google/wiki40b huggingface dataset:
Vakarų Estijos salynas

Vakarų Estijos salynas (est. Lääne-Eesti saarestik) arba Monzundo salynas (Moonsundi saarestikuks) – salynas Baltijos jūros rytinėje pakrantėje, į šiaurės vakarus nuo Rygos įlankos, šalia vakarinių Estijos krantų. Plotas – 3920 km². Sudaro 4 stambios salos (Sarema, Hyjuma, Muhus, Vormsis) ir daugiau kaip 500 smulkių salelių.
Būdingos lygumos, kuriose veši pievos, miškai, yra pelkių. Pakrantėse driekiasi kopos. Verčiamasi žemdirbyste, gyvulininkyste, žvejyba. Pagrindinis miestas ir uostas – Kuresarė.
HNK Cibalia Vinkovci

Sudėtis

Atnaujinta; 2009 m. sausio 2 d.
<...>
Balbieriškio vėliava

Balbieriškio vėliava – raudoname lauke įkomponuotas Balbieriškio herbas. Laisvieji vėliavos kraštai papuošti auksiniais kutais.
Jasimas bin Muhamadas al Tanis

Jasimas bin Muhamadas al Tanis (g. apie 1825 m. – m. 1913 m.) – Šeichas, Kataro emyras ir valdė nuo 1878 m. iki 1913 m. Šeichas laikomas dabartinio Kataro įkūrėju.
Nekaltųjų kančios

Turinys

Nedidelį pietų Italijos miestelį sukrečia serija žmogžudysčių, kurių aukomis tampa paaugliai berniukai. Policijos tyrimas vis atsiduria aklavietėje, nes po kiekvieno nusikaltimo apkaltinamas vis kitas žmogus (miestelyje kvaileliu laikomas vyras arba pamišusi kerėtoja), kuris netrukus išteisinamas.
Tuo metu miestelyje pasirodo žurnalistas Martelis, pastabesnis nei vietiniai policininkai ir netrukus įtariamųjų sąraše atsiranda seksualioji Patricija ir vietos kunigas donas Alberto...
Bronius Zumeris

Biografija

Lietuvoje baigęs gimnaziją, 1945–1949 m. Freiburgo ir Berno universitetuose studijavo filosofiją, istoriją ir psichologiją.
Bendradarbiavo žurnaluose „Žiburiai“, „Studentų dienos“. 1947–1948 m. Freiburge leido ateitininkų laikraštėlį „Tremties kryžkeliuose“. 1949 m. apsigyveno Australijoje. Melburne studijavo germanistiką ir istoriją. 1952 m. Melburno universitete studijavo germanistiką. 1952 m. Sidnėjuje leidžiamo savaitraščio „Mūsų pastogė“ redaktorius, Lietuvių katalikų draugijos pirmininkas. Nuo 1953 m. kartu su kitais redagavo laikraštį „Švyturys“, 1957–1963 m. – vietoje jo pasirodžiusį savaitraštį „Tėviškės aidai“. 1964 m. perėjo dirbti į Australijos televiziją,  garsino Lietuvos pavergimą.
Buvo Melburno lituanistinės mokyklos organizatorius ir vedėjas, Melburno ateitininkų pirmininkas, Australijos lietuvių katalikų federacijos kūrėjas. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, rėmė iš Sibiro grįžusias šeimas, dovanojo knygas bei archyvinę medžiagą Vilniaus universiteto bei Mažvydo bibliotekoms.
Po jo mirties žmona Onutė Ragauskaitė ir sūnus Bronius didelį žurnalistinį bei literatūrinį palikimą padovanojo jo gimtinės Sūdavos krašto muziejui. 1998 m. rugpjūčio 15 d. jo gimtinėje pastatytas paminklinis akmuo. Prie Sūdavos krašto muziejaus pasodintas vardinis ąžuoliukas.
Sūnus, muzikos kritikas ir advokatas Bronius Zumeris, baigė moderniosios muzikos ir teisės studijas Melburno bei Monašo universitetuose; buvo Australijos lietuvių bendruomenės pirmininkas.
Balandžio 24

Vardadieniai

Ervina – Fidelis – Gražvyda – Kantrimas – Viltrūda
Siličiai

Paslaugos

Siličiuose sudarytos palankios sąlygos išvykai su nakvyne: 100 vietų viešbutis, svečių nameliai, 2 restoranai, kavinė, medicinos ir sveikatingumo punktas, slidinėjimo ir kitos įrangos nuomos punktas.

Susisiekimas

Kalnų slidinėjimo centras įsikūręs už 32 km nuo Minsko, automobiliu pasiekiamas vykstant automagistrale M3 „Minskas-Vitebskas“. Adresas: Siličių k., Logoisko raj., Minsko sritis.
Teisingumo ministerija

Teisingumo ministerija – vykdomosios valdžios institucija. Klasikinė ministerija (greta tokių kaip Gynybos ministerija, Finansų ministerija, Vidaus reikalų ministerija ir Užsienio reikalų ministerija, buvusių dar absoliutizmo laikais). Sritis – teisės politika. Vadovauja Teisingumo ministras.
Steponas Ašmontas

Biografija

1949 m. su tėvais buvo ištremtas į Sibirą. 1967 m. baigė Tomsko universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas, 1982 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras, 1992 m. profesorius.
Nuo 1968 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, 1989–2010 m. direktorius. Lietuvos mokslų institutų asociacijos prezidentas.
Vaikai Aistė, Gilija, Žemyna, Simonas, Astijus.

Mokslinė veikla

Darbai iš karštųjų krūvininkų sukeltų elektrogradientinių reiškinių vienalyčiame ir nevienalyčiame puslaidininkyje. 130 mokslinių publikacijų bei 18 išradimų autorius. Atrado elektronų šalimą kompensuotajame indžio stibide, esančiame stipriame elektriniame lauke, karštųjų krūvininkų Demberio reiškinį, fotogradientinę bei tarpslėninę elektrovarą, karštųjų krūvininkų Peltier reiškinį, 1970 m. – elektrovaros ir laidumo asimetrijos susidarymą vienalyčiame izotropiniame puslaidininkyje. Ištyrė mikrobangų ir infraraudonosios spinduliuotės sąveiką su puslaidininkiais.
Veiverių mokytojų seminarija

Veiverių mokytojų seminarija – nuo XIX a. vidurio iki Pirmojo pasaulinio karo vienintelė Lietuvos mokytojų lietuvių rengimo įstaiga, veikusi Veiveriuose, buvusiose arklių pašto stoties patalpose, kurios, 1861 m. nutiesus geležinkelį Sankt Peterburgas-Varšuva liko tuščios.
Prie seminarijos pastato stovi joje dirbusio pedagogo Tomo Ferdinando Žilinsko biustas (1931 m., skulptorius Antanas Aleksandravičius).

Istorija

Mokyklos istorija neatsiejama nuo Lietuvos mokytojų tėvu vadinamo Tomo Ferdinando Žilinsko (1840–1925) vardo. Anot Jono Jablonskio, tai buvo „didysis Lietuvos mokytojų patriarchas, auklėtojas ir žadintojas, mokėjęs sunkiausiomis aplinkybėmis dirbti savo krašte“.
1866 m. T. Žilinskas paskirtas Veiverių pedagoginių kursų lietuvių valstiečių vaikams mokytoju, dėstė matematiką, gamtos mokslus ir lietuvių kalbą. 1872 m. šie kursai pavadinami Veiverių mokytojų seminarija. Pirmojo pasaulinio karo metais seminarija evakuota į Rusijos gilumą. Per 52 gyvavimo metus Veiverių mokytojų seminarija parengė ir išleido 1025 mokytojus. Nemaža dalis jos auklėtinių tapo pradžios mokyklos mokytojais, lietuviškų vadovėlių autoriais, žymiais visuomenės bei kultūros veikėjais.
Veiverių seminarija buvo trimetė. Į pirmą kursą priimdavo jaunuolius nuo 15 metų, turinčius dviklasės mokyklos baigimo pažymėjimus. Viename kurse mokėsi 30 mokinių, tad iš viso seminarijoje galėjo mokytis 90 žmonių. Buvo dėstoma tikyba, pedagogika, lietuvių kalba, rusų kalba, istorija, matematika, gamta ir geografija, dailyraštis, braižyba, muzika, dainavimas ir gimnastika. Darbo įgūdžiams įgyti reikėjo išdirbti nustatytą valandų skaičių mokyklos sode ir darže. Seminarija turėjo daržą ir sodą, kuris 1878 m. jau užėmė šešis hektarus. 
Numalšinus 1863 m. sukilimą buvo uždrausta lietuviška spauda lotyniškomis raidėmis, iš viešojo gyvenimo pradėta stumti ir šnekamoji kalba. Veiverių mokytojų seminarija turėjo ruošti lietuvius mokytojus kaimo mokykloms, kad jie vaikus mokytų rusų kalbos. Tačiau priešinantis rusifikacijai Veiveriuose slapta įsikūrė svarbus lietuviškas tautinis židinys. Buvo skaitoma ir platinama draudžiama literatūra, renkama tautosaka, užrašinėjamos jaunimo dainuojamos dainos, jų žodžiai ir melodijos. 1883 m. antro ir trečio kurso seminaristai pradėjo leisti mėnraštį „Laimės valandos“, vyko slapti susirinkimai.
Seminarija veikė iki 1915 m. prasidedant I pasauliniam karui, kai buvo iškelta į Švenčionėlius, o vėliau – į Vilnių. 1919 m. mokytojų seminarijai į Veiverius negrįžus, buvusiose patalpose spalio mėnesį įkurta Veiverių progimnazija.
Žemdirbystė Serbijoje

Žemdirbystė Serbijoje yra svarbus sektorius Serbijos ekonomikai. Šio sektoriaus metiniai pajėgumai dėka eksportų yra 12 mlrd. eurų. Iš viso dirbamos žemės Serbijoje yra 6,12 milijonai hektarų. Žemdirbystės produkcija yra ryškiausia šiaurinėje Serbijos dalyje – Panonijos lygumoje ir pietų žemumose ties Savos, Dunojaus ir Didžiosios Moravos upėmis. Nuo 1948 m. šalyje yra stebimas žemdirbystės pajėgumų mažėjimas, kai tuo metu beveik 3/4 šalies gyventojų užsiėmė žemdirbyste, o dabar tik 1/4 populiacijos.

Gamyba

Serbijoje yra auginami įvairūs augalai, daugiausiai javai, vaisiai ir daržovės, kurie sudaro didžiausią Serbijos BVP ir eksporto dalį. Serbija yra antroji aviečių augintoja pasaulyje (84 299 tonos, po Rusijos) ir slyvų (146 776 tonos, po Kinijos), taip pat auginamas paprastasis kukurūzas (6 158 120 tonos, 32-oji vieta pasaulyje) ir kviečiai (2 095 400 tonos, 35-oji vieta pasaulyje). Cukrinių runkelių (2 299 770 tonos) ir saulėgrąžų sėklų gamyba (454 282 tonos) atitinka cukraus ir augalinio aliejaus paklausą Europos sąjungoje.

Vynas

Serbijoje yra 70 000 ha vynuogynų laukų, kuriuose per metus yra užauginama apie 425 000 tonų vynuogių. Serbija užima 15-ą vietą pasaulyje pagal vyno produkciją. Dauguma gamybos vyksta vietinėse vyno daryklose.
2004 m. vyno buvo pagaminta 1 550 000 litrų.
Henrikas Čerkesas

Henrikas Čerkesas (1912 m. gegužės 4 d. Ukmergėje, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1935 m. sausio 18 d. Alytuje, Lietuvos Respublika) – Lietuvos jūrų skautas.

Biografija

Gimė poeto Juozo Čerkeso-Besparnio šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metais Čerkesai buvo pasitraukę į Rusijos gilumą, į Lietuvą grįžo 1918 m. Vaikystę praleido Skaistakalnio dvaro teritorijoje, kur tėvai buvo pasistatę namą. 1925 m. mirė vienintelis brolis Algirdas.
Nuo mažens Henrikas įsitraukė į skautišką veiklą. Besimokindamas Panevėžio valstybinėje gimnazijoje priklausė Kęstučio skautų draugovės vandens skilčiai, vėliau tapusia Šarūno jūrų skautų draugove. Prie baidarės pritaisė burę ir su kitu jūros skautu Šventąja, Nerimi ir Nemunu pasiekė Tauragę. 1926 m. dalyvavo Šarūno draugovės žygyje valtimis Nevėžio upe iki Kauno ir atgal. 1930 m. H.Čerkesas užėmė pirmą vietą spręsdamas galvosūkius laikraštyje „Skautų aidas“, 1931 m. suteiktas paskautininkio laipsnis. 1933 m. kartu su skiltininku Balsevičiumi luotu, plaustu ir valtimi iš Salų dvaro nukeliavo iki Klaipėdos, kartu nuplaukdami 471 kilometrą. Ši vandens kelionė buvo įvertinta kaip geriausias žygis šalyje. Jis buvo išrinktas Lietuvos skautų sąjungos štabo nariu, suteiktas skautininko vardas.
Gavęs brandos atestatą, 1931 m. įstojo į Pirmojo Lietuvos prezidento A.Smetonos karo mokyklą, kurią po metų baigė kartu su 7–ąją kariūnų aspirantų laida. Suteiktas atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnis. Tarnyboje pasireiškė H.Čerkeso meniniai gabumai: jis piešė viršelius ir kt. iliustracijas to meto spaudai – „Kariui", „Skautų aidui", „Akademikui", „Kūno kultūrai ir sveikatai". Tuo metu karių tarpe išpopuliarėjo jo sukurtas tango  „Poligono svajonės".
1932 m. rudenį pradėjo studijuoti Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakultete. Tapo universiteto studentų atsargos karininkų „Ramonės" korporacijos vienu iš kūrėjų ir nariu, patvirtintas senjoru. Kartu buvo vienos iš Kauno skautų draugovių draugininku.
1935 m. sausį įsidarbino Alytaus gimnazijos kūno kultūros ir gimnastikos mokytoju, patvirtintas Alytaus tunto tuntininku. Netrukus žuvo susitrenkęs galvą bemokindamas vaikus čiuožti (kitais duomenimis, mirties priežastimi galėjo būti gripo komplikacija). Palaidotas Senosiose Panevėžio kapinėse.
Lietuvos medicinos biblioteka

Lietuvos medicinos biblioteka – didžiausia Lietuvos biomedicinos ir jai artimų mokslų biblioteka Vilniuje, Kaštonų g. 7.

Istorija

1941 m. Vilniuje įkurta Valstybinė centrinė mokslinė medicinos biblioteka. 1941–1944 m. ji buvo uždaryta, 1944–1952 m. Valstybinė centrinė mokslinė medicinos biblioteka, 1952–1990 m. Valstybinė mokslinė medicinos biblioteka, nuo 1990 m. Lietuvos medicinos biblioteka. Pradinį fondą sudarė gydytojų dovanotos asmeninės bibliotekos. Per Antrąjį pasaulinį karą bibliotekos fondas buvo išgrobstytas ar sunaikintas. Nuo 1945 m. fondus papildė Kauno medicinos instituto, Maskvos, Charkovo ir tarybinių respublikų mokslinių medicinos ir mokslo tyrimų institutų bibliotekų dokumentai, asmeninės bibliotekos, kurias perdavė Vytautas Girdzijauskas, Liubomiras Laucevičius, Tomas Kairiūkštis, Chackelis Kibarskis, Vladas Šimkūnas ir kiti. 1946–1951 m. bibliotekos 11 000 užsienio medicinos knygų ir žurnalų paimta į uždarus specialiuosius fondus.
Nuo 1993 m. Pasaulinės sveikatos organizacijos (PSO) Europos regiono dokumentacijos centras, nuo 1994 m. PSO depozitinė biblioteka. Priklauso nuo 2002 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijai. Turi 6 filialus: Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikose, Vilniaus universiteto vaikų, Panevėžio ir Klaipėdos ligoninėse, Higienos institute ir Vilniaus universiteto Onkologijos institute.

Fondai

Lietuvos medicinos biblioteka kaupia ir teikia medicinos informaciją vartotojams, dalyvauja įgyvendinant valstybės sveikatos programas, saugo rašytinį Lietuvos medicinos mokslo paveldą. Fondus sudaro 201 510 pavadinimų 707 612 dokumentų, iš jų – 667 800 knygų ir serijinių leidinių, 25 600 mikroformų, 13 820 garso ir vaizdo, 308 elektronikos dokumentų (2007 m.).
Saugomi senosios medicinos literatūros paminklai – 5000 egz.: XVI a. – XX a. pr. enciklopedijos, žinynai, vadovėliai, monografijos, seniausios Lietuvoje (Vilniuje) išspausdintos medicinos knygos S. Simonijaus „Medicinos ir gamtamoksliniai komentarai“ (Commentariola medica et physica 1584 m.) kopija. Veikalai, kuriuos parašė Lietuvos medikai Petras Avižonis, Jonas Kairiūkštis, Vladas Kuzma, Vladas Lašas, Pranas Mažylis ir kiti.

Leidyba

Leidžia literatūros rodykles nuo 1948 m. „Nauja medicinos literatūra“, nuo 1995 m. – „Pasaulinės sveikatos organizacijos leidiniai Lietuvos medicinos bibliotekoje“, nuo 1958 m. – periodinių leidinių rodyklę „Medicinos periodika“, nuo 2005 m. – „Ekspresinformacija“ apie kaupiamus leidinius. Nuo 1996 m. rengia biobibliografijos, nuo 2002 m. teminės bibliografijos rodykles. Parengė nacionalinės medicinos bibliografijos leidinį „Lietuviškoji medicininė literatūra“ (iki 2007 m. išleista 11 t. spaudoje 1940–1983 m. paskelbtų Lietuvos medikų darbų). Yra metodinis, konsultacinis šalies medicinos 30 bibliotekų (2008 m.) centras.
Laimingasis Lukas (filmas)

Turinys

Filme šaržuotai pasakojama nedidelio miestelio Laukiniuose Vakaruose atsiradimo ir vystymosi istorija.
Laimingasis Lukas – greičiausias Vakarų šaulys – tampa miestelio šerifu ir greitai įveda tvarką, žmonės net ima skųstis, kad čia nuobodu ir nieko nevyksta.
Situacija pasikeičia, kai čia atvyksta 4 broliai Daltonai, kuriuos Lukas kažkada buvo pasodinęs į kalėjimą. Negalėdami patys susidoroti su greituoju šerifu, jie stengiasi sukiršinti indėnus užpulti miestelį.
Pušinė sniegena

Išvaizda

Pušinė sniegena yra varnėno dydžio. Už kitus panašaus apdaro paukščius yra didesnė, gana ilga uodega. Patino galva, kaklas, antuodegis ir krūtinė raudoni. Pečiai rudi, dėmėti. Vairuojamosios plunksnos tamsiai rudos. Ant sparnų dvi baltos juostelės. Pilvas ir pauodegys pilkšvi, rusvo atspalvio. Snapas storas, rusvai pilkas. Kojos rudos. Rainelė tamsiai ruda. Patelė panaši į patiną, tik vietoj raudonos spalvos yra gelsvai žalsva. Jaunikliai rudesni už patelę.

Paplitimas

Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Beringo, Ochotsko jūros. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Pečioros žemupį, Obės, Lenos žemupį, tęsiasi iki Altajaus, Šiaurės Dvinos aukštupio. Gyvena ir Šiaurės Amerikoje. Žiemoja paplitimo areale, kartais – labiau pietvakarių kryptimi.
Lietuvoje apsilanko retkarčiais, kartais žiemoja.

Biologija

Laikosi pušynuose, eglynuose bei mišriuose miškuose. Gana ramios, pastebėti galima tik išgirdus savotišką švilpimą. Labai mėgsta šermukšnių uogas. Išaižo grūdus, numeta luobelę, bet iš dalies sulesa ir minkštimą. Šiaip minta pušų ir eglių sėklomis, bet jų aižyti nemoka. Taip pat lesa lapuočių sėklas: klevo, beržo ir kt. Kartais sulesa ir vabzdžių.
Lizdus krauna neaukštai, kelių metrų aukštyje. Vienoje dėtyje būna 3–5 kiaušiniai, kuriuos patelė peri 14 dienų. Jaunikliai lizdą palieka 16 dienų amžiaus. Jaunikliai iš pradžių maitinami tik vabzdžiais, vėliau – augalų vaisiais bei vegetatyvinėmis dalimis. Per metus išaugina vieną vadą. Jaunikliams paaugus, pradeda klajoti po artimiausias apylinkes, o vėliau – ir po tolimesnes vietoves.
Feltičenis

Istorija

Minimas nuo 1490 m.

Žymūs žmonės

Mieste gimė žymus rumunų skulptorius Ion Irimescu (1903–2005).
FK Euforija Vilnius

Istorija

Klubas įkurtas 2005 metais. Nuo 2007 m. vadinasi "Euforija".
Prienosiniai ančiai

Kaktikaulio antis

Išsidėsto kaktikaulio nosinėje dalyje virš nosies šaknies, įvairiai nusitęsia aukštyn į jo žvyną ir atgal į akiduobinę dalį. Dažniausiai yra nesimetriški. Ančių viduje gali būti įvairus skaičius kaulinių pertvarėlių ar kišenių. Pro kaktinį nosies kanalą, esantį akytkaulio labirinto priekinėje dalyje, antis atsiveria į nosies ertmės vidurinės landos priekinę dalį, į pusmėnulines žiotis.

Pleištakaulio antis

Užima visą pleištakaulio kūną ir pasižymi gana didele asimetrija. Bendras abiejų ančių tūris gali siekti 8 cm³. Ančio atvara yra pleištakaulio kūno priekiniame paviršiuje, čia jis atsiveria virš nosies kriauklės į pleištinę akytkaulio kišenę.

Akytkaulio antis

Yra akytkaulio labirinto viduje. Jį sudaro nevienodas skaičius, dažniausiai iki 20, įvairaus dydžio akytkaulio ląstelių. Užpakalinės ląstelės atsiveria į nosies ertmės viršutinę landą, priekinės ir vidurinės - į viduriniąją.

Viršutinio žandikaulio antis

Didžiausias iš visų prienosinių ančių, užima visą viršutinio žandikaulio kūną, tūris siekia 15 - 18 cm³. Atsiveria į vidurinės nosies landos priekinėje dalyje esančias pusmėnulines žiotis, kartu su kaktiniu ančiu.
Čičibu

Istorija

Čičibu miestas iki 1916 metų buvo žinoma kaip Omija (Ōmiya). Garsėjo vario klodais, iš kurių buvo kaldinamos senosios Japonijos monetos.

Geografija

Miestas yra vakarinėje Saitamos dalyje, kalnuotoje vietovėje, susitelkęs Arakavos upės pakrantėse. Ribojasi su Tokijo miestu, Jamanašio, Nagano ir Gunmos prefektūromis. Nemaža dalis miesto teritorijos priklauso Čičibutamakai nacionaliniam parkui.
Čičibu miestas yra apie 70 kilometrų nuo Tokijo, kelionė su traukiniu trunka apie 90 minučių.

Kultūra

Čičibu miestas garsėja kiekvienų metų gruodžio pradžioje vykstančiu nakties festivaliu ir vasarą švenčiamu šintoistiniu Kawase festivaliu. Mieste taip pat yra daug budizmo ir šintoizmo šventyklų, tarp kurių garsiausios Čičibu ir Mitsumine šventyklos.

Turizmas

Mieste išvystytas turizmas. Per metus Čičibu aplanko apie 4 mln. lankytojų.

Transportas

Čičibu veikia dvi geležinkelio linijos: Čičibu geležinkelio Čičibu linija ir Seibu geležinkelio Čičibu linija.
Felicijos Bortkevičienės Kalbos premija

Felicijos Bortkevičienės Kalbos premija – žodžio laisvės gynėjos, žurnalistės, labdaros organizatorės Felicijos Bortkevičienės atminimą įamžinanti premija įsteigta 2004 m. Trumpiau dar vadinama Kalbos premija arba Felicijos premija.

Premija

Premiją skiria Seimo Lituanistikos tradicijų ir paveldo įprasminimo komisija visuomenės pasiūlytam ir konkurso būdu išrinktam asmeniui ar asmenims už neatlygintinai padarytus reikšmingus darbus puoselėjant lietuvių kalbą, lituanistinius tyrinėjimus. 
Premijos dydis – 6000 eurų. Apdovanojimą simbolizuojančios „Vyturio“ skulptūrėlės autorė – skulptorė Dalia Matulaitė.
Premijos laureatas skelbiamas Gegužės 7-ąją, minint Spaudos atgavimo, kalbos ir knygos dieną, o premija įteikiama gruodžio mėnesį, minint Didžiojo Vilniaus Seimo sukaktį, per iškilmingą Kalbos vakarą, kuris vyksta įvairiose Vilniaus salėse – Filharmonijoje, Kongresų rūmuose, Valdovų rūmuose.
Vyčio apygarda

Vyčio apygarda – rezistencinio pasipriešinimo Panevėžio, Ukmergės, iš dalies Kėdainių apskrityse dalyvius vienijusi partizanų apygarda. Leido laikraštį „Lietuva brangi“.

Istorija

Įkurta 1944 m. pabaigoje (Vyčio vardu pavadinta 1945 m. vasarą). Vykdė nedidelių miestelių puolimus (Siesikai, Vadokliai, Pagiriai, visi 1944 m.), išlaisvindavo politinius kalinius, sunaikindavo apskaitos dokumentus, žudė sovietinės valdžios statytinius. 1945 m. sausio 12 d. NKVD daliniams apsupus apygardos stovyklą, įvyko Lėno miško mūšis, kuriame žuvo 18 apygardos partizanų, tarp jų ir pirmasis apygardos vadas Juozas Krikštaponis. Po apygardos vado Broniaus Karbočiaus-Algimanto žūties 1953 m. sausio 26 d. štabas nebebuvo atkurtas. Paskutinieji partizanai žuvo 1956 m.
Sampanas

Sampanas (kin. 舢舨, pinyin: shānbǎn – trys lentos) – plokščiadugnis medinis laivas, daugiausia naudojamas Rytų ir Pietryčių Azijos upėse ir jūrų pakrantėse vežti keleiviams bei kroviniams. Sampano ilgis iki 9 m, plotis iki 3 m, o keliamoji galia iki 80 t. Laivas varomas irklais arba bure. Kartais sampano centre būna stoginė iš demblio. Ji naudojama kaip būstas, prekyvietė, dirbtuvė.
Gao regionas

Geografija

Regionas yra Sahelio gamtinėje srityje. Būdingos lygumos, kurias dengia sausringos savanos ir pusdykumės. Pietvakariuose teka Nigerio upė. Yra Azuako, Tilemsio vadžiai.

Gyventojai

Svarbiausios etninės grupės yra songajai, bozai, fulbiai, tuaregai, bambarai.
Manefa Miškinienė

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1995 m. biologijos mokslų daktarė
Nuo 1968 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1996 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) mokslo darbuotoja, nuo 1993 m. dėstytoja, 1993–2000 m. Mokslo skyriaus vedėja; nuo 2000 m. Technologinio ugdymo katedros profesorė.
Su kitais 1987–1995 m. parengė viščiukų broilerių lesinimo ir lesalų papildymo fermentiniais preparatais 6 rekomendacijas. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių.
Vesterplatė

Vesterplatė (lenk. Westerplatte; vok. Westerplatte) – pusiasalis Gdanske (Lenkija), Baltijos jūros krante. Jis sudaro Mirusiosios Vyslos (lenk. Martwa Wisła; tai Vyslos estuarijos dalis), kuri čia yra ir Gdansko uosto kanalas, dešinį krantą žiotyse. Nuo 1926 iki 1939 m. Vesterplatėje buvo Lenkijos kariuomenės tranzito depas, nors aplink buvo laisvojo Dancigo miesto teritorija.
Pusiasalis garsus Vesterplatės mūšiu, kuris buvo pirmas Vokietijos ir Lenkijos kariuomenių susirėmimas 1939 m. Įsiveržimo į Lenkiją metu, o kartu ir pirmuoju Antrojo pasaulinio karo mūšiu Europos karo teatre.

Kurortas

Apie 1830 m. Vesterplatės pusiasalyje buvo įkurtas kurortas, kurį sudarė paplūdimys, miško parkas, pajūrio maudyklių ir gydymo vandeniu kompleksas.

Vesterplatės mūšis

1939 m. rugsėjo 1 d., netrukus po to, kai Liuftvafės bombonešiai pradėjo įsiveržimą į Lenkiją ir keliuose oro antskrydžiuose Ju-87 išvertė bombas į Vielunio miestą, 04:45 vietos laiku Vokietijos linijinis laivas „Schleswig-Holstein“, kuris tada oficialiai buvo atvykęs į laisvąjį Dancigo miestą su „mandagumo vizitu“, be perspėjimo ėmė šaudyti į lenkų įgulą.
Po to atakavo leitenanto Vilhelmo Heningseno (Willhem Henningsen) šturmo kuopa iš „Schleswig-Holstein“ bei vermachto pionierių grupė. Tačiau netrukus puolančiuosius, pro artilerijos ugnimi pralaužtas angas įveikusius plytinę tvorą, iš pasalos apšaudė lenkų kareiviai. Kulkosvaidžių, minosvaidžių ir šaulių ginklų ugnis buvo atidengta iš paslėptų ir gerai išdėstytų ugnies taškų, vokiečių kareiviai atsidūrė kryžminėje ugnyje. Kiti du puolimai tą dieną irgi buvo atremti, o vokiečiai patyrė nelauktai didelių nuostolių.
Sekančias dienas vokiečiai pakartotinai apšaudė Vesterplatę laivyno artilerija bei sunkiąja lauko artilerija. Kartu pikiruodami bombardavo Ju-87. 7 dienas 180 lenkų kareivių atrėmė 3500 vokiečių kareivių atakas. Majoras Henrikas Sucharskis buvo informuotas, kad Lenkijos armija pagalbos atsiųsti negali. Atkirsti, nesulaukiantys pastiprinimų ir kovinių atsargų, įgulos kareiviai gynėsi, sulaikydami dideles Vokietijos pajėgas ties Vesterplate ir trukdydami tolesnes Lenkijos pakrantės atakas.
Rugsėjo 7 d. majoras nutarė, kad įgulai laikas pasiduoti, nes nebėra šaudmenų ir kitų atsargų. Parodydamas pagarbą Vesterplatės gynėjams čia veikusių vokiečių pajėgų vadas generolas majoras Eberhardtas (Eberhardt) leido majorui Sucharskiui ir po pasidavimo į nelaisvę turėti savo kardą.
Vesterplatės mūšio laukas nuo 2003 m. priskiriamas prie Lenkijos istorijos paminklų.

Pokaris

Įgulos kareivinių ir sargybinių griuvėsiai išlikę iki šiol. Po karo 1-oji sargybinė buvo paversta muziejumi. Ties įėjimu stovi dvi 280 mm kalibro Schleswig-Holstein pagrindinio kalibro patrankų šovinių tūtos.
Paminklas Pakrantės gynėjams (Pomnik Obrońców Wybrzeża) buvo atidengtas 1966 m.