google/wiki40b huggingface dataset:
Mikoyan-Gurevich MiG-3

Istorija

Mikojanas ir Gurevičius padarė daugybę MiG-1 konstrukcinių pakeitimų po to, kai bandymuose išryškėjo nemažai pavojingų šio lėktuvo savybių. Svarbesnis keitimas buvo išorinių sparnų kampo į viršų padvigubinimas siekiant didesnio lėktuvo stabilumo. Taip pat buvo prailgintas lėktuvo priekis, kad paslinkus į priekį variklį pasislinktų į priekį ir masės centras. Šie pakeitimai netrukus buvo įgyvendinti MiG-1 gamybos linijoje ir nuo 1941 kovo kasdien nuo konvejerio nuriedėdavo 10 lėktuvo vienetų. Netrukus modelis pasirodė mūšio lauke, sunaikino porą Ju 86 naikintuvų netgi šiek tiek prieš Tarybų Sąjungos ir Vokietijos konfliktą. Operacijos Barbarosos  metu buvo surinkta 1200 MiG-3 vienetų.
MiG-1 buvo sukonstruotas kaip didelio aukščio naikintuvas, o MiG-3 šioje srityje pastarąjį net pranoko. Vis dėlto daugiausia kovų prieš vokiečių naikintuvus vyko labai žemai, o tokiems aukščiams MiG-3 buvo ne itin pritaikytas. Buvo bandyta šį lėktuvą panaudoti kaip žemės atakos naikintuvą, tačiau greitai tokio panaudojimo buvo atsisakyta. MiG-3 gamybos pabaigą nulėmė AM-35 variklio gamybos nutraukimas (kad Aleksandras Mikulinas galėtų daugiau dėmesio skirti AM-38 varikliui, naudotam Il-2 gamyboje). Buvo bandymų naikintuve naudoti specialiai MiG-3 sukurtą AM-37 variklį. Ši modifikacija buvo pavadinta MiG-7, bet netrukus nutraukus ir šio variklio gamybą, projektas sustojo. Nuo 1942 pavasario MiG-3 buvo perkelti iš fronto dalinių į priešlėktuvinės gynybos eskadriles, ir kai kuriose iš jų šiuos lėktuvus naudojo net iki pat karo pabaigos.
Paskutinis bandymas buvo panaudoti ASh-82 radialinį variklį, tą patį variklį, kurį naudojo La-5 naikintuvuose, pakeitusiuose LaGG-3 naikintuvus. Pastarieji prototipai buvo pavadintiI-210 bei I-211, ir rezultatas buvo tiek sėkmingas, kad buvo nuspręsta modelį pradėti masiškai gaminti MiG-9 pavadinimu (nepainioti su vėlesniu reaktyviniu MiG-9). Tačiau La-5 jau buvo pradėtas gaminti, ir I-211 negalėjo pasiūlyti nieko geresnio už La-5.
Viso karo metu Mikojanas ir Gurevičius tobulino MiG-3 laikydamiesi didelių aukščių lėktuvo klasės standartų, tad sukūrė žymiai didesnius ir galingesnius prototipus nuo I-220 iki I-225 (kai kurie šaltiniai klaidingai priskiria MiG-7 vienam iš šių prototipų). Nors šie modeliai buvo daug žadantys, oro mūšiai virš Vokietijos pademonstravo, kad propelerinių lėktuvų era pamažu gęsta, todėl serijinė gamyba nebuvo pradėta. 
Paskutiniuose dviejuose prototipuose I-230 ir I-231 buvo stengiamasi kiek galima labiau patobulinti MiG-3 ir jo variklį, daugiausia lengvinant naikintuvą, bet tuo metu TSRS oro pajėgos jau nebesidomėjo šiuo projektu.
Nuoviras

Nuoviras (lot. Decoctum) – skystis, gaminamas iš augalų ar jų dalių ir vandens.
Nuoviras ruošiamas iš tų vaistinių augalų dalių, kurios palyginti sunkiai atiduoda savo veikliąsias medžiagas – tai žievė, šaknys, šakniastiebiai, mediena, stambūs lapai, išdžiovinti vaisiai.
Nuoviras vartojamas kulinarijoje (pvz., sultinys) ir farmakologijoje kaip vaistinis preparatas, gaminamas iš vaistinių augalų, skirtas vidiniam ir išoriniam vartojimui.

Gaminimas

Imama 1 dalis smulkintos augalinės žaliavos ir 10 dalių vandens (1:10). Preparatai, skirti išoriniam vartojimui, gaminami didesnės koncentracijos – 1:5. Jei augale yra stipriai veikiančių medžiagų, tada gaminami mažesnės koncentracijos – 1:30, jei yra nuodingų medžiagų – 1:400.
Stiebai, žievė, šaknys smulkinami 3 mm, lapai – 5 mm dalelėmis. Vaistinė žaliava užpilama šaltu vandeniu, užvirinama ir, dažnai pamaišant, virinama 20-30 minučių verdančio vandens vonelėje arba ant silpnos ugnies. Nuoviras vėsinamas kambario temperatūroje 10-15 minučių, po to filtruojamas ir, jei reikia, pripilamas reikiamas virinto vandens kiekis. Augalų, kuriuose yra rauginių medžiagų, nuovirus reikia filtruoti tuoj pat nukėlus nuo ugnies.
Atskirais atvejais paruoštos vaistažolės sudedamos į termosą ir užpilamos verdančiu vandeniu. Uždarytame termose palaikius 1–2 val., nusunkiama.
Nuoviras labai greitai genda, ypač vasarą ar šiltoje patalpoje, todėl jį geriausia gaminti kas dieną mažais kiekiais ir suvartoti per 1-2 dienas. Laikomas tamsioje vėsioje vietoje, apsaugotoje nuo tiesioginių saulės spindulių. Jei kasdien paruošti negalima, jis laikomas vėsioje vietoje, šaldytuve, bet ne ilgiau kaip 3 paras. Vartojamas pagal nurodymus.

Vaistinės savybės

Nuoviras yra pakankamai stiprus, didesnės koncentracijos negu užpilas, todėl vartoti reikėtų nedideliais kiekiais – rekomenduojama ne daugiau kaip stiklinę per dieną.
Jis, kaip ir užpilas, gali būti geriamas, juo skalaujama gerklė, žaizdos, daromos inhaliacijos, gydomosios vonios, pavilgai.
Rambyno regioninis parkas

Gamtos vertybės

Įspūdingas Vilkyškių moreninis kalvagūbris su plačiai žinomu Rambyno kalnu. Savitas Nemuno žemupio kraštovaizdis su senvaginiais ežerais – Bitežeriu, Juodežeriu, Merguva. Ragainės kilpoje išlikę didžiausi Lietuvoje natūralių užliejamų paupio pievų fragmentai su savita augalija. Labai vertingas Rambyno miškas su didele medynų įvairove, turtinga augalija, retomis miško ir šaltiniuotų pašlaičių bendrijomis. Parkas garsėja labai didele miško bendrijų įvairove nedideliame plote, pocūgių ir savaime atsikuriančiais bukų medynais. Netoli Vilkyškių miške auga „Raganų eglė“ – įspūdingas medis su persipynusiomis šakomis. Po 2007 m. lapkričio pabaigoje praūžusių audrų iš 18 jos kamienų išliko 17. Eglė yra 32 m aukščio, 5 m pločio, jai apie 140 metų.

Kultūros paveldas

Lietuvoje plačiai žinomas Rambyno kalnas minimas kaip šventa vieta jau XIV a. kryžiuočių kronikose. Ši vieta buvo glaudžiai susijusi su Mažosios Lietuvos kultūriniu gyvenimu, nuo seno čia rengiamos Joninės ir kitos šventės. Įdomūs senieji Bardinų ir Bitėnų kaimai. Bitėnuose gimė Martynas Jankus, garsus kovotojas už lietuvybę, caro draudžiamos literatūros platintojas, čia kurį laiką buvo jo spaustuvė, yra jo muziejus. Šereitlaukio draustinyje yra XX a. pradžioje įkurtas mišriojo tipo parkas, tvenkinių sistema. Vilkyškių miestelyje išliko senosios dalies urbanistinė struktūra – gatvių tinklas, aikštės išplanavimas.
Taip pat stūkso Šereitlaukio I piliakalnis, Šereitlaukio II piliakalnis (Milžinkapis), Opstainių I piliakalnis, Opstainių II piliakalnis ir kt.

Laisvalaikis ir pramogos

Parke yra geros sąlygos žvejybai, tinkamos vietos poilsiui – prie Bitėnų kaimo, prie Nemuno ir Merguvos ežero.
Švenčiamos Joninės, vyksta Spaudos atgavimo šventė.
Kambrijos kalnai

Kambrijos kalnai (val. Mynyddoedd Cambria, angl. Cambrian Mountains) – kalnų masyvas Didžiosios Britanijos pietvakariuose, Velse. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 150 km. Aukštis iki 1085 m (Snoudono k.). Sudaryti daugiausia iš skalūnų, klinčių, smiltainio. Vyrauja plokštikalnių reljefas su atskirais, ledynų nusmailintais masyvais (pvz., Snoudonija). Akmens anglių telkiniai. Viržynai, durpynai, slėniuose – plačialapių miškai, sodai.
Kalnai susidarė kambro periode.
Petras Gintalas (1908)

Biografija

Baigęs Telšių gimnaziją, 1927–1932 m. studijavo Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, lankė Valstybės teatro dramos studiją.
Mokytojavo ir dirbo teatre. 1934–1939 m. – laikraščio „Darbininkų balsas“ redaktorius Klaipėdoje. 1941 m. – Žemaičių teatro Telšiuose steigėjas. Nuo 1946 m. dirbo laikraščių redakcijose Telšiuose ir Klaipėdoje, buvo Klaipėdos muzikinio teatro direktoriumi, nuo 1951 m. dirbo kultūros įstaigose Vilniuje.
1936 m. lietuviškai ir vokiškai išleido knygą „Kas yra ir ko siekia Klaipėdos krašto Darbininkų ir Amatininkų Susivienijimas?“ 1938 m. bendradarbiavo antologijoje „Žemaičiai“.
Montosursas

Montosursas (Mont-Aux-Sources) – kalnagūbris Afrikoje, aukščiausia Drakeno kalnų dalis. Šis Amfiteatru vadinamas aukštas pusratis – skardinga Montosurso, pelkėto ir migloto plokščiakalnio su išsišovusia 3200 m viršukalne, riba.
Montosurse trykšta skaidrūs kaip krištolas šaltiniai. Čia prasideda Tugelos ir Oranžinė upės. Šaltiniai ir paskatino du prancūzų misionierius pavadinti kalną Montaux-Sources – šaltinių kalnu. Sotų tauta jį praminė Phofung – kalnų vieta. Misionieriai, tyrinėję plynaukštę 1836 m., pastebėjo, kad čia prasideda pagrindinės upės, vienos jų teka į Atlantą, kitos – į Indijos vandenyną.
Ties plynaukštės riba stūkso dvi didžiulės uolienų atodangos. Ilties formos Sargybinis žymi 4 km ilgio Amfiteatro sienos galą. Kitame gale virš smaragdinių slėnių dunkso tamsus ir tylus Rytų Kontraforsas, įspūdingas uolų pjedestalas.
Kalnų virtinė susidarė po vulkanų išsiveržimų prieš 150 milijonų metų. Skysta lava, išsiveržusi pro Žemės plutos plyšius, vėso, ją dengė kiti lavos sluoksniai. Pasibaigus išsiveržimams, didelę Pietų Afrikos dalį užklojo sukietėjusi lava, vietomis iki 1500 m storio. Nuo tada vanduo ir vėjas išgraužė slėnius ir tarpeklius, bokštus ir atramas, išsiskiriančius dangaus fone.
FK Tomʹ Tomsk

Istorija

Klubas įkurtas 1957 metais. Tada vadinosi "Burevestniku". Per ilgą laiką ne kartą keitėsi klubo pavadinimas.
2006 ir 2010 m. klubas užėmė aštuntą vietą Premjer lygoje, o tai geriausi klubo pasirodymai per visą klubo istoriją.
Aloyzas Jurgutis (1925)

Aloyzas Jurgutis (1925 m. gruodžio 23 d. Gandlaukės k., Skuodo r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

1947–1951 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. J. Karosas).
1951–1960 m. Sedos vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro ir vokalinio – instrumentinio ansamblio vadovas. Taip pat vadovavo miestelio kultūros namų mišriajam chorui. Vienus metus mokytojavo ir vadovavo moksleivių chorams Biržų vidurinėje mokykloje.
1961–1971 m. Mažeikių vidurinės mokyklos – internato muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Mišrųjį chorą parengė 1964 ir 1969 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms, 1965 m. chorai dalyvavo kompozitoriaus J. Karoso autoriniame koncerte Mažeikiuose. Lygia greta mokytojavo ir Mažeikių vaikų muzikos mokykloje, vadovavo kultūros namų, elektromechanikos gamyklos ir kaimų chorams. Moksleivių ir suaugusiųjų chorai prizinių vietų pelnė Mažeikių rajono meno mėgėjų apžiūrose ir respublikiniuose konkursuose.
A. Jurgutis buvo Mažeikių rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, Sedos ir Mažeikių rajonų dainų švenčių dirigentas. 1964 m. jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Parauretralinė liauka

Parauretralinės liaukos – kekės pavidalo alveolinės šlaplės liaukos, esančios tiek pas vyrą, tiek ir pas moterį.

Anatomija

Vyro liaukos yra išilgai viso šlapimtakio, nuo išėjimo angos iki šlapimo pūslės kaklelio. Moters liaukos išsidėsčiusios išilgai šlaplės vidurinės dalies šoninių sienelių, jų pratakos atsiveria prie išorinės šlaplės angos. Liaukos būna išsidėsčiusios labai įvairiai, kartais jų išvis nebūna.

Fiziologija

Parauretralinės liaukos išskiria gleivingą sekretą, kurio padaugėja lytiškai susijaudinus. Jis sudrėkina šlaplę, pas vyrą kartu su Kuperio liaukų sekretu palaiko šarminę reakciją, kuri yra palanki pro šlaplę tekantiems spermatozoidams.
Vladislovas Sirokomlė

Biografija

Gimė Smolgavoje (dab. Baltarusija), neturtingų bajorų šeimoje. 1833 m. pradėjo mokytis Nesvyžiaus dominikonų vienuolyno mokykloje, vėliau Naugarduke. Baigęs mokslus tapo Nesvyžiaus Radvilų dvaro ekonomu. 1844 m. vedė. Santuokoje gimė keturi vaikai, iš kurių trys mirė 1852 m. epidemijos metu. Tuo metu šeima gyveno Zalušo kaime. Čia gyvendamas V. Sirokomlė pradėjo kurti.
1853 m. persikraustė į Vilnių, kur savo namuose Vokiečių gatvėje organizavo literatūrinį saloną. Jame rinkdavosi anų laikų garsenybės – E. Odinecas, M. Malinovskis, E. Tiškevičius, St. Moniuška. Gyvendamas Vilniuje susirgo džiova. 1853–1861 metais gyveno Bareikiškių dvare ir ten sukūrė daugiausiai darbų. Nuo 1860 m. ėmėsi darbo leidinyje „Kurjer Wilenski“, rengė rubrikas istorinėmis ir literatūrinėmis temomis. 1862 m. rugsėjo 18 d. mirė. Palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.

Kūryba

Kūriniuose figūruoja istorinės Lietuvos žmonės, istorija, gamta.
Pirmaisiais kūriniais, pasirašytais V. Sirokomlės slapyvardžiu, laikomi humoristinis veikalas „Regento Sikorskio mintys“ ir sonetų rinkinys „Atsiminimai apie Nesvyžių“. Taip pat parašė komedijas „Madinga žmona“, „Namukas miške“, „Kaimo politikai“, pokalbių ciklą „Apie Dievo ir karaliaus šlovę“, poemas „Margiris“, „Senieji vartai“, „Trys lietuvio dukros“, vertė renesanso poetų kūrinius iš lotynų kalbos.
Parengė kelionių užrašus apie Lietuvos gamtą, kultūros paminklus ir žmones „Nemunas nuo versmių iki žiočių“ bei „Iškylos iš Vilniaus po Lietuvą“. Pastarajame, išleistame 1857 m., aprašomi Trakai. Šie duomenys laikomi vertingu XIX a. istoriniu šaltiniu. Nuo 1860 m. išleido straipsnių rinkinį apie Nesvyžių.

Įamžinimas

Vladislovo Sirokomlės vardu pavadintos trys Vilniaus rajono ir viena Vilniaus miesto gatvė. Poetui atminti Vilniaus šv. Jonų bažnyčioje buvo sukurta memorialinė lenta.
Petras Simavičius

Biografija

Mokėsi Užgirių pradinėje mokykloje, vėliau - Nevardėnų septynmetėje mokykloje, Pavandenės vidurinėje mokykloje. 1972 m. baigė Kauno medicinos instituto gydomosios medicinos fakultetą, įgijo gydytojo akušerio-ginekologo licenciją. 2004 m. Klaipėdos universiteto Socialinių mokslų fakultete įgijo viešojo administravimo magistro kvalifikacinį laipsnį. 
1972 m. pradėjo dirbti Šiaulių gimdymo namuose akušeriu-ginekologu. 1974–1996 m. Šiaulių rajono centrinės ligoninės akušeris-ginekologas, vėliau skyriaus vedėjas, Šiaulių rajono centrinės ligoninės vyriausiasis gydytojas. 1996–2018 m. Šiaulių ligoninės vyr. gydytojas, generalinis direktorius.
1990–1995 m. Šiaulių rajono liaudies deputatas, 1995 m. iki rugsėjo 6 d. (LDDP sąraše) Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.
2002 m. Šiaulių kolegijos steigiamosios tarybos pirmininkas; aktyvus Lietuvos gydytojų sąjungos ir Lietuvos gydytojų vadovų sąjungos narys; Nacionalinės sveikatos priežiūros įstaigų asociacijos viceprezidentas; Šiaulių universiteto visuomenės tarybos narys.
Savo patirtį, žinias, atliktų darbų išvadas P. Simavičius apibendrino ir publikavo daugiau nei 20 Lietuvos ir užsienio sveikatos apsaugos sistemos analizei skirtų leidinių. 
2019 m. ba­lan­džio 23 die­ną Lie­tu­vos Aukš­čiau­sia­sis Teis­mas at­me­tė Pet­ro Si­ma­vi­čiaus skun­dą ir pa­li­ko ga­lio­ti Lie­tu­vos ape­lia­ci­nio teis­mo 2018 me­tais lie­pos 13 die­ną pa­skelb­tą nuo­spren­dį, ku­riuo me­di­kas pri­pa­žin­tas kal­tu dėl ky­ši­nin­ka­vi­mo.
Grubų piliakalnis

Piliakalnio apibūdinimas

Piliakalnį sudaro gūbrys, iš visų pusių supamas žemų vietų. Jis apardytas ankstesnių arimų metu, apaugęs po miško kirtimų užaugusiais krūmais, yra kelios pušys. Piliakalnio aikštelė keturkampė, pailga, 48x15 m dydžio. Aikštelės rytų-pietryčių krašte yra 13 m ilgio, 0,8 m aukščio nuo aikštelės ir 8 m pločio pylimas 1,2 m aukščio išoriniu šlaitu, nusileidžiančiu į griovį. Už šio griovio supiltas antras 0,2-0,3 m aukščio pylimas 0,5 m aukščio išoriniu šlaitu, nusileidžiančiu į antrą griovį, o nuo šio griovio 0,5 m aukščio šlaitas kyla į dabar 0,3 m aukščio ir 7 m pločio trečią pylimą 1,2 m aukščio išoriniu šlaitu, besileidžiančiu į trečią griovį.  Visi pylimai dalinai sulėkštėję ir nusklidę, apaugę krūmais. Tarp piliakalnio pylimų yra grioviai, kurie dalinai užslinkę, suseklėję, apaugę krūmais. Piliakalnio šlaitai statūs, iki 6 m aukščio.
Papilio aikštelė netaisyklinga keturkampė, pailga rytų-vakarų kryptimi, 21x11 m dydžio. Ji apardyta ankstesnių arimų metu, apaugusi po miško kirtimų užaugusiais krūmais. Papilio rytinėje dalyje, 0,7 m aukščio šlaitelio apačioje yra 4 m pločio ir 0,1 m gylio griovys, kuris gerokai užslinkęs ir suseklėjęs, apaugęs krūmai. Papilio, kaip ir piliakalnio. šlaitai statūs, 3 m aukščio, 
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu (m. e.), paminklo teritorijos plotas yra 8731 m².
Kobra 11

Komanda

Originalią komandą sudarė Johanesas Brandrupas (Frankas Štoltė rolėje 1-9 ir 310 epizodai) ir Raineris Štrekeris (Ingas Fišeris rolėje 1-2 epizodai). Ingas Fišeris paliko serialą po 2 epizodų, jį pakeitė Erdoganas Atalalajus (Semir Gerkhan rolėje 3- epizodų). Johanesas Brandrupas paliko serialą po 9 epizodo be aiškios priežasties. Kanalas RTL, kurianti serialą, pasamdė Marką Kelerį (Andrė Fuksas rolėje 10-47 ir 254 epizodai). Markas Keleris paliko serialą 47 epizode kai jo personažas Andrė Fuksas, Maljorkoje, buvo sužeistas harpūno ginklu, ir dingo jūroje. Buvo manoma kad jis mirė bet jis pasirodė 2013 metais. Jis sugrįžo 18 sezono ilgojoje įvadinėje serijoje kai išgelbėjo nuo mirties paskutinę akimirką Semirą Gerkhaną ir jo dukrą Aidą Gerkhan. Serijos pabaigoje dar kartą gelbėdamas Semirą Gerkhaną, Andrė Fuksas nukrito į prarają ir mirė. Jį pakeitė Renė Štainkė (Tomas Kranichas rolėje 48-97, 126-158 epizodai). Jis vaidino 4-6 sezonuose tada nusprendė pasitraukti. Kai 6 sezono pabaigoje, tragiškai žuvus jo draugei Elenai Kriuger, jis psichologiškai palūžęs negalėjo daugiau dirbti komandoje ir pasitraukė. Nuo 7 sezono, Semiro Gerkhano naujas partneris tapo Janas Richteris (Kristijanas Oliveris 98-125 epizodai). Be aiškios priežasties, jis pasitraukė, po 8 sezono pabaigos, serialo kūrėjai įkalbėjo sugrįžti į serialą Renė Štainkę, jis sugrįžo 9 sezono pradžioje ir vėl tapo Semiro Gerkhano partneriu. Bet po poros metų, pareiškė apie galutinį pasitraukimą iš serialo kai jo personažas Tomas Kranichas buvo nužudytas 158 epizode. 11-12 sezone, nauju Semiro Gerkhano partneriu tapo Krisas Riteris (Gedeonas Burkhardas rolėje 158-179 epizodai) jis nužudytas 12 sezono pabaigoje. 13-18 sezonuose Semiro Gerkhano partneris buvo Benas Jėgeris (Tomas Bekas 180-260 epizodai). Nuo 2014 metų, Tomą Beką pakeitė Vincenzas Kyferis (Aleksas Brandtas 261-291 epizodai). Nuo 2015 metų, Vincenzą Kyferį pakeitė Danielis Roesneris (Paulis Reneris 292-362 epizodų). 2016 metų, rudens sezone, po 20 metų, Semiras Gerkhanas vėl susitiko su savo pirmuoju partneriu Franku Štolte. 2019 m. akt. Danielis Roesneris palieka serialą. Nuo 2020 metų pavasario sezono pirmą kartą serialo istorijoje Semiro partnere taps moteris (Pia Stutzenstein).
Utenos Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia

Istorija

Iki XVIII a. pradžios (1725 m.) Utenos ir Užpalių bažnyčios ir parapijos turėjo bendrą kleboną.

Pirmoji medinė Šv.Kryžiaus bažnyčia

Pirmoji Utenos bažnyčia minima 1500 m. Jai 1522 m. paskirta dešimtinė iš Utenos ir Užpalių dvarų.
1777 m. minima parapinė mokykla.
1796 m. Utenos bažnyčiai priklausė miestelio jurisdika, Utenėlės palivarkas (7 valakai žemės) ir Pakirčių palivarkas Dusetų parapijoje (13 valakų).

Antroji medinė bažnyčia

1796–1802 m. klebono Tado Milašiaus rūpesčiu ir iš dalies jo lėšomis pastatyta nauja medinė architekto S. Lukoševičiaus projektuota bažnyčia. 1865 m. pastatyta mūrinė varpinė. 1866 m. atnaujinta bažnyčia. Ji ir klebonija 1879 m. gegužės 31 d. sudegė. Pamaldos laikytos kapinėse pastatytoje medinėje stoginėje. 1879 m. atstatyta klebonija (vėliau paversta prieglauda). 1858–1869 m. Utenoje klebonavo prelatas Otonas Praniauskas. Jis lietuviškai sakė pamokslus ir giedojo.

Mūrinė Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia

1869–1896 m. klebonavo Adomas Vyšniauskas. Jo rūpesčiu 1882–1884 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. 1898 m. gegužės 28 d. ją konsekravo vyskupas Gasparas Cirtautas. 1899 m. įrengti 12 registrų vargonai. 1900 m. pastatytas didysis altorius. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą įsigyti 3 varpai, 1915 m. išvežti į Rusiją (po karo 2 varpai grąžinti, 1 jų suskilęs ir netinkamas naudoti).
1905 m. įkurtas „Saulės“ draugijos skyrius, įsteigta lietuviška mokykla, 1908–1913 m. vikaru buvo Jonas Švagždys. Jis steigė draugijas, būrelius, rengė vakarus, skaitė paskaitas, pastatė parapijos namus, įrengė salę su scena. Vėliau lietuvišką veiklą tęsė kunigai: Pranciškus Turauskas (palaidotas šventoriuje), Vladas Butvila („Saulės“ gimnazijos kapelionas ir direktorius), Pranas Gineitis. Ilgamečio klebono Jono Asminavičiaus rūpesčiu 1927 m. kapitališkai suremontuota bažnyčia, sutvarkyti parapijos pastatai. 1940–1944 m. klebono Petro Raudos (1894–1974), (palaidotas šventoriuje) iniciatyva įrengtos klausyklos. 1979 m. restauruotas didysis altorius, kiti suremontuoti.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, graikiško kryžiaus plano (35 × 33 m), su penkiasiene presbiterija, pusapskritėmis koplyčiomis, dvibokštė, su kupolu. Vidus 3 navų. Yra 4 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi mūrinė varpinė.
Sergejus Abramovas

Sergejus Abramovas (rus. Серге́й Алекса́ндрович Абра́мов; g. 1944 m. balandžio 10 d.) – Rusijos rašytojas fantastas, žurnalistas, visuomeninis veikėjas.

Biografija

Sergejus Abramovas gimė 1944 m. balandžio 10 d. Maskvoje, rašytojo Aleksandro Abramovo šeimoje.
Baigė Maskvos automobilių ир kelių instituto Civilinės aviacijos fakultetą. Dirbo Domodedovo oro uosto statyboje meistru. Baigęs studijas buvo paliktas instituto katedroje. Vėliau dirbo žurnale „Smena“ (Смена 'Pamaina') ir laikraštyje „Pravda“ (Правда 'Tiesa').
Ilgą laiką buvo Fantastinės ir nuotykinės literatūros tarybos prie RTSFR Rašytojų sąjungos vadovas.
1988 m. sukūrė savaitraštį „Semja“ (Семья 'Šeima').

Nuo 9-ojo dešimtmečio pabaigos užsiėmė verslu knygų leidybos, masinio informavimo ir prekybos srityje, 10-tą dešimtmetį – korporacijų kūrimo ir investicijų politikos klausimais bankinėse ir investicinėse organizacijose.
Nuo 1997 m. – pirmasis Maskvos vyriausybės Telekomunikacijų ir masinio informavimo priemonių komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas.

Nuo 2000 m. – Rusijos federacijos prezidento administracijos Vidaus politikos vyriausiosios valdybos viršininko pirmasis pavaduotojas. 2001–2004 m. – Rusijos prezidento Kultūros ir meno tarybos, Mokslo, technologijų ir švietimo tarybos, Sporto tarybos sekretorius.
Nuo 2004 m. – investicinės kompanijos „Bering Vostok Kapital Partners“ (Беринг Восток Кэпитал Партнерс) stebėtojų tarybos pirmininkas ir partneris. Visuomeninės organizacijos „Megaprojektas“ nuolatinis ekspertas – konsultantas, Visos Rusijos visuomeninės organizacijos „Nacijos sveikatos lyga“ (Лига здоровья нации) narys, visuomeninės organizacijos „Verslo Rusija“ (Деловая Россия) generalinės ir koordinacinės tarybų narys.

Kūryba

Spausdintis pradėjo 1961 m.
Pirmuosius kūrinius parašė su tėvu A. Abramovu. Tai buvo kietosios mokslinės fantastikos kūriniai. Žinomiausias jo kūrinys – su tėvu parašyta trilogija, kurią sudaro „Raiteliai iš niekur“ (Всадники ниоткуда, 1967), „Rojus be atminties“ (Рай без памяти, 1968), „Sidabrinis variantas“ (Серебряный вариант, kitaip dar „Laikas prieš laiką“ (Время против времени)), kur aprašyta, kaip nežemiškos civilizacijos atstovai tyrinėja Žemę.
Pirmi savarankiški kūriniai – 1972 m. romanas „Vaikščiotojai lynu“ (Канатоходцы), ir 1973 m. apysaka „Vilkelis Guliveriui“ (Волчок для Гулливера), parašyti tradicinės mokslinės fantastikos srityje. Vėlesniuose kūriniuose ėmė naudoti kitokias priemones, labiau artimas šiuolaikinei pasakai ir maginei fantastikai.
Krikščionis demokratas

Krikščionis Demokratas – Lietuvos krikščionių demokratų žurnalas, leistas 1927–1929 m. Kaune.

Istorija

Leidėjas Lietuvos krikščionių demokratų partijos Centro komitetas. Spausdino A. Bako, Žaibo spaustuvės Kaune. Išėjo 12 numerių.
Rašė apie partijos uždavinius, informavo apie Lietuvos vidaus ir užsienio poliuką, svarstė socialinius klausimus. Bendradarbiavo Leonas Bistras, V. Černeckis, Magdalena Draugelytė-Galdikienė, Juozas Grušas, Petras Kuraitis, M. Marčiulaitis, Mečislovas Reinys, A. Pakalniškis. 
Redaktorius kunigas Mykolas Krupavičius.
Zibalų seniūnija

Žymūs žmonės

Zibalų seniūnijoje (Šešuolėliuose) gimė literatūros tyrinėtojas Juozas Lebionka, seniūniją garsino muzikantas Antanas Zaremba, audėja Stanislava Usavičienė.
Inhuman Rampage

Inhuman Rampage trečiasis amerikiečių metalo grupės DragonForce albumas, rinkoje pasirodęs 2006 sausio 9 d., o Šiaurės Amerikoje birželio 20 d., 2006.
X-Plane

X-Plane yra skraidymo simuliatorius skirtas asmeniniams kompiuteriams, kurį sukūrė Laminar Research kompanija. Jis skirtas daugiau civilinės aviacijos entuziastams, nors jo vartotojai sukūrę ir ne vieną karinės paskirties lėktuvą šiam simuliatoriui. Šio simuliatoriaus pagalba galima skraidyti ir online skraidymo tinkluose – tiek VATSIM, tiek IVAO. Tiesa, tam reikalingas priedas XSquawkbox, leidžiantis prisijungti prie šių tinklų, bei registracija tuose tinkluose. Priedas yra nemokamas ir jį galima gauti iš XSquawkbox puslapio.