google/wiki40b huggingface dataset:
Insbrukas

Istorija

Antikos laikais dabartinio miesto priemiestyje buvo romėnų Veldidena gyvenvietė. Insbrukas pirmą kartą paminėtas 1180 m. kaip Bavarijos grafų prekybos vieta. Dėl patogios geografinės padėties ir kelių sankirtos, greitai augo. 1239 m. gavo miesto teises. 1363 m. atiteko Habsburgams. Nuo 1420 m. Tirolio sostinė. 1669 m. Leopoldas I įkūrė Insbruko universitetą. XIX a. pr. miestą trumpam valdė Bavarija. Miesto ūkio plėtra ypač paspartėjo XIX a. viduryje nutiesus geležinkelį. Po Antrojo pasaulinio karo Insbruke 10 metų veikė Prancūzijos okupacinės kariuomenės pagrindinis štabas.

Pavadinimo kilmė

Miestas išsidėstęs prie Ino upės (vok. Inn), tad jo pavadinimas reiškia „tiltas per Iną“ (vok. Brücke – tiltas).

Architektūra

X a. pilis (XVI a. perstatyta renesanso stiliumi), XIV a. vidurio miesto rotušė su bokštu. Daug bažnyčių, tarp kurių XII a. šv. Jokūbo, gotikos ir renesanso stiliaus Rūmų bažnyčia, Švč. Mergelės Marijos Krikščionių pagalbos, šv. Jono Nepomuko bažnyčia. Keli rūmai: Hofburg (XIV–XVIII a.), Neuhof (XV a.), Sarntheim (XVII a.), Tannenberg (XVIII a. pr.) rūmai. Insbrukas labai nukentėjo nuo bombardavimų per Antrąjį pasaulinį karą, vėliau buvo atstatytas. 1973 m. pastatyti Kongresų rūmai.

Sportas

Mieste 1964 m. vyko IX žiemos olimpinės žaidynės, 1976 m. – XII žiemos olimpinės žaidynės, čia 2008 m. vyko XIII Europos futbolo čempionatas. Geriausia miesto futbolo komanda – FC Wacker Innsbruck. Mieste 2012 m. rengiamos pirmosios jaunimo olimpinės žaidynės.

Lietuviai

XX a. ketvirtame dešimtmetyje Insbruko universitete teologiją studijavo daug lietuvių kunigų (B. Andruška, J. Vaišnys, J. Stakauskas), rašytojas J. Vaitkus. 1944 m. vasarą, baigiantis Antrajam pasauliniam karui, Insbruke gyveno apie 800 lietuvių, kurių dauguma traukėsi iš bombardojamos Vienos. 1945 m. pavasarį mieste įkurta lietuviška parapija. Insbruke veikė 1946 m. pabaigoje sudarytos Austrijos lietuvių tarybos buveinė. Nuo 1945 m. iki 1949 m. Inbruko universitete 29 lietuviams suteiktas daktaro laipsnis, veikė lietuvių studentų sambūris Lithuania. Apie 1950 m. dauguma lietuvių išvyko į JAV. 1980 m. Insbruke surengta Europos lietuvių studijų savaitė.
Centrinės Europos ralis

Centrinės Europos ralis – ralio lenktynės rengtos Rumunijoje ir Vengrijoje. Lenktynes organizavo prancūzų Amaury Sport organizacija 2008 m. vietoj atšaukto Dakaro ralio.
Kleščelės valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Po unijos pietinė valsčiaus dalis ir toliau priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijai iki 1795 metų, o šiaurinė dalis 1569-1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Pietinė valsčiaus dalis 1795-1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796-1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. Šiaurinė valsčiaus dalis 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1842 m. Rusijos imperijos Balstogės sričiai. Nuo 1842 m. iki 1914 m. Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Bresto srities, Kleščelės rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1952-1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Poličnos valsčiui. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Biala Stražas, Daše, Dobrovoda, Dombrova, Gruzka, Kleščelė, Košna, Kuraševas, Piotrovščizna, Pogrebai, Polična, Repčice, Rovai, Sadas, Sakai, Suchovolce, Toporkai, Zalešanai ir Žukai.
Arizonos svajonė

Siužetas

Vaikystės draugas Polas (Vincent Gallo) įkalbina Akselį (Johnny Depp) mesti savo žuvų skaičiuotojo darbą ir vykti į Niujorką pas dėdę Leo (Jerry Lewis) į šio vestuves. Dėdė bando įtikinti Akselį likti pas jį visam laikui ir padėti automobilių versle. Besimokydamas pardavinėti automobilius, jaunuolis čia susipažįsta su žymiai vyresne moterimi Elaine (Faye Dunaway) bei jos įdukra Grace (Lili Taylor). Akselis įsimyli Elaine, galiausiai pas ją ir apsigyvena, kur nuolat konfliktuoja su Grace.
Pagrindinis filmo akcentas yra veikėjų svajonės ir jų ryšiai. Polas svajoja tapti didžiu aktoriumi, leidžiama suprasti, kad jis domisi kinu ir šioje srity nemažai išmano (vaidina sceną iš Hitchocko filmo Šiaurė per šiaurvakarius, mintinai žino dialogus iš Krikštatėvio). Elaine svajoja turėti skraidančią mašiną, o Grace nori tapti vėžliu. Leo įsivaizduoja, kaip sudėtų vieną ant kito kadilakus iki pat Mėnulio. Akselio svajonė yra nuotykiai Aliaskoje ir skraidanti žuvis, periodiškai pasirodanti viso filmo metu. Realybė čia supinta su personažų fantazijomis.
Visą filmą nuolat konfliktavusi su Akseliu ir Elaine, per šios gimtadienį Grace lyg ir susitaiko, tačiau filmo kulminacijoje tą pačią naktį išeina į audrą lauke ir nusišauna, kaip ir buvo žadėjusi filmo pradžioje.
FK Venta Kuldīga

Istorija

1997–2002 m. buvo prisijungęs prie FK Ventspils klubo.
2005 m. bankrutavo, prijungtas prie Skonto Riga komandos.
Arnoldas Burovas

Biografija

1953 m. baigė Latvijos konservatoriją. 1944–1964 m. su pertrauka – pirmojo latvių lėlių teatro dailininkas ir režisierius, 1953–1958 m. Operetės teatro Rygoje režisierius. Nuo 1964 m. Rygos kino studijos režisierius; 1966 m. čia įsteigė lėlių animacinių filmų kūrybine grupę „Animacijas brigade“.
Filmai poetiški, daugelis sukurti folkloro ir latvių literatūros klasikos motyvais, jiems būdinga metaforos, lakoniškos raiškos priemonės.
Tirotas

Tirotas (angl. Tiroto, Te Roto) – pietinių Kuko Salų ežeras Atiu salos pietvakarinėje dalyje.

Geografija

Tiroto ežeras telkšo nedideliame pietų Ramiojo vandenyno atole. Tai vulkaninė sala, apsupta fosilizuoto koralinio rifo uolų (makatea) žiedo. Vidurinėje salos dalyje 70-80 m aukštyje virš jūros lygio driekiasi plynaukštė, kurios pakraštyje susiformavęs gėlavandenis ežeras. Jo vandens lygį palaiko baseine iškritęs kritulių vanduo, kurio perteklius nudrenuojamas per makatea žiedo gruntą į vandenyną. Ežeras yra ovalo formos, didžiausias skersmuo siekia apie 220 m. Jis su vandenynu susisiekia ilgalaikės erozijos suformuotu urvu, kuriuo nubėga ir perteklinis vanduo. Vadinamuoju Tiroto tuneliu galima praeiti ir pasiekti jūros lygį jo žemutinėje dalyje, panyrančioje į vandenyną. Dalis ant ežero baseino paviršiaus iškritusio vandens nenuteka, kaupiasi dirvožemyje, todėl ežero apylinkes supa užpelkėjusios žemės, be to, čia puikios sąlygos vešėti tropinei augmenijai. Derlingame dirvožemyje čiabuviai prižiūri tarų plantacijas.
Mungo žmogus

Mungo Žmogus, taip pat žinomas kaip Lake Mungo 3 (Mungo ežero 3), buvo pirmykštis Australijos žemyno gyventojas, kuris, manoma, gyveno prieš 40 tūkst. metų, Pleistoceno laikotarpiu. Jo palaikai 1974 m. buvo aptikti prie Mungo ežero Naujajame Pietų Velse ir laikomi seniausiais anatominiu požiūriu šiuolaikinio žmogaus palaikais, rastais Australijoje, nors dėl tikslaus amžiaus tebesiginčijama. Nesenos Mungo Žmogaus mitochondrijų DNR analizės rezultatai prieštarauja žmogaus evoliucijos vienos kilmės hipotezei, teigiančiai, kad žmogaus evoliucija prasidėjo išimtinai Afrikoje.
Mungo Žmogus buvo aptiktas 1974 m. vasario 26, pajudinus smėlio kopas prie sauso Mungo ežero. Kūnas buvo apibarstytas raudona ochra (anksčiausias sudėtingų laidojimo ritualų įrodymas, ypatingai reikšmingas Australijos aborigenams, kadangi iki tol kai kurios tradicijos buvo laikomos egzistavusios nuo vėlesnio laikotarpio).
Žmogaus griaučiai rasti prastai išsilaikę, su trūkstamomis didelėmis kaukolės dalimis bei pažeistu daugumos galūnių kaulų paviršiumi. Kai kurių antropologų manymu, tiksliai nustatyti lytį gali nepavykti, nors paprastai kalbama kaip apie vyrišką lytį. Mungo Žmogus buvo palaidotas gulintis ant nugaros, ant slėpsnos sunertomis rankomis. Remiantis osteoartrito, dantų susidėvėjimo požymiais, sprendžiama, kad Mungo Žmogus mirė būdamas gana senas. Vertinant pagal galūnių kaulų ilgį, žmogaus ūgis buvo apytiksliai 170 cm.
1995 m. Australijos Nacionalinio Universiteto studento pradėto Mungo Žmogaus kaulų mitochondrijų DNR tyrimo rezultatai parodė, kad genetiniu požiūriu jis skiriasi nuo šiuolaikinių žmonių (nėra kilęs nuo mitochondrinės Ievos, vadinamojo paskutinio bendro žmonių protėvio), ir jo mitochondrinė linija išnykusi.
Baravykas paąžuolis

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 53 psl.
Bransko Senoji sinagoga

Istorija

Mūrinė sinagoga buvo pastatyta 1821 metais. XX a. antrajame dešimtmetyje sinagoga buvo rekonstruota ir išplėsta. Viduje buvo didelė biblioteka ir kambarys Talmudo studijoms. 1939 m. sovietų kariai pastate įkūrė tvartą, o 1941 m. vokiečiai pastatą nugriovė.
Kalamarija

Istorija

Pirmą kartą minima 1083 m.
Haridvaras

Šventasis miestas

Vienas iš septynių svarbiausių hinduizmo šventųjų miestų, įsikūręs ant Gangos krantų. Miesto vardas, išvertus iš hindi kalbos, reiškia „vartai pas dievą“. Haridvaro apylinkėse Ganga iš Himalajų nusileidžia į Indo-Gangos lygumą, todėl senovinis miesto vardas buvo Gangadwara. 
Pagal hinduizmo mitą apie Pieno vandenyną, Haridvaras yra viena iš keturių Indijos vietovių, kuriose legendinis paukštis Garuda nešė ąsotį su dievų nemirtingumo eleksyru amritu ir išliejo 4 lašus. Nuo tada kas 12 metų Haridvare prie Gangos rengiami religiniai Kumbha mela festivaliai, pritraukiantys milijonus maldininkų ir turistų.
Penkios pagrindinės hinduistų piligrimų šventvietės Haridvare: Gangadwar, Har ki Pauri, Kushawart , Bilwa Tirtha ir Neel Parvat. Mieste ir apylinkėse yra kitų šventyklų, ritualinių statinių, be to, draudžiamas alkoholis ir nevegetarinis maistas.
Česlovas Pakuckas

Česlovas Pakuckas (lenk. Czeslaw Pachucki, 1898 m. gruodžio 20 d. – 1965 m. balandžio 8 d.) – Lietuvos geologas, paleontologas.

Biografija

Gimė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiaus Taurusiškės kaime. 1927 m. Baigė Vienos universitetą, įgijo daktaro laipsnį. Nuo 1930 iki 1940 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete Matematikos-gamtos fakultete. 1933 m. apgynė dviejų dalių habilitacinį darbą „Papilės oksfordo ir kelovėjo amonitų fauna“ ir „Papilės juros stratigrafinė apžvalga remiantis amonitų fauna“. 1934 m. suteiktas privatdocento mokslinis vardas. 1933 m. stažavosi Stokholme pas De Geerą siekdamas įsisavinti geochronologinį varvinių molių tyrimo metodą. 1940–1944 m. buvo Lietuvos geologijos tarnybos viršininkas. 1942–1944 m. buvo Vilniaus universiteto Geologijos katedros vedėju. 1946–1954 m. dirbo Vroclavo, o nuo 1955 m. Liublino universitetuose. 1960 m. gavo profesoriaus vardą. Mirė Liubline.
Natrio nitritas

Maisto priedas E250

Maisto pramonėje natrio nitritas naudojamas tiek kaip mėsos ir žuvies spalvos fiksatorius, išsaugantis rausvą spalvą, tiek kaip konservantas, stabdantis bakterijų Clostridium botulinum, sukeliančių botulizmą, augimą. Europos Sąjungoje natrio nitritas, žinomas kaip maisto priedas E250, leidžiamas naudoti tik mišinyje su valgoma druska, kur jo gali būti ne daugiau kaip 0,6%. Taip pat naudojamas ir kalio nitritas
Dideli natrio nitrito kiekiai gali būti toksiški gyvūnams, taip pat ir žmogui. Žiurkėms LD₅₀ yra 180 mg/kg, o žmonėms LDLo yra 71 mg/kg. Tai reiškia, kad 65 kg masės žmogus turi suvalgyti apie 4,615 g natrio nitrito kad pasireikštų toksinis poveikis. Siekiant apsaugoti nuo netyčinio apsinuodijimo natrio nitritas, skirtas naudoti kaip maisto priedas, dažomas rausvai.
Natrio nitritas laikomas labiausiai pavojingu todėl, kad kaitinamoje mėsoje su nitritais susidaro karcinogenai nitrozaminai. Natrio nitrito vartojimas mėsos produktuose JAV ribojamas – leidžiama koncentracija ne didesnė kaip 0,02%. Apie 1970 m. buvo aptikta, kad askorbo rūgštis (vitaminas C) kaip antioksidantas slopina nitrozaminų susidarymą. Todėl JAV reikalaujama, kad mėsos produktuose turi būti ne mažiau kaip 0,055% askorbo rūgšties. Gamintojai vietoje askorbo rūgšties kartais naudoja eritorbo rūgštį (angl. erythorbic acid), kuri yra pigesnis, bet tiek pat efektyvus antioksidantas. Gamintojai taip pat gali įdėti ir alfa tokoferolio (vitaminas E), kuris dar labiau slopina nitrozaminų susidarymą.
Alfa tokoferolis, askorbo ir eritorbo rūgštys slopina nitrozaminų susidarymą dėl jų oksidacinių redukcinių savybių. Pvz., iš askorbo rūgšties susidaro dehidroaskorbo rūgštis, kuri aplinkoje esantį diazoto trioksidą, galingą nitrozinantį agentą, susidarantį iš natrio nitrito, paverčia azoto monoksidu NO.
Yra informacijos, kad natrio nitrito vartojimas gali būti susijęs su migrenos priepuolių prasidėjimu asmenims, kurie kenčia nuo migrenos.

Natrio nitritas kaip vaistas

Neseniai buvo aptikta, kad natrio nitritas yra efektyvus vazodiliatatorius – cheminis junginys, praplečiantis periferines kraujagysles ir taip pagerinantis audinių aprūpinimą krauju. Atliekami tyrimai tikrinant natrio nitrito tinkamumą gydyti siklemiją, apsinuodijimą cianidais, miokardo infarktą, smegenų aneurizmas, kūdikių plaučių hipertenziją.
Justinas Lagunavičius

Justinas Lagunavičius (1924 m. rugsėjo 4 d. Kaune – 1997 m. liepos 15 d. ten pat) – Lietuvos krepšininkas, treneris, pedagogas.

Biografija

1948 m. baigęs Lietuvos kūno kultūros institutą iki 1997 m. jame dėstė, 1967–1989 m. Pedagogikos fakulteto dekanas; nuo 1968 m. docentas. 1957–1959 m. dirbo Šanchajuje. 1956 m. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės, 1960–1966 m. Kauno „Žalgirio“, „Kauno Drobės“ komandų treneris.
1944–1957 m. žaidė Kauno LGSF, Lietuvos kūno kultūros instituto, Kauno „Žalgirio“ komandose. 1945–1954 m. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės narys (žaidė 22 rungtynes, pelnė 72 taškus), 1947–1953 m. žaidė TSRS vyrų krepšinio rinktinėje.
Pornografas (1999 filmas)

Turinys

Polas Rajenas – vienišas jaunas vyriškis, nepajėgiantis užmegzti santykių su moterimis, savo aistras malšina lankydamasis pas prostitutes ir žiūrėdamas pornografinius filmus. Po kurio laiko, nusprendęs, kad jam gali pavykti kur kas geriau, Polas pradeda pats kurti filmus. Vienas jo darbų patenka prodiuseriui Spano, kuris pažada jam kontraktą ir galimybę dirbti su pačia geriausia technika, jei jis įvykdys vieną užduotį – ras ir įkalbins filmuotis pornografiniame filme jauną ir nesugadintą merginą.
Netrukus Polas Los Andželo gatvėje susipažįsta su Keite – jauna, iš provincijos atvykusia mergina, kuri svajoja apie aktorės karjerą. Jiems pradėjus bendrauti, Polas pradeda jaustis merginai neabejingas. Kas nugalės: meilė ar galimybė įgyvendinti seną svajonę?
Lansanfreidas

Istorija

Minimas nuo 1254 m.
Code Geass

Code Geass (jap. コードギアス 反逆のルルーシュ, Kōdo Giasu: Hangyaku no Rurūshu) – kompanijos „Sunrise“ sukurtas anime. Režisierius – Gorō Taniguchi, scenarijaus autorius – Ichirō Ōkouchi. Pirmas šio serialo sezonas buvo pradėtas rodyti Japonijoje 2006 m. spalio 5 d. Antras serialo sezono serijos „Code Geass: Lelouch of the rebellion R2“ buvo rodomos 2008 m. balandžio-rugsėjo mėn.
Veiksmas vyksta Japonijoje, kurią okupavo Šventoji Britanijos Imperija. Pagrindinis protagonistas – septyniolikametis paauglys Lelouch, kuris trokšta sunaikinti Britanijos imperiją.
2007 m. 6-oje „Tokyo Anime Awards“ apdovanojimų teikimo ceremonijoje serialas pripažintas geriausiu televizijos anime-serialu .
Istorinis filosofijos žodynas

Istorinis filosofijos žodynas (vok. Historische Wörterbuch der Philosophie) – daugiatomis vokiškas filosofijos sąvokų žodynas, kuriame aiškinami filosofijos terminija.
12 tomų buvo išleisti 1971–2005; leidėjai – Joachim Ritter, Karlfried Gründer ir Gottfried Gabriel, leidykla Schwabe Verlag, Bazelis. Anotacijoje pažymima, kad tai „Naujai peržiūrėta Rudolf Eisler Wörterbuch der philosophischen Begriffe versija“.
Sigitas Jegelevičius

Sigitas Jegelevičius (1938 m. sausio 10 d. Vabaliuose – 2014 m. vasario 22 d.) – Lietuvos istorikas, achyvistikos ir Lietuvos archyvų istorijos specialistas.

Biografija

1957 m. baigė Alytaus 1-ąją vidurinę mokyklą. 1957–1959 m. studijavo Vilniaus universitete, o 1959–1962 m. – Maskvos valstybiniame istorijos ir archyvistikos institute.
1962–1972 m. dirbo Archyvų valdyboje prie Lietuvos SSR Ministrų Tarybos vyr. moksliniu bendradarbiu, vyr. inspektoriumi, skyriaus vedėju. 1964–2000 m. dėstė Vilniaus universitete. 1966-1972 m. - VU Istorijos fakulteto dėstytojas, 1972-1979 m. - vyr. dėstytojas, 1976-1988 m. - prodekanas, nuo 1980 m. - docentas, 1987-2000 m. - Naujosios istorijos katedros vedėjas, 1997-1998 m. - VU istorijos fak. e. dekano pareigas.
Mokslinių interesų sritys: archyvistika, archyvotyra, šaltinotyra, XIX-XX a. Lietuvos istorija (ypač 1918-1940 m. vidaus politika; pasipriešinimas okupacijoms; 1941 m. Birželio sukilimas; Vokietijos-SSRS karas). Daugiau kaip 150 mokslinių ir mokslo populiarinimo publikacijų, kelių mokymo knygų ir žinynų autorius, istorijos šaltinių publikacijų sudarytojas, knygų bendraautoris.
1992–2014 m. VU IF tęstinio mokslo darbų leidinio „Lietuvos istorijos studijos“ redkolegijos atsakingasis sekretorius.
1991–2000 m. tarnavo KASP 821 kuopoje eiliniu kariu, grandies vadu, skyriaus vadu, būrio vadu.
Otačis

Istorija

XIX a. pabaigoje Otačyje gyveno beveik vien žydai. 1940 m. miestelį užėmė sovietai. 1994 m. suteiktos miesto teisės.
Varėnos džiovos sanatorija

Varėnos džiovos sanatorija – pirmoji medicininė įstaiga Lietuvoje, kurioje, panaudojant gamtinius faktorius, fizioterapiją ir tinkamą maitinimą, buvo gydoma tuberkuliozė.

Istorija

Apie tris kilometrus į šiaurę nuo Senosios Varėnos, Glūko kaime, dar carinės Rusijos laikais buvo įrengta stacionari karinė stovykla, skirta artileristų mokymams. Po Pirmojo pasaulinio karo joje kurį laiką vyko ir Lietuvos kariuomenės pratybos.
Karo gydytojas Albinas Grigaitis pratybų metu pastebėjo palankias vietovės gamtines sąlygas: žemyninį klimatą, sausus pušynus ir kokybišką aplinkinių ežerų vandenį. Jo pastangų dėka 1927 m. rugpjūčio 1 d. buvusio poligono karininkų poilsio rūmuose buvo įsteigta Valstybinė džiovininkų sanatorija. 1931 m. antras gydymo korpusas buvo įkurdintas netoliese stovėjusiame buv. Užnemunės geležinkelio stoties „Artilerija“ pastate. Pastaroji gydykla pavadinta „Dainavos“ vardu, ji priklausė Kauno ligonių kasoms. Abiems gydymo korpusams vadovavo gydytojas A. Grigaitis, tuo metu jau išėjęs į atsargą.
Valstybinėje džiovininkų sanatorijoje buvo 50 lovų, o iš viso vienu metu jungtinė sanatorija galėjo priimti apie 150–200 ligonių. Gydymo įstaigai priklausė 27,5 ha miško bei 2,3 ha dirbamos žemės, netoliese tyvuliavo Glūko ir Varėnio ežerai. Patalpoms ir teritorijai apšviesti buvo įrengta autonominė elektrinė. Veikė Varėnos klimatologinis postas, priklausęs Lietuvos hidrometeorologinei tarnybai – sanatorijos vyr. seselė Jadvyga Grigaitienė stebėjo ir fiksavo orų pasikeitimus. Buvo atidaryta biblioteka ir skaitykla, sanatorijos salėje vykdavo kultūriniai renginiai (juos organizuoti padėdavo Varėnos mokytojas Andrius Ryliškis).
Sanatorijos personalą sudarė: direktorius (gyd. A. Grigaitis), ūkio vedėjas, medicinos seserys, šeimininkė, technikas, virėjai, tarnaitės, sanitarai, slaugytojos, skalbėjos ir sargas – iš viso septyniolika asmenų. Be to, buvo samdomi ir sezoniniai darbininkai. Vaistų gydymui naudojama nedaug, didžiausią poveikį pagijimui turėjo daryti grynas pušynų oras, kaloringas maistas, gydytojo nurodymai ir medicinos seserų globa. Veikė Rentgeno ir kvarco aparatai. Maitinama buvo penkis kartus per dieną, didelė reikšmė teikiama ir ligonių savitaigai. Buvę pacientai vėliau labai palankiai atsiliepdavo apie sanatorijos veiklą. Tai byloja ir rašytojo Rapolo Šaltenio, kelis kartus besigydžiusio joje, išspausdinti prisiminimai.
1944 m. vasarą prie Lietuvos artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, gyd. A. Grigaitis su šeima pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį ir sanatorijos gydomoji veikla nutrūko visam laikui. Karo pabaigoje sanatorijos statiniai beveik visi buvo sunaikinti, vėliau teritorija apaugo pušynu. Išlikusio „Dainavos“ korpuso pastate pokaryje įkurdinta girininkija, po to įrengti butai. Apgriuvęs vandentiekio bokštas pritaikytas poilsio nameliui.
Manuae

Manuae arba Scilė (Scilly) – koralinis atolas Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salose (Pavėjinių salų grupėje), 60 km į šiaurės vakarus nuo Maupihaa. Įeina į Maupiti komuną. Plotas tik 4 km². Manue atolas negyvenamas.
Atolo skersmuo – 15 km. Centre yra didelė atvira lagūna, tačiau pratakų tarp rifų nėra. Prie atolo gaudomi jūrų vėžliai, austrės. Salą 1767 m. atrado britas Samuelis Volisas.
FC Urartu

Istorija

Klubas įsikūrė Aboviane 1992 metais. 1995 m. klubas prijungtas prie Kotayk Abowyan klubo. 
2001 m. atkurtas Jerevane, 2003 m. pabaigoje prisijungė Spartak Erewan komandą.
2019 m. rugpjūčio 2 d.  Banants pasikeitė pavadinimą ir tapo FC Urartu.
(arm. Ուրարտու Ֆուտբոլային Ակումբ, Futbolayin Akumb Urartu)
Ekonominio bendradarbiavimo organizacija

Ekonominio bendradarbiavimo organizacija – tarptautinė ekonomikos plėtros organizacija tarp dešimties Eurazijos šalių. Organizacijos būstinė – Teheranas.

Istorija

Ekonominio bendradarbiavimo organizacija buvo įkurta 1985 m. Irano, Pakistano ir Turkijos tam, kad pakeltų ekonominį, kultūrinį ir techninį lygį savo šalyse. Tai buvo 1962 m. – 1979 m. veikusios Regioninio bendradarbiavimo plėtros organizacijos prototipas. 1992 m. į organizaciją buvo priimti 7 nauji nariai: Afganistanas, Azerbaidžanas, Kazachija, Kirgizija, Tadžikija, Turkmėnija ir Uzbekija.
KF Ulpiana

Istorija

Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvavo šalies aukščiausios lygos pirmenybėse, bet jose neįsitvirtino.
Stasys Selemenavičius (1918)

Stasys Selemenavičius (1918 m. gegužės 13 d. Babtuose, Kauno raj. – 1993 m. rugpjūčio 18 d. Kaune) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

Biografija

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš tėvo Stasio Selemenavičiaus – Kėdainių Šv. Jurgio bažnyčios vargonininko. Sūnus, mokydamasis Kėdainių gimnazijoje, giedojo bažnyčios chore, organizavo meno mėgėjų kolektyvus – jo suburtame vokaliniame kvartete dainavo būsimasis solistas ir kompozitorius Juozas Indra.
Baigęs Kėdainių gimnazijos devynias klases, 1938–1941 m. Kauno konservatorijoje pas Zigmą Aleksandravičių studijavo vargonų, pas Jurgį Karnavičių – fortepijono, pas Joną Būtėną – dainavimo disciplinas.
1942–1947 m. buvo Kauno muzikinės komedijos teatro pirmos kategorijos solistas (tenoras). 1947–1969 m. dėstė muziką ir vadovavo moksleivių chorams Žiežmariuose, Prienuose ir Šėtoje.
1962–1967 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Andrius Kairys). Tuo metu vadovavo Kauno kailių fabriko mišriajam chorui (50–60 dalyvių), kuris rengė koncertus, dalyvavo dainų šventėse, chorų apžiūrose pelnė prizinių vietų.
1969–1978 m. – Kauno 4-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Subūrė 60 dalyvių vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą ir parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1978 m. iki mirties buvo Kauno rajono Vandžiogalos bažnyčios vargonininkas, lietuvių ir lenkų chorų vadovas. Sūnus Stasys Selemenavičius irgi muzikos mokytojas ir chorvedys.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Ginkūnų kapinės

Ginkūnų kapinės – kapinės Šiauliuose, 4,5 km į šiaurės rytus nuo miesto centro, į šiaurę nuo Ginkūnų, kelio E77  A12  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas  rytinėje pusėje. Pasiekiamos autobusu Nr. 17 Ginkūnų kapinių žiedas - Gegužių žiedas.

Istorija

Kapinės įsteigtos 1970 m., kai pradėjo trūkti vietos Donelaičio kapinėse, kurių plotą apribojo pastatytos pramonės įmonės. Nuo to laiko – pagrindinės miesto kapinės. Kelis kartus plėstos, kapinės pasiekė planuojamo šiaurės rytų miesto aplinkkelio ribą. Kapines iš dalies uždarius projektuojamos naujos Daušiškių kapinės.
Kapinėse perlaidoti 1945-1953 m. Šiaulių apylinkėse žuvę partizanai, 1995 m. pastatytas paminklas pasipriešinimo ir genocido aukoms atminti „Kančia ir viltis“ (skulptorius Gediminas Tamošiūnas). Vėliau skirtas atskiras plotas buvusių tremtinių bei politinių kalinių ir jų šeimų narių kapams.