google/wiki40b huggingface dataset:
Besivystanti šalis

Besivystanti šalis – valstybė, kuri dėl savo ekonominio, socialinio ir politinio išsivystymo yra palyginti žemesnėje stadijoje negu išsivysčiusios šalys. Tokia valstybė šnekamojoje kasdienėje kalboje laikoma skurdžia. Priskyrimas priklauso nuo išsivystymo kriterijaus pasirinkimo. Besivystančių šalių grupei priskiriama apie 120 valstybių, kurios negali būti apibūdintos kaip išsivysčiusios arba pereinamosios ekonomikos šalys. Jose gyvena apie 80 % pasaulio gyventojų.

Sąvoka

Terminas „Besivystanti šalis“ yra palyginti neutralus ir neturintis vertinančio atspalvio. Nepaisant daugybės bandymų, visuotinio ir vieningo apibrėžimo šiai sąvokai dar nėra.
Besivystančioms šalims padėti yra skirta ištisa veiklos sritis – vystomasis bendradarbiavimas.
Buityje ir net žiniasklaidoje yra paplitę tokie sąvokos sinonimai, kaip „trečiojo pasaulio šalys“, „trečiasis pasaulis“, „trečiosios šalys“, „vargingiausios šalys“ arba „skurstančios šalys“ ir pan. Tokie terminai yra ginčytini ir bent jau specialistų netoleruojami. Jungtinių tautų organizacijos 1949 m. paskelbtoje programoje buvo terminas „neišsivysčiusios šalys“, tačiau pastarųjų gyventojams jis pasirodė esąs įžeidžiantis ir todėl nei JTO, nei Pasaulio bankas tokių terminų nebenaudoja.

Sąvoka „Trečiasis pasaulis“

Terminas „Trečiasis pasaulis“ atsirado XX a. 6-ajame dešimtmetyje ir pradžioje turėjo ryškų politinį atspalvį. Anuomet šitaip buvo vadinamos šalys, kurios šaltojo karo metais neprisijungė nei prie Tarybų Sąjungos vadovaujamo komunistinio Rytų bloko, nei prie Vakarų valstybių su Jungtinių Amerikos Valstijų priešaky.
Pačios trečiojo pasaulio šalys priėmė šią sąvoką per „neprisijungusiųjų“ šalių organizaciją, kuriai ilgą laiką vadovavo Jugoslavija, Indonezija ir Egiptas.
XX a. 9-ajame dešimtmetyje, besibaigiant įtampai tarp Rytų ir Vakarų, imta reikalauti atsisakyti šios sąvokos, o 1992 m. vokiečių politologas Ulrichas Menzelis išleido knygą „Trečiojo pasaulio pabaiga“, kurioje paskelbė tezę, kad „antrasis pasaulis dingo, todėl nebegali būti ir trečiojo pasaulio“. Oficialios institucijos ir specialistai nebenaudoja sąvokos „trečiasis pasaulis“, tačiau iš kasdienės šnekamosios kalbos ji dar nėra išnykusi.

Besivystančioms šalims būdingi požymiai

Pasaulio valstybių priskyrimas besivystančioms šalims susilaukia kritikos, tačiau įvairūs autoriai įžvelgia besivystančioms šalims būdingų bendrų požymių: ekonominių, ekologinių, demografinių, gyventojų sveikatos rodiklių, sociokultūrinių ir politinių bendrumų.
Lageras

Lageras (arba apatinės fermentacijos alus) yra lengvo skonio alus, fermentuojamas žemoje temperatūroje lėto poveikio alaus mielėmis bei brandinamas (laikomas) tam tikrą laiką vėsiai. Lageras yra vienas iš trijų pasaulyje egzistuojančių alaus tipų, šio tipo alus yra populiariausias pasaulyje. Labiausiai paplitę yra šviesieji lagerai (pale lager).
Lagero rūšių skonis gali įvairuoti nuo salsvo iki kartaus, spalva – nuo skaidrios gelsvos iki juodos. Dauguma lagero rūšių yra šviesios spalvos, turi daug angliarūgštės, vidutiniškai arba stipriai jaučiamas apynių skonis, 3-5 % alkoholio tūrio.

Istorija

XIX a. Bavarijos aludariai išvirtą alų tam tikrą laiką laikydavo vėsiai, kad jis subręstų. Šitokį alų jie vadino Lagerbier (vokiškai lagern reiškia saugoti). Šitokia praktika palaipsniui vystėsi keletą šimtmečių, susidarė alaus mielių rūšis, gyvenanti ir vykdanti fermentaciją žemoje temperatūroje. Šios rūšies mielės nusėda į indo apačią (iš čia apibūdinimas apatinės fermentacijos alus).
1820-1830 m. Miuncheno (Bavarija) alaus daryklos „Spaten“ savininkų sūnus Gabriel Sedlmayr keliavo po Europą, siekdamas patobulinti savo alaus gamybos žinias. Sugrįžęs į Miuncheną, įgytas žinias jis panaudojo kurdamas stabilesnio skonio lagero gamybos būdą. Tų laikų lageras skyrėsi nuo šiuolaikinio šviesiojo alaus; kadangi Miuncheno apylinkių vanduo yra kietas, alus buvo tamsios spalvos.
Naujas pagerinto lagero receptas sparčiai plito Europoje. 1840-1841 m. Sedlmayro draugas Anton Dreher, naudodamasis naujuoju receptu, pagerino Vienoje gamintą alų. Kadangi Vienoje vanduo buvo minkštesnis, buvo galima naudoti švelnesnį salyklą, alus buvo gintarinės - rausvos spalvos.
1842 m. bavaras aludaris Čekijos Pilzeno mieste naująjį lagero receptą išbandė su vietiniu salyklu ir vietiniu (ypač minkštu) vandeniu. Išvirtas alus buvo labai šviesios, auksinės spalvos. Ši nauja alaus rūšis, žinoma kaip pilzenas (Pilsener, Pilsner, sutrumpintai Pils), susilaukė didžiulio pasisekimo ir sparčiai pradėjo plisti po Europą.

Gamyba

Lager tipo mielės (Saccharomyces pastorianus ar Saccharomyces carlsbergensis) fermentuoja misą žemoje temperatūroje, ir nusėda indo apačioje.
Pirminė fermentacija paprastai vyksta 7-12 °C temperatūroje, ją seka ilga antrinė fermentacija 0-4 °C temperatūroje. Šios antrosios fazės (dėl kurios šio tipo alus ir vadinamas lager, nes „saugomas“ šaltai) metu alus tampa skaidrus, o skonis – švelnus, šaltyje susidaro esteriai ir kiti šalutiniai produktai, lemiantys „gaivesnį“ ir „švaresnį“ skonį. Kartu aluje susidaro angliarūgštė.
Aukštos kokybės alūs brandinami žemoje temperatūroje ilgą laiką (iki kelių mėnesių). Šiuolaikinėmis technologijomis gaminamos žemesnės kokybės pigesnio alaus rūšys brandinamos žymiai trumpiau, vos 1-3 savaites.
Jonas Butrimas

Biografija

Pirmąkart šaltiniuose aptinkamas XIV a. pab. garantijoje už Bratošą Kojlutovičių.
Jo tėvas galbūt buvo Vytauto Didžiojo motinos sūnėnas Butrimas, Jogailos įsakymu nužudytas 1382 m. Duomenų apie jo žmoną (antrą?) suteikia 1418 m. rugpjūčio 31 d. jam skirta popiežiaus bulė, kurioje teigiama, kad jis buvo vedęs rusėnę. Šiai atsisakius pereiti į katalikybę, Jonas Butrimas prašė popiežiaus leidimo išsiskirti. Sūnus – Jurgis.
Giminystės ryšiai siejo su Mantautais (tas pats Kirvio herbas). Dokumentuose rašėsi „iš Žirmūnų“ (Lydos pavietas). Galimi ryšiai ir su Žemaitija.

Valstybės tarnyba

1412–1420 m. – valdovo maršalka. 1422/1423 m. – Smolensko vietininkas.
1410 m. vyko pasiuntiniu pas Čekijos karalių Vaclovą IV į Prahą; 1416 m. – pas Ordino magistrą.
1414 m. buvo patekęs į Ordino nelaisvę.
Trasa TI

Istorija

Trasa įrengta 1992 m. kaip privati trasa. Vykusiose F1 Japonijos Grand Prix abejus kartus laimėjo Michael Schumacher. 2004 m. gegužės 1 d., pasikeitus trasos šeimininkams, ji buvo pervadinta į Okayama Internacional Circuit.

Adresas

1210 Takimiya

Aida Cho

Aida

Okayama-Ken

701-26

Japan
Giovanni Battista Belzoni

Biografija

Belzoni gimė Padujoje. Jo tėvas buvo kirpėjas, kuris užaugino keturiolika vaikų. Jo šeima buvo kilusi iš Romos. Belzoni nuo 16 metų amžiaus pradėjo dirbti. Studijavo hidrauliką. Kai 1798 m. prancūzai užėmė Romą, Belzoni išvyko iš šio miesto ir pakeitė savo karjerą. 1800 m. jis persikėlė į Nyderlandus.
1803 m. apsigyveno Anglijoje, kur, pasak legendos, sėdėjo kalėjime. Išėjęs iš kalėjimo susituokė su angle Sara Bane (kuri, sakoma, buvusi labai kilni moteris) ir prisijungė prie keliaujančio cirko. Ten jis pasižymi kaip stipriausias žmogus, rodantis neįtikėtinos jėgos reikalaujančius triukus, dėl to gavo pravardę Samsonas. Kartais jis rodydavo savo triukus Londono gatvėse ar mugių metu. 1812 m. jis išvyko iš Anglijos ir ėmė keliauti po Europą, aplankė Portugaliją, Ispaniją, Siciliją, Maltą.
Prieš susipažindamas su kitais tyrinėtojais ir egiptologais kaip Bernardino Drovetti ir Burkhardtu, Belzoni daug keliavo po Europą, kol Muchamedo Ali buvo pakviestas į Egiptą kaip hidraulikos specialistas. Tačiau pritrūkęs pinigų susidomėjo Ramezėjuje esančiu faraono Ramzio II statulos biustu, šią statulos dalį anglai norėjo nuvežti į Londoną. Belzoni, tikėdamasis gauti pinigų, susipažino su britų diplomatu H. Soltu ir prižadėjo jam atvežti šį biustą į Londoną. Už tai gavo avansu pinigų, skirtų jam gabenti bei įsigyti senienas, kurias tik ras.
Šio didžio darbo rezultatus bei visą veiklą Belzoni aprašė savo knygoje ,,Kelionėje į Egiptą ir Nubiją.“
Kelionės metu Belzoni aplankė Karnaką, Luksorą, Filę, Edfu, Abu Simbelą, Elefantiną. Karalių slėnyje atrado Sečio I kapą, kurio freskų kopijas demonstravo Europoje.
Belzoni 1818 m. kovo 2 d. taip pat buvo pirmasis, kuris atidarė Chefreno piramidę ir net pateko į laidojimo kambarį, tai žymi įrašas virš angos. Viską, ką rado kasinėdamas, išsivežė į Angliją. Šie radiniai ir pirmosios kolekcijos buvo veiksniai, leidę europiečiams geriau tyrinėti Egipto kultūrą. Muziejai įgijo ne tik antikines senienas iš Graikijos ar Romos, bet ir Egipto bei juodosios Afrikos.
Belzoni visur, kur tik lankėsi, paliko savo antspaudus norėdamas būti nepamirštas. Dažniausiai aptinkama ant sienų ar statulų išraižyta jo pavardė. 1817 m. Belzoni grįžo į Angliją.
1823 m. jis prašė suteikti jam leidimą keliauti į Timbuktu. Nesulaukęs teigiamo atsakymo, tada nusprendė pasiekti Benino karalystę, tačiau Gvato kaime susirgo dizenterija ir mirė. Pagal kitą legendą, sakoma, kad jis buvo apiplėštas ir nužudytas.

Populiarioje kultūroje

Belzoni buvo portretizuotas Matthew Kelly 2005 m. BBC dokumentinėje dramoje Egypt.
Horišni Plavniai

Istorija

Įkurtas 1960 m. prie Dniepro ir vadinosi Komsomolsku prie Dniepro (Комсомольск-на-Днепре). Gyvenvietė labai sparčiai augo ir 1972 m. buvo suteiktos miesto teisės, pervadintas tiesiog į Komsomolską (Комсомольск). 2016 m. gegužės 19 d. Komsomolskas pervadintas į Horišni Plavnius (Aukštutinius Plavnius).

Sportas

Pastaruoju metu gyvenvietę garsina futbolo klubas „Hirnyk-Sport“, kuris 2014/2015 m. sezone debiutavo Pirmoje lygoje.
Kapsai

Kapsai – Lietuvos gyventojai, kuriems būdinga vietoje kaip ir taip tarti kap ir tep. Ypač būdinga pietryčiuose (Marijampolė, Vilkaviškis, Kazlų Rūda, Garliava), tačiau šių žodžių dvibalsį taip pat trumpina ir pietų aukštaičiai, rytų aukštaičiai vilniškiai ir beveik visi žemaičiai, todėl kapsai nelaikomi atskira patarme.
Jurek Becker

Jurekas Bekeris (vok. Jurek Becker, laikoma, kad g. 1937 m. rugsėjo 30 d. Lodzėje, Lenkijoje; – 1997 m. kovo 14 d.) – vokiečių rašytojas.

Gyvenimas ir kūryba

Jurek Becker savo vaikystę nuo 1939 metų praleido Lodzės miesto gete ir Ravenbriuko bei Zachsenhauzeno koncentracijos stovyklose. Jureko motina buvo nužudyta. Į kitą koncentracijos stovyklą perkeltas tėvas sugebėjo išgyventi ir amerikiečių paieškos organizacijos padedamas surado sūnų. Jie liko gyventi Berlyne, čia Jurekas Bekeris išmoko vokiečių kalbos.
Baigęs mokyklą, Berlyno Humboldtų universitete studijavo filosofiją. 1960 m. dėl politinių priežąsčių turėjo pirma laiko nutraukti studijas. Vėliau jis trumpai studijavo VDR kino centre Babelsberge ir rašė kabaretams dainų tekstus.
Nuo 1969 m. dirbo etatiniu scenarijų autoriumi DEFA kino studijoje. Tais pačiais metais išleistas jo pirmasis romanas "Melagis Jokobas", apdovanotas Heinricho Mano (VDR) ir Šarlio Veilono (Šveicarija) premijomis. 1973 m. pasirodė antrasis jo romanas "Įstaigų klaidinimas". Jurekas Bekeris išrinktas į VDR rašytojų sąjungos prezidiumą.
1954 m. pasirodė jo trečiasis romanas „Boksininkas". 1977 m. jis savo valia išstojo iš rašytojų sąjungos ir su VDR valdžios leidimu daugiausia gyveno Vakarų Berlyne. Ketvirtąjį romaną „Bemiegės dienos", kurio VDR valdžia neleido spausdinti (išleido Suhrkamp Verlag leidykla).
Žaliojo Kyšulio nepriklausomybės Afrikos partija

Istorija

Įkurta 1981 m. sausio 18 d. kaip politinė partija, tęsianti Bisau Gvinėjos ir Žaliojo kyšulio nepriklausomybės Afrikos partijos (PAIGC), FRELIMO ir kitų išsivadavimo judėjimų bei jų lyderių Amilkaro Kabralo, Eduardo Mondlanės, Luiso Kabralo veiklą.
1975 m. birželio 30 d. PAIGC tapo valdančiąja partija, stebint JTO atstovams laimėjusi 92 % balsų, jos lyderis Aristidas Pereira tapo prezidentu ir valdė šalį iki 1991 m. 1975 m. liepos 5 d. buvo paskelbta Žaliojo Kyšulio ir Bisau Gvinėjos nepriklausomybė nuo Portugalijos. Tačiau 1980 m. lapkričio 4 d. įvykus valstybės perversmui Bisau Gvinėjoje, Žaliojo kyšulio salos ir abi partijos dalys atsiskyrė.
1991 m. sausio 13 d. šalyje įvyko pirmieji daugiapartiniai rinkimai, kuriuose nugalėjo Judėjimas už demokratiją (MpD). 1995 m. gruodžio 17 d. antruosiuose rinkimuose PAICV gavo tik 28 % balsų. Tačiau jau 2001 m. sausio 30 d. rinkimuose PAICV gavo 49,5 % balsų bei 41 iš 72 parlamento vietų ir sudarė Chosės Marija Neveso vyriausybę. Žaliojo Kyšulio Respublikos prezidentu buvo išrinktas partijos lyderis Pedras Piresas.
2006 m. vasario 12 d. rinkimuose ?

Struktūra

2003 m. birželio 27 – 29 d. X suvažiavime priimtas naujas statutas. Partijai vadovauja 19 narių Politinė komisija, 51 nario Nacionalinė taryba, bei 7 narių Vykdomoji komisija.
Laikosi demokratinio socializmo principų. Socialistų Internacionalo narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.

Pirmininkai

1998 m. Pedro Piresas, 2000 m. Chose Marija Nevesas.
Julius Krohn

Julius Leopoldas Frederikas Kronas (suom. Julius Leopold Fredrik Krohn, g. 1835 m. gegužės 19 d. Vyborge – m. 1888 m. rugpjūčio 28 d. Vyborgo įlankoje) – suomių poetas, vertėjas, tautosakininkas ir literatūros istorikas.

Biografija

Studijavo suomių kalbą ir literatūrą, vėliau ir filosofiją Helsinkio universitete. 1862 m. apgynė daktaro disertacija tema Suomių eilėraštis švedų valdymo laikotarpiu. Tais pačiais metais Helsinkio universitete pradėjo dėstyti suomių kalbą ir literatūrą, 1885 m. jam suteiktas ekstraordinarinio profesoriaus vardas.
Suonio vardu kūrė eilėraščius, redagavo žurnalą „Suomen Kuvalehti. Į suomių kalbą vertė poeto Johano Liudviko Runebergo ir rašytojo Valterio Skoto kūrybą. Paskutinius dvidešimt savo gyvenimo metų skyrė suomių nacionalinio epo „Kalevala“ tyrinėjimams. Tuo metu Europoje vyravo iracionalus ir romantiškas požiūris į žodinę liaudies kūrybą. Julius Kronas pasiūlė naują lokalinį–istorinį folkloro tyrimo metodą, paremtą geografine kūrinio analize ir lyginimu su gretimų tautų liaudies kūryba. Ši metodą, vėliau pavadintą Suomiška mokykla, ištobulino jo sūnus Karlė Kronas.
J.Kronas atkreipė dėmesį į lietuvių ir suomių tautosakos paralelės: deivės Luonnotarė (suom. Luonnatar) ir Laima; taip pat saulės, ąžuolo, gegutės bei kt., abiejų tautų folklore panaudojamų objektų, panašumai. Tai paskelbė savo veikale Suomių literatūros istorija (Helsinkis, 1883–1885; į lietuvių kalbą išverstas skyrius „Kalevalos“ temos Lietuvoje ir išspausdintas knygoje Lietuvių mitologija, Vilnius: Mintis, 1995). Julius Kronas tyrinėjo ir kt. kaimyninių tautų tautosaką, galiausiai priėjo išvados, kad Kalevalo epas nėra toks jau itin senas kaip buvo manyta – atskirų jo elementų ištakų reiktų ieškoti liaudies kūryboje Karelijoje, Ingrijoje ir Estijoje.
Buvo vedęs Emma Sofia Nyberg, su kuria sulaukė vaikų – būsimų žinomų asmenybių: tautosakininko Karlės (1863–1933), kompozitoriaus ir muzikologo Ilmario (1867–1960) bei rašytojos Anni Helmi (1871–1967). Su antrąja žmona Maria Wilhelmina Lindroos – būsimos estų–suomių rašytojos Aino (1878–1956).
Julius Kronas nuskendo Baltijos jūroje apvirtus jachtai.
Povilas Ivanovičius Sapiega

Biografija

Povilas Sapiega gimė LDK rusėniškos kanceliarijos dalies vadovo ir karaliaus rūmų maršalkos Ivano Sapiegos ir Elžbietos Glebovič šeimoje, jis buvo vyriausias iš sūnų. 1502–1504 m. studijavo Krokuvos universitete.
1533 m. Povilas Alšėniškis, siekdamas Vilniaus vyskupo vietos, miestelį perleido karalienei Bonai Sforcai, o ši savo favoritei Elenai Alšėniškei-Dubovickai, kurios vyras buvo Povilas Sapiega, taip XVI a. viduryje paveldėjo Alšėniškių turtus.
1534–1535 m. dalyvavo kare prieš Maskvos Kunigaikštystę ir Livonijos kare 1561 metais. 1559–1568 m. dirbo aštuntajame LDK seime, buvo vienas iš tų, kurie pasirašė Liublino uniją. Gimęs stačiatikiu, vėliau tapo kalvinistu.
Netoli Kauno jis įkūrė Zapyškio (tada vadintą Sapiegiškiu) dvarą ir miestelį. Tarp 1566–1578 m. finansavo Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia|Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios statybas. 1578 m. sausio 2 d. Povilas Sapiega Zapyškio bažnyčiai padovanojo 6 valakus žemės su 6 baudžiauninkais ir 2 valakus be žmonių.
Latvijos socialdemokratų sąjunga

Latvijos socialdemokratų sąjunga (LSDS, Latvijas Sociāldemokrātu Savienība) – Latvijos kairioji politinė partija.

Istorija

Įkurta 2002 m. kovo 24 d. Latvijos visuomenės namuose, iš Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos pasitraukusių kairiųjų pažiūrų Saeimo narių Egilo Baldzeno, Imanto Burvio, Janio Lėjos, Rišardo Lobanovskio ir Peterio Salkazanovo iniciatyva. Steigimo metu partijoje buvo 958 nariai.
2002 m. parlamento rinkimuose partiją lydėjo nesėkmė, tačiau 2005 m. savivaldybių rinkimuose gavo kelias vietas.

Struktūra

Struktūra teritorinė, savivaldybėse ir Rygos miesto bei priemiesčių rajonuose veikia kuopos, jų veiklą koordinuoja rajonų ir miestų organizacijos. Jos renka aukščiausio partijos organo – Kongreso delegatus, kelia kandidatus į renkamus valstybės ir savivaldybių organus. Kongrese renkama 33 narių Dūma (taryba), kuri sudaro centrinius vykdomuosius organus, valdo partijos iždą, sudaro kandidatų į Saeimą sąrašą.
Liudvikas Pociejus (1771)

Biografija

Lietuvos bajorų Pociejų giminės atstovas, herbo „Vaga“ savininkas. Vyresnysis sūnus Trakų vaivados Aleksndro Pociejaus (1698–1770) ir Terezės Vainos-Jaseneckaitės (m. po 1743), pirmos žmonos Krokuvos kašteliono Stanislavo Poniatovskio. Jaunesnysis sūnus – Lietuvos didysis stovyklininkas Leonardas Pociejus (apie 1730–1774).
1744 metais Liudvikas Pociejus gavo Lietuvos didžiojo stovyklininko pareigybę, o 1748 metais tapo Lietuvos didžiuoju sargybiniu. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimą 1748 metais (nuo Kauno pavieto), 1750, 1752 (nuo Trakų pavieto), 1754 (nuo Rečicko pavieto) ir 1764 metais. 1764 metais palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.
1757 metais Liudvikas Pociejus tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
1767 metais Liudvikas Pociejus tapo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės konfederacijos nariu, vienu iš prorusiškos orientacijos šalininkų, Lenkijos-Lietuvos delegacijos sudėtyje važiavo į Sankt Peterburgą pas imperatorę Jekateriną II.
Baro konfederacijos metu Liudvikas Pociejus užėmė poziciją tarp konfederatų ir Lenkijos karaliaus.

Šeima

Buvo vedęs Viktoriją Potockytę, Smolensko, Kijevo ir Poznanė vaivados Stanislovo Potockio (1698–1760) dukterį nuo santuokos su Elena Zamoiskaite (m. 1761), nuo santuokos su ja vaikų neturėjo.
Udžda

Istorija

994 m. miestą įkūrė Zenata genties valdovas Ziri ibn Atija. Miestas labai nukentėjo nuo dažnų Maroko sultonų karų su vidurio Magrebu. XIII a. Jusufas Abu Jakubas miestą atstatė.
1844 m. ir 1859 m. Udždą užėmė Prancūzija. 1844 m. netoli miesto įvyko Islio mūšis. Okupavus Udždą čia buvo įkurta karo bazė.
Udždoje gimė Alžyro prezidentas Abdelaziz Bouteflika. Mieste yra tarptautinis Angado oro uostas, atliekantis reguliarius skrydžius į Europą. Udždoje įsikūręs technologijų universitetas ir Mohamedo I universitetas, kuriame dėstoma anglų, prancūzų ir arabų kalbomis.
FK Startas Panevėžys

Istorija

Klubas įkurtas 2011 m. pavasarį ir iškart debiutavo SFL varžybose.
Liberalų demokratų partija (Japonija)

Istorija

Partija įkurta 1955 m. susijungus dviem dešiniosioms – liberalų ir demokratų partijoms kaip frontas tuomet populiariai Japonijos socialistų partijai. Partija laimėjo rinkimus ir dar tais pačiais buvo suformuota vyriausybė su konservatorių dauguma.
LDP reformavo Japonijos užsienio politiką: įstojo į JTO, užmezgė diplomatinius santykius su SSRS.

Frakcijos

Partijos viduje yra penkios didelės, dvi mažos ir viena naujai įkurta frakcijos:

Seiwa politinės analizės taryba (清和政策研究会 Seiwa Seisaku Kenkyūkai)

Įtakingiausia frakcija, kurios vadovas Hiroyuki Hosoda. Įkurta 1962 m. Takeo Fukudos. Frakcijai priklausė ir Šinzo Abė, praeityje jos vadovais buvo ekspremjerai Junichiro Koizumi ir Yoshiro Mori. Frakcija yra ekonomiškai neokonservatyvi, siekdama nacionalistinių pažiūrų rinkėjų palankumo lankosi Jasukuni šventykloje. Pasisako už Konstitucijos keitimą, linkę į istorinį revizionizmą kai kuriais Japonijos istorijos klausimais.

Heisei tyrimo taryba (平成研究会 Heisei Kenkyūkai)

Nuo 2009 m. frakcijai vadovauja Fukushiro Nukaga. Keinsistinė, dešiniai liberali ir prokiniška. Įkurta diplomato Shigeru Yoshida. Nobelio taikos premijos laureatas Eisaku Sato taip pat priklausė šiai frakcijai.

Didelio rezervuaro taryba (宏池会 Kōchikai)

Dabartinis lyderis - Makoto Koga. Nuosaiki vidaus ir užsienio politikos klausimais, nuosaikiai nacionalistinė. Istoriškai laikyta prestižiškiausia. Įkurta diplomato Shigeru Yoshida.

Shisui taryba (志帥会 Shisuikai)

Vadovaujama Bunmei Ibuki. Tarp didžiųjų frakcijų laikoma pačia dešiniausia, nors ekonomine prasme yra keinsistinė ir dešiniai liberali. Frakcija susilpnėjo, kai dalis jos narių paliko partiją ir įkūrė protekcionistinę Liaudies naująją partiją.

Shisui taryba (為公会 Ikōkai)

Anksčiau vadovauta Yohei Kono. Reformistinė ir prokiniška.

Artimos ateities politikos tyrimo taryba (近未来政治研究会 Kinmirai Seiji Kenkyūkai)

Vadovaujama Taku Yamasaki. Bendradarbiauja su Shisui-kai.

Bancho politinės analizės institutas (番町政策研究所 Banchō Seisaku Kenkyūjo)

Vadovaujama Masahiko Komura. Bendradarbiauja su Iko-kai.

Vandens mėnulio taryba (水月会 Suigetsukai)

Nauja frakcija.
Justas Kuncaitis

Justas Kuncaitis (1910 m. lapkričio 17 d. Paežeriai, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1983 m. rugpjūčio 20 d. Argentinoje) – Lietuvos veterinarijos gydytojas bakteriologas, veterinarijos daktaras.

Biografija

1934 m. baigė Vienos universitetą, 1937 m. – Berno universitetą; jame apgynė veterinarijos daktaro disertaciją. 1937–1938 m. bakteriologiją studijavo Pastero institute Paryžiuje, 1938–1939 m. Hanoverio universitete Vokietijoje.
1939 m. grįžo į Lietuvą ir iki 1940 m. buvo Lietuvos kariuomenės husarų pulko veterinarijos gydytojas ir bakteriologas. Pasitraukęs į Vokietiją 1944–1945 m. dirbo antibiotikų gamykloje Landsberge prie Oderio. 1945–1947 m. Berno universiteto Bakteriologijos instituto vedėjas. 1948 m. persikėlė į Argentiną. Dirbo Sveikatos ministerijos centrinės laboratorijos skyriaus vedėju. 1953 m. vadovavo savo įkurtam „Misericordia“ ligoninės Bakteriologijos skyriui, kurį laiką – dar ir Kordobos universiteto Tuberkuliozės katedrai. Apsigyvenęs JAV 1960–1983 m. vadovavo „Sunny Acres“ ligoninės mikrobiologijos laboratorijai Klyvlende. 1967–1968 m. kviestinis profesorius Argentinoje. 1982 m. skaitė paskaitas Lietuvoje.
Parašė mokslinių straipsnių apie bruceliozę, tuberkuliozę.