google/wiki40b huggingface dataset:
Tuskulėnų dvaras

Dvaro istorija

Buv. dvaro parko vidurio bei rytų dalyse rasta XVI−XVII a. ūkinių duobių. Dauguma jų be radinių, kitose rasta smulkintų virtų bei keptų gyvulių kaulų, keramikos šukių, taip pat viena ~XIV a. pab. (Jogailos laikų) moneta.
Prieš keletą amžių būsimo Tuskulėnų dvaro teritorija buvo Vilniaus girininkijos valdos. Apie XVI a. vidurį Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas šalia Vilniaus, Neries dešiniajame krante įkūrė specialų valstybinį dvarą, turėjusį aptarnauti Vilniaus pilį. Vėliau to dvaro sodybą valdė įvairios Lietuvos didikų šeimos, o XVIII a. viduryje centrinė dvaro dalis priklausė iš Lenkijos atvykusiems vienuoliams Laterano kanauninkams, kurių gyvenimo dvare laikotarpiu dvaro sodyba lotyniškai vadinta Tuskulanum, o lenkiškai − Tuskulany (greičiausiai iš liet. „Tuskulionys“).
XVIII a. pab. Tuskulėnai tapo Rusijos imperijos iždo dvaru ir buvo valdomi įvairių rusų valdininkų. Manoma, kad iki šiol išlikusius dvaro rūmus apie 1825 m. pasistatydino Vilniaus generalgubernatorius Aleksandras Rimskis-Korsakovas. Vėliau dvaras priklausė gydytojui ir visuomenės veikėjui Julijanui Titijui, kuris labiausiai išgarsėjo kaip literatūros almanacho „Athenaeum“ leidėjas. XIX a. 5-ajame dešimtmetyje dvaro rūmai tapo savotišku Vilniaus jaunimo kultūros centru, nes J. Titijus juos buvo pavertęs tikra užeiga, − tuo metu vad. Titijaus viloje nuolat lankydavosi kompozitorius Stanislovas Moniuška, rašytojas Juzefas Ignacijus Kraševskis ir kiti tuometinės Vilniaus bohemos atstovai.
1869 m. dvaro sodyba priklausė atskirojo žandarų korpuso pulkininkui A. Losevui, − nuo tada Tuskulėnų dvaro pagrindinė valda, arba palivarkas dar vadinta Losiuvka.
Prieš II pasaulinį karą dvaro rūmus ir parką valdė dvarininkai Valickiai, kurie po karo išvyko gyventi į Lenkiją, o 1944 m. visa 1,3 ha ploto Tuskulėnų dvaro sodyba (trys namai, daržinė, trys pagalbiniai ūkiniai pastatai, garažui pritaikytos arklidės ir kt.) atiteko LSSR NKVD; nuo tada visuomenei ji buvo žinoma kaip „Bartašiūno vila“ (LSSR NKVD perimtame dvare buvo įrengta tuometinio LSSR NKVD − MVD vadovo Juozo Bartašiūno vasarvietė).
1944−1947 m. dvaro parke buvo slapta laidojami LSSR NKGB-MGB vidaus kalėjimo rūsyje nužudytų lietuvių rezistentų, kitų sovietų okupacinio režimo aukų, taip pat kai kurių už kriminalinius bei karo nusikaltimus sušaudytų asmenų palaikai. Istorikai spėja, kad minėtu laikotarpiu Tuskulėnų dvaro parke buvo užkasti 559 lietuvių, 56 rusų, 52 lenkų, 38 vokiečių, 32 baltarusių, 18 latvių, 9 ukrainiečių, 3 žydų palaikai. Tarp jų aptikti ir perlaidoti Jono Noreikos – Generolo Vėtros ir vyskupo Vincento Borisevičiaus palaikai.
Sovietmečiu dvaras buvo labai saugomas. Po SSRS iširimo be deramos priežiūros likęs Tuskulėnų dvaro ansamblis kurį laiką nyko. Aptikus dvaro teritorijoje nužudytų asmenų palaikus, buvo sudaryta Tuskulėnų aukų atminimo įamžinimo komisija. Komisija parengė Tuskulėnų rimties parko sukūrimo programą. 2008 m. gruodžio 31 d. rekonstruotas Tuskulėnų dvaro pastatų ir parko kompleksas tapo LGGRTC Genocido aukų muziejaus padaliniu.
Sigitas Vaičius

Biografija

1976 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, mokytojas.
1995 m. Sigito Vaičiaus individualios įmonės savininkas, 1998 m. AB „Raseinių paslaugos“ direktorius, 2003 m. UAB „Regvila“ direktorius, 2008 m. UAB „Raseinių komunalinės paslaugos“ direktoriaus pavaduotojas komercijai.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai, Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Raseinių rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Regina, vaikai Laura, Viktorija.
Carel Fabritius

Karelas Fabricijus (ol. Carel Fabritius, 1622 m. vasario 27 d.(?), Midenbemsteris, Nyderlandai – 1654 m. spalio 12 d., Delftas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas.

Biografija

Karelas Fabricijus gimė Midenbemsteryje. Pakrikštytas 1622 m. vasario 27 d. Jo tėvas Pieter Carelsz. (1598–1653) buvo tapytojas mėgėjas. Broliai Barentas ir Johanesas tapo tapytojais. Giminė pavardę prisiėmė nuo šeimos amato (iš lot. faber − “dailidė”). Po 1640 m. Karelas mokėsi pas Rembrantą ir buvo vienu jo geriausių mokinių. Apie 1650 m. Karelas pradėjo dirbti Delfto mieste. 1652 m. jis įstojo į Delfto Šv. Luko tapytojų gildiją. Karelas Fabricijus žuvo 1654 m. spalio 12 d. sprogus Delfto parako atsargų sandėliui. Sprogimas apgriovė ketvirtadalį miesto. Manoma, kad šio sprogimo metu pražuvo daugelis Fabricijaus paveikslų.
Ankstyvieji Karelo Fabricijaus kūriniai buvo įtakoti Rembranto. 1648 m. „Abrahamo de Poterio portretas“ rodo savarankišką Karelo stilių. Atvirkščiai Rembrantui, Karelas Fabricijus tapė gerai apšviestas scenas. Tokio vaizdavimo įtaką patyrė Delfto dailininkai Piteris de Hochas ir Johanas Vermejeris. Vienu geriausiai žinomų Fabricijaus paveikslų minimas „Dagilis“ (1654). Viso labo tik apie 12 Karelo Fabricijaus paveikslų išliko.
Vytautas Misevičius

Biografija

1944 m. baigė Šiaulių gimnaziją.
1944–1953 m. dirbo laikraščių ir žurnalų redakcijose, 1948–1950 m. Kretingos rajono laikraščio „Žemaičių tiesa“ redaktorius. 1953–1969 m. ir 1976–1983 m. žurnalo „Švyturys“ darbuotojas. 1991–1992 m. žurnalo „Švyturys“ priedo vaikams „Švyturiukas“ vyriausiasis redaktorius.

Kūryba

Kūrinius pradėjo spausdinti 1945 m. Rašė apybraižas, apysakas, apsakymus, parašė humoreskų. Tačiau labiausiai rašytoją išgarsino istoriniais faktais paremti romanai jaunimui, kėlę patriotinius jausmus. Populiarios nedidelių pažintinio pobūdžio vaikų knygelių „Smalsučio“ serijos pradininkas. Sukūrė detektyvą, scenarijų filmui ir libretą operetei.
Apsakymų rinkinyje „Granatos sprogsta vidurnaktį“, apysakose vyrauja Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų, pokario temos, ateistiniai siužetai. Apysakose „Kryžiuočio kapas“, „Čičinskas“, apysakų ir novelių rinkinyje „Karalienės Barboros juokdarys“, romane „Paskendęs uostas“ vaizduojama XIV a. – XVII a. Lietuva, būdingas epiškumas, faktografiškumas, nuotykių siužetai. Humoreskose, humoristiniuose apsakymuose ironizuojamas veidmainiavimas. Visai jo prozai būdingi išraiškingi siužetai, pasakojimo dinamiškumas, autoironija.
„Ėmęs rašyti dirbdamas periodinėje spaudoje, norom nenorom turėjo atiduoti duoklę to meto idėjiškumo reikalavimams ir komjaunuoliškai jaunystei. Dirbant periodikoje, kūrybai laiko likdavo nedaug. Šios aplinkybės lėmė pirmųjų knygų turinį ir meniškumą, ne visada teigiamą. Jos stūmė į temų ir žanrų gausą, veikėjų ir siužetų margumyną, tendencingą, tikrovės neatitinkantį gyvenimo vaizdavimą. Todėl šiandien dalį rašytojo knygų tenka palikti užmarščiai, o turinčias išliekamąją vertę priimti su derama pagarba.“ (Jonas Linkevičius)
Saulės akmuo

Saulės akmuo silikatų klasės, lauko špatų grupės mineralas, labradorito atmaina.
Pagal Moso skalę kietumas 6-6,5.
Nekilnojamasis turtas

Nekilnojamasis turtas – žemė, žemės dalis, įskaitant orą virš jos ir žemę po ja, ir statiniai, esantys ant jos.
Nekilnojamajam turtui taip pat priskiriami objektai, nesantys tiesiogiai ant žemės ir neturintys žemės nuosavybės – pavyzdžiui, butai. Namas, stovintis ant žemės, priklausančios trečiajai šaliai, taip pat laikomas nekilnojamuoju turtu.
Pagal funkcinę paskirtį nekilnojamasis turtas gali būti išskiriamas į dvi stambias kategorijas: gyvenamąjį ir komercinį.

Apibrėžimas

Nekilnojamasis turtas - žemė ir su ja susiję objektai, kurių buvimo vietos negalima pakeisti, nekeičiant jų naudojimo paskirties arba nemažinant vertės bei ekonominės paskirties, arba turtas, kuris tokiu pripažįstamas įstatymuose. Prie NT taip pat priskiriami lėktuvai, jūriniai ir vidaus plaukiojimo laivai bei kosminiai laivai. Prie nekilnojamų daiktų gali būti priskiriami ir kiti nuosavybės objektai, kurių pagrindinis požymis yra privalomas valstybinis nuosavybės teisių registravimas nepriklausomai nuo to, kokios jos yra.

Nekilnojamojo turto rinka

Nekilnojamojo turto rinka - tai tam tikras mechanizmų rinkinys, pagal kuriuos yra perduodamos nuosavybės teisės ir su tuo susiję interesai, nustatomos kainos ir skirstomi skirtingi žemės naudojimo variantai.

Nekilnojamojo turto vystymas

Nekilnojamojo turto vystymas apima kelis pagrindinius etapus – žemės sklypo įsigijimą, žemės sklypo detalųjį planavimą, statybos procesą bei jo oficialų užbaigimą pripažįstant statinį tinkamu naudoti.
Danutė Kalibatienė

Danutė Kalibatienė-Pučinskaitė (g. 1951 m. birželio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
1976–1991 m. dirbo gydytoja Švenčionėliuose ir Vilniuje. Nuo 1991 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1996–2004 m. Vidaus ligų propedeutikos ir slaugos studijų centro vedėja, nuo 2004 m. Vidaus ligų pagrindų ir slaugos katedros vedėja, nuo 1999 m. profesorė.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – vidaus ligos, plonosios žarnos fermentų aktyvumo pokyčių epidemiologiniai ir klinikiniai tyrimai. Pirmoji ištyrė plonosios žarnos fermento laktazės nepakankamumo (hipolaktazijos) paplitimą tarp Lietuvos gyventojų. Pirmą kartą Lietuvoje atliko (su E. Kazėnaite) suaugusiųjų epidemiologinius ir klinikinius gliuteninės enteropatijos tyrimus.
Juodaičių pagrindinė mokykla

Istorija

Jurbarko rajono Juodaičių pagrindinė mokykla stovi gyvenvietės centre, netoli Mituvos upės ištakos. Pirmoji mokykla Juodaičių apylinkėse pradėjo veikti apie 1919 m. 1937 m. pastatyta medinė mokykla išaugo į septynmetę, vėliau – į vidurinę. 1959 m. baigė pirmoji abiturientų laida. 1982 m. pastatyta nauja mokykla. Juodaičių vidurinę mokyklą baigė 502 abiturientai. Nuo 2001 m. rugsėjo 1 d. – Juodaičių pagrindinė mokykla. Šiuo metu mokykloje mokosi 90 mokinių, dirba 17 mokytojų.
Opijus

Opijus (opiumas) – narkotinė medžiaga, išgaunama iš aguonos, istoriškai vartota ir kaip vaistas.

Opiumo išgavimas

Žalia, sultinga aguonos galvutė perpjaunama. Per įpjovą ima sunktis baltas, pieniškas skystis, kuris veikiamas oro greit kietėja ir virsta ruda mase. Tai ir yra opiumas.
Durbė

Istorija

1260 m. liepos 13 d. prie Durbės ežero įvyko garsusis Durbės mūšis tarp kryžiuočių ordino ir žemaičių, į kurių pusę perėjo ordino armijos sušaukti kuršiai. Mūšyje ordinas buvo sutriuškintas – krito magistras Hornhuzenas, Prūsijos ir Livonijos maršalai, daugiau nei 150 riterių ir daug karių.
1263 m. Livonijos ordino magistro Burchardo fon Hornhūzeno įsakymu čia pastatyta ordino pilis. XV a. pradžioje apie ordino pilį kūrėsi miestelis ir šimtmečio viduryje buvo pastatyta nedidelė bažnyčia. 1651 m. pašventinta mūrinė Durbės liuteronų bažnyčia. Šiaurės karo metu XVIII a. pradžioje pilis buvo nuniokota. Miesto teisės nuo 1893 m.
Narvas (filmas)

Turinys

Maiklas, laikinai atsisakęs ištikimo vyro vaidmens ir palikęs savo draugę Heleną, susitinka buvusią meilužę Mari, su kuria nesimatė 15 metų. Visą tą laiką ši gyveno atsiminimais apie judviejų romaną ir dabar jos svajonė išsipildo: Maiklas apsilanko jos namuose, jie vėl kartu. Vakarienė, audringa naktis, po kurios Mari supranta, kad negali gyventi be buvusio meilužio, kuris galėtų likti su ja, tapti jos vyru bei tėvu paauglei dukrai Žaklinai. Seksualinių žaidimų metu Mari pririša Maiklą prie lovos ir šis ne iš karto supranta, kad pateko į spąstus. Bet kokie įkalbinėjimai neduoda jokio rezultato, nes Mari, kamuojama periodinių galvos skausmų, atrodo visiškai netekusi proto. Maiklas mėgina įkalbėti jam padėti šios dukterį Žakliną, tačiau paaiškėja, kad mergina taip pat turi savų tikslų...
Kompozitorius

Kompozitorius – žmogus, kuriantis muziką. Kompozitoriumi gali vadintis žmogus, kuriantis bet kokio žanro muziką. Sąvoka 'kompozitorius' dažniausiai naudojama kalbant apie kompozitorius, kuriančius muziką instrumentais. Tačiau nuo 20-ojo amžiaus ši sąvoka buvo pritaikyta ir elektroniniais instrumentais kuriantiems asmenims. Žymiausi kompozitoriai buvo linkę burtis į grupeles pagrindiniuose miestuose. Vienas tokių miestų buvo Paryžius. Tai buvo reikšmingiausias miestas XV amžiuje dėl klasikinės muzikos kuriamos reikšmės.
Angelina Zalatorienė

Angelina Zalatorienė – biologė, gamtos mokslų daktarė, astrologė, poetė ir rašytoja.

Biografija

Angelina Zalatorienė gimė Raseinių rajone (kaip pati sako, „seniai, Tarybų Lietuvoje, netoli Raseinių vieną ankstyvą rytą, giedant vieversiams…“).
Mokytojai, pastebėję kalbinius gabumus, manė, kad Angelina pasirinks žurnalistės, filologės arba aktorės karjerą. Tačiau A. Zalatorienė svajojo tapti farmacininke arba dirbti chemike-teismo eksperte.
A. Zalatorienė įstojo ir baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą, biologijos specialybę. Vėliau apgynė gamtos mokslų daktarės disertaciją (iš alerginių susirgimų srities). Galėjusi tęsti mokslinę karjerą, ji pasuko pseudomokslo keliu pradėdama gilintis į vieną iš savo pomėgių kosmobiologiją, ypač astrologiją, taip pat užsiėmė publicistine ir praktine veikla.

Kūryba

A. Zalatorienė yra išleidusi aštuonias knygas.
Pirmoji knyga buvo „Apie tave ir tavo žvaigždę“ (1992).
Kitos: „Laiko sauja“ (1995), „Septyni žodžiai“,
„Susidraugaukim“(1999), „Šimtas laipsnių“(2003), „Nėra – negali būti“(2004), eilėraščių rinktinė „Skinu dienas“(1999),"Baltųjų akmenėlių tango"(2012).
Naujausioje knygoje „Pasodoblis“ (2005) autorė netiesiogiai teigia: pasaulis daugeliui žmonių sumažėjo iki monitoriaus ekrano.
Marvelės II piliakalnis

Piliakalnis

Įrengtas Nemuno kairiojo kranto aukštutinės viršsalpinės terasos kyšulyje. Šiaurės pusėje jį juosia upės slėnis, šiaurės rytuose, rytuose ir vakaruose – slėnio griovos. Šlaitai statūs, 15–25 m aukščio. Pietų pusėje piliakalnis susisiekia su aukštuma.
Aikštelė netaisyklingo stačiakampio plano, pailga beveik šiaurės – pietų kryptimi, 40 m ilgio, 12 m pločio pietiniame ir 10 m pločio šiauriniame gale. Jos paviršius ties viduriu nežymiai įdubęs, o šiaurinis kraštas iškilęs iki 1 m aukščio.
Pietiniame aikštelės gale supiltas 15 m ilgio, 1,5–2 m aukščio ir 16 m pločio gynybinis pylimas. Jo išorinėje pusėje išlikęs 20 m pločio ir 0,5–1 m gylio griovys.
Piliakalnis apaugęs mišku, paveiktas gamtinės erozijos. Pylimas apardytas senų duobių.
Teritorijos plotas – 1,4234 ha.

Tyrimai

2014 m. piliakalnį išaiškino biologas Giedrius Vaivilavičius (Kauno marių regioninis parkas), žvalgė archeologai Jonas Balčiūnas, Arūnas Strazdas ir Algirdas Skrupskelis (Kultūros paveldo centras). Pylime esančių duobių pakraščiuose rasta smulkių molio tinko fragmentų.
Objektas detaliau netyrinėtas. Datuojamas I tūkstantmečio pab. – II tūkstantmečio pr.
Bolgatanga

Istorija

Istoriškai Bolgatanga buvo pietinė Transsacharinio prekybos maršruto stotelė. Rytinis maršrutas susikirsdavo su Sahelio maršrutu ties Bolgatanga. Palei maršrutą buvo mainomi rankų daryti šiaudiniai krepšiai, kepurės, vėduoklės, taip pat odos dirbiniai, metaliniai papuošalai bei vietinių drabužiai į kolamedžio riešutus, druską.
Nuo 1902 iki 1960 m. šiaurinė teritorija buvo britų protektoratas. 1960 m. teritorija buvo padalinta į Šiaurės ir Aukštutinį regionus. Pastarasis 1983 m. dar buvo suskaidytas į Aukštutinį Rytų ir Aukštutinį Vakarų regionus.
Gudžiūnų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia

Istorija

Gudžiūnuose apie 1812 m. pastatyta koplyčia. Joje retkarčiais laikytos pamaldos. 1909 m. patvirtintas naujos bažnyčios projektas (archit. Stanislovas Kačkovskis). Kunigo Antano Masiulio iniciatyva iš koplyčios 1910–1911 m. pastatyta medinė bažnyčia. Ji buvo Vosyliškio parapijos filija. Iki 1927 m. įsteigta parapija.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, kryžminio plano, su bokštu, iškilusiu virš kraigo, ir bokšteliais šonuose bei nava nišoje. 
Gudžiūnuose gimusio kunigo Pauliaus Rabikausko atminimui šventoriuje pastatytas koplytstulpis.
Achinoam Nini

Biografija

Achinoam Nini gimė 1969 m. birželio 23 d. Bat Jame, netoli Tel Avivo, imigrantų iš Jemeno šeimoje. Jos tėvas – chemijos inžinierius, motina – vaikų psichologė. Būdama dvejų, su šeima persikėlė į Jungtines Amerikos Valstijas, Niujorke. Sulaukusi 17-ikos, metė studijas Niujorko dailės akademijoje ir grįžo į Izraelį, kur studijavo muziką. Ištekėjusi už pediatro Asher Barak. Pora turi tris vaikus Ayehli, Eyneha ir Yum.
Sterlė

Paplitimas

Plačiai paplitusi upėse ir jų baseinuose įtekančiose į Juodąją, Azovo ir Kaspijos jūras, taip pat plačiai paplitusios Šiaurės Dvinoje, Obėje, Jenisiejuje, Piasinoje, prasiskverbė į Ladogos ir Onegos ežerų baseinus.

Matmenys ir išvaizda

Palyginus tai nedidėlė eršketinių šeimos rūšis. Suaugusios sterlės dažniausiai yra 40—60 cm ilgio, stambiausių individų iki 125 cm. Dažniausiai aptinkami 0,5—2 kg, kartais 6—7 kg, ar net iki 16 kg svorio. 
Sterlių kūnas verpstiškas. Nugara rusva, pilvas šviesus. Nugarinėje eilėje 12-17, šoninėje 56-71, pilvinėje 10-19 kaulinių plokštelių. Nugaros plokštelės aukštos ir smailios. Šnipas su 4 ūsais.

Biologija

Patinai pirmą kartą neršia būdami 4—5 metų, patelės 7—8 metų. Neršia upių aukštupiuose gegužės mėnesį. Į akmeningą, žvyringą upės gruntą išneršia 4—140 tūkstančių ikrelių.
Sterlės gyvena apie 30 metų.

Sterlės Lietuvoje

Lietuvoje introdukuota, labai reta žuvis. Pirmą kartą įveista Mykolo Girdvainio Nemune 1885 m., tačiau nesiaklimatizavo ir yra galimai išnykusi.
Neslerio kulka

Neslerio kulka (angl. Nessler ball, balle Nessler) – kulkos tipas, skirtas pro žiotis užtaisomiems lygiavamzdėms muškietoms, naudotas Krymo kare. Užtikrina didesnį taiklumą nei paprastos apvalios muškietų kulkos.

Konstrukcija

Neslerio kulka – tai trumpa kūgiškai cilindrinė minkšto švino kulka, turinti dugnelyje kūginę įdubą. Šūvio metu parako dujų slėgis, veikdamas įduboje, priversdavo cilindrinę kulkos dalį išsiplėsti ir prisispausti prie vamzdžio sienelės. Tai užtikrina geresnę obtiuraciją ir didesnį pradinį kulkos greitį.
Panašios konstrukcijos buvo vadinamosios angl. Chace ball ' Chace kulka' (pavadinta pagal kulkos išradėją W.B. Chace, Jungtinėse Valstijose sukūrusį kulką 1861 m.). Šis kulkų variantas į gamybą nebuvo priimtas.

Vartojimas

Kulką būdavo galima sparčiai išimti iš popierinio šovinio, paraką iš šovinio suberti į vamzdį ir ant viršaus į vamzdį įleisti kulką. Tadą į kulką smogdavo grūstuvu, kad kulka suspaustų parako užtaisą ir kulkos dugnelio įduba užsipildytų paraku. Šūvio metu besiplečiančios parako dujos priverčia apatinę kulkos dalį išsiplėsti, kas pagerina obtiuraciją. Dėl to padidėja kulkos greitis, lėkimo nuotolis ir taiklumas.
Europos geografinis centras

Europos geografiniu centru vadinama keletas vietovių. Tai yra dėl to, kad nustatant Europos geografinį centrą naudojami skirtingi metodai, be to, nėra vienareikšmiškai nustatyta riba tarp Europos ir Azijos.
1989 m. Prancūzijos nacionalinio geografijos instituto mokslininkai nustatė Europos žemyno geografinio centro vietą pagal naujus nustatytus kontinento ribų taškus. Naudodami gravitacijos centrų metodą jie nustatė, kad Europos geografinis centras yra 54 laipsniai 54 minutės šiaurės platumos ir 25 laipsniai 19 minučių rytų ilgumos. Šito taško tiksli vieta yra Lietuvoje, 26 km į šiaurę nuo Vilniaus, prie Purnuškių kaimo. Ūkio ministerijos Valstybinis turizmo departamentas ir kitos Lietuvos administracinės įstaigos parėmė geografinio centro turistinį paženklinimo projektą. 1997 m. gegužės 24 d. už 25 km į šiaurę nuo Vilniaus, tarp Purnuškių ir Bernotų kaimų atidengtas Europos geografinį centrą žymintis akmuo. 2004 m. skulptoriaus Gedimino Jokūbonio sukurtas paminklas buvo pastatytas Europos geografinio centro vietoje. Paminklas – balto granito kolona su žvaigždžių karūna viršūnėje. Teritorija aplinkui geografinį centrą 1992 m. buvo pažymėta kaip draustinis. Šiam draustiniui priklausė Girijos ežeras, Bernotų piliakalnis, alkakalnis, gretimas miškas ir kitos vietovės. 2010 m. LR Vyriausybės nutarimu pakeistos draustinio ribos, jis pavadintas Girijos kraštovaizdžio draustiniu, ir nuo šiol jam priklauso iš esmės tik Girijos miškas, o kitur galima vystyti rekreacinę ir kt. veiklą .
2004 m. Prancūzijos nacionalinio geografijos instituto mokslininkai patikslino Europos geografinio centro koordinates. Jis atsidūrė netoli Pašilių kaimo, šiauriau Vilniaus.
Užpalių herbas

Aprašas

Skydo mėlyname lauke vertikalus sidabrinis prekybai paruoštų linų ryšelis.
Skydą supa viršuje atviras vainikas, kurio dešinę pusę sudaro žalias palmės lapas, o kairę pusę - lauro šakelė su raudonomis uogomis. Vainikas apačioje surišta raudonu kaspinėliu.
Virš skydo įstrižai priekin kyšo sidabrinis vėliavos kotas, ant kurio raudona vėliava su sidabrinėmis raidėmis parašytu devizu: MIESTUS AUGINA PREKYBA.

Istorija

Pirmąkart herbas suteiktas 1792 m. vasario 25 d.
1998 m. gruodžio 9 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 260. Herbo etalono autorius – dailininkas Albertas Gurskas.
Kazimieras Linkevičius

Kazimieras Linkevičius (1929 m. gruodžio 25 d. Dvarniškis, Molėtų raj. – 2013 m. gruodžio 21 d.) – instrumentalistas (obojus), dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Bendrąjį lavinimą gavo Kauno mokyklose, 1949 m. baigė Kauno 3-ąją suaugusiųjų gimnaziją. 1942–1944 m. pas Panemunės vargonininką K. Kairiūkštį išmokęs vargonuoti, dvejus metus dirbo jo padėjėju. Įstojęs į Kauno muzikos mokyklos antrą kursą, pas Nikodemą Martinonį mokėsi vargonavimo, o pas V. Klovą ir A. Daunorą – kompozicijos.
1947 m. perėjo į Kauno konservatorijos doc. R. Džiugo obojaus klasę. 1952 m. baigęs Lietuvos valstybinę konservatoriją, įgijo orkestro solisto ir pedagogo kvalifikaciją. Vėliau dvejus metus konservatorijoje neakivaizdiniu būdu studijavo choro dirigavimą (dėst. Nadežda Kazakauskienė). Maskvos universitete lankė kvalifikacijos kursus, parengė estetikos dėstymo programą, kuri 1972 m. patvirtinta universiteto Estetikos katedros taryboje (vadovas M. Ovsianikovas). 1975–1983 m. neakivaizdiniu būdu studijavo Maskvos pedagoginio instituto aspirantūroje, parengė ir apgynė pedagogikos mokslų kandidatinę disertaciją (vadovė prof. N. Vetlugina). 1986 m. Kauno Politechnikos instituto mokslinė taryba suteikė jam docento vardą. Lietuvos mokslo nostrifikacijos taryba pripažino socialinių mokslo daktaro laipsnį ir docento vardą.
1945–1947 m. dirbo muzikos vadovu Aleksoto vaikų darželiuose, 1948–1950 m. – Kauno 12-ojoje vidurinėje mokykloje, kur suorganizavo apie 80 dalyvių vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą ir parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei, dalyvavo su juo koncertuose bei Kauno miesto kultūros renginiuose. Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje ir Dirbtinio pluošto gamyklos ceche suorganizavo vokalinius ansamblius.
1950–1956 m. dėstė muziką Kauno mokytojų seminarijoje, 1952–1968 m. – Kauno muzikinio teatro chormeisteris, parengė 16 operų ir 38 operečių chorines scenas. 1967–1974 m. – Kauno medicinos instituto vyr. dėstytojas, 1974–1979 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos Estetikos katedros vedėjas, 1979–1987 m. – Kauno Politechnikos instituto vyr. dėstytojas ir docentas. 1987–1991 m. – Kauno medicinos instituto Filosofijos katedros docentas, nuo 1992 m. – Kauno „Versmės“ vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ekspertas.
Dirbo ir su pučiamųjų orkestrais. Vadovavo Kauno mokyklų ir vaikų namų moksleivių orkestrui (buvo suorganizavęs ir išpopuliarinęs vien merginų orkestrą), taip pat vadovavo Šilko kombinato ir Medicinos instituto pučiamųjų instrumentų orkestrams. Studentų orkestras dalyvavo Baltijos respublikų dainų šventėse „Gaudeamus“ Vilniuje, Rygoje ir Taline, o vadovas buvo šių švenčių dirigentas.
K. Linkevičius yra daugelio muzikinių straipsnių, bukletų ir metodinių darbų autorius. 1959 m. išleido knygą „Muzikinis auklėjimas vaikų darželyje“, metodinius darbus „Muzikuokime visi“ (1979 m.), „Mokomės groti“ (1990 m.) ir kt. Skaitė pranešimus mokslinėse konferencijose, sukūrė ir išleido daugiau kaip 40 dainelių vaikams (kai kurioms pats parašė ir tekstus), harmonizavo per 10 lietuvių liaudies dainų vaikams.

Literatūra

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.