Albanijos istorija

Antika

Pietinė dabartinės Albanijos dalis įėjo į Epyro sudėtį. Centrinė dalis su graikų miestais Apolonija ir Epidamnu (dabartinis Duresis), romėnų laikais pervadintu į Dirachijų, nuo Filipo II ir Aleksandro Makedoniečio laikų kartkartėmis priklausė Makedonijai, o Makedoniją prijungus prie Romos tapo to paties pavadinimo Romos provincijos dalimi.

Romėnų periodas

Ilirijos karuose 229 m. pr. m. e. ir 219 m. pr. m. e. Roma užėmė ilirų gyvenvietes Neretvos upės slėnyje. 168 m. pr. m. e. pagrobė Ilirijos karalių Gentijų Škodere, kurį jie vadino Škodra ir jį nugabeno į Romą 165 m .pr. m. e. po šimtmečio Julijus Cezaris ir jo priešininkas Pompėjus kovėsi lemtingame mūšyje netoli Durešo. Roma galiausiai užkariavo nepaklusnias ilyrų gentis vakarų Balkanuose per imperatoriaus Tiberijaus valdymo laikotarpį IX a. romėnai padalino žemes, kurios sudaro dabartinę Albaniją į Makedonijos, Dalmatijos ir Epyro provincijas.
Apie 4 amžius trukusi romėnų valdžia atnešė ilirų gyvenamoms žemėms ekonominį ir kultūrinį pakilimą ir baigėsi vidiniai genčių nesutarimai. Ilirijos kalnų klanų vadai atkūrė vietinę valdžią, bet prisiekė ištikimybę imperatoriui ir užtikrino savo atstovų valdžią. Per kasmetines šventes pagerbiant cezarius, Ilirijos kalniečiai prisiekė ištikimybę imperatoriui ir sutiko su politinėmis teisėmis. Šios tradicijos forma žinoma kaip kuvend, išliko iki šių dienų šiaurės Albanijoje.
Romėnai įkūrė daugybę stovyklų ir kolonijų ir visiškai lotynizavo pakrančių miestus. Jie statė akvedukus ir tiesė kelius, išplėtė Via Egnatia, seną Ilirijos kelią, vėliau žinomą karinį plentą ir prekybos trasą vedusią nuo Durešo per Škumbin upės slėnį į Makedoniją ir Bizantiją. Varis, asfaltas ir sidabras išgautas iš kalnų. Pagrindinės eksportuotos prekės – vynas, sūris, aliejus ir žuvis iš Skutari ir Ohrido ežero. Importuoti įrankiai, metalo dirbiniai, prabangos prekės ir kiti gamybos produktai. Apolonija tapo kultūriniu centru, ten Julijus Cezaris išsiuntė savo sūnėną studijuoti.
Ilirai nusisamdė į karius romėnų legionuose ir sudarė didelę dalį pretorijos sargų. Keletas Romos imperatorių gimusių Balkanuose pačių albanų laikomi ilirų kilmės – Gajus Decijus, Klaudijus Gotikas, Aurelijanas, Probus, Diokletianas ir Konstantinas Didysis.

Krikščionybė

Krikščionybė į ilyrų gyvenamas žemes atėjo I a. Šventasis Paulius rašė, kad pamokslavo Romos provincijoje Ilirijoje, manoma, kad aplankė ir Durešą. 379 m. valdant imperatoriui Teodosijui I, pietinis regionas kaip rytų Ilirijos prefektūros dalis padalintas į tris provincijas – Epirus vetus (sostinė Nikopolis (dab. Preveza)), Epirus Nova (sostinė Durešas) ir Prevalitaniją (sostinė Škoderis). Kiekvienas miestas sudarė arkivyskupiją.
Kai Romos imperija pasidalijo į rytų ir vakarų dalis 395 m., Ilirijos Drinus upės rytus su žemėmis, dabar sudarančiomis Albaniją, administravo Rytų imperija, bet jos priklausė Romai. 732 m. Bizantijos imperatorius Leo III Izauras pajungė regioną Konstantinopolio patriarchatui. Šimtmečiais vėliau Albanijos žemės tapo arena bažnytinėms kovoms tarp Romos ir Konstantinopolio. Likę Romos įtakoje, dauguma albanų, gyvenusių kalnuotoje šiaurėje, išliko Romos katalikai, o pietų ir centro rajonuose dauguma tapo stačiatikiais dėl glaudesnių ryšių su graikais pietuose.
Po slavų Dioklijos kunigaikštystės įkūrimo, Baro metropoliteno vyskupija įkurta 1089 m. ir šiaurės Albanijos vyskupai tapo jos generaliniais vikarais. 1019 m. pr. Bizantijos apeigos Albanijos vyskupystėje vyko nepriklausomai nuo Ohrido arkivyskupijos vikarų, kol Durešas ir Nikopolis vėl netapo metropoliteno vyskupijos. Po to tiktai vyskupijos vidaus Albanijoje (Elbasan, Kruje) liko prijungtos prie Ohrido. XIII a. Per Venecijos okupaciją, įkurta lotynų Durešo arkivyskupija.

Vėlyvieji viduramžiai

Tais pačiais Albanijos pirmo paminėjimo metais 1081 m., Bizantijos imperijai nusilpus, šiaurės Albaniją užkariavo serbai.
Albanijos uostai buvo vertingi užkariavimai kelioms priešiškoms šalims. Normanai, valdę pietų Italijos karalystę užkariavo Durešą 1081 m. 1083 m. Bizantijos rekonkistai reikėjo Venecijos pagalbos, o ji greitai gavo komercines privilegijas Albanijos miestuose kaip apdovanojimą. Šis turtingas prekybos miestas šiaurės Italijoje pastatė tvirtoves ir prekybos postus Albanijos žemumose, kad išplėstų savo galią. 1107 m. ir 1185 m. sugrįžo normanai, bet buvo greitai nugalėti.
Vėlyvųjų viduramžių periodu įsibrovėliai nusiaubė ilirų gyvenamus regionus Balkanuose. Normanai, venecijiečiai ir Bizantijos flotilės atakavo iš jūros. Bulgarai, serbai ir Bizantijos pajėgos puolė žemėje ir išlaikė regioną valdžioje keletą metų. Susidūrimai tarp priešiškų klanų ir serbų įsibrovimai sukėlė sunkumų, dėl kurių prasidėjo egzodas į pietus, į Graikiją, Tesaliją, Peloponesą ir Egėjo salas.
Pasidaliję į kovojančius klanus albanai negalėjo išvengti okupacijos. XII a. pab. serbai okupavo šiaurės ir rytų Albanijos dalis ir Škoderį 1180 m. 1204 m. po Konstantinopolio sugriovimo Venecija formaliai gavo centrinę ir pietų Albaniją, šiaurės Graikijos rajono Epyro ir Durešo valdžią. Nuverstos Bizantiją valdžiusios šeimos princas, Michael Comnenus, sudarė aljansus su albanų vadais ir išvarė venecijiečius iš žemių nuo dabartinės pietų Albanijos iki šiaurės Graikijos, o 1204 m. įkūrė nepriklausomą Bizantijos kunigaikštystę, Epyro despotatą su sostine Joanina. Jo pasekėjas Teodoras susivienijo su albanų vadais 1216 m., atlaikė vakarų kryžiuočių ir Venecijos laivų ataką 1217 m. Dureše ir su armija patraukė į rytus, prieš pralaimint 1230 m. atsigavusiai Ivano Aseno II Bulgarijos imperijai.
Atsigavusi Bizantijos imperija nugalėjo Bulgariją 1246 m. ir nustūmė į šiaurės Albanijos pakrantę, kur albanų gentys pasitraukė iš aljanso su Epyro despotatu. 1256 m. bizantiečiai užėmė Durešą, bet prarado jį 1257 m. Manfredui, Dviejų Sicilijų karaliui, kuris dar užėmė Vlore ir Berat 1268 m. 1272 m. jo pasekėjas Čarlis I iš Anjou, Neapolio ir Sicilijos karalystės valdovas atakavo iš bazės pietų Italijoje. Čarlis užkariavo Durešą ir centrinę Albaniją; savo naująsias valdas pavadino Albanijos karalystę, kuri gyvavo iki 1336 m.
XIV a. vidinės kovos Bizantijos imperijoje toliau silpnino ją, o tuo metu Serbija, karalystė į šiaurės rytus, jau įkūrė dinastiją Škoderyje, kad užvaldytų šiaurės Albaniją. XIV a. vid. Stefanas Dušanas, galingas Serbijos karalius, užkariavo didelę dalį vakarų Balkanų, taip pat ir visą Albaniją išskyrus Durešą. Dušanas išleido legalų įstatymų rinkinį savo karalystėje ir karūnavosi „serbų, graikų, bulgarų ir albanų imperatoriumi“. Bet 1355 m., atakuojant Konstantinopolį Dušanas staiga mirė. Jo imperija greitai suskilo, o žemes pasidalijo serbų ir albanų bajorai. Galingos šeimos atėjo į valdžią, ypač Balshas šiaurėje ir Thopias centre. Pietų Albanija pasidavė serbų vadui, Thomas Preliubovic 1367 m. Jo sostą 1385 m. paveldėjo Florencijos bajoras.
Nuolatinės kovos Albanijoje sukėlė skurdą ir mirtinus badus. XIV a. pr. daugelis albanų paliko tėvynę ir migravo į pietus į Epyro kalnus ir į Graikijos miestus bei salas. Albanų pabėgėliai sukūrė bendruomenes pietų Italijoje ir Sicilijos saloje.

Osmanų valdymo laikotarpis

Osmanų valdymas Balkanuose prasidėjo 1385 m. su Savros mūšiu, bet XV a. jam sutrukdė, kai Gjergi Kastrioti, albanų karys, žinomas kaip Skanderbegas, susivienijo su albanų vadais ir pasipriešino turkų valdymui 1443–1478 m. Kastrioti žemes sudarė Kruja, Petrela ir Berat. Osmanams grįžus, dauguma albanų išvyko į Italiją, Graikiją ir Egiptą ir išlaikė savo Arberesh tapatybę. Daug albanų pasižymėjo kaip geri kariai, administratoriai ir prekybininkai tolimose imperijos dalyse. Tačiau laikui bėgant osmanų vadovai prarado gebėjimą valdyti vietines pašas (titulas Turkijoje), kurie valdė rajonus imperijos pakraščiuose, kas kenkė regiono stabilumui. XIX a. osmanų vadovai kovėsi, kad įtvirtintų centrinę valdžią, skelbdami reformas išmesdami nevaldingus pašas ir tikrindami nacionalistinių idėjų sklidimą. Albanija buvo Osmanų imperijos dalis iki XX a. pradžios.

Nacionalizmo pradžia

1870 m. pastangos sustabdyti osmanų imperijos dezintegraciją nepavyko. Turkų jungo simbolis užsifiksavo Balkanų tautų mitologijoje ir pasąmonėje, ir jų žygis nepriklausomybės link pagreitėjo. Albanai dėl musulmonų ryšių su islamu dominavimo ir vidinio socialinio pasidalijimo mažiausiai norėjo atsiskirti nuo osmanų imperijos, nes bijojo, kad praras albanų gyvenamas žemes kylančioms Balkanų valstybėms Serbijai, Juodkalnijai, Bulgarijai ir Graikijai.
1878 m. albanų lyderiai suformavo Prizreno Lygą, remiamą sultono Abdulhamid II, per kurį jie reikalavo teritorinės autonomijos ir apsaugos nuo užsienio puldinėjimų. Po neramumų dekados, Pirmojo Balkanų karo išvakarėse 1912 m. albanų gyvenamose Osmanų imperijos teritorijose įvyko sukilimas. Kai Serbija, Juodkalnija ir Graikija pareiškė pretenzijas į Albanijos žemes per karą, albanai paskelbė nepriklausomybę.
1913 m. Europos didžiosios valstybės pripažino Albaniją po Antrojo Balkanų karo, paliekant už Albanijos sienų daugiau negu pusę Albanijos gyventojų ir žemės, padalintos Juodkalnijai, Serbijai ir Graikijai. Albanams padėjo Audrey Herbert, Didžiosios Britanijos premjeras, gynęs jų teises Londone. Po to Herbertui pasiūlyta Albanijos karūna, bet britų premjeras H. H. Asquit įtikino jį nesutikti. Tada pasiūlymas teko Viljamui iš Vydo, vokiečių princui, kuris ją priėmė ir tapo naujos Albanijos kunigaikštystės valdovu.
Tačiau naujoji valstybė per kelias savaites sunaikinta, nes prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Prieš tai Albanai sukilo prieš vokiečių princą ir paskelbė šalies nepriklausomybę nuo didžiųjų valstybių jurisdikcijos ir visoje šalyje įkūrė musulmonų režimą, valdant vietiniam kariui Haji Qamil. Tai ilgai netruko; prasidėjus Pirmam pasauliniam karui, į Albaniją įsiveržė Juodkalnija, Serbija, Austrija-Vengrija, Graikija, Italija ir Prancūzija. Po karo Albanija vis dar okupuota Serbijos ir Italijos pajėgų. Maištaudamos šiaurės ir pietų albanai nustūmė serbus ir italus atgal už pripažintų Albanijos sienų.

Pirmasis Pasaulinis karas ir jo padariniai

Albanija pasiekė savivaldos statusą po karo, iš dalies dėl diplomatinio JAV įsikišimo. Šalis kentė dėl nevisiško ekonominio ir socialinio išsivystymo, ir pirmaisiais nepriklausomybės metais buvo politiškai nestabili. Negalėdama išgyventi grobikiškoje aplinkoje be užsienio apsaugos, Albanija tapo nesutarimų tarp Italijos ir Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės (vėliau Jugoslavijos) objektu, kurios norėjo dominuoti valstybėje.
Padedant Jugoslavijos kariuomenei, Ahmed Bey Zogu, klano vadovo sūnus, pergalingai iškilo iš vidinio politinių jėgų mūšio 1924 m. pabaigoje. Tačiau Zogu nusisuko nuo Belgrado ir ieškojo užtarimo Benito Musolinio Italijoje. Jam valdant, Albanija prisijungė prie Italijos koalicijos prieš Jugoslaviją, Vengriją ir Bulgariją 1924–1927 m. Po Jungtinės karalystės, Prancūzijos ir Jugoslavijos karalystės intervencijos 1927 m., aljansas žlugo. 1928 m. šalies parlamentas paskelbė Albaniją karalyste, o Zogu karaliumi. Karalius Zogu išliko konservatyvus, bet inicijavo reformas, pvz.: dėl socialinės modernizacijos paprotys priskirti regioną prie vardo išnyko. Zogu taip pat užsiėmė labdara tarptautinėse organizacijose steigiamoms mokykloms ir ligoninėms. Musolinio pajėgos nuvertė Zogu, kai Italija įsiveržė į Albaniją 1939 m.

Antras pasaulinis karas ir komunizmo iškilimas

Per II pasaulinį karą, Albanų fašistai rėmė Italiją ir jo invaziją į Graikiją 1940 m. spalio mėn. Kai kurie albanai padėjo vokiečių SS jėgai spaudžiant Jugoslaviją ir Albanijos pasipriešinimo judėjimus. Komunistų partizanai priešinosi Italijos ir Vokietijos okupacijai kaip ir kitiems Albanų partizanams nacionalistams. Jie laimėjo II pasaulinį karą ir užėmė valstybę, po to šalis iškarto tapo komunistine.

Komunistų režimas

Enver Hoxha ir Mehmet Shehu iškilo kaip pagrindiniai asmenys Albanijoje, po 5 metų politinių neramumų kilusių po II pasaulinio karo. Jie pirmiausia telkė dėmesį saugumui ir jų galios išlaikymui, nužudydami visus politinius oponentus, antra išsaugodami Albanijos nepriklausomybę ir pertvarkydami šalį pagal stalinizmo principus, kad išliktų valdžioje ilgai. Per visą valdymo laikotarpį, Hoxha sukūrė asmenybės kultą iškėlusį jį į nenugalimo lyderio statusą. Jam mirus 1985 m. organizuotos grandiozinės gedulo ceremonijos.
1980 m. pabaigoje, šalyje apribotas turizmas, daugiausia iš Graikijos autobusais. Užsieniečiai persekioti slaptųjų agentų, pranešinėjusių, kaip jie elgėsi.
Po Hoxhos mirties Albanijos visuomenė norėjo pokyčių ir vyriausybė ėmė siekti glaudesnių ryšių su vakarais, kad pagerintų ekonomines sąlygas ir 1991 m. vyko daugiapartiniai rinkimai, pristatytos demokratinės reformos. Sutikusi su 1991 m. laikina pagrindine teise, Albanija ratifikavo konstituciją 1998 m., įkurdama demokratišką vyriausybę, paremtą teisine valdžia ir garantuodama pagrindinių žmogaus teisių apsaugą.