google/wiki40b huggingface dataset:
Michailas Fradkovas

Biografija

1972 m. baigė Maskvos staklių ir įrankių gamybos institutą, 1981 m. – Užsienio prekybos akademiją. .
1973–1975 m. buvo TSRS ambasados Indijoje ekonomikos patarėjo padėjėjas. Vėliau 15 dirbo TSRS užsienio ekonominių ryšių ministerijoje.
1991 m. paskirtas Rusijos nuolatinės atstovybės prie JT organizacijų Ženevoje vyriausiuoju patarėju. Nuo 1992 m. spalio mėn. buvo Rusijos užsienio ekonominių ryšių ministro pavaduotojas, pirmasis pavaduotojas, 1997–1998 m. – šios ministerijos vadovas. Vėliau buvo AB „Ingostrach“ direktorių tarybos pirmininkas. 1999 m. gegužės mėn. paskirtas prekybos ministru formuojamoje S.Stepašino vyriausybėje.
2000 m. gegužės mėn. tapo Rusijos saugumo tarybos sekretoriaus pirmuoju pavaduotoju, kuravo ekonominio saugumo klausimus, 2001 m. kovo mėn. pradėjo vadovauti Rusijos federalinei mokesčių policijai. 2003 m. kovo mėn. paskirtas Rusijos nuolatiniu atstovu prie ES.
Nuo 2004 m. kovo mėn. iki 2007 m. rugsėjo mėn. – Rusijos Federacijos ministras pirmininkas.
Nuo 2007 m. spalio mėn. – Rusijos užsienio žvalgybos tarnybos direktorius.
Sterdino valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bialobžegai, Borkai, Chondzinas, Dambruvka, Dzencioli Bližšė, Dzencioli Dalšė, Dzencioli Kolonija, Golankai, Graniai, Grondai, Kamienčikas, Kielpinecas, Kieziai, Kolonija Dzencioli Dalšė, Kolonija Kamienčikovska, Kolonija Kučabai, Kolonija Stari Ratinecas, Kolonija Paderevekas, Kučabai, Lebiedziai, Lebiedze Kolonija, Lazuvas, Lazuvekas, Mateikai, Nove Mursai, Novi Ratinecas, Paderevas, Paderevekas, Paulinuvas, Seročinas, Seročin Kolonija, Severinuvka, Stare Mursai, Stari Ratinecas, Stelongai, Stelongi Kolonija, Sterdinas, Šveikai, Zalešas.
Putnamas

Istorija

Putnamas įkurtas 1855 m. kaip Kilinglio dalis. Pavadintas generolo Israel Putnam garbei. Buvo svarbus tekstilės pramonės centras. 1955 m. miestelį nusiaubė potvynis. XX a. pab. apleistose gamyklose įsikūrė sendaikčių krautuvėlės.
Putname gyveno daug lietuvių. Miestelio Gate Of Heaven kapinėse jų daug palaidota. Įsikūrusi lietuvių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų kongregacijos bendruomenė.
Kanjakumari

Istorija

Komorino kyšulys minimas romėnų, graikų šaltiniuose. Minima, kad jis buvęs perlų gavybos centras prie Manaro įlankos. Pasak legendos, 52 m. čia atvykęs apaštalas Tomas. Miestas buvo valdomas įvairių Pietų Indijos dinastijų, čia gyveno musulmonų, džainų, hinduistų bendruomenės. XVI a. čia veikė katalikų misionierius Pranciškus Ksaveras. Kolonijiniais laikais miestas buvo žinomas kaip Kabo Komorinas (portug. Cabo Comorim, angl. Cape Comorin). Panaikinus Travankorą, prijungtas prie Tamilnado ir pervadintas pagal vietinę deivę Kanjakumari (iš sanskrito: „jauna mergelė“).
Platusis ausūnis

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 504
Darsūniškio piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis buvo įrengtas Nemuno dešiniajame krante buvusioje atskiroje kalvoje. Detalesnių duomenų apie piliakalnį neišliko. Nuo XIX a. jį nuolat ardė Nemunas. XX a. pradžioje dar buvo išlikęs aikštelės kraštas, pylimas ir griovys. Piliakalnio liekanos užlietos ir sunaikintos įrengus Kauno marias. Jis buvo apie 50 m į vakarus nuo dabartinio Nemuno dešiniojo kranto, linijoje Darsūniškio bažnyčia – Bačkininkėlių piliakalnis. Piliakalnis datuojamas XIV a.

Aplinkiniai piliakalniai

Bačkininkėlių piliakalnis 1 kmGuogų piliakalnis 2,5 kmVarkališkių I piliakalnis 4 km
Burčiakų piliakalnis 10 kmSabalėnų piliakalnis 9 kmMigonių piliakalnis 6 km
Būtkiemio piliakalnis 10 kmPašventupio piliakalnis 5,5 kmPelekonių I piliakalnis 7 kmPalapainės piliakalnis 6 km
Liudmila Malinauskaitė-Šliūpienė

Liudmila Eglė Malinauskaitė-Šliūpienė (g. 1864 m. vasario 14 d. Ručinių kaime, Pakruojo raj. – 1928 m. birželio 7 d. Kaune) – lietuvių poetė.

Biografija

Gimė sulenkėjusių dvarininkų šeimoje. 1879 m. šeima persikėlė į Mituvą, kur L. Malinauskaitė susipažino su Jonu Šliūpu, vėliau tapusiu aktyviu lietuvių nacionalinio išsivadavimo dalyviu. J. Šliūpas stipriai paveikė jos pasaulėžiūros formavimąsi. Dėl jo įtakos pradėjo rašyti eiles ir pasakojimus lietuvių kalba; spaudoje debiutavo 1883 m. Eglės slapyvardžiu.
1885 m. pakviesta JAV įsikūrusio J. Šliūpo, persikėlė į Niujorką, už jo ištekėjo; dalyvavo lietuvių visuomeniniame gyvenime, bendradarbiavo lietuvių spaudoje; dirbo siuvykloje. Po Pirmojo pasaulinio karo grįžo į Lietuvą.

Kūryba

Pirmuosius eilėraščius paskelbė laikraštyje „Aušra“ (1883–1884 m.). Poezijoje atspindėjo lietuvių praeitį ir kultūrą, apdainavo dvasines ir moralines vertybes – patriotizmą, didvyriškumą, brolybę. Liaudiškame stiliuje eilėraščiuose rašė apie moters jausmus ir viltis. Poetinėje kūryboje jaučiami antiklerikaliniai motyvai.
Rašė natūralistinius apsakymus apie paprastų kaimo žmonių gyvenimą.
Jos eilėraščius į rusų kalbą vertė A. Achmatova.
Grigalius Antanas Oginskis

Giminė ir dvarai

Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės, Jono Jackaus Oginskio sūnus. Vienas žymiausių šios didikų giminės atstovų Lietuvoje.

Biografija

1698 m. birželio 23 d. Raseiniuose išrinktas Žemaitijos seniūnu. Vienas iš Valkininkų konfederacijos, nukreiptos prieš Sapiegų įsigalėjimą Abiejų Tautų Respublikoje, organizatorių, respublikonų vadas. Pasižymėjo 1700 m. lapkričio 18 d. Valkininkų mūšyje prie Lieponių, kuriame jungtinės lietuvių, žemaičių ir Livonijos (Infliantų) pajėgos sumušė reguliariąją Sapiegų kariuomenę, remiamą totorių samdinių. Tačiau Lietuvos grupuočių tarpusavio kovomis pasinaudojo Švedija, užėmusi Livoniją ir Šiaurės Lietuvą.
Po 1700 m. suartėjo su Abiejų Tautų Respublikos karaliumi Augustu II ir tapo savotišku mažuoju Lietuvos karaliuku. Nuo 1703 m. lapkričio 20 d. jis Lietuvos lauko etmonas, su kitais suorganizavo LDK generalinę konfederaciją. 1709 m. trumpai – Lietuvos didysis etmonas.
Palaikė artimus ryšius su Rusijos caru Petru I. 1703 m. kovo mėn., remiamas rusų dalinių, apgulė Biržų pilį ir atėmė ją iš švedų, bet 1704 m. rugsėjo 14 d. švedai vėl paėmė Biržų pilį ir generolo G. Levenhaupto įsakymu ją susprogdino.
Garsėjo kaip didelis muzikos gerbėjas, savo dvare turėjo orkestrą. Pradedant juo, visi kiti Oginskiai globojo muzikus ir muzikantus.
Jamaikos geografija

Jamaika yra įsikūrusi saloje, esančioje 145 km į pietus nuo Kubos, 160 km į vakarus nuo Haičio. Salos ilgis – 235 km, plotis kinta nuo 35 iki 82 km. Sala užima 10 911 km².

Pagrindiniai faktai

Vieta: Karibų jūra.
Geografinės koordinatės: 18 15 N, 77 30 W
Koordinatės: Centrinė Amerika, Karibų jūra.
Plotas: Visas: 10990 kv.km Sausuma: 10830 kv.km Vanduo: 160 kv.km
Sausumos pasienio ruožas: 0 km
Kranto linija: 1022 km
Klimatas: tropinis, karštas, drėgnas.
Žemiausia vieta: Karibų jūra 0 m Aukščiausia vieta: Mėlynojo kalno viršukalnė 2256 m
Žemės panaudojimas: Ariama žemė: 14 % Pasėliai: 6 % Ganyklos: 24 % Miškai ir miškingos vietovės: 17 % Kita: 39 %
Drėkinama žemė: 350 kv. km
Stichinės nelaimės: uraganai (ypatingai nuo liepos iki lapkričio).
Aplinka – dabartinės problemos: miškų naikinimas, pakrantės vandenų užterštumas dėl gamyklų išmetamų atliekų, naftos išsiliejimai, oro užterštumas Kingstone.
Alubarenas

Istorija

Miestelis įkurtas prieš 1686 m. Per savo istoriją priklausė net keletui departamentų (Komajagvos, Čolutekos, La Paso), kol 1878 m. priskirtas Tegusigalpos (dabar Fransisko Morasano) departamentui.
Pavadinimas vietine kalba reiškia „šalia papūgų namų“.
Fenacitas

Fenacitas yra nesosilikatinis mineralas susidedantis iš berilio ortosilikato Be₂SiO₄. Pavadinimas kilo iš graikiško žodžio phenacus – apgavikas, tuo pabrėžiant panašumą į kvarcą.
Fenacitas randamas atskirais kristalais, kurie yra romboedrai su priekinės lygiagretės hemiedrismu. Neturi įskilimų, o lūžimai yra kriaukliniai. Pagal išvaizdą mineralas gana panašus į kvarcą, kuriuo iš pradžių klaidingai ir laikytas.
Mineralo kietumas pagal Moso skalę aukštas, apie 7,5–8; specifinis tankis – 2,96.
Kristalai dažniausiai randami gelsvi arba pilkšvi, persišviečiantys, tačiau kartais būna permatomi bespalviai ar blyškiai rožiškai raudoni.
Fenacitas randamas aukštos temperatūros pegmatitų gyslose ir žėručio skalūne kartu su kvarcu, chrisoberilu, apatitais ir topazu.
Žinomas seniai, iš smaragdų ir chrizoberilų kasyklos Takovajos gysloje šalia Jekaterinburgo, Uralo kalnuose (Rusijoje), kur žėručio skalūnuose pasitaiko stambių kristalų. Taip pat randamas su topazu ir Amazonės akmeniu granite Ilmenio kalnuose pietiniame Urale, taip pat Pikes Peak regione Kalifornijoje (JAV). Dideli prizminiai kristalai neseniai rasti lauko špato Kragero karjeruose, Norvegijoje. Framontas šalia Širmeko, Elzase yra kita gerai žinoma radimvietė. Dar didesni kristalai, esantys 1–2 colių ir sveriantys 28 svarus buvo rasti Grynvude, Meine, bet jie yra kvarco pseudomorfai.
Brangakmeniams fenacitas yra šlifuojamas brilianto forma. Du brangakmenių pavyzdžiai, sveriantys 34 ir 43 karatus (6,8 ir 8,6 g), yra Britų Muziejuje. Lūžio rodiklis yra didesnis nei kvarce, berile ar topaze.
Vaidas Sakalauskas

Vaidas Sakalauskas (g. 1971 m. liepos 2 d.) – tarptautinis šachmatų meistras, šachmatų treneris, Pasaulio šachmatų olimpiados Kalvijoje (Maljorka) (2004 m.) aukso medalio laimėtojas.

Biografija

1994 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, įgijo istorijos mokytojo specialybę.
1994–2006 m. Radviliškio sporto centro šachmatų treneris. Čia paruošė Lietuvos vaikų, jaunių čempionus ir prizininkus kaip Aušra Vitartaitė, Rytis Juodeika, Dainius Grigutavičius, Airidas Savickas. Pastarasis yra pirmasis moksleivis – Lietuvos vyrų olimpinės rinktinės narys. Jis dalyvavo pasaulio šachmatų olimpiadoje Turine (Italija).
Tarptautinis meistras (aukščiausias ELO reitingas 2481). Daugkartinis Lietuvos čempionatų prizininkas, Lietuvos olimpinės rinktinės narys nuo 1998 m. Lietuvos rinktinės sudėtyje dalyvavo 5 pasaulio šachmatų olimpiadose: Elistoje, Stambule, Blede, Kalvijoje, Drezdene ir trijuose Europos komandiniuose čempionatuose. 2004 m. Kalvijoje, individualioje įskaitoje 5-oje lentoje iškovojo olimpinį aukso medalį.
Pasimatymų namai

Turinys

Po to, kai viešuosiuose namuose nužudoma ten dirbanti prostitutė Fransina, pagrindiniu įtariamuoju tampa ją sumušęs nuolatinis klientas. Policija jį sulaiko, tačiau šis, tvirtindamas esąs nekaltas, bando pasprukti motociklu ir žūsta avarijoje. Nors inspektorius Fonteinas mano, kad nusikaltimas ištirtas, kitos prostitutės nužudymas priverčia jį tęsti darbą...
Hohencolernų pilis

Hohencolernų pilis (vok. Burg Hohenzollern) yra Vokietijoje, 50 km į pietus nuo Štutgarto.
Pilis įsikūrusi Hohencolerno kalno viršūnėje (855 m aukštyje), Švabijos Alpėse. Šalia išsidėsčiusios Badeno-Viurtembergo žemės gyvenvietės − Hechingenas ir Bisingenas. Pilis atkartoja kalvos kontūrus ir atrodo kaip neatskiriama peizažo dalis. Ji atrodo labai didingai, kaip ir apylinkių vaizdai atsiveriantys nuo jos sienų. Hochencolernų pilis − geriausias to meto romantikos dvasios įgyvendinimo architektūroje pavyzdys, parodantis jos statytojų supratimą, kokia turėtų būti ideali viduramžių riterių pilis.

Istorija

Pirmą kartą viduramžių pilis−tvirtovė paminėta 1267 m., bet manoma, kad ji statyta anksčiau − XI a. 1423 m. gegužės 15 d. po ilgos karinės apsiausties pilis buvo užimta Švabijos imperijos kariuomenės ir pilnai sunaikinta.
1454−1461 m. buvo pastatyta antroji pilis, kuri per Trisdešimties metų karą buvo švabų dinastijos atšakos − Hohencolernų prieglobsčiu. Iki XVIII a. pabaigos pilis prarado savo strateginę reikšmę ir po truputį trūnijo bei buvo išrenkama. Iki mūsų dienų išliko tik nedidelė koplyčia.
1850−1867 m. Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo IV įsakymu buvo pastatyta trečioji pilis, išlikusi iki šių dienų. Kadangi pilis buvo pastatyta šeimos atminimui, nė vienas iš Hohencolernų atstovų nenaudojo šio pastato savo rezidencijai. 1945 m. pilis tapo gimtais namais paskutiniam Prūsijos kronprincui Vilhelmui. Čia jis ir buvo palaidotas kartu su žmona − kronprincese Sesilija.
1952 m. pilies meno kūrinių kolekcija pasipildė anksčiau Prūsijos karališkajai šeimai priklaususiais suvenyrais ir relikvijomis: dabar čia saugoma Prūsijos karalių karūna, Frydricho II Didžiojo drabužiai: kulkos pramuštas munduras (sulopytas paties Frydricho ranka) ir jos sulamdyta auksinė tabakinė, išgelbėjusi karaliaus gyvybę.
Hochencolernų pilis ir dabar yra privati nuosavybė − ji priklauso abiem Hohencolernų giminės šakoms (Brandenburgo−Prūsijos ir Švabijos).
Gorontalas (provincija)

Istorija

1525 m. su portugalų pagalba buvo pastatytos trys akmeninės tvirtovės šalia Limboto ežero. Otonahos tvirtovė išliko. Ispanai atvyko iš Filipinų XVI a. vidury. Jie atgabeno čili pipirus, bulves, kukurūzus, arklius ir siestas. Olandai per Olandų Rytų Indijos bendrovę stengėsi išstumti Ternatės sultonatą ir kitus europiečius iš prieskonių prekybos. Palaipsniui regione jie įgavo politinės galios.
Gorontalas 1942 m. tapo nepriklausomas nuo olandų, kai vietinis didvyris Nani Wartabone išvijo japonus.
Franciabigio

Frančabidžas (it. Franciabigio, tikr. Francesco di Cristofano Giudici, apie 1482 m. – 1525 m.) – italų brandžiojo renesanso dailininkas iš Florencijos.

Biografija

Frančabidžas (tikrasis vardas Frančeskas Džiudičis, Kristofano sūnus) gimė apie 1482–1484 m. Florencijoje. Jo tėvas buvo drobių audėjas. 1506 m. jis paminetas San Pancrazio bažnyčios įrašuose kaip „Pietos“ paveikslo autorius po didžiuoju bažnyčios altoriumi. Pasak Dž. Vazario, Frančabidžas mokėsi pas Mariotą Albertinelį, kuris savo ruožtu buvo susijęs su Fra Bartolomėju. 1506 m. Frančabidžas pradėjo dirbti bendrai kartu su Andrėja del Sartu. Ilgainiui Andrėja del Sartas pradėjo lenkti Frančabidžą ir dailininkai išsiskyrė. Pavyzdžiui, vienu svarbiausių Frančabidžo ankstyvųjų kūrinių buvo „Mergelės Marijos vestuvių“ freska Santissima Annunziata bažnyčioje (apie 1513 m.), vėliau ją visiškai užtemdė gretima Andrėjos del Sarto „Mergelės Marijos gimimo“ scena.
Frančabidžo kūryba buvo paveikta Andrėjos del Sarto ir Rafaelio. Pastarojo įtaką rodo „Madonos su Kūdikiu ir Šv. Jonu Krikštytoju“ paveikslas Uficiuose. Gali būti, kad Frančabidžas apie 1512 m. lankėsi Romoje. Jis ir vėliau palaikė ryšius su Andrėja del Sartu, kas matyti iš to, kad Andrėjai del Sartui 1518 m. trumpam išvykus į Prancūziją jo užsakymus prižiūrėti Scalzo bažnyčioje buvo patikėta Frančabidžui. Po 1519 m. Frančabidžas dirbo Medičių vilos Podžijo a Kajane dekoravime kartu su Andrėja del Sartu ir jo mokiniu Pontormu. Joje Frančabidžas sukūrė „Cicerono triumfo“ freską, bet ir ši freska bendrai atsiliko nuo daug jaunesnio Pontormo „Vertumno ir Pomonos“ temos užmiesčio vilos dekoro nuotaikos. Laikoma, kad Frančabidžo talentas geriausiai pasireiškė jo portretuose. Frančabidžas mirė 1525 m. Florencijoje, pasak Dž. Vazario, nuo sunkios ligos (tikriausiai maro formos). Palaidotas San Pancrazio bažnyčioje.
Purkštukas

Purkštukas - purkštuvo, aerozolinio slėginio balionėlio ar panašaus įtaiso antgalis, nedidelis įtaisas su skylute, pro kurį iššvirkščiamas ar išpurškiamas skystis arba išpučiamos dujos (pvz., suspaustas oras).
Gintautas Gegužinskas

Biografija

1968–1979 m. mokėsi Garliavos 1-oje vidurinėje mokykloje, 1984 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą ir įgijo mokslinio agronomo specialybę. 2004 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisės magistras.
1984 m. Pasvalio rajono Joniškėlio tarybinio ūkio – technikumo vyriausiasis agronomas. Nuo 1984 m. lapkričio mėn. iki 1989 m. Pasvalio rajono komjaunimo komiteto pirmasis sekretorius. 1990–1995 m. Pasvalio miesto meras, 1995–2000 m. ir nuo 2003 m. Pasvalio rajono savivaldybės meras. 2000–2003 m. Pasvalio darbo biržos direktoriaus pavaduotojas.
1990–1995 m. Pasvalio rajono tarybos deputatas, nuo 1995 m. Pasvalio rajono savivaldybės tarybos narys. 
1984–1989 m. Lietuvos Komunistų partijos narys. Pradėjus kurtis Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio grupei Pasvalio rajone, įsitraukė į jos veiklą. Nuo 1996 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai), Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys.
Pasvalio Rotary klubo narys. Žmona Vitalija, dukros Gintarė (g. 1982 m.) ir Vilija (g. 1985 m.)
Teodoras Benediktavičius

Biografija

Mokėsi Žemaičių dvasinėje seminarijoje, kurią baigęs 1904 m. buvo įšventintas kunigu.
Iš pradžių dirbo Kauno Švč. Trejybės bažnyčios vikaru.
1914 m. paskirtas naujai steigiamos Šančių parapijos klebonu. Jo iniciatyva iš fabrikanto Rakošiaus buvo gautas medinis sandėlis, kuris pertvarkytas į bažnyčią. Joje buvo įrengti trys altoriai, o bažnyčiai 1919 m. suteiktas Švč. Jėzaus Širdies titulas.
Klebonaudamas Šančiuose pasireiškė prolenkiška veikla, už ką buvo kritikuojamas 1915 m. lietuviškoje spaudoje.
Nuo 1924 m. kunigavo kitose parapijose, o 1933 m. – paskirtas Salantų Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios altarista.
Mirė Salantuose, palaidotas bažnyčios šventoriuje.
Donata Liucija Adomaitienė

Biografija

Nuo 1996 m. Joniškio jaunimo mokyklos direktorė, nuo 2001 m. pensininkė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė, nuo 2001 m. sausio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos narė, Joniškio rajono skyriaus pirmininkė.
1997–2000 m. ir nuo 2003 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Vytautas Venckus

Biografija

1978 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas traumatologas.
1978–1982 m. Šiaulių respublikinės ligoninės, nuo 1982 m. Tauragės ligoninės gydytojas.
1989–1990 m. Tauragės Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos pirmininko pavaduotojas. 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Tauragės rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1990–1994 m. Tauragės rajono tarybos narys, tarybos pirmininkas.
Pyvesa

Pavadinimo kilmė

Pyvesos pavadinimo šaknis pyv- siejama su sanskrito žodžiu pīvas-a – riebus, išbrinkęs, ištvinęs, prisipildęs, pilvotas; slavų kalbos žodžiu pivo – alus; lietuvių kalbos žodžiu pyti – tižti, kiek patvinti.
Atornėjus

Atornėjus (angl. Attorney, Attorney at law) – teisinė pareigybė.

Didžioji Britanija

Didžiojoje Britanijoje anksčiau – asmens patikėtinis arba atstovas, jo vardu arba už jį sudarinėjantis sutartis; advokatas. Dabar pakeitė baristeris, solisitorius, o Škotijoje – advocate.

JAV

attorney-at-law greta counselor – oficialus advokato pavadinimas. Taip pat – prokurorų – pvz., county attorney, district attorney.
Cetra

Cetra (gr. καίτρεα; lot. cetra, caetra) – mažas apvalus skydas iš žvėries ar gyvulio odos.
Cetras naudojo Ispanijos gyventojai keltiberai (egzistavo cetratae Hispaniae cohortes) ir Mauritanijos gyventojai. Mauritanijoje cetras kartais darydavo iš dramblių odos. Yra duomenų, kad juos naudojo britai.
Titas Livijus cetras lygino su graikų ir makedonų naudotomis peltomis. Patys romėnai, manoma, cetrų nenaudojo. Tačiau jų sąjungininkai naudojo. Pvz., viena Iberijos lengvųjų pėstininkų, naudojusių cetras, rūšis buvo vadinama cetratais.
Tata (Vengrija)

Istorija

Tata istoriniuose šaltiniuose minima nuo 1221 m. XVI a. į kraštą ėmė veržtis Osmanai, o 1543 m. užėmė Tatos pilį.
1938 m. Tata sujungta su Tovarošo kaimu ir kurį laiką vadinta Tatatovarošu (Tatatóváros). 1954 m. Tatai suteiktas miesto statusas.
Vaineikių Medsėdžiai

Aplinkinės gyvenvietės

DARBĖNAI – 10 km
Akmenalės – 5 kmGrūšlaukė – 7,5 kmDidieji Žalimai – 2 kmKašučiai – 7 km
Vaineikiai – 4 km
GargždupisNasrėnai – 6 km
TinteliaiŠukė – 4 kmRuginiaiPipirai – 1,5 km
KŪLUPĖNAI – 5 km

Vietovardis

Išvertus iš žemaičių tarmės, vietovardis Vaineikių Medsėdžiai reiškia „Vaineikių miško sodybos“, t. y., miške įsikūrusį viensėdinį kaimą. Rašytiniuose šaltiniuose pavadinimas rašomas: lenk. Meciady; Wojniejki-Miedsiedy, rus. Заст. Малые Медседы, Дер. Большiе Медседы; Мецеды-мале, Мецеды-вельке; Войнейки Медсѣды; Ф. Дыдiосы; Войнейковская лѣсная дача; Войнейки-Медсeдзи, З. Войнейки; Вайнейкяй Медседжей; Вайнейкю-Мядседжяй), vok. Woineiki Medssedsi, latv. Voineku Medsēdi, žem. Vainėikiu Medsiedē.
Kvebekas (miestas)

Istorija

Pirmasis europietis, atvykęs į šias vietas, buvo prancūzų keliautojas Žakas Kartjė, kuris 1535 m. čia rado indėnų huronų kaimą Stadacona. 1608 m. įkurta pirmoji pastovi prancūzų gyvenvietė, kuri daugiausia vertėsi kailių prekyba. 1629 m. Kvebeką užėmė anglai, bet 1632 m. jis vėl atiteko prancūzams. XVIII a. pretenzijų turėjo besikuriančios JAV.
1791 m. Kvebekas tapo Žemutinės Kanados (dabartinės Kvebeko provincijos) centru.
Kvedariškis

Istorija

1935–1940 metais kaime veikė sentikių dvasinis choras.
Belzas

Istorija

Senovėje šioje teritorijoje gyveno keltų, slavų gentys. Belzas šaltiniuose minimas nuo 1030 m., kur rašoma, kad Kijevo Rusia miestą atkovojo iš lenkų. Upės pakrantėje buvo įrengta tvirtovė. 1170 m. Belzas tapo Belzo kunigaikštystės sostine. XI-XIV a. Belzas buvo vienas svarbiausių Galicijos miestų, priklausė tai Haličui-Voluinei, tai LDK, tai Lenkijai. Nuo X a. mieste įsikūrė žydai karaitai, o XIV a. – aškenaziai. 1377 m. suteiktos Magdeburgo teisės. 1462 m. tapo ATR dalimi. XIX–XX a. pr. Belze dominavo žydai, miestas buvo svarbus judaizmo centras, greta veikė domininkonų vienuolių kompleksas. Per antrąjį pasaulinį karą daugumą žydų sunaikino naciai. 1951 m. miestas iš Lenkijos perduotas TSRS.
Lesiruotė

Lesiruotė (arba lasiruotė, iš vok. lasieren – padengti glazūra) – tapymo būdas, kai tapoma plonu skaidrių arba pusiau skaidrių dažų sluoksniu ant paveikslo paviršiaus, o apačioje esantis piešinys ir spalvos persišviečia.
Aleksas Ambrozaitis

Aleksas Ambrozaitis (1916 m. sausio 9 d. Zapyškio miestelyje, Kauno r. – 1989 m. rugsėjo 17 d. Kingstone, ON – Kanada), klarnetininkas ir chorvedys.

Biografija

1939 m. baigė Kauno konservatoriją (dėst. A. Valio klarneto klasę), grojo Kauno ir Vilniaus radiofonuose, buvo Vilniaus simfoninio orkestro koncertmeisteris. Klarnetininkų konkurse Maskvoje laimėjo antrąją vietą. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dar tobulinosi pas įvairius pedagogus. Iš ten buvo pakviestas į Rio de Žaneiro simfoninį orkestrą, koncertavo teatre ir per radiją. 1950 m. apsigyveno San Paule, kur vadovavo Šv. Juozapo parapijos Lietuvių bendruomenės chorui. Jo koncertinėse programose buvo sudėtingų dainų ir giesmių: V. Paulausko „Jūreivių maršas“, J. Žilevičiaus „Anoj pusėj ežero“, J. Strausso „Žydrasis Dunojus“, J. Dambrausko „Malda už Tėvynę“, J. Strolios „Parveski, Viešpatie“, Sanctus ir Benedictus iš F. X. Arenso mišių „Exultate Deo“ ir kt. 1953 m. Brazilijos klarnetininkų konkurse A. Ambrazaitis laimėjo pirmąją premiją. 1954 m. vėl buvo pakviestas groti į Rio de Žaneiro simfoninį orkestrą. 1956 m. persikėlė į Kanadą ir apsigyveno Montrealyje. Pradėjo vadovauti Aušros Vartų lietuvių parapijos reprezentaciniam mišriajam chorui, nuo 1957 m. grojo karalienės Elžbietos karališkajame orkestre, įstojo į Montrealio muzikų uniją. Aušros Vartų parapijos chorą parengė 1964 m. Pasaulinės parodos Lietuvių dienos šventei Niujorke. 1971 m. pradėjo vadovauti Toronto „Varpo" mišriajam chorui, kuris dalyvavo 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje (chore buvo 20 moterų ir 25 vyrai). 1975 m. l – ajai Kanados lietuvių dainų ir tautinių šokių šventei parengė Hamiltono Aušros Vartų parapijos chorą, buvo vienas šios šventės dirigentų.