google/wiki40b huggingface dataset:
Kūnas lagamine

Turinys

Klaivas Ardingtonas, priklausantis nuo raminamųjų vaistų, nuolatos mintyse ir sapnuose kuria būdus kaip jis nužudo savo valdingąją žmoną Dianą, mat judviejų santuoka įvyko dėl išskaičiavimo: moteris buvo turtinga, o vyras – turintis titulą, tačiau dabar jiedu vienas kitam mirtinai įgriso. Kartą Klaivas gauna anoniminį laišką, kuriame sakoma, kad Diana yra neištikima su šeimos draugu Francu ir nusprendžia, kad atėjo laikas įgyvendinti svajones. Turėdamas įrodymų apie nacistinę Franco praeitį, Klaivas ima šį šantažuoti, kad jis nužudytų Dianą. Francas įvykdo užduotį, tačiau lagaminu, į kurį jis įkiša kūną, tenka atsikratyti pačiam Klaivui. Kadangi šis turi diplomato statusą, jis pasiima du lagaminus ir išvyksta į užsienį, į vieną žmonos gamyklų, manydamas, kad kitoje šalyje žmonos kūnas niekada nebus atpažintas. Čia jis susitinka su senu draugu, dirbančiu policijoje ir dėl savo įtaraus elgesio netrukus imamas sekti.
Dar oro uoste pamatęs, kad iš vieno lagamino laša kraujas, Klaivas vis tik sėkmingai su kroviniu pasiekia gamyklą. Vieną lagaminą įmetęs į rūgšties pilną baseiną, jis staiga supranta, kad antrasis lagaminas yra ne jo. Iš jame esančių daiktų matyti, kad jis priklauso moteriai, o tokių lėktuve buvo 3. Jis pradeda jų ieškoti, mėgindamas rasti lagaminą anksčiau nei jis bus atidarytas ir randa jį pas jauną merginą Eleną Sanders, su kuria greta sėdėjo lėktuve. Klaivui pavyksta spėti perimti lagaminą, kol mergina jo neatidarė, tačiau važiuodamas automobiliu įstringa kamštyje dėl didelių vestuvių. Norėdamas praleisti laiką, jis užeina į restoraną, kur vėl susitinką Eleną. Mergina jį pakviečia į vakare vyksiantį madų demonstravimą ir Klaivas sutinka. Kuomet jam galiausiai pavyksta atsikratyti lagaminu, tą patį vakarą jis gauna voką su nuotraukomis, kuriose nufotografuotas jis ir lagaminas. Klaivas ima persekioti vyrą, kuris, kaip jis mano, visą laiką jį sekė, tačiau šis nukrinta nuo namo stogo nespėjęs jam nieko pasakyti. Grįžęs į viešbutį jis gauna dar vieną laišką su nuotrauka, kurioje šis užfiksuotas nustumiantis vyrą nuo stogo. Savo kambaryje randa gyvą Dianą ir policiją, kuri jį suima už pareigūno nužudymą, mat ši buvo prašiusi draugų policijoje pasekti vyrą.
Klaivą išveža pareigūnai, o greta Dianos atsiranda ir Francas, kuris netrunka suprasti dabar būsiantis Klaivo vietoje ir priklausomas nuo Dianos. Kuomet jiems važiuojant automobiliu tenka sustoti prie šviesoforo, Francas susidomėjęs ima apžiūrinėti vitrinoje stovinčius didžiulius lagaminus...
Vygantas Gudėnas

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus universitetą, fizikas-dėstytojas. 2004 m. baigė verslo ir vadybos administravimą Kauno technologijos universitete.
Kauno Veršvų vidurinės mokyklos direktorius, 2007–2011 m. Kauno miesto savivaldybės mero patarėjas, 2008-2010 m. Kauno miesto savivaldybės administracijos direktorius.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys. Nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Marytė, vaikai Gediminas, Mindaugas.
Perlamutras

Perlamutras – vidinis moliuskų kriauklės sluoksnis, susidaręs iš plonų kalcio karbonato plokštelių ir organikos. Cheminė perlo ir perlamutro sudėtis yra tokia pati. Kadangi perlamutras yra esminė perlo dalis, iš to kilęs ir terminas „perlamutras“ (vok. Perlmutt (Perlmutter) – „perlo motina“).
Švelniai spindintis perlamutras nuo seno naudojamas juvelyriniams dirbiniams, namų apyvokos daiktams, baldams, muzikos instrumentams, aksesuarams, ginklams puošti.

Sudėtis

Perlamutrą sudaro šešiakampės 10-20 µm pločio ir 0,5 µm storio aragonito (kalcio karbonato, CaCO₃) plokštelės, sugulusios sluoksniais, kuriuos skiria organinio audinio intarpai (chitinas, baltymai). Šie sluoksniai, primenantys monetų krūveles, sudaro labai tvirtą ir stangrią konstrukciją, kurią dar sustiprina sluoksnių tarpusavio sukibimas.
Charakteringas perlų žvilgesys atsiranda dėl regimojo ilgio šviesos bangų interferencijos, kadangi aragonito plokštelių storis (~0,5 µm) yra artimas regimosios šviesos bangos ilgiui.

Kilmė

Perlamutrą išskiria kai kurių moliuskų mantijos epitelio ląstelės. Jis kaupiasi ant vidinės kriauklės sienelės, ją stiprina ir išlygina bei saugo nuo parazitų ir pašalinių kūnų. Jeigu perlamutras kaupiasi ant smulkaus inkliuzo, pavyzdžiui, smėlio kruopelės, išauga perlas.
Svarbiausias pramoninis perlamutro šaltinis yra perluotės Pinctada, gyvenančios šiltuose tropikų jūrų vandenyse; gėlavandenės perluotės Margaritifera gyvena Europos, Šiaurės Amerikos ir Azijos upėse. Svarbiausios perluočių radimvietės ir auginimo vietos – Persų įlanka, Raudonoji jūra, Šri Lanka, Japonija, Filipinai, Ramiojo vandenyno salos. Perlamutras yra šalutinis natūralių perlų gavybos produktas, kadangi iš vienos tonos kriauklių išgaunama 3-4 perlai, o likusios kriauklės atidarytos žūsta, todėl panaudojamos perlamutrinių dirbinių gamybai.

Perlamutro pakaitalas

Perlamutras kaip ir dirbtiniai perlai gali būti gaminamas naudojant „perlų esenciją“ (essence d’Orient), gaminamą iš aukšlių Alburnus žvynų. Aukšlių žvynai trinami vandenyje, kol ant indo dugno nusėda blizgantis pigmentas. Tada nuosėdos praplaunamos amonio chloridu ir sumaišomos su ištirpinta želatina. Šis metodas sukurtas Prancūzijoje 1655 m. Tuo metu iš kilogramo žvynų (apie 8000 žuvų) būdavo gaunama 120 gramų esencijos.

Naudojimas

Šlifuotomis perlamutro plokštelėmis dekoruojami muzikos instrumentai (gitaros, saksofonai, klavesinai ir kiti), juo puošiami ginklai, dekoratyvinės paskirties dėžutės, žvakidės; iš perlamutro gaminamos sagos bei šukos, juo puošiami interjero elementai. Įvairių spalvų perlamutras naudojamas papuošalų gamybai, iš jo raižomos kamėjos.
Pastaruoju metu perlamutras taip pat tiriamas, siekiant sukurti lengvus ir patikimus kareivių šarvus.
Lankas (ginklas)

Istorija

Naudotas nuo paleolito (ypač mezolite) iki XVII a. beveik visų pasaulio tautų (kai kur tebenaudojamas).
Lietuvoje ankstyviausių pėdsakų (titnaginių strėlių antgalių) rasta iš X–VIII t – mečio pr. m. e. Naudotas paleolite, neolite, eneolite, tačiau daugiausiai geležies amžiuje (pastarojo laikotarpio piliakalniuose randama kaulinių ir geležinių strėlių antgalių). Ankstyviausių (I m. e.t – mečio II pusės) geležinių trisparnių strėlių antgalių rasta Plinkaigalio (Kėdainių rj.) kapinyne, Aukštadvario (Trakų rj.), Kunigiškių (Vilkaviškio rj.) piliakalniuose. Ypač daug strėlių antgalių rasta vėlyvojo geležies amžiaus Kaukų (Alytaus rj.), Aukštadvario (Trakų rj.), Rudaminos (Vilniaus rj.) piliakalniuose.
Vasilkuvo Supraslio gatvės žydų kapinės

Vasilkuvo Supraslio gatvės žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Wasilkowie ul. Supraślska) - Vasilkuvo mieste, Supraslio gatvėje esančių žydų kapinių įkūrimo data nėra tiksliai žinoma. II pasaulinio karo metu kapinės buvo sunaikintos, šiuo metu šioje vietovėje yra sporto aikštelė.
Domas Jankauskas

Biografija

1952 m. baigė Kijevo karo medicinos institutą, įgijo provizoriaus padėjėjo specialybę. 1963 m. Vilniaus universitete neakivaizdiniu būdu baigė žurnalistiką.
Spaudoje dirbti pradėjo 1946 m.; 1946–1949 m. Kupiškio apskrities laikraščio „Stalino keliu“ atsakingasis sekretorius, 1962–1970 m. – Varėnos rajono laikraščio „Raudonoji vėliava“ redaktorius, 1970–1990 m. Lietuvos radijo propagandos vyriausiosios redakcijos korespondentas ir vyresnysis redaktorius. Bendradarbiavo laikraščiuose „Diena“ bei „Vakarinės naujienos“. Rašė ir rengė laidas daugiausia žmonių auklėjimo, dorovės ugdymo, buities temomis.
Vytautas Česnulis

Biografija

1946 m. baigė pradinę mokyklą gimtajame sodžiuje, 1954 m. – Varėnos vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universitete – žurnalistikos specialybę.
Nuo 1959 m. žurnalo „Komunistas“ vyr. literatūrinis darbuotojas. 1964–1968 m. žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ visuomeninių mokslų skyriaus vedėjas, 1968–1972 m. – Pataisos darbų įstaigų valdybos daugiatiražio laikraščio „Gyvenimas – mokykla“ redaktorius, vyresnysis instruktorius lektorius. 1972 m. perėjo dirbti į Valstybinį televizijos ir radijo komitetą, nuo 1985 m. – Lietuvos radijo Informacijos redakcijos redaktorius. Pagrindinės temos – kultūra, mokslo istorija, kraštotyra, tarptautinė politika. 
2001 m. išėjęs į pensiją parengė ir atskiromis knygomis išleido kraštotyros ir istorijos darbų. Archyvinių dokumentų analize pagrįstus jo rašinius spausdino laikraštyje „Voruta“.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Rokas (paukštis)

Rokas (pers. رخ = rokh; angl. roc, rukh) – plėšrus pasakų paukštis, žinomas iš arabų Tūkstančio ir vienos nakties pasakų. Taip pat minimas ir Marko Polo bei Indijos vandenyno pirklių ir keliautojų.
Didesnis už žmogų, paprastai baltas, toks galingas, kad gaudydavo dramblius ir jais misdavo. „Tūkstančio ir vienos nakties“ pasakų herojus Sindbadas prisirišo prie roko kojos ir taip išsigelbėjo iš salos.
Kai kurie tyrinėtojai (pvz., Rudolph Wittkower) teigia, kad rokas atsirado kaip mitų apie hinduizmo mitologinį paukštį Garudą atspindys arabų kultūroje. Pradžioje rokas pasirodė arabų geografiniuose ir istoriniuose kūriniuose, vėliau – arabų pasakose bei jūrininkų legendose.
XIII a. Markas Polas rašė: „Jis panašus į erelį, tačiau tikrai itin didžiulis. Toks didelis, kad jo plunksnos buvo dvylikos žingsnių ilgio ir atitinkamo storio. Jis toks stiprus, kad sugriebęs nagais dramblį pakyla aukštai į orą ir meta jį žemyn, ir šis sutrūksta į gabalus. Tuomet rokas nusileidžia ir sulesa jį.“ Markas Polas pabrėžia, kad rokas nėra grifonas. Vienas iš M. Polo palydovų, Antonijas Pigafeta (Antonio Pigafetta), parašė pagražintą kelionės apie pasaulį ataskaitą, kurioje buvo rašoma, kad rokai gyvena Kinijos jūrose.
Tokių aprašymų paveikti dailininkai vėliau piešė, kaip rokas skrenda, naguose nešdamasis dramblį, arba naikina laivus, keršydamas už suardytą kiaušinį (tai pasakojama penktojoje „Jūrininko Sindbado kelionėje“).
KS Shkumbini Peqin

Istorija

Klubo ištakos siekia 1924 m.
Isosogo pelkynai

Isosogo pelkynai (isp. Bañados de Izozog) – didelė šlapynė Bolivijoje, Santa Kruso departamento centrinėje dalyje. Yra Gran Čiako gamtiniame regione, tektotinėje įduboje. Tai svarbus regiono gėlo vandens šaltinis, ypač sausuoju metų laiku. Isosogo pelkynai – tai jaguarų, pekarių, tapyrų girdykla. Be to, čia gausu vandens paukščių, roplių. Pelkyną maitina Parapeti upė, o išteka Kimomė, priklausanti Amazonės baseinui.
Isosogo pelkynai 2001 m. įtraukti į Ramsar saugomų pelkių sąrašą.
Rutulai

Istorija

Ankstyvoji rutulų istorija susijusi su Kaukazo Albanija, į kurios sudėtį pateko ir Dagestano tautos. Rutulų gyvenama žemė buvo žinoma kaip gelų kraštas. XVI a. sudarė gyvenviečių sąjungą. 1812 m. užkariauti Rusijos.

Verslai

Rutulai verčiasi daugiausia gyvulininkyste (galvijų, avių auginimas) ir žemdirbyste (kviečiai, rugiai, miežiai, soros). Namudiniai verslai – gelumbės, kilimų gamyba, veltinių vėlimas, vilnonės avalynės gamyba, puodininkystė nenaudojant žiedimo rato, akmens, vario, sidabro apdirbimas.

Buitis

Gyvenvietės kūrėsi sunkiai prieinamose vietovėse. Aūlai įtvirtinti – su storomis sienomis, signaliniais ir gynybiniais bokštais. Seniausi rutulų namai būdavo vienaaukščiai, vieno kambario, akmeniniai, atskirti nuo ūkinių statinių. Taip pat būta vieno arba dviejų aukštų namų su kiemu.
Apranga panaši į lezginų. Virtuvėje vyrauja miltiniai, mėsos, pieno patiekalai. Valgomi įvairių pavidalų ir dydžių chinkaliai, sorų ir grūstų miltų košės, virtiniai su įvairiais įdarais.

Papročiai

Būdinga mažoji šeima, nors XIX–XX a. dar buvo gyvenančių išplėstinėmis šeimomis.
Svarbiausia tautinė šventė – er. Ji žymi pavasario ir kalendorinių metų pradžią. Išlikęs turtingas folkloras: pasakos, legendos, apeiginės dainos, posakiai, patarlės, „bardinė“ poezija.
Senoji Katinautiškė

Architektūra

Senoji Katinautiškė – architektūros paminklas, dvylikos sodybų kupetinis kaimas. Yra 9 paminklinės sodybos, 26 pastatai, pastatyti XX a. pr. Kaimo centre yra keturkampė aikštė apie kurią namai sustatyti šonais arba galais. Aikštės vakaruose – kapinaitės. Pirkios dvigalės, labai išpuoštos kiaurapjūviais ornamentais. Trobesiai maži, tvartai vienos patalpos, kluonai pėdinės sąrangos, su šoninėmis durimis.

Istorija

Senoji Katinautiškė šaltiniuose minima nuo 1775 m., priklausė Dysnų dvaro Astraviškių palivarkui. Susidarė iš 2 sodybų, laikytų Petrošiūnų užusieniu. Iki XIX a. vadintas Katinautiškėmis, o XIX a. 2 pusėje greta įsikūrus Naujajai Katinautiškei pradėtas vadinti Senąja Katinautiške. 1870 m. kaime buvo 6 sodybos – 4 valstiečių, 2 rekrutų. XIX a. pab. – XX a. pr. kaimas ėmė plėstis, 1939 m. jame buvo 13 sodybų. Per Pirmąjį pasaulinį karą Senoji Katinautiškė buvo sudeginta, bet iki 1940 m. atstatyta. Po Antrojo pasaulinio karo užstatymas menkai tepakito.
Alsėdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia

Istorija

Nukasus dalį Alkos kalno, 1793 m. pastatyta dabartinė Alsėdžių bažnyčia.
Istoriniuose šaltiniuose ar bažnyčios dokumentuose apie šventoriaus koplyčią yra mažai žinių. Patikimų duomenų apie koplyčios pastatymo laiką ir fundaciją nėra, nežinoma ir jos pradinė paskirtis. Pirmą kartą paminėta 1899 m. vizitacijos akte kaip jau sena koplyčia, apkalta naujomis lentomis, perdengtu stogu. Šis inventorius mini dvi koplyčias, kurių viena neišlikusi, o kita jų yra tapatinama su dabartine, nes nurodoma, kad stovi ant akmeninio pamato, joje trys langai, vienos durys. Interjere pirmą kartą paminimas šv. Jurgio altorius. Žinoma, kad ši koplyčia tikrai stovėjo XIX a. pabaigoje (pagal vizitacijos aktą), ji galėjo būti statyta XVIII a. pab.-XIX a. vid. 1900 m. aprašuose koplyčia vadinama lavonine, taip vadinta ir vėliau.

Architektūra

Koplyčia priskirtina vidutinio dydžio šios rūšies Lietuvos statiniams. Koplyčios dydis, planas ir tūris tipiški Žemaitijos koplyčioms. Pastatas vienos patalpos, vientiso tūrio, stačiakampio plano. Visa viršaus (perdengimo ir stogo) konstrukcija remiama vien sienų. Stogas laikomas penkių sijų konstrukcijos, penkiašlaitis. Trisienė apsidė orientuota į pietryčius.
Pastatas liaudies architektūros, nepaveiktas stilių, formos ir dekoras iškirtinai kuklūs. Jos eksterjero paprastumą pabrėžia lygios sienos, dekoro minimumas, be to, prie pastato nėra pristatytos zakristijos ar portiko. Kryžius akcentuoja visai lygų vakarinį fasadą. Skirtingai nuo kitų panašių koplyčių, šios koplyčios durys įrengtos ne priekiniame, bet šoniniame (šiauriniame) fasade. Vientisą interjero erdvę dabar puošia ornamentinis frizas ir altorius, vėlesnis nei koplyčia.
Xenoblade Chronicles 2

Siužetas

Žaidimo veiksmas vyksta fantastiniame Alrest pasaulyje, kuriame milžiniški gyvūnai − titanai, plaukioja Debesų jūroje, kurios centre yra Pasaulio medis. Ant titanų gyvena žmonės, įsikūrusios ištisos valstybės. Šis pasaulis palengva nyksta išmirštant titanams − su jų mirtimi išnyks ir žmonių civilizacijos. Žaidėjas pradeda valdyti berniuką Rex, kuris su mažu titanu užsiima senovės civilizacijų liekanų paieškomis Debesų jūroje ir jomis prekiauja. Vieną dieną grupė galingų karių pasamdo jį padėti iškelti senovinį laivą iš Debesų jūros dugno. Iškėlus laivą jame randamas galingas praeities ginklas − Aegis, kuris yra ne kas kita, kaip mergaitė, vardu Pyra. Ją radus Rex nužudomas kaip nereikalingas liudininkas, tačiau Pyra suteikia Rex pusę savo gyvybės galių ir jį išgelbsti nuo mirties. Rex pažada Pyrai su ja nuvykti į Pasaulio medį, vietą, vadinamą Eliziejumi, iš kurios kilę visi žmonės, kas galėtų išgelbėti ir juos, ir visą pasaulį nuo sunykimo. Pyra tampa Rex ginklu (Blade), o Rex − ginklo valdytoju (Driver).

Mechanika

Žaidimo metu susiburia herojų grupelė, kurios tikslas pasiekti neprieinamą Pasaulio medį. Keliaudami po Alrest pasaulį herojai kovoja su įvairiais monstrais ir priešininkais. Žaidėjas pasirinktinai valdo vieną herojų, kai kiti jam seka už paskos ir kovų metu atakuoja automatiškai. Kovoms skirtos atskiros scenos. Jose dalyvauja daugiausiai 3 herojai-valdytojai (Driver), kuriems galias suteikia herojai-ginklai (Blade). Kiekvienas valdytojas turi savo specifinį ginklą (pavyzdžiui, berniuko Rex ginklas yra mergaitė Pyra). Žaidimo metu randant kristalus aktyvuojami nauji ginklai (Blade), kurie daugiausiai yra įvairūs monstrai ir mergaitės. Kovos metu valdytojai (Driver) gali keisti savo ginklus, kurie turi savo specifinius pranašumus ar stiprūs elementinėmis atakomis (ugnis, vanduo, šviesa ir pan.). Kovos eigoje reikšmės turi herojaus užimama pozicija priešininko atžvilgiu, tačiau galingiausia žala pasiekiama specialiomis atakomis (Arts), jų sekomis ir kombinacijomis. Tiek herojų-valdytojų, tiek herojų-ginklų savybes galima pagerinti naujais sugebėjimais, aksesuarais. Pinigai ir objektai renkami kovų metu ir randami skryniose, Debesų jūroje, jais galima prekiauti miestuose. Žaidimo istorija perteikiama vaizdo intarpuose ir iš dialogų tekstiniuose languose.
Jugra

Geografija

Jugra buvo ryčiausias naugardiečiams žinomas regionas, labai neapibrėžtomis ribomis, į rytus nuo Pečioros. Tai vakariausias Sibiro regionas, prisiglaudęs prie rytinių Uralo kalnų. Į vakarus nuo jos buvo istorinė Pečioros žemė (šiaurėje) ir Didžioji Permė (pietvakariuose). Jugra geografiškai sutapo su Obės baseinu – milžiniškomis pelkingomis lygumomis Vakarų Sibiro lygumoje.

Istorija

Nuo XII a. pabaigos iki maždaug 1470 m. Jugra buvo Naugardo respublikai pavaldus kraštas, kur Novgorodas nereguliariai rinkdavo duoklę, kurią turėdavo mokėti kailiais, žuvimi, vėplių iltimis ir kt.

XIV a. Novgorode buvo susidariusi korporacija „Jugorščina“ (Югорщина), kurios nariai Jugroje prekiavo bei rinko duoklę. Žinoma, kad nuo XII a. pabaigos Jugros gentys, susijungusios į smulkias kunigaikštystes, iki XV a. retkarčiais sukildavo, Stambiausias sukilimas buvo 1445 m.
XIV a. pabaigoje į kovą su Didžiuoju Novgorodu dėl šiaurės ir šiaurės vakarų žemių (ir Jugros taip pat) stojo Maskvos didžioji kunigaikštystė. Nuo XV a. antros pusės, po 1465, 1783 ir ypač 1499–1500 m. karo žygių Jugra imama vis labiau įtraukti į centralizuotą Maskvos valstybę. Daugelis pusiau nepriklausomų chantų ir mansių kunigaikštysčių XVI a. pabaigoje jau buvo panaikintos, paskutinės – XVII a. 5-ąjį dešimtmetį. Istoriniuose dokumentuose žodis Jugra paskutinį kartą minimas 1606 m.
Aleksandras Bestuževas

Biografija

Tėvas Aleksandras Fedosejevičius Bestuževas (1761–1810 m.) leido „Sankt Peterburgo žurnalą“ (Санктпетербургский журнал), parašė vadovėlį „Kilmingojo jaunimo karinio auklėjimo patirtis“ (Опыт военного воспитания относительно благородного юношества). Jo sūnus buvo auklėjamas Kalnų korpuse, tarnavo Susisiekimo kelių valdytojo generolo Betankuro ir Viurtembergo hercogo adjutantu. Vėliau leibgvardijos dragūnų pulko štabskapitonas. 1823-1825 m. su K. Rylejevu leido almanachą „Полярная звезда“.
1825 m. dalyvavo dekabristų sukilime, nuteistas mirties bausme, 1826 m. ji pakeista katorga Sibire. 1829 m. perkeltas eiliniu į Kaukazą, buvo sužeistas. Už drąsą apdovanotas Georgijaus kryžiumi ir pakeltas vyresniuoju karininku. Vėliau praporščikas. Žuvo kautynėse su kalniečiais,  jo kūnas nebuvo rastas.

Kūryba

Rusų romantinės prozos atstovas. Pirmieji eilėraščiai ir apsakymai išspausdinti žurnaluose „Сын Отечества“ и „Соревнователь просвещения“. Ankstyvosiose apysakose vaizduojami Livonijos ir Rusijos istoriniai įvykiai, Kūryboje yra ir lietuviškų motyvų. Kaukaze slapyvardžiu Marlinskij parašė apysakų ir romanų apie aukštuomenės gyvenimą. Poezijai būdingos vienatvės, nusivylimo nuotaikos. Literatūros apžvalgose propagavo romantizmą.
Sitardas

Istorija

Minimas nuo 1157 m.
Didžiosios Zariškės

Istorija

Didžiosiose Zariškėse per Antrąjį pasaulinį karą veikė NKVD būstinė. Ji 1944 m. vasarą buvo įsikūrusi ištremtų į  Sibirą Degučių šeimos namuose. Rūsį naudojo kaip areštinę, kurioje buvo kalinami žmonės, įtariami pasipriešinimu sovietinei valdžiai. Rūsio sienose išlikę autentiškų parašų, kuriuos paliko čia kalėję žmonės. Iki šių dienų iš sodybos pastatų išliko tik rūsys. Prie įvažiavimo į sodybvietę pastatyta informacinė lenta.
Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia

Istorija

Pirmieji stačiatikių maldos namai Rudaminoje (Рудомино) įsteigta 1866 metais buvusioje Švč. Mergelės Marijos katalikų bažnyčioje ir pavadinta Viešpaties Atsimainymo cerkve. 1874–1876 m. ji išardyta, jos vietoje pastatyta nauja akmeninė cerkvė, o iš senųjų maldos namų pastatyta medinė kapinių koplyčia Šv. Mikalojaus Stebukladario garbei.
I pasaulinio karo metu cerkvė išvogta. XX a. tarpukariu ji prirašyta Vilniaus Skaisčiausios Dievo motinos cerkvei. 1944 m. per karą cerkvė apgriauta, vėliau nebebuvo atstatyta. Pastato griuvėsiai yra išlikę. Parapijos maldos namais tapo Šv. Mikalojaus koplyčia. TSRS valdžia šią parapiją užregistravo 1947 m. (apie 60 tikinčiųjų).
Karolis XIV Jonas

Biografija

Bernadotų dinastijos pradininkas. Nuo 1804 m. Napoleono paskirtas Prancūzijos maršalu (1804 m.). 1810 m. Švedijos Rikstago išrinktas sosto paveldėtoju.
Antonis Mikulskis

Biografija

1982 m. A. Mikulskis pradėjo dirbti vidaus reikalų sistemoje. 1984 m. baigė Kauno milicijos mokyklą. Vėliau mokėsi Lietuvos policijos akademijoje, kurią baigė 1991 m., įgydamas teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1991 m. dirbo Vilniaus policijos komisariato Kriminalinių nusikaltimų tyrimo tarnybos pavaduotoju, nuo 1995 m. – vadovu. 2006–2008 m. buvo Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato viršininko pavaduotoju, 2008–2017 m. – Vilniaus aps. VPK viršininko pavaduotoju. 2010 m. suteiktas vyriausiojo komisaro laipsnis.
2017 m. rugsėjo mėn. paskirtas FNTT direktoriumi. 2018 m. sausio mėn. suteiktas vidaus tarnybos generolo laipsnis.
Stasys Grigaliūnas

Biografija

1963 m. baigė Aukštelkų aštuonmetę mokyklą ir įstojo į Šiaulių politechnikumo žemės ūkio mašinų gamybos skyrių, kurį 1967 m. baigęs įgijo techniko mechaniko specialybę. Tais pačiais metais neakivaizdiniu būdu pradėjo studijuoti Kauno politechnikos instituto Mašinų gamybos fakultete, kur 1973 m. įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1978–1981 m. Kauno politechnikos instituto Ekonomikos fakultete įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę.
1967–1968 m. Radviliškio profesinės technikos mokyklos meistras. 1968–1973 m. Šiaulių dviračių-variklių gamyklos „Vairas“ technikas technologas, inžinierius technologas, Techninio skyriaus viršininkas. 1973–1974 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1974 m. Šiaulių televizorių gamyklos „Tauras“ meistras, 1975 m. Studijų aparatūros technologinio biuro viršininkas, 1980 m. Mechaninio cecho viršininko pavaduotojas gamybai, 1982 m. vyr. technologas, 1985 m. gamyklos vyriausiasis inžinierius, 1993–1994 m. technikos direktoriaus pirmasis pavaduotojas. 1994–1997 m. UAB „Galminas“ direktorius. 1997–2000 m. UAB „Televizijos institutas“ technikos direktoriusi ir kartu nuo 1997 m. audito įmonės UAB „Revizorius“ Šiaulių filialo direktorius.
Žmona Viktorija, sūnus Tomas.

Politinė karjera

1974 m. TSKP narys, 1989 m. LKP narys, 1990 m. LDDP narys, 1993 m. Ūkio partijos narys, 1998 m. Naujosios sąjungos narys, pirmininkės pavaduotojas politiniam darbui, 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narys, 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys, grupės pirmininkas, 2004 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, 2005 m. Darbo partijos narys, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Šiaulių miesto skyriaus narys, Šiaulių regiono koordinatorius, nuo 2008 m. LVLS Šiaulių rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, 2007–2008 m. Miesto ūkio ir plėtros komiteto pirmininkas.
Dmitrovas

Istorija

Dmitrovą Jachromos slėnyje 1154 m. įkūrė Jurijus Dolgorukis, nors slavų gyvenvietės čia būta jau anksčiau. Pavadintas Jurijaus sūnaus Vsevolodo (kuris pakrikštytas Dmitrijumi) garbei. XII a. Dmitrovas jau buvo didelis miestas, o 1280 m. tapo kunigaikštystės sostine. XIII a. nusiaubtas totorių. 1364 m. prijungtas prie Maskvos kunigaikštystės. XVI–XVII a. miestas sumenko, buvo užimtas Jono Sapiegos kariuomenės.
1781 m. tapo apskrities centru, imta plėtoti pramonė, XIX a. miestą pasiekė geležinkelis. XX a. 4-ajame dešimtmetyje šalia miesto iškastas kanalas, pastatytas uostas.