google/wiki40b huggingface dataset:
Armėnų genocidas

Armėnų genocidas – armėnų tautos genocidas, jaunaturkių valdžios vykdytas 1915–1917 metais. Žuvusių armėnų skaičius, skirtingais vertinimais, siekia nuo 800 tūkstančių iki 2 milijonų. Dažniausiai nurodomi skaičiai – 1,2-1,5 milijonų žuvusiųjų.
Raphael Lemkin (genocido termino kūrėjas) armėnų genocidą nagrinėja, kaip vieną iš tipiškiausių genocido atvejų, inspiravusį Hitlerį surengti Holokaustą. Pažymėtina, kad labai panašūs į armėnų genocidą veiksmai (pagal analogišką scenarijų) vos keliais mėnesiais anksčiau buvo įvykdyti prieš ne tokią gausią Turkijos graikų etninę grupę.

Priešistorė

Armėnų tautai siekiant nepriklausomybės, 1894–1897 Osmanų imperija, kovodama su armėnų politiniais judėjimais, kaip manoma, sunaikino nuo 100 iki 300 tūkstančių armėnų. Po valdžios užgrobimo Turkijoje 1907 m. jaunaturkiai ėmė vykdyti turkų tautos vienijimo politiką, propaguodami idėją sukurti valstybę, paremtą vieningos tautos idėja. Vieną iš problemų, jaunaturkių manymu, kėlė tautinės mažumos: kurdai, asirai, graikai ir armėnai, siekiantys valstybingumo. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Turkijos valdžia, stojusi į Vokietijos pusę, nusprendė, kad tautinės mažumos gali palaikyti Rusijos pajėgas, todėl pradėjo šių tautų naikinimą. Buvo sukurta speciali organizacija „Teshkilati Mahsusa“, atlikusi organizacinius darbus, bei naikinimo būriai, didžiąja dalimi sudaryti iš specialiai išlaisvintų kriminalinių nusikaltėlių.

Neigimas

Armėnų genocidas – vienas iš ryškiausių genocido neigimo pavyzdžių: net praėjus 90 metų, Turkijos vyriausybė neigia, kad tai buvo genocidas, net ir pripažindama bent kelių šimtų tūkstančių armėnų žūtį bei valstybės vadovų dalyvavimą šiose žudynėse. Manoma, kad tai nenoras prisiimti bent moralinę atsakomybę valstybės mastu, bijant, kad toks pripažinimas gali sustiprinti kitų tautinių mažumų, pvz., kurdų pozicijas, siekiant nepriklausomybės.
Dobromylis

Istorija

Nuo XIV a. priklausė lenkams, iki XX a. – austrams. Iki 1962 m. buvo rajono centras.

Sportas

Mieste žaidžia FK Lʹvìv klubas.
Djakovo kultūra

Charakteristika

Djakovo kultūra pakeitė Fatjanovo kultūrą. Djakovo kultūros piliakalniai nedideli, išsidėstę upių pakrantėse, sunkiai prieinamose vietose, sutvirtinti grioviais ir pylimais. Žmonės gyveno stačiakampio, kartais apskrito plano pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose. Spėjama, kad vienas piliakalnis buvo patriarchalinės šeimos sodyba, keleto gretimų piliakalnių žmonės sudarė giminę. I-ojo tūkstantmečio pradžioje buvo ir neįtvirtintų, atvirų gyvenviečių.
Gyventojų pagrindiniai verslai buvo gyvulininkystė, kaplinė žemdirbystė, medžioklė ir žvejyba. Pirmaisiais amžiais paplito metalų apdirbimas: gaminti geležiniai pjautuvai, kirviai, strėlių antgaliai, žalvariniai papuošalai, tačiau dauguma darbo įrankių ir papuošalų dar daryta iš kaulo.
Djakovo kultūrai būdinga vadinamoji tekstilinė, arba tinklinė, keramika ir Djakovo tipo svareliai. Dalis tyrinėtojų laikė juos kulto reikmenimis, dabar manoma, kad tai vertikaliųjų audimo staklių pasvarai.
Djakovo kultūros kapų nerasta. Nuo III a.- IV a. išsiskyrė vakarinė Djakovo kultūros dalis su ryškia rytų baltų kultūros įtaka. Kai kurie tyrinėtojai (I. Rozenfeldtas) Djakovo kultūrą laiko mišria finougrų ir baltų kultūra su stiprėjančiais baltiškais elementais.
Rytų Bažnyčių kanonų kodeksas

Rytų Bažnyčių kanonų kodeksas, lot. Codex Canonum Ecclesiarum Orientalium (CCEO) - 22 Rytų Bažnyčių (unitų) teisynas, kodifikuotas vidaus gyvenimą reguliuojantis teisės aktas. Legistinis Romos Katalikų Bažnyčios teisynas yra Codex Iuris Canonici (CIC).
RB kanonų kodeksą 1990 m. spalio 18 d. savo apaštališkąja konstitucija Sacri Canones promulgavo (paskelbė ir patvirtino) Popiežius Jonas Paulius II.
Elektrėnų pagrindinė mokykla

Istorija

1971 m. įkurta Elektrėnų 2-oji vidurinė mokykla. 1998 m. Elektrėnų 2-oji vidurinė mokykla pervadinta į Elektrėnų vidurinę mokyklą. 2007 m. Elektrėnų vidurinė mokykla reorganizuota į lietuvišką pagrindinę mokyklą. 2012 m. Elektrėnų pagrindinė mokykla uždaryta.
Grivina (Rusia)

Grivina (rus. гривна, lenk. Grzywna, ček. Hřivna) – XI-XV a. Rusios ir kaimyninių šalių piniginis ir masės vienetas, naudotas sidabro ir aukso masei matuoti. Kaip masės vienetas naudota auksui ir sidabrui sverti, iš to kilo ir piniginis ekvivalentas. Aukso grivina buvo 12,5 karto brangesnė už sidabrinę. 
Priklausomai nuo vietovės, jo svoris svyravo nuo 190 g iki beveik 300 g, ir buvo lygus 1/2 vietinio svaro.
Grivinų atitikmuo Šiaurės ir Vidurio Europoje buvo markė. Baltiškieji analogai - lietuviški ilgieji.

Raida

Vienetas pavadintas pagal slavišką papuošalo antkaklės pavadinimą rus. гривна. Šis papuošalas dažnai būdavo gaminamas iš brangiųjų metalų – aukso ar sidabro. Vėliau žodis ėmė reikšti tam tikrą kiekį brangiojo metalo. Iš čia atsirado piniginis svorio vienetas - sidabro grivina, minima 1130 m. didžiojo kunigaikščio Mstislavo ir jo sūnaus Vsevolodo rašte Naugardo Jurijaus vienuolynui.
Sidabro grivina atitiko tam tikrą kiekį vienodų monetų. Ši mokėjimo priemonė vadinta kunų grivina (rus. гривна кун). Abi šios grivinos Rusioje naudotos mokėjimams. 
Pradžioje sidabro grivinos ir kunų grivinos masės buvo vienodos, bet kunų grivinos buvo gaminamos iš žemos prabos sidabro, todėl buvo keturis kartus pigesnė už sidabrinę. Vėliau grivinų verčių santykis vis labiau keitėsi. 
Kijevo Rusioje grivina kaip pagrindinė mokėjimo priemonė įsitvirtino XI a., tuo metu Kijevo grivina svėrė apie 160 g. XII a. sidabro grivina svėrė apie 204 g ir buvo lygi 5 kunų grivinoms, kur viena kunų grivina svėrė apie 51 g. Sidabro grivina atitiko tam tikrą skaičių vienodų monetų. Sporadiškai naudojama aukso grivina buvo 12,5 karto brangesnė už sidabro griviną.
XIII a. Novgorodo grivinas ėmė vadinti žodžiu rus. рубль 'rublis', kuris ėmė išstumti žodį гривна. XV a. nustota lydinius grivinas ir rublius naudoti kaip mokėjimo priemones, o žodis рубль imtas naudoti Rusios monetų sistemoje. 204 g masės grivina buvo naudojama rusiškų monetų masėms nustatyti. Nuo rus. гривна kilo ir 10 kapeikų monetos pavadinimas grivenikas (rus. гривенник). 
Čekijos karalystėje Prahos grivina buvo svarbus vienetas. Atsiradus monetoms ir pradėjus kaldinti Prahos grašius, iš vienos grivinos buvo nukaldinamos 48 monetos. Lenkijos karalystėje Krokuvos grivina naudota kaip piniginis vienetas iki XI a. Nuo X a. grivinos pagrindu pradėti kaldinti denarai. Iš pradžių iš 1 grivinos buvo nukalama 240 denarų, o vėliau denaro kursas krito: XIV a. I pusėje ji atitiko 576 denarus, amžiaus viduryje - 768 denarus, amžiaus pabaigoje - jau 864 denarus.
Rolandas Tamošaitis

Biografija

1999 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. Nuo 2001 m. dirba Kuršėnų Lauryno Ivinskio gimnazijoje, istorijos mokytojas metodininkas.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2004 m. Šiaulių rajono „Lions“ klubo narys. 2007–2008 m. klubo prezidentas. 2011–2012 m. klubo iždininkas. Nuo 2009 m. futbolo klubo „FK Venta Kuršėnai“ vadovas. Sutuoktinė Dovilė. Dukra Dorotėja.
Geoterminė energija

Geoterminės energijos privalumai

Geoterminės energijos pagrindinis privalumas yra tas, kad ji, palyginus su kitais energijos gavybos būdais, yra švari ir saugi. Taip pat tai atsinaujinanti energijos rūšis. Kai pagrindinis energijos nešiklis (šilumnešis) yra vanduo, jis gali būti panaudotas vėl ir vėl. Šios energijos rūšies gavybai nereikalingos ypatingos ar besikeičiančios klimatinės sąlygos. Energijos gavyba gali vykti visą parą.
Lietuvos Metrika

Lietuvos Metrika – XIV a. pab. – XVIII a. pab. laikotarpio LDK dokumentų archyvas, susidaręs Lietuvos didžiojo kunigaikščio kanceliarijos veiklos pasekoje. Iki šių dienų išliko virš 600 dokumentų įrašų knygų. Tai vienas svarbiausių LDK istorijos šaltinių. Lietuvos Metriką sudaro įvairūs teisiniai aktai – Lietuvos didžiojo kunigaikščio privilegijos bajorams, LDK sritims bei miestams, bajorystės, įvairių pareigybių ir žemių valdų suteiktys, diplomatiniai, finansiniai dokumentai, teismų sprendimai, korespondencija.
Pagrindinė dalis išlikusių Lietuvos Metrikos knygų šiuo metu saugoma Maskvoje, Rusijos valstybės senųjų aktų archyve (РГАДА). 1920 m. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartyje buvo numatyta Lietuvos Metriką grąžinti Lietuvai, tačiau vėliau sovietai savo pažado nevykdė. Dabar Lietuvoje saugomos jų mikrofilmų kopijos.

Istorija

Iki XVI a. pradžios Lietuvos Metrika buvo laikoma Trakų pilyje. Metrikos originalios knygos pradingo Švedų tvano metu Vilniaus Žemutinėje pilyje, o 1594–1607 metais LDK kanclerio Leono Sapiegos pavedimu perrašytos kopijos išvežtos iš Vilniaus 1655 metais, prieš miestą užimant rusams. Kelionėje dalis knygų pradingo, kita dalis saugota Nesvyžiuje. XVIII a. antroje pusėje Metrika buvo pervežta į Varšuvą. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo dalis knygų pervežta į Sankt Peterburgą, vėliau į Maskvą. 1921 m. dalis knygų iš Maskvos perduota Lenkijai ir saugoma Varšuvoje.
Pjaustymo lentelė

Pjaustymo lentelė – virtuvinis reikmuo, naudojamas kaip pagrindas pjaustant. Pjaustymo lentelė apsaugo stalviršius nuo peilio įrėžių bei pjaustomo maisto išskyrų, maistą – nuo paviršių nešvaros, peilius – nuo šipinančio paviršių poveikio. Paprastai lentelės būna stačiakampio pavidalo su anga pakabinimui ir/arba suėmimui, arba mentelės pavidalo. Tradiciškai pjaustymo lentelės gaminamos iš medienos, dabar būna ir plastmasinių, bambukinių, stiklinių, plieninių.
Kadangi pjaustant neapdirbtas maisto žaliavas išsiskiria syvai, turintys būdingą kvapą, galimai – ir bakterijas, patariama mėsą, paukštieną, žuvį, daržoves, duoną pjaustyti ant skirtingų pjaustymo lentelių. Norint pašalinti bakterijas ir įsigėrusį kvapą, svarbu lenteles švariai nuvalyti – tai galima padaryti lentelės paviršių patrynus rupia druska ir palaikius keletą minučių sūryme. Kvapai ypač įsigeria į medines lenteles, tačiau jos mažiau šipina peilius palyginus su plastikinėmis, o ypač stiklinėmis ar plieninėmis lentelėmis. Iš pušies ar ąžuolo pagamintos lentelės turi antibakterinių savybių. Medines lenteles patariama retsykiais patepti valgomaisiais sausinančiais aliejais (aguonų, sėmenų, vernicijų), kad jos išliktų atsparesnės.
Luca della Robbia

Luka dela Robija (it. Luca della Robbia, g. apie 1399 m. – m. 1482 m. vasario 10 d.) – XV a. italų ankstyvojo renesanso skulptorius iš Florencijos.

Biografija

Luka dela Robija gimė apie 1399–1400 m. Florencijoje. Anot Giorgio Vasari, iš pradžių Luka buvo apmokytas auksakalio amato, bet greit perėjo dirbti su marmuru ir pasišventė vien skulptūrai. Mokėsi pas Nanni di Banco. Tėvas Simone di Marco buvo pasiturintis, turėjo žemės, buvo susijęs su audinių verslu. Giminės pavardė kildinama iš audinių raudono dažo, išgaunamo iš Rubia vadintų augalų (Rubia Tinctorum). Anksčiausiu Lukos darbu yra Cantoria – „dainuojanti galerija“ – 10 reljefų virš šiaurinės zakristijos Santa Maria del Fiore katedroje durų, sukurtų 1431–1438 m. laikotarpyje (1688 m. nuimti ir dabar yra Santa Maria del Fiore katedros muziejuje). Šie reljefai vaizduoja šokančius ir dainuojančius vaikus. Leonas Batista Albertis 1435 m. veikalo Della Pittura įžangoje paminėjo Luką dela Robiją kartu su Bruneleskiu, Donatelu, Giberčiu ir Mazaču kaip vieną iš naujosios kartos menininkų, kurie vėliau buvo įvardinti renesanso vaizduojamojo meno pirmaisiais meistrais. 1437 m. Luka dela Robija pratesė seriją rombo formos reljefų Džoto kampanilės apačioje, kuriuos anksčiau kūrė Džotas ir Andrea Pizanas.
Luka dela Robija pagarsėjo glazūruotos terakotos, malojikos reljefais. Jo glazūros ruošimo technika buvo labai naujoviška, nežinota antikiniais laikais ir slepiama šeimos paslaptis. Dėl šios glazūravimo technikos Lukos reljefai galėjo būti statomi lauke. Santa Maria del Fiore katedroje Luka atliko du terakotinius reljefus: „Prisikėlimą“ (1442 m.) ir „Paėmimą į dangų“ (1446 m., abu Santa Maria del Fiore katedros muziejuje). „Prisikėlimas“ yra anksčiausiai žinomas Lukos dela Robijos glazūruotas terakotinis kūrinys. 1443–1450 m. Luka dela Robija dekoravo apskritais reljefais Bruneleskio Pazzi koplyčią prie Šv. Kryžiaus bažnyčios. Jam priskiriamas ikonografinio Mergelės Marijos pusės stoto baltos spalvos mėlyname fone vaizdinio suformavimas (pvz., „Madona su obuoliu“, 1455–1460 m., Bardželo muziejus). 1443 m. Luka sukūrė tabernakulį Santa Maria Nuova ligoninėje Florencijoje (dabar Peretolos miestelio Švč. Marijos bažnyčioje), 1453 m. Švč. Trejybės bažnyčioje – vyskupo Benozzo Federighi kapo monumentą.
1446 m. Luka įkūrė savo dirbtuves Via Guelfa Florencijoje. 1471 m. Luka buvo išrinktas Florencijos skulptorių gildijos vyresniuoju, bet posto atsisakė. Luka dela Robija mirė 1482 m. vasario 10 d. Florencijoje, palaidotas San Pier Maggiore bažnyčioje. Jo studiją perėmė pusbrolis Andrea della Robbia, kuris su savo sūnumis pratęsė šeimos verslą iki XVI a. pabaigos.
Tarava

Istorija

Antrojo pasaulinio karo metais Taravą buvo užėmusi Japonija. 1943 m. lapkričio 20 d. čia įvyko didelis mūšis tarp amerikiečių ir japonų.
Slovakų nacionalinė partija

Slovakų nacionalinė partija (Slovenská národná strana), sutrumpintai SNS, yra 1989 m. pabaigoje įkurta politinė Slovakijos partija. SNS turi 9 vietas 2010-2014 m. parlamente.
Slovakų nacionalinė partija ideologiškai pratęsia tokiu pat pavadinimu nuo 1871 iki 1938 metų egzistavusią partiją. Tai stipriausia ultra-dešiniosios pakraipos politinė jėga Slovakijoje, kuri pagarsėjusi savo ksenofobiškais, homofobiškais, nacionalistiniais pareiškimais ir neretai yra įvardinama kaip neofašistinė bei ultranacionalistinė.
SNS per visus rinkimus, išskyrus 2002 metais, sulaukdavo ženklaus palaikymo, peržengdavo 5 % barjerą ir patekdavo į parlamentą. 1992 ir 1996 metais ji bendradarbiavo su Judėjimu už demokratinę Slovakiją (Hnutie za demokratické Slovensko) ir buvo valdančiosios koalicijos sudėtyje. Į valdžią atėjus kairiesiems bei liberalams, jai teko pasitraukti į opoziciją ir SNS vaidmuo žymiai sumenko. Per 2006 m. rinkimus partija gavo beveik 12 % rinkėjų balsų ir buvo kairiųjų Kryptis – socialdemokratija (Smer – sociálna demokracia) pakviesta į valdančiąją daugumą. Partija palaiko prorusišką užsienio politikos kryptį.
Kauno Šv. Mikalojaus (Benediktinių) bažnyčia

Istorija

Bažnyčia pastatyta XV amžiuje. Motiejus Valančius teigia, kad 1495 m. šiai bažnyčiai suteikti ketveri visuotiniai atlaidai. 1503 m. perduota Kauno parapinei bažnyčiai. Apie 1528 m. paskirtas kunigas. Jam Kaune dovanoti 2 valakai žemės. Po kelerių metų kunigas išsikėlė, o žemę pardavė.
1624 m. Kauno maršalkos Andriaus Skorulskio rūpesčiu bažnyčia paskirta vienuolėms benediktinėms. Iki 1627 m. suremontuota, pastatytas medinis vienuolynas. Jam paskirta žemės ir skypų Kaune, dovanotas Petrašiūnų palivarkas, o 1643 m. – Paštuva su Kvesų kaimu. Manoma, kad bažnyčia nukentėjo 1655 m. 1663 m. remontuota. XVIII a. bažnyčia ir vienuolynas aptverti masyvia mūro tvora. 1782 m. buvo 22 vienuolės.
1812 m. iš bažnyčios išvežti sidabriniai liturginiai reikmenys, rūbai, kiti daiktai, vienuolynas apardytas. Apie 1822–1829 m. pastatytas mūrinis vienuolynas. 1831 m. vienuolės laikė parapinę mokyklėlę. 1834 m. išmūryta dengta galerija, jungusi vienuolyną su bažnyčia. 1842 m. caro valdžia nusavino vienuolyno žemes. Valdžia vienuolėms mokėjo algas. XIX a. pabaigoje trukdyta į vienuolyną įstoti naujoms narėms. Vietoj mirusių, jų pavardėmis slapta būdavo priimamos kitos vienuolės.
1903 m. iš 12 vienuolių vyriausioji turėjo 93, jauniausioji – 65 metus. Nuo 1905 m. priimti į vienuolyną nebedrausta. Kuriantis nepriklausomai Lietuvai, vienuolyno viršininkė neleisdavo lietuvaitėms kalbėtis gimtąja kalba, skaityti lietuvišką literatūrą. 1919 m. virš altoriaus kabojo Lenkijos herbas. 1924 m. 10 vienuolių lenkių perkeltos į Kolainius. Tarpukariu vienuolės laikė mokinių bendrabutį, prieglaudą, vaikų darželį, 1938 m. rengė siuvimo kursus, turėjo bažnytinių rūbų dirbtuvę.
1919 m. bažnyčia remontuota. 1924 m. pastatyta klebonija. 1938–1939 m. bažnyčia rekonstruota. Iš 7 altorių liko tik 3. Vienas altorius įrengtas pagal Liudo Truikio projektą. Jis dekoravo ir visą bažnyčios interjerą. Langų vitražus kūrė dail. Vytautas Pranas Bičiūnas.
1948 m. bažnyčia ir vienuolynas uždaryti. Bažnyčia paversta knygų sandėliu. 1961–1968 m. vienuolynas iš dalies restauruotas ir rekonstruotas, pritaikytas bendrabučiui. 1973 m. išgabenti varpai. 1989 m. iš bažnyčios išvežtos knygos. 1990 m. bažnyčia suremontuota ir grąžinta tikintiesiems.

Architektūra

Bažnyčia gotikinė, sudėtingo plano, vienabokštė, vienanavė. Šventoriaus tvora mūrinė.
Linet Masai

Biografija

Masai karjerą aukšto rango varžybose pradėjo 2007 m. sudalyvaudama Pasaulio kroso čempionate. Tąkart bėgikė pelnė aukso medalį jaunimo klasėje. Po metų vykusiame pasaulio kroso čempionate lengvaatletė jau varžėsi suaugusiųjų klasėje, kur pelnė bronzos medalį. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse 10 000 m bėgimo distanciją Masai įveikė per 30:26.50 ir užėmė 4 vietą. Po metų vykusiame pasaulio čempionate sportininkei sekėsi žymei geriau ir ji tapo pasaulio čempione. 2010 m. Afrikos čempionate Masai pelnė bronzos medalį. 2011 m. pasaulio čempionate stajerei nepavyko apginti čempionės titulo ir ji iškovojo bronzos medalį.
Triavna

Istorija

Gyvenvietė įkurta trakų. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta XII a. Osmanų valdymo laikais, miestelyje gyveno vien bulgarai, kurie naudojosi šia privilegija. Bulgarų tautinio atgimimo metu vystėsi amatai.
Chaironėja

Istorija

Chaironėja žinoma nuo antikinių laikų. Anksčiau vadinta Arne, buvo įsikūrusi ant Kopaidos ežero (vėliau nusausinto) pakrantės. Chaironėja priklausė Orchomenui, kuris nuo 600 m. pr. m. e. buvo Bojotijos lygos narys. 
Chaironėja yra kelių istorinių mūšių vieta. Geriausiai žinomas – Chaironėjos mūšis, vykęs 338 m. pr. m. e. tarp Makedonijos valdovo Pilypo II ir jungtinių įvairių Graikijos valstybių pajėgų, daugiausiai Tėbų ir Atėnų. Mūšio metu buvo visiškai sutriuškintas elitinis Tėbų šventasis būrys, sudarytas iš 150 homoseksualių porų. 
1818 m. anglų keliautojai kaimo apylinkėse atrado vadinamąjį „Chaironėjos liūtą“, kuris buvo 6,1 m aukščio laidotuvių paminklas, pastatytas žuvusio Šventojo būrio garbei. Apie atkastą radinį buvo pranešta į Atėnus, tačiau neskubėta juo pasirūpinti. Per Graikijos nepriklausomybės karą (1821–1832) kažkurio generolo paliepimu buvo išardytas masyvus postamentas, tikintis rasti paslėptą lobį. Tačiau jame buvo sudėti tik tėbiečių ietys ir skydai, kai kurie su išgraviruotais vardais. Mūšio lauke 1879-1880 m. archeologai atrado masinę tėbiečių kapavietę su žuvusiųjų skeletais. 1902 m. slapta homoseksualų organizacija „Chaironėjos ordinas“ iš liūto skulptūros ir postamento fragmentų atstatė buvusį paminklą radimo vietoje. Paminklo postamentas, manoma, neatitiko originaliojo, nes nebuvo žinoma, kaip atrodė iš tikrųjų.  
Chaironėjoje, garsioje Bojotijos šeimoje gimė senovės graikų istorikas ir filosofas Plutarchas (apie 46–120 m.). Jis savo raštuose kelis kartus minėjo šiuos ir kitus svarbius įvykius, nutikusius gimtinėje, aprašė tėbiečių karių Šventąjį būrį.
Korėjos istorija

Priešistorė (30 000-2333 m. pr. m. e.)

Archeologiniais duomenimis hominidai Korėjos pusiasalyje apsigyveno prieš 700 000 m. Kai kurie Šiauės Korėjos atstovai tvirtina, kad šalis galėjo būti apgyvendinta jau prieš 1 mln. metų.  Paleolito kultūros užuomazgos pusiasalyje aptinkamos nuo 30 000 m. pr. m. e., o Neolito laikų keramikos dirbiniai - pradedant 6000 m. pr. m. e.  Manoma, kad dabartiniai korėjiečiai kilo iš Altajaus ar proaltajaus kalbas vartojančių genčių, kurios į Korėją atsikėlė iš Centrinio Sibiro pietinės dalies ir su savimi atsinešė šamanistinę religiją bei kultūrą (dolmenų statybą, įvairių rūšių keramiką bei kita). Šie duomenys sutampa ir su palyginamaisiais genetiniais tyrimais, kurie teigia, jog korėjiečiai yra itin artimi Centrinės Azijos mongolams
Balsėnai

Istorija

Balsėnų apylinkėse rastas akmens amžiaus laivinis kovos kirvis. 1695 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje minimas Balsėnų viensėdis. Gyveno 2 šeimos. Priklausė Švėkšnos dvarui, Švėkšnos parapijai, vėliau – Švėkšnos valsčiui. 1919 m. įsteigta mokykla. 1934 m. Balsėnų kaimas paskirtas Veiviržėnų valsčiui.
Pokaryje Balsėnų kaimo apylinkėse aktyviai vyko rezistencinė kova: keletas gyventojų žuvo, daug buvo ištremta į Sibirą.
Sovietmečiu Balsėnai buvo „Veiviržo“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Priklausė Veiviržėnų apylinkei. Buvo pradinė mokykla (uždaryta 2003 m.), biblioteka, kultūros namai.

Pavadinimo kilmė

Balsėnų kaimo pavadinimas kilęs nuo Balsės upelio.
Hermanas Budenzygas

Hermanas Budenzygas (vok. Hermann Karl Robert Buddensieg, 1893 m. birželio 3 d. Eizenachas – 1976 m. gruodžio 12 d. Heidelbergas) – vokiečių vertėjas, literatūros tyrinėtojas, rašytojas.

Biografija

Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare Rytų fronte, taip pat ir Rytų Lietuvoje, vėliau – Vakarų fronte; buvo sužeistas. Studijavo filosofiją Jenos, Heidelbergo universitetuose; 1920 m. daktaras. Nacių valdymo metais savo kūrinių nespausdino, buvo sulaikomas. Vertėsi filatelija. Nuo 1955 m. Adomo Mickevičiaus draugijos pirmininkas, 1955-1974 m. redagavo jos žurnale „Mickiewicz-Blätter“, kuriame daug vietos skiriama ir lietuvių literatūrai.
Parašė eilėraščių, poemų. 1967 m. lankėsi Lietuvoje.
Poliudjė

Poliudjė (rus. полю́дье) – duoklės iš rytų slavų genčių (dregovičių, krivičių, drevlianų, severianų ir kt.) rinkimas, vykdytas pirmųjų Kijevo kunigaikščių.
Tuo metu genčių sąjungos dar išlaikė savo organizaciją, o jų kunigaikščiai turėdavo pristatyti duoklę, daugiausia kailius, į centrines gyvenvietes (становища). Toks pristatymas vadintas povoz (rus. повоз). Ten duoklę paimdavo vieną kartą per metus žiemą savo valdas su družina apvažiuojantis Kijevo kunigaikštis. Balandžio mėnesį kunigaikštis su družina ir surinkta duokle grįždavo į Kijevą.
Duoklės dydis būdavo apskaičiuojamas pagal kiemų skaičių, nepriklausomai nuo jų savininkų turtingumo. Vasarą poliudjės metu surinktus kailius ir kitas tinkamas gėrybes gabendavo parduoti, dažniausiai į Bizantiją.
Poliudjės sistemos apimtos gentys neturėjo dalyvauti Kijevo kunigaikščių karinėse operacijose, nors kartais dalyvaudavo kaip sąjungininkai.
Vėliau duoklę ėmė rinkti kunigaikščio įgaliotiniai tijūnai tam skirtuose punktuose, vadintuose pogostais.
Kovo 2

Vardadieniai

Dautara – Eitara – Eitaras – Eitarė – Eitas – Eitautas – Eitautė – Eitys – Elena – Helė – Helianta – Kovas – Marcelinas – Simplicijus
Krakės

kotrynietės

Barkūniškis – 10 km
GUDŽIŪNAI – 12 km
 
Plinkaigalis – 5 km 
 BETYGALA – 26 km
Bokštai – 7 km 
 AKADEMIJA – 10 km
Meironiškiai – 3 km 
 JOSVAINIAI – 26 km
KĖDAINIAI – 22 km
Povilas Gaučys

Biografija

1920-1927 m. studijavo lietuvių, prancūzų, ispanų filologiją Lietuvos, Monpeljė, Rygos universitetuose. 1927-1929 m. vicekonsulas Latvijoje, 1930-1935 m. konsulas Argentinoje, 1935-1938 m. konsulas Brazilijoje. 1938-1940 m. iki TSRS okupacijos dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijos spaudos biure. 1944 pasitraukė į Vakarus. 1949 m. persikėlė į JAV.
Sudarė ir su kitais išvertė Lotynų Amerikos („Pietų Kryžiaus padangėje“ 1951 m.), anglų (1974 m.), ispanų (1980 m.), portugalų (1985 m.), amerikiečių (1993 m.) rašytojų novelių rinkinius. Sudarė ir išvertė portugalų („Lianų liepsna“ 1968 m.), ispanų („Atogrąžų saulė“ 1981 m., „Atgimusi daina“ 1986 m.), italų („Italijos balsai“ 1989 m.), prancūzų („Naujieji vėjai“ 1991 m.) XX a. poezijos antologijas. Sudarė lietuvių išeivijos spaudos 1970-1979 m. bibliografiją.