežas su dirbtine danga. Taip pat šalia stadiono funkcionuoja dvi treniruočių aikštės po atviru dangumi. Klubo infrastruktūra laikoma viena geriausių Lietuvoje, ji atitinka visus UEFA reikalavimus.
Marija Eidukevičienė

Marija Eidukevičienė (g. 1946 m. gruodžio 24 d. Liudvinavas) – Lietuvos geografė, habilituota fizinių mokslų daktarė.

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. habilituota fizinių mokslų daktarė.
1967–1980 Vilniaus universiteto dėstytoja, 1981–1996 m. Lietuvos žemdirbystės institute Vėžaičių filialo mokslinė darbuotoja. Nuo 1996 m. Klaipėdos universiteto dėstytoja, 2001 m. profesorė. Nuo 2000 m. dar ir Klaipėdos universiteto Kaimo tyrimo centro direktorė.

Mokslinė veikla

Moksliniai darbai apie Lietuvos dirvožemius. Sukūrė metodologiškai naują originalią rūgščių dirvožemių kalkinimo efektyvumo kompleksinių tyrimų kryptį.
Dirvos erozija

Dirvos erozija – viršutinio derlingo dirvožemio sluoksnio irimas dėl kritulių, vėjo ar žmogaus veiklos.

Dirvos erozija

Gamtinė dirvos erozija vyko jau tada, kai žmogaus dar nebuvo. Tačiau ji dažniausiai nesutrikdydavo medžiagų apykaitos sausumos ekosistemose, nes dirvožemis retai likdavo plikas, be augalinės dangos. Miško medžių lapai, tankūs krūmai, žolės, samanos saugojo dirvožemį nuo ardomojo vėjo ir lietaus poveikio. Kai lietaus lašai, prasiskverbę pro miško ardų augalus, pasiekia žemės paviršių, jų energija būna išsekusi ir ardomoji galia prarasta. Miške nelabai gali įsisiautėti ir vėjas.

Žmogaus veiklos padariniai dirvožemiui

Žmogaus veiklos sukeltos dirvožemio erozijos padariniai kur kas sunkesni. Ypač daug dirvos prarandama dirbamuosiuose laukuose, esančiuose ne prie miškų, nes lietus ir vėjas čia labiau įsisiautėja. Kuo ilgiau, nuėmus derlių, dirva lieka nesodinta, tuo daugiau nupustoma arba nuplaunama viršutinio, derlingiausio dirvožemio sluoksnio.

Dirvožemio apsaugojimas nuo erozijos

Kad apsaugotų dirvas nuo erozijos ir padidintų natūralų jų derlingumą, ūkininkams siūloma pasirinkti ekologinės žemdirbystės kryptį. Visų pirma žemę reikia dirbti minimaliai nenaudojant didelių ir sunkių žemės ūkio mašinų (jos suslegia dirvą ir todėl mažina derlingumą). Taip pat svarbu, kad dirva kuo trumpesnį laiką būtų plika, be augalinės dangos. Dirvos eroziją pristabdyti galima ir grąžinant laukams visas organines atliekas – mėšlą, srutas, šiaudus, maisto atliekas. Taip sugrąžinama dalis medžiagų ir energijos ekosistemai. Kur dirvos labai eroduotos, reikėtų vietoj dirbamų laukų įrengti gamyklas arba apsodinti tas vietas mišku. Didelėse lygumose, kur gali stipriai įsisiautėti vėjai, reikia sodinti medžių ir krūmų juostas, sulaikančias vėjus ir neleidžiančias nupustyti dirvožemio. Kiek įmanoma rečiau ir labiau apgalvotai reikėtų naudoti ir mineralines trąšas, pesticidus, sunaikinančius daugybę dirvoje gyvenančių skaidytojų, o kartu ir mažinančių humuso (puvenų) kiekį joje.
Linksmų Kalėdų (filmas)

Siužetas

Vos per 100 metrų įrengtuose apkasuose karinius manevrus planuoja prancūzai ir britai, kurie suvienija jėgas bendram puolimui prieš vokiečius. Prancūzijos kariuomenei vadovaujančiam leitenantui Odeberui šis karas kelia baimę. Jis pergyvena dėl savų jaunuolių ir dėl seniai nematytos žmonos, gyvenančios vokiečių jau okupuotoje teritorijoje.
D. Britanijos pajėgoms atstovauja škotai, o tarp jų labiausiai išsiskiria kunigas Palmeris, kuris savanoriškai dirba gydytoju ir stengiasi prižiūrėti du tautiečius brolius, nes jie iki šiol buvo įsitikinę, kad karas yra tik labai geras nuotykis.
Vokietijos pusėje yra priverstas kovoti patirties neturintis žymusis tenoras Sprinkas, kuris mėgina įtikti nepatenkintam ir ambicingam vadui Horsmajeriui. Šventų Kalėdų išvakarėse į mūšio vietą atvyksta išskirtinį karinės vadovybės leidimą gavusi Sprinko mylimoji danų kilmės dainininkė Ana Sorensen, kuri įkvepia jį neįtikėtinam žygdarbiui. Virš Vokietijos kariuomenės bunkerių iškyla papuošta eglutė ir pasigirsta visiems gerai pažįstama kalėdinė daina, kurios melodiją išgirdę škotai užgroja dūdmaišiais.
Netrukus trejų valstybių kareiviai susitinka neutralioje zonoje ir nutaria Kalėdų proga paskelbti laikinas paliaubas. Tačiau toks sprendimas įsiutina mūšiuose niekuomet nedalyvaujančius ir kabinetuose kariaujančius generolus….
Pranas Dulkė

Pranas Dulkė (1896 m. kovo 19 d. Ariogaloje, Raseinių raj. – 1952 m. gruodžio 26 d. Brukline, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Nuo mažens mėgo dainuoti ir svajojo tapti muzikantu. 1913 m. atvyko į JAV, Waterbury, CT, privačiai mokėsi pas vargonininką J. Kovą-Cepukaitį, dainavo choruose ir dalyvavo vaidinimuose. Kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Juozapo lietuvių parapijoje.
1918 m. užėmė vargonininko vietą Šv. Antano parapijoje Ansonijoje, CT. Po dvejų metų persikėlė vargonininkauti į Filadelfiją, PA, kur dirbo Šv. Jurgio parapijoje ir pas K. Grigaitį mokėsi diriguoti, dainuoti ir vargonuoti. Vargonininkavo Šv. Izidoriaus parapijoje Braddocke, PA, Šv. Vincento parapijoje Girardville, PA, Švč. Marijos Apreiškimo parapijoje Frackaville, PA, ir Šv. Liudviko parapijoje Maizeville, PA.
Apie penkerius metus vargonininkavo ir Viešpaties Atsimainymo parapijoje Maspethe, NY. 1928 m. persikėlė į Brukliną, kur iki mirties vargonininkavo Angelų Karalienės parapijoje.
Kiekvienoje parapijoje vadovavo ir chorams, kurie pasižymėjo giesmininkų gausumu. Kai Angelų Karalienės parapija 1938 m. minėjo 50 metų jubiliejų, chore jau buvo per 100 žmonių. Chorai giedojo bažnyčiose, rengė koncertus, dalyvavo 1952 m. Niujorko ir New Jersio apskričių lietuvių chorų dainų šventėje, buvo dainavę ir ankstesniuose tautiniuose renginiuose.
Pranas Dulkė dirbo ir daug visuomeninių darbų. Nuo 1922 m. – ALRK Vargonininkų sąjungos narys, Niujorko-New Jersio provincijos šios sąjungos narys, daug kartų buvo renkamas Vargonininkų sąjungos Centro valdybos vicepirmininku.
Išleido plokštelių su savo chorų įdainavimais, vedė lietuviškas radijo laidas, dainavo senoviškas dainas. Sukūrė ir harmonizavo keletą lietuvių liaudies dainų, parašė giesmes „Kristus mūsų Dievas“, „Kristus atpirkėjas" ir kt. Buvo didelis lietuviškos muzikos patriotas ir propaguotojas. Sūnūs Povilas ir Bernardas irgi vargonininkai.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Baniškės

Istorija

Baniškių gyvenvietė minima 1892 m. Kauno gubernijos gyventojų sąraše. Kaime spaudos draudimo laikais daraktorė Viktorija Franckevičiūtė-Grinevičienė buvo įsteigusi slaptą lietuvišką mokyklą.
Baniškėse gimė ir užaugo poetas bei verslininkas Klemensas Kazlauskas.
Truras (Kanada)

Istorija

Pradžioje dabartinio miesto vietoje gyveno indėnai mikmakai, vėliau čia pradėjo kurtis prancūzai (akadiečiai). 
XVIII a. vid. Naujojoje Škotijoje ėmė kurtis ir britai.
Remigijus Ozolinčius

Biografija

Gimė 1956 m. lapkričio 14 d. Skomantuose. 1975 m. aukso medaliu baigė Tauragės 2-ąją vidurinę (dabar „Šaltinio“) mokyklą, o 1980 m. su pagyrimu baigė studijas Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultete ir įgijo miškų ūkio inžinieriaus specialybę. Lietuvos mokslų akademijos (LMA) Botanikos institute mokslininkas apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją – čia jam suteiktas gamtos mokslų daktaro (1985 m.) ir habilituoto gamtos mokslų daktaro (1997 m.) laipsnis, o Vytauto Didžiojo universitete – docento (1997 m.) ir profesoriaus (2000 m.). Nuo 2004 m. R. Ozolinčius buvo Lietuvos mokslų akademijos narys.
Biologijos mokslų profesorius R. Ozolinčius dėstė Vytauto Didžiojo (nuo 1995 m.) ir Aleksandro Stulginskio (nuo 1999 m.) universitetuose, vadovavo doktorantams, dalyvavo VDU Aplinkosaugos organizavimo bakalaurų ir magistrų diplominių darbų gynimo komisijose, VDU Ekologijos ir aplinkotyros bei Miškotyros (ASU) jungtinėse doktorantūros komisijose. Mokslininkas taip pat buvo įvairių tarybų ir kitų institucijų narys – dalyvavo Tarptautinės miško tyrėjų organizacijų sąjungos (IUFRO) Tarptautinėje taryboje, Lietuvos miškininkų sąjungos prezidiume, Miškų ūkio konsultacinėje taryboje prie Aplinkos ministerijos, Žemės ūkio mokslo taryboje, LAMMC Miškų instituto bei LŽŪU Miškų ir ekologijos fakulteto tarybose.
R. Ozolinčius prisidėjo ir prie UNESCO programos „Žmogus ir biosfera“ (MAB, „Man and the Biosphere“), buvo jos Lietuvos komiteto pirmininko pavaduotojas ir narys. Miškininkystės specialistas taip pat redagavo arba dalyvavo ruošiant įvairius mokslinius leidinius – dirbo tarptautinio mokslinio žurnalo „Baltic Forestry“ vyr. redaktoriumi, dalyvavo mokslinių žurnalų „Miškininkystė“ (1994–1995 m., nuo 2002 m.), „Dendrologia Lithuaniae“ (nuo 2000 m.), „Vagos“ (nuo 2000 m.), “Mežzinātne” (latvių k., nuo 2000 m.) redakcinėse kolegijose. R. Ozolinčius buvo „Lietuvos žemės ūkio enciklopedijos”, leidinio „Lietuvos miškų metraštis. XX amžius“ (2003 m.), miškininkystės žurnalo „Mūsų girios“ ir laikraščio “Žaliasis pasaulis” redakcinių kolegijų narys.
Per savo gyvenimą R. Ozolinčius parašė per 150 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių, daugiau nei 30 mokslo monografijų, vadovėlių, mokomųjų knygų. Tarp jam įteiktų apdovanojimų už mokslinę veiklą – medalis už geriausią studentų mokslinį darbą (1980 m.), parodos „Žmogus ir miškai“ I-ojo laipsnio diplomas (Maskva, 1988 m.), Britų Tarybos premija (1992 m.), LR Švietimo ir mokslo ministerijos premijos už mokslo populiarinimo darbus (2004, 2007 ir 2008 m.), Lietuvos mokslo premija (2004 m., kartu su L. Kairiūkščiu ir A. Juodvalkiu). Mirė 2013 m. balandžio 9 d. Kaune.
Danija-Norvegija

Istorija

Po galutinio Švedijos atsiskyrimo nuo Kalmaro unijos 1521 m., pilietinis karas ir reformacija prasidėjo Danijoje ir Norvegijoje. Šių pasikeitimų metu Danijos Valstybės tarybos (Rigsraad) įtaka susilpnėjo ir ji galutinai buvo panaikinta 1660 m. Norvegijos Valstybės taryba paskutinį kartą susirinko 1537 m. Norvegijoje išliko atskiri įstatymai ir kai kurios institucijos, pzv., kancleris, atskiros monetos bei kariuomenė.
Kadangi Norvegija buvo paveldimoji karalystė, jos atskiras nuo Danijos statusas karališkajai dinastijai buvo svarbus, nes padėjo laimėti Danijos karaliaus rinkimus.
Po Napoleono karų Danija-Norvegija pralaimėjo ir pagal Kylio sutartį turėjo perduoti kontinentinę Norvegijos dalį Švedijos karaliui. Norvegijos užjūrio valdos liko Danijai.
Giovanni Domenico Tiepolo

Džovanis Domenikas Tiepolas (Tjepolas, it. Giovanni Domenico Tiepolo, Giandomenico Tiepolo; 1727 m. rugpjūčio 30 – 1804 m. kovo 4 d.) – italų XVIII a. rokoko tapytojas ir grafikas. Jo stilius buvo labiau realistiškesnis ir mažiau alegorinis nei žymesnio tėvo Džovanio Batistos Tiepolo. Svarbiausiais Domeniko Tiepolo kūriniais įvardijamos kasdienio gyvenimo ir teatro scenos.

Biografija

Džovanis Domenikas Tiepolas gimė 1727 rugpjūčio 30 d. Venecijoje. Jo tėvas buvo žymusis XVIII a. freskų meistras Džovanis Batista Tiepolas. Domenikas buvo apmokytas tėvo dirbtuvėse ir jau nuo 13 metų pradėjo padėti tėvui jo darbuose. Nuo 20 m. amžiaus jau pradėjo atlikti savarankiškus darbus. Pirmaisiais reikšmingais jo darbais laikoma 14 paveikslų serija Šv. Kryžiaus oratorijoje prie San Paolo bažnyčios Venecijoje. Domenikas padėjo tėvui jo darbuose 1750–1753 m. Viurcburgo rūmuose. Jo alegoriniai darbai buvo artimi tėvo, tačiau žanrinėse scenose Domeniko stilius yra realistiškesnis. 1757 m. jis su tėvu dirbo Villa Valmarana Vičencoje. 1762 m. Domenikas lydėjo tėvą į Madridą. 
Po tėvo mirties 1770 m. dailininkas grįžo į Veneciją, kur 1780 m. buvo išrinktas Akademijos prezidentu. Panašu, kad nuo apie 1770 m. Džovanis Domenikas padarė apie 15 m. kūrybinę pertrauką. Pratęsė dailininko veiklą jau būdamas susiformavusiu savarankišku meistru, išvystė nuosavą, skirtingą nuo tėvo stilių. Paskutiniais 10 metų Džovanis Domenikas sukūrė reikšmingiausius savo kūrinius – freskas Villa Zianigo prie Venecijos (dabar perkeltos į Ca’ Rezzonico), kuriose vaizdavo kasdienes scenas, ypač teatro su Pulčinela. Po freskų baigimo Villa Zianigo jis nupiešė 104 piešinių serija Pulčinelos tema, kurie savo menine verte laikomi lygiais jo tapybos darbams. Dailininkas yra sukūręs apie 200 grafikos kūrinių, dalį jų − pagal savo ir tėvo paveikslus. Tarp šių darbų pažymėtina 24 graviūrų serija biblijinės Kelionės į Egiptą tema (sukurta 1749 m.). Džovanis Domenikas Tiepolas mirė 1804 m. kovo 4 d. Venecijoje. Jo jaunesnis brolis Lorencas buvo žanrinių scenų tapytoju.
Naveen Andrews

Naveen William Sidney Andrews (g. 1969 m. sausio 17 d. Londone, Jungtinė Karalystė) – anglų aktorius, geriausiai žinomas kaip televizijos serialo "Dingę" (Lost) Sayid Jarrah vaidmens atlikėjas.
Abu tėvai katalikai iš Keralos atvyko į Angliją, kur jis gimė ir užaugo pietiniame Londone. Jo mama – psichologė Nirmala, tėvas Stanley Andrews – verslininkas. Naveen yra išsiskyręs, šiuo metu gyvena kartu su Barbara Hershey.
Dekriminalizacija

Dekriminalizacija – baudžiamosios veikos, įtvirtintos baudžiamajame įstatyme, panaikinimas; nusikalstamos veiklos toleravimas, už kurią anksčiau buvo baudžiama. Baudžiamosios politikos dalis, apimanti Baudžiamosios teisės normų (kuriomis veikos buvo uždraudžiamos, įvardijamos kaip baudžiamosios ir už jas nustatomos sankcijos) panaikinimas. Dekriminalizacija artima legalizavimui. Dekriminalizacijos įstatymai gali turėti papildomus apribojimus. Veika gali būti pripažinta nenusikalstama, tačiau įtvirtintas švelnesnis jos traktavimas, pvz., nusikaltimas gali būti įtvirtintas kaip baudžiamasis nusižengimas, administracinis nusižengimas ir pan.
Dekriminalizacijai priešinga sąvoka – kriminalizacija.
Dekriminalizacijos įstatymui įgavus teisinę galią, už anksčiau padarytas veikas kaltininkai nebėra baudžiami. Visose šalyse yra skirtingos teisės normos, t. y. jei vienoje baudžia, kitoje valstybėje veikla yra nedraudžiama. Pavyzdžiui, abortas, maitinimas krūtimi, Narkotinių medžiagų laikymas ir vartojimas, Eutanazija, Homoseksualumas, Daugpatystė (poligamija), Prostitucija, Atviras nuogumas, Steroidų vartojimas.
Širvintų valsčius

Širvintų valsčius buvo rytinėje Lietuvoje. Centras – Širvintos.
Studentas (laikraštis)

Studentas – dvisavaitinis literatūros, mokslo ir kritikos akademinis laikraštis, leistas 1928–1930 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvos universiteto studentų literatų būrelis. Ėjo dukart per mėnesį. Spausdino Raidės spaustuvė, Valstybės spaustuvė Kaune. Išėjo 24 numeriai. 1930 m. rugsėjo 15 d. vietoje Studento pradėjo eiti „Lietuvos studentas“
Bendradarbiavo Vytautas Alantas, Vladas Dubas, Juozapas Albinas Herbačiauskas, Liūnė Janušytė, Pranas Morkūnas, Antanas Miškinis, Bronys Raila, Balys Sruoga, Antanas Venclova ir kt.
Redagavo Henrikas Ernestas Blazas.
Budafoki MTE

Istorija

Klubas įkurtas 1912 m. Namų rungtynes žaidžia „Promontor utcai Stadion“ stadione (Budafokas).
Pašto pasaulis

Istorija

Leido Lietuvos pašto tarnautojų kasos komisija vietoje laikraščio „Paštininkų žodis“. Spausdino A. Bako spaustuvė Kaune. Išėjo 80 numerių su tęstine puslapių numeracija. Leido nemokamą priedą „Pašto valdybos žinynas“.
Nagrinėjo specifinius šios sferos darbuotojų klausimus, informavo apie naujus mokslo, technikos pasiekimus.
Bendradarbiavo J. Bereiša, D. Grigas, B. Karoliūnas, J. Mikulskis, M. Ramutis, Algimantas Mykolas Stankevičius, Aleksandras Vitkauskas ir kt.
Redagavo Inocentas Jasilionis, Kazys Plačenis, Jonas Smelstorius.
Kęstutis Kuckailis

Kęstutis Kuckailis (g. 1939 m. sausio 2 d. Taikūnai prie Veisiejų) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas (1993 m.).

Biografija

1962 m. baigė TSRS ginkluotųjų pajėgų Blagoveščensko tankų karo mokyklą, 1975 m. baigė Maskvos R. Malinovskio tankų karo akademiją, joje dėstė taktiką.
Lietuvai atkūrus nepriklausomybę 1990–1992 m. Maskvoje Lietuvos Respublikos ambasados Rusijoje referentas, 1996–1997 m. karinis atašė. 1992–1993 m. krašto apsaugos ministro patarėjas, 1994–1995 m. dirbo krašto apsaugos ministerijos Tarptautinių ir vidaus ryšių departamente. 1998–2001 m. Lietuvos karo akademijos dėstytojas.
Trumpoji žinutė

Trumpoji žinutė, SMS (trumpinys iš angl. Short Message Service 'trumpųjų žinučių paslauga') – daugelyje mobiliųjų telefonų esanti paslauga, skirta trumpųjų žinučių (šnekamojoje kalboje vadinamų „es – em – esais“) siuntimui tarp mobiliųjų telefonų arba kitų panašių įrenginių.