google/wiki40b huggingface dataset:
Rodolphe Seeldrayers

Rodolphe William Seeldrayers (g. 1876 m. gruodžio 16 d. Diuseldorfe, Vokietijoje – m. 1955 m. spalio 7 d. Briuselyje, Belgijoje) buvo ketvirtasis Tarptautinės Futbolo Asociacijų Federacijos (FIFA) prezidentas, ėjęs pareigas nuo 1954 m. iki 1955 m.

Karjera

Rodolphe Seeldrayers studijavo teisę Briuselyje. Būdamas 26 metų 1900 m. su Racing Club Brussels tapo Belgijos futbolo divizijos čempionais. Vėliau tapo klubo prezidentu. Padėjo įkurti Belgijos futbolo asociaciją. 1899 m. pradėjo karjerą kaip sporto žurnalistas "La vie sportive" laikraštyje. 1927 m. tapo FIFA vice prezidentu.
Įkūrė Belgijos olimpinį komitetą. Taip pat pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, 1946 m. buvo vienas iš Tarptautinio olimpinio komiteto steigeju.
1954 m. tapo FIFA przidentu. Praėjus metam, 1955 m. spalio 7 d. mirė dėl lygos.
Miuriu

Miuriu (rus. Мюрю, jak. Мүрү) – alasas ir ežeras Jakutijoje, Ust Aldano uluse, Vidurio Jakutijos lygumoje, Lenos ir Aldano tarpupyje. Tai didžiausias alasas Jakutijoje – jo ilgis iš rytų į vakarus 13,2 km, plotis iki 6,75 km, plotas 59 km².
Alase įsikūrusi Borogoncų gyvenvietė, telkšo 12-13 ežerų. 2002 m. atvestas kanalas iš Lenos alasą užpildė vandeniu.
Eitučiai

Istorija

Kaimas susiformavo prie Karkluojos upelio ir į pietus nuo jo buvusiuose miškuose apie XVI–XVII a. Pavadintas pirmojo naujakurio Eitučio garbei.
XVIII a. kaimas buvo Kartenos dvaro (valsčiaus, grafystės) Eitučių vaitystės centras. 1846 m. jame stovėjo 14 valstiečių sodybų , o 1849 m. Aleksandravo dvare baudžiavą ėjo 152 baudžiauninkai. Iš jų 30 šeimų išsivadavę iš baudžiavos gavo žemės ir 1870 m. mokėjo grafui Pliateriui išperkamuosius žemės mokesčius.
1923 m. kaime buvo 22 ūkiai. 1949 ir 1951 m. į Sibirą ištremta 13 žmonių: Prano Dyburio, Eduardo Joneckio, Vinco Vaišnoro šeimos ir Petrė Domarkaitė. Likę valstiečiai 1949 m. suginti į Eitučių kolūkį, kuris 1952 m. prijungtas prie Kalniškių kolūkio.
Pokariu dalis kaimo žemių, esančių dešiniajame Karkluojos krante, kartu su kaimo kapinaitėmis, vadinamomis Maro kapeliais, buvo priskirta prie Plungės rajono Mamių kaimo. Melioracijos metu daugeliui gyventojų persikėlus į Kalniškius, Lubius arba Karteną, kažkada antrajame pagal dydį Kartenos apylinkės kaime 2002 m. buvo belikę 5 sodybos.
Aikos aliuminio oksido gamyklos avarija

Aikos aliuminio oksido gamyklos avarija – ekologinė katastrofa, įvykusi 2010 metų spalio 4 dieną didelėje aliuminio gamykloje „Ajkai Timfoldgyar Zrt”, esančioje Aikos miesto rajone, 160 km nuo Vengrijos sostinės Budapešto.

Pasekmės

Dėl sprogimo gamykloje suiro rezervuarus su nuodingomis atliekomis skyrusi užtvanka ir į aplinką išsiliejo apie vieną milijoną m³ toksinių atliekų – raudonojo šlamo. Dėl šios priežasties pavojingomis medžiagomis buvo užtvindyti trys Vengrijos rajonai: Vesprėmas (medė), Vašas ir Dėras-Mošonas-Šopronas. Katastrofos zonoje Vengrijos valdžia paskelbė nepaprastąją padėtį.

Poveikis

Spalio 7 d. Vengrijos vandens išteklių tvarkymo tarnybos atliktos analizės parodė, kad Dunojuje vandens šarmingumas viršija visas leidžiamas normas, kas kelia pavojų visai upės ekosistemai.
Dėl avarijos žuvo 10 žmonių. Bendras nukentėjusiųjų nuo nuodingų cheminių medžiagų išsiliejimo skaičius – apie 120–150.
Spalio 9 d. Vengrijos valdžia pradėjo nuo avarijos nukentėjusio miesto Kolontaro žmonių evakuaciją dėl galimo pakartotinio atliekų išsiliejimo.
Meilės eskortas

Turinys

30-metė Alisa kartu su 9-erių sūnumi, verslininku vyru ir tarnais gyvena prabangiame Romos kvartale. Jos gyvenimas atrodo ramus ir viskuo aprūpintas, tačiau vieną dieną viskas sugriūna: jos vyras žūna avarijoje ir milžiniškos jo verslo skolos prislegia šeimą.Alisa priversta išsikraustyti ir čia jai padeda vienas iš jos buvusių darbuotojų, radęs būstą gana prastame miesto rajone. Alisa priversta taikytis ne tik prie pinigų trūkumo ir pasikeitusio visuomeninio statuso, bet ir gyvenimo sąlygų. Prisiminusi apie vieno vakarėlio metu sutiktą moterį vardu Eva, Alisa paskambina jai, tikėdamasi gauti patarimą kaip verstis toliau ir kaip galima lengvai uždirbti pinigus. Eva, kuri verčiasi tiekdama eskorto paslaugas vyrams, į šį verslą įtraukia ir Alisą. Po įvairių nesusipratimų bei nuotykių ji galiausiai įvaldo šį amatą, tačiau pažintis su interneto kavinės savininku Džiulijumi įneša sumaištį – kaip neišsiduoti apie tikrąjį savo pragyvenimo ir pajamų šaltinį...
Lietuvių literatūros draugija

Lietuvių literatūros draugija (vok. Litauische litterarische Gesellschaft) – Mažosios Lietuvos ir lietuvių kalbos bičiulių draugija, 1879–1923 m. veikusi Tilžėje.

Istorija

Lietuvių literatūros draugija išsiplėtojo iš 1873 m. Tilžėje įkurto Lietuvių ratelio (Litauisches Kranzschen). Dar 1879 m. pradžioje dalyvaujant draugijos nariams sukurtas atsišaukimas ir parengtas bendrasis draugijos projektas, kuris išsiuntinėtas į įvairius lituanistinius ir slavistikos leidinius. Apie šį atsišaukimą rašė Londono „Atheneum“. Juo siekta iškelti lietuvybės Rytprūsių žemėse svarbą. Tai kreipimasis į visus, neabejingus lietuviškam žodžiui, įsijungti į tiriamąjį darbą. 1897 m. draugija turėjo 115, 1903 m. – 198, 1908 m. – 228 narius. Draugijai priklausė žymūs vokiečių, lenkų ir rusų kalbininkai, lietuvių kultūros veikėjai Silvestras Baltramaitis, Antanas Baranauskas, Kristianas Barčas, Jonas Basanavičius, Adalbertas Becenbergeris, Filipas Fortunatovas, Vilius Gaigalaitis, Eduardas Gizevijus, Augustinas Janulaitis, Jonas Karlovičius, Janas Boduenas de Kurtenė, Georgas Neselmanas, Liudvikas Pasargė, Eduardas Volteris, Jurgis Zauerveinas ir kiti.

Veikla

Draugijos posėdžiuose buvo skaitomi pranešimai lietuvių kalbos, lietuvių raštijos, istorijos, tautosakos, etnografijos klausimais. Draugija turėjo gausius etnografijos, tautodailės, tautosakos, numizmatikos rinkinius. Lietuvių literatūros draugijos biblioteka turėjo apie 2500 tomų, joje buvo retų lietuviškų knygų, XVII a. – XIX a. rankraščių. Draugija leido tęstinį leidinį „Mitteilungen der litauischen literarischen Gesellschaft“ (1880–1912 m. išėjo 5 t., 31 sąs.). 1905 m. draugijos iniciatyva įsteigtas Tilžės etnografijos muziejus. 1925 m. draugija reorganizuota atsisakiusi lituanistinės veiklos.
Pascha

Pascha (Pesachas) (hebr. פסח, aram. Pas-cha (Velykos, praėjo pro šalį )) – viena svarbiausių Judaizmo religinių metinių švenčių žydams.

Istorija

Nuo VII a. pr. m. e. vykdavo tik Jeruzalėje. Jėzaus laikais Jeruzalės gyventojų skaičius (apie 40 000 žmonių) Paschos metu, užplūdus maldininkams, padidėdavo iki 150 000. Pascha vykdavo nisano mėnesį (pagal dabartinį kalendorių nuo kovo vidurio iki balandžio vidurio) 14 d. išvakarėse. Tą vakarą kiekviena šeima aukodavo ėriuką: taip būdavo paminimas pirmas toks aukojimas, kaip tikima, įvykęs prieš pat Dievui išvaduojant izraelitus iš Egipto. Tą naktį Dievas „praėjo“ pro izraelitų namus, nes jų durų staktos ir sąramos buvo apšlakstytos ėriuko krauju, ir paliko gyvus tų namų pirmagimius.
Ir šiais laikais Pascha – viena svarbiausių judaizmą išpažįstančių žydų švenčių.

Tradicijos

Per Paschą ir savaitę po to valgoma nerauginta duona maca, iškepta greitosiomis ir be mielių. Tai turėdavo priminti skubų susiruošimą kelionėn, kai faraonas pagaliau išleido izraelitus iš Egipto. Be to, taip būdavo paminima pirmoji duona, kepta iš naujų grūdų, praėjus keturioms dienoms po izraelitų įžengimo į Kanaaną. Iš pradžių Pascha būdavo švenčiama namuose, bet Naujojo Testamento laikais ji tapo svarbiausia maldininkų iškilme, švenčiama Jeruzalėje.
Tradiciškai visas raugintas maistas prieš Paschą turėtu būti sudeginamas. Pirmasis, antrasis ir paskutinis šventės vakaras pažymimas didele vakariene, kurios tvarka griežtai reglamentuota tradicijų: stalo priekyje sėdi šeimos galva ir skaito Išėjimo knygos fragmentą, maldas, liturginių himnų rinkinį, prie stalo vykdomi žaidimai vaikams. Pagal paprotį prieš šventinės vakarienės pabaigą ant stalo pastatoma graži taurė su vynuogių sultimis ir paliekamos praviros durys. Ši taurė yra vadinama „pranašo Elijo taure“ (Mesijo šauklio).
Šventės metu ant stalo dedamas sūrus vanduo, į jį mirkomos ir valgomos aitrios daržovės. Sūrus vanduo simbolizuoja vergų ašaras, o daržovių aitrumas – jų kančias. Šventė prasideda vyno ar midaus taurės laiminimu. Prieš valgį atliekamos rankų plovimo apeigos.
Talgaras

Istorija

Nuo IX a. čia egzistavo tiurkų gyvenvietė Talchiras, vėliau tapęs prekybiniu centru prie šilko kelio. Dabartinė gyvenvietė įkurta 1858 m., kaip kazokų stanica. Miesto statusas suteiktas 1959 m.
Rudžiai (Kėdainiai)

Istorija

XX a. pr. Rudžių žemės priklausė Babenskiams, Paulauskams ir Macenisovams.
Povilas Gaidys

Biografija

Žmona Elena Gaigalaitė. 1954 m. baigė Vilniaus 7-ają vidurinę mokyklą, 1958 m. LSSR konservatoriją, 1963 m. Lunačiarskio teatro meno instituto Režisūros fakultetą Maskvoje.
Nuo 1963 m. Klaipėdos dramos teatro režisierius (iki 1998 m. vyr. režisierius) ir aktorius, 1998–2001 m. teatro vadovas, nuo 2001 m. teatro meno vadovas. Nuo 1969 m. vaidino ir kine. Nuo 1971 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų (dab. Klaipėdos universitetas) Menų fakulteto dėstytojas; nuo 1995 m. docentas. Jo mokiniai: Nelė Savičenko, Valentinas Klimas, Liubomiras Laucevičius ir kt.
Pastatė daugiau kaip 70 spektaklių. Režisūroje derina komizmą ir dramatizmą, naudoja įvairias raiškos priemones – šokį, dainą, improvizacinius etiudus.
Kutas (Irakas)

Istorija

1915–1916 m., I-ojo pasaulinio karo metais, osmanų kariuomenė apgulė ir užėmė britų valdytą Kuto tvirtovę.
Mokslas ir Menas

VšĮ „Mokslas ir Menas“ – Lietuvoje veikianti viešoji įstaiga, įsteigta 2010 m. sausio 19 d. Ši įstaiga vykdo projektus, skatinančius bendradarbiavimą tarp skirtingų kūrybinių sričių atstovų (mokslinikų bei menininkų) ir visuomenės. Įstaiga yra Mokslą populiarinančių NVO tinklo narė.

Stovykla LINK

Tai tarpdisciplininės, apčiuopiamos kūrybos vasaros stovykla, skirta 10-17 metų mokiniams. Stovyklos tikslas – suteikti jos dalyviams kuo daugiau žinių ir patirties technologijų, bendravimo, meno, gamtos mokslų ir išgyvenimo srityse. Stovykla LINK vyko 2010 rugpjūčio 1-7 dienomis Strazdų kaime (Kuršėnų sen., Šiaulių raj.). Stovykloje dalyvavo 31 mokinys.

Stovyklos aprašymas

Technologijų dieną svečiavosi alpinistas Virgilijus Martišauskas, mokiniai statė namelį medyje, gamino plaustą, pynė hamaką, kabino sūpynes, tempė nusileidimą iš medžio į tvenkinį. Komunikacijos dieną svečiavosi archeologas Rimvydas Laužikas, Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto dėstytojas. Taip improvizacijų grupė Impro241 ir reperis Jama Meno dienos metu Šiaulių dramos teatro aktorė Nomeda Bėčiūtė papasakojo apie teatro virtuvę ir užkulisius, o vaikai lipdė molio miestą bei puošė savo rūbus su Jafu šilkografijos dirbtuvėmis Per Mokslo dieną stovyklautojus aplankė svečiai iš Šiaulių universiteto Gamtos mokslų fakulteto. Absolventė Ernesta Bagdonaitė supažindino su mokslo svarba ir vandenilio kuro elementais. Vėliau laukė Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Studentų mokslinės draugijos pasirodymas „Mokslas yra linksma“ Išgyvenimo dieną stovyklautojai ėjo į žygį ir dalyvavo orientacinėse varžybose, kurių nugalėtojai gavo teisę iškasti lobį. Planuojama šią stovyklą organizuoti kiekvieną vasarą.

Dieninė stovykla „Atrask“

Tai dieninė vasaros stovykla, kurioje dalyvavo 15 socialinės rizikos vaikų iš Antakalnio vaikų dienos centro. Stovykla vyko 2010 liepos 19 - 23 dienomis. Jos metu vaikai aplankė Vilniaus universiteto architektūrinį ansamblį, Vilniaus piliaviečių kalvas, Lietuvos jaunųjų gamtininkų centrą, Pavilnių regioninį parką. Taip pat kartu su Studentų gamtininkų mokslinės draugijos prezidente Gintare Grašyte mokėsi stebėti gamtą Vilniaus Vingio parke, stebėjo fizikos šou programą su Giedrium Medzevičiumi iš Fizikos fakulteto Studentų mokslinės draugijos. Gamtos mokslų fakultete, fiziologijos laboratorijoje, kartu su prof. Osvaldu Rukšėnu ir dr. Ramune Griškiene stovyklautojai tyrė savo uoslę, stebėjo kardiogramą, mokėsi žmogaus kūno sandaros. Stovyklą užbaigė techninės kūrybos užsiėmimas apie popierines struktūras kartu su Creative Studio architektu Antanu Pikalovu.
Drungas

Drungas (gr. δροῦγγος, δρόγγος) – bataliono dydžio karinis vienetas vėlyvojoje Romos imperijoje ir Bizantijoje, vėliau specialus karinis dalinys, saugantis kalnų rajoną. Jo vadas buvo drungarijus (droungarios, drungarius).
Žodis lot. drungus pirmą kartą lotynų kalboje paliudytas IV a. pabaigoje. Jis kilęs iš galų k. *dhrungho 'gentis, grupė, minia' (plg. sen.airių drong; sen.bretonų drogn ar drog). Alternatyvi hipotezė apie germanišką etimologiją iš thrunga, kurią mini kai kurie istorikai, paremta XVII a. spėlione, kurią atmeta beveik absoliuti kalbininkų dauguma. Pradinė vartosena buvo nespecializuota, paprasčiausiai reiškė 'grupė' ar 'būrys', prasmę Vegecijus prilygino lot. globus.
Graikų kalboje šis žodis (gr. δροῦγγος, droungos ar gr. δρόγγος, drongos) pirmą kartą paliudytas V a. pradžioje su ta pačia reikšme. VI a. antroje pusėje imperatorius Maurikijus žodžiu droungos pavadino savitą taktinę rikiuotę, paprastai – kavalerijos, kai išsirikiuojama kompaktiškai, ne linijomis, kas tinka apėjimui iš flango, pasaloms, ireguliarioms operacijoms. Jis buvo autorius, panaudojęs kaip terminą prieveiksmį (gr. δρουγγιστί, droungisti 'grupinėje rikiuotėje' arba 'naudojant mažos grupės taktiką'.
VII a. viduryje ėmė įsigalėti nauja prasmė, išsilaikiusi iki XI a. Droungos, kurio sinonimu tapo moira, buvo apibrėžtas kaip padalinys turmoje, o ši buvo svarbiausiais vienetas naujosiose temose (gr. θέματα, vns. θέμα). Savo ruožtu kiekvienas drungas buvo sudarytas iš kelių bandų (vns. bandon). Tada kiekviena moira ar drungas atitiko šiuolaikinį batalioną. Pradžioje juos sudarydavo apie 1000 karių, dėl ko juos dar vadino chiliarchijomis. Retkarčiais žmonių skaičius drunguose siekdavo iki 3000. Imperatorius Leonas VI Išminčius, pagal rašytinius šaltinius, buvo paliepęs drungus formuoti tik 400 karių dydžio. Tokie drungai turėjo būti jo įsteigtose mažesnės temose.
Nuo XII a. antros pusės žodžiu droungos Graikijoje ėmė vadinti kalnuotus rajonus ir sieti su reikšmėmis 'perėja', 'kalnų grandinė'. XIII a. šis žodis ėmė reikšti ir specialius karinius dalinius, paskirtus saugoti tokius rajonus, kaip anksčiau tai darydavo kleizuros.
Nuestro Himno

Nuestro Himno (iš ispanų k. „Mūsų Himnas“) – JAV valstybinio himno The Star-Spangled Banner ispaniška versija. Sukurtas 2006 m. vykstant protestams prieš imigracijos reformas. Remiasi originalaus himno melodija ir žodžiais. Himnas sukurtas tarsi protestas prieš ispanakalbių imigrantų nelygybę JAV. Tai ne pirmas atvejis, kai tautinės mažumos JAV himną verčia į savo kalbą. Tokius vertimus yra atlikę JAV vokiečiai, žydai, prancūzai.
Ispaniškas JAV himnas buvo sukurtas dar 1919 m., bet tai tebuvo tiesiog pažodinis vertimas. Idėjos autorius – britas Adam Kidron. Nuestro Himno valdžios atstovų buvo priimtas neigiamai, kadangi tai nėra pažodinis vertimas, jame yra naujų sušukimų ir priedų (II strofoje). Prezidento Dž. Bušo reakcija į himną: „Aš manau, kad žmonės, kurie nori būti šios šalies piliečiai, turi mokėti anglų kalbą. Jie taip pat turi išmokti himną giedoti angliškai.“ Šį himną atliko daugelis garsių JAV pop muzikos žvaigždžių (ypač kilusių iš ispanakalbių šalių).
Laisvės gynėjų diena

Laisvės gynėjų diena – sausio 13 d. minima Lietuvos atmintina diena. Keliama Lietuvos valstybės vėliava.
1991 metais šią dieną įvykęs masinis taikus Lietuvos piliečių pasipriešinimas Sovietų Sąjungos vadovybės bandymui jėga paimti į savo rankas Vilniaus televizijos bokštą, Radijo ir televizijos komiteto pastatą, Parlamento pastatą ir kitus valstybiniam perversmui reikšmingus objektus, perimti jų kontrolę. Užimti atvyko specialiai parengta, sunkiąja karine technika ginkluota desantininkų grupė.
Prie televizijos bokšto Vilniuje per 600 taikių ir neginkluotų žmonių buvo sužeista, žuvo 14. Televizijos bokštas buvo užimtas, tačiau planų pulti Parlamentą kariškiai jau atsisakė.
Nors užgrobti kai kuriuos objektus ir pavyko, galutiniai operacijos tikslai (užimti parlamentą, išprovokuoti nesantaiką tarp įvairių tautybių Lietuvos piliečių, pateikti šiuos įvykius kaip dviejų ginkluotų pusių kovą) nebuvo pasiekti, ir gana greitai Sovietų armijai teko iš užimtų objektų pasitraukti.
Nagoja

Klimatas

Nagojoje vyrauja drėgnas subtropinis klimatas (pagal Köppen klimato klasifikaciją) - labai karštos vasaros ir vėsios žiemos. Vasarą dėl lietingo sezono ypač daug kritulių, nors didelis jų kiekis iškrenta ir per kitus metų laikus.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – lelija, medis – kamparinis cinamonas.
Kunigami kalba

Fonologija

Vienas kunigami kalbos archaizmų - atsiskyrusios /h/ ir /p/ fonemos, kurios modernioje japonų kalboje yra atitinkamai išnykusios ar virtusios /h/ (pvz., /hak˭áí/ (žibintas, žiburys), kai tuo tarpu japonų k. /akárí/ ir /panaasi/ (kalba, šnekėjimas), kai tuo tarpu japonų k. /ha̠na̠ɕi/).
Greitas ir negyvas

Turinys

Džonas Herodas, įtakingas vieno Laukinių Vakarų miesto žmogus, banditas ir nepralenkiamas šaulys, organizuoja geriausių šalies šaulių turnyrą, kurio prizas – 123 tūkstančiai dolerių. Turnyro taisyklės – atskirų šaulių dvikovos, kurias laimi tas, kuris lieka stovėti ant kojų. Dalyvauti turnyre susirenka patys įvairiausi šauliai, tarp kurių ir pats Herodas, jo nesantuokinis sūnus, vadinamas Vaikiu, paslaptinga moteris Elen, praminta „Ledi“ ir buvęs Herodo kompanionas, dabar tapęs dvasininku, Kortas. Tiesa, pastarasis nenori dalyvauti turnyre, tačiau galiausiai priverčiamas.
16 šaulių pradeda varžybas. Netrukus Herodas nutaria pakeisti sąlygas, pareikšdamas, kad kovos turi vykti iki mirties. Galiausiai lieka 2 poros: Herodas sus Vaikiu ir Kortas su Elen. Herodas bando įkalbėti sūnų pasitraukti, tačiau jam nepavyksta, tuo tarpu Elen ir Kortas, abu turintys senų sąskaitų su Herodu, priversti susikauti tarpusavyje...

Apdovanojimai

Saturno apdovanojimas (nominacija) – geriausiai aktorei Sharon Stone.
Martynas Yčas (1917)

Biografija

Gimė Lietuvos visuomenės veikėjų Martyno Yčo ir Hipatijos Yčienės šeimoje.  Pirmojo pasaulinio karo metais šeima pasitraukė į Rusiją.
1936–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete studijavo teisę. Nuo 1940 m. gyveno JAV. 1947 m. baigė Viskonsino universitetą, 1950 m. Kalifornijos technologijos institutą. 1951–1956 m. JAV kariuomenės aprūpinimo ir tiekimo žinybos laboratorijos biochemikas. 1956–1988 m. dėstė Niujorko valstijos Sirakūzų universitete; 1966 m. profesorius.
1990 m. Vilniaus universiteto garbės daktaras.

Mokslinė veikla

Tyrė genetinio kodo problemas. Su G. Gamovu ir A. Riču suformulavo informacijos kodavimo baltymų sintezėje hipotezę, tyrė ryšį tarp informacijos, glūdinčios nukleorūgštyse, ir šių rūgščių susintetintame baltyme. Sukūrė nukleorūgščių kodonų dažnio skaičiavimo metodą, ląstelių jungimosi į audinius per embriogenezę modelį. 1975 m. ir 1979 m. skaitė paskaitas Lietuvoje.
I Augustavo kavalerijos pulkas

Pirmasis Augustavo kavalerijos pulkas (lenk. 1 Pułk Jazdy Augustowskiej) - per 1831 m. sukilimą egzistavęs pulkas. Įsteigtas 1831 m. sausio 20 dieną. Kavalerijos pulkas kovojo prie Dlugosiodlio 1863 m. vasario 11 d., prie Grochovo, Nasielskio, Vavro, Livo, Viškovo 1863 m. balandžio 20 d., prie Baranovo ir Minsko 1863 m. liepos 14 d. Pulkas gavo 19 aukso ir 19 sidabro kryžių apdovanojimų. Kavalerijai vadovavo pulkininkas Pranciškus Koskus (Franciszke Kosko) (1831 m. kovo 9 d. - 1831 m. rugpjūčio 1 d.) ir Eleazaras Tiška (Eleazar Tyszka) nuo 1863 m. rugsėjo 24 d.
Santara (Šilutė)

Santara – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šilutės rajono leidinys, ėjęs nuo 1988 m. spalio 22 d. iki 1991 m. Šilutėje.

Istorija

Tiražas 1989 m. – 8000 egz., 1991 m. – 2000 egz. Išėjo 23 numeriai.
Redagavo Vitalijus Šopis, Stasys Mėlinauskas.  Rengė fotografas Šarūnas Laužikas, dailininkas Julius Katauskas.
Ilja Fišeris

Biografija

Gimė fotoateljė ir kinoteatro savininko Jakovo Fišerio šeimoje. Mokėsi Joniškio vidurinėje mokykloje. 1959–1961 m. mokėsi Sąjunginiame neakivaizdiniame žurnalistikos ir fotoreportažo lektoriume Maskvoje.
Nuo 1942 m. dirbo fotografu Džambulo mieste (Kazachija), vėliau Serovo mieste, (Sverdlovsko sritis, Rusija),  1944–1946 m. Smolensko karinės apygardos Karininkų namų fotografas, 1946 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“, 1946–1957 m. ir 1969–1974 m. „Komjaunimo tiesa“, 1957–1958 m. žurnalo „Jaunimo gretos“, 1958–1969 m. ir 1974–1983 m. – žurnalo „Švyturys“ fotokorespondentas.
Palaidotas Vilniuje, žydų kapinėse Sudervės kel. 28.

Kūryba

Vienas spalvotosios fotografijos Lietuvos spaudoje pradininkų. Fotografijų pagrindinės temos – paradai, kaimo kolektyvizacija, sportas, kultūra. Su L. Ruiku 1964 m. parengė iliustruotą leidinį turistams „Vilnius“, sukūrė žurnalo „Švyturys“ viršelių, iliustracijų kalendoriams, išleido atvirukų. Jo fotografijos publikuotos fotoalbumuose „Dainų šventė“, „Lietuvos vaikai“ (abu 1957 m.), „Lietuva šalis gražioji“ (1960 m.), „Tarybų Lietuva“ (1980 m.), Atsisveikinant su XX amžiumi (Farewell to XX Century, 2000 m.) ir kituose. Jo fotografijų turi Lietuvos nacionalinis muziejus, Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos centrinis valstybės archyvas, Lietuvos fotomenininkų sąjunga. Nuo 1958 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 1970 m. – Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.
Antalgė

Istorija

Vietovėje gyventa jau III a., prie kaimo stūkso Antalgės piliakalnis, į šiaurę nuo Antalgės išlikę 9 pilkapiai, kuriuose rasta akmeninių kirvukų, puodų šukių, anglių. radinius saugo Utenos krašto muziejus. 1915 m. beveik visa Antalgė sudegė. 1919 m. gegužės 31 d. prie Antalgės įvyko Lietuvos kariuomenės savanorių susirėmimas su bolševikais.
1924 m. atidaryta pradinė mokykla, nuo 1952 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. Antalgės pagrindinė mokykla, 2007 m. reorganizuota į Utenos pagrindinės mokyklos Antalgės skyrių. 1960 m. įsteigtas felčerių ir akušerių punktas. 1949–1993 m. paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Vytautas Šatas

Biografija

Mokėsi Gulbinėnų pradžios mokykloje, Vabalninko ir Pasvalio gimnazijose. 1957 m.
išvažiavo mokytis į Kauno vidurinę meno mokyklą. Ją baigęs, 1960–1966 m. studijavo ir baigė Valstybinio dailės instituto Tapybos fakultetą. 
Dailės parodose dalyvauja nuo 1967 m. Surengė per 20 personalinių parodų Lietuvoje, Lenkijoje, Vokietijoje. 
Nuo 1970 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba

Jaunystėje V. Šato kūrybą veikė Jono Šileikos, Petro Kalpoko paveikslai,  Česlovo Kontrimo palikimas. Jo prisiminimuose gyvos Antano Gudaičio, Vincento Gečo, Vytauto Mackevičiaus mintys apie meną, kurios padėjo surasti savo po­žiūrį į tapybą.
Dailininko darbai išsiskiria spalvų ir nuotaikos vientisumu. Nutapė Vilniaus architektūros, senojo kaimo (Gulbinėnų apylinkių peizažai, paveikslas „Tėvo obelis”), jūros vaizdų. Kai kuriuose darbuose tolstama nuo materialios tikrovės, pasiduodama improvizacijai (abstraktus „Veidas“, žaismingas ir spalvingas ciklas „Dievu­kai“). V. Šato darbuose svarbus Vilniaus senamiestis – dažname paveiksle įžiūrimi sostinės bažnyčių bokštai, siauros gatvelės, kiti miesto fragmentai („Šv. Onos bažnyčia”, „Vilniaus senamiestis”). Lietuvos dailės muziejuje saugomi „Kaimelis“ (1965), „Vilniaus kiemas“ (1966).
Be tapybos, sukūrė ekslibrisų, grafikos darbų, monumentaliųjų dekoratyvinių pano, piešinių („Slaptųjų piešėjų draugijos“ narys). Dailininką traukė ir satyrinis žanras: karikatūrų, šaržų, iliustracijų išspausdinta leidiniuose „Pergalė“, „Švyturys“, „Nemunas“, „Ekrano naujienos“, „Jaunimo gretos“, „Gimtasis kraštas“,  „Literatūra ir menas“, „Kauno tiesa“ ir kt. Kuria eiles.
Ložė

Ložė (pranc. loge) – aukštesnio lygio riboto patekimo žiūrovų salės dalis, parterio galo ir šonų vietos, atskirtos sienelėmis ar barjerais.
Ložės įrengiamos geriausiose vietose, iš kurių patogiausia ir komfortiškiausia stebėti veiksmą scenoje, salėje ar aikštelėje. Sėdynės ar foteliai ložėje paprastai taip pat būna pagerinti: minkštesni, patogesni, gali būti didesni; kartais su įmontuota papildoma įranga, skirta veiksmui stebėti iš arti, reaguoti į pasirodymo veiksmą vibracijomis, įgarsinimu, kitokiais efektais. Vietos ložėje įkainojamos žymiai brangiau nei standartinės.
Taip pat gali reikšti masonų teritorinę organizaciją, jų slaptų susitikimų vietą.
Pavojingas maršrutas

Turinys

Vaildas, slaptųjų tarnybų agentas, grįžta po sėkmingai įvykdytos misijos, ketindamas pasitraukti iš tarnybos. Jo valdžia neprieštarauja, tačiau prieš tai paveda jam atlikti paskutinę užduotį Čekoslovakijoje: nužudyti mokslininką, dirbantį amerikiečiams...