google/wiki40b huggingface dataset:
Rimantas Daugintis

Biografija

1971 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Juozas Kėdainis, Gediminas Jokūbonis. 1968–1977 m. dėstė Vilniaus dailės mokykloje. Nuo 1971 m. dalyvavo parodose. Susidegino protestuodamas prieš Lietuvos okupaciją, prie Sovietų Sąjungos-Vengrijos sienos.

Kūryba

Reikšmingiausia kūrybos dalis – smulkioji skulptūra („Rytas“ 1974 m., „Kristoforas prie Vilnelės“ 1985 m., „Birželio rauda“, „Gulago madona“, „Europos pagrobimas“, visos 1989 m.). Sukūrė monumentalių dekoratyvinių skulptūrų („Barnabas išeina į jūrą“, 1977 m., „Naktigonė“ 1982 m., abi Klaipėdoje, „Versmė“, 1982 m. Ariogaloje, „Lakštingala“, 1985 m. Vilniuje), portretų („Spaustuvininkas Pranciškus Skorina“, 1974 m.), medalių (Kristijonas Donelaitis, Maironis, Vaižgantas, Antanas Gudaitis, 1984–1987 m.), memorialinių lentų, interjero kompozicijų („Pegasas kavinėje“, Literatų svetainė Vilniuje, 1985 m.). Skulptūras, jų sukūrė apie 100, kūrė iš medžio („Ąžuoliukas“, 1972 m.), terakotos („Autoportretas su O. Chajamo poezija“, 1976 m., „Per Lietuvą ėjo“, 1989 m.), bronzos („Senas parkas“, 1981 m.), daugiausia – individualia galvanoplastikos technika („Miegantis karalius“, 1980 m., „Nuotaka Prokrustui“, 1984 m.).
Kūriniai ekspresyvūs, juose derinama ironija, groteskas ir lyrizmas. Pomirtinės individualios parodos surengtos Vilniuje (1991–1992 m., 2003 m.), Kretingoje, Mažeikiuose (abi 2000 m.).
Oromijos regionas

Administracinis skirstymas

Oromijos regionas padalintas į 12 administracinių zonų. Regione yra 180 voredų.
Giedraitiškių ąžuolas

Giedraitiškių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Elektrėnų savivaldybėje, Elektrėnų seniūnijoje, Giedraitiškių kaime. Paskelbtas savivaldybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 2008 m.
Ąžuolas auga apie 2 km į pietus nuo magistralės  A1  Vilnius–Kaunas–Klaipėda , pasukus į Abromiškes, į rytus nuo Orio ežero pakrantės. Priešingame krante įsikūrusi Abromiškių reabilitacijos ligoninė. Medis pasiekiamas praeinant privačios sodybos kiemu. Pažymėtas informacine rodykle.
Kadaičiai

Istorija

Senuosiuose istoriniuose šaltiniuose minimas kaimas Koidoiti. Tačiau kaimelio vardas Kadaičiai, pasak senolių, yra kildinamas iš kadagių. Sakoma, kad seniau šioje vietoje augo labai daug kadagių, tad ir pavadinimas vis buvo siejamas su šiais augalais.
Ministrantas

Ministrantas (lot. minister 'patarnautojas') – dvasininko padėjėjas, pagalbininkas (taip pat diakonas, akolitas), padedantis atlikti liturgijos apeigas.
Plačiąja prasme priskiriami ir asmenys, kuriems pavedama skaityti Dievo Žodį, asistuoti Aukos celebrantui, vadovaujančiam apeigoms (pamaldoms).
Katalikų Bažnyčioje ministrantais gali būti tiek mergaitės, tiek ir berniukai. Yra nustatyta, kad vyskupijos ordinaras turi teisę galutinai nuspręsti dėl tokios tarnybos sąlygų.
Lietuvoje ministrantais tarnauja kiekvienoje parapijoje nuo 2 iki keliolikos jaunuolių. Vilniaus arkivyskupijoje patarnauja tiek mergaitės, tiek ir berniukai. Kai kuriose Lietuvos vyskupijose mergaitėms patarnauti apeigų metu draudžiama (leidžiama nebent tik dalyvauti procesijoje, adoruoti).
Kiekvienais metais kai kurios parapijos rengia savo vyskupijos ministrantams stovyklą, kurioje patarnaujantys jaunuoliai ir jaunuolės meldžiasi, bendrauja su bendraminčiais, žaidžia, mokosi būti geresniais ministrantais.
Paskolų kreditorius

Paskolų kreditorius – juridinis ar fizinis asmuo suteikias ar teikiantis juridiniam ar fiziniam asmeniui finansinias paskolas ar potencialus finansinių paslaugų tiekėjas.
Dažniausiai lėšos suteikiamos sudarant sutartį, nusiperkant paskolos lakštus, obligacijas, gaunant vekselį. Paskolų kreditoriams labai svarbus skolininko (debitoriaus) mokumas. Juridiniai ar fiziniai asmenys, suteikdami lėšas juridiniams ar fiziniams tikisi iš jų gauti palūkanas.
Paskolų kreditoriai kaip ir prekybos kreditoriai rodomi balanso pasyvinėje pusėje.
Lietuvos kvartetas

Lietuvos kvartetas – Lietuvos nacionalinės filharmonijos styginių kvartetas, veikęs 1945–1996 m. Vilniuje.

Istorija

Vienas Lietuvos kamerinės muzikos, styginių kvartetų festivalių iniciatorių ir dalyvių. Koncertavo užsienio šalyse, dalyvavo tarpt, festivaliuose. Repertuarą sudarė įvairių epochų ir stilių užsienio, lietuvių kompozitorių kūriniai. Koncertuose dalyvavo dainininkas Virgilijus Noreika, pianistai Stasys Vainiūnas, Jakovas Ginzburgas, Mariam Azizbekova, Tatjana Nikolajeva, klarnetininkai Juozas Jasenka, Algirdas Budrys, fagotininkai Vladas Kairys, Juozas Slankauskas, kontrabosininkai Antanas Masaitis, Kajetonas Leipus, Zigmas Žukas, valtornininkai Alfonsas Baužinskas, Alfredas Račkauskas ir kiti.
Gintaras Karalevičius

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. Šiaulių chirurginės pagalbos centro gydytojas, plastikos chirurgas, skyriaus vedėjas.
Nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 1998 m. plastikos chirurgas, dirba Vilniuje ir Šiauliuose.
Žmona Jūratė, vaikai Radvilė, Vytautas
Palmininkai

Ekonomika

Savivaldybės teritorijoje veikia unikalus gintaro gavybos ir perdirbimo kompleksas, kuriame iki bankroto 2002 m. dirbo 2000 gyventojų. Jo pradžia – 1875 m. įsteigta „Stantien & Becker“ firma, pradėjusi pramoninę gintaro gavybą ir apdirbimą. Pirmosios kasyklos buvo Baltijos jūros pakrantėje. Gintaras išgautas šachtiniu būdu iškastą melsvąjį molį plaunant stipria jūros vandens čiurkšle, nes sūriame jūros vandenyje gintaras neskęsta. Per metus buvo išplaunama 650–700 tonų gintaro. Nuo 1947 m. gintaras plaunamas apie 2 km nuo kranto nukasus smėlio sluoksnį įrengtoje atviroje kasykloje.
Automobilių keliai savivaldybę jungia su Baltijsku, Svetlogorsku ir Kaliningradu. Su Baltijsku jungė ir geležinkelis, bet šiuo metu jis nenaudojamas.

Palmininkų žudynės

1945 m. sausio mėn. Raudonajai armijai atkirtus Rytprūsius, į Palmininkus evakuoti Štuthofo, Gesavos ir kitų koncentracijos stovyklų kaliniai, daugiausia žydai. Bendroje kolonoje pėsčiomis ėjo iki 7000 kalinių; apie 3000 jų žuvo nušauti koloną lydėjusių rusų kazokų, ar mirė dėl nuovargio, šalčio, bado pakeliui. Išlikusius apgyvendino Gintaro kombinato šaltkalvių ceche. Matyt, juos buvo planuojama į dar neokupuotą Vokietiją išgabenti laivais. Tačiau sausio 30 d. rusų povandeninis laivas nuskandino garlaivį „Vilhelmas Gustlofas“.
Sausio 31 d. specialiojo SS dalinio, Hitlerjugendo ir Folksšturmo nariai kalinius išvedė į pajūrį ir šaudė mažomis grupėmis, pradedant nuo kolonos pabaigos. Nei tiksli sušaudymo vieta, nei sušaudytųjų skaičius nėra žinomas. Liko gyvos tik 15 merginų, kurias dar iki susidorojimo paslėpė vietiniai gyventojai ir vyras, kurį priglobė italų karo belaisviai. Nepasitvirtino ir versija, jog žuvusiųjų kūnai buvo sumesti į Anos šachtą, kuri jau buvo užgriuvusi, ar kitas gintaro šachtas.
1945 m. balandžio 15 d. Palmininkus užėmus Raudonajai armijai, likusius gyvus Hitlerjugendo vaikus viešai sušaudė, o vietinius gyventojus privertė plikomis rankomis atkasinėti jūros išmestus ir smėlio užpustytus lavonus, tarp kurių galėjo būti ir žudynių aukos. Rastuosius palaidojo broliškame kape su raudonomis žvaigždėmis ir užrašu „Amžina šlovė tarybiniams žmonėms, žuvusiems nuo vokiečių fašistų okupantų rankos“. Tačiau po to, kai 1947 m. vietiniai gyventojai buvo ištremti, o į jų vietą atkelti rusai iš Rusijos, kapo vieta tapo nežinoma.
Palmininkų žudynės būtų likę pamirštos, nes jų vykdytojai greičiausiai žuvo Karaliaučiaus šturmo metu, jeigu 1958 m. buvęs vermachto kareivis Alfredas Kremblingas, už įsakymo nevykdymą areštuotas ir pasiųstas į Palmininkų koncentracijos stovyklą kasti duobių šaudomiesiems, nebūtų prisiminęs šio „epizodo“.
Čamdo

Istorija

1909 m. kinų generolas Zhao Erfeng buvo įsiveržęs į miestą ir surengė dideles skerdynes. 1950 m. spalio 19 d. Čamdo užėmė Kinijos armija.
Marijampolės rajono taryba 1990–1995 m.

Marijampolės rajono taryba – Marijampolės savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Marijampolės rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Marijampolės rajono taryba.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Marijampolės rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Dobi

Dobi – pirmieji Lietuvoje originalios konstrukcijos lėktuvai. Juos suprojektavo, pastatė ir išbandė Jurgis Dobkevičius.
Dobi buvo medinės konstrukcijos aukštasparniai lėktuvai. Buvo pastatyti tik trys vieninteliai lėktuvų modeliai.
Gintautas Dainys

Gintautas (Gintas) Dainys (g. 1969 m. liepos 22 d. Rokiškio raj. – 2005 m. spalio 15 d.) – fotografas, operatorius, menininkas, fotomenininkų sąjungos narys, surengęs daug fotografijos parodų, dalyvavęs įvairiose meno akcijose.
Tokijo vartų tiltas

Istorija

2002 m. pradėti tilto statybos darbai, kurie užbaigti tik 2011 m.
2012 m. įvyko oficialus tilto atidarymas. Veikia keturios autotransporto linijos ir pėsčiųjų takai. Tiltas suprojektuotas didesniame aukštyje, jog įplaukiantys didelio masto laivai galėtų laisvai praplaukti.
Didysis apuokas žuvininkas

Paplitimas

Rytų Azijoje - Mandžiūrija, šiaurės Korėja, šiaurės Japonija ir Hokaido sala, Rusijos Tolimuosiuose Rytuose į pietus nuo Magadano iki Paamūrės krašto ir Primorės krašto, Sachaline, pietų Kurilų salose.

Gausumas

Labai reta paukščių rūšis, įrašyta į tarptautinę raudonąją knygą. Japonijoje priskaičiuojama maždaug 100-150 paukščių, iš kurių 20 veisiasi, kiti pavieniai nesusiporavę paukščiai. Kitose jų arealo paplitimo vietose, kaip žemyninėje Azijoje jų populiacija kiek didesnė - nuo keleto šimtų ar iki vieno tūkstančio pavienių paukščių.

Nykimo priežastys

Didysis apuokas žuvininkas gamtoje kartais tampa lūšių grobiu. Kita, daug svarbesnė jų nykimo priežastis - paupiuose senų ir didelių medžių kirtimas, kita ūkinė veikla palei upes, upių užtvankos. Rusijoje juos kartais sumedžioja, nes evenams tai kaip maisto šaltinis. Arba Rusijoje jie nuskesta, lašišoms gaudyti skirtuose tinkluose. Japonijoje yra pasitaikę atvejų, kada budavo partrenkti automobilių.

Gyvenamoji aplinka

Šalia upių, ežerų, šaltinių, kurių pakrantės apaugę dideliais, senais medžiais. Žiemos metu traukia prie neužšalančių upės seklių vietų.

Mityba

Minta daugiausia žuvimis, rečiau varlėmis, vėžiagyviais, kiaunėmis, triušiais, žiurkėmis ir kitais smulkiais ar vidutinio dydžio graužikais, dar rečiau paukščiais. Žuvis daugiausiai gaudo sekliose upės vietose.

Veisimasis

Šie paukščiai nesiveisia kiekvienais metais dėl maisto trukumo ar kitų priežasčių. Kiaušinius deda kovo viduryje, kada dar neištirpęs sniegas. Lizdą sukasi medžių ertmėse arba rečiau klifuose - uolėtame upės, ežero, skardyje arba stačiame šlaite ar sename juodojo peslio lizde. Deda 1-3, nors dažniausiai 2 kiaušinius. Kiaušiniai 6.2 cm ilgio ir 4.9 cm pločio. 35 dienas peri tik patelė. Per maždaug tą laiką patinėliai pateles parūpina maistu kol išsirita jaunikliai. Jaunikliai maždaug po 35-40 dienų lizdą palieka, bet ir palikus ji, dar apie keletą mėnesių būna maitinami tėvų. Didžiųjų apuokų žuvininkų jaunikliai tėvų teritorijoje dar užsibūna iki dvejų metų, kol susiranda savo teritoriją.

Didžiojo apuoko žuvininko kultas ir svarba kitose kultūrose

Didysis apuokas žuvininkas yra garbinamas Japonijoje gyvenančios ainu tautos kaip Kamuji dievybė, dvasia. Tolimųjų rytų tautai evenams, tai kaip maisto šaltinis. Anksčiau kaip maisto šaltinis šis paukštis buvo ir udegų tautai gyvenančiai Rusijos Primorėje, bet vėliau pas juos šita praktika dingo.
Romas Kalanta

Biografija

1963 m. R. Kalantos šeima iš Alytaus persikėlė į Kauną. Tėvas, karo su Vokietija dalyvis, buvo įstojęs į komunistų partiją, dirbo Kauno politechnikume, mama – pramprekyboje.
1971 m. R. Kalanta turėjo baigti Kauno 18-ąją vidurinę mokyklą, bet, neišlaikęs keleto egzaminų, perėjo į vakarinę mokyklą, dirbo kultūrinių prekių fabrike „Aidas“. Buvo apsiskaitęs, rašė eilėraščius, sportavo, grojo gitara, domėjosi hipių judėjimu. 
1972 m. gegužės 14 d. Kauno miesto sode, prie Muzikinio teatro, protestuodamas prieš tarybinį režimą, apsipylė benzinu ir susidegino. Jo užrašų knygelėje liko įrašas: „Dėl mano mirties kalta tik santvarka“. Arčiau buvusieji dar bandė gesinti liepsnojantį jaunuolį, bet atskubėjusi greitoji medicinos pagalba į ligoninę nuvežė jį jau be sąmonės. Po keturiolikos valandų, gegužės 15 d. 4 val ryto, vaikinas mirė.

Įamžinimas

Drastiškas Kalantos poelgis pagyvino antitarybines nuotaikas krašte, suteikė vilties, kad įmanoma pasiekti nepriklausomybę. Užsienyje gyvenantys lietuviai rengė minėjimus, leido knygas, pašto ženklus, statė paminklus ir kitus atminimo simbolius bendruomenių susibūrimo vietose. R. Kalanta virto nacionaliniu didvyriu.
1972 m. birželio mėnesį, naktį, kelio Kaunas – Klaipėda paplentėje, netoli Ariogalos, ant Dubysos šlaito, slapta pastatytas metalinis kryžius su užrašu: „Romui Kalantai, pasiaukojusiam už Lietuvą“. Pasitelkę techniką, netrukus valdžios atstovai paminklą sunaikino.
1989 m. Kaune, Laisvės alėjoje (miesto sodelyje) vyko 14 dienų bado streikas Romo Kalantos vardo reabilitacijai. Buvo pasiektas leidimas pastatyti paminklą ir Romo Kalantos vardu pavadinti gatvę Kaune (Petrašiūnų mikrorajone).
2000 m. liepos 4 d. R. Kalanta apdovanotas (po mirties) Vyčio kryžiaus 1-ojo laipsnio ordinu. 1990 m. pastatytas dokumentinis filmas „Fontano vaikai“ (rež. Raimundas Banionis ir Andrius Šiuša); parašytos knygos: Juozo Grušio-Žilvinio „Po ugnies ženklu“ (1999 m.), „Romo Kalantos auka: 1972 metų Kauno pavasaris“ (2002 m.), Gintauto Iešmanto poezijos knygelė „Kauno elegija“ (1997 m.).
2002 m. gegužės 14 d., dalyvaujant Lietuvos prezidentui Valdui Adamkui, atidengtas žūties vietos įamžinimo paminklas „Aukos laukas“ ir įrašas grindinyje: „Romas Kalanta 1972“ (skulpt. Robertas Antinis jaunesnysis, arch. Saulius Juškys).
Skandinavijos bronzos amžius

Arealas ir raida

Skandinavijos bronzos amžius išsivystė iš vėlyvojo neolito indoeuropietiškos Virvelinės keramikos kultūros ir buvo paplitęs visoje Danijoje, pietinėje Švedijoje ir Norvegijos pakrantėse. Oskaras Montelijus siūlė dalinti šį laikotarpį į vėlyvąjį ir ankstyvąjį, išskirdamas iš viso 6 laikotarpius: I (1700-1500 m. pr. m. e.); II (1500-1300 m. pr. m. e.); III (1300-1100 m. pr. m. e.); IV (1100-900 m. pr. m. e.); V (900-700 m. pr. m. e.); VI (700-500 m. pr. m. e.).
Bronzos amžių pakeitė Skandinavijos geležies amžius.

Kultūra

Šiame laikotarpyje kultūros areale buvo būdingas nuosaikus, šiltas klimatas, toks, koks dabar būdingas šiaurės Prancūzijai ar vidurio Vokietijai. Dėl to kurį laiką Skandinavijoje net buvo auginamos vynuogės. Būdingas didelis gyventojų tankumas, išvystyta žemdirbystė. Tiesa, 850-760 m. pr. m. e. ir VII a. pr. m. e. viduryje būdingi klimato atšalimo laikotarpiai.
Nors bronzos amžius Skandinaviją pasiekė vėliausiai Europoje, vietos gyventojai išvystė aukšto lygio kultūrą. Būdingiausi radiniai - vilnos ir medienos dirbiniai, taip pat aukšto meninio lygio bronzos bei aukso dirbiniai. Metalus Skandinavijos gyventojai įveždavo iš žemyninės Europos.
Kapavietės pilkapių tipo, paplitę laivo formos kapavietės. Tai liudija apie jūros ir laivininkystės svarbą bronzos amžiaus skandinavų gyvenime. Gausūs petroglifai, kuriuose vaizduojamas to meto žmonių gyvenimas, atspindimi papročiai, ritualai. Juose vaizduojami laivai, žmonės. Paplitęs dvynių motyvas, tikriausiai buvo garbinama deivė-motina, dievo Toro pirmtakas (vaizduojamas kaip būtybė su kūju), dievų Odino ar Tiuro pirmtakai.
Alandų vėliava

Alandų vėliava  – Suomijos autonominės teritorijos Alandų salų simbolis. Vėliavoje pavaizduotas raudonas ir geltonas kryžiai mėlyname fone (aliuzija į Švedijos ir Suomijos vėliavas). Pločio ir ilgio santykis 17:26.
Vėliava tapo oficialia 1954 m.
Hesturas

Hesturas yra Farerų sala į vakarus nuo Streimojaus, į pietus nuo Kolturo. Salos pavadinimas reiškia arklį. Salos plotas – 6,1 km², aukštis iki 421 m. 2007 m. Hesture gyveno 34 žmonės.
Vakariniuose salos skardžiuose yra paukščių kolonijos. Hesturo šiaurinėje daly yra pelkės su keturiais ežerais, Fagradalsvatnas yra didžiausias iš jų. Haelure, piečiausioje salos dalyje, yra švyturys. Rytinėje salos dalyje yra vienintelė salos gyvenvietė Hesturas.
1919 m. žvejybos nelaimingas atsitikimas pražudė trečdalį salos vyrų.
Satarečius

Istorija

Kaimas pradedamas minėti nuo 1663 m. Užpalių dvaro valdų inventoriuje. 1765 m. Ukmergės apskrities seniūnijų inventoriuje nurodyta, kad tuomet čia buvo Pranciškaus Kaunelio ir Pranciškaus Milašausko ūkiai. 1920 m. kaimas išskirstytas viensėdžiais. 1950–1969 m. veikė pradinė mokykla. Po karo į Sibirą ištremtos seserys Gudelytės ir Salomėjos Masiulienės šeima. Kaime gimė ir augo Lietuvos kariuomenės savanoris Jonas Masiulis (1893–1947), kurį laiką pas giminaičius gyveno Pranas Sagadinas (1883–1909 03 23), Tartu universiteto veterinarijos fakulteto studentas, 1905 m. revoliucinių įvykių Užpalių krašte dalyvis, nusižudęs Amerikoje, Bafalo mieste. 1958 m. perdengiant Sagadinų trobos stogą buvo rastos 1905 m. revoliucinės vėliavos, kurios perduotos Lietuvos revoliucijos muziejui.
Naujienų agentūra

Naujienų agentūra – žiniasklaidos organizacija, platinanti naujienas, bet ir finansų rinkų žinias, duomenis (pvz., „Reuters“)

Istorija

Naujienų agentūrų pirmtakai atsirado XV–XVI a. Augsburgo (Vokietija) verslininkas Jakob Fugger kartu su savo korespondencija platino ir atitinkamų vietovių, iš ir į kurias keliaudavo laiškai, naujienas.
Huankavelika

Istorija

Miesto pavadinimas, spėjama, reiškia „huankų akmuo“ ar „šventasis akmuo“. Jau inkų laikais čia išgautas gyvsidabris. Ispanai miestą įkūrė 1572 m. ir pavadino Villa Rica de Oropesa (pagal vicekaraliaus Francisco Álvarez de Toledo gimtąjį Oropesos miestelį Ispanijoje). Kolonijiniais laikais Huankavelika buvo labai svarbus gyvsidabrio gavybos centras. Šis gyvsidabris buvo būtinas sidabro, kurio svarbiausias gavybos centras buvo Potosi, išgavimui. Peru Respublikos laikais miestas nuskurdo. Situaciją pagerino 1926 m. nutiestas geležinkelis iš Huankajaus. Tačiau iki dabar šis, daugiausia kečujų apgyvendintas miestas, yra vienas skurdžiausių šalyje.
Leonas Mulevičius

Biografija

Duktė Jolita Mulevičiūtė. 1946–1947 m. studijavo Kauno universitete, 1947–1950 m. ir 1953–1954 m. Vilniaus universitete, 1950 m. iš Vilniaus universiteto buvo pašalintas dėl socialinės kilmės – tėvas buvo agronomas, iki Antrojo pasaulinio karo administravo Kidulių valstybinį ūkį, o Leonas Mulevičius atsisakė bendradarbiauti su KGB. Baigė universitetą 1954 m. 1979 m. istorijos mokslų daktaras.
Mokytojavo Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje, buvo Respublikinės ekskursinės–turistinės stoties Vilniuje direktoriaus pavaduotojas. 1958–1993 m. Istorijos instituto (nuo 1990 m. Lietuvos istorijos institutas) mokslo darbuotojas, nuo 1985 m. Feodalizmo istorijos skyriaus vadovas. 1959–1991 m. Vilniaus universitete dėstė ūkio istoriją; nuo 1984 m. profesorius. 1988 m. Sąjūdžio Vilniaus tarybos narys.

Mokslinė veikla

Tyrimų svarbiausia sritis – XIX a. – XX a. pradžios agrariniai santykiai Lietuvoje. Pranešimus skaitė Rytų Europos agrarinės istorijos simpoziumuose; jų tekstai 1962–1984 m. išspausdinti Rytų Europos agrarinės istorijos metraštyje (Ežegodnik po agrarnoj istorii Vostočnoj Evropy). Daug straipsnių paskelbė „Lietuvos istorijos metraštyje“, nuo 1980 m. tvarkė istorijos terminijos skyrių, Lietuvos TSR mokslų akademijos darbų A serijoje. Geriausi jų sudaro rinkinį „Kaimas ir dvaras Lietuvoje XIX a.“
Abitūra

Abitūra (lot. abire - 'nueiti'; abiturire - 'būti (tapti) išėjusiam', , abiturium - 'abitūra') – aukščiausia bendrojo arba vidurinio (išsi)lavinimo pakopa; baigiamieji vidurinio mokslo baigimas, jo baigiamieji egzaminai, kuriuos sėkmingai išlaikius, įgyjama teisė stoti į aukštąją mokyklą.

Abiturientas

Abiturientas (lot. abituriens) – paskutinių (baigiamųjų) bendrojo arba vidurinio, gimnazijino (išsi)lavinimo metų (t. y. vidurinės mokyklos ar gimnazijos) moksleivis, besiruošiantis laikyti baigiamuosius egzaminus arba juos laikantis arba jau juos išlaikęs. Abiturientų šventės bei renginiai - Šimtadienis, Paskutinis skambutis, išleistuvės ir kiti.

Vokietija

Vokietijoje po abitūros (vok. Abitur) įgyjama „bendroji aukštojo mokslo branda“ (vok. Allgemeine Hochschulreife), vad. „pilnoji“ abitūra (Vollabitur), turint teisę stoti ir vėliau studijuoti bet kurioje aukštojoje mokykloje (Hochschulzugangsberechtigung). Be to, yra specialioji (dalykinė) abitūra (Fachgebundene Hochschulreife), kurią baigus (dėl palyginti siauresnės bendrojo išsilavinimo apimties nei įprastinės gimnazijinės abitūros atveju) aukštosiose mokyklose leidžiama studijuoti tik tam tikras studijų programas.
2007 m. Vokietijoje 432 500 mokinių baigė bendrąją arba specialiąją abitūrą, 2006 m. - 412 800 (2007 m. - 4,2 % daugiau nei 2006 m.). Iš jų 302 200 (arba 69,9 %) įgijo bendrąją brandą (allgemeine Hochschulreife), dauguma (258 900) – bendrojo lavinimo mokyklose (Allgemeinbildende Schule) Abiturientų skaičius sumažėjo žemėse kaip Saksonija, Tiuringija ir Berlynas.
2007 m. mokyklas baigė 53,3 % abiturienčių.
Eduardas Ozarskis

Biografija

1934 m. baigė Maskvos aviacijos institutą, inžinierius mechanikas. 1934–1938 m. Raudonosios armijos karinių oro pajėgų valdybos karinis atstovas Maskvoje. 1938–1944 m. gamyklos Maskvoje vyr. mechanikas, cecho viršininkas, direktorius.
1944 m. kaip lietuvių kilmės darbuotojas atsiųstas į Lietuvą. 1944–1946 m. LKP(b) CK sekretoriaus pavaduotojas pramonės reikalams. 1946–1947 m. LKP(b) CK sekretorius kadrų reikalams. 1947–1950 m. LKP(b) CK sekretorius.
1950–1953 m. LKP Kauno srities komiteto I-asis sekretorius. 1953–1954 m. LKP CK pramonės ir transporto skyriaus vedėjas. 1954 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas, 1954–1957 m. LSSR MT I-asis pavaduotojas. 1957–1958 m. Lietuvos ekonominio-administracinio rajono Liaudies ūkio tarybos pirmininkas. 1958–1960 m. LSSR MT pirmininko I-asis pavaduotojas. 1961–1965 m. patarėjas prie LSSR MT. 1965–1973 m. LSSR vietinės pramonės ministras.
1946–1952 m., 1954–1960 m. ir 1966–1976 m. LKP CK narys, 1946–1949 m. ir 1954–1960 m. LKP CK biuro narys. 1947–1955 m. ir 1967–1975 m. LSSR AT, 1950–1954 m. ir 1958–1962 m. SSRS AT deputatas.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Pakarkliai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

Diliai (Pačeriaukštė) – 1,9 km
PAČERIAUKŠTĖ – 4,1 km
Morkūnai (Biržai) – 0,8 km
Griciūnai (Biržai) – 2,2 km
Pagaičiškiai – 0,8 km
Mantagailiškis – 4,2 km
Kelmynė (Biržai) – 0,8 km
Šeškinė (Biržai) – 1,9 km
BIRŽAI – 9 km
Peleniškiai (Pačeriaukštė) – 0,8 km
Rokiškio krašto muziejus

Rokiškio krašto muziejus – kraštotyros muziejus Šiaurės Lietuvoje. Steigėjas – Rokiškio rajono savivaldybė. Muziejaus direktorė Nijolė Šniokienė. Adresas: Tyzenhauzų al. 5, LT-42115, Rokiškis.

Istorija

1933 m. mokyklų inspektorius Juozas Ruseckas, mokytojas Petras Bliūdžius, miesto burmistras Julijonas Malevičius (ir kiti entuziastai) susibūrė į kraštotyros draugiją ir įkūrė kraštotyros muziejų.
1940 m. Rokiškio kraštotyros muziejus perkeltas į dvaro rūmus (juos valdė kelios grafų Tyzenhauzų ir Pšezdzieckių kartos), paskelbtas valstybine įstaiga. Vietoje kraštotyros jam suteiktas kultūros muziejaus vardas.
Julius Janonis (filmas)

„Julius Janonis“ - 1959 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas biografinis filmas. Nespalvotas. Filmo trukmė - 93 min.