google/wiki40b huggingface dataset:
Vadaktų Šv. Agotos bažnyčia

Varpinės varpas

2013 m. gegužės 22 d. pavogtas bronzinis Šv. Agotos bažnyčios varpinės varpas (nulietas 1883 m.). Varpas buvo sudaužytas į smulkias dalis ir parduotas metalo laužo supirktuvėje. Naują varpą 2018 m. miesteliui padovanojo Lenkija. Ant bronzinio, 420 kg sveriančio varpo išlieta ir Krekenavoje esančio, stebuklingomis galiomis garsėjančio Dievo Motinos paveikslo kopija. Varpo dovanojimo akte rašoma, kad lėšos, skirtos varpo gamybai, buvo suaukotos lenkų visuomenės, gamybą parėmė ir Lenkijos tautinis fondas. Varpas kol kas vadinamas rašytojo, Nobelio premijos laureato Henriko Senkevičiaus vardu – Henrykas, vėliau jis bus pašventintas Jono Pauliaus II vardu. Varpą puošia užrašas lietuvių ir lenkų kalbomis: „Henryko Sienkiewicziaus – Laudos praeities dainiaus atminčiai. Abiejų valstybių atgimimo šimtmečiui. Lenkai-lietuviai. Skambinu širdžių tvirtybei – Henryk.“ Įdomu, jog spontaniškai susibūrusiam komitetui dėl naujo varpo bažnyčiai dovanojimo, vadovavo Lechomiras Domaševičius (Lechomir Domaszewicz) iš Varšuvos. Jo giminė kilusi iš istorinio Liaudos regiono, o jis pats buvo pakrikštytas Krekenavos bažnyčioje. Vienas jo protėvių Jonas Domaševičius šaltiniuose minimas kaip varpų liejikas Lietuvoje. Žinoma, kad šis asmuo 1698 m. nuliejo varpą Žemutinio Kazimiero (Kazimierz Dolny) bažnyčiai Lenkijoje. 
2016 m. rugsėjo 19 d. ant Vadaktų bažnyčios fasado, dalyvaujant lietuvių ir lenkų delegacijoms, atidengta memorialinė lenta lenkų rašytojui Henrikui Senkevičiui. Būtent čia garsus rašytojas gyveno, kūrė, tad jo garbei ant bažnyčios atidengta ir mirties metinėms skirta atminimo lenta. Šią lentą finansavo Lenkijos Kultūros ir Nacionalinio Paveldo Ministerija bei Nacionalinis Kelcų muziejus.

Architektūra

Bažnyčia bei dvarininkų Liutkevičių šeimos mauzoliejus turi klasicizmo bruožų. Šventovės pastatas yra stačiakampio plano (20,5 × 12 m), su vienu fasado bokštu, vienanavis. Priekiu orientuota į šiaurės vakarus. Įrengti 3 altoriai, pastatyti panevėžiečio meistro Martyno Masalskio gaminti vargonai.
Bažnyčios šventorius (35 × 35 m) ribojasi su kapinėmis. Kampe stūkso žema raudonų plytų ir akmenų mūro varpinė su naujuoju varpu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Priešais bažnyčią stovi paminklas Vytautui Didžiajam (1930 m.).
Liepinės herbas

Liepinės herbas (lenk. Herb Lipska) – vienas iš Liepinės miesto simbolių.

Aprašas

Mėlyname herbo skydo lauke plaukiantis juodas laivas sidabrinėmis burėmis ir sidabrinėmis vėliavomis. Skydo papėdė sidabrinė, iš penkių sidabrinių juostų.
Herbas simbolizuoja tai, kad miestas įsikūręs ant Bebro upės kranto ir buvo vienas iš svarbesnių upinio vandens transporto uostų.

Istorija

Herbą ir Magdeburgo teises Liepinės miestui suteikė Steponas Batoras 1580 m. gruodžio 8 dieną.
Saliamonas Vaintraubas

Biografija

1940 m. baigė Kauno Aušros berniukų gimnaziją, 1954 m. – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultetą, įgydamas žurnalisto specialybę.
1940–1941 m. dirbo laikraščių „Liaudies balsas“ bei „Tiesa“ redakcijose. 1942–1943 m. Raudonosios armijos karys, dirbo laikraščių „Už Tarybų Lietuvą“, „Tarybų vėliava“, „Raudonasis karys“ redakcijose. 1946–1954 m. laikraščio „Tiesa“ skyriaus vedėjas, 1954–1962 m. – Lietuvos radijo ir televizijos komiteto korespondentas, laikraščio „Sportas“ redakcijos darbuotojas. 1962–1972 m. dirbo laikraščio „Vakarinės naujienos“ redakcijoje, nuo 1972 m. Lietuvos telegramų agentūros ELTA darbuotojas.
Daugiausia rašė sporto temomis – kaip reporteris ir apybraižininkas.  Lietuvos futbolo veteranų klubo garbės narys.
Karolis Zaluskis

Biografija

Grafų Zaluskių giminės atstovas, pravarde „Tabaš“. Gimė Karūnos iždininko Teofilio Voicecho Zaluskio ir Honoratos Stempkovskos šeimoje. Juozapo Bonaventūro jaunesnysis brolis.
Jaunystę praleido prie motinos Rusijos imperijoje, pagrinde, netoli Chotyno, Voluinėje. Po motinos pakartotinos santuokos – patėvio dvare, Lietuvoje. Dažnai gyveno Sankt Peterburge, kur jo motina ir patėvis buvo imperatoriaus rūmuose.
Nuo 16 metų  – Rusijos imperijos rūmų kamerjunkeris. 1816 –1822 metais tarnavo ataše, Rusijos ambasados laikinuoju reikalų patikėtiniu ir vadovu Berne (Šveicarija), po to Frankfurte ir Berlyne.
Upytės ir Vilniaus bajorų maršalka. 
Turėjo žemės nuosavybę  – Ivoničiaus kaimas, Galicijoje. 
1831 metais kartu su broliu Juozapu aktyviai dalyvavo 1831 metų sukilime Lietuvos teritorijoje. 1831 metų kovo 18 d. buvo išrinktas sukilėlių vyriausybės vadovu, po keleto dienų pradėjo vadovauti vietos kariniams būriams, vėliau – Lietuvos sukilėlių jungtiniam būriui. Sukilimo tikslams Karolis skyrė memažą dalį savo turto. Imperatorius Nikolajus I pažadėjo amnestiją tiems, kas paliks sukilėlių gretas. Atsakydamas į tai Karolis Zaluskis viešai sudegino imperatoriaus manifestą Panevėžio turgaus aikštėje.  
Tų pačių metų rugsėjį už nuopelnus organizuojant Letuvos sukilėlių būrius buvo apdovanotas „Virtuti Militari“ aukso ordinu. 
Po sukilimo numalšinimo  – emigravi į Prūsiją, patį grafą Rusijos valdžia nuteisė mirties bausme ir konfiskavo visą jo turtą.
Keletą metų praleido klajodamas, iš pradžių Škotijoje, Anglijoje, po to Prancūzijoje, kol, galiausiai, gavo iš Austrijos imperijos valdžios sutikimą įsikurti Lenkijos žemėse, atskirtose po Habsburgų padalijimo. 
Gyveno su žmona Amelija ir 5 vaikais Ivoničiaus kaime, Galicijoje, turtingu mineraliniais šaltiniais, kur įkūrė kurortą. 
Mirė po sunkios ligos 1845 metų lapkričio 28 d. ir palaidotas ten pat šeimos koplyčioje.
Ulsanas

Sportas

Ulsane 2002 m. vyko XVII pasaulio futbolo čempionatas.
Jorio plynaukštė

Jorio plynaukštė (gruz. ივრის ზეგანი) – plynaukštė pietryčių Gruzijoje; tarpupyje, tarp Kuros ir Alazanio. Pietvakarinė jos dalis priklauso Azerbaidžanui. Aukštis – tarp 200 m ir 900 m. Ilgis – 170 km, plotis – 55-60 km. Plynaukštės dirvožemis daugiausiai juodžemis. Didelę dalį užima stepės, rytinėje plynaukštės dalyje yra Širakio stepė.
Vytautas Jonas Kasputis

Biografija

1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1972 m. architektūros mokslų kandidatas. 1974-1975 m. ir 1978 m. stažavo Maskvos architektūros institute, 1985 m. – Maskvos aukštojoje pramoninės dailės mokykloje.
1965-1971 m. Kauno politechnikos instituto, 1971-1983 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto, nuo 1983 m. Vilniaus dailės akademijos Klaipėdos vizualinio dizaino katedros dėstytojas, nuo 1988 m. šios katedros vedėjas, nuo 1995 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Tyrinėja Lietuvos architektūros ir urbanistikos paminklus, juos inventorizuoja. Paskelbė daugiau, kaip 40 mokslinių publikacijų, išleido 15 mokymo metodinių priemonių. Sukūrė skulptūrinės plastikos, tapybos, fotografijos kūrinių.
Kukshafenas

Istorija

Kukshafenas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1570 m. Nuo 1816 m. tapo kurortu. Kuksfahenas 1900 m. tapo laivų linijos į Ameriką terminalu. Miesto teisės suteiktos 1907 m. Kukshafene 1933–1964 m. atlikinėti raketų bandymai.
Varmijos Mozūrų vaivadija

Geografija

Plotas 24 174 km². Vakaruose ribojasi su Pamario vaivadija, pietvakariuose – Kujavijos Pamario vaivadija, pietuose – Mazovijos vaivadija, o rytuose – Palenkės vaivadija.
Varmijos Mozūrų vaivadijoje yra Mozūrijos ežerynas, kuriame yra apie 2700 ežerų.
Vaivadijos šiaurėje, prie sienos su Kaliningrado sritimi yra mažesnioji Romintos girios dalis (didžioji dalis yra Kaliningrado srities Nesterovo rajone).

Istorija

Varmijos Mozūrų vaivadija buvo įkurta 1999 m. sausio 1 d. iš buvusios Olštyno vaivadijos ir didelių Elbingo ir Suvalkų vaivadijos dalių, taip pat prijungiant dalį Torūnės, Cechanuvo ir Ostrolenkos vaivadijų.

Administracinis suskirstymas

Varmijos Mozūrų vavadija sudaryta iš dviejų miestų-apskričių ir 19 apskričių. Savo ruožtu apskirtys suskirstytos į 116 valsčių: 16 miesto, 33 miesto-kaimo ir 67 kaimo valsčių.
Prancūzijos civilinis kodeksas

Istorija

Prancūzijos civilinio kodekso projektai buvo pateikti dar Revoliucijos metais 1793–1797 m. Tikslai – suvienodinti teisę. 1800 m. Iki tol Prancūzijos pietuose dar galiojo romėnų teisė, Šiaurėje – paprotinė teisė, revoliucijos metu keletą metų – pereinamoji teisė.
Napoleonas sudarė 4 narių komisiją, jai vadovauti pavedė Jean-Jacques Régis de Cambacérès. Siekta suvienyti kodifikuotą bei paprotinę teisę, revoliucijos metų priimtas normas.
Prancūzijos revoliucijos metu pabrėžta visų lygybė prieš įstatymą, individo laisvė ir nuosavybės apsauga, griežtas bažnyčios ir valstybės atskyrimas.
Advokato Jean Domat penkiatomis – vienas iš Code civil šaltinių.
Civilinis kodeksas Prancūzijos valdymo metais (1807–1814 m.) galiojo tokiose teritorijose kaip Varšuvos kunigaikštystė, Liuksemburgas, Meksikas, Egiptas, Argentina, Luiziana, Nyderlandai), Vokietija (kartu su Lunéville taika 1801 m. aneksuotame Reino krašte Département de la Roer, Département de la Sarre, Département de Rhin–et–Moselle, Département du Mont–Tonnerre) 1811 m. prijungtose Šiaurės Vokietijos teritorijose kaip Département Bouches–de–l'Elbe, Département des Bouches–du–Weser, Lippe–Département ir Département Ems–Oriental. Kelete Reino sąjungos valstybių (Vestfalijos karalystė, Arenbergo hercogystė, Frankfurto hercogystė, Bergo hercogystė, Anhalt–Köthen hercogystė) Civilinis kodeksas įvestas be didelių pakeitimų, kitose (Badeno žemė) – iš dalies su pakeitimas (kaip Badeno teisė, „Badisches Landrecht“). Kai kuriose teritorijose CK liko kaip projektas (Bavarija ir Nassau), neįsigaliojo. Napoleono kodeksas galiojo ir Lietuvos teritorijoje – Užnemunėje (Prūsijai pavaldžioje srityje).
Keletą metų Napoleono kodeksas galiojo tarp Lisabonos ir Varšuvos, nuo Nyderlandų iki pat Adrijos jūros. Napoleono pralaimėjimas (Vaterlo mūšis) nesustabdė civilinio sąvado plitimo – Vakarų, Pietų Europoje, Šiaurės ir Pietų Amerikoje Code Civil buvo kodeksas orientyras civilinių santykių reguliavimo srityje. Keletas revoliucijos metu atsiradusių nuostatų nebuvo veiksmingos – visų vaikų lygi paveldėjimo teisė iš dalies sąlygojo tai, kad išdalinti žemės sklypai tapo nerentabilūs; moterims buvo paskirta vyrų globa – jų teisinė padėtis netgi pablogėjo, o teisė skirtis taip pat diskriminavo. Visgi ilgą laiką Apšvietos dvasioje sukurto geresnio civilinio sąvado nebuvo – net vėlesnis Prūsijos žemės teisynas (Preußisches Allgemeines Landrecht, ALR) negalėjo prilygti Code Civil.
Dabartinis Prancūzijos civilinis kodeksas sudarytas iš 2 285 straipsnių, iš kurių 1 200 Code Civil nuostatos. 2004 m. 22–ose valstybėse buvo švenčiamas 200 m. kodekso jubiliejus.
Juodoji tūbė

Ekologija

Auga pakelėse, pakrantėse, šlaituose, žvyrynuose, kirtimuose, upių slėniuose. Mėgsta sausas, saulėtas vietas, nekalkingus dirvožemius.
Žiedus apdulkina vabzdžiai. Sėklas išnešioja vėjas.

Biologija

Tai dažniau daugiametis, rečiau dvimetis, iki 1,2 m aukščio augalas. Šaknis stora, sumedėjusi. Stiebai paprastai keli, statūs, aukščiau briaunoti, juostuoti, beveik nešakoti, juodai raudoni, plaukuoti. Viršutinė lapų pusė būna plika, žalia, apatinė – labai plaukuota, šviesesnė. Pamatiniai lapai stambūs, širdiški, karbuoti, sudaro skrotelę. Juos laiko 5-20 cm ilgio lapkočiai ir 5-15 cm ilgio lapalakščiai. Link viršūnės lapai smulkėja, kotai trumpėja, viršūnė smailėja.
Ilgas, siauras tūbės žiedynas nuo apačios ligi viršaus nusagstytas kuokštais žiedų. Kuokštai sudaryti iš 5-10 žiedų. Apatiniai kuokštai atitolę vienas nuo kito, viršutiniai esti tankesni. Žiedkočiai išauga plaukuoti. Taurelė nedidelė, žalia. Vainikėlis geltonas, retai baltas, išorėje plaukuotas, žiotys išmargintos rausvai rudomis dėmėmis, iki 2,5 cm skersmens. Kuokeliai penki, jų koteliai tankiai apaugę ilgais, violetiniais plaukeliais.
Pradeda žydėti birželio viduryje, žydi iki rugpjūčio mėnesio. Vaisius – plati, ruda dėžutė, apaugusi žvaigždiškais plaukeliais. Sėklos smulkios.
Jedvabno dekanatas

Jedvabno dekanatas (lenk. Dekanat Jedwabne) – vienas iš 24 Lomžos vyskupijos dekanatų. Dekanas – Jerzy Dembiński. Dekanate yra 13 478 tikinčiųjų.
Šuangsi

Geografija

Šuangsi išsidėstęs rytinėje Sinbėjaus dalyje. Vakaruose ribojasi su Pingsi, šiaurėje su Žuifangu ir rytuose su Gongliao; pietuose turi sieną su Jilano apskritimi. Kraštovaizdis daugiausia kalnuotas, išvagotas Beiši (šiaurėje) ir Šuangsi (pietuose) upių.
A-League

Komandų sudėtis ir atlyginimų lubos

Kiekvienas klubas gali turėti 23 žaidėjus ir 1,8 mln. Australijos dolerių atlyginimų lubas. Klubas turi turėti bent tris žaidėjus iš Australijos U-20 rinktinės. Klubai gali turėti 4 legionierius (Naujosios Zelandijos futbolininkai nesiskaito kaip legionieriai).

Garsūs žaidėjai

Klubai, kad nebijotų viršyti algų kepurės ir pirkti pasaulinio garso žvaigždes, gali turėti po vieną garsų žaidėją ir jo alga nebus skaičiuojama algų kepurėje.
Smilgių Šv. Jurgio bažnyčia

Istorija

Šeduvos seniūnijos inventoriuje 1645 m. minima Smilgių bažnyčia ir 2 valakai klebonijos žemės. 1655 m. bažnyčiai dovanotas Gikonių kaimas su 17 valakų ir Čelkių kaimas su 6 valakais žemės. 1677 m. bažnyčiai dar priklausė Matarakų kaimas. Kunigo Jurgio Jakševičiaus rūpesčiu 1690 m. bažnyčia perstatyta.
1761 m. ji buvo sena ir netinkama naudoti. Klebonas Antanas Vaitelis, remiamas grafo Jono Jurgio Flemingo, 1764 m. pastatė naują bažnyčią. Statybai buvo naudojami pušiniai rąstai, tąšyti kirviais. Sienos suręstos sujungiant rąstus per išpjovas. Joje 1768 m. buvo 6 altoriai. 1820 m. klebonija turėjo 33 valakus žemės. 1858 m. perstatytas fasadas ir bokštai.
1873 m. klebono prelato J. Rodavičiaus (Smilgiuose 1869–1885 m.) rūpesčiu suveržtos bažnyčios sienos, perdažytas vidus, pertvarkyti altoriai, perlydyti varpai. Lietuviškos spaudos draudimo laikais kunigas M. Opulskis platino knygas, maldaknyges. Kunigas Domininkas Tuskenis-Tuskevičius 1896 m. įkūrė slaptą bibliotekėlę. 1919 m. ji perduota pavasarininkų kuopai. Kunigas dekanas Petras Kuzmickas po 1983 m. suremontavo bažnyčią, įvedė šildymą.

Architektūra

Pastatas yra medinis, su 2 zakristijomis ir viškomis. Bažnyčios interjeras įrengtas pagal baroko epochos stilių. Didysis altorius su medinėmis skulptūromis pasižymi rokoko formomis. Bažnyčia barokinė, kryžminio plano (28 × 18 m), halinė, su trisiene apside, dvibokštė. Vidus 3 navų. XIX a. pabaigoje buvo pastatyta originali bažnyčios varpinė. Spaudos draudimo metais Smilgių bažnyčia prisidėjo prie tautiškumo puoselėjimo. Varpinėje knygnešiai slėpdavo lietuviškąją spaudą.
Duranas

Istorija

Oficialusis miesto pavadinimas kilo nuo Ekvadoro prezidento Eloy Alfaro. 1986 m. Duranas tapo kantono centru.
Lorjanas

Istorija

Anksčiau Lorjane buvo Prancūzijos karinis jūrų laivynas. II pasaulinio karo metu buvo vokiečių povandeninių laivų bazė.
Teodoras Četrauskas

Teodoras Četrauskas (g. 1944 m. gegužės 7 d. Čiobiškyje, dab. Širvintų raj.) – lietuvių rašytojas ir vertėjas.

Biografija

1969 m. baigė vokiečių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. Nuo 1970 m. „Vagos“ ir „Vyturio“ leidyklų redaktorius, atsakingas už vokiškai kalbančių šalių literatūros leidybą. Nuo 1986 m. laisvai kuriantis rašytojas ir vertėjas, gyvena ir dirba Vilniuje.
Išvertė daugiau kaip 80 knygų, tarp kurių yra tokių autorių, kaip G. Grasas, T. Bernhardas, F. Kafka, E. Canettis, S. Lencas, A. Dioblinas, M. Endė ir kitų kūriniai.
Parašė keletą vaikams ir suaugusiesiems skirtų knygų. Kūryba versta į vokiečių, vengrų, slovakų, fryzų ir kitas kalbas.
Vypersdorfo, Streleno, Feldafingo, Visbio, Edenkobeno ir kitų kūrybos namų stipendiantas.
Nijolė Jankutė-Užubalienė

Nijolė Jankutė-Užubalienė (g. 1929 m. rugpjūčio 26 d. Panevėžyje) – Lietuvos rašytoja.

Biografija

1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. persikėlė į JAV. 1956–1957 m. De Paulio universitete Čikagoje studijavo verslo administravimą. 1968 m. baigė Pedagoginį lituanistikos institutą Čikagoje.
1957–1960 m. dirbo draudimo bendrovėje, 1969–1979 m. – medicinos įstaigų raštinėse. 1963–1965 m. Čikagos K. Donelaičio aukštesniosios mokyklos mokytoja, 1966–1978 m. dėstė Pedagoginiame lituanistikos institute. Nuo 1987 m. dirbo laikraštyje „Draugas“.

Kūryba

Bendradarbiavo laikraštyje „Draugas“, žurnaluose „Laiškai lietuviams“, „Mūsų Vytis“, „Skautų aidas“. Kūryba daugiausia skirta išeivių vaikams, jų kalba nesudėtinga, veikėjai grupuojami į teigiamus ir neigiamus. Romane jaunimui „Nuo devynių iki pirmos“ vaizduojamas 1964–1970 m. JAV didmiesčio gyvenimas, keliamos lietuvių išeivijai svarbios temos – mišrios šeimos, santykiai su kitais tautybėmis ir rasėmis, svetimos kultūros įtaka. Novelių rinkinyje „Saulėgrąžų tvanas“ gilinamasi į kartų susvetimėjimo problemas. Parašė muzikinę pjesę „Kūlgrinda“, radijo ir scenos vaizdelių.
Kietoji galia

Kietoji galia (angl. hard power) tarptautiniuose santykiuose pasižymi galimybe sukelti norimas pasekmes per grasinimus arba už atlygį. Skirtingai nuo švelniosios galios (soft power) kietoji galia savyje talpina labiau tradicinį galios apibrėžimą – kietąja galia disponuojančios šalys pasižymi prievartine diplomatija, kišimusi į kitos valstybės vidaus reikalus, atgrasymu, šantažu, karinių ir ekonominių sankcijų naudojimu ar grasinimu juos panaudoti.

Istorija

Nors kietoji galia egzistuoja jau daugelį amžių, tačiau ilgą laiką ji egzistavo „galios“ sąvokos rėmuose. Terminas buvo pristatytas Harvardo universiteto dekano Josepho Nye 1990 metais straipsnyje „Soft power“, o vėliau „švelniosios“ ir „kietosios galios“ terminai plačiau buvo paaiškinti 2004 metais išleistoje knygoje „Soft Power: The Means to Success in World Politics“. J. Nye pristato naują terminą – „švelniąją galią“, kuri atspindi naujas, ne taip pastebimas valstybių galios formas, naudojamas užsienio politikoje tikslams pasiekti. Senosios formos (daugiausia karinės ir ekonominės) buvo priskirtos „kietosios galios“ terminui. Karinėje dimensijoje kietoji galia pasireiškia per valstybių prievartinę diplomatiją, karą, karinius aljansus ir sąjungas, kuomet siekiant atgrasymo politikos ir šalies saugumo naudojami grasinimai ir prievarta.
Kietosios galios dimensijai priklausančios ekonominės galios formos tokios kaip ekonominė parama, kyšiai, ekonominės sankcijos taip pat yra panaudojamos vienos šalies pranašumui prieš kitą pasiekti ir primesti norimą elgesį.
Kietosios galios strategijos priemonės apima platų priemonių spektrą, kuris susideda tiek iš grasinančių priemonių, tiek iš paveikių. Šios priemonės gali apimti tiek „lazdos“, (pvz., ginkluoto užpuolimo ar ekonominio embargo įgyvendinimo grėsmės naudojimą), tiek „morkos“ (pvz., karinės apsaugos pažadas ar prekybos kliūčių mažinimas) principus. Tačiau „lazdos“ principas tarp kietąja galia besiremiančių valstybių yra populiaresnis, nei „morkos“ principas. Todėl aktyviai kietąja galia besiremiančios valstybės yra linkę pernelyg dažnai grasinti ar naudoti karinę intervenciją, ekonomines sankcijas, prievartos diplomatiją ir kitas „lazdos“ principui priskiriamas kietosios galios sferas.

Pavyzdžiai

Kietosios galios naujausi pavyzdžiai yra XXI amžiaus JAV politika Artimuosiuose Rytuose. Remdamasi vien karine jėga JAV paskelbė karo su terorizmu doktriną ir įsivėlė į karinius konfliktus su Iraku ir Afganistanu. Karinės intervencijos į minėtas šalis įvyko negavus tarptautinės bendrijos pritarimo – buvo remiamasi vien kietąja galia. George’o W. Busho administracija jo valdymo laikotarpiu labiau rėmėsi karine ir ekonomine galia neskirdama dėmesio minkštosios galios dimensijoms, tokioms kaip tarptautinės bendrijos nuomonė ir pritarimas.
Josephas Nye kietosios galios terminą panaudojo ir XXI a. JAV–Irano santykiams apibūdinti. Šalia Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos taikomų ekonominių sankcijų Iranui JAV uždėjo ir savąsias – Iranui taikė ekonomines sankcijas, tokias kaip eksporto apribojimai, investavimo į naftos gavybą sumažinimas ir kitas.
Niūris

Istorija

Miestas buvo įkurtas 1144 metais.
Jaan Kross

Biografija

1944 m. Tartu universitete baigė teisę.
Iki 1946 m. dėstytojas (vėliau ir Artes Liberales profesorius nuo 1998 m.). 1944 m. pavasarį vokiečių okupantų (Ostlando reichskomisariatas), 1946 m. – sovietų suimtas, ištremtas į Sibirą. Iki 1954 m. praleido Gulage; grįžo į Taliną. 1955 m. įvairiuose žurnaluose paskelbė eilėraščių. Nuo to laiko laisvasis rašytojas. Nuo 1958 m. Estijos rašytojų sąjungos narys.
1992-1993 m. parlamentaras.
Augustinas Maceina

Biografija

Tėvas Antanas Maceina. 1961 m. baigė Lietuvos konservatoriją, mokytoja Aldona Dvarionienė. 1961–1964 m. Lietuvos televizijos ir radijo lengvosios muzikos orkestro pianistas. 1964–1966 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute. 1966–1967 m. Čitos, 1967–1969 m. Vladivostoko filharmonijų (abi Rusijoje) pianistas. 1970–1990 m. Lietuvos filharmonijos ir įvairių muzikos mokyklų, 1990–2006 m. Lietuvos konservatorijos (1992–2004 m. Lietuvos muzikos akademija) muzikos instrumentų meistras derintojas. Koncertavo Kuboje, Čekoslovakijoje, buvusiose TSRS respublikose. Įrašė daug kūrinių.

Įvertinimas

1965 m. pirmasis Čiurlionio konkursas, I premija.
Nevėžio žemuma

Nevėžio žemuma – moreninė lyguma Vidurio Lietuvoje, Nevėžio baseine, tarp Rytų Žemaičių plynaukštės, Vilkijos ir Viešintų kalvagūbrių; Vidurio žemumos dalis. Apima Kėdainių, Kauno ir Panevėžio rajonus. Šiaurinė riba neryški; sutartine riba laikoma Nevėžio ir Lėvens vandenskyra. Paviršius formavosi tirpstant ir traukiantis pleistoceno paskutinio ledynmečio ledyno Nevėžio plaštakai.
Yra trijų lygmenų: 80-90 m (pavyzdžiui, Traupio lyguma), 70-80 m (Pagirių lyguma) ir ~65 m (abipus Nevėžio slėnio). Apatinio lygmens lyguma didžiausia, ją paįvairina dienovidinių krypties gūbriškos kalvos arba gūbriai (ledyno plaštakos šoniniai moreniniai dariniai; pvz., Ramygalos, Šilgalių, Lančiūnavos, Truskavos gūbriai kyla ~10 m virš aplinkinių pašlapusių lygumos plotų) arba riedulingi ruožai, o žemumos šiaurėje – upių senslėniai. Apatinio lygmens lygumoje yra smėliu užpiltų plotų. Nevėžis kerta visų trijų lygmenų lygumas. Nevėžio žemumos upių tinklas tankus, tačiau jos nevandeningos. Yra nenuotakių plotų.
Dirvožemiai velėniniai glėjiški ir vėlėniniai glėjiniai. Nevėžio žemuma gana miškinga. Kraštovaizdžiai sukultūrinti, intensyviai naudojama žemdirbystei ir gyvulininkystei. Būdingi monotoniški peizažai: visiškai plokščia plyna lyguma, vietomis paįvairinta gūbrių ar apaugusi mišku. Gražesni peizažai atsiveria upių (ypač Nevėžio) slėnių šlaituose.
Egidijus Žironas

Biografija

1972 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą, 1981 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete – teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1981 m. lapkričio mėn. Teismo ekspertizės instituto Trasologinių-balistinių ekspertizių laboratorijos ekspertas-stažuotojas, mokslinis bendradarbis, vyr. ekspertas, vedėjo pavaduotojas. Nuo 1986 m. gruodžio mėn. Vilniaus miesto 4-ojo teismas teisėjas.
Nuo 1992 m. birželio mėn. iki 1994 m. sausio mėn. UAB „Litbaum" juristas, nuo 1994 m. kovo mėn. iki 1994 m. gruodžio mėn. UAB „Litbaum eksportas-importas" vyr. juriskonsultas. Nuo 1995 m. sausio mėn. advokato E. Žirono biuro advokatas. Nuo 1999 m. sausio mėn. Vilniaus apygardos teismo teisėjas. Nuo 2009 m. balandžio mėn. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas, nuo 2010 m. birželio 30 d. teismo pirmininkas.  2015 m. iškelta drausmės byla. 
Moka rusų ir anglų kalbas.
Jonas Stanislauskas

Biografija

Gimė 1919 m. gruodžio 5 d. Palomenėje. 1935 m.baigė Kaišiadorių amatų mokyklą, kur įsigijo staliaus profesiją. 1942-1943 m. mokėsi Vilniaus Amatų mokytojų institute, tačiau greitai institutas buvo uždarytas, todėl jo ir nebaigė. 1944 m. rugsėjo 1 d. buvo paskirtas dirbti Kaišiadorių Amatų mokykloje mokytoju – dirbtuvių vedėju. 1945 m. ši mokykla buvo perkelta į Klaipėdą ir J. Stanislauskas išvyko į pajūrį. Tuo pačiu metu dirbo ir Klaipėdos muzikiniame teatre choro artistu.
1946 m. sukūrė šeimą, todėl grįžo į Jonavos rajoną. Ir tais pačiais metais pradėjo dirbti Ruklos pradinės mokyklos vedėju. 1953 m. baigė Kauno Pedagoginę mokyklą. Iki pat 1970 m. dirbo Ruklos kaime mokytoju direktoriumi. Nuo 1970 m. iki mirties dirbo Ilgabradų aštuonmetėje mokykloje mokytoju.
J. Stanislauskas aktyviai dalyvavo kultūriniame visuomeniniame gyvenime, klojimo teatre statė vaidinimus, šoko liaudies šokių kolektyve, grojo kapeloje. Buvo visų gerbiamas ir mylimas. Turėjo autoritetą aplinkinių kaimų žmonių tarpe. Dirbo įvairiausius staliaus darbus, to mokė ir jaunąją kartą. Paliko palikimą – jo rankomis padarytą smuiką, įvairių apyvokos daiktų.