google/wiki40b huggingface dataset:
Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia

Istorija

Prieškario laikais Patašinėje buvo įsikūrę marijonų vienuoliai, kurie pastatė koplyčią, daugumos vadintą šv. Kryžiaus bažnytėle. Joje vykdavo pamaldos, įvairios religinės apeigos. Čia meldėsi ne tik vienuoliai ir Patašinės kaimo gyventojai, bet ir aplinkinių kaimų tikintieji. Koplyčia nebuvo labai didelė, tačiau aukšta, iš viršaus nutinkuota ir nudažyta žalia spalva. Viduje buvo įrengtas Šv. Marijos širdies altorėlis, klausykla išpažintims išklausyti, klauptai. Sienas puošė paveikslai su šventųjų gyvenimo vaizdais. Koplyčioje buvo ir nedidelė biblioteka. Čia kauptos ne tik religinio turinio, bet ir pasaulietinės knygos. Patašinėje nuolat gyveno kunigas. 
1949 m. koplyčia buvo uždaryta. Niekieno neprižiūrima, ėmė nykti. Į ją buvo susikrausčiusios gyventi kolūkiečių šeimos, o vėliau, pastatui apgriuvus, joje buvo laikomi gyvuliai, pilamos bulvės. Galop buvo visiškai nugriauta, nes bepūvantis pastatas ėmė kelti grėsmę gyvenvietės žmonėms.
Sovietmečiu Patašinė priklausė stambiam tarybiniam ūkiui – Sudavijos valstybiniam žirgynui, garsėjusiam  žirgais, raiteliais bei jų sportiniais pasiekimais Lietuvoje ir už jos ribų. Sugriautos koplyčios vietoje valstybinis žirgynas pastatė tipinį Alytaus namą, kuriame įrengė salę pokyliams, pirtį. Kaimo žmonės čia švęsdavo vestuves, krikštynas, o ūkio vadovybė priiminėdavo įvairius svečius.
Tačiau Patašinės žmonės nepamiršo ir senosios koplyčios. Įsibėgėjus Atgimimui, Patašinės tikinčiųjų tarpe vis garsiau imta kalbėti, jog reikia atstatyti nugriautus maldos namus. 1990 m. viduryje Istorinių ir tautinių paminklų gynimo ir puoselėjimo iniciatyvinės grupės narė J. Ambrasienė surinko tikinčiųjų ir netikinčiųjų žmonių parašus po raštu, kategoriškai reikalaujančiu atiduoti tikintiesiems Sudavijos valstybinio žirgyno pirtį ir įkurti ten maldos namus. Raštas su žmonių parašais buvo nusiųstas rajono valdžiai. Buvo sutarta, jog ūkis su rajono valdžios parama finansuos naujos koplyčios statybą. Tuo metu susibūrusi 20-ies žmonių Patašinės religinė bendruomenė su šiuo nutarimu nesutiko ir pareikalavo, kad ūkis tikintiesiems atiduotų namą–pirtį. Prie šio reikalavimo prisidėjo ir Tautinio jaunimo sąjunga ,,Jaunoji Lietuva‘‘. Tikintieji laikėsi nuostatos, jog maldos namai turi būti toje pačioje vietoje, kur stovėjo nugriautoji koplyčia. Po ilgų ginčų, straipsnių rajoninėje spaudoje pagaliau tais pačiais 1990 m. buvo nutarta buvusią ūkio pirtį atiduoti tikintiesiems. Ūkio vadovybei atsisakius prisidėti bei negavus stambesnės paramos iš kitų aukštesniųjų instancijų, bažnytėlė iš buvusios pirties buvo rekonstruota už tikinčiųjų aukas. 
1993 m. gegužės 23 d. bažnytėlė buvo iškilmingai atšventinta. Atstatyta iki karo buvusi parapija. Atšventinimo iškilmėse dalyvavo vyskupas Juozas Žemaitis, monsinjoras Alfonsas Svarinskas. Giedojo tremtinių ir Marijampolės Mažosios bazilikos chorai. Iškilmingų mišių metu buvo teikiamas Sutvirtinimo sakramentas Patašinės jaunimui.
Kabaigvanas

Istorija

Kabaigvanas įkurtas 1894 m., savivaldą gavo 1926 m.
Jonas Bulavas

Biografija

1920–1924 m. LKJS narys. 1925 m. baigė Dotnuvos žemės ūkio technikumą, 1928 m. Žemės ūkio akademiją. 1931 m. tobulinosi Svaliovo augalų selekcijos stotyje (Švedija). 
1925–1956 m. dirbo Dotnuvos selekcijos stotyje; 1940–1941 m. ir 1944–1956 m. stoties direktorius. 1940–1983 m. (su 1941–1944 m. pertrauka) dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje (LŽŪA). 1957–1962 m. LŽŪA rektorius. Jo iniciatyva Noreikiškėse pradėti statyti nauji akademijos rūmai. 1957–1976 m. LŽŪA Augalininkystės katedros vedėjas; nuo 1961 m. profesorius. 1968 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
1950–1958 m. SSRS AT, 1959–1962 m. LSSR AT deputatas. 1954–1959 m. LKP CK narys. Nuo 1956 m. SSRS žemės ūkio mokslų akademijos ir LSSR MA narys korespondentas. 1966–1977 m. LSSR genetikų ir selekcininkų draugijos prezidentas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse. 
Brolis Juozas Bulavas (1909–1995).

Mokslinė veikla

Sukūrė keliolika kviečių ir miežių veislių, kviečių ir rugių hibridų (kvietrugių), miežių formų švelniais akuotais ir be akuotų. Lietuvoje rajonuotos šios jo sukurtos veislės: žieminių kviečių – „Dotnuvos 458“ ir „Mūras“, vasarinių kviečių – „Gražučiai“, „Garsas“, miežių – „Auksiniai II“, „Džiugiai“.
Judėjimas už branduolinį nusiginklavimą

Judėjimas už branduolinį nusiginklavimą (angl. Campaign for Nuclear Disarmament; CND) – judėjimo už taiką „priešakinė fronto linija“ Jungtinėje Karalystėje ir vienas didžiausių judėjimų už taiką Europoje.
Žymiausia ir ilgiausia kasmetinė demonstracija yra keturias dienas trunkąs žygis iš Trafalgaro aikštės, Londone, iki Atominių ginklų įstaigos, netoli Aldermastono.

Judėjimo logotipas

Judėjimo logotipą 1958 metais sukūrė Gerald Holtom. Logotipas paremtas tarptautiniais Optinio telegrafo simboliais „N“ ir „D“ (Nuclear Disarmament) uždarytais apskritime. Logotipas greitai paplito ir tapo tarptautiniu „taikos simboliu“.
Spartako stadionas (Semejus)

Istorija

Atidarytas 1966 m. Talpina 8 500 žiūrovų. 
2003 m. vyko stadiono rekonstrukcija (pagal UEFA reikalavimus).
2013 m. vyko kapitalinė renovacija. Buvo pakeisti bėgimo takai apie stadioną, įrengta šiuolaikiška švieslentė, atnaujinti pagalbiniai pastatai, pagerinta stadiono dangos kokybė bei atlikti kiti darbai.

Apie stadioną

Danga natūrali (žolė). Matmenys 105х68.
Stadione žaidė FK Spartak Semej. 2016 m. komanda buvo išformuota.
FK Baltija Panevėžys

Istorija

Sporto klubas „Baltija“ įkurtas 2002 m. rugsėjo 16 d. Pirmasis futbolo projektas buvo 2006 metais, kai SK „Baltija“ dalyvavo Panevėžio apskrities pirmenybėse. Tame sezone jie nė karto nepralaimėjo ir šiose pirmenybėse užėmė pirmąją vietą. Tačiau po sezono komanda išnyko iš futbolo žemėlapio. 
2013 m. buvo suburta lauko pirmenybių komanda ir debiutavo LFF I lyga pirmenybėse, dvylikos dalyvių turnyre liko priešpaskutiniai, vienuolikti. 
2014 m. LFF I lyga pirmenybėse tarp 13 dalyvių liko paskutiniai, trylikti.  
Po to klubas žaidė tik salės futbolo pirmenybėse, pažymėtina, kad vienas iš Futsalo lyderių Lietuvos pirmenybėse, kovojantis dėl aukščiausiųjų vietų.
Panevėžio „Baltija“ šiuo metu dalyvauja Futsalo varžybose.

Sezonai I lygoje

2013 ir 2014 m. dayvavo LFF I lyga pirmenybėse. Žaisdavo žydromis aprangomis. Kartais juodais šortais ir oranžiniais marškinėliais.

Treneris

Arūnas Šteinas

Garsiausi žaidėjai

Tadas Markevičius 2006
Mantas Savėnas
Gruodžio 11

Vardadieniai

Aistė – Aistis – Artūras – Damas – Damazas – Deividas – Dovydas – Lauksmė – Lauksmina – Lauksminas – Lauksminė – Lauksvyda – Lauksvydas – Tautvaldė
Kujaba

Istorija

Miestas įkurtas 1727 m. kapitono Rodrigo César de Menezes. Valstijos sostine tapo 1835 m.
Ignacy Łukasiewicz

Janas Juzefas Ignacas Lukasevičius (lenk. Jan Józef Ignacy Łukasiewicz; 1822 m. kovo 8 d., Zadušnikuose, Austrijos imperijoje – 1882 m. sausio 7 Chorkuvkoje, Lenkijoje) – lenkų vaistininkas ir naftos pramonės pionierius. Pastatė 1856 m. pirmą naftos perdirbimo gamyklą pasaulyje. Žymiausi jo pasiekimai: žibalo iš naftos distiliacijos atradimas, modernios žibalinės lempos išradimas ir pirmas pasaulyje pastatytas modernus naftos gręžinys (1854 m.).
I. Lukasevičius gimė Zadušnikuose, netoli Meleco. 1836 m. padėjo tėvams dirbdamas vaistininko asistentu. 1853 m. Jan Zeh, kartu su bendradarbiu I. Lukasevičiumi, pirmieji distiliavo žibalą iš naftos. 1853 m. liepos 31 d. I. Lukasevičius dovanojo žibalinę lempą medicinos operacinei apšviesti. Ta data laikoma šiuolaikinės naftos pramonės pradžia.
Ričardas Vaitiekūnas

Biografija

1958–1962 m. mokėsi Šilutės rajono Vainuto pradinėje mokykloje, 1962–1969 m. Panevėžio 6-ojoje vidurinėje mokykloje. 1969–1974 m. studijavo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete.
1974–1978 m. Čitos geologijos valdybos Udlokano ekspedicijos padalinio vadovas. 1978–1982 m. Lietuvos kelių projektavimo instituto Panevėžio skyriaus geologinės grupės vadovas. 1982–1983 m. Naftos žvalgybos ekspedicijos Baltijos jūros nuotraukų padalinio geologas, 1983–1990 m. Gręžimo padalinio vadovas. 1990–2000 m. AB „Geonafta“ direktorius. 2004–2005 m. buvo UAB „Rapsolis“ direktorius. 2005–2006 m. UAB „Minijos nafta“ atstovas ryšiams su visuomene. Nuo 2008 m. UAB „Geoterma“ direktorius.
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų), 2004 m. Darbo partijos narys.
2000 ir 2003 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. Klaipėdos rajono savivaldybės meras.
1979–1988 m. įvairių turistinių sportinių kelionių slidėmis, pėsčiomis ir vandeniu Lietuvos čempionas ir prizininkas, 1980 m., 1983 m., 1986 m. Respublikinės turistinės nuotraukos konkurso nugalėtojas.
Žmona Regina, dukros Saulė ir Ugnė.
Ėrglių savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Maduonos rajono dalies.
Augustavo Rospudas (ežeras)

Turizmas

Prie ežero yra nemažai stovyklaviečių, garsiausia Nuogalė Sofija (Goła Zośka). Ežeru plaukioja Augustavo laivų transporto kompanijos (Żegluga Augustowska) laivai, vykdomi reisai iš Augustavo gondolomis ir katamaranais.
Danguolė Skarbalienė

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydama žurnalistės specialybę.
1977–1982 m. leidinio „Universiteto žurnalistas“ vyr. redaktorė. 1982–2009 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto dėstytoja, vyr. lektorė, taip pat laikraščio „Salonas“, leisto 1991–1996 m., redaktorė. 1996–2000 m. žurnalo „Mano ūkis“ redaktorė, o nuo 2000 m. – vyriausioji redaktorė. Žurnalistikos enciklopedijos straipsnių autorė. 
Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininko pavaduotoja (2003-2007 m.).
Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo tarybos narė nuo 2015 m., pirmininkė (2015-2018 m.).
Robertas Mockus

Robertas Mockus (g. 1962 m. vasario 28 d. Čikagoje, JAV) – pianistas, vargonininkas, chorvedys.

Biografija

Būdamas penkerių metų, pradėjo mokytis skambinti fortepijonu pas Williama Babcocką Palos Hülse, IL.
Nuo septynerių metų jau dalyvavo moksleivių koncertuose. 1976–1980 m. lankė Richardso gimnaziją Oak Lawne, IL, mokėsi skambinti fortepijonu pas Heleną Aulwurm, akompanavo gimnazijos koncertuose.
1980–1986 m. studijavo De Paul University School of Music Chicago fortepijoną (dėst. Mary Sauer). 1984 m. įgijo bakalauro laipsnį, o 1986 m. – magistro. 1984 m. su De Paulo simfoniniu orkestru atliko R. Schumanno Koncertą fortepijonui ir simfoniniam orkestrui.
Nuo 1982 m. buvo Fausto Strolios muzikos asistentas Šv. Jono Ficher bažnyčioje, nuo 1983 m. – Lietuvos Vyčių choro Čikagoje nuolatinis akompaniatorius. 1982–1988 m. – Čikagos Lietuvių operos koncertmeisteris, 1988–1989 m. – chormeisteris. 1984–1988 m. – Švč. Marijos Nepaliaujančios Pagalbos bažnyčios vargonininkas ir chorvedys Čikagoje. 1986–1994 m. – Ž. F. Halėvy choro draugijos Skokie, IL, koncertmeisteris ir chormeisteris. Su šios draugijos profesionaliu choru dalyvavo kasmetiniuose žydų religinės ir pasaulietinės muzikos koncertuose.
Nuo 1988 m. – Šv. Jurgio, vienos iš didžiausių Čikagos Arkikatedros parapijų, vargonininkas ir chorvedys Tinley Parke, IL. Vadovauja suaugusiųjų ir vaikų muzikiniam auklėjimui.
Nuo 1990 m. – didžiųjų švenčių vargonininkas Temple Beth Israel šventykloje Skokie. Dažnai koncertuoja kaip pianistas ir vargonininkas, akompanuoja kitiems atlikėjams.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Janis Jankovskis

Janis Jankovskis (latv. Jānis Jankovskis; 1876 m. vasario 7 d. Paislicės dvaras  (latv. Poislīces muiža), dab. Panevėžio rajone, Lietuvoje – 1925 m. gruodžio 2 d. Rygoje, Latvijoje) – carinės Rusijos ir Latvijos Respublikos chirurgas ir pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija

J.Jankovskis mokėsi Mintaujos gimnazijoje ir Rygos realinėje mokykloje. Studijavo mediciną Kijevo universitete, vėliau baigė Berlyno universitetą. Kurį laiką dirbo Sankt Peterburge, pas Karo medicinos akademijos profesorių A.Lebedevą, po to – Berlyne pas profesorius Senatorą ir Nagelį. 1910 m. Tartu universitete apgynė medicinos mokslų daktaro disertaciją apie vidaus organų sužalojimus. 
Pirmojo pasaulinio karo metu mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. Tarnavo Latvijos šaulių divizijos karo ligoninės vedėju, ypač daug darbo turėjo per Mintaujos operaciją (latv. Ziemassvētku kaujas) 1916–1917 m. Pasibaigus karui atsidūrė Cėsyje: šiame mieste 1918 m. įkūrė sanatoriją karo invalidams ir jai vadovavo. Tais pačiais merais Rygoje įsteigė Tarptautinio Raudonojo Kryžiaus organizacijos padalinį Latvijoje, buvo išrinktas vadovu. Jo iniciatyva  1921 m. Rygoje buvo atidaryta Gailestingųjų seserų mokykla (dabar Raudonojo Kryžiaus medicinos koledžas), 1922 m. – Kaulų tuberkuliozės sanatorija Krimuldoje.
1922 m. paskirtas naujai įsteigto Latvijos universiteto Medicinos fakulteto Chirurgijos katedros pirmuoju vedėju. Jo asistentais dirbo (vėliau tapę žinomais šalies medikais) A.Neibergs, A.Mednis, J.Šulcas ir kt. J. Jankovskiui teko naujai organizuoti chirurgijos studijas Universitete, šia veikla užsiėmė iki pat mirties. 
Palaidotas Rygos Meža kapinėse. 1927 m. atidengtas antkapinis paminklas (skulptorius Karlis Jansonas).
Diana Varnaitė

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus 9-ąją vidurinę mokyklą. 1986–1991 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete.
1989–1991 m. Vilniaus 1-ųjų vaikų namų jaunesnioji medicinos sesuo, auklėtojos padėjėja. 1991–1992 m. Kultūros paveldo centro jaunesnioji mokslo darbuotoja, 1992–1993 m. šio centro vyriausioji istorikė, istorikų grupės vadovė. 1993–1995 m. LR kultūros paveldo inspekcijos vyriausioji inspektorė, Istorijos paminklų skyriaus viršininkė, vėliau laikinai ėjo Archeologijos paminklų skyriaus viršininkės pareigas. 1995–1997 m. Valstybinės paminklosaugos komisijos vyriausioji specialistė.
1997–2005 m. LR Kultūros mininterijos Kultūros vertybių apsaugos departamento direktorė. Nuo 2005 m. dirba dėstytoja valandininke Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 2006–2008 m. dirbo Lietuvos muziejų asociacijoje projekto „XXI amžiaus muziejininkų kompetencijos ir gebėjimų ugdymas“ stebėtoja. 2007–2008 m. Lietuvos restauratorių sąjungos pirmininkė. Nuo 2008 m. Kultūros paveldo departamento prie Kultūros ministerijos direktorė.
Peldžiai

Etimologija

Pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Peldys daugiskaitinės formos. Tautosaka mena, kad kaimui vardą davė pelėdos, kurių nuo seno gausu aplinkiniuose miškuose ir sodybose. Vietovardis rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Peldyszki, Poldzie, Peldzie, rus. Пельдзе, Пялджяй, vok. Peldse, liet. Peldžiai, žem. Peldē.

Aplinkinės gyvenvietės

Medininkai – 3 km
Pemperiai – 1 kmSerapinaiPlokščiai – 4 kmNarmantai – 2 kmBiržtvininkai – 1 km
DARBĖNAI – 15 kmMažonai
Grūšlaukė – 5 km
Lietuvos istorijos institutas

Lietuvos istorijos institutas – pagrindinė Lietuvos mokslo įstaiga, užsiimanti Lietuvos archeologija, etnologija (socialine antropologija), heraldika, sfragistika, numizmatika, paleografija, genealogija bei kitais fundamentiniais istorijos tyrimais.

Leidyba

Institutas kasmet vidutiniškai išleidžia 20 knygų. 1995–2006 m. išleistos 22 Lietuvos Metrikos knygos. Prioritetine kryptimi ir toliau lieka Lietuvos istorijos šaltinių publikavimas, bei daugiatomės „Lietuvos istorijos“ parengimas ir išleidimas.
Institutas leidžia tęstinius mokslo leidinius: „Lietuvos istorijos metraštis“, „Lietuvos archeologija“ (nuo 2005 m. kartu su Vilniaus ir Klaipėdos universitetais), „Lietuvos etnologija: socialinės antropologijos ir etnologijos studijos“, straipsnių rinkinius užsienio kalbomis – „Lithuanian Historical Studies“ ir „Archaeologia Baltica“.
Edmundas Vėželis

Biografija

1977 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius – elektrikas. AB „Lietuvos elektrinė“ meistras.
Nuo 2002 m. Liberalų demokratų, partijos Tvarka ir teisingumas narys. 2003–2005 m. ir nuo 2007 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Janina, vaikai Darius, Aurelija.
Lietuvos balsas

Apie projektą

Geriausiai Aklosiose perklausose pasirodę dalyviai keliauja į antrąjį etapą – Dvikovas, kur mokytojai patys vertina savo mokinius ir tik pusei jų suteikia galimybę varžytis toliau. Trečiasis etapas – Nokautai, kuriuose grumiasi po tris komandos mokinius, du iš jų laimėję keliauja į Finalines kovas, o vienas, deja, sėkmę mėgina kitąmet. Be to, kiekvienas mokytojas turi galimybę pieš Nokautus net du savo komandos narius deleguoti į svarbiausią etapą – Finalines kovas, be kovos. 
Finalinių kovų metu mokiniai gyvai pasirodo kartu su savo mokytojais, populiariausiais šalies atlikėjais ir pasaulinę šlovę pelniusiais svečiais iš užsienio.
Talentams viso projekto metu gyvai pritaria profesionalių muzikantų grupė.
Neutralitetas

Neutralitetas – valstybės įsipareigojimas nestoti į karines sąjungas ir nesiimti jokių veiksmų, įtraukiančių ją į karą ir toks jos statusas tarptautinėje teisėje.

Teisės ir įsipareigojimai

Kariaujančios valstybės turi gerbti neutralių šalių teritoriją, per ją negali transportuoti savo pajėgų ar medžiagų, imti į savo karines pajėgas neutralių šalių piliečius. Kariaujančių valstybių karo laivai gali iki 24 valandų laikotarpiui įplaukti į neutralių valstybių uostus, tačiau tokiais atvejais neutralios valstybės gali šiems laivams taikyti įvairius apribojimus.
Neutralios valstybės įsipareigoja nesuteikti kariaujančioms šalims savo ginkluotųjų pajėgų, neleisti naudotis savo teritorija ar oro erdve karo tikslais, tiekiant ginklus ar karinės paskirties prekes kariaujančioms valstybėms, neutralios šalys turi taikyti vienodus apribojimus visoms kovojančioms pusėms.

Teisinis pagrindas

Valstybės neutraliteto teisinį pagrindą gali sudaryti arba jos tarptautinė sutartis su kitomis valstybėmis, arba jos vidaus teisės aktas, dažniausiai konstitucija. Tarptautine sutartimi gali būti garantuojama šios valstybės nepriklausomybė ir teritorinis vientisumas. Valstybės neutralitetas jokiu būdu neapriboja jos suvereniteto, nes neutralitetas nustatomas savanoriškai ir jo galima atsisakyti.
Neutralitetas, nustatytas vidaus teisės aktu, yra politinio, o ne tarptautinio teisinio pobūdžio neutralitetas. Kitos valstybės neturi jokių įsipareigojimų tokios valstybės neutraliteto atžvilgiu.
Tarptautinėje teisėje neutralitetas skirstomas į karo atvejo, nuolatinį, sutartinį ir pozityvųjį. Karo atveju, neutraliteto nebūtina deklaruoti, nes pakanka laikytis neutralioms valstybėms nustatytų apribojimų. Valstybės nuolatinį neutralitetą pripažįsta tarptautinė bendruomenė ne tik karo atveju, bet ir taikos metu. Sutartinis neutralitetas nustatomas kelių valstybių sutartimi ir apima tik jų tarpusavio santykius. Pozityvusis neutralitetas susijęs su neprisijungusių valstybių politika nedalyvauti karinėse sąjungose.
Henrikas Andriukonis

Henrikas Andriukonis (1938 m. sausio 8 d. Dubeliai, Širvintų valsčius, Vilkmergės apskritis – 1985 m. sausio 27 d. Klaipėda) – Lietuvos teatro aktorius, rašytojas.

Biografija

1956–1960 m. mokėsi Lietuvos konservatorijoje. 1961–1962 m. Rusų dramos teatro, nuo 1964 m. Klaipėdos dramos teatro aktorius. Sukūrė daugiau, kaip 70 vaidmenų. Parengė literatūros vakarų; juose skaitė ir savo prozos kūrinius.
Kadastriniai matavimai

Kadastriniai matavimai – veiksmai, kuriais nustatoma nekilnojamojo daikto tapatybė, žemės sklypo ribų posūkio taškų ir statinių fizinių ribų koordinatės, geometriniai matmenys ir techniniai nekilnojamųjų daiktų parametrai, apskaičiuojamas žemės sklypo ir jame esančių žemės naudmenų plotas ir kiti šį daiktą apibūdinantys kadastro duomenys. Žemės sklypų kadastriniai matavimai, nustatant žemės sklypų ribų posūkio taškų ir riboženklių koordinates valstybinėje geodezinių koordinačių sistemoje (LKS-94), atliekami žemės sklypus padalijant, atidalijant, sujungiant ir atliekant jų amalgamaciją, parduodant, išnuomojant ar suteikiant panaudai kitos paskirties valstybinės žemės sklypus, kurių ribų posūkio taškų ir riboženklių koordinatės nenustatytos valstybinėje geodezinių koordinačių sistemoje, žemės sklypo savininkui pageidaujant patikslinti žemės sklypo plotą, įregistruotą Nekilnojamojo turto registre, jeigu ribos posūkio taškų ir riboženklių koordinatės nenustatytos valstybinėje geodezinių koordinačių sistemoje.
Kadastrinių matavimų byla – nekilnojamojo daikto kadastro duomenų nustatymo metu parengtų planų, užpildytų kadastro formų ir kitų dokumentų apie nekilnojamąjį turtą, sukomplektuotas rinkinys.
Sendi Point Taunas

Istorija

Manoma, kad ties Sendi Pointu 1623 m. išsilaipino britų keliautojas Tomas Vorneris. Netrukus buvo įkurta gyvenvietė, tapusi svarbiu prekybiniu centru. Miestui apsaugoti britai įrengė tvirtoves. XVIII a. prekyba persikėlė į Basterą, o po 1984 m. uragano „Klausas“ Sendi Point Tauno uostas buvo uždarytas.
Namaste

Namaste (skr. नमस्ते = namaste) – tradicinis hinduistinis pasveikinimas, paplitęs ne tik Indijoje, bet ir Pietryčių Azijoje bei tarp indų diasporos. Pasveikinimas palydimas tam tikro gesto (mudros): krūtinės lygyje delnai pilnai suglaudžiami pirštus nukreipiant į viršų bei lengvai linktelint į priekį. Šis gestas galimas atlikti į netariant paties žodžio „namaste“. Dabartinėje hindi kalboje dažniau sakoma ne „namaste“, bet „namaskār“. Kitose indų kalbose galimi kitokie pasveikinimai (tamil. வணக்கம்  = vanakkam, telug. దండము  = dandamu, kan. ආයුබෝවන්  = āyubōvan ir pan.).
Namaste pobūdžio pasveikinimas yra formalus, skiriamas sutinkant svečius, labai gerbiamus asmenis. Taip pat taikomas atsisveikinant, dėkojant. Namaste atliekamas ir garbinant dievybes (vykdant pūdžą) – tikintysis taip pasveikina dievybės mūrtį.
Pats žodis kilęs iš junginio namas („nusilenkimas, pagarbinimas, pasveikinimas“) ir te („tau“). Tiek žodis namas, tiek junginys namaste sutinkamas jau seniausiuose indų religiniuose tekstuose („Rigvedoje“, „Atharvevedoje“, brahmanose), vėliau naudojamas epuose, apsčiai sutinkamas maldose (stotrose). Namaste pozoje kartais vaizduojamos dievybės šventyklų bareljefuose arba skulptūrose. Kai kurios Indo slėnio civilizacijos terakotinės skulptūrėlės taip pat interpretuojamos, kaip vaizduojančios namaste pozą.
Mašnyčios

Istorija

Mašnyčios rašytiniuose šaltiniuose yra minimos nuo 1584 m.
Iki 1954 m. – Mašnyčių apylinkės centras.
Rugpjūčio 29

Vardadieniai

Adolfas – Barvydas – Beatričė – Gaudvydė – Nirmeda – Sabina – Svaigaudas
Gyvačių sala

Gyvačių sala (ukr. Острів Зміїний) – salelė Juodojoje jūroje, netoli Ukrainos ir Rumunijos krantų, 35 km nuo žemyno, priešais Dunojaus žiotis. Priklauso Ukrainai, Odesos sričiai, Kilijos rajonui.

Gamta ir geografija

Salos plotas 0,17 km². Ilgis 662 m, plotis 440 m, aukštis iki 41 m. Krantai skardingi, paviršius plokščias, apaugęs skurdžia žole. Klimatas švelnus, stepinis. Vidutinė temperatūra žiemą svyruoja nuo 0 °C iki +2 °C, vasarą nuo +19 °C iki +24 °C. Per metus iškrenta apie 300 mm kritulių. Nustatyta, kad kasmet paukščių migracijos metu saloje ilsisi iki 234 rūšių paukščių. Saloje įkurta gyvenvietė Bile (ukr. Біле).

Infrastruktūra

Nuo 2003 m. saloje veikia Odesos nacionalinio universiteto mokslo tyrimų stotis. Yra sraigtasparnių tūpimo aikštelė, prieplauka, 150 metų senumo švyturys. Taip pat veikia paštas, komunikacijos, yra vietinė elektros stotis. Gyvačių salos stoties personalą sudaro ~100 žmonių.

Istorija

Sala buvo žinoma senovės graikams ir vadinta Leukosu (Λευκός; „baltoji“). Yra graikų šventyklos liekanų. Priklausė Osmanų imperijai. Po 1828-1829 m. vykusio Rusija ir Osmanų imperijos karo, sala atiteko Rusijai. Po Krymo karo – Rumunijai. Antrojo pasaulinio karo metu, 1944 m. salą užėmė TSRS kariuomenė. Pagal 1948 m. pasirašytą TSRS ir Rumunijos susitarimą, Gyvačių sala buvo priskirta TSRS, kuri saloje 1956 m. įrengė radarą ir pasienio užkardą. 1961 m. sala oficialiai patvirtinta priklausanti TSRS. Jūroje šalia salos atradus naftos, Rumunija po 1991 m. pradėjo reikšti pretenzijas į salą. 1997 m. Rumunija ir Ukraina pasirašė sutartį, pagal kurią Gyvačių sala buvo pripažįstama Ukrainai, tačiau dėl jūrinių ribų nėra sutarta. 2004 m. rugsėjo 16 d. Rumunija kreipėsi į JTO Tarptautinį Teisingumo Teismą dėl išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo Juodojoje jūroje delimitavimo. 2009 m. vasario 3 d. Tarptautinis Teisingumo Teismas vienbalsiai priėmė sprendimą, kuriuo salą pripažino Ukrainai, nustatė Rumunijos ir Ukrainos valstybių sieną jūroje bei atskyrė išskirtines ekonomines zonas. Abi šalys sutiko su šiuo Teisingumo teismo sprendimu.