google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Karutis

Biografija

Vos vienuolikmetis Jonas liko be motinos, augo su broliu ir seserimi. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. rugpjūčio 31 d. Lietuvos kovose su bolševikais prie Dauguvos buvo sunkiai sužeistas, neteko vienos akies, tačiau grįžo į tarnybos vietą tęsti kovos. Tarnaudamas Panevėžio atskirajame batalione, kovojo su bermontininkais, bolševikais ir lenkais. Už kovinius nuopelnus apdovanotas I laipsnio ir II laipsnio Vyčio kryžiais.
1919 m. rudenį paleistas į atsargą, nuo 1922 m. dirbo Karo muziejuje. 1923 m. Klaipėdos sukilimo dalyvis, buvo apdovanotas Klaipėdos išvadavimo medaliu. Vienas Lietuvos karo invalidų „Vyčių brolijos“ steigėjų, 1923–1930 m. ir 1933–1935 m. jos valdybos pirmininkas. 1928–1931 m. ir 1933–1935 m. Savanorių sąjungos sekretorius.
Prisidėjo prie 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo organizavimo ir vykdymo. Vėliau – pusiau legalios sukarintos organizacijos „Geležinis vilkas“ Centrinės Kauno kuopos vadas, kurį laiką redagavo voldemarininkų laikraštį „Tautos kelias“. 1929 m. ir 1934 m. už dalyvavimą voldemarininkų veikloje ištremtas į Panevėžio apskritį, gyveno Ramygaloje. 1932–1934 m. faktinis laikraščio „Tautos balsas“ redaktorius ir leidėjas. 1935 m. baigė Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą ir tapo diplomuotu literatu-žurnalistu. 1935 m. spalio 25 d. suimtas ir karinio tribunolo už sąmokslą prieš valdžią nuteistas mirties bausme. Vėliau bausmė pakeista katorga iki gyvos galvos, 1938 m. balandžio 18 d. dėl ligos iš kalėjimo paleistas į laisvę.
Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. liepos 12 d. NKVD suimtas, 1941 m. balandžio 23 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas 8 metams nelaisvės, apkaltintas veikęs prieš darbo liaudį ir revoliucinį judėjimą. Prasidėjus SSRS-Vokietijos karui, 1941 m. birželio 23 d. iš Kauno kalėjimo išlaisvintas, gydėsi Vokietijos ligoninėse. Per nacių okupaciją 1941 m. liepos-rugsėjo mėn. Lietuvių nacionalistų partijos laikinasis vadas. Mirė nuo plaučių vėžio, palaidotas Ramygalos kapinėse. 1989 m. reabilituotas.
Nueva Chermanija

Istorija

Gyvenvietę 1886 m. įkūrė grupė kolonistų iš Vokietijos, vadovaujama Bernardo Feršterio (Bernhard Förster) ir jo žmonos Elizabetos Feršter-Nyčės (Elisabeth Förster-Nietzsche, Frydricho Nyčės sesuo). 14 vokiečių šeimų čia siekė įkurti utopinę gyvenvietę – nuo žydų įtakos nepriklausomą arijų bendruomenę, puoselėjančią vegetarizmo, feminizmo idėjas. Skurdžiose žemėse vokiečiams įsitvirtinti sekėsi sunkiai, daug naujakurių mirė nuo ligų arba išsikraustė kitur, 1889 m. Feršteris nusižudė, o jo našlė grįžo atgal į Vokietiją. Likę vokiečiai ėmė palaipsniui maišytis su paragvajiečiais, ir XX a. pr. vokiškai tebekalbėjo tik keletas žmonių.
Elburso kalnai

Elburso kalnai (pers. البرز = Alborz) – kalnų masyvas šiaurės Irane, netoli Kaspijos jūros kranto. Driekiasi rytų-vakarų kryptimi apie 900 km, plotis 60-130 km. Kalnus sudaro keletas lygiagrečių kalnagūbrių, kurių būdingas aukštis 2000-3500 m. Aukščiausia viršukalnė – Demavendas (5604 m, aukščiausia šalies vieta).
Kalnai sudaryti daugiausia iš smiltainio ir kalkakmenio. Būdingi statūs šlaitai, plokščios viršūnės. Vyksta vulkanizmas (yra fumarolių). Kalnus kerta Sefidrudo upės kanjonas, yra kalnų ežerų.
Šiauriniuose Elburso šlaituose auga subtropinės džiunglės (Šomalis), pietiniuose – kserofitiniai krūmynai. Žiemą kalnai padengti sniegu, todėl čia įrengtos kalnų slidinėjimo trasos, įkurti kurortai.
Žaidimo kasetė

Žaidimo kasetė – tam tikras kištuku įjungiamas modulis, talpinantis, pavyzdžiui, pastoviąją atmintį (ROM), kurioje saugomi kompiuterinių programų ar daugiausia žaidimų duomenys. Šios laikmenos jungiamos į namų kompiuterius ir žaidimų konsoles. Žaidimų kasečių būna įvairių formų, joms būdinga tai, jog pats žaidimas yra talpinamas atminties mikroschemoje, pritvirtintoje prie bet kokios spausdintos schemos, o visa ši konstrukcija dar apgaubiama apsauginiu plastiko sluoksniu, kas savo ruožtu leidžia palyginti lengvai ir greitai perkeisti žaidimų kasetes, įjungtas į žaidimų konsoles. Žaidimų kasetės buvo itin populiarios nuo XX a. 8-ojo deš. vidurio iki 10-ojo deš. vidurio. Vėliau radosi kitos žaidimų duomenims talpinti skirtos laikmenos, tokios kaip diskeliai, CD ir DVD. Paplitus diskasukiams ir programinei įrangai peraugus ROM dydžio apribojimus, kasečių lizdai vėlesnėse žaidimų konsolėse ir kompiuteriuose išnyko.
Šiandieną žaidimų konsolėse paprastai naudojami CD, DVD ir Blu-ray Disc įrenginiai vietoje žaidimų kasečių, nors kasetės tebėra naudojamos delninėse žaidimų konsolėse, tokiose kaip Nintendo 3DS ir PlayStation Vita.
Tabokinės atodanga

Tabokinės atodanga – gamtos paminklas, esantis šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, Nemunėlio kairiajame krante, Latvijos pasienyje, Nemunėlio-Apaščios valstybiniame geologiniame draustinyje, į šiaurę nuo Tabokinės kaimo. Patenka į Biržų miškų urėdijos Latvelių girininkijos 407 kvartalo 31 sklypą ir 408 kvartalo 3 sklypą. Saugomas nuo 1964 m. kovo 27 d.
Atodangoje atsiveria devono laikotarpio dolomito sluoksnis. Iki 10 m aukščio Nemunėlio kranto atodanga driekiasi per 100 m. Apatinėje jos dalyje yra melsvai pilko molio, pilkšvo dolomito, mergelio, gelsvų dolomitmilčių, klinties, konglomerato ir brekčijos sluoksniai. Viršutiniame atodangos sluoksnyje iki 60 cm storio yra plokštėto kieto dolomito, vietomis atodanga per 4 m iškilusi iš kranto. Paviršiniuose Įstros svitos sluoksniuose yra 4−30 cm dydžio silicitų (titnagų) konkrecijų, limonito lizdų ir pirito drūzų, kalcito kristalų bei gyvūnų kiautelių atspaudų.
Aviacinė bomba

Aviacinė bomba – sprogmuo, metamas iš orlaivio. Ji sudaryta iš aptakaus korpuso, kuris pripildytas užtaiso (sprogstamųjų, padegamųjų, nuodingųjų ir kt. medžiagų), aerodinaminių plokštumų (stabilizatoriaus, valdomų plokštumų valdomosiose ir koreguojamosiose bombose), balistinio žiedo, sprogdiklio, stabdymo įtaiso (turi tik iš nedidelio aukščio mėtomos aviacinės bombos), valdymo sistemos (valdomosios ir koreguojamosios). Aviacinėse bombose naudojami kontaktiniai, distanciniai ir nekontaktiniai sprogdikliai. Stabdymo įtaisas – parašiutas, raketinis variklis, skėtinis stabilizatorius.

Istorija

Pirmą kartą aviacinėmis bombomis bombardavo Italijos aviacija 1911 m. per Italijos ir Turkijos karą.
Nepriklausomos Lietuvos (1919-1940) karo aviacija buvo ginkluota skeveldrinėmis bei ardomosiomis bombomis. Pirmą kartą aviacinę bomba panaudota 1919 m. gegužės 28 d. (prieš Daugpilyje ir jo priemiesčio Gryvos fronte įsitvirtinusius bolševikus). Ypač daug aviacinių bombų numesta per I pasaulinį karą, bombarduota per Korėjos, Vietnamo karus, taip pat Afganistane bei Čečėnijoje.

Klasifikacija

Pagal paskirtį bombos skirstomos į pagrindines (skirtos taikiniams naikinti – ardomosios, skeveldrinės ardomosios, betonmušės, prieštankinės, šarvamušės, padegamosios, giluminės bombos), ir pagalbines (šviečiamosios, dūminės, signalinės, imitacinės, mokomosios ir kt). Pagal užtaiso pobūdį aviacinės bombos būna sprogstamosios, padegamosios, cheminės (su kovinės nuodingosios medžiagos užtaisu), mišriosios (skeveldrinės cheminės) ir branduolinės (atominės, termobranduolinės bombos). Pagal valdymo bei sklendimo būdą aviacinės bombos būna laisvakritės (nevaldomosios), koreguojamosios (sklendimą valdymo sistema koreguoja aerodinaminiais paviršiais) ir valdomosios (lazerinėmis, televizinėmis ir kt. sistemomis).
Valdomosios aviacinės bombos gali nusklęsti nuo 5 iki 65 kilometrų ir pataikyti į taikinį 3-5 m tikslumu. Pagal masę (kalibrą) aviacinės bombos skirstomos į mažo kalibro, vidutinio kalibro ir didelio kalibro. Bombos gali būti pavienės ir kasetinės. Kasetinė aviacinė bomba – plonasienė kasetė, kurioje yra daug mažakalibrių bei aviacinių minų (skeveldrinių, betonmušių, prieštankinių ir kt.). Jos paskleidžiamos išmetant kasetes iš skrendančio lėktuvo, kartais paskleidžiamos iš lėktuve įtaisytų bombų konteinerių.
Ardomosioms priskiriamos erdvinio sprogimo bombos. Jai sprogstant, disperguojantis užtaisas ore paskleidžia viršuje esantį skystų angliavandenilių užtaisą. Šio užtaiso smulkių lašelių mišinys su oru sudaro sprogų debesį, kurį susprogdina specialus užtaisas.
Skeveldrinės aviacinės bombos skirtos žmonėms, lengvai šarvuotoms transporto priemonėms, artilerijos pabūklams, automobiliams, nutūpusiems orlaiviams pažeisti.

Betonmušės aviacinės bombos skirtos gelžbetoninėms slėptuvėms bei aerodromų kilimo ir tūpimo takams griauti.
Kiaulių vezikulinė liga

Klinikiniai požymiai

Ligai būdingi požymiai yra lengvas karščiavimas, vezikulių susidarymas ant vainikinės jungiamojo audinio plėvės, kulno gumburų, galūnių odos, rečiau ant šnipo, lūpų, liežuvio ir spenelių. Sergamumo rodiklis gali siekti 100 %, tačiau mirtingumas labai žemas arba nulinis. Gali vystytis nepastebimos ar švelnios formos infekcija, pasireiškianti tik laikinu bendros kiaulių išvaizdos pablogėjimu, tačiau po keleto dienų susiformuoja virusą neutralizuojantys antikūnai.
Dėl poklinikinės ar švelnios ligos formos, dažnai pirmą kartą ji įtariama tik atlikus serologinius tyrimus dėl ligos sekimo ar eksporto pažymėjimo išdavimo. Paskutiniai kiaulių vezikulinės ligos protrūkiai Europoje pasižymėjo švelnesne forma ar klinikinių požymių nebuvimu, o diagnozė dažniausiai buvo nustatoma pagal serologiją.
Tačiau kiaulių vezikulinės ligos klinikiniai požymiai nesiskiria nuo snukio ir nagų ligos klinikinių požymių. Bet kuri vezikulinė ligos forma iš pradžių turi būti gydoma kaip įtariama snukio ir nagų liga, ir kiek įmanoma skubiau turi būti diferencinė diagnozė nustatoma. Kiaulių vezikulinės ligos inkubacinis periodas pavienėms kiaulėms paprastai tęsiasi nuo dviejų iki septynių dienų, po ko gali prasidėti laikinas karščiavimas iki 41 °C, tačiau klinikiniai požymiai ūkyje gali išryškėti praėjus ilgesniam laikotarpiui. Vėliau vezikulių susidaro ant vainikinės jungiamojo audinio plėvės, paprastai ties jungtimi su kulnu. Jos gali pažeisti visą vainikinės jungiamojo audinio plėvės plotą, dėl ko netenkama viso kojos nago. Rečiau vezikulių atsiranda ant šnipo, ypač ant nugaros, lūpų, liežuvio ir spenelių, ant kelių galima pastebėti negilių išėdimų. Užsikrėtusios kiaulės gali apšlubti keletui dienų ir neėsti. Jaunesnių kiaulių infekcija pasireiškia stipriau, nors mirtingumas dėl kiaulių vezikulinės ligos labai retas, palyginti su jaunų gyvūnų snukio ir nagų ligos atvejais. Yra pranešimų apie nervingumo požymius, bet jie reti. Persileidimas nėra tipiškas kiaulių vezikulinės ligos požymis. Širdies veiklos sutrikimas dėl multifokalinio miokardito gali būti snukio ir nagų ligos ir encefalomiokardito požymis, ypač jauniems paršeliams, tačiau nepasitaiko, esant kiaulių vezikulinei ligai.
Paprastai pagyjama per dvi ar tris savaites, lieka vienintelė akivaizdi infekcijos žymė – tamsi, horizontali linija ant kojos nago, kur buvo laikinai nutrūkęs augimo procesas.
Užsikrėtusios kiaulės gali išskirti virusą pro nosį, burną ar per išmatas likus 48 valandoms iki klinikinių požymių atsiradimo. Labiausiai viruso kiekis padidėja per septynias dienas po infekcijos, o jo išskyrimas pro nosį ir burną paprastai liaujasi per dvi savaites. Virusą galima išskirti iš išmatų praėjus maždaug 20 dienų po infekcijos, nors jis ir buvo nustatytas prieš tris mėnesius. Negyvame audinyje jis išlieka palyginti ilgai pratrūkus vezikulėms ar išmatose.
Ruklių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 25x16 m dydžio, 2 m aukštesne šiaurine dalimi. Pietrytiniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra trikampė 16x16 m dydžio terasa, per 1,5 m žemėjanti į pietryčius. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, pietrytiniame šlaite ir aikštelėje auga pavieniai beržai.
Šiaurinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Maneičių piliakalnis 1,5 kmŠikšnių piliakalnis 4,5 kmGutaučių piliakalnis 6,5 kmBaltakarčių piliakalnis 7 kmDaugailių piliakalnis 2,4 kmNolėnų piliakalnis 9 kmNuodėgulių piliakalnis 3 kmGarnių piliakalniai 6 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Hans Blix

Biografija

Studijavo Upsaloje ir Kolumbijos universitete. Kembridžo universitete apgynė disertaciją. Doktorantūros metu buvo Trinity Hall narys. 1959 m. Stokholmo universitete apgynė kitą disertaciją, teisės mokslų daktaras Universität Stockholm. 1987 m. Maskvos universiteto garbės daktaras.
College Green

College Green (Faiche an Choláiste airiškai), anksčiau vadinta Hoggen Green, yra trijų pusių aikštė Dublino centre. Jos šiaurinėje pusėje yra Airijos Bankas, kuris iki 1800 buvo Airijos parlamentu. Rytinėje pusėje yra Trinity College Dublin – Dublino universiteto kolegija. Pietinėje aikštės pusėje yra Dame gatvė, įsiliejanti į gatvę iš rytų.
Aikštėje buvo trys skulptūros – 19a. Henry Grattan – vieno iš senojo parlamento lyderių. Toliau yra paminklas patriotui politikui Thomas Davis. Trečia figūra Anglijos karaliui William III (William of Orange) buvo respublikonų nuversta 1930.
Petras Kažemėkas

Biografija

UAB „Juodupės papartis“ direktorius.
1999 m. Naujosios sąjungos Rokiškio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas.
Nuo 2007 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Genė, vaikas Sigitas.
Žemaitijos tiesa

Žemaitijos tiesa – nelegalus hektografuotas laikraštis, ėjęs 1934–1940 m. Mažeikių ir Skuodo apskrityse.

Istorija

Leido LKP Mažeikių apskrities komitetas. Daugintas Pleinakiuose (Tirkšlių valsčius, 1934 m.) Juodkaičiuose (Ylakių valsčius, 1936–1937 m.) Gedrimuose (Ylakių valsčius, 1937–1938 m.) Kaukolikuose (Skuodo valsčius, 1938–1940 m.). Tiražas 200–1000 egz. Rasti 9 numeriai.
Redagavo kolegija: I. Jonušas, K. Jonušas, Antanas Milvydas, D. Pundzius.
Kęstutis Andziulis (1948)

Biografija

1973 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1973 m. Kultūros paminklų restauravimo tresto Vilniuje, nuo 1981 m. Kaune dailininkas restauruotojas. Restauravimo įgūdžius tobulino 1978 m. Erfurte, 1998 m. Florencijoje.
Restauravo sakralinių ir pasaulietinių pastatų sienų tapybos dekoro, molbertinės tapybos paveikslų.
Dangaus šventykla

Istorija

Šventyklos kompleksas pastatytas 1406–1420 m. laikotarpyje, valdant imperatoriui Jonglė, kuris taip pat pastatė ir Uždraustąjį miestą. XVI a. valdant imperatoriui Dziadzingui, kompleksas buvo išplėstas ir pavadintas Dangaus šventykla. Imperatorius Dziadzingas taip pat Pekine pastatė dar tris žymias šventyklas, Saulės šventyklą (日壇) rytuose, Žemės šventyklą (地壇) šiaurėje ir Mėnulio šventyklą (月壇) vakaruose. Dangaus šventykla buvo renovuota XVIII a., valdant imperatoriui Čianlongui (Qianlong). Dėl valstybės biudžeto sumažėjimo, tai buvo paskutiniai didelio masto šventyklos komplekso renovacijos darbai imperijos laikais.
Antrojo opijaus karo metu šventyklą užėmė anglų ir prancūzų kariai. 1900 m. Boksininkų sukilimo metu Aštuonių tautų aljansas užėmė šventyklos kompleksą ir įrengė trumpalaikę karinių pajėgų vadavietę, kuri išsilaikė vienerius metus. Tuo laikotarpiu šventykla buvo sudarkyta, apgadinti komplekso pastatai bei sodas. Taip pat buvo pagrobta keletas artefaktų. Žlungant Čingų dinastijai, šventyklos kompleksas liko apleistas. Dėl to vėlesniais metais sugriuvo keletas salių.
1914 m. Kinijos Respublikos prezidentas Juan Šikai šventykloje atliko Mingų maldos apeigas, norėdamas pasiskelbti Kinijos imperatoriumi. 1918 m. šventyklos kompleksas pertvarkytas į parką ir pirmą kartą atidarytas visuomenei.
1998 m. Dangaus šventykla buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Danutė Jokubėnienė

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą. 1975 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1975–1976 m. dirbo Valstybinės televizijos ir radijo komiteto Lietuvos radijo laidų užsieniui kultūros skyriuje. Nuo 1976 m. – Lietuvos televizijos kultūros laidų redakcijos redaktorė. Rengė kultūros laidas, dirbo TV pastatymų skyriuje: rinko repertuarą, dalyvavo kuriant TV videofilmus, TV spektaklius.
1989–1991 m. rengė publicistinę laidą „Veidrodis“, už kurią apdovanota Lietuvos žurnalistų sąjungos premija. Taip pat rengė TV žurnalą „Pas Danutę“, publicistinę kultūrinę programą „Grįžulo ratai“, autorinę laidą „Sekmadienio fotoateljė“. 1997 m. atgaivino publicistinę laidą „Veidrodis“.  Vėliau Baltijos televizijos žurnalistė.
Vilniaus Žvėryno bendruomenės valdybos pirmininkė, Vilniaus bendruomenių asociacijos pirmininkė.
Diskretinė ekonominė politika

Diskretinė ekonominė politika – vyriausybės vykdomos priemonės šalies nacionalinių pajamų apimčiai, užimtumui paveikti, infliacijai kontroliuoti. Šios politikos priemones teoriškai pagrindė Džonas Meinardas Keinsas. Čikagos mokykla patobulino kiekybinę pinigų teoriją, pagal kurią šalių vyriausybėms būtina kontroliuoti pinigų kiekio padidėjimą ilgu laikotarpiu.

Teorija

Skiriama fiskalinė ir monetarinė diskretinė ekonominė politika. Kai šalyje yra aukštas nedarbo lygis, įgyvendinama skatinamoji fiskalinė diskretinė ekonominė politika – didinamos vyriausybės išlaidos, mažinami mokesčiai ir didinamos transferinės išmokos. Šios priemonės didina visuminę paklausą, sukuria naujų darbo vietų, didina nacionalines pajamas.
Kai nedarbo lygis yra žemas, bet sparčiai didėja infliacija, taikoma stabdomoji fiskalinė diskretinė ekonominė politika – mažinamos vyriausybės išlaidos, didinami mokesčiai ir mažinamos transferinės išmokos; šios priemonės mažina visuminę paklausą. Dėl skatinamosios fiskalinės diskretinės ekonominės politikos didėja valstybės biudžeto deficitas, dėl stabdomosios – atsiranda biudžeto perteklius.
Kai nedarbas didėja ir mažėja gamybos apimtys, gali būti taikoma skatinamoji monetarinė diskretinė ekonominė politika – centrinis bankas atvirojoje rinkoje perka obligacijas, mažina privalomųjų atsargų bei diskonto normas ir taip didina pinigų pasiūlą. Dėl to mažėja palūkanų normos, t. y. pinga kreditai ir sudaromos sąlygos gamybai didėti – vadinamoji pigių pinigų politika.
Jeigu infliacija didelė, vyriausybė gali naudoti stabdomąją monetarinę politiką – centrinis bankas parduoda obligacijas, didina privalomųjų atsargų bei diskonto normas ir taip mažina pinigų pasiūlą. Dėl to didėja palūkanų norma, mažėja paskatos investuoti – brangių pinigų politika. Monetarinė diskretinė ekonominė politika laikoma ilgalaike strategija, kuria papildo fiskalinė diskretinė ekonominė politika.
Galičas

Istorija

Vietovė gyvenama nuo seno; rastas neolitinis Galičo lobis su varinėmis figūrėlėmis. Laikoma, kad Galičas įkurtas 1159 m. – tai buvo Rostovo-Suzdalės kunigaikštystės šiaurės rytinis taškas, iš kurio vyko Viatkos žemės ir šiaurės kraštų kolonizacija. Miestas greičiausiai kūrėsi merių gyvenvietės vietoje. 1246 m. tapo Galičo kunigaikštystės sostine, bet 1362 m. prijungtas prie Maskvos kunigaikštystės. 1428 m. Galičą buvo apgulę totoriai. Vėliau miestas sukilo prieš Maskvą, bet 1450 m. galutinai prie jos prijungtas. Vėliau miestą buvo užėmę lenkai.
XVII a. augo kaip prekybos su Sibiru, žvejybos centras, ėmė steigtis cerkvės ir vienuolynai. XIX a. klestėjo kailių pramonė. XX a. Galičo kultūrinė reikšmė sumenko, imta vystyti ekskavatorių gamyba.
Minkūnai

Pavadinimo kilmė

Manoma, jog kaimo vardas yra kilęs iš bajoro asmenvardžio trumpinio.

Aplinkinės gyvenvietės

Zalūbiškis – 1 kmJūžintai – 2 kmTarnava – 2 kmKalbutiškės – 2 km
Rafaelio kambariai

Rafaelio kambariai (arba Rafaelio stancos, Vatikano stancos, it. Stanze di Raffaello) – 4 kambariai Apaštalų rūmuose Vatikane. Jie garsūs italų renesanso dailininko Rafaelio ir jo mokinių, bei pagalbininkų, 1508 − 1524 m. laikotarpiu atliktomis freskomis. Kai kurios šių freskų: „Atėnų mokykla“, „Parnasas“, „Mišios Bolsenoje“, laikomos vienais garsiausių renesanso dailės kūrinių.
Danguolė Rutkauskienė

Mokslai

1961–1965 metais mokėsi Netonių pradinėje mokykloje. Vėliau, 1965–1972 metais – Kulautuvos (Kauno r.) vidurinėje mokykloje. Po mokyklos baigimo, įstojo ir 1972–1977 metais studijavo KPI. Moksl. tyrimų kryptys: atvirasis ir distancinis mokymasis, kompiuterizuoto mokymo sociologiniai tyrimai. Apgynė socialinių m. dr. disertaciją "Atvirojo ir distancinio mokymosi vaidmuo kuriant informacijos visuomenę Lietuvoje" (2000).

Darbinė veikla

Po KPI baigimo įsidarbino KPI (KTU) Skaičiavimo technikos katedros laborante. 1977–1981 metais dirbo jaun. mokslo darbuotoja, 1981–1989 – Kolektyvinio naudojimo SC inž., 1989–1993 – SC vyr. inž. programuotoja, 1993–1994 – vyr. inž., 1994–1995 – vadovaujančioji inž. programuotoja, 1995–1996 – Kompiuterinio mokymo centro vadove. Nuo 1996 metų vadovauja KTU Distancinio mokymo centrui (KTU e. mokymosi technologijų centrui).
Aleksandra Zubovienė

Biografija

1854 m., būdama vos 14 metų, ištekėjo už Nikolajaus Zubovo (1832–1898). Feodalinių tradicijų sumetimais pradžioje buvo sudarytas tik teisinis aktas. Savo pirmąjį sūnų, Vladimirą, ji pagimdė 1862 m., eidama 22-uosius metus.
Aleksandros tolimas protėvis buvęs totorių chanas Al Suf (totorių kalba – skaidrus vanduo). Senelis Vasilijus Olsufjevas (miręs 1723 m.) buvo caro Petro I hofmeisteris. Jo žmona, Ieva Holender – švedė iš Estijos. Aleksandros tėvas Vasilijus Olsufjevas (1796–1858) 1856 m. gavo grafo titulą, taigi Aleksandra, jau būdama grafienė, dar tapo ir grafaitė.
Ji pritapo prie Šiaulių visuomenės, greitai išmoko kalbėti lenkiškai ir lietuviškai, buvo labai apsiskaičiusi, susipažinusi su visa prancūzų porevoliucine literatūra, skaitė A. Gerceną ir kitą rusų revoliucinę literatūrą, vėliau žurnalus „Vestnik Evropy“, „Sovremennyj Mir“, „Sovremennik“ ir kitus. Mėgdavo bendrauti su jaunimu ir gerai suprasdavo jo nuotaikas. Būdama pažangių pažiūrų, savo sūnų Vladimirą leido į Šiaulių pilietinę gimnaziją, nesilaikydama didikų tradicijos leisti sūnus į kadetų korpusą. Neprieštaravo, kad Vladimiras draugautų su kairiaisiais gimnazistais, vėliau, studijuodamas Peterburge, su revoliuciniais studentais.
1874 m. kairiųjų gimnazistų būrelis, vadovaujamas Jono Bielskio, suorganizavo slaptą nelegalios literatūros biblioteką. Aleksandra rėmusi tą biblioteką knygomis, o kai bibliotekai pradėjo grėsti pavojus, priėmė ją į savo kambarius rūmuose. Iš vieno gimnazisto buto knygas vaikišku vežimėliu, pakinkytu mažu arkliuku poniu pervežė Olga ir Dimitrijus. Niekam ir į galvą neatėjo, kad vaikai užsiima priešvalstybine veikla. Knygų iš dabar jau saugios bibliotekos, skaitytojams parūpindavo gimnazistas Vladimiras Zubovas.
1875 m. Šiauliuose įsteigė 18 vietų mergaičių našlaičių prieglaudą, rėmė įvairias labdaros įstaigas Šiauliuose, draugiją „Žiburėlis“. Įsteigė pensioną mergaičių gimnazijos auklėtinėms ir jį globojo. Pavienėms pensiono mergaitėms sveikatos sumetimais išrūpindavo leidimus nelankyti privalomų pamaldų už carą cerkvėje – tarp tokių privilegijuotųjų buvo ir Ona Jakubauskaitė, vėliau Zubovienė. Parašė carui argumentuotą laišką, kad tas priesakas išvis būtų atšauktas kaip morališkai kenksmingas.
Po vyro mirties 1898 m. apsigyveno pas sūnų Dmitrijų Bubiuose. Šeimai pagausėjus, sūnus jai pastatė atskirą namelį greta savo gyvenamojo namo, kad nesigirdėtų keturių dukrų ir sūnaus triukšmo. Mirė 1913 m. rugsėjo 14 d., viešėdama Nikolsko-Viazemskije, Tulos gubernijoje. Amžino poilsio pati norėjo atgulti Lietuvoje. Ne pagal tradiciją, nes Zubovų šeimos kapavietė buvo Šv. Valerijono sobore prie Peterburgo. Ten paskutinis iš Zubovų palaidotas jos vyras Nikolajus Zubovas. Aleksandra palaidota Bazilionų pravoslavų kapinėse, miške. 1944 m. spalio 20 d. mirė ir šalia atgulė jos jauniausias vaikas – Dmitrijus Zubovas, valdęs Bubių dvarą.