google/wiki40b huggingface dataset:
Pedro de Mendoza

Pedras de Mendosa (Pedro de Mendoza y Luján; g. 1487? m. Guadikse, Andalūsijoje – m. 1537 m. birželio 24 d. Atlanto vandenyne) – ispanų keliautojas ir konkistadoras, pirmasis La Platos adelantadas.

Biografija

Pedras de Mendosa gimė kilmingoje, imperatoriaus Karolio V malonę turėjusioje šeimoje. 1529 m. pasiūlė kolonizacinę kelionę į Pietų Amerikos pietus. Mendosai suteiktas generolo laipsnis, dovanotos teritorijos tarp La Platos ir Magelano sąsiaurio. Imperatorius jam davė 2000 dukatų ir pažadėjo dar tiek pat, jei Mendosa nugabens į koloniją 1000 kolonistų, ten pastatys kelią iki Ramiojo vandenyno ir 3 tvirtoves. 1534 m. Mendosa išvyko į kelionę, tačiau dėl labai blogų oro sąlygų buvo priverstas išsilaipinti Brazilijoje. Čia dėl nesutarimų Mendosos paliepimu buvo nužudytas jo leitenantas Osorijas. Vėliau Mendosos ekspedicija pasiekė La Platą ir 1536 m. vasario 2 d. įkūrė Buenos Aires. Tačiau ispanams teko susidurti su nuožmiu vietinių gyventojų pasipriešiniu. Indėnai nužudė Pedro brolį Diegą. Netrukus indėnai sugriovė Buenos Airių fortą. Sušlubavus sveikatai, Mendosa išplaukė atgal į Ispaniją, bet kelionės metu mirė.
Ažubalio piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Garbšių piliakalnis 9 kmBajorų piliakalnis 4 kmKazlupiškės piliakalnis 5,5 kmSėlos piliakalnis 19 kmMieliatilčio piliakalnis 12 kmPuziniškio piliakalnis 14 km
Ginučių piliakalnis 15 kmAžušilės piliakalnis 8 kmRuokiškės piliakalnis 14 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kinrikas

Biografija

Legendose apie Britanijos užkariavimus Kinrikas pastoviai minimas kartu su savo tėvu Kerdiku. Be to, dar yra ir kita Vesekso karalių genealoginio medžio versija, pagal kurią Kinrikas buvo Kerdiko anūkas. 534 metais Kinrikas paveldėjo karaliaus titulą genisėjų (vakarų saksų). Tapęs karaliumi, jis iš karto atidavė Vaito salą savo giminaičiams Vitgarui ir Stufui, kurie padėjo Kerdikui užkariaujant Britaniją. Kinrikas tęsė mūšius su britais ir išplėšė mažiausiai dvi pergales: 552 metais prie Seroburgo (dabartinis Solsberis) ir 556 metais prie Baranburgo (dabartinis Barberis).
Josifas Augustas

Pirmasis pasaulinis karas

Augustas iki Pirmojo pasaulinio karo jau buvo gavęs daugybę karinių apdovanojimų. Į jo apdovanojimų sąrašą įėjo Bronzinis medalis už karinius nuopelnus, Juodojo Erelio ordinas, 1-os klasės Raudonojo Erelio ordinas, Didysis Viktorijos ordino kryžius, Didysis Karlo III ordino kryžius bei Didysis Bulgarijos ordino kryžius.
1914 m. jis kartu su savo pajėgomis kovėsi Galicijoje bei Karpatų kalnuose. Po to, kai Italija įsitraukė į karą, jis buvo perkeltas prie Karintijos sienos kautis su Isonzo armija. Augustas pasiliko šiame fronte iki pat Devintojo Isonzo upės mūšio 1916 m.; šio laikotarpio metu jis vėl gavo daugybę karinių apdovanojimų. Augustą labai mėgo jo kariai, ypatingai tie, kurie buvo vengrų tautybės.
1916 m. lapkritį jam buvo patikėta vadovauti Heresfrontui ir kovoti prieš rusų bei rumunų pajėgas. 1918 m. sausį jis buvo paskirtas 6-osios armijos vadu, o liepą pradėjo vadovauti 10-ajai bei 11-ajai armijoms. Galiausiai jam buvo paskirta vadovauti Heresgrupei Balkanuose. 1918 m. spalio 24 d. jis tapo paskutiniu Austrijos-Vengrijos feldmaršalu, nes kaizeris norėjo nuraminti vengrų nacionalistus.

Pokaris

1918 m. spalio 27 d. imperatorius Karolis I Augustui skyrė Vengrijos „Homo Regius“ titulą, bet Augustas paprašė atleisti jį nuo ištikimybės priesaikos kaizeriui. Tuomet jis pradėjo derybas ir paskyrė grafą Janosą Hadiką sukurti naują nacionalinę vyriausybę. Tačiau 1918 m. spalio 31 d. prasidėjusi Chrizantemų revoliucija atbaidė jį nuo šių planų. Lapkritį buvo paskelbta socialistinė Vengrijos demokratinė respublika, bet po kelių mėnesių ją pakeitė komunistinė Vengrijos sovietinė respublika. Populiarusis Augustas išgyveno nenukentėjęs ir tapo valstybės regentu. Kadangi Sąjungininkų pajėgos nesutiko pripažinti Erchercogo Josifo kaip Vengrijos valdovo, jis buvo priverstas atsistatydinti 1919 m. rugpjūčio 23 d. 1920 m. Erchercogas tapo pirmuoju Vitezo ordino riteriu. Vėliau jis tapo Vengrijos gamtos mokslų akademijos garbės nariu ir buvo jos prezidentu 1936–1944 m. 1944 m. iš Vengrijos jis pasitraukė į Jungtines Amerikos Valstijas, bet vėliau grįžo į Vokietiją. Jis mirė 1962 m. Raine.
Jo vyriausiasis sūnus Josifas Pranciškus mirė anksčiau už jį patį, 1957 m.
Taigi Josifo Augusto pagrindiniu įpėdiniu tapo jo vyriausiasis vaikaitis Erchercogas Josifas Arpadas, gimęs 1933 m. Josifas Arpadas yra vedęs princesę Mariją, su kuria susilaukė vaikų, kol Josifas Augustas dar buvo gyvas. Jo vyriausiasis sūnus yra Erchercogas Josifas Karlas, gimęs 1960 m.
Josifo Augusto vaikaitė Ilona, gimusi 1927 m., ištekėjo už Džordžo Aleksandro, Meklenburgo kunigaikščio.
Jakutiškė (Šiauliai)

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.

Aplinkinės gyvenvietės

Tulkinčiai – 2,7 km
Pažižmė – 2,7 km
Svirbūtės – 1,8 km
 Škurliškė – 0,9 km
Vosbūčiai – 1,6 km
Laukstučiai – 1,4 km
Girupė – 1,2 km
 Gudmiškė – 2,2 km
Galvininkai – 1,5 km
KURŠĖNAI – 7 km 
 ŠIAULIAI – 32 km
Karolina Praniauskaitė

Biografija

Gimė Padurbinio dvarelyje (Telšių raj.), žemaičių bajorų šeimoje. Tėvas Teofilis Praniauskas mirė, kai Karolinai buvo septyneri, nuo to laiko motina Eleonora vertėsi sunkiai. Karolinos broliai priklausė už Lietuvos nepriklausomybę nuo Rusijos imperijos pasisakantiems Žemaitijos intelektualams. Nuo vaikystės Karolina sirgo džiova. Mokėsi savarankiškai, kalbėjo ir rašė lenkiškai ir lietuviškai, vertė iš lenkų kalbos, kurį laiką mokytojavo Telšiuose.
1855 m. per seserį Teklę susipažino su Antanu Baranausku, jaunu poetu, tuo metu dirbusiu raštinėje Sedoje. Jiedu susirašinėjo laiškais, keitėsi savo kūryba. Karolina įkvėpė Baranauskui meilę lietuvių kalbai ir literatūrai, skatino rašyti lietuviškai. Praniauskaitės brolis padėjo Baranauskui įstoti į kunigų seminariją Varniuose.
1858 m. broliui Otonui perėmus Utenos parapiją, Karolina su motina persikėlė gyventi į Utenos kleboniją. Čia K. Praniauskaitė 1859 m. gegužės 26 d. mirė nuo džiovos, sulaukusi tik 31 metų. Jos laiškai ir dienoraščiai po mirties buvo sudeginti, neišliko ir jos fotografijų. Palaidota Utenos kapinėse, nors tikslus kapas nežinomas. Jos vardu pavadinta biblioteka Telšiuose.

Kūryba ir vertimai

Pirmuosius eilėraščius parašė septynerių metų amžiaus. Kūrybos leidybą finansavo brolis, dirbęs žemaičių vyskupo Motiejaus Valančiaus sekretoriate. Kaip poetė buvo žinoma ir Lenkijoje, ir Lietuvoje.
Kūryba siejama su romantinės literatūros tradicija. Literatūrinius interesus labiausiai formavo romantinė lenkų literatūra, susijusi su Lietuva, Vilniumi: A. Mickevičius, J. Kraševskis, V. Sirokomlė (Adomui Mickevičiui ji pati parašiusi mažiausiai vieną eilėraštį). Merginą žavėjo šių poetų kūriniuose poetizuojama Lietuva, jos mitologija, tautosaka, nes savo aplinkoje jautė kylančios, atgyjančios lietuvių dvasios įtaką. Eilėraščiuose jaučiamas trapus moteriškumas, subtili dvasios melancholija, ilgesys. Nuo K. Praniauskaitės lietuvių literatūroje pradeda formuotis moteriškumo kontūrai.
Parašė poemą „Žemaičių Didžiosios Kalvarijos atlaidai“ (1856 m.) ir eilėraščių rinktinę „Dainelės“ (1858 m.).
K. Praniauskaitės vieta lietuvių poezijos istorijoje būtų buvusi problemiška (K. Praniauskaitė eilėraščius rašė lenkiškai), jei ne jos išversta J. Kraševskio poemos „Vitolio rauda“ (išspausdinta 1858 m.) dalis „Žalčio motė“. Tai pirmas šio žymaus lenkų romantiko, daugiausia gyvenusio Vilniuje ir savo kūryboje panaudojusio nemažai lietuvių folkloro bei mitologijos motyvų, vertimas į lietuvių kalbą.
Grimzlė

Grimzlė – laivo įgrimzdimo vandenin gylis, matuojamas nuo pačios apatinės kilio (dugno) dalies iki ramaus vandens paviršiaus. Linija, kurią sudaro ramus vandens paviršius ant laivo korpuso vadinama vaterlinija ar vandens linija. Grimzlė paprastai nustatoma pagal žymes (grimzlės padalas) laivo galuose. Grimzlės skalė leidžia įvertinti kiek pakrautas laivas.
Grimzlė priklauso nuo laivo pakrovimo, vandens temperatūros ir vandens tankio (gėlame vandenyje laivas įgrimzta daugiau).
Pagal laivo nosies ir galo grimzlių skirtumą nustatomas laivo diferentas (laivo išilginės ašies horizontalumas).
Maksimali grimzlė yra laivo charakteristika, pagal kurią nusprendžiama, kokio gylio vandenyse laivas gali praplaukti, ar jis gali įplaukti į uostą ar priplaukti prie prieplaukos. Pvz., Klaipėdos uostas gali priimti laivus, kurių grimzlė ne didesnė už 13,5 m.
Rytų Norvegija

Istorija

Rytų Norvegija - vienas svarbiausių Skandinavijos kultūrinių židinių. Dėl geografinės padėties čia gana anksti formavosi gentinės šiaurės germanų karalystės, tarp kurių Vikeno karalystės (svarbiausios - Vestfoldas, Vigulmarkas, Ranrikė) vykdė jūrinę prekybą, užkariavimus ir tolimus žygius. Jos konsolidavosi tarpusavyje, sukurdamos bendrą liaudies susirinkimą (tingą), kuris rinkdavosi Borge, ir buvo vadinamas Borgartingu.
Aukštumų karalystės miškinguose kalnuose, tuo tarpu, rinkosi į kitą liaudies susirinkimą - Eidsivatingą. Jos palaikė artimus ryšius su Svealandu rytuose, iš kur VII a. atėjo viena svarbiausių Norvegijos istorijoje Inglingų dinastija. Šios dinastijos atstovai įsitvirtino daugumoje karalysčių, įskaitant Vikeną, kas skatino tarpusavio vienijimąsi.
872 m. Vestfoldo karalius Haraldas Gražiaplaukis suvienijo visą Rytų Norvegiją (išskyrus "laukines" Telemarko aukštumas), tačiau atskiras valdas padalijo savo sūnums. Dėl Norvegijos karalių nesutarimų su Ladės jarlais, Ladės Hakonas Sigurdsonas sudarė sąjungą au Danija ir nugalėjo Haroldą, 971 m. trumpam įgydamas hegemoniją aukštumų Norvegijoje. Vikeną, tuo tarpu, tiesiogiai kontroliavo Danija. Ši situacija su pertraukomis išsilaikė iki 1015 m.
Vėliau, į valdžią grįžus Gražiaplaukio dinastijai, Norvegijos karalystės centras vėl persikėlė į Rytų Norvegiją. XIII a. regioniniai tingai panaikinti, tačiau XIV a. juos, kaip stambiausius teritorinius Norvegijos vienetus, pakeitė lėnai. Rytų Norvegija priskirta Akešhiuso lėnui su administraciniu centru Akešhiuse. Nedidelę jos dalį valdė Bohuso lėnas su centru Bohuse. Bendra administracija leido formuotis regiono kultūrinei ir lingvistinei tapatybei. Per visą istoriją regionas patyrė labai stiprią Danijos kultūrinę įtaką, o jame naudojamas dialektas (vėliau standartizuotas kaip bukmolas) yra artimas danų kalbai.
Iki XVII a. Rytų Norvegijai priklausė ir Bohuslėnas. Jį 1645 m. paveržė Švedija ir inkorporavo į Jotalando žemę.
Prancūzijos lietuvių žinios

Prancūzijos lietuvių žinios – Prancūzijos lietuvių informacinis rotatorinis biuletenis, leistas 1955–1970 m. Paryžiuje.

Istorija

Leido Prancūzijos lietuvių bendruomenės krašto valdyba.
Redaktorius Jonas Petrošius.
Vohino Naujosios žydų kapinės

Vohino Naujosios žydų kapinės (lenk. Nowy cmentarz żydowski w Wohyniu) – žydų kapinės Vohino kaime, ul. Parczewskiej gatvėje. Kapinės įkurtos XIX amžiuje. Kapinių plotas 0,5 ha. Kapinės neaptvertos, kapinėse išlikę apie 50 akmeninių antkapių.
Juziakai

Juziakai (rus. Юзяки) – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Kuznecko Alatau kalnuose, Saralos (dab. Ordžonikidzevskio rajonas), Chakasija.

Lietuviai

1948 m. birželio mėn. į Juziakus iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta 50 šeimų, 1950 m. dar kelios šeimos atkeltos iš kitur. Kartu su kitais tremtiniais, daugiausia ukrainiečiais, jie kirto mišką, gabeno rąstus prie Belyj Ijuso, Čiornyj Ijuso, Čiulymo upių, pavasarį juos plukdė. Badavo, daug žmonių mirė nuo ligų, susižalojo ar žuvo miško darbuose. Iškirtus mišką buvo keliami kitur. 1958–1959 m. daugumai lietuvių išvykus į Lietuvą gyvenvietė sunyko. 1990 m. į Juziakų vietą buvo nuvykusi lietuvių moksleivių ir Vytauto Didžiojo karo muziejaus ekspedicija. Kapinėse yra keli lietuvių kapai. 1990–1991 m. dalis palaikų parvežta į Lietuvą.
Omaras pusryčiams

Turinys

Unitazų pardavėjui Enriko nesiseka: gresia eilinis atleidimas iš darbo, jei per dieną jis nesudarys nei vieno sandorio (tai jam nepavyksta jau pusę metų), o žmona Matilda, dirbanti padavėja, priversta papildomai uždarbiauti vogdama iš kapinių gėles. Po nepavykusios savižudybės Enriko pamato laikraštyje skelbimą, kad į miestą atvyko turtinga gėlių augintoja Karla Spinozi su vyru Mario, buvusiu Enriko suolo draugu. Nusprendęs, kad tik draugas gali jį išgelbėti nuo darbo netekimo, jis leidžiasi šio ieškoti.
Tuo metu Mario, visiškai priklausomas nuo turtingos žmonos, šiai išvykus leidžia laiką su stiuardese Monika. Enriko pasirodymas jo visai nesudomina ir buvusį draugą jis užpjudo šunimi. Netrukus po to jam paskambina žmonos sekretorė ir praneša, kad dėl streiko lėktuvo skrydis buvo atidėtas ir Karla grįžta namo. Mėgindamas išsisukti iš padėties, Mario susitaiko su Enriko ir net pasirašo sutartį nupirkti iš jo 30 unitazų, jei šis ir Monika sutiks trupam suvaidinti jaunavedžius jo draugus.
Grįžusi namo Karla ima organizuoti svarbų vakarėlį ir į jį pakviečia Mario draugus. Enriko nori greičiau sprukti, tačiau Monika nesutinka ir jie lieka. Aptarnauti svečius Karla nusamdo restoraną, kurio komandoje pasirodo esanti ir Matilda. Prasideda eilė nesusipratimų: Mario stengiasi nors trumpam likti dviese su Monika, Enriko slapstosi, kad žmona jo neatpažintų, o Karla mėgina sudaryti svarbų sandėrį su pakviestu vokiečių verslininku. Galiausiai, kai tiesa išaiškėja, Karla išvaro Mario iš namų, Monika šio nepriima, Matilda susipyksta su Enriko ir šis lieka gyventi pas Karlą.
Po kuriam laikui po bendro Karlo ir Enriko gyvenimo kartu (jie abu nepatenkinti, Enriko paslapčia lankosi pas žmoną, o Karla susitikinėja su Mario), ji nusprendžia prašyti Matildos, kad ši priimtų savo buvusį vyrą atgal...
Minų traleris

Minų traleris (angl. minesweeper; rus. тральщик) – mažas karo laivas, skirtas jūrų minoms naikinti. Pagrindinė minų tralerių funkcija – prieš laivyno operacijas, konvojų praėjimą farvateriais aptikti minas ir jas sunaikinti, vesti laivus minų laukais. Minų traleriai pritaikyti išminuoti atvirus vandenis, kuriuose yra daug jūrų minų. Kitas priešmininių laivų tipas – minų medžiotojai (angl. minehunter), kurie ieško pavienių minų ir jas naikina.

Istorija

D. Britanijos karinio laivyno vadai prieš Pirmojo pasaulinio karo pradžią suprato, kad jūrų minos D. Britanijos prekybai bus didelė grėsmė, todėl ėmė ieškoti priemonių kovai su jūrų minomis. Buvo sumanyta, kad žvejybos traleriai natūraliai tinka minų naikinimui. Karališkojo karinio laivyno rezervo (angl. Royal Navy Reserve) Tralerių skyrius tapo būsimų minų tralavimo pajėgų, ginkluotų specialiai sukonstruotais laivais ir įranga, pirmtaku. Laivyno rezervo Tralerių skyriaus žvejai ir jų traleriai buvo pašaukti į tarnybą, aprūpinti tralais, šautuvais ir uniformomis, jiems ėmė mokėti kaip pirmiems minų tralavimo jūrininkams.
Pirmieji specializuoti specialiai statyti minų traleriai buvo Pirmojo pasaulinio karo laikų Flower klasės minų tralavimo šliupai.
Janas Opalinskis (1684)

Biografija

Lenkijos magnatų Opalinskių giminės atstovas, herbo „Lodzia“ savininkas. Kališo vaivados Jano Petro Opalinskio (1601–1665) ir Katerinos Leščinskos (apie 1605–1664) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Kazimieras Janas ir Petras.
Ėjo Seradzo žemės maršalkos pareigas nuo 1652 metų, 1658 metais karaliaus buvo paskirtas Poznanės pakamariu. Kartu su savo tėvu dalyvavo mūšiuose su sukilusiais Ukrainos kazokais ir švedais, vadovaudamas šarvuotai vėliavai Karūnos armijoje.
1661 metais Janas Opalinskis buvo paskirtas komisaru sienų nustatymui tarp Lenkijos, Silezijos, Brandenburgo ir Pomeranijos, o 1662 metais seimas išrinko jį deryboms su konfederaciją sudariusiais kariais.
1664 metais Janas Opalinskis buvo paskirtas Inovroclavo vaivada, o 1665 metais tapo Kališo vaivada, 1678 metais – Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas ir Brest-Kujavijos vaivada. Jurgio Sebastijono Liubomirskio rokošo metu išsaugojo ištikimybę karaliaus partijai. Pasisakė taip pat monarcho pusėje prieš opoziciją, ruošusią valstybinį perversmą karaliaus Mykolo Kaributo Višnioveckio valdymo metu.
1672 metais, nežiūrint į magnatiškos konfederacijos akto pasirašymą, Janas Opalinskis atsidūrė karaliaus Mykolo Kaributo Višnioveckio pusėje netoli Golombovo ir Liublino. Golumbovo konfederacijoje nesuvaidino didelio vaidmens, bet buvo paskirtas komisaru karaliaus iždo atidarymui.
1673 metais Janas Opalinskis dalyvavo Jono Sobieskio Chotyno mūšyje prieš turkus-osmanus, kaip apdovanojimą gaudamas Mendzižeco, Konino ir Odolianuvo seniūnijas.
Ravičiuje įkūrė pranciškonų reformatų vienuolyną ir Šventos Trejybės cerkvę Osečne.
Mirė 1684 m. vasario 18 d.

Šeima

Buvo vedęs Sofiją Pšijemską, Gniezno kašteliono dukterį, kuri mirė apie 1692 metus. Santuoka buvo bevaikė.
TV3

Istorija Lietuvoje

1992 m. gegužės 7 d. įregistruota UAB „Tele-3“ tapo pirmąja komercine televizija Lietuvoje. Jau metų pabaigoje bendrovei buvo suteikta licencija transliuoti LTV 3 tinklu.
1993 m. balandžio 11 d. „Tele-3“ pirmą kartą pasirodė eteryje Vilniuje. Kanalo įkūrėja ir pirmoji direktorė buvo lietuvių kilmės amerikietė – Liucija Baškauskaitė. 1993–1995 m. kanalas transliavo RTR žinias, o 1993–1994 m. – ir LitPoliinter TV programą. 1995 m. televizijos kompanijos savininkais buvo L. Baškauskaitė (valdė 32 proc. akcijų), pramoninė finansinė grupė „Status“ (valdė 32 proc. akcijų) ir kiti akcininkai (valdė 35 proc. akcijų).
1996 m. balandžio 18 d. bendrovei buvo iškelta bankroto byla, didelės Švedijos kompanijos „Kinnevik“ tarptautinis žiniasklaidos padalinys „Modern Times Group“ (MTG) tapo televizijos sanuotoju ir atsiskaitė už visas skolas. „Tele-3“ įkūrėja L. Baškauskaitė neteko teisių į televizijos turtą. Tų pačių metų rudenį „Modern Times Group“ įsigijo pirmojo Lietuvoje komercinio televizijos kanalo „Tele-3“ akcijų.
1997 m. birželio 8 d. 19:45 val. „Tele-3“ programos pradėtos transliuoti TV3 pavadinimu.
2011 m. Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos komisija priskyrė TV3 televiziją etikos nesilaikančių žiniasklaidos priemonių kategorijai dėl per metus šešiose joje transliuotose laidose padarytų etikos kodekso pažeidimų.
2017 m. VIASAT („Modern Times Group“) pardavė visus TV kanalus ir radijo stotis Baltijos šalyse „All Media Baltics“ bendrovei.
Vaisių gėrimas

Vaisių gėrimas - nealkoholinis gėrimas, gaminamas iš vaisių ir uogų, jų sulčių, sirupų ar kitų gaminių.
Gvanarė

Istorija

Miesto pavadinimas kilo nuo upės pavadinimo, kuris kildinamas iš indėnų kaketijų žodžio Wuanawuanare („kirų vieta“). Gyvenvietė įkurta 1591 m. Chuano Fernandeso de Leono ir pradžioje vadinta Espíritu Santo del Valle de Guanaguanare. Pasakojama, kad 1652 m. čia įvykęs Koromoto Dievo Motinos stebuklas. 1909 m. tapo Portugesos sostine.
Ireen Sheer

Biografija

Ireen Sheer buvo atrasta septinto dešimtmečio pradžioje per vietinį talentų šou. Karjeros pradžioje buvo įvairių popmuzikos grupių narė, o nuo 8-ojo dešimtmečio pradžios pradėjo solinę karjerą Vokietijoje. Ten ji išgarsėjo 1973-aisiais, kur jos daina „Goodbye Mama“ sulaukė didelės sėkmės.
1974 metais atlikėja atstovavo Liuksemburgui dainų konkurse 1974 m. „Eurovizija“, kur su kūriniu „Bye Bye I Love You“ (liet. Viso, viso – aš tave myliu) užėmė ketvirtą vietą. Į konkursą ji sugrįžo 1978 metais – šį kartą kaip Vokietijos atstovė. Tais metais Ireen dainai „Feuer“ (liet. Ugnis) komisija skyrė 84 taškus ir užėmė 6 vietą. Trečiąjį kartą atlikėja „Eurovizijoje“ dalyvavo 1985 metais. Ten ji pasirodė kartu su Franck Olivier, Diane Solomon, Chris ir Malcolm Roberts. Kolektyvas atliko Ralph Siegel ir Bernd Meinunger sukurtą dainą „Children, Kinder, Enfants“ (liet. Vaikai, vaikai, vaikai). 37 taškai leido pakilti iki 13 vietos ir aplenkti šešis konkurentus.
2002 metais su Bernhard Brink „Countdown Grand Prix“ konkurse su kūriniu „Es ist niemals zu spät“ užėmė septintą vietą.
Solomonas Levitas

Biografija

Gimė Ukmergėje 1894 m. nepasiturinčioje šeimoje. Baigė Ukmergės miesto pradinę mokyklą ir vyrų gimnaziją. 1915 m. vokiečiams užpuolus Lietuvą, persikėlė į Petrogradą studijuoti teisės, tačiau po metų įstojo į valstybinį Maskvos medicinos universitetą. Čia įsitraukė į revoliucinį judėjimą, tapo bolševikų partijos nariu. Pašauktas į karinę tarnybą, tarnavo mediku Raudonojoje Armijoje. Susirgęs šiltine demobilizavosi ir grįžęs tęsė medicinos studijas. 1921 m. baigė Maskvos valstybinį medicinos universitetą.
Vadovavo M. Gorkio medicinos genetikos institutui. Klinikinių tyrimų srityje dėmesį skyrė žmogaus chromosomų studijoms, patologijoms, kraujo ligoms, organizavo dvynių klinikinius genetinius tyrimus, parašė mokslinių straipsnių medicinos srityje.
Nužudytas 1938 m. NKVD didžiojo teroro metu. Palaidotas Maskvos srityje, Butovo kaime.
Ukmergėje, ant buvusios sinagogos sienos atidengta S. Levito atminimo lenta.
Valdo Adamkaus premija

Valdo Adamkaus premija - premija, kasmet skiriama nusipelniusiems aplinkosaugai. 1992 m. įsteigė Lietuvos prezidentas Valdas Adamkus. Premija skiriama už svarbius teorinius bei praktinius ekologijos srities darbus, svarbių aplinkosaugos projektų įgyvendinimą, itin aktyvią organizacinę bei visuomeninę veiklą, susijusią su gamtosauga.
Avestis

Avestis – Lietuvos investicijų bendrovė. Valdybos pirmininkas Šarūnas Kliokys, valdybos narys ir generalinis direktorius Normantas Marius Dvareckas.

Istorija

Bendrovė įkurta 2005 m. birželio 10 d. investiciniams projektams Lietuvoje ir užsienyje įgyvendinti. Pirmaisiais investuotojais tapo UAB „Hanner“ ir bendra Lietuvos ir JAV įmonė „Sanitex“, o pirmasis bendras projektas - AB „Klaipėdos kartonas“ kontrolinio akcijų paketo įsigijimas.

Veikla

„Avestis“ valdomą kapitalą investuoja į kontrolinius pasirinktų Baltijos šalių bendrovių paketus, siekdamas ilgalaikio jų vertės augimo. Įsigytų bendrovių valdymas apima strateginių krypčių nustatymą ir efektyvios priežiūros vykdymą, finansinį valdymą ir kontrolę, finansavimo organizavimą, pagalbą rengiant ir vykdant strateginius vystymo projektus – įsigijimus, susijungimus, kitus plėtros projektus, taip pat vadovybės ir darbuotojų motyvavimo sistemos sukūrimą. Pasirenkant investicijas bendrovės atrenkamos pagal tai, kiek užtikrintos ir ilgalaikės jų augimo perspektyvos.
Steadicam

Aprašymas

Operatorius dėvi liemenę, prie kurios tvirtinama judesius stabilizuojanti ranka. Per visomis ašimis judantį šarnyrą (gimbal) prijungiama bazė (angl. sled), kurios viršuje tvirtinama kamera, apačioje – akumuliatorius ir vaizdo monitorius, naudojami, kaip balansinis svoris. Vaizdo monitorius pakeičia standartinį kameros ieškiklį, kuriuo, tiek dėl kameros judėjimo, tiek dėl patogumo, negali naudotis operatorius.
Dėl pakankamai didelės masės inercijos, kurią sudaro vaizdo kamera ir apačioje esantys atsvarai naudojami elementai, sistema nereaguoja į mažus operatoriaus kūno judesius (galima palyginti su mėginimu greitai pajudinti boulingo kamuolį). Papildomą stabilizaciją vaizdui prideda laisvai visomis kryptimis galintis judėti „sledas“.
Jei steadicam sistema yra subalansuota teisingai, operatorius gali visiškai patraukti rankas nuo sistemos, tačiau kamera liks savo pozicijoje. Filmavimo metu, operatorius viena ranka reguliuoja kameros aukštį (tiek, kiek leidžia nelygumus sugerianti spyruoklinė ranka), kita – koreguoja horizontalų ir vertikalų kameros matymo kampą. Norint filmuoti su kamera žemesniame taške, sistemą galima subalansuoti „aukštyn kojomis“. Tai laikoma filmavimu „žemame taške“.
Naujausias išradimas yra MK-V AR. Moderniausia steadicam tipo sistema, kuri leidžia laisvai filmuoti tiek žemame, tiek aukštame taške, išlaikant kamerą horizontalioje pozicijoje. Tai įgalina operatorių filmuoti ne tik aukštyn, žemyn, į šonus, tačiau ir gilyn – per ir virš kliūčių.

Panaudojimas

Išradus steadicam sistemą, jos populiarumas nuolat augo. Šiandien sunku būtų atrasti didesnio biudžeto filmą, kuriame nebūtų panaudotas šis išradimas. Filmavimas su Steadicam yra sėkmingai naudojamas ne tik filmų kūrimui, tačiau ir koncertų, vaizdo reklamų, TV produkcijos filmavimui.
Barinė

Aplinkinės gyvenvietės

KREKENAVA – 7 km 
 Gringaliai – 3 km
Daniliškis – 1 km 
 Burveliai – 2 km