google/wiki40b huggingface dataset:
Alsėdžių Stanislovo Narutavičiaus gimnazija

Istorija

Patikimų duomenų apie buvusią mokyklą Alsėdžiuose randama tarp 1576 m. sausio 6 d. Žemaičių vyskupu paskirto Merkelio Giedraičio nuveiktų darbų. 1576 m. jis įsteigė Alsėdžiuose „kunigų seminariją“, o faktiškai – parengiamuosius kursus iš „Varnių, Alsėdžių ir Kaltinėnų gyventojų atrinktiems gabiems“ jaunuoliams, kurie vėliau galėtų būti mokomi Vilniaus kunigų seminarijoje.
XVII a. Alsėdžiuose pastatyta parapinė mokykla. 1804 m. joje mokėsi 12 berniukų ir 7 mergaitės. 1822 m. ataskaitoje rašoma, kad mokykloje mokoma skaityti lenkiškai ir lietuviškai, lotyniškai, rašyti, skaičiuoti. Po 1831 m. sukilimo, nuo 1832 m. kelerius metus mokykla neveikė. Nuo 1847 m. pranešimuose vėl nurodoma Alsėdžių parapinė mokykla, veikusi iki 1862 metų. Po 1863 m. sukilimo parapinės mokyklos nebegalėjo veikti, nes jos buvo uždraustos. 1864 m. imta rūpintis steigti valdinę valsčiaus mokesčiais išlaikomą mokyklą. 1867 m. Alsėdžiuose pradėjo veikti rusiška mokykla.
1909 m. klebonui E. Semenavičiui pavyko gauti leidimą ir įsteigti „Saulės“ draugijos mergaičių mokyklą. Tai buvo pirma lietuviška mokykla Alsėdžiuose. Nuo 1915 m. „Saulės“ mokykla tapo mišria – berniukų ir mergaičių – mokykla. 1918 m. pavasarį mokėsi 50 berniukų ir 40 mergaičių. Mokykla veikė mediniame name, kuriame buvo keturi kambariai klasėms ir vienas kambarys mokytojams.
1939 m. sudegusių vyskupo dvaro rūmų vietoje pradėta statyti 6 komplektų pradinė mokykla su sale. 1940 m. prasidėjus sovietų okupacijai naujosios mokyklos statyba sustojo. Nacių okupacijos metais Alsėdžių pradinėje mokykloje įvestas vokiečių kalbos mokymas. Nors sąlygos buvo nepalankios, 1942 m. buvo tęsiama pradinės mokyklos statyba.
Nuo 1945 m. veikė pradinė mokykla ir progimnazija, kuri 1949 m. performuota į Alsėdžių septynmetę mokyklą, nuo 1952 mokslo metų pradžios jai suteiktas vidurinės mokyklos statutas. 1955 m. išleista pirmoji abiturientų laida (13 abiturientų). 1967 m. pastatytas pirmasis mokyklos priestatas, 1975 m. naujas 121 vietos mokyklos bendrabutis, 1978 m. mokytojų 8 butų gyvenamasis namas, 1989 m. antrasis mokyklos priestatas su sporto sale, naujais kabinetais, valgykla.
Nuo 1999/2000 m. m. mokykloje įvestas profilinis mokymas su humanitarinio ir realinio mokymo pakraipa. 2001 m. įvesta gynybinio-pilietinio ugdymo pakraipa, pradėtas dėstyti pradinis karinis parengimas IX–XII klasėse, įkurta jaunųjų šaulių organizacija.
Kazimieras Liščinskis

Biografija

1658 m. įstojo į jėzuitų ordiną ir mokėsi Krokuvos jėzuitų kolegijoje, 1660–1664 m. mokėsi Kališe, 1666 m. Lvove. Išstojęs iš jėzuitų ordino ėmėsi teisinės veiklos. 1669 m. ir 1670 m. dalyvavo Brastos vaivadijos seimeliuose, 1669 m., 1672 m., 1674 m. buvo išrinktas Abiejų Tautų respublikos seimo atstovu. 1682 m. išrinktas Brastos žemės pateisėju, vėliau Lietuvos vyriausiojo tribunolo nariu.
1688 m. už ateistinį traktatą „Apie Dievo nebuvimą“ (lot. De non existentia Dei), parašytą 1674–1687 m. suimtas, įkalintas Vilniuje. Bažnyčios teismui pasmerkus 1689 m. buvo teisiamas Seimo teismo Varšuvoje, nubaustas mirties bausme, nukirsdintas ir sudegintas ant laužo. Prieš tai turėjo viešai sudeginti traktato rankraštį. Traktato išliko tik kelios nedidelės ištraukos.
Jūratė Jaudegytė

Jūratė Jaudegytė (g. 1946 m. liepos 12 d. Kaune) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Kauno 8-osios vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1961–1965 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Andrius Kairys). 1965–1970 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Jono Motiekaičio klasė).
1970–1974 m. – Marijampolės kultūros mokyklos choro dirigavimo dėstytoja ir Maisto pramonės automatų gamyklos mišriojo choro chormeisterė.
Nuo 1974 m. rudens – Kauno 1-osios vaikų muzikos mokyklos mokytoja, 1976–1979 m. – teorinio skyriaus vedėja, nuo 1979 m. – chorinio dainavimo skyriaus vedėja, chorvedybos disciplinų dėstytoja ir jaunių choro vadovė. Chorą (70–80 dalyvių) išmokė daug klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių kūrimų, – jis gieda Kauno ir Vilniaus bažnyčiose, nemažai koncertuoja Kaune ir kituose Lietuvos miestuose. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė geriausio vaikų choro vardą, 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse ir 1996 m. tarptautiniame vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Dainų versmė“ Vilniuje pelnė trečiąsias vietas, parengtas 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1993 m. Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei, 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėms, 1997 m. – Lietuvos moksleivių dainų šventei bei konkursui Vilniuje (laureatas). Choras yra nuolatinis ir Kauno miesto dainų švenčių ir kitų kultūros renginių dalyvis.
J. Jaudegytė buvo 1987, 1991, 1993, 1995 ir 1996 m. Kauno miesto dainų švenčių dirigentė. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. 1994 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Hans Jenny

Biografija

Gimė Bazelyje, Šveicarijoje. Prieš imdamasis gydytojo praktikos po medicinos studijų, jis ketverius metus studijavo mokslus Rudolfo Štainerio mokykloje Ciuriche. H. Dženis buvo antroposofas, austrų filosofo ir mistiko Rudohfo Štainerio sekėjas.

Tyrimai kimatikos srityje

Kimatikos srityje H. Dženis tęsė ankstesnių mokslininkų – Ernst Chladni (XVIII a.), Margaret Watts-Hughes (XIX a.) – pradėtus garso „paveikslų" tyrimus.
1967 m. H. Dženis parašė pirmąjį knygos "Kimatika: bangų reiškinių tyrinėjimas" tomą. Antrasis tomas išleistas 1972 m., praėjus metams po jo mirties. Šioje knygoje aprašytas ir iliustruotas garso bangų vibracijos poveikis skysčiams, birioms medžiagoms. Autorius padarė išvadą, kad „tai nėra nevaldomas chaosas; tai yra dinamiškas, tačiau tvarkingas raštas”.
Plokščių ir membranų vibracijai sukelti H. Dženis naudojo kristalų vibratorius bei savo paties išrastą tonoskopą. Tonoskope kvarco smiltys paskleidžiamos ant juodos 60 cm skersmens būgno membranos. Membranos vibracija sukeliama garsiai dainuojant per kartoninį vamzdį. Veikiamos garso smiltys suformuoja simetriškų formų ornamentą. Žemi tonai kuria gana paprastą ir aiškų paveikslą, aukštesni tonai kuria sudėtingesnius ornamentus.
Tyrimams H. Dženis naudojo stovinčiąsias bangas, pjezoelektrinius stiprintuvus ir kitus metodus bei medžiagas. Jis pastebėjo, kad senovės hebrajų ir Sanskrito balsių garsas smėlyje suformuodavo tų garsų rašmenis (raides); šiuolaikinių kalbų garsai tokio rezultato nedavė.
H. Dženio darbai padarė įtaką amerikiečių ekeperimentinės muzikos kompozitoriui Alvin Lucier ir, kartu su Ernsto Chladnio kimatikos darbais, buvo panaudoti kuriant kompoziciją "Queen of the South" (Pietų Karalienė). H. Dženio darbą tęsė "Center for Advanced Visual Study" (Pažangių vizualinių studijų centras).
Remdamasis H. Dženio darbais, fotografas Aleksandras Lotervaseris fiksavo vandens paviršiuje susidarančius vaizdus, vandenį veikiant garsu, įskaitant ir kompozitorių muziką.
Alaušo partizanų būrys

Alaušo partizanų būrys – rezistencinio pasipriešinimo Vytauto apygardos dalinys, veikęs 1945-1949 metais.

Veiklos teritorija ir laikas

Būrys įkurtas 1945 m. kovo mėnesį, veikė Sudeikių, Daugailių, Užpalių, Antandrajos apylinkėse iki 1949 m.
Būrys buvo pavaldus LPS Gedimino kuopai, o teritorija pateko į Šarūno-Liūto rinktinės teritoriją.

Drausmės pažeidimai

Kai kurių šaltinių teigimu, apylinkėse būta ir partizanų drausmės pažeidimų. Už didesnius nusikaltimus (ypač už plėšikavimus) buvo baudžiama net mirties bausme - sušaudant. Tokių atsitikimų buvo prie Alaušo ežero, netoli Sudeikių. Sušaudyti nemažos savarankiškai veikusios plėšikaudavusios ginkluotos grupės nariai Bronius Urbelis, Zabičiūnų Ungurys. Jie kelis kartus buvo perspėti kitų partizanų. Vėliau susekti ir per pora kartų sušaudyti.
Livo pilis

Istorija

Gotikinė pilis buvo pastatyta XV a. pradžioje, kaip sienos su Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste pasienio apsaugos punktas. Pilies statybas finansavo Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis. 1526–1536 m. pilis buvo rekonstruota. 1549–1570 m. karalienės Bonos Sforzos užsakymu buvo atlikta dar viena pilies rekonstrukcija. 1657 m. Švedijos kariuomenė susprogdino pilį. 1782 m. pilies vietoje buvo pastatyti miesto seniūno rūmai, kurie perkėlus administraciją į Sedlcas buvo apleisti.
Po Pirmojo pasaulinio karo buvo atlikti nedideli archeologiniai tyrimai ir iš dalies apsaugoti pilies griuvėsiai. Antrojo pasaulinio karo metu vokiečiai, suklaidinti vietinių administracijos darbuotojų, kad tai buvusi kryžiuočių pilis pradėjo pilį atstatinėti. Prasidėjusią pilies rekonstrukciją sustabdė paaiškėjusi tiesa, kad tai nėra buvusi kryžiuočių pilis.
Po karo pilies griuvėsiai buvo konservuojami, baigta pilies bokšto vartų rekonstrukcija. 1957–1961 m. sutvarkyti šalia pilies stovėję seniūno rūmai, kuriuose 1963 m. pradėjo veikti muziejus.
FK Chemikas Kėdainiai

Istorija

Klubas žinomas nuo sovietmečio, komanda veikė prie chemijos gamyklos, 4 sezonus žaidė LTSR aukščiausiojoje lygoje. Po 1994 m. tapo dukterine „Nevėžio“ komanda.
Žemaitkiemis

Istorija

Netoli Žemaitkiemio link Kliepšių kaimo 1933 m. vasario 2 d. nukrito Žemaitkiemio meteoritas.
Ekonomikos augimas nesukuriant darbo vietų

Ekonomikos augimas nesukuriant darbo vietų (angl. Jobless growth arba Jobless recovery) – sąvoka naudojama apibūdinti situacijai, kai ūkis atsigauna po recesijos, tačiau gyventojų užimtumas nedidėja. Sąvoka pradėta naudoti JAV XX a. 10-ame dešimtmetyje apibūdinant ekonomikos atsigavimą prezidento Dž. Bušo vadovavimo pabaigoje. XXI a. pradžioji ši sąvoka vėl buvo prisiminta.
Iki XX a. 10-to dešimtmečio ekonomikos atsigavimas nedelsiant pasireikšdavo santykinai greitu užimtumo didėjimu. Tačiau pradedant 1991 m. recesija ankstesnio užimtumo lygio atsistatymas tapo lėtu.
Ekonomistai nesutaria dėl šio reiškinio prigimties ir kaip su juo kovoti. Kai kurie ekonomistai teigia, jog taip gali atsitikti kuomet dėl automatizacijos ir robotizacijos padidėja produktyvumas ir ekonomika gali augti mažinant užimtumą. Kiti mano, kad tai buvo susiję su struktūriniais pokyčiai darbo rinkoje. 
Viena iš šio reiškinio priežasčių buvo įvardinta ir globalizacija. Pagal šią teoriją sunkiais laikais įmonės stengiasi perkelti gamybą į užsienio šalis ir taip sumažinti kaštus. Ekonomikai atsigavus su tokios gamybos perkėlimu susijusios darbo vietos negrįžta.
Jolanta Liubeckaitė

Biografija

1984 m. baigė Molėtų rajono Giedraičių vidurinę mokyklą.
1984–1988 m. studijavo VVPI ir įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę.
1993 m. VU įgijo žurnalisto specialybę.
2004–2007 m. buvo Molėtų rajono savivaldybės tarybos narė.
Irena Ambrazienė

Biografija

1961-1968 m. mokėsi Vilniaus M.K.Čiurlionio meno mokykloje, 1968-1973 m. – Vilniaus dailės instituto Keramikos fakultete.
Nuo 1973 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto dėstytoja, nuo 2004 m. šio fakulteto Piešimo katedros vedėja, 2004 m. docentė. 
Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Ga (tauta)

Nkran valstybė

Spėjama, kad ga galėjo būti senieji Ganos pakrantės gyventojai. Jie įkūrė Akros miestą, kurį vadino Nkran, kas reiškė rudosios skruzdėlės. Aplink šį miestą konsolidavosi ga tautos valstybė. Į vakarus nuo jos buvo giminingos efutu tautos valstybėlė.
Nuo XV a. Nkran tapo vienu svarbiausių taškų Aukso krante europiečiams. Įvairios Europos valstybės, pradedant portugalais, čia pastatė daugybę fortų. Ga iš to tik pelnėsi, kadangi galėjo vystyti pelningą prekybą vergais, palmių aliejumi, auksu.

Istorija nuo XVIII a.

XVIII a. šiaurėje stiprėjant Ašanti valstybei, ga iš pradžių tai nedarė didelio poveikio. Tačiau šalį siaubė Akvamu, vėliau Akimas, kurie įgijo hegemoniją šiame pajūryje. Vėliau, Fante užkariavus kaimyninę Efutu, ga pradėjo karus su jais. Taip jie sudarė sąjungą su Ašančiais. 1811 m. jie iš dalies laimėjo Ga-fante karą. Jų sąjungininkai buvo olandai.
Britanijai ir Olandijai pasirašius sutartį dėl įtakos Aukso krante, šios dvi šalys susikeitė kai kuriomis kolonijomis. Tuo būdu Akros tvirtovės atiteko britams, ir britai čia perkėlė savo administraciją iš Keip Kosto. Ga tuo buvo nepatenkinti. Buvo sukurta ga giminingų tautų konfederacija, kuri egzistavo vienu metu kaip ir Fante konfederacija.
XIX a. pabaigoje Akra ir visos Ga teritorijos atiteko Britanijai ir tapo Aukso kranto kolonijos dalimi.

Ga kultūra

Ga tradicinė kultūra mažai skiriasi nuo kitų Aukso kranto tautų kultūrų. Kaip ir dauguma kitų Vakarų Afrikos tautų, fante augina žemės ūkio kultūras, tokias kaip jamsas, manijokas, kukurūzai. Taip pat verčiasi žuvininkyste, senovėje prekyba buvo vienas svarbiausių užsiėmimų.
Pasaulyje yra plačiai žinomas ga paprotys, sumišęs su vakarų įtaka, laidoti įvairios formos karstuose, kurie turi priminti velionio charakterį. Karstai gali būti daromi automobilių, pieštukų, gyvūnų, butelių ir įvairių kitų formų. Eric Adjetey Anang yra vienas iš menininkų karstas kūrėjai geriausiai žinoma.
Herclija

Istorija

1924 m. įkurta kaip mošava ir pavadinta šiuolaikinio sionizmo įkūrėjo T. Herclio garbei.
Rietavo Oginskių kultūros istorijos muziejus

Rietavo Oginskių kultūros istorijos muziejus – muziejus Rietave, L. Ivinskio g. 4.

Istorija

Muziejus atidarytas 1995 m. vieninteliame išlikusiame XIX a. vidurio architektūrinio ansamblio pastate. Šiame pastate 1874–1903 m. veikė kunigaikščio Bogdano Oginskio (1848–1909) muzikos mokykla.
Pagrindinė muziejaus veiklos kryptis – išsaugoti kunigaikščių Oginskių kultūrines tradicijas ir puoselėti Rietavo krašto istorinę atmintį.
Antanas Račis

Biografija

Antanas Račis gimė 1936 metų kovo 25 dieną Stebeikių kaime. 1944 m. pradėjo mokytis Rinkūnų pradinėje mokykloje, 1947 m. – Pumpėnų septynmetėje mokykloje 1950 m. – Pasvalio vidurinėje mokykloje. 1954 m. įstojo į Vilniaus universitetą, studijavo Istorijos filologijos fakultete. 1959 m. įsigijo filologijos ir lietuvių kalbos bei literatūros vidurinės mokyklos mokytojo kvalifikaciją.
Kurį laiką dirbo lietuvių kalbos mokytoju Vilniaus rajono Skurbutėnų ir Kenos aštuonmetėse mokyklose. Vėliau dirbo enciklopedijų leidykloje. Dirbo mokslinių ir vyresniuoju moksliniu redaktoriumi, kelių redakcijų vedėju. Ėmėsi vadovauti visiems Mokslo ir enciklopedijų leidybos instituto redakciniams darbams. 2001 m. tapo Visuotinės lietuvių enciklopedijos vyriausiuoju redaktoriumi. Nuo 2002 m. ėjo Valstybinės lietuvių kalbos komisijos nario pareigas.
Saulė Cameron

Biografija

1998 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, religijos studijų bakalaurė. Biržų Saulės gimnazijos, Atžalyno vidurinės mokyklos, Aušros vidurinės mokyklos tikybos mokytoja.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos narė. 2007 m. kovo – gruodžio mėn. Biržų rajono savivaldybės tarybos narė.
Biržų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios jaunimo choro vadovė. Sutuoktinis Evenas Donaldas Mičelas, vaikai Rebeka, Katriona.
Sudanas (regionas)

Sudanas (ar.: بلاد السودان bilâd as-sûdân – „juodųjų žemė“) – geografinis regionas Afrikoje, besidriekiantis nuo Atlanto vandenyno iki Etiopijos aukštikalnių. Tai – plati juosta, pereinanti per dabartines valstybes, tokias kaip Senegalas, Gambija, Gvinėja, Malis, Burkina Fasas, Dramblio Kaulo Krantas, Gana, Togas, Beninas, Nigerija, Nigeris, Kamerūnas, Čadas, CAR, Sudanas. Pastaroji pavadinta tuo pačiu vardu, bet užima tik labai nedidelę dalį geografinio Sudano.
Šiaurėje jis pereina į tranzitinę Sahelio gamtinę zoną už kurios yra Sacharos dykuma, o pietuose – į tranzitinę retmiškių zoną, už kurios yra džiunglės.
Sudanui būdingas savanų klimatas. Jis gauna daugiau kritulių, nei Sahelis, todėl žolė čia ilgesnė, ir žemė derlingesnė, įgalinanti verstis žemdirbyste.
Sudanas nėra geografiškai vieningas. Į dvi dalis jį skiria Kamerūno aukštikalnės, kurios suformuoja Rytų Sudaną ir Vakarų Sudaną. Sudanas gali būti dalinamas ir pagal upių baseinus. Tokiu atveju jame išskiriami Nigerio, Čado ir Nilo baseinai.
Kultūriškai Sudano regionas yra taip pat labai įvairus. Vietos gamtinės sąlygos lėmė aukštos ikikolonijinės kultūros susiformavimą ir suklestėjimą. Tai – vadinamoji Sahelio civilizacija.
Persebaya Surabaya

Istorija

Klubo ištakos siekia 1927 m. Šalies čempionais tapo 1951, 1952, 1978, 1988 m.
Bayonetta 2

Apie žaidimą

„Bayonetta 2“ yra ankstesnio 2009 m. žaidimo „Bayonetta“ tęsinys, kurį sukūrė Japonijos „Platinum Games“ studija, išleido „Nintendo“ išskirtinai „Wii U“ konsolei. Žaidimo metu iš trečiojo asmens perspektyvos valdoma inteligentiška ragana Bayonetta. Žaidimo veiksmas prasideda pora mėnesių vėliau po pirmojo „Bayonetta“ žaidimo pabaigos. Pragaro (Inferno) demonai netikėtai įsiveržia į taikų miestą, kuriame Bayonetta su draugais apsiperka Kalėdoms. Kovų metu Bayonetta draugės, raganos Jeanne siela buvo pagrobta demonų ir Bayonetta leidžiasi į pavojingą misiją ją išgelbėti. Žaidimo metu Bayonetta kovoja su įvairiausiai priešininkais, demonais, angelais, pabaisomis, nuo Bayonetta dydžio iki milžiniškų baisūnų. Tradiciškai Bayonetta ginkluota keturiais pistoletais (dviem rankose, kiti du - aukštakulniuose batuose). Alternatyviai, rankose Bayonetta gali panaudoti vietoj pistoletų dvi katanas.
„Bayonetta 2“ kovos sistema yra paremta ankstesniojo žaidimo mechanika. Įvesta naujovių − įvykdžius tam tikras sąlygas Bayonetta kovos galios trumpam gali žymiai padidėti. Žaidimo eigoje įgyjami nauji ginklai, renkami trofėjai, sutinkami pažįstami iš ankstesnio žaidimo ir nauji herojai bei priešininkai. Žaidimo eigoje Bayonetta gali įgyti galimybę pakeisti kostiumą į gerai pažįstamų „Nintendo“ veikėjų, pavyzdžiui, Fox McCloud ar Samus Aran. Pakeitus kostiumą, pasikeičia ir kai kurios Bayonetta kovojimo galimybės. Žaidimas paremtas žaidėjo reakcija išvengiant priešininkų smūgių bei naudojant įvairias atakų galingas kombinacijas. Žaidime yra dviejų žaidėjų tinkle režimas Tag Climax, kurio metu du žaidėjai, galintys valdyti ne vien Bayonetta, bet ir jos draugus Jeanne ir Robin, kovoja konkuruodami atskiruose lygiuose, nepriklausančiuose pagrindinio žaidimo istorijai. Šiose kovose iškovojami žaidimo pinigai halos, kuriuos galima naudoti vieno žaidėjo misijoje.
Čysčius

Istorija

Šios teritorijos priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei iki valstybės padalinimo 1793 m. Vėliau tapo Rusijos imperijos dalimi.
1955 m. čia įsikūrė durpynas. Vėliau pastatyta statybinių medžiagų gamykla ir kaimas sparčiai augo.
Nuo 1991 m. priklauso Gudijai. 2010 m. buvo 5 422 gyventojai.

Infrastruktūra

Iki šiol veikia gyvenvietei pradžią davęs durpynas bei statybinių medžiagų gamykla.
Gyvenvietėje veikia biblioteka, kultūros namai, vidurinė ir muzikos mokyklos. Yra ligoninė, ambulatorija ir vaistinė.
Medūzų įlankos nacionalinis istorinis parkas

Gyvenvietė

Mokslininkai spėja, kad Niufaundlande gyveno nuo 30 iki 160 žmonių, kurie vėliau apleido salą. Gyvenvietei ~1000 metų. Rasti 8 pastatai, tarp jų gyvenamieji pastatai ir dirbtuvės. Didžiausias pastatas buvo 28,8 m ilgio ir 15,6 m pločio, turėjo kelis kambarius. Rasta kalvė su šlako liekanom, staliaus dirbtuvė su medienos atliekom ir valčių dirbtuvė. Taip pat daug buities rakandų, rodančių skandinavišką kilmę. Manoma, kad ši vietovė yra vikingų sagose minimas Vinlandas.
Be vikingų, dar rasta penkių skirtingų indėnų gyvenviečių pėdsakų. Seniausia yra ~5000 m. amžiaus, bet nei viena negyvavo kartu su vikingų gyvenviete.
Karaliūnai (gentis)

Paplitimas

Natūraliai paplitę Pietų Amerikos žemyno subtropikų ir tropikų klimatinėse juostose.

Apibūdinimas

Karaliūnai užauga iki 60 m aukščio. Jų žiedai nedideli – mažesni nei 10 mm skersmens.

Panaudojimas

Daugelis šių medžių naudojami medienos apdirbimo pramonėje.

Pavadinimas

Pietų Amerikos ispanakalbėse šalyse turi daug pavadinimų: Yvir sapucay (Paragvajuje), Yesquero (Bolivijoje), Abarco, Chibuga (Kolumbijoje), Cachimbo caspi, Papelillo caspi, Machimango (Peru), Bacu (Venesueloje).
FK Maistas Kaunas

Istorija

Klubas įkurtas prie „Kauno maisto“ fabriko, kuris veikė Kaune 1923–1940 m. Ilgainiui prie šio fabriko skyrių įkurti MSK Klaipėda, MSK Tauragė ir MSK Panevėžys klubai. Tai nebuvo grynai darbininkų klubas, bet buvo pirmasis įmonės futbolo klubas. 1935 m. klubas leido savo laikraštį „MSK sporto naujienos“.
Klubas atkurtas sovietmečiu, tačiau XX a. pabaigoje iširo.
Les Brigades du Tigre (filmas)

Siužetas

Kas gali būti bendra su banko apiplėšimu, ambicingu princu, policijos šefu ir Antantė? Moteris…?
1912 m. Paryžius. Tarp chaoso, melo ir ciniško gobšumo inspektorius Valentinas ir jo „Tigrų būriai“ stoja kovoti prieš valstybės aparato biurokratinę „mašiną“. Bandydami išvengti atviro karo, negailėdami savęs jie kovoja su korupcija, anarchija ir…Rusijos kunigaikščio žmona – viliojančia intrigante Konstancija…
Merarchas

Merarchas (gr. μεράρχης, iš gr. μέρος 'dalis, skyrius; divizija' + gr. ἄρχειν 'valdyti, vadovauti') – Bizantijos karinis laipsnis, apytiksliai atitinkąs divizijos generolą.

Istorija

Žodis merarchēs pirmą kartą užfiksuotas VI a. antroje pusėje veikale Stratēgikon (šis karo žinynas priskiriamas Bizantijos imperatoriui Maurikijui, valdžiusiam 582–602 m.). Istorikas Warren Treadgold teigė, kad šis laipsnis ir atitinkami kariniai junginiai jau egzistavo imperatoriaus Zenono, valdžiusio 474–499 m., laikais. Stratēgikon laikais lauko armiją (kuria vadovaudavo strategas) paprastai sudarydavo trys merai (kiekviename po 5-7 tūkstančius karių). Kiekvieną merą sudarydavo kelios moiros, kurioms vadovaudavo duksai (doux) ir kurias sudarydavo keletas tagmų ar bandų..
Šis skirstymas išliko ir vėlyvosios Bizantijos armijoje, nors jau VIII a. terminas merarchēs imtas vartoti rečiau, vietoj vis dažniau vartotas turmarchas (gr. τουρμάρχης). Merus tiek specialiojoje, tiek bendrinėje kalboje vis dažniau imta vadinti turmomis (lot. turma 'spiečius'). Terminų μέρος ir turma tapatumą paliudija ir imperatoriaus Leono VI Išminčiaus, valdžiusio 886–912 m., veikalas „Taktika“.
Turmos tuo metu buvo stambūs teritoriniai vienetai ir provincijų armijos korpusų temų (gr. Θέμα, thema) taktiniai daliniai. Kiekvieną temą, vadovaujamą stratego, paprastai sudarydavo trys turmos, o šias savo ruožtu sudarydavo drungai (senesniųjų moirų analogai), o pastaruosius – bandos. Skirtingose temose bandų dydžiai buvo skirtingi, skyrėsi ir bandų skaičius meruose. Todėl ir karių skaičius meruose/turmose svyravo nuo 1000 iki 5000.

Kartais (pvz., Filotėjaus „Kletorologione“) merarchus (merarchēs, kartais rašyta meriarchēs (gr. μεριάρχης)) skyrė nuo kitų turmarchų. Mokslininkas John B. Bury iškėlė mintį, kad IX–X a. merarchas buvo ypatinga pareigybė, kad merarchai buvo turmarchai, priskirti temų strategams kaip adjutantai ir padėjėjai, neturėję jų vadovaujamos teritorijos. Tuo jie skyrėsi nuo likusių dviejų „reguliariųjų“ turmarchų, kurie vadovavo savo turmoms.

Atradus Knoso merarcho antspaudą paaiškėjo, kad jie galėjo turėti priskirtas teritorijas, todėl Aleksandras Každanas savo knygoje „Oxford Dictionary of Byzantium“ atmetė Bury hipotezę. Karo istorikas Džonas heldonas (John Haldon) knygoje „Three Treatises on Imperial Military Expeditions“ praktiškai palaikė Bury, minėdamas merarchus kaip vadus turmų, kuriose buvo temų štabai. Pagal Heldoną tai paaiškino faktiškai žemesnį merarchų rangą lyginant su likusiais turmarchais, kadangi merarchai buvo ne savarankiški vadai, o strategų štabų nariai.

Merarchai dabartinėje Graikijoje

Terminas merarchas vartojamas dabartinėje Graikijos armijoje. Merarchas (gr. merarchos, μέραρχος) yra divizijos vado pareigos, nepriklausomai nuo jo turimo karinio laipsnio. Atitinkamai divizija vadinama gr. μεραρχία).
Vidmantas Sutnikas

Biografija

1976 m. baigė Joniškio 1-ąją vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
1989–1994 m. Pakruojo 2–osios vidurinės mokyklos direktorius, 1994–1996 m. Joniškio 2–osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1996–2000 m. Joniškio raj. Skaisgirio vidurinės mokyklos direktorius, 2000–2003 m. Joniškio rajono savivaldybės Švietimo skyriaus vedėjas, nuo 2003 m. Joniškio Mato Slančiausko gimnazijos direktorius. Nuo 2008 m. Joniškio „Aušros“ gimnazijos direktorius.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Joniškio rajono skyriaus narys. 1990–1995 m. Pakruojo tarybos deputatas, 1995–1997 m. 1997–2000 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys, buvo išrinktas ir 2003 m. gruodžio – 2003 m. kovo mėn. bei 2007 m., mandato atsisakė.