TSRS istorija

Susikūrimas

1922 metų gruodžio 29 dieną Rusijos Tarybų Federacinė Socialistinė Respublika, Užkaukazės Tarybų Federacinė Socialistinė Respublika, Ukrainos TSR bei Baltarusijos TSR sudarė Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos įkūrimo sutartį. 1922 m. gruodžio 30 d. pirmasis Tarybų Kongresas patvirtino šią sutartį.

Partijos susiskaldymas į frakcijas

Kadangi partijoje nebuvo nustatyta vadovavimo perėmimo procedūra, po Lenino mirties 1924 m. sustiprėjo frakcijų kova partijoje dėl NEPo ateities.
Kairioji opozicija partijos viduje, vadovaujama Levo Trockio, jau anksčiau prieštaravo NEPui dėl įvairių ideologinių ir praktinių priežasčių (rinka buvo pradėjusi kelti kapitalizmui tipiškas problemas: infliaciją, bedarbystę ir turtingųjų klasės formavimąsi). Kairioji opozicija pasinaudojo „kainų žirklių krize“ įgaunant ideologinį pranašumą prieš nuosaikųjį partijos sparną (palaikiusį NEPą), kuriam vadovavo Nikolajus Bucharinas. Iš pradžių Stalinas susivienijo su Bucharino frakcija partijoje, kad galėtų nugalėti Trockį. Po to, kai Trockis buvo ištremtas jis atsisuko prieš nuosaikiuosius, siekdamas konsoliduoti savo valdžią partijai ir valstybei.

Atšilimas

Mirus Stalinui, pradėjęs valdyti Nikita Chruščiovas pradėjo dalinį stalininio režimo liberalizavimą, kuris vėliau pradėtas vadinti „atšilimu“ (pagal I. Erenburgo 1954 metų romaną Ottepel). Šiuo periodu pradėti naikinti lageriai, paleista dalis tremtyje kalėjusiųjų politinių kalinių, sumažinti kultūros suvaržymai, sovietinio bloko šalių kontrolė. Pradėta leisti nelegali spauda, kilo disidentų judėjimas. Tuo pat metu užmegzti diplomatiniai santykiai su Vakarų Vokietija, atkurti su Jugoslavija bei Japonija, pradėtos derybos dėl nusiginklavimo su JAV.

Iširimas

Po L. Brežnevo mirties Sovietų Sąjungą ištiko sunki ekonominė krizė. 1985 m. į valdžią atėjo jaunas, palyginti su ligtoliniais vadovais, Michailas Gorbačiovas. Jis gavo sunkų komunistinės sistemos palikimą.
Naujas TSRS vadovas tikėjosi liberaliomis reformomis pakeisti visuomenę, sukurti teisinę valstybę. Gorbačiovas savo politiką pradėjo įvardyti kaip „perestroiką“ ir „glasnost“, užbaigusios Šaltąjį karą bei privedusios prie taikaus valstybės suirimo. Iš įkalinimo vietų buvo paleisti disidentai, gavo laisvę žiniasklaida.
Viena iš pirmųjų įtemptos situacijos apraiškų buvo 1986 m. gruodžio 16 d. demonstracija Alma Atoje, kurioje kazachai reiškė nepasitenkinimą Maskvos noru paskirti Kazachijos KP CK sekretoriumi žmogų visiškai nesusijusį su Kazachija. Ši demonstracija buvo numalšinta karine jėga, kai kurie jos dalyviai „dingo be žinios“ arba atsidūrė kalėjimuose. Šie įvykiai gavo Želtoksano pavadinimą. Po kelerių metų įvairiose TSRS vietose įsiplieskė tarpnacionaliniai konfliktai (Karabacho konfliktas, 1989 m. Ošos skerdynės, Tatarstano siekis atsiskirti nuo TSRS, neramumai Kryme tarp rusų ir totorių).
TSRS iširimą pagreitino ir prasta tarptautinė ekonominė situacija bei naftos kainų kritimas. Po aštunto dešimtmečio naftos krizės, kuomet naftos kainos padidėjo keturis kartus OPEC dvigubai sumažinus naftos gavybą, TSRS (kuri nepriklausė OPEC) nusprendė iš to pasipelnyti ir didino naftos gavybą iki tol, kol 1986 m. tapo vienu iš didžiausių naftos eksportuotojų pasaulyje. Kadangi naftos gavybą didino ir kitos OPEC nepriklausančios šalys (tokios kaip Saudo Arabija), jos suminė pasiūla pasaulio rinkoje galų gale viršijo prieškrizinę ir jos kaina 1986 m. krito tris kartus (lyginant su 1979 m.) Dėl šio kainų kritimo ekonomiškai labiausiai išlošė naftą importuojančios šalys (JAV, Vakarų Europa, Japonija, Trečio pasaulio šalys), o pralošė – jos eksportuotojos (TSRS, Šiaurės Europa, OPEC šalys). Šis pasikeitimas turėjo daug daugiau globalinių pasekmių nei TSRS iširimas, jis taip pat išprovokavo ir Irako–Kuveito karą (Irakas norėjo sumažinti naftos gavybą Kuveite).
1989 m. pirmą kartą TSRS ekonominį augimą pakeitė recesija. Tais pačiais metais sustiprėjo ir chroniška ekonominė problema – prekių deficitas, įvedama talonų pagrindiniams maisto produktams (cukrui, kruopoms) sistema. 1991 m. prasidėjo ir demografinė krizė – gyventojų mirtingumas viršijo gimstamumą. Gorbačiovo politika nesikišti į kitų šalių vidaus reikalus sukėlė masinį prosovietinių komunistinių režimų kritimą Rytų Europoje (Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Rumunijoje). Pačioje TSRS taip pat padidėjo spaudimas iš RTSFR prezidento B. Jelcino, reikalavusio didesnio suvereniteto pačiai RTSFR.
Liberali politika leido reikštis separatistiniams reformų sąjūdžiams, kurie nuo 1988 m. ėmėsi keisti komunistinę sistemą, o paskui ir pačią TSRS. Prieš nepriklausomybės siekių apraiškas Tarybų Sąjungoje Gorbačiovas bandė panaudoti netgi karinę jėgą, tačiau nesėkmingai. Armijos susidūrimas su piliečiais Tbilisyje, Baku, vėliau ir Vilniuje atnešė aukų ir dar labiau paaštrino padėtį. Jis nesugebėjo išlaikyti TSRS pozicijų ir Vidurio Europos valstybėse. Kovos dėl nepriklausomybės priekyje žengė Baltijos valstybės, kurios 1940 m. buvo neteisėtai įjungtos į TSRS. Joms įkandin sekė kitos respublikos.
Gorbačiovas siekė pašalinti iš valdžios komunistus konservatorius ir ateityje remtis liaudies išrinktais atstovais. Per rinkimus į Liaudies deputatų suvažiavimą pirmą kartą Tarybų Sąjungos istorijoje į vieną vietą buvo galima kelti kelis kandidatus.
Pirmoji teritorija, paskelbusi apie atsiskyrimą nuo TSRS 1990 m. sausio mėn. buvo Nachičevanės ATSR priklausiusi Azerbaidžano TSR.
1990 m. vasario mėnesį komunistų partija atsisakė partinio monopolio. Kovo 11 dieną Lietuva paskelbė nepriklausomybę, nepriklausomybės siekė Estija ir Latvija.
M. Gorbačiovas bandė sustabdyti TSRS byrėjimą ekonomine blokada kariniu būdu, siūlydamas įkurti Suverenių Valstybių Sąjungą. Tačiau procesas buvo nesustabdomas.
Konservatyvūs komunistai pamėgino išgelbėti TSRS kariniu valstybės perversmu 1991 m. rugpjūčio mėnesį. Pranešta, kad M. Gorbačiovas, atostogavęs Kryme, uždarytas į namų areštą. Kovos su pučistais iniciatyvą Maskvoje perėmė Rusijos gyventojai, vadovaujami Boriso Jelcino. Pučui žlugus, M. Gorbačiovas grįžo į Maskvą, tačiau pirmoji politinė figūra jau buvo B. Jelcinas.
Valstybė galutinai iširo 1991 metų gruodį − gruodžio 1 dieną ukrainiečiai referendume pasisakė už nepriklausomybę, gruodžio 8 dieną pasirašytas Belovežo susitarimas, gruodžio 21 dieną pasirašyti Alma Atos protokolai ir įkurta Nepriklausomų Valstybių Sandrauga, gruodžio 25 dieną atsistatydino likęs prezidentu be valstybės Michailas Gorbačiovas, o gruodžio 31 dieną valstybė galutinai nustojo egzistuoti.