google/wiki40b huggingface dataset:
Geoffrey Hinton

Džiofris Hintonas (g. 1947 m. gruodžio 6 d. Londone, Jungtinėje Karalystėje) – Kanados mokslininkas, aktyviai dirbantis pažinimo psichologijos ir informatikos srityse. Geoffrey Hinton laikomas vienu dirbtinio intelekto tyrimų srities lyderių. Žymiausias mokslininko straipsnis buvo publikuotas 1986 m. ir atvėrė kelią plačiam kompiuterio mokymosi technologijos taikymui.
Alaicho ulusas

Geografija

Teritorija išsidėsčiusi Janos-Indigirkos žemumoje, prie Rytų Sibiro jūros.
Libano himnas

Istorija

1920 m. įkurta Prancūzijos mandatinė teritorija – Didysis Libanas. Himnas patvirtintas 1927 m. liepos 17 d. Himnas buvo renkamas atvirame nacionaliniame konkurse.
Olegas Žuras

Olegas Žuras (g. 1966 m. lapkričio 19 d.) – Lietuvos sportininkas, vienas garsiausių kultūristų. Pradėjo sportuoti 1985 m. Vilniuje. Svoris – apie 90 kg.
Volkswagen Passat B3

Saugumo sistemos

Savo gamybos laikotarpiu VW Passat B3 turėjo pagrindines saugumo sistemas: ABS, saugos diržų įtempiklius, oro pagalves (nuo 1992 m.). Galingesniems modeliams buvo skirta elektroninė diferiancialo blokavimo sistema, užtikrinanti geresnį sukibimą esant slidžiai kelio dangai. Galingiausia Passat modifikacija su 2,8L VR6 varikliu turėjo jau 5 skyles po 112 mm tarpus ratuose, kas sąlygojo didesnį saugumą prie didesnių apkrovų.
Užpalių Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Užpalių bažnyčiai 1522 m. paskirta dešimtinė iš dvaro.

Pirmoji medinė bažnyčia

1563 m. klebonas Legovičius (lenk. Legowicz) kartu su miestiečiais pastatė pirmąją medinę bažnyčią.
Lietuvos didysis kunugaikštis Steponas Batoras 1584 m. įsakė Užpalių savininkui laikyti kunigą ir nuo kiekvieno valako jam kasmet mokėti po grašį. Vėliau bažnyčiai dovanotas Germaniškio palivarkas.
XVII a. pradžioje bažnyčia buvo perduota kalvinistams, tačiau netrukus grąžinta katalikams.

Antroji medinė bažnyčia

1651 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1653 m. pašventinta.

Trečioji medinė bažnyčia

Apie 1750 m. klebonas Petras Stasevičius pasenusią bažnyčią nugriovė ir jos vietoje pastatė naują medinę bažnyčią, nupirko jai Krimblių (Armališkių) palivarką. Nuo 1782 m. veikė parapinė mokykla. Per miestelio gaisrą 1783 m. liepą bažnyčia sudegė. Apie 1787 m. klebonas Adomas Legovičius su parapijiečiais pastatė naują medinę.

Mūrinė bažnyčia

1885 m. prašyta leisti statyti naują mūrinę bažnyčią. Tik 1888 m. leidimas gautas iš Vilniaus generalgubernatoriaus. Klebono Kazimiero Kozminskio (1872–1914) ir parapijiečių pagal Ustino Golinevičiaus projektą pastatytą dabartinę bažnyčią 1898 m. konsekravo vyskupas Gasparas Cirtautas. Įrengti 16 registrų vargonai. Apie 1908 m. įsteigtas „Saulės“ draugijos skyrius ir lietuviška mokykla, įkurtas parapijos knygynėlis.
1914 m. įsteigtas Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Dekano Jono Jarašiūno rūpesčiu 1925 m. išdažytas bažnyčios vidus. Ilgametis Užpalių klebonas Antanas Paurys (1885–1968; Užpaliuose nuo 1929 m.) suremontavo bažnyčią, pastatė altariją, rėmė Sibiro tremtinius.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, turi neogotikos ir neoromaninio stiliaus bruožų, stačiakampio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų. Yra 5 altoriai. Šventorius apmūrytas ažūrine plytų tvora. Jame stovi klasicistinė mūrinė varpinė (1847 m.).
Gino Severini

Biografija

Džinas Severinis gimė 1883 m. balandžio 4 d. Kortonos mieste, Toskanoje. Jis mokėsi Kortonos technikos mokykloje. 1899 m. persikėlė į Romą, kur lankė dailės užsiėmimus Villa Medici ir 1901 m. sutiko Umbertą Bočionį. Džakomas Bala juos supažindino su divizionistine tapybos technika, kai spalvos tonai perteikiami nemaišant pagrindinių spalvų. 1906 m. lapkritį Džinas Severinis atvyko į Paryžių, susipažino tiesiogiai su impresionistų kūriniais, susitiko neoimpresionistą P. Sinjaką. Paryžiuje jo pažįstamais buvo svarbiausi to meto avangardiniai dailininkai: Žoržas Brakas, Pablas Pikasas, Chuanas Grisas, Amedėjas Modiljanis ir kiti. Taip pat poetai: Gijomas Apolineras, Maksas Žakobas, Polis Fortas.
Džinas Severinis buvo pakviestas prisijungti prie italų futuristų judėjimo ir pasirašė 1910 m. balandį paskelbtame „Futuristinės tapybos technikos manifeste“ kartu su Dž. Bala, U. Bočioniu, K. Kara ir L. Rusolu. Skirtingai nuo kitų futuristų, Dž. Severinis mažiau žavėjosi mašinų judėjimu ir technokratiniais to laikmečio gyvenimo elementais. Jis dažniau rinkosi šokio temą norėdamas perteikti futuristų teorijas apie dinamizmą ir greitį dailėje. Dž. Severinis padėjo organizuoti pirmąją futuristų parodą 1912 m. vasarį Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje. 1913 m. įvyko jo personalinės parodos Marlboro galerijoje Londone ir „Audros“ (Der Sturm) galerijoje Berlyne. Dž. Severinis naudojo kubistinę koliažo techniką savo paveiksluose ir apie 1916 m. jo paveikslai tapo fragmentesniais, sukurtais sintetinio kubizmo stiliumi. Jis įtraukė į paveikslus figūrų detalių, tapytų akademiniu klasikiniu stiliumi ir nuo 1920 m. iki apie 1943 m. tapė šiuo stiliumi.
1921 m. buvo publikuotas Dž. Severinio teorinis veikalas „Nuo kubizmo iki klasicizmo“. Vėliau gyvenime dailininkas kūrė dekoratyvias paneles, freskas, mozaikas tradiciniu stiliumi, dirbo Šveicarijos bažnyčiose. 1935 m. grįžo į Italiją. 1940–42 m. pradėjo dirbti teatre, kūrė dekoracijas ir kostiumus. 1946 m. galutinai apsigyveno Paryžiuje. Jo tapybos stilius šiais vėlyvaisiais metais tapo vėl pusiau abstrakčiu. 1946 m. išleista jo autobiografija „Tapytojo gyvenimas“. Džinas Severinis mirė 1966 m. vasario 26 d. Paryžiuje. Palaidotas gimtojoje Kortonoje, Italijoje.
Bendrovių valdymas

Reikšmė

Darbuotojų elgesio reguliavimo klausimai iki šiol lieka viena opiausių tiek vadybos, tiek organizacinės psichologijos, tiek ir bendrovių teisės klausimų; be formalių taisyklių kaip CGK bandoma diegti pavyzdinio elgesio praktikas, kurias rodo visų pirma vadovaujantys darbuotojai, savanoriškai prisiimdami aukštesnius įsipareigojimus nei to reikalauja taisyklės ir keldami didesnius vertybinius reikalavimus sau bei savo kolegoms.
Antanas Lešinskas

Biografija

1940 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1940-1945 m. Dotnuvos augalų apsaugos stoties Entomologijos skyriaus vedėjas. 1945-1973 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1962 m. docentas.

Mokslinė veikla

Tyrė Lietuvos didžiuosius drugius, surinko unikalią jų kolekciją. Paskelbė apie 30 mokslinių straipsnių.
Baltoro ledynas

Baltoro ledynas – slėninis dendritinis ledynas pietiniuose Karakorumo šlaituose, netoli Čogorio (K2) viršukalnės, šiaurės Pakistane (Baltistanas). Ilgis 62 km, plotas 775 km². Leidžiasi į Braldu slėnį (Indo baseinas) iki 3500 m aukščio virš jūros lygio.
Baltoro ledynas yra vienas ilgiausių pasaulyje ne poliariniuose regionuose esančių ledynų.
Elektrodinamika

Elektrodinamika yra fizikos sritis, aprašanti elektromagnetinio lauko savybes. Formaliai lauką galima atskirti į dvi dedamąsias: elektrinį ir magnetinį laukus. Elektrinį lauką kuria dalelės, turinčios elektrinį krūvį, magnetinį lauką kuria tokių dalelių judėjimas, t. y., srovė. Yra žinoma, kad magnetinio lauko kitimas kuria elektrinį lauką (elektromagnetinės indukcijos reiškinys, naudojamas elektros generatoriuose, transformatoriuose. Lygiai taip pat elektrinio lauko kitimas kuria magnetinį lauką.
Mieloproliferacinė neoplazija

Mieloproliferacinės neoplazijos (MPN) yra heterogeninė kloninių kraujo kamieninių ląstelių susirgimų grupė, kurioms būdingas nenormalus hemopoezės suaktyvėjimas ir poreikio neatitinkanti kraujo ląstelių produkcija. Šis terminas pakeitė ankstesnį terminą mieloproliferaciniai sindromai. 2008 metais WHO peržiūrėta klasifikacija vis daugiau remiasi molekulinės genetikos ir citogenetikos atradimais hematologijos srityje. Philadelphia chromosomos atradimas, BCR/ABL geno nustatymas, kitų kloninių aberacijų molekuliniame lygmenyje įrodymai įgalino naują šių ligų klasifikaciją.
Kęstutis Bakutis

Biografija

1969–1980 m. mokėsi Ariogalos vidurinėje mokykloje. 1984 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 
Raseinių Prezidento Jono Žemaičio gimnazijos technologijų mokytojas. 1999 m. birželio 28 d. suteikta darbų ir buities kultūros (technologijų) mokytojo-eksperto kvalifikacija. 2006 m. tapo Pasaulinės technologijų mokytojų asociacijos nariu. 2006 m. mokytojo paruoštas gimnazistas Gedas Dukauskas tapo respublikinės technologijų olimpiados laureatu (nugalėtoju). 
2009 m. vasario 16 d. įteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis už etninės kultūros puoselėjimą. 2010 m. kovo 17 d. vienam iš penkių geriausių šalies mokytojų, pelniusių Metų mokytojo vardą, įteikta premija. 
Žmona Violeta – fizikos ir mate­ma­tikos mokytoja, sūnus Gediminas.
Europos vartotojų centrų tinklas

Istorija

2005 m. siekiant padidinti vartojimą Europos mastu, Europos Komisijos Sveikatos ir vartotojų reikalų generalinis direktoratas sukūrė Europos vartotojų centrų tinklą, apimantį Europos vartotojų centrų tinklą (angl. „Euroguichets“), kuris teikė informaciją vartotojams sprendžiant tarpvalstybinius skundus, ir Europos neteisminį tinklą (angl. „European Extra-Judicial Network“), kuris padėjo Europos vartotojams apginti savo pažeistas teises neteismine ginčų nagrinėjimo tvarka. Nuo to laiko kiekvienoje Europos Sąjungos valstybėje buvo įsteigti Europos vartotojų centrai.
Šiuo metu veiklą vykdo 29 Europos vartotojų centrai 27-iose Europos Sąjungos valstybėse narėse, taip pat Islandijoje ir Norvegijoje.

Organizacija ir finansavimas

Europos vartotojų centrų teisinis statusas ES valstybėse narėse skiriasi priklausomai nuo Europos vartotojų centro steigėjo - jie gali būti viešieji juridiniai asmenys arba privačios organizacijos/asociacijos.
Europos vartotojų centrų veiklą finansuoja kiekviena ES valstybė narė ir Europos Komisija. 2006 m. Europos Sąjungos parama Europos vartotojų centrams sudarė 4 milijonus eurų.
Mantviloniai

Istorija

Derlingos Mantvilonių žemės priklausė didikams Montviloms, vėliau – Šiukštoms, Siručiams, Dzerdzejovakams. Tarybiniais metais veikė ferma, būta šienainio bokšto.
Linkou

Geografija

Linkou rytuose ribojasi su kaimyniniais Bali, Vugu ir Taišano rajonais, šiaurėje su Taivano sąsiauriu bei vakaruose su Taojuanu. Išskyrus lygų pakrantės ruožą, kraštovaizdis daugiausia yra kalvotas, nes rajonas išsidėstęs ant vidutiniškai iki 250 m aukščio iškylančio plokščiakalnio.
Ašančių mitologija

Ašančių mitologija – ašančių tautos politeistinė mitologija, kurios svarbiausias dievas yra Njamė (arba Njankoponas) – visažinis, visagalis dangaus (ir Saulės) dievas. Jo žmona – Asasė Ja, du vaikai – Bija ir Tano. Asasė Ja – žėmės derlingumo deivė.
Tano – vienas svarbesnių dievų, visi kiti dievai, ypač upių dievai laikomi Tano vaikais. Dievai – Njamės vaikai – tarpininkai tarp žmonių ir Njamės.
Anansi – liaudies herojus, dažnas pasakose (kaip apgavikas). Veikia Njamės vardu – atneša lietų, užgesina gaisrus. Tapatinamas su voru arba chameleonu. Pagal kitus šaltinius – nėra dievybė, tik pasakų herojus. Anansi žmona – Aso.
Sasabonsam – mitinė pabaisa ilgomis rankomis ir kojomis, krauju pasruvusiomis akimis. Jis sėdi medžiuose ir nuleidęs kojas gaudo neatsargius medžiotojus.
Vaistinė medetka

Pritaikymas

Augalas dekoratyvinis, auginamas darželiuose, gėlynuose, neretai sulaukėja ir auga šiukšlynuose, pakelėse, komposto krūvose.
Iš liežuviškų medetkų žiedų gaunami geltoni dažai.

Vaistinės augalo savybės

Medetkos daugiausiai vartojamos kartu su kitais vaistiniais augalais. Vaistams vartojami graižai arba liežuviški žiedai.
Turi baktericidinių savybių: jų nuoviru skalaujama gerklė nuo anginos bei kitų uždegiminių ligų, plaunamos žaizdos.
Italijos tarptautiniai santykiai

Italija buvo viena Europos Sąjungos įkūrėjų. 1955 m. šalis įstojo į Jungtinių Tautų Organizaciją. Italija taip pat laikoma svarbia ir stipria NATO nare. 1975 m. Italija drauge su kitomis šalimis įkūrė vadinamą G8 sąjungą (be Italijos šią sąjungą sudaro Prancūzija, Vokietija, Didžioji Britanija, Rusija, Kanada, JAV ir Japonija). Kiekvienais metais paeiliui viena šalis narė yra atsakinga už visus sąjungos veiksmus.
Italija palaiko glaudžius ryšius su Jungtinių Tautų Organizacija ir padeda jai įvairiuose kraštuose. Tarkim Italijos kariai padeda išlaikyti ramybę Somalyje, Mozambike ir Rytų Timore. 2003 m. Italija išsiuntė 2000 savo karių į Afganistaną. 2006 m. rugpjūtį Italija išsiuntė apie 2500 savo karių į Libaną.
Taurusiškė

Istorija

XVII a. pradžioje įsikūręs baudžiavinis kaimas vadinosi Taurai, kurie priklausė Seivų seniūnijai ir 1642 m. dvaro apyraše užrašyti su 20 valakų žemės plotu . Ne visa žemė buvo dirbama – vakarinėje kaimo pusėje augo miškas, prieš kolonizaciją priklausęs Punsko- Seivų girininkijai ir gyventojų vadinamas Taurais. Susiformavus baudžiaviniam sodžiui, gyventojai jį pavadino miško vardu. XVIII a. pradžioje dėl badmario Taurų kaimas ištuštėjo, o apleistą žemę dirbo kaimyninių Vidugirių, Pelelių, Užvidugirio Būdos kaimų valstiečiai. XVIII a. – XIX a. sandūroje Taurų kaimo žemėse įsikūrė Taurusiškės dvaras.
Taurusiškės palivarkas 1867 m. buvo atiduotas generolui Zaicevičiui, o po Pirmo pasaulinio karo Lenkijos valdžios išparceliuotas ir kolonizuotas lenkais  Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1921 m. kaime buvo septyni gyvenamieji namai ir 47 gyventojai, iš kurių pagal lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą buvo 23 lenkai ir 24 lietuviai. Po Antro pasaulinio karo įsikūrė kelios lietuviškos šeimos, prie kaimo prijungta Rutka Pachuckich gyvenvietė. 1962 m. gegužės 21 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo lietuvių kalbos žodžio Taurus arba Tauras.

Literatūra

Tarybų Lietuvos enciklopedija, 4t, VER, Vilnius,1987, 284 psl.
Altajaus kalnai

Geografija

Kalnai sudaryti iš nuosėdinių, metamorfinių ir magminių uolienų. Kalnuose randama geležies rūda, gyvsidabris, brangieji ir spalvotieji metalai. Yra terminių šaltinių (Abakano, Belokurichos, Rachmonovo, Džumalino). Rytuose ir pietuose vyrauja aukštikalnių kalnagūbriai (Katūnės, Šiaurės ir Pietų Čujos ir kt.), šiaurėje ir vakaruose – vidutinkalnių kalnagūbriai (Ubos, Čergino, Baščelako) ir masyvai su nuolaidžiais šlaitais. Būdingos didelės tarpukalnių dubumos (Čujos, Kurajaus ir kt.).
Klimatas žemyninis. Žiema šalta ir ilga. Vidutinės sausio mėnesio temperatūros nuo -15° iki -28 °C priekalnėse, iki -32 °C duburiuose (dažnos temperatūrų inversijos). Vasara trumpa ir vėsi. Priekalnėse liepą būdinga 19-22 °C temperatūra, aukštikalnėse 14-16 °C. Vakariniuose ir šiaurės rytiniuose šlaituose, kuriuos pasiekia drėgnos oro masės, iškrenta iki 1200 mm kritulių per metus, tuo tarpu pietuose – vos iki 200 mm. Charakteringos kalnų audros (fenai). Altajuje žinoma ~1500 ledynų (bendras jų plotas 900 km²).
Altajaus kalnai drenuojami tankiu kalnų upių tinklu. Svarbiausios upės: Katūnė, Buchtarma, Bija, Čuja. Yra virš 3500 ežerų. Daug nedidelių ežerėlių, susidariusių karose. Didžiausi ežerai – Markakolis ir Teleckojės ežeras.
Altajuje yra ryškios vertikaliojo zoniškumo juostos. Šiaurinėse ir vakarinėse priekalnėse, 400–700 m aukštyje – įvairiažolės pievinės stepės, iki 1200–1500 m aukščio – retosios stepės. Tarp kalnų miškų (2000–2200 m), užimančių 2/3 teritorijos būdingi maumedžių miškai. Šiaurėje tamsūs spygliuočių (daugiausia kedrų) miškai. Būdingos aukštažolės aukštikalnių pievos, su stepių intarpais. Aukštikalnių zonoje (1800–2400 m) subalpiniai krūmynai kaitaliojasi su žemomis alpinėmis pievomis. Rytiniuose ir šiaurės rytiniuose rajonuose – kalnų tundros. Aukščiau uolos, akmenynai, sniegynai ir ledynai.
Pačios įspūdingiausios Altajaus kalnų vietos (Beluchos k., Teleckojės ež., Ukoko plynaukštė, Altajaus draustinis – viso plotas 16175 km²) įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija

Altajaus kalnuose žmonės gyveno jau prieš 40 tūkst. metų. Denisovo urve rasti priešistorinio Denisovo žmogaus palaikai. Bronzos amžiuje čia suklestėjo raitų klajoklių kultūros, vėliau davusios pagrindą tiurkų tautoms.
Homo floresiensis

Homo floresiensis – galima rūšis, priklausanti Homo genčiai, kuri išsiskiria mažu kūnu bei mažomis smegenimis ir išlikimu iki palyginti nesenų laikų. Homo floresiensis egzistavimas šiuo metu yra karštų mokslinių diskusijų tema. Dalis mokslininkų teigia, kad rasti kaulai priklausė išsigimusiems ar tam tikrų ligų paveiktiems individams, kiti ginčijasi, kad tai yra nauja rūšis.

Radiniai

Buvo rasta nedaug šiai tariamai rūšiai priklausančių kaulų, visi Floreso saloje, iš kurios kilo ir rūšies pavadinimas. Iš viso buvo rasti devynių individų kaulai ir visi jie yra miniatiūriniai. Manoma, kad Homo floresiensis vidutiniškai buvo apie 1 metro ūgio ir svėrė apie 25 kilogramus. Svarbiausias radinys yra kaukolė LB1.
Oloje taip pat buvo gausu gan sudėtingų akmeninių įrankių, kurie, manoma, tiktų 1 metro ūgio žmonėms. Taip pat yra ženklų, kad jie naudojo ugnį maistui kepti ir gal net kalbėjo. Bet, pagal dabartinį supratimą, būtybės su tokiomis mažomis smegenimis negalėjo būti pakankamai protingos, kad galėtų gaminti tokius įrankius ir tuo labiau mokėti kalbėti. Rastos kaukolės savininko smegenys buvo apie 380 cm³ dydžio, o modernaus žmogaus smegenų dydis svyruoja nuo 1 310 iki 1 475 cm³. Iš kitos pusės, Homo floresiensis smegenų dalis, kuri siejama su savimone, yra maždaug tokio pat dydžio kaip ir modernių žmonių.
Manoma, kad Homo floresiensis rūšis išnyko daugiausia prieš 12 000 metų. Iki šių atradimų manyta, kad ilgiausiai išgyvenusi ne šiuolaikinių žmonių rūšis buvo neandartaliečiai, kurie išnyko maždaug prieš 24 000 metų. Spėjama, kad Homo floresiensis išnykimą lėmė ugnikalnio išsiveržimas.
Aleksas Ambrose

Aleksas Ambrose (tikr. Ambrazevičius, 1892 m. birželio 10 d. Zviniškiai, Marijampolės apskr. – 1970 m. spalio 21 d. Čikaga) – JAV lietuvių visuomenės ir spaudos veikėjas.

Biografija

1912 m. atvykęs į JAV apsigyveno Čikagoje. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos veikėjas, nuo 1914 m. su pertraukomis „Naujienų bendrovės“, kuri leido pirmąjį JAV lietuvių dienraštį „Naujienos“, direktorius. 1918–1921 m. „Kardo“ bendrovės administratorius. 1919–1928 m. spaudos bendrovės „Aušra“, kuri leido demokratinės krypties literatūrą, turėjo knygyną, organizatorius ir pirmininkas. 1926–1928 m. leido žurnalą „Šakė“.
Niandra Lades and Usually Just a T-Shirt

Kūrimas ir įrašymas

Palikęs Red Hot Chili Peppers, Frusciante toliau tęsė savo solinių dainų kūrimą. Tą jis darė jau ilgą laiką, tačiau niekada neplanavo viešai išleisti savo dainų. Tačiau jo draugai – tokie kaip Johnny Depp, Perry Farrell, Gibby Haynes bei buvęs kolega Flea – paskatino išleisti tai, ką jis įrašė, kol grupė įrašinėjo „Blood Sugar Sex Magik“. Frusciante pradėjo dirbti su dainomis jau 1992 m. viduryje, tačiau viską pasunkino jo stiprėjanti priklausomybė nuo heroino ir kokaino.
1994 m., interviu metu, Frusciante prisipažino, jog kuria albumą, kadangi manė, jog niekas nebekuria geros muzikos. Viena iš pagrindinių tematikų albume buvo narkotikai. Pats Frusciante teigė, jog albumo įrašymo metu jis visada buvo apsvaigęs. Narkotikai sustiprino muzikanto depresiją, kuri prasidėjo jam palikus Red Hot Chili Peppers. Kai kuriose dainose galima suprasti aiškią neapykantą grupės išpopuliarėjimui, kaip pavyzdžiui „Blood on My Neck From Success“.
Albume visa muzika ir žodžiai parašyti pačio John Frusciante, išskyrus „Bad Brains“ dainos „Big Takeover“ koverį. Šios dainos originalas yra hardcore punk žanro kūrinys, tačiau Frusciante įrašė sulėtinta ir labiau melodingą versiją. River Pheonix, artimas muzikanto draugas, keliose dainose kartu grojo ir įdainavo papildomus vokalus, tačiau po jo mirties buvo išleistos tik 1997 m., albume „Smile from the Streets You Hold“.
Team BJMC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1971 m., kai buvo įkurtas klubas, vėliau jis išnyko.
2010 m. atkurtas. Žaidžia elito pirmenybėse.
Senkų kapinynas

Kapinynas

Įrengtas plynaukštės vakariniame pakraštyje. Teritorija apaugusi medžiais, o rytinė – pietrytinė dalis dirvonuoja.
Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas, 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A459), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A459P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Teritorijos plotas – 0,64 ha.
1,72 km į pietus yra Ankštakių-Senkų kapinynas, 0,86 km į šiaurės vakarus – Jazdų, Negarbos kapinynas, 0,61 km į pietvakarius – Negarbos piliakalnis.

Tyrimai

1909 m. tyrė Vladas Nagevičius, 1940 m. – Pranas Baleniūnas. 1948 m. žvalgė LII (ekspedicijos vadovas Pranas Kulikauskas), 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
1909 m. atkastas akmenų vainikas be kapų. 1940 m. ištirtas 285 m² plotas, rastas 51 kapas. Mirusieji laidoti nedeginti, 20–90 cm gylio duobėse, galvomis orientuoti į šiaurę – šiaurės rytus, kapai apjuosti tarpusavyje besijungiančiais stačiakampio, ovalo arba puslankio formos akmenų vainikais. 14-koje kapų rasta įkapių: geležinės dalgelės, įmoviniai kirviai, peiliai, įmoviniai ietigaliai, akmeninis galąstuvas, skiltuvas, verpstukai, žalvarinė antkaklė kūginiais galais, smeigtas statinėline galvute, apskrita ažūrinė segė, juostinė ir įvijinė apyrankės, odinio diržo liekanos, Romos moneta ir kt.
Tyrimų metu aptiktus radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, atsitiktinius XX a. pr. radinius – Valstybės Ermitažas Sankt-Peterburge.
Paštuvos Šv. Barboros bažnyčia

Istorija

Paštuva 1643–1842 m. priklausė Kauno vienuolėms benediktinėms. Greičiausiai tada buvo pastatyta ir koplyčia. Jai 1754 m. paskelbti atlaidai. Dabartinė medinė bažnyčia pastatyta 1923 m.
2012 m. gegužės 9 d. bažnyčią nuniokojo gaisras.

Architektūra

Bažnyčia buvo stačiakampio plano, vienabokštė, su penkiasiene apside. Prie jos iš šono prišlieta zakristija. Šventoriuje išlikusi dviejų aukštų medinė varpinė ir medinis ornamentuotas kryžius.
Po Antrojo pasaulinio karo sielovados darbą dirbo kunigas Juozas Vailokaitis (1880–1953), (Sibiro tremtinys, palaidotas Paštuvos kapinėse).

Bažnyčios atstatymas

Sprendimą imtis Paštuvos bažnyčios atstatymo pirmiausia lėmė vietos bendruomenės noras kuo greičiau turėti maldos namus. Žmonės aktyviai prisidėjo ne tik pagalba tvarkant gaisravietę, bet ir finansiniais ištekliais. Iš pradžių netgi buvo svarstyta, ar Paštuvai reikia naujų maldos namų, nes parapija maža, tikinčiųjų taip pat mažėja. Galutinį sprendimą priėmė Kauno arkivyskupas metropolitas Sigitas Tamkevičius. Pabendravus su Paštuvos gyventojais jam nekilo abejonių – bažnyčią reikia atstatyti.
Bažnyčios projekto autoriumi tapo architektas Nerijus Radišauskas. Buvo parengtas 124 kvadratinių metrų ploto statinio projektas, gauti visi reikalingi leidimai. Parapijiečiai pinigus darbams pradėjo rinkti iškart po nelaimės. Buvo sudarytas darbų grafikas, o medžiagoms pirkti išnaudojamos prekybos centrų skelbiamas akcijos. Statybos prasidėjo 2013 m. Naujasis statinys ėmė kilti sudegusio vietoje ir bus tokių pačių matmenų. Tik modernesnės architektūros: dešimtkampė bičių korio formos bažnyčia, su langais, siekiančiais žemę.
2014 m. rugsėjo mėn. duomenimis, jau stovėjo būsimos mūrinės–betoninės bažnyčios karkasas, 19 m aukščio metalinis bokštas, sumontuotos stogo gegnės. Kadangi darbai vykdomi už suaukotas lėšas, dėl jų stygiaus šventovę užbaigti tikimasi įpusėjus 2015 m.
2015 m. rugsėjo mėn. buvo pašventinta naujai pastatyta bažnyčia. Po sudegusios senosios bažnytėlės pamatais aptiktas širdies formos akmuo perdarytas į stilizuotą akmeninį dubenį, kuris pastatytas atgimusioje šventovėje (dešinėje pusėje) ir bus naudojamas krikštui.