1951 m. pasaulio šachmatų čempionatas

1951 m. pasaulio šachmatų čempionatas – pirmas pasaulio šachmatų čempionatas pagal FIDE nustatytą čempionatų trimečio ciklo rengimo tvarką. Buvo žaidžiamas 24 partijų šachmatų mačas tarp M. Botviniko ir D. Bronšteino. Jis vyko 1951 m. kovo 15–gegužės 11 d. Maskvoje. Pretendentas turėjo surinkti daugumą taškų. Esant rezultatui 12 : 12 Michailas Botvinikas išsaugotų titulą. Mačas pasibaigė lygiosiomis 12 : 12 (+5 -5 =14). Michailas Botvinikas išlaikė pasaulio čempiono titulą.

Pretendento atranka

Tai buvo pirmas pasaulio šachmatų čempionatas, kai pretendentas buvo atrenkamas pagal FIDE nustatytą tvarką.

Atrankos tvarka

Po Antrojo pasaulinio karo, FIDE pradėjo organizuoti pasaulio šachmatų čempionatus. Ji priėmė naują pasaulio šachmatų čempionato varžybų tvarką. Jos pagrindiniai punktai buvo: pasaulio šachmatų čempionas privalo, kartą per 3 metus 24 partijų mače ginti titulą; mačui pasibaigus lygiosiomis (12 : 12) pasaulio čempionas išsaugo savo vardą, o jei jis pralaimi turi teisę į mačą revanšą.
Pretendentas į pasaulio čempionus turi paaiškėti per atrankines varžybas. Jos susideda iš 3-jų etapų: pirma zoniniai turnyrai, po jų seka tarpzoninis turnyras, toliau – kandidatų turnyras. Kandidatų turnyro nugalėtojas tampa pretendentu žaisti mačą su pasaulio čempionu.

Zoniniai turnyrai

1946 m. liepą Vinterture vykusiame FIDE kongrese, jos prezidentas Aleksandras Ruebas pasiūlė, kad FIDE būtų padalinta pagal pasaulio geografines zonas. Zonos leistų decentralizuoti FIDE valdymą ir padėtų rengti atrankos turnyrus į pasaulio čempionatą. Vėliau tokią tvarką patvirtino 1947 m. Hagos FIDE kongresas. Iš pradžių zoniniai turnyrai turėjo vykti 8-iose zonose į kurias buvo įtrauktos visos nacionalinės šachmatų federacijos – FIDE narės.
1947 m. visų 8 zoninių turnyrų pravesti nepavyko. Įvyko tik du zon. turnyrai: Hilversiume (Nyderlandai) ir Helsinkyje. Todėl pirmajam tarpzoniniam turnyrui FIDE kvalifikacinė komisija sudarė 20 dalyvių sąrašą, į kurį įėjo JAV čempionas I. Keždenas ir Kanados čempionas D. Janovskis, nuo SSRS – I. Boleslavskis, I. Bondarevskis, D. Bronšteinas, A. Kotovas, Lilientalis (vietoj atsisakiusio dalyvauti I. Keždeno), V. Ragozinas ir S. Floras.

Tarpzoninis turnyras

Numatyta atranka į tarpzoninį turnyrą buvo atlikta tik dalinai: teisę pirmajame tarpzoniniame turnyre iškovojo tik 4 šachmatininkai – E. Bekas ir O‘Keli (1-os ir 2-os FIDE zonų nugalėtojai), I Keždenas ir D. Janovskis – JAV ir Kanados čempionatų, kurie tuo pačiu buvo ir 5-os, bei 6-os zonų turnyrai, nugalėtojai.
Likusius 16 žaidėjų pakvietė FIDE kvalifikacinis komitetas. Dėl įvairių priežasčių turnyre atsisakė dalyvauti: A. Denkeris, I. Keždenas, O‘Kelli ir E. Eliskazesas. Vietoj jų pagal atsarginių sąrašą į varžybas buvo įtraukti: A. Lilientalis, G. Štolcas, E. Lundinas ir V. Pircas.
Tarpzoninis turnyras vyko Saltsjobadene 1948 m. liepos-rugpjūčio mėnesiais.
Teisę dalyvauti 1950 m. Kandidatų turnyre iškovojo: 1. D. Bronšteinas – 13½ taško; 2. L. Sabo – 12½; 3. I. Boleslavskis – 12; 4. A. Kotovas – 11½; 5. A. Lilientalis – 11.

Kandidatų turnyras

1949 m. Paryžiaus suvažiavime FIDE nutarė, kad pirmajame Kandidatų turnyre turi teisę žaisti: 4 dalyviai 1948 m. Saltsjobadeno tarpzoninio turnyro, 5 geriausiai pasirodę šachmatininkai iš 1948 m. pasaulio šachmatų čempionato turnyro.
Personaliai buvo kviečiamas R. Fainas (JAV). Viso turėjo dalyvauti 14 žaidėjų, bet prieš turnyro pradžią dalyvių skaičius sumažėjo iki 10. M. Euvei, R. Fainui ir S. Reševskiui atsisakius, į atsilaisvinusias vietas FIDE pakvietė M. Najdorfą, G. Štalbergą, S. Florą ir I. Bondarevskį, kurie 1948 m. tarpzoniniame turnyre buvo užėmę 6–9 vietas. Deja, dėl ligos, I. Bondarevskis turnyre nedalyvavo.
Kandidatų turnyras, vyko Budapešte. 1950 m. balandžio 9–gegužės 20 d. Turnyrui pasibaigus pretendentas nepaaiškėjo. Du dalyviai I. Boleslavskis ir D. Bronšteinas, surinkę vienodai taškų ir pasidaliję 1-ąją vietą, 1950 m. liepos 31–rugpjūčio 27 d. Maskvoje žaidė mačą dėl teisės žaisti su pasaulio čempionu. Mačas baigėsi 7½ : 6½ D. Bronšteino naudai kuris ir tapo pretendentu į pasaulio čempiono titulą.

Čempionas

Pasiekęs savo tikslą 1948 m. pasaulio čempionate: iškovojęs pasaulio šachmatų čempiono titulą, M. Botvinikas, sekdamas E. Laskerio pavyzdžiu, sėdo prie savo daktaro disertacijos ir ilgiems trejiems metams pasitraukė nuo aktyvaus žaidimo. Pasirodė tik 1949 m., kai FIDE Kongresas Paryžiuje svarstė pasaulio šachmatų čempionato tvarką. Čia, kaip čempionas, jis aktyviai dalyvavo. Jis laikė, kad „laikas baigti su čempionų savivale“ sukūrus tikslią stipriausiojo žaidėjo išaiškinimo tvarką.