google/wiki40b huggingface dataset:
Edward Burne-Jones

Biografija

Edvardas Koulis Bern Džounsas gimė 1833 m. rugpjūčio 28 d. Birmingeme. Jo motina Elizabet mirė po kelių dienų. Tėvas bendravardis Edvardas buvo auksuotojas ir rėmų gamintojas. Vienuolikos metų E. Džounsas pradėjo mokytis Birmingemo Karaliaus Edvardo VI vardo mokykloje. 1853 m. jis pradėjo mokytis Ekseterio koledže Oksforde, kur susitiko ilgametį draugą ir bendradarbį, dizainerį Viljamą Morisą. 1855 m. E. Džounsas nusprendė tapti tapytoju. Dailininkas buvo beveik savamokslis, 1856 m. jį trumpai instruktavo Dantė Gabrielis Rosetis. Po susitikimo su D. G. Rosečiu E. Džounsas paliko koledžą jo nebaigęs. Maždaug tuo metu pradėjo naudoti Bern−Džounso pavardę (per brukšnelį). 1858 m. E. Bern-Džounsas prisijungė prie Hogarto vardo klubo Oksforde, 1859 m. lankėsi Italijoje. 1860 m. vedė Džordžianą Makdonald. 1862 m. su žmona keliavo antrą kartą į Italiją. Jį rėmė ir lydėjo įtakingas Anglijos dailės kritikas Džonas Raskinas. Dailininkas kūrė vitražus, dirbo draugo Viljamo Moriso architektūrinio dizaino firmoje. Jo vitražų yra Kristaus bažnyčioje Oksforde, Visų Šventųjų bažnyčioje Kembridže ir Trejybės bažnyčioje Bostone (Masačusetsas, JAV)
E. Bern-Džounsas išvystė nuosavą tapybos stilių vienydamas D. G. Rosečio įtakotą prerafaelitų dailę su Italijos klasikinės tapybos (Filipinas Lipis, Sandras Botičelis) bruožais. 1867 m. dailininkas apsigyveno Fulhamo rajone Londone, The Grange name. Ankstyvojoje kūryboje dailininkas labiau kūrė piešinius, akvareles. Maždaug nuo 1875 m. vis daugiau pradėjo skirti dėmesio aliejinei tapybai. 1877 m. jo kūriniai Grosvenor galerijoje susilaukė sėkmės. Dailininkas išpopuliarėjo ir buvo reprezentuotas 1878 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje. Tarp garsiausių jo darbų − „Auksiniai laiptai“ (1880) ir „Karalius Kofetua ir varguolė“ (1884, abu Teito galerijoje). Didelio formato paveikslų tapyboje jam padėjo asistentas Thomas Matthews Rooke (1842−1942). E. Bern-Džounsas kūrė dekoracinius dizainus pianinams, juvelyrikai, teatro kostiumus, iliustracijas ir, kartu su V. Morisu − gobelenus. 1885 m. dailininkas priimtas į Karališkąją akademiją, 1894 m. jam suteiktas baroneto titulas. Dailininkas paruošė 87 dizainus 1896 m. V. Moriso leidyklos išleistai „Džefrio Čoserio raštai“ knygai. Edvardas Bern-Džounsas mirė 1898 m. birželio 17 d. Fulhame, palaidotas Rotingdeno miestelio, kur turėjo vasarnamį, kapinėse Rytų Sasekse. Po mirties dailininkas buvo labiau žinomas savo vitražų dizainais. Vienas didžiausių jo vitražų sukurtas Birmingemo Šv. Pilypo katedroje. Didelės jo kūrinių kolekcijos sukauptos Birmingemo dailės galerijoje ir Teito galerijoje Londone.
Jurbarko rajono savivaldybės taryba

Jurbarko rajono savivaldybės taryba – Jurbarko rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Steponas Mikalojus Pacas

Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdava“ savininkas. Lietuvos didžiojo pakanclerio Stepono Paco (1587–1640 m.) ir Anos Marcibelos Rudaminos-Dusiackos (mirusios apie 1643 m.) jaunesnysis sūnus. Vyresnieji broliai – Karaliaus dvariškis Stanislovas (miręs 1643 m.) ir Lietuvos didysis kancleris Kristupas Zigmantas Pacas (apie 1621–1684 m.).
1651 m. gavo Trakų vaivados pareigybę. 1670 m. buvo paskirtas Vilniaus kaštelionu, bet po kelių mėnesių išsiskyrė su savo žmona Teodora Tryznaite, paliko pareigybes ir buvo įšventintas į kunigus. 1671 m. buvo įšventintas į Vilniaus vyskupus. Netrukus pradėjo konfliktuoti su Vilniaus kapitula, kuri stengėsi pasiekti, kad pontifikatas atšauktų Stepono Mikalojaus Paco paskyrimą. Tiktai 1681 m. buvo oficialiai patvirtintas Vilniaus vyskupu.
Buvo vedęs Teodorą Tryznaitę (mirusi po 1694 m.), vaikų neturėjo. Išsiskyrė 1670 m.
Aitvarai

Istorija

Steigėjas Žemaičių kultūros draugija. Leidinys buvo mokslinio bei kraštotyrinio pobūdžio. Šiame metraštyje buvo skelbiamos studijos ir straipsniai istorijos, mitologijos, tautosakos, švietimo, rezistencijos, kalbos, literatūros, teatro, paminklosaugos ir kt. temomis.  Spausdino grožinės literatūros kūrinius.
Tiražas 1990 m. – 12 000 egz., 1996 m. – 1500 egz. Išėjo 10 nr.
Leido redakcinė kolegija: A. Drukteinis ir kt., atsakingasis redaktorius Juozas Girdzijauskas.
Paulius III

Biografija

Gimė įtakingoje Farnese šeimoje. Mokėsi Pizos universitete. 1493 m. popiežius Aleksandras VI jį paskyrė kardinolu, nors kunigo šventimus gavo tik 1519 m. 1523 m. popiežius Klemensas VII paskyrė Ostijos kardinolu ir kardinolų kolegijos dekanu. Būdamas kardinolu turėjo keturis vaikus, o būdamas popiežiumi tris anūkus paskyrė kardinolais. 1534 m. konklava išrinko jį naujuoju popiežiumi. Viena jo išrinkimo priežasčių buvo geri diplomatiniai gabumai. Tapęs popiežiumi siekė sutaikyti Prancūziją ir Šventąją Romos imperiją. 1537 m. sudarė sąjungą su Venecijos respublika kovai prieš Osmanų imperiją, tačiau jam nepavyko surengti naujo Kryžiaus žygio. Kovoje su Reformacija, 1540 m. rugsėjo 27 d. bule Regimini militantis Ecclesiae – patvirtino Jėzaus Draugiją, 1542 m. pertvarkė inkviziciją, 1543 m. pradėjo sudarinėti Draudžiamųjų knygų sąrašą, 1545 m. sušaukė Tridento susirinkimą. 1537 m. išleido bulę Sublimus Dei, kuria uždraudė Amerikos indėnus imti į vergovę. 1538 m. gruodį antrą kartą ekskomunikavo Anglijos karalių Henriką VIII.
Rėmė menus, 1546 m. paskyrė Mikelandželą vadovauti Šv. Petro bazilikos perstatymui.
Sorokaba

Istorija

Sorokaba 1654 m. įkurta bandeiranto Baltazaro Fernandeso. Vėliau pastatyta katedra ir benediktinų vienuolynas. XIX a. miestas tapo svarbiu medvilnės eksporto centru.
Petras Lukoševičius

Biografija

1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, iki 1920 m. pab. dalyvavo Lietuvos kovose su Sovietų Rusijos, bermontininkais ir Lenkijos kariuomenės daliniais. Už pasižymėjimą kovose viršilai suteiktas leitenanto laipsnis (pagal 1931 m. Karininkų laipsnių įstatymą pakeistas į jaunesnįjį leitenantą). Vykstant kovoms prie neutralios zonos, 1923 m. vasario – lapkričio mėn. buvo patekęs į lenkų ginkluotų dalinių nelaisvę, kankintas. 1928 m. dėl sveikatos paleistas į dimisiją. TSRS 1940 m. birželio mėn. okupavus Lietuvą per masinę tremtį 1941 m. birželio mėn. išvežtas į Rešotų lagerį Sibire. 1943 m. sausio 2 d. NKVD Ypatingojo pasitarimo nuteistas 10 m. laisvės atėmimo bausme. Žuvo lageryje.
Baltika (laikraštis)

Baltika – Rytų prekybai skirtas laikraštis, leistas 1920–1922 m. Klaipėdoje.

Istorija

Išeidavo du kartus per mėnesį. Pavyzdinis numeris (be tikslios datos) išleistas 1920 m. 16 puslapių, o 1921 m. sausio 15 d. išėjo Nr. 1. Leistas keturiomis kalbomis: lietuvių, rusų, vokiečių ir latvių. Leidėja – spaudos bendrovė „Daga“. Išėjo 20 numerių.
Rašyta apie finansinę-ūkinę Lietuvos padėtį, informuota apie miško, žemės ūkio ir kt. žaliavų išteklius, kainas, muito tarifus.
Atsakingieji redaktoriai H. Zvėkys, J. Meikys.
Žilvinas Kvietkus

Biografija

1996 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1995 m. studijavo Stokholmo universiteto Teisės fakultete (Švedija), 1996 m. – Oksfordo universiteto (Dž. Vašingtono universiteto) Teisės fakultete
1996–1997 m. patarėjas teisės klausimais Vyriausybės atstovui Europos Žmogaus Teisių Teisme. 1994–1997 m. Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos Tarptautinės teisės ir žmogaus teisių departamento vyriausiasis specialistas. 1997–2004 m. advokatų kontoros „Bernotas ir Dominas Glimstedt“ asocijuotas partneris. Nuo 2004 m. advokatų kontoros „Raidla Lejins & Norcous" advokatas, partneris.
Praktikos sritys: komercinė teisė, farmacijos teisė, darbo teisė, įmonių įsigijimai ir susiliejimai, ginčų sprendimas.
Nuo 2000 m. Lietuvos advokatūros narys. Tarptautinės advokatų asociacijos (IBA) narys.
Moka anglų, rusų kalbas.
Liberty Stadium

Atidarymas

Liberty Stadium buvo atidarytas 2005 m. liepos 10 d. Tų pačių metų liepos 23 d. Swansea City sužaidė pirmąsias draugiškas rungtynes prieš Fulham FC. Varžybos baigėsi lygiosiomis. Pirmąjį įvartį pelnė Fulhamo žaidėjas Steed Malbranque. Marc Goodfellow pelnė įvartį Swansea klubui, taip išlygindamas rezultatą 1–1.
SN-42

Plieninis antkrūtinis SN-42 (rus. СН-42, iš rus. стальной нагрудник 'plieninis antkrūtinis') – antkrūtinis, naudotas Raudonosios armijos Antrojo pasaulinio karo metais. Antkrūtinis buvo pagamintas iš 2 mm storio plieno plokštės ir svėrė 3,5 kg.
Buvo sukurti modeliai SN-38, SN-49, SN-40, SN-40A ir SN-42. Pavadinime esantis skaičius rodo metus, kada tas modelis buvo sukurtas. Visi jie buvo išbandyti kovinėse situacijose, bet tik modelis SN-42 buvo gaminamas serjiniu būdu.
Antkrūtinius naudojo daugiausia inžinerinių šturmo brigadų kariai, taip pat kai kurių tankų brigadų tankų desantininkai.
Antkrūtinis atlaikydavo pistoletų ir pistoletų kulkosvaidžių kulkų, smulkių skeveldrų pataikymus. Pvz., 9 mm kulką, iššautą iš pistoleto kulkosvaidžio MP-40 atlaikydavo iš 100–125 m nuotolio. Aprašyti atvejai kai antkrūtinis išlaikydavo 9 mm pistoleto kulką, iššautą iš vieno metro nuotolio ar arčiau.

Po antkrūtiniu kariai dažnai vilkėdavo vatinukus su nukirptomis rankovėmis. Toks pošarvis veikė kaip papildomas amortizatorius, nors ankrūtinis iš vidaus ir taip turėjo specialų pamušalą. Antkrūtiniai buvo labai naudingi miesto kautynėse (pvz., Stalingrade, kur vokiečiai plačiai naujdojo MP40), bet atvirame lauke, kur tekdavo bėgti didelius nuotolius, jie buvo nepatogūs.
Sergejus Chotianovičius

Sergejus Chotianovičius (g. 1923 m. sausio 11 d. - mirė 2018 m. kovo 15 d. Vilniuje) – Lietuvos chemikas, habilituotas gamtos mokslų daktaras, profesorius.

Biografija

1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1978 m. chemijos mokslų daktaras.
1962–1993 m. dirbo Chemijos ir chemijos technologijos institute (nuo 1992 m. Chemijos institutas). 1965–1989 m. Galvanotechninės laboratorijos vadovas, 1989–1993 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis.

Mokslinė veikla

Nustatė paviršinio aktyvumo medžiagų įtaką vario ir cinko elektrocheminiam nusodinimui, ištyrė tauriųjų metalų išskyrimo katodinius procesus, gautų dangų savybes. Su kitais – 24 išradimų autorius.
Kuiburio nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 969,00 km² plotą Malakos pusiasalio šiaurėje. Parkas apima Pranburio (Pran Buri), Samroijoto (Sam Roi Yot), Kuiburio (Kui Buri) ir Mueango (Mueang) apylinkėse, 35 km į šiaurės vakarius nuo provincijos centro Pračuapkhirikhano, Mianmaro pasienyje.

Flora ir fauna

Kuiburio parke vyrauja šlapi tropiniai, visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus), švelnusis dialis (Dialium cochinchinense), Blachia siamensis, Canarium denticulatum, aukštoji hopėja (Hopea ferrea), birminis auksūnas (Baccaurea ramiflora), Caryota bacsonensis, tikrasis imbieras, daug įvairiu palmių ir kt.
Parke gyvena: Azijinis dramblys, baltaliemenis tapyras, Indokininis tigras, gaūras, Indinis zambaras, Malajinis lokys, Indijos muntjakas, Bengalinė katė, baltarankis gibonas, bantengas, šiaurinė kiauliauodegė makaka, laibaliemenės beždžionės, Sumatros goralas, Javinis elniukas, palminis musangas, Birminis kiškis ir kt., sutinkama daug paukščių: dviragis ragasnapis, šiaurinis juodasis ragasnapis, bankivinė višta, Pomatorhinus ferruginosus, baltastrėnė šama ir kt.
Vynuogininkystė

Vynuogininkystė – žemės ūkio šaka, kurios specializacija – vynmedžių auginimas. Turi pagrindines 4 paskirtis: šviežių vynuogių tiekimas, žaliavos vyno pramonei tiekimas, razinų gamyba, žaliavos konservų pramonei (sultims, kompotams, uogienėms ir kt.) tiekimas.
Vynuogininkystės atsiradimas datuojamas žalvario amžiumi (kai sukultūrintas tikrasis vynmedis). Seniausi vynmedžių auginimą liudijantys radiniai aptinkami iš laikotarpio, siekiančio 7000 metų nuo šių laikų. Maždaug prieš 5–7 tūkstančius metų vynuogininkystė paplito po Mesopotamiją, Siriją, Egiptą, prieš 3000 metų vynuogės pradėtos auginti Graikijoje, prieš 2000 metų – Užkaukazėje, Vidurinėje Azijoje. Romėnų laikais vynuogininkystė plėtota daugelyje imperijos žemių – vystyta Prancūzijoje, Ispanijoje, Šiaurės Afrikoje. Po didžiųjų geografinių atradimų vynuogininkystė pradėta plėtoti Amerikoje (ypač Čilėje, Argentinoje, JAV), Australijoje, Pietų Afrikoje.
XX a. pab. didžiausi vynuogynų plotai driekėsi Ispanijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Turkijoje, buv. Jugoslavijos šalyse, Rumunijoje, Bulgarijoje, Alžyre, Portugalijoje, JAV.
Vynuogių auginimui palankiausios sritys yra ties subtropikais – maždaug tarp 30 ir 50° lygiagrečių abiejuose pusrutuliuose. Toliau šiaurėje vynuogės dėl šalnų, saulės stygiaus nušąla, nesunokina pakankamai saldžių uogų, joms taip pat nepalankus pernelyg karštas, sausringas ar labai lietingas klimatas.
Svarbiausios vynuogininkystės užduotys yra vynuogynų apsauga nuo kenkėjų, ligų, tinkamas drėkinimas, lajos priežiūra, tręšimas, derliaus nuėmimas.
Ukrainos geografija

Ukrainos kraštovaizdyje vyrauja derlingos lygumos ir stepės bei plokštikalnės, kertamos Dniepro, Doneco, Dniestro ir Pietinio Bugo, kurie įteka į Juodąją jūrą bei nedidelę Azovo jūrą. Pietvakariuose sieną su Rumunija sudaro Dunojaus delta. Vieninteliai šalies kalnai yra Karpatai, kurių aukščiausia viršūnė yra Hoverla (2 061 m) ir Krymo pusiasalyje, esantys kalnai palei Juodosios jūros pakrantę.

Reljefas

Juodosios jūros šiaurės vakarinis krantas nelabai vingiuotas, žemas. Didžiausios įlankos: Tendro, Džarylgašo, Karkinito, Kalamito. Krymo pusiasalio krantas aukštas, kalnuotas. Azovo jūros krantas žemas, daug smėlio nerijų (Obitočnajos, Berdiansko), vakaruose Arabato nerija skirią Azovo jūrą nuo Sivašo įlankos.
Didumą Ukrainos paviršiaus užima Rytų Europos lygumos pietvakarinis pakraštys: šiaurėje yra Polesės, Dnepro kairiajame krante – Padneprės, pietuose – Juodosios jūros žemumos, Dnepro dešinajame krante – Volynės, Podolės, Padneprės aukštumos, rytuose – Doneco kalvagūbris, į pietvakarius nuo jo – Pazovės aukštuma. Vakaruose yra Ukrainos Karpatai (rytinė kalnų dalis) į pietvakarius nuo jų – Užkarpatės žemuma (Dunojaus vidurupio žemumos dalis). Krymo pusiasalio pietuose yra Krymo kalnai.

Gamtos ištekliai

Geležies rūda, akmens anglis, manganas, gamtinės dujos, nafta, akmens druska, siera, grafitas, magnis, kaolinas, nikelis, gyvsidabris, mediena, dirbama žemė.

Dirvožemiai

Dirvožemiai užima virš 50 % Ukrainos ploto (daugiausia stepių ir miškastepių zonoje). Ukrainos šiaurėje vyrauja velėniniai jauriniai ir pelkiniai dirvožemiai. Taip pat yra miškų pilkųjų, kaštoninių dirvožemių. Karpatuose – velėniniai jauriniai, miškų pilkieji, kalnų pievų, Krymo kalnuose – rudieji dirvožemiai ir pilkžemiai.

Gyvūnija

Polesės miškuose gyvena briedžiai, kiškiai, šernai, vilkai, lapės, bebrai, kiaunės, voverės, šermuonėliai, miškastepių zonoje – kiškiai, ūdros, kurmiai, šeškai, starai, daug paukščių, stepių zonoje gausu starų, žiurkėnų, ežių, švilpikų, kalnuose – elnių, vilpišių, rudųjų lokių, lūšių.
Gižų herbas

Aprašas

Mėlyname lauke iš auksinės papėdės augantis auksinis medis, kurio viena rankos pavidalo šaka laiko sidabrinį ąsotį, iš kurio liejasi sidabrinis vanduo.

Istorija

Herbą 2012 m. sausio 23 d. patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-935. Gižų herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.
Ida (filmas)

Turinys

Lenkija, 1962-ieji. Jauna mergina Ana rengiasi duoti amžinus įžadus, tačiau prieš tai vienuolyno vyresnioji rekomenduoja jai aplankyti artimuosius. Tokia yra tik viena – buvusi prokurorė, o dabar teisėja teta Vanda, pokario metais dėl savo negailestingumo vadinta „Raudonąja Vanda“. Iš jos Ana sužino, kad iš tiesų ji yra Ida Lebenštein, žydė, kurios tėvai žuvo karo metais. Abi moterys leidžiasi į kelionę, norėdamos rasti Anos tėvų kapą.
Jos atvyksta pas lenkų valstiečių šeimą, kuri karo pradžioje padėjo Lebenšteinams slapstytis miške, o paskui patys juos čia nužudė, norėdami pasisavinti šių turtą. Tuomet mirė Anos tėvai ir mažas Vandos sūnus, o mažametė Ida buvo atiduota auginti šventikui...
Nekilnojamojo turto vystymas

Nekilnojamojo turto vystymas (NT vystymas) - Nekilnojamojo turto sektoriaus sritis, apimanti kelis tokius pagrindinius etapus kaip žemės sklypo įsigijimą, žemės sklypo detalųjį planavimą, statybos procesą bei jo oficialų užbaigimą pripažįstant statinį tinkamu naudoti.
Stalgėnai

Istorija

Kaimas įkurtas XX a. pradžioje, kai Stalgo kaimo ūkininkai būsimai bažnyčiai padovanojo savo ūkį. Bažnyčia pastatyta 1918 metais, tada ir suteiktas Stalgėnų pavadinimas.

Stalgėnų piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Luknos kairiajame krante. Aikštelė trapecinė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 24 m ilgio, 5 m pločio šiaurės rytų gale, 8 m pločio - pietvakariuose, 1 m iškiliu viduriu. Šlaitai statūs, 20 m aukščio. Šiaurinis šlaitas leidžiasi į slėnio daubą, kiek nuolaidesnis, su terasa. Piliakalnis apardytas arimų, pirmajame pylime kasti bulviarūsiai. Piliakalnis apaugęs pradėtu retinti mišriu mišku. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis naudotas I tūkstantmečiu pr. m. e. - XIII a.
Kovo pirmosios judėjimas

Kovo pirmosios judėjimas (kor. 삼일 운동, samil undong) buvo didelio masto rezistencinis korėjiečių judėjimas, nukreiptas prieš Japonijos okupaciją ir reikalaujantis Korėjos nepriklausomybės. Jo pavadinimas kilo iš 1919 m. kovo 1 dienos įvykio, kai nacionalistų iniciatyva buvo paskelbta Korėjos nepriklausomybės deklaracija.
Nuo 1949 m. kovo 1-oji Pietų Korėjoje švenčiama kaip Nepriklausomybės diena.

Priežastys

Po to, kai 1910 m. rugpjūčio 29 d. Korėjos imperija oficialiai tapo Japonijos imperijos dalimi, šalyje buvo įsteigta autoritarinė centralizuota valdžios struktūra, su generalinio gubernatoriaus institucija viršuje. Korėjos gyventojai oficialiai tapo Japonijos piliečiais, tačiau neturėjo jokių politinių teisių nei savo šalyje, nei Japonijoje. Tai ir kiti okupacijos padariniai sukėlė nemažą gyventojų nepasitenkinimą.

Eiga

Rezistencinis judėjimas vyko nuo pat pirmųjų okupacijos dienų. Politinio ir intelektualinio elito pasipriešinimas buvo gan greitai numalšintas ir perėjo į pogrindį, tačiau kurį laiką vyko Korėjos armijos kareivių partizaninis karas. Bėgant laikui pogrindinis nacionalistų judėjimas stiprėjo ir 1919 m. kovo 1 d. buvo surengtos pirmosios didesnės demonstracijos. Jas paskatino tų pačių metų sausį Paryžiaus taikos konferencijoje Woodrow Wilson paskelbti Keturiolika punktų, kuriais palaikoma tautų apsisprendimo teisė. Tuo buvo nuspręsta pasinaudoti kaip proga atkreipti tarptautinės bendruomenės dėmesį į Korėjos siekį tapti nepriklausoma valstybe.
Tos dienos 14 val. 33 Korėjos nacionalistai susirinko prie Tėhoagoan (kor. 태화관) restorano Seule ir perskaitė nepriklausomybės deklaraciją, paruoštą istoriko Čoi Namson (kor. 최남선) ir poeto Han Jungun (kor. 한용운). Judėjimo lyderiai dokumentą pasirašė ir kopiją išsiuntė generalgubernatoriui. Po to jie paskambino į policiją, informavo apie savo veiksmus ir vėliau buvo suimti.
Tuo pačiu metu didelė žmonių minia susirinko Tapgol parke (kor. 탑골 공원), kad išgirstų kaip deklaracija perskaitoma viešai. Susibūrimas vėliau peraugo į procesiją, kurią bandė sustabdyti japonų policija. Vieši deklaracijos paskelbimai buvo surengti ir kitose Korėjos vietose, sutraukė daug žmonių, tačiau buvo numalšinti policijos, kai kuriais atvejais panaudojant brutalius metodus.
Visoje šalyje kovo 1-osios judėjime dalyvavo apie 2 mln. žmonių, įvyko daugiau nei 1500 demonstracijų. Tuometiniais Japonijos duomenimis, 46 948 žmonės buvo areštuoti, 7509 žuvo, 15961 buvo sužeisti.
Iš užsienyje gyvenančių korėjiečių sudaryta delegacija dalyvavo ir Paryžiaus taikos konferencijoje, tačiau JAV ir Japonija neleido jai perskaityti savo pranešimo.

Poveikis

Kovo 1-osios judėjimas pakeitė Japonijos imperinę politiką Korėjai palankia kryptimi. Šalyje buvo suteikta dalinė spaudos laisvė, išplėstos moterų teisės, leidžiama kultūrinė veikla, ir kita.
Judėjimas taip pat buvo viena iš pagrindinių priežasčių, paskatinusių Kinijoje gyvenančius politinius aktyvistus 1919 m. balandžio 13 d. Šanchajuje įkurti Laikinąją Korėjos Respublikos vyriausybę.
Egidijus Prižgintas

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas.
1985–1992 m. kūno kultūros mokytojas Klaipėdos mokyklose, 1992–1994 m. direktoriaus pavaduotojas, 1994–1997 m. Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijos direktorius, 1997 m. Klaipėdos miesto savivaldybės Švietimo skyriaus vedėjo pavaduotojas, nuo 1999 m. Socialinio departamento direktorius. 2004–2006 m. Savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, Saugaus eismo komisijos pirmininkas. Nuo 2006 m. Klaipėdos krepšinio klubo „Neptūnas“ direktorius
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1996–1999 m. Klaipėdos miesto skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys, nuo 2002 m. Klaipėdos skyriaus narys.
2003 m. kovo – balandžio mėn. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Tinklininkas. Lions klubo narys.
Škotijos svaras

Škotijos svaras (škot. Pund Scots; angl. pound scots) – Škotijos karalystės piniginis vienetas iki 1707 m. prijungimo prie Anglijos karalystės arba dabar apyvartoje esantis D. Britanijos svaro sterlingų škotiškasis variantas.

Senasis Škotijos svaras

Škotijos svarą, pasiremdamas Anglijos ir Prancūzijos pinigų pavyzdžiu, XII a. įvedė karalius Dovydas I. Svaras buvo sudarytas iš 20 šilingų, o kiekvienas šilingas – iš 12 pensų. Vėliau Škotijos pinigų kursas buvo mušamas svaro sterlingų atžvilgiu, ir valdant Škotijos karaliui Jokūbui III svaras sterlingų buvo laikomas lygiu keturiems Škotijos svarams.
Be svaro monetų buvo kaldinamos ir sidabrinės merkų monetos, vertos 13 šilingų ir 4 pensų (²⁄₃ Škotijos svaro). Kai Jokūbas VI 1603 m. tapo Anglijos karaliumi Jokūbu I, Škotijos monetų sistema buvo supanašinta su Anglijos sistema, tik 12 Škotijos svarų buvo laikomi lygiais 1 Anglijos svarui.

1707 m. Škotijos svarus kaip Škotijoje naudojamą mokėjimo priemonę oficialiai pakeitė svaru sterlingų (keitimo kursas buvo 12 su 1), tačiau Škotijoje apyvartoje Škotijos svarus dar naudojo beveik visą XVIII a.

Dabartinis Škotijos svaras

Dabar Škotijos svaras neegzistuoja kaip atskira valiuta. Trys didžiausi kliringo Škotijos bankai (Royal Bank of Scotland, Bank of Scotland ir Clydesdale Bank) spausdina svarų banknotus vietinei apyvartai. Šie banknotai naudojami visoje D. Britanijoje, bet jie dažniausi Škotijoje. Škotijos svaro kursas yra kietai susietas su svaro sterlingų kursu - Škotijos svaras lygus svarui sterlingų.
Spausdinami 5, 10, 20, 50, 100 Škotijos svarų banknotai.