Sicilijos karalystė

Normanų karalystė

1127 m. mirus Apulijos kunigaikščiui Viljamui II, Rodžeris II Sicilietis suvienijo Sicilijos grafystę ir Apulijos kunigaikštystę. Jis rėmė antipopiežių Anakletą II, kuris 1130 m. per Kalėdas jį karūnavo Sicilijos karaliumi.
Kitą dešimtmetį nuo karūnacijos iki Ariano standartų Rodžeris kovėsi su užpuolikais ir malšino savo svarbiausių vasalų Grimoaldo iš Bario, Robert iš Kapujos, Ranulfo iš Alifės, Sergijus Neapoliečio ir kitų maištus. 1139 m. Mignano sutartimi Rodžerio karalystę pripažino teisėtai išrinktas popiežius. Su admirolo Jurgio Antiochijiečio pagalba Rodžeris užėmė Madiją Afrikoje (dabar miestas Tunise) ir neoficialiai pasiskelbė „Afrikos karaliumi“. Tuo metu Sicilijos laivynas užpuolė Bizantiją ir šimtmetį buvo galingiausiu laivynu Viduržemio jūroje.
Rodžerio sūnus ir įpėdinis buvo Viljamas I Sicilietis, vadinamas Bloguoju, nes jo nemėgo kronikų rašytojai, palaikę Viljamo nugalėtą didikų maištą. Jo valdymas baigėsi taikiai 1166 m., bet sūnus Viljamas II Sicilietis buvo dar nepilnametis. Iki regentystės pabaigos 1172 m. karalystėje buvo suirutė, kuri vos nenuvertė valdančios šeimos, bet po to du dešimtmečius trukęs Viljamo valdymas prisimenamas kaip taikos ir klestėjimo metas, todėl jis vadinamas Geruoju. Bet 1189 m. jis mirė be įpėdinio ir karalystę ištiko chaosas.
Tankredas iš Lečės užėmė sostą, bet turėjo malšinti tolimo pusbrolio Rodžerio iš Andrijos maištą ir kautis su Šventosios Romos imperatoriaus Henriko VI invazija, nes šio žmona Konstancija Sicilietė buvo Rodžerio II duktė. Konstancija su Henriku VI laimėjo ir Sicilija atiteko Štaufenų dinastijai. Bet per Konstanciją Hotevilių kraujas atiteko imperatoriui Frydrichui II.

Štaufenų karalystė

Frydrichui, būsimajam Šventosios Romos imperatoriui, tapus Sicilijos karaliumi 1197 m. atsirado valdžios vakuumas, nes jis buvo nepilnametis, o karalystė buvo pripratusi prie itin centralizuotos valdžios. Kad užtikrintų Frydricho valdžią, jo dėdė Pilypas Švabas paskyrė Ankonos markgrafą Markvardą von Anveilerį regentu 1198 m. Tuo tarpu popiežius Inocentas III sutvirtino popiežiaus autoritetą Sicilijoje, bet pripažino Frydricho teises. Kitą dešimtmetį popiežiaus valdžia Sicilijoje palaipsniui mažėjo ir šis nebežinojo kurią pusę palaikyti kilus daugumai nesutarimų.
Tačiau Štaufenų valdžia nebuvo saugi. Valteris III Brienietis vedė Tankredo dukrą ir atvyko į pietus 1201 m. pareikalauti sosto. 1202 m. jis nugalėjo kanclerio Valterio Paleariečio ir Dipoldo Voburgiečio vadovaujamą armiją. Marvardas buvo nužudytas, o Frydrichas pateko į Viljamo Kaparoniečio, Pizos sąjungininko, rankas. Dipoldas kariavo su Valteriu iki šio mirties 1205 m., o po to išplėšė Frydrichą iš Viljamo nagų 1206 m. ir atidavė į Valterio Paleariečio globą. Vėliau šie susipyko ir Valteris paėmė Dipoldą į nelaisvę 1207 m. Po dešimtmečio baigėsiu kovos dėl regentystės ir paties sosto.
Frydrichas tęsė senelio Rodžerio Siciliečio pradėtas įstatymų reformas. Jo pasiekimai šioje srityje matėsi jau Kapujos standartuose (1220 m.), bet darbas buvo užbaigtas paskelbus Melfio konstituciją (1231 m., dar žinomą kaip Liber Augustalis), įstatymų rinkinį, išskirtinį tam metui ir buvusį įkvėpimo šaltiniu dar ilgą laiką. Konstitucija padarė Siciliją abloliučia monarchija, pirmąja Europos šalimi užbaigusia feodalizmo laikotarpį. Be to konstitucija davė precedentą rašytinio įstatymo pirmenybei. Su menkais pataisymais Liber Augustalis Sicilijoje galiojo iki 1819 m.
Tuo metu jis pastatė Castel del Monte ir 1224 m. įkūrė Neapolio universitetą, dabar vadinamą Università Federico II, ilgus šimtmečius buvusį vieninteliu universitetu pietų Italijoje.
Frydricho II įpėdinis Sicilijoje buvo jo nesantuokinis sūnus Manfredas Sicilietis, valdęs karalystę 15 metų, o kiti Štaufenai buvo užsiėmę Vokietijoje. Štaufenų valdžia Sicilijoje baigėsi po Anžu invazijos 1266 m. į Siciliją ir Konradino, paskutinio Štaufeno mirties 1268 m.