google/wiki40b huggingface dataset:
Noišvanšteinas

Noišvanšteinas (vok. Neuschwanstein) – pilis Bavarijoje, Vokietijoje. Ją pastatyti sugalvojo Bavarijos karalius Liudvikas II.

Istorija

1861 m. į Bavarijos sostą sėdo aštuoniolikmetis Liudvikas II. Netrukus po to Bavarijos Alpėse ant kalvos jis ėmėsi statyti šią nuostabią pilį. Įkvėptas padavimų, taip pat Richardo Vagnerio operų, kurios įkūnija vokiečių legendas, Liudvikas projektavo buveinę su bokštais, smailiais bokšteliais ir net dirbtine ola. Jos vidus dekoruotas ne vienu, bet keliais įmantriais stiklais. Pasakų pilimi valdovas džiaugėsi trumpai - praėjus vos 100 dienų po to, kai į ją įsikraustė, jis paskelbtas negalinčiu valdyti ir iškeldintas į kitą jam priklausančią buveinę, kurioje vėliau mirė.
Sofistai

Sofistais (gr. σοφιστη 'meistras, išminčius') senovės Graikijoje plačiąja prasme buvo vadinami protingi, išradingi, išmintingi žmonės; siaurąja prasme tai filosofai, atliekantys profesionalių „išminties“ ir „iškalbos“ mokytojų vaidmenį. Jų atsiradimą lėmė socialinė bei politinė situacija, susiklosčiusi Graikijoje apie V a. pr. m. e., kai išsilavinimo poreikis bei noras dalyvauti intelektualiniame ir viešajame gyvenime pasidarė visuotinis. Sofistai mokė žmones praktinės išminties, mokė ginti asmeninius interesus. Retorika, įtikinėjimo menas – tokios buvo pagrindinės jų švietėjiškos veiklos kryptys. Sofistai užsiėmė mokymu profesionaliai, t. y., jie pirmieji Graikijoje pradėjo mokyti išminties ir iškalbos už pinigus.
Sofistų sąjūdis buvo labiau socialinis nei filosofinis reiškinys – sofistai nesudarė vieningos filosofinės mokyklos, ir netgi ne visi jie buvo filosofais siaurąja to žodžio prasme. Tačiau filosofijos raidai jie padarė didelę įtaką, todėl filosofijos istorikų išskiriami į atskirą doktrinų grupę. Sofistų tarpe buvo keletas žymių mąstytojų, tokių kaip Protagoras, Hipijus, Prodikas, Gorgijus, Kritijus bei Hipodamas.
Esminis sofistų filosofijos skiriamasis bruožas – jos antropocentriškumas. Sofistai perkėlė filosofijos dėmesį nuo gamtos į žmogų (etika, politika, pažinimo teorija). Protagoro tezė apie tai, kad žmogus yra visų daiktų matas, tapo raktine formuojant europinės filosofijos humanistinę tradiciją. Antropocentrinis požiūris lėmė vadinamąjį sofistų etinį reliatyvizmą bei konvencionalizmą, išryškėjusį socialinio kriticizmo kontekste.
Sofistikos išsigimimas prasidėjo jau IV a. pr. m. e. Kai kurie sofistai, nekurdami nieko naujo, visą savo energiją nukreipė į destruktyviąją polemiką, apsiimdami sofizmų ir kitų metodų pagalba įrodyti ar paneigti bet kokį teiginį.
Simonas Narkevičius

Simonas Narkevičius (1924 m. kovo 2 d. Sklėriškės k., Molėtų r. -1987 m. liepos 5 d. Zarasuose), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

Mokėsi Molėtų progimnazijoje ir Utenos gimnazijoje. 1995–1959 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Ilčiukas, A. Jozėnas ir V. Ūsevičius).
Pasižymėjęs muzikiniais gabumais, 1945 Molėtų gimnazijoje pradėjo dėstyti muziką, vadovauti moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei orkestrams. Vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą parengė 1946 I pokario metų respublikinei dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1949 Utenos 1-osios ir 2-osios vidurinių mokyklų muzikos mokytojas, moksleivių ir suaugusiųjų chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Minėtų mokyklų jungtinį moksleivių mišrųjį chorą parengė 1950 respublikinei dainų šventei, o 2-osios vidurinės mokyklos mišrųjį chorą ir 1955 respublikinei dainų šventei. Pastarasis kolektyvas 1957 I respublikinio jaunimo festivalio Vilniuje laureatas. 1958 su 2-osios vidurinės mokyklos moksleiviais ir mokytojais pastatė muzikinį montažą „Lietuviškos vestuvės", turėjusį didelį pasisekimą Utenoje ir kitur. 1960 respublikinei dainų šventei S. Narkevičius parengė tris moksleivių chorus: vaikų, merginų ir mišrųjį.
1961–1967 buvo Zarasų vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Į 1964 I respublikinę moksleivių dainų šventę Vilniuje mokytojas atvežė tris chorus – apie 100 dalyvių. Savo mokykloje subūręs moksleivių dainų ir šokių ansamblį, keletą metų su juo garsėjo Utenos ir kaimyniniuose rajonuose. 1967 respublikiniame meno mėgėjų festivalyje Vilniuje ansamblis laimėjo trečiąją vietą. 1967–1984 S. Narkevičius buvo Zarasų vaikų muzikos mokyklos direktorius ir suaugusiųjų chorų vadovas. 1975 respublikinei dainų šventei jis parengė Zarasų rajono švietimo darbuotojų moterų chorą, o 1980 analogiškai šventei – Zarasų miesto švietimo darbuotojų mišrųjį chorą (konkurse pelnė antrąją vietą).
S. Narkevičius buvo Respublikinio muzikos mokytojų mišriojo choro pirmininko pavaduotojas, Molėtų, Utenos ir Zarasų rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, Zarasų rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1964 jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Žmogžudystės Kaune 2009 m.

Aplinkybės

Manoma, kad žudynės yra susijusios su Laimutės Stankūnaitės ir Drąsiaus Kedžio nesutarimais dėl dukters globos. Įtariamasis - 37 metų garliaviškis Drąsius Kedys (g. 1972 m.), kuris taip pat įtariamas Violetos Naruševičienės, buvusios D. Kedžio sugyventinės Laimutės Stankūnaitės sesers, nužudytos tą pačią 2009 m. spalio 5 d. (po kelių valandų) Kaune, nužudymu. Žudynių priešistorėje Laima Stankūnaitė buvo laimėjusi bylą dėl dukters globos, nuolatinė dukters gyvenamoji vieta buvo paskirta su motina, o tai kėlė D. Kedžio pasipiktinimą (L. Stankūnaitei padėjo Andrius Ūsas, tuomečio LR Seimo pirmininko Viktoro Muntiano patarėjas). D. Kedys, teisėtai pasiimdavęs mergaitę savaitgaliais, tačiau dukrą motinai L. Stankūnaitei grąžindavęs nenoriai (su šia konfliktuodavęs, plūdęs ją net ir vaiko teisių apsaugos tarnybos bei socialinių darbuotojų akivaizdoje), pasiekė, kad A. Ūsui būtų iškelta baudžiamoji byla dėl mergaitės tvirkinimo, be to, tvirtino, esą L. Stankūnaitė už pinigus leidusi mergaitę tvirkinti, viešai paskelbė kaltinimus (medžiagą dėl „tvirkinimo“ platino žiniasklaidai, Seimo nariams, Vyriausybei, politikams), neva buvusi jo sugyventinė Laimutė Stankūnaitė pedofilams už pinigus „išnuomodavo“ jų mažametę dukrelę, taip pat kaltino ir buvusios sugyventinės seserį V. Naruševičienę. Teisėjas Jonas Furmanavičius neturėjo nieko bendra su byla, nepažinojo nei A. Ūso, nei L. Stankūnaitės, tačiau turėjo tokią pat mašiną kaip ir kaltinamasis A. Ūsas, todėl D. Kedžio iniciatyva buvo įtrauktas dėl kaltinimų mergaitės „tvirkinimu“, apklaustas. J. Furmanavičius padavė mergaitės tėvą Drąsių Kedį į teismą dėl šmeižto.

Kova dėl dukters globos su buvusia sugyventine

2001 m. 29 metų amžiaus Drąsius Kedys susipažino su Laima Stankūnaite, tuo metu 16 metų moksleive. Baigdama 12 klasę L. Stankūnaitė pagimdė D. Kedžio dukterį ir apsigyveno pas D. Kedį Garliavoje, jo tėvų name. Pora nesutarė. Anot L. Stankūnaitės, sugyventinis jai neleido dirbti ir mokytis, nes mokslai brangiai kainuoja, o pats ilgam ir dažnai išvykdavo verslo reikalais (supirkinėjo iš namudininkų kailius ir veždavo į Rusiją).

Paieška

Spalio 5 d. buvo paskelbta nacionalinė D. Kedžio paieška, įtariamojo nuotraukos ir jo požymiai išsiųsti žiniasklaidos priemonėms, išdalintos oro uostams, pasienio postams, degalinėms, bankams, kitoms suinteresuotoms įstaigoms. Sutvarkius visus reikiamus dokumentus, paskelbta ir tarptautinė D. Kedžio paieška.
Vėliau jis buvo rastas negyvas Kauno marių krante su smurto žymėmis.
Prekyba (žurnalas)

Istorija

Leido Privataus ūkio kultūros draugija, 1939 m. – Ekonomistų grupė. Dalis teksto spausdinta vokiečių kalba. Spausdino „Ryto“ spaustuvė Klaipėdoje, „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Išėjo 26 numeriai. Leido priedą „Prekybos biuletenis“.
Svarstė Klaipėdos krašto ir Lietuvos prekybos politiką, prekybos raidos perspektyvas ir kt. klausimus.
Bendradarbiavo J. Burba, Jonas Glemža, V. Staugaitis, Vladimiras Zubovas ir kt.
Redagavo M. Budriūnas, J. Gasiūnas, Ernestas Galvanauskas, Aloyzas Pakalniškis, Ignas Povilaitis, M. K. Sipavičius.
Bamas

Paveldas

Bamas – senas, daug unikalaus architektūros paveldo turintis miestas. Tačiau 2003 m. žemės drebėjimas negrįžtamai suniokojo daugelį šimtmečius stovėjusių pastatų. Miesto centre yra senovinė citadelė Arg-é Bam, kaip manoma, pastatyta daugiau nei prieš 2500 metų, Partų laikais. Iki drebėjimo tai buvo didžiausias iš plaušplyčių pastatytas pastatas pasaulyje. Daugelis kitų pastatų yra iš Sefevidų laikų (XVI–XVIII a.).
Kaskadija

Kaskadija (angl. Cascadia) – nepriklausomybės siekiantis judėjimas, norintis sujungti Britų Kolumbijos provinciją (Kanada) ir Vašingtono, Oregono valstijas (JAV) į Kaskadijos Respubliką, kuri taptų visiškai nepriklausoma valstybe.
Maksimaliai nauja valstybė šiaurėje tęstųsi nuo pietryčių Aliaskos pietuose iki šiaurinių Kalifornijos pakraščių. Į ją dar turėtų patekti Kanadai priklausančių Jukono, Albertos provincijų ir JAV priklausančių Aidaho, Montanos, Vajomingo valstijų kai kurios dalys. Vien tik sudėjus dabartines Britų Kolumbijos, Vašingtono, Oregono teritorijas, naujoje valstybėje gyventų daugiau kaip 15 milijonų žmonių. Čia įsikūrę tokie dideli miestai kaip Sietlas, Vankuveris, Portlandas.
Balbergo kultūra

Arealas

Balbergo kultūra 4 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje buvo paplitusi Vidurio Vokietijoje, Elbės aukštupio baseine, Silezijoje, Bohemijoje ir Moravijoje.

Kultūra

Balbergo kultūros gyventojai vertėsi žemdirbyste – augino kviečius, miežius, avižas, žirnius, linus, gyvulininkyste, rinko augalinį maistą. Naudojo raginius kaplius, įvairius įrankius, pagamintus iš medžio ir titnago. Žmonės ankstyvuoju laikotarpiu gyveno žeminėse, vėliau – ręstiniuose pastatuose, gyvenvietėse jų buvo 10-15. Mirusieji laidoti pilkapiuose įrengtose akmenų ir rąstų dėžėse, kartais – mediniuose karstuose. Įkapės negausios, dažniausiai apeiginės: dekoruotos vazos, šernų iltys. Marija Gimbutienė Balbergo kultūrą priskiria ankstyviesiems indoeuropiečiams.
Czesław Kiszczak

Biografija

Hitlerinės okupacijos metais dalyvavo pasipriešinimo judėjime. Po karo tarnavo karinėje kontržvalgyboje, 1957 m. baigė Lenkijos Generalinio štabo akademiją. Nuo 1972 m. buvo Lenkijos kariuomenės Generalinio štabo viršininko pavaduotojas – karinės žvalgybos viršininkas. 1979 m. paskirtas LLR Nacionalinės gynybos ministerijos vidaus karinės tarnybos vadovu, jam suteiktas divizijos generolo karinis laipsnis.
1981 m. liepos mėn. Č.Kiščiakas išrinktas LJDP CK nariu, tapo Vidaus reikalų ministru bei prie LLR Ministrų tarybos sukurto viešosios tvarkos ir drausmės bei įstatymų vykdymo priežiūros komiteto pirmininku.
Lenkijoje įvedus karinę padėtį, tapo vienu svarbiausiu karinio režimo vadovų, nuo 1981 m. gruodžio 13 d. iki pat karinės padėties panaikinimo buvo „Nacionalinio gelbėjimo karinio komiteto“ nariu. 1982 m. išrinktas kandidatu į LJDP CK Politinio biuro narius, 1986 m. liepos mėn. – Politinio biuro nariu. Nuo 1985 m. buvo Seimo nariu.
Karinės padėties metu vadovavęs Vidaus reikalų ministerijai ir organizavęs represijas prieš opoziciją, 1986 m. rugsėjo 17 d. generolas Č.Kiščiakas paskelbė apie visų politinių kalinių paleidimą į laisvą (išlaisvinti 225 asmenys). Tai buvo pirmas žingsnis į dialogą tarp komunistinės valdžios ir Solidarumo vadovaujamos opozicijos. 1988 m. rugpjūčio 31 d. Varšuvoje Č.Kiščiakas susitiko su L.Valensa, vėliau organizavo Apskritojo stalo derybas su opozicija.
1989 m. rugpjūčio 2 d. LLR Prezidento V.Jaruzelskio teikimu Seimas paskyrė Č.Kiščiaką šalies Ministru pirmininku. Pradėjus formuoti vyriausybę L.Valensa paskelbė, kad jis pats pretenduoja tapti Ministru pirmininku, о ilgametės LJDP marionetinės „koalicinės partnerės“ Jungtinė valstiečių partija bei Demokratų partija perėjo į opozicijos pusę. Šiomis sąlygomis Č.Kiščiakui nepavyko suformuoti vyriausybės ir jis 1989 m. rugpjūčio 17 d. atsistatydino. Pirmosios pokario Lenkijos nekomunistinės Vyriausybės vadovu tapo Tadeušas Mazoveckis, o Č.Kiščiakas joje liko Vidaus reikalų ministru ir buvo juo iki 1990 m. liepos 7 d.
Vėliau Č.Kiščiakas politinėje veikloje nebedalyvavo. 2009 m. rugsėjo mėn. jis nuteistas dvejiems metams kalėjimo už religinę diskriminaciją, nes 1985 m. būdamas VRM vadovu atleido milicininką iš darbo už dalyvavimą religinėse apeigose.
2012 m. sausio mėn. kartu su V.Jaruzelskiu, F.Sivickiu ir T.Tučpaskiu nuteistas už karinės padėties įvedimą Lenkijoje 1981 m. gruodžio mėn.
Garuda

Garuda (skr. गरुड़ = Garuḍa) – mitinė būtybė, žinoma ir hinduistinės, budistinės, džainų, Azijos tautų mitologijos. Tai karališkasis paukštis, dieviškoji važiuoklė (vahana). Vedose Garuda neminimas, bet vėlesniuose tekstuose tapatinamas su vedose minimu Tarkšyja – saulės dievo Sūrjos paukščiu arba žirgu. Puranose Garuda laikomas išmintingojo Kašjapos ir jo žmonos Vinatos (Dakšos dukters) vaiku. Kai Garuda gimęs, dievai, apakinti jo kūno švytėjimo, palaikė jį Agniu ir šlovino kaip saulės įsikūnijimą.
Nuolat pasikartojantis motyvas – Garudos kova su gyvatiškomis būtybėmis nagais (simbolinė dangiško ir chtoniško pradų kova). Šis motyvas remiasi legenda apie Garudos pavogtą nemaros sulą amritą ir yra vedinio mito apie Indros erelio pagrobtą somą atgarsis. Garuda laikomas Višnaus keliaujamuoju gyvūnu. Vaizduojamas žmogaus liemeniu, erelio galva, sparnais, nagais ir snapu. Ankstyviausi Garudos atvaizdai randami ant IV–V a. monetų. Pasak mitų, Garudos vaikai yra Sampatis ir Džatajusas (nors kitur jie laikomi Garudos brolio Arunos vaikais).
Budistinėje mitologijoje garudomis vadinami milžiniški paukščiai, amžini nagų priešai. Jų sparnų mosavimas keliąs audrą. Pradžioje garudos negalėję įveikti nagų, bet atsiskyrėlio Karambijos pamokyti slaptos alambajanos mantros, įgijo viršenybę virš gyvačių. Teigiama, kad garudos kartais gali priimti jų išvaizdą, o viename iš savo praeitų gimimų Šakjamunis buvęs garudų karaliumi.
Tibeto mitologijoje Garuda cam misterijoje pasirodąs aukojimo rate podraug su vietinėmis kalnų dvasiomis. Kaip gyvačių nugalėtojas, Garuda laikomas talkininku kovoje prieš demonus. Pasak mongoliškos mito apie Ramą atmainos, Garuda, vadinamas drakonų (lu) ir žemės viešpačių (sabdakų) rijiku, užkirtęs kelią demonams, persekiojusiems Sytą. Į mongolų mitologiją Garuda pateko kaip paukščių karalius, milžinas, vienas iš Očirvanio (Vadžrapanio) įsikūnijimų.
Garuda gerai žinomas ir kitų Vidurinės Azijos bei pietų Sibiro tautų (buriatų, kalmukų, tuvių, altajiečių, jakutų) mitologijoje, vadinamas Changaridu, Cherečiu, Chardajumi (mong. Хангарьд, bur. Хэрдиг, tuv. Херети, jak. Хардай). Tai pasakų ir epų didvyrio pagalbininkas, kovojantis prieš gyvates, ryjančias jo vaikus (kartais vaizduojamus gražiomis mergelėmis). Milžiniška gyvatė (pvz., Avraga Mogojus) iškilusi iš vandenyno užpuolė Garudos lizdą, bet didvyris gyvatę nugalėjo. Už tai Garuda tampa didvyrio stebuklinguoju talkininku.
Tinklinis

Tinklinis yra olimpinė komandinė sporto šaka, kurioje žaidžia dvi komandos sudarytos iš šešių žaidėjų. Abejas komandas skiria tinklas, o žaidėjų tikslas – permušti kamuolį per tinklą į priešininkų teritoriją ir uždirbti taškus pagal tam tikras taisykles.
Visos tinklinio taisyklės yra plačios, tačiau dažniausiai žaidžiama taip: taškai uždirbami, kai kamuolys paliečia priešininkų komandos aikštelės grindis arba priešininkai padaro klaidą. Pirma komanda pasiekusi 25 taškus laimi setą, o pirmoji laimėjusi tris setus, laimi rungtynes. Viena komanda negali liesti kamuolio daugiau nei tris kartus, ir tai turi daryti skirtingi žaidėjai. Dažniausiai žaidžiama rankomis, tačiau taisyklės leidžia kamuolį liesti bet kuria kūno vieta.
Kadangi žaidėjai dažnai šokinėja mušdami kamuolį per tinklą, svarbiausias fizinis veiksmas yra vertikalus šuolis. Tinklinis turi daug įvairių atšakų, iš kurių populiari yra kita Olimpinė sporto šaka paplūdimio tinklinis.

Istorija

1895 m. vasario 9 d. JAV, Masačiusetso valstijoje William’as G. Morgan’as, kūno kultūros mokytojas sukūrė naują žaidimą Mintonette, kuris buvo skirtas žaisti salėse ir bet kokiam žaidėjų skaičiui. Kai kurias taisykles žaidimas perėmė iš teniso ir rankinio. Mintonette (vėliau pervadintas tinkliniu) buvo sukurtas kaip krepšinio atmaina – jis buvo švelnesnis žaidimas, skirtas vyresnio amžiaus žmonėms, tačiau vis tiek reikalaujantis šiek tiek fizinių jėgų.
Po žaidimo sukūrimo pirmosios oficialios rungtynės buvo surengtos 1896 m. dabartiniame Springfyldo koledže. Po to žaidimas buvo pervadintas į tinklinį (anglų k. dar naudotas atskirais žodžiais volley ball) ir greitai išplito visose valstijose, o vėliau ir pasaulyje.
Tarptautinė tinklinio federacija (prancūzų k. Fédération Internationale de Volleyball – FIVB) įkurta 1947 m., pirmasis pasaulio čempionatas vyrams surengtas 1949 m., moterims – 1952 m. Paskutiniai pasaulio čempionatai buvo 2014 m. Lenkijoje  - vyrų ir Italijoje - moterų, kur čempionais tapo Lenkijos vyrų rinktinė ir JAV moterų rinktinė.
Tinklinio istorija Olimpinėse žaidynėse prasidėjo 1924 m., kai Paryžiuje įvyko amerikietiškų sporto šakų demonstracinės varžybos, kuriose buvo pademonstruotas ir tinklinis. Varžybos buvo sėkmingos, tad 1964 m. tinklinis oficialiai jau buvo olimpinė sporto šaka.
Liepaitės

Liepaitės – Vilniaus mergaičių ir merginų choras, įkurtas 1965 m. L. Palinauskaitės ir P. Vailionio iniciatyva prie Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų. Dab. adresas P. Skorinos g. 14.

Veikla

Choro repertuarą sudaro lietuvių ir užsienio klasikų, šiuolaikinių kompozitorių kūriniai a cappella ir su simfoniniu bei kameriniu orkestru, liaudies dainos. Daug koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje, surengė daugiau kaip 1500 koncertų. Dalyvavo daugelyje tarptatutinių konkursų ir festivalių.
1992 m. choro studijos pagrindu įkurta Liepaičių chorinio dainavimo mokykla (direktorius P. Vailionis). Joje veikia ankstyvojo (4–6 m.) muzikos ugdymo, mergaičių (I–VII klasių), reprezentacinis merginų (VIII–XII klasių) chorai. Veikia džiazo ir ilgalaikio kryptingo muzikos ugdymo (muzikos profesinis rengimas) skyriai. Mokosi daugiau kaip 400 dainininkių (2008 m.).

Auklėtinės

Nina Timofejeva, Audronė Zupkauskienė-Steponavičiūtė, Deimantė Zlatkauskienė-Uselytė.
Pašto lėktuvas

Pašto lėktuvas (angl. Mail plane) - lėktuvas, pervežantis pašto siuntas, taip pat - specialios konstrukcijos lėktuvas, skirtas pašto siuntoms pervežti.
Specialūs pašto lėktuvų modeliai egzistavo prieš Antrąjį pasaulinį karą. Pirmiesiems lėktuvams stigo galingumo vežioti krovinius, o ekonominės klasės keleiviams važinėti jie buvo per brangūs. Tad viena pirmųjų civilinių lėktuvų funkcijų buvo kuo greičiau pervežinėti laiškus. XX a. 3-ią dešimtmetį dalis JAV pašto lėktuvų priklausė JAV Armijos aviacijos korpusui (angl. United States Army Air Corps).
Praeityje paštą gabenę lėktuvai turėjo ant fiuzeliažo turėti specialią emblemą. D. Britanijoje registruoti pašto lektuvai turėdavo specialų Karališkojo oro pašto (angl. Royal Air Mail pennant) vimpelą - trikampė mėlyna vėliava su karūnuotu trimitu geltoname fone bei baltomis raidėmis ROYAL AIR MAIL.
Pašto lėktuvai pasidarė laba reti nuo XX a. 5-o dešimtmečio pabaigos. Lėktuvai darėsi vis didesni ir galingesni, tad keleiviniai laineriai galėjo pervežti didelius kiekius pašto siuntų. Dabar paštas irgi dažniausiai taip pervežamas. Dalį skubaus pašto gali pervežti ir maži universalios paskirties lėktuvai.
Žirmūnai (Baltarusija)

Istorija

Minimi nuo XV amžiaus, priklausė Butrimų giminei. Žirmūnų dvare gimė garsus ATR architektas Karolis Podčašinskis. 1961 m. kaimo vardu pavadintas naujai pastatytas Vilniaus Žirmūnų mikrorajonas.

Lietuvių šnekta

Jau išnykusią Bastūnų ir Žirmūnų apylinkių lietuvių kalbą 1895 m. tyrė norvegų kalbininkas Olafas Brokas (darbas paskelbtas tik 1958 m.).
Kvadrilijonas

1 000 000 000 000 000 (kvadrilijonas, dar kitur biliardas), arba tūkstantis trilijonų, yra natūralusis skaičius, lygus 10¹⁵. SI priešdėlis – „peta-“.
Anykšta (laikraštis)

Anykšta – Anykščių rajono laikraštis, einantis nuo 1948 m. lapkričio 7 d. Anykščiuose.

Istorija

Iki 1950 m. buvo Anykščių apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Anykščių raj. komiteto ir LDT leidinys, nuo 1990 m. – laikraštis rajono visuomenei. Steigėja ir leidėja UAB „Anykštos redakcija“. Iki 1990 m. vadinosi „Kolektyvinis darbas“.
1948–1949 m. – savaitraštis, nuo 1950 m. ėjo du kartus, nuo 1962 m. – triskart, nuo 1990 m. – dukart per savaitę. 1994 m. „Anykšta“ pirmasis iš Utenos apskrities laikraščių pradėtas rinkti ir maketuoti kompiuteriu, 1995 m. „Anykštos redakcija“ tapo UAB. Nuo 2004 m. – pirmasis spalvotas laikraštis Rytų Aukštaitijoje. Tais metais laikraštis pradėtas spausdinti Vilniuje „Respublikos“ spaustuvėje. „Anykšta“ buvo vienas pirmųjų šalies regioninių leidinių, įsteigęs savo svetainę. 2007 m. rudenį pradėtas leisti žurnalas apskričiai „Aukštaitiškas formatas“, pirmasis regioninis žurnalas šalyje.
Tiražas 1948 m. – 2750 egz., 1959 m. – 2200 egz., 1960 m. – 5472 egz., 1962 m. – 10400 egz., 1987 m. – 10 800 egz., 1997 m. – 7000 egz., 2011 m. – 2931 egz.
Žurnalistai: Danielius Binkys, R. Bražienė, Jonas Junevičius, K. Kairiūkštis, Vygandas Račkaitis, Milda Elena Telksnytė, L. Vaitonis, Rimantas Vanagas.
Julijus Federis

Biografija

1857–1862 m. studijavo Sankt Peterburgo, 1875–1876 m. tobulinosi Diuseldorfo dailės akademijoje; nuo 1880 m. Peterburgo dailės akademijos narys. 1876–1886 m. ir nuo 1898 m. gyveno Belgorode.

Kūryba

Nutapė daugiausia Latvijos („Gaujos slėnis“ 1891 m., „Siguldos parke“ 1907 m.) ir Rusijos („Žiemos vaizdas Pavlovske“ 1890 m., „Dniestro upė Podolsko gubernijoje“ 1899 m.) peizažų. Kūryboje rėmėsi realizmo ir romantizmo principais, jai įtakos turėjo to meto rusų tapyba. Nuo 1861 m. dalyvavo parodose (Sankt Peterburgas, Maskva, Londonas, Ryga).
Sujungimo sutartis

Sujungimo sutartis – Europos Bendrijų vienos bendros Tarybos ir vienos bendros Komisijos įsteigimo sutartis. Ją 1965 m. balandžio 8 d. pasirašė Europos Bendrijų valstybių narių – Belgijos, Italijos, Liuksemburgo, Nyderlandų, Prancūzijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos – atstovai.

Reikšmė

Siekiant koordinuoti trijų Europos Bendrijų veiklą, sutartyje buvo numatyta, kad Europos anglių ir plieno bendrija (EAPB), Europos ekonominė bendrija (EEB) ir Europos atominės energijos bendrija (Euratomas) turės vieną bendrą Tarybą ir vieną bendrą Komisiją, taip pat numatytas bendras Bendrijų biudžetas ir bendri minėtų institucijų finansavimo būdai.
Taigi Sujungimo sutartis suformavo vienodos Europos Bendrijų institucijų sistemos pagrindus.
Perechilio sala

Perechilio sala (isp. Isla Perejil 'Petražolių sala'), Leila (arab. ليلى) – maža negyvenama salelė Gibraltaro sąsiauryje, ginčytina tarp Ispanijos ir Maroko. Yra 250 m nuo Maroko kranto, 8 km nuo Ispanijos eksklavo Afrikoje Seutos ir 13,5 km nuo pagrindinės Ispanijos teritorijos. Plotas 0,15 km². Aukštis iki 74 m.
2002 m. liepos 18 d. Perechilio saloje įvyko incidentas kuomet Maroko armija įžengė į salą. Vėliau konfliktas išspręstas ir sala vėl tapo niekieno nevaldoma teritorija.
Romualdas Ambroževičius

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus universitetą, geografas, inžinierius hidrologas. VŠĮ Alytaus sporto rūmai direktorius, 2003 m. UAB „Seesam Lietuva gyvybės draudimas“ konsultantas.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos, 2003 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos narys. 1998–2000 m. ir nuo 2007 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Alytaus m. liaudies meno studijos „Dainava“ prezidentas, Alytaus Rotary klubo narys. Sutuoktinė Janina, vaikai Marius, Rasa, Justina, Raminta.
Tranzuotojas fantomas

Tranzuotojas – fantomas, arba išnykstantis tranzuotojas, yra bendras pavadinimas įvairiems žmonių pasakojimams apie vežamą tranzuotoją, kuris netikėtai paslaptingai dingsta iš judančios mašinos. Tokios istorijos pasakojamos jau ne vieną šimtą metų įvairiuose pasaulio kraštuose ir skiriasi įvairiomis detalėmis. Terminas „išnykstantis tranzuotojas“ išpopuliarėjo po Jan Harold Brunvand knygos The Vanishing Hitchhiker, skirtos atkreipti žmonių dėmesį į didelį šių laikų mitų (angl. Urban legend) populiarumą.
San Marino futbolo varžybos 2015–2016 m.

2015–2016 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 31–asis San Marino futbolo čempionatas.