google/wiki40b huggingface dataset:
Sigitas Poškus

Sigitas Poškus (g. 1957 m. rugsėjo 13 d.) – lietuvių poetas, prozininkas.

Biografija

Gimė 1957 m. rugsėjo 13 d. Alseikose, Šilutės r. Tėvai – pedagogas, Lietuvos laisvės kovų dalyvis Stasys Poška ir rašytoja, pedagogė Rožė Poškienė. 1975 m. baigė Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (dab. Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorija) muzikos teorijos specialybę, 1985 m. Vilniaus universitete – lietuvių kalbos ir literatūros studijas. Šiaulių ir Klaipėdos universitetuose skaitė paskaitas apie vaikų literatūrą, paskelbė metodinės literatūros. Dirbo Klaipėdos menininkų namų direktoriumi. Rašo publicistinius straipsnius, redaguoja poezijos ir prozos knygas. Rengia literatūrinės kūrybos seminarus ir pamokas moksleiviams. Gyvena Klaipėdoje.

Kūryba

Debiutavo 1991 m. poezijos rinkiniu „Eilėraščiai“. 1994 m. tapo Lietuvos rašytojų sąjungos nariu. Nuo 1995 m. rašo kūrinius vaikams.
S. Poškaus knygų vaikams siužetai – tai žaidimas su itin „sunkiu“ adresatu, visai mažu vaiku: knyga "Trumpos pasakaitės" skirta klausymui arba ankstyvajam skaitymui. Tarsi nepastebimai pereinama iš prozinio teksto į eiliuotą, išmoningai panaudojama mįslė, kryžiažodis. Autorius apskritai labai atidus skaitytojo amžiui. "Nebaigtoje pasakoje" S. Poškus eksperimentuoja su kalba: atsisako skyrybos ženklų (vaikų poezijoje tai nauja), taip susilpnindamas sintaksinius žodžių ryšius ir leisdamas įsižiebti įvairiems prasmių niuansams; kai kurie jo eilėraščiai yra visai be teksto – žaidžiama vien garsais. Įtaigiai provokuojamas ir gana filosofinis pasaulio, jo subjektyvumo suvokimas.

Šaltinis

Kęstutis Urba. Literatūra vaikams ir paaugliams. In Naujausioji lietuvių literatūra /1988-2002/, sudarė Giedrius Viliūnas. Vilnius: Alma littera, 2003, 286 p.
Karolis Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos, tėvas Boguslavas Frederikas Radvila, motina Leontina Clary et Aldringen. Broliai Ferdinandas Frydrichas Radvila, Edmundas Radvila.

Šeima

Žmona Teresė iš Liubomirskių giminės.
Sūnus Vladislovas (1881-1963 m.) buvo vedęs Janiną Petronėlę Langenfeld, bet po poros metų išsiskyrė. Su antraja žmona Lois Evans Olson vaikų taip pat nebuvo, todėl išsiskyrė. Neturėjo vaikų ir su trečiaja žmona Flora Krumpenic, bet 1944 m. įsivaikino Motiejaus Juozapo dukters Daratos Radvilaitės vaikus Prancišką ir Antaną fon Oppersdorf.
Užtvariniai aerostatai

Antrasis pasaulinis karas

1938 m. buvo įkurta britų Karališkųjų oro pajėgų Balionų komanda (RAF Balloon Command), turėjusi saugoti miestus bei ypač svarbius objektus (pramonės įmones, uostus). Balionai turėjo ginti nuo pikiruojamųjų bombonešių, skraidančių iki 1500 m aukštyje, taip priversdami juos skristi aukščiau, kur zenitinės patrankos gali sutelkti ugnį. Zenitinės patrankos negali efektyviai taikytis į žemai greitai statmenai taikymo linijai skrendančius lėktuvus. 1940 m. komanda turėjo 1400 balionus, trečdalis jų buvo naudojami Londono apylinkėse.
Jurijus Aleksandrovas

Jurijus Aleksandrovas (rus. Юрий Константинович Александров; g. 1934 m.) – rusų šaunamųjų ginklų konstruktorius. Labiausiai žinomas kaip automato AL-7 kūrėjas ir vienas iš automatų AK-107 ir AK-108 konstruktorių.
Jurijus Aleksandrovas gimė 1934 m. lapkričio 22 d. Ust-Kuto kaime Irkutsko srityje (Rusija). Tėvas Konstantinas žuvo Antrajame pasauliniame kare, motina Nina buvo ligoninės sąskaitininkė.
1952 m. baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Leningrado karinės mechanikos institutą. 1958 m. jį baigė su inžinieriaus diplomu.
1958 m. ėmė dirbti IžMaše, Vyriausiojo ginklų konstruktoriaus skyriuje, Jevgenijaus Dragunovo grupėje, kuri tuo metu kūrė snaiperinį šautuvą SVD, 1963 m. priimtą į ginkluotę.
1963 m. užsiėmė inžinieriniais projektais, kurių tikslas buvo patobulinti automatinių šaunamųjų ginklų mechanines sistemas ir padidinti taiklumą. 1969 m. sukūrė automatą AL-7, kuriame panaudojo subalansuotos atatrankos sistemą. Ginklas sėkmingai veikė bandymuose, parodydamas 1,5-1,5 kartus didesnį taiklumą, nei tuometiniai armijos ginklai.
Nuo 1974 m. J. Aleksandrovas (tuo metu – IžMašo vyriausiojo ginklų konstruktoriaus pavaduotojas) dalyvavo paleidžiant į serijinę gamybą automatus AK-74 ir AKS-74, tobulino gamyboje naudojamus technologinius metodus.
Vėliau dalyvavo kuriant civilinius ginklus pagal karinius modelius – medžioklinius karabinus „Tigr“ ir „Saiga“.
Diegdamas į AK-101 konstrukciją subalansuotos atatrankos sistemą sukūrė automatus AK-107 ir AK-108.
Apdovanotas Raudonosios Vėliavos ir Garbės Ženklo ordinais.
Paulius Jurkus

Biografija

1932 m. baigė Sedos progimnaziją, 1936 m. – Telšių gimnaziją, 1936–1940 Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-Filosofijos fakultete studijavo filosofiją. 1943 Vilniaus universitete parašęs diplominį darbą „Impresionizmas ir Vaičiulaičio Valentina“ baigė lietuvių kalbą ir literatūrą.
1943 m. mokytojavo Kauno VI gimnazijoje, 1944 paskirtas Telšių žurnalo „Žemaičių žemė“ korespondentu, artėjant frontui pasitraukė į Vakarus. 1946–1948 m. Popiežiaus misijos tautinio lietuvių delegato įstaigos sekretorius. 1949 žurnalo „Aidai“ leidėjas (su P. Gaučiu), žurnalo „Ateitis“ redaktorius Vokietijoje. 1950 m. persikėlė į JAV. 1951–1955 m. ir 1958–1960 m. žurnalo „Ateitis“ redaktorius.  1951–1993 m. dirbo laikraštyje „Darbininkas“. 1988–1998 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas.

Kūryba

Besimokydamas Telšių gimnazijoje kūrė dekoracijas moksleiviškiems vaidinimams, piešė afišas ir programas. Kartu su bendraminčiais literatais įkūrė laikraštėlį „Šešios žaros“, kuriame aktyviai bendradarbiavo. Nuo 1937 m. bendradarbiavo spaudoje, spausdindamas savo kūrybą, rašydamas straipsnius meno, literatūros temomis. Debiutavo neoromantinės nuotaikos eilėraščiais ir ilgesingos lyrikos persmelktomis novelėmis žurnaluose „Ateitis“, „Studentų dienos“, „Naujoji Romuva“, „Naujoji Lietuva“. Kartu su kitais rašytojais priklausė Žemaičių rašytojų sambūriui, dalyvavo literatūros vakaruose, skaitė savo kūrybą. Jo artimas draugas buvo Vytautas Mačernis.
Novelėse vyrauja romantiniai Lietuvos praeities ir tautinio atgimimo, pasakų ir legendų motyvai. Romane „Smilgaičių akvarelė“ vaizduojama Žemaitijos bažnytkaimio kasdienybė. Parašė padavimų apie Vilniaus praeitį, tautosakinę poemą „Juodvarniai“, eilėraščių. Kūrybai būdingas realizmas, romantinių ir fantastinių elementų derinimas, poetinis pakilumas, humoras. Parašė dailės ir literatūros kritikos straipsnių, apipavidalino ir iliustravo apie 100 knygų, sukūrė tapybos ir grafikos kūrinių.
Linklaters

Linklaters LLP – tarptautinė teisinių paslaugų įmonė, vienijanti 2 680 advokatų. „Linklaters“ turi ofisus 26 svarbiausių pasaulio finansų bei verslo centruose, 19 šalyse. Ši bendrovė buvo įsteigta 1838 m. Ji priklauso Magiškąjam Ratui ir yra įsikūrusi Londone. „Linklaters“ bendrovė yra viena iš didžiausių teisinių paslaugų įmonių pasaulyje pagal advokatų skaičių ir pajamų srautus.  2009-10 m. jos metinės įplaukos siekė £1,18 mlrd. svarų, o kiekvienam įmonės partneriui tenkantis pelnas buvo £1,2 mln. svarų.
Piasečnas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose nuo XIII a. minimas kaimas, priklausęs Bohemijai. 1429 m. lapkričio 5 d. suteiktas miesto statusas. 1537 m. tapo karaliaus nuosavybe. XVI a. antroje pusėje miestelyje gyveno 1 200 žmonių. XVI–XVII a. nukentėjo nuo gaisrų. 1736 m. miestelyje pastatyta bažnyčia. Per Antrąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą Golkuvo mūšio metu, 1794 m. liepos 9–10 dienomis, buvo sudegintas. Išliko tik bažnyčia ir keli pastatai.
Karpotoji ankštenė

Išvaizda

Vaisiakūnis (3–8 cm skersmens) gelsvos spalvos, jį dengia odiška luobelė, nusėta mažų rudų žvynelių. Dažnai būna paplokščio gumbo formos, viršutinė dalis remesi į kotą primenantį pagrindą su rizomorfomis, kuriomis prisitvirtina prie žemės. Vaisiakūniui subrendus viršūnėje atsiranda anga, pro kurią dulkių debesies pavidalu į išorę patenka subrendusios sporos jos yra 9-15 μm skersmens, tamsiai rudos ar juodai raudonos spalvos, gaubliškos, bukos dygliuotos. Jaunų grybų trama turi nemalonų kvapą ir yra aštraus skonio.
Spalvos kaita: vaisiakūnio spalva įvairuoja nuo geltonos iki rudos. Trama iš pradžių kompaktiška balta, galiausiai suminkštėja, tampa žalsvai ruda ir galiausiai virsta juodomis sporų dulkėmis.
Sinonimai: Lycoperdon verrucosum.

Augavietė

Šį grybą dažnai galima rasti mišriuosiuose ir spygliuočių miškuose.
Sezonas: birželis–spalis
Panašios rūšys: labiausiai panašus į paprastąja ankštesnę (Scleroderma citrinum). Taip pat ir į leopardinę ankštenę (Scleroderma areolatum), kuri yra šiek tiek mažesnė ir išsiskiria leopardo kailio raštą primenančiu išoriniu sluoksniu.
Slovakiška virtuvė

Istorija

Slovakiška kulinarija formavosi veikiant skirtingoms tradicijoms, atėjusioms senovėje su čia valdžiusių romėnų mitybos įpročiais, kuriuos vėliau papildė kaimyninių germanų ir slavų, kitų Austrijos-Vengrijos imperijos tautų tradicijų įtaka. Slovakiškos virtuvės ištakos siekia laikus, kai dauguma gyventojų gyveno kaimuose ir maitinosi daugiausiai savo jėgomis užaugintu ir paruoštu maistu.

Tradicijos

Vietinė virtuvė rėmėsi ribotu kiekiu pagrindinių vietinių išteklių: kviečiais, bulvėmis, pienu ir jo produktais, kiauliena, raugintais kopūstais ir svogūnais. Kiek mažiau kitu tradiciniu maistu – jautiena, paukštiena, aviena, ožkų mėsa, kiaušiniais, kai kuriomis kitomis tradicinėmis daržovėmis, vaisiais ir miško grybais bei uogomis. Dauguma šių produktų dažniausiai buvo išauginama ir pagaminama šeimyniniuose ūkiuose arba įsigyjama iš vietinių turgų. Iš kvietinių miltų tešlos buvo gaminami virtiniai, makaronai. Bulvės daugiausiai naudotos maistui jas išverdant arba kaip bulvinė košė. Iš pieno gaminta daugelis įvairių produktų: grietinėlė, grietinė, sviestas, įvairūs sūriai. Iš kiaulienos gamintos tradicinės dešrelės, kraujinės dešros, rūkyti gaminiai, lašiniai. Vietoje kepimo aliejaus daugiau buvo priimtini gyvuliniai riebalai ir taukai.  Prieskoniai plačiau nebuvo vartojami. Dažniausi gėrimai buvo šviežias ir raugintas pienas, alus.

Mėsos patiekalai

Pagrindiniai mėsos patiekalai paruošiami iš kiaulienos, jautienos ir paukštienos. Kiaulienos gaminių įvairiausia forma suvartojama daugiausiai. Iš paukštienos labiausiai paplitusi vištiena, nors savo vietą slovakiškoje virtuvėje turi ir ančių, žąsų ir kalakutų mėsa. Labai mėgiama yra jaternice, kuriai paruošti tinkamos praktiškai visos kiaulės skerdienos dalys. Sumedžiotų paukščių bei žvėrių mėsa taip pat prieinami visus metus. Avių ir ožkų mėsa mažiau populiari, arkliena maistui praktiškai nenaudojama.
Vietinių mėsos patiekalų gamybos tradicijos yra paveiktos vengriškos virtuvės įtakos. Tai liečia populiarius troškinius ir guliašus, bet jie paprastai papildomi slovakiškais akcentais. Vištienos paprikash patiekiamas su halušky, vengriškas guliašas paįvairinamas troškintais dideliais virtiniais.
Spinduliai (savaitraštis)

Spinduliai – iliustruotas liberalinės krypties politikos ir kultūros savaitraštis, leistas 1939–1940 m. Kaune, 1940 m., Nr. 20-25 – Vilniuje.

Istorija

Leido ir redagavo Pijus Ruseckas. Nuo 1940 m. Nr. 20 vadinosi „Vilniaus spinduliai“. Spausdino Raidės spaustuvė, Žiedo spaustuvė Kaune. Išėjo 37 numeriai.
Bendradarbiavo Vincas Auryla, Antanas Garmus, Aleksandras Gudaitis, A. Petrašius, A. Poška ir kt.
Lietuvos centro sąjunga

Lietuvos centro sąjunga, LCS – Lietuvos politinė partija, veikusi nuo 1993 m. iki 2003 m. gegužės 31 d., kuomet susijungusi su moderniaisiais krikščionimis demokratais bei liberalais sudarė naują Liberalų ir centro sąjungą.

Istorija

Lietuvos centristų judėjimas susikūrė 1992 m. rugsėjo 12 d. Šiauliuose, prieš Seimo rinkimus. Buvo remiamasi populiarios Aukščiausioje Taryboje veikusios Centro frakcijos vardu, o partijos lyderiu buvo pakviestas žinomas politikas Romualdas Ozolas. Pirmuosiuose rinkimuose judėjimo kandidatams palyginus nepasisekė, nepavyko ir prezidento rinkimuose. Todėl jau 1993 m. birželio 5 d. buvo nutarta judėjimą pertvarkyti į partiją. Vilniuje įvyko Lietuvos centro sąjungos steigiamoji konferencija, kurioje partijos pirmininku buvo išrinktas R. Ozolas, partijos tarybos pirmininku Egidijus Bičkauskas. Partija buvo užregistruota Teisingumo ministerijoje (kodas 191611828, registracijos adresas Vilnius, Literatų g. 8).
1996–1999 m. Lietuvos centro sąjunga dalyvavo valdančioje koalicijoje su konservatoriais ir krikdemais, tačiau pasitraukė iš jos. 2000–2003 m. savivaldybių kadencijoje centristai turėjo merus 10 savivaldybių, bet rimtai pasidarbavo tik Varėnoje, kur savo įtaką išlaikė ir po 2002 m. savivaldybių rinkimų. Per šiuos rinkimus surinkusi 10 procentų balsų, Lietuvos centro sąjunga gavo 156 vietas savivaldybėse. Prasidėjus naujai savivaldybių kadencijai, daugelyje savivaldybių tarybų susidarė centristų ir liberalų koalicijos. 2003 m. birželio 1 d. įvykusiame suvažiavime dalis LCS narių susijungė su liberalais ir moderniaisiais krikščionimis demokratais į Liberalų ir centro sąjungą.
Briedės pienas

Briedės pienas (angl. moose milk, elk mil) – briedžių (lot. Alces alces) patelių organizme gaminamas pienas, kuriuo maitinasi briedžių jaunikliai. Tačiau Rusijoje ir Švedijoje egzistuoja ir komercinė briedžių pieno gamyba.

Briedės pieno savybės

Briedžių pienas turi daug riebalų (10%) ir sausųjų pieno medžiagų (21,5%), pagal Rusijos briedžių tyrimų rezultatus. Šiaurės Amerikoje briedžių tyrimai ne tokie išsamūs, bet jų rezultatai rodo, kad amerikinių briedžių piene sausųjų medžiagų kiekis dar didesnis.
Briedžių laktacija vyksta nuo birželio iki rugpjūčio. Kokybiškais pašarais mintančių briedžių piene maistinių medžiagų kiekis didėja iki 25-osios laktacijos dienos, kada maisto medžiagų kiekis (taip pat ir riebalų bei mineralinių druskų) būna didžiausias, o po to iki laktacijos pabaigos mažėja.
Palyginti su karvės pienu, briedžių pienas turi daugiau aliuminio, geležies, seleno ir cinko.

Briedininkystė

Pieninė briedininkystė egzistuoja Rusijoje. Ivano Susanino sanatorija į savo pacientų davinį įtraukė briedžių pieną, nes manoma, kad briedžių pienas skatina spartesnį atsigavimą po ligų, pagerina chroniškomis ligomis sergančių ligonių būklę.
Kai kurie Rusijos tyrėjai teigia, kad briedžių pieno, turinčio daug lizocimo, gėrimas mažina vaikų šansus susirgti gastroenterologinėmis ligomis.
Manoma, kad Älgens Hus ('Briedžių namai') ūkis Bjurholme (Švedija), priklausantis Christeriui ir Ulai Johansonams (Christer and Ulla Johansson), yra vienintelis briedžių sūrio gamintojas pasaulyje. Ūkis cituojamo straipsnio parašymo metu turėjo tris melžiamas briedes, iš kurių pieno per metus pagamindavo apie 300 kilogramų sūrio. Sūris buvo parduodamas už maždaug 1000 JAV dolerių už kilogramą. Sutrikdytos briedės pieno išsiskyrimas sustoja, tokiais atvejais 2 litrų pieno išmelžimas tyloje gali trukti iki 2 valandų.
Rusijos briedžių tyrėjas Aleksandras Minajevas yra bandęs gaminti briedžių sūrį ir teigia, kad dėl didelio baltymų kiekio briedžių sūris pernelyg greitai kietėja.
Jeneveras

Jeneveras (oland. Jenever) – kadagio kankorėžėliais gardintas stiprus alkoholinis gėrimas, tradicinis Nyderlanduose, Belgijoje ir Šiaurės Prancūzijoje, iš kurio atsirado džinas.

Kilmė

Jeneveras olandiškai vadinamas junever, genievre, genever, jeniever, peket, o Anglijoje – ir Holland gin ('olandiškas džinas').

Manoma, kad jeneverą sukūrė olandų alchemikas Sylvius de Bouve (lot. Franciscus Sylvius), ir šį gėrimą XVI a. antroje pusėje pardavinėjo kaip vaistą. XVII a. jis išpopuliarėjo. Tradicinis jeneveras iki šiol labai populiarus Nyderlanduose ir Belgijoje. ES teisės aktai nurodo, kad tik jeneveras, pagamintas šiose dviejos valstybėse bei dviejose Prancūzijos provincijose bei dviejose Vokietijos žemėse gali būti vadinamas pavadinimu jenever.
Jeneveras pradžioje buvo distiliuotas raugintas salyklinis gėrimas (oland. moutwijn), turėjęs apie 50 % stiprumo. Kadangi šis gėrimas dėl prastos distiliacijos technologijos buvo prasto skonio, dėdavo žolelių kad pagerėtų gardis. Buvo pasirinktos kadagio „uogos“ (sultingi kankorėžėliai, oland. Jeneverbes, pranc. genievre), nes garsėjo savo vaistinėmis savybėmis. Kartu gėrimas gavo pavadinimą jenever, kuris anglų kalboje sutrumpėjo iki gin 'džinas (gėrimas)'.

Du jenevero tipai

Jeneverai būna dviejų tipų – Oude 'senasis' ir Jonge 'jaunasis'. Į šiuos du tipus skirsto ne pagal išlaikymą, bet pagal naudojamą distiliavimo technologiją. Apie 1900 m. išmokta išdistiliuoti itin aukštos kokybės etanolį, beveik visiškai neutralaus skonio, nepriklausomai nuo naudotos žaliavos. Dėl pasaulinės tendencijos gaminti pigesnius gėrimus su lengvesniu, silpniau dominuojančiu skoniu buvo sukurti kupažiniai viskiai D. Britanijoje ir Jonge Jenever Nyderlanduose. Antrojo pasaulinio karo metais, dėl importuotų grūdų ir kartu salyklo stygiaus, imta populiarinti šį kupažinį jeneverą. Iš cukrinių runkelių melasos gautas etanolis pakeitė iki tol naudotą grūdų spiritą. Senoviškai gamintą jeneverą imta vadinti Oude, o naujoviškai gaminamą – Jonge. Naujoviškame jenevere naudojama daugiau grūdų, o ne salyklo, į jį gali būti įmaišyta etanolio, gauto rauginant cukraus tirpalus.

Dabar jeneveras, gaunamas distiliuojant grūdų ir salyklo raugalą, vadinamas Graanjenever. Jonge jeneveras galio turėti ne daugiau kaip 15 % etanolio ir ne daugiau 10 g/l cukraus rams. Oude jeneveras turi turėti ne mažiau kaip 15 % etanolio ir ne daugiau kaip 20 g/l cukraus.
Korenwijn ('grūdų vynas') yra gėrimas, labai panašus į XVIII a. stiliaus jeneverą. Jis dažnai kelerius metus brandinamas ažuolo statinėse. Jis turi 51 %-70 % etanolio ir iki 20 g/l cukraus.
Haseltas (Hasselt) Belgijoje ir Schidamas (Schiedam) bei Groningenas (Groningen) Nyderlanduose garsėja savo jeneverais.
Olandų kompanija Lucas Bols gamina ir Pietų Amerikoje pardavinėja oude genever, kuris ten žinomas kaip ginebra. Kitos gerai žinomos olandų jenevero daryklos Schiedame yra Melchers, Henkes ir Hasekamp.

Vartojimas

Jonge jenever kartais pateikiamas šaltas iš butelio, laikyto šaldytuve. Aukštesnės kokybės oude jenever ir korenwijn paprastai nepatiekiami kambario temperatūros.

Jeneveras, geriamas kartu su lageru, kaip priemonė nuo pagirių vadinamas kopstoot 'smūgis galva'.
Šventybrasčio Kristaus Atsimainymo bažnyčia

Istorija

Šventybrasčio savininkas Ignas Zaviša 1774 m. pastatė medinę bažnyčią. Šventybrastyje 1784 m. nuolat gyveno kunigas. Apie 1870 m. prie bažnyčios primūrytos dvi šoninės koplyčios ir zakristija. 1873 m. pastatyta medinė varpinė. Iš jos 1915 m. į Rusiją išvežti 3 varpai. 1928 m. bažnyčia suremontuota. Ji buvo Apytalaukio parapijos filija.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi klasicizmo ir baroko bruožų, kryžminio plano, su trisiene apside. Vienas bokštelis iškilęs virš kraigo, kitas yra ant apsidės.
Ipolitas Nauragis

Ipolitas Nauragis (1900 m. gruodžio 2 d. Krakėse, Kėdainių raj. – 1982 m. vasario 23 d. Providence, JAV) – karininkas, dainininkas (bosas), vargonininkas.

Biografija

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vargonininkas Zigmas Aleksandravičius, kuris keletą metų mokė skambinti pianinu ir vargonuoti. Kiek laiko dirbo ir mokėsi Rusijoje, o 1918 m. grįžo į Lietuvą, suorganizavo Krakių valsčiaus savivaldybę. 1919 m. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, įstojo ir baigė karo mokyklą, dalyvavo laisvės kovose.
Nuo 1922 m. dirbo Mažeikių stoties komendantūroje, 1923 m. vėl grįžo į Kauną ir pas O. Marini pradėjo mokytis dainuoti. 1924–1929 m. dainavimo studijas tęsė Kauno muzikos mokykloje. 1926 m. pirmą kartą dainavo viešame moksleivių koncerte, o 1928 m. debiutavo Džiuzepės Verdi operoje „Aida“ – atliko vyriausiojo žynio Ramfio vaidmenį. Netrukus buvo pakviestas nuolatiniam darbui į Valstybės teatrą.
1930 m. dainavimo studijas gilino Prancūzijoje ir Italijoje. Gavęs Lietuvos švietimo ministerijos stipendiją, 1931 m. vėl išvyko į Italiją, kur mokėsi ir Milano teatruose dainavo Dž. Verdi operų spektakliuose.
1933–1944 m. buvo Valstybės teatro solistas. Dalyvavo 35 operų spektakliuose ir sukūrė apie 70 įvairių vaidmenų. 1936 m. kartu su Vince Jonuškaite, Kipru Petrausku ir Juozu Mažeika pusantro mėnesio dainavo garsiame Buenos Airių (Argentina) Colon teatre. 1937 m. Vienos Volksgear teatre atliko Mefistofelio vaidmenį Šarlio Guno operoje „Faustas“, dainavo Latvijoje, Estijoje ir daugelyje Lietuvos miestų, taip pat Vilniaus operoje.
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, tremtinių stovyklose surengė apie 300 koncertų. Prisidėjo prie Lietuvių operos Detmolde organizavimo, 12 kartų atliko Don Basilio vaidmenį Džoakino Rosini operoje „Sevilijos kirpėjas“. Su kitais solistais daug koncertų surengė ir Anglijoje.
1949 m. atvyko į JAV, koncertavo didžiuosiuose Amerikos ir Kanados miestuose. Iš pradžių vargonininkavo Aušros Vartų parapijoje Niujorke, o nuo 1953 m. – Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Worcesteryje, MA. Vadovavo chorams, statė operetes, rengė koncertus, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose ir dainų šventėse.
Algimantas Alekna

Algimantas Alekna (g. 1944 m. gegužės 16 d. Kaune – 2007 m. rugpjūčio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas.

Biografija

1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1981–1987 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto grupės vadovas, projektų vyr. architektas, 1988–1994 m. kooperatyvo „Lietuvos suvenyras“ architektas.
Sukūrė antkapinių paminklų architektūrines dalis, scenovaizdžių.
Vytautas Jonas Gylys

Biografija

1912 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą. 1912–1917 m. dirbo Rusijos imperijos vidaus reikalų ministerijos juriskonsultų skyriuje Sankt Peterburge, 1917–1918 m. Suomijos generalgubernatūroje Helsinkyje. 1917 m. Lietuvių tremtinių draugijos (Suomijos lietuvių draugijos) pirmininkas. 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos vyriausybės kanceliarijos viršininkas. 1919–1921 m. Lietuvos atstovas Suomijai, nuo 1920 m. – ir Estijai. 1921–1924 m. LR konsulas Karaliaučiuje, 1924–1926 m. Kopenhagoje, 1927–1930 m. Rygoje, 1930–1932 m. Londone, nuo 1931 m. – generalinis konsulas.
1932–1934 m. Klaipėdos krašto gubernatorius. 1934–1937 m. laikinasis reikalų patikėtinis Belgijoje. Nuo 1937 m. įgaliotasis ministras ir nepaprastasis pasiuntinys Švedijoje, nuo 1938 m. dar ir Danijoje bei Norvegijoje, rezidavo Stokholme. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą atsisakė grįžti, dėl to LTSR vyriausybė atėmė pilietybę. Švedijai pripažinus Lietuvos inkorporavimą į TSRS de jure 1940 m. rugpjūčio mėn. uždarė pasiuntinybę, bet liko Švedijoje. 1949 m. persikėlė į Kanadą; iki mirties – Lietuvos generalinis konsulas Toronte.
Lazdijų rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Jonas Matulevičius.
Lietuvos turto vertintojų asociacija

Lietuvos turto vertintojų asociacija, LTVA – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti turto vertinimu besiverčiančius asmenis. Būstinė Vilniuje, K. Sirvydo g. 6.

Veikla

Įkurta 1994 m. Tikslai – įdiegti kvalifikuotą turto ir verslo vertinimo sistemą, rūpintis turto ir verslo vertinimo specialistų rengimu, kaupti ir teikti informaciją, mokslinę, metodinę ir kitokią pagalbą turto ir verslo vertinimo klausimais. Lietuvos turto vertintojų asociacija analizuoja kitų šalių turto ir verslo vertinimo patirtį, rengia vertintojų mokymo programas, organizuoja vertintojų mokymo ir kvalifikacijos kėlimo kursus ir seminarus, konferencijas, bendradarbiauja su valstybės institucijomis rengiant ir įgyvendinant vertinimo veiklą reglamentuojančius dokumentus, plėtoja ryšius su įvairių organizacijomis.
Valdymo institucijos – visuotinis narių susirinkimas, valdyba (vykdomoji institucija tarp visuotinių susirinkimų), prezidentas (vadovauja valdybai ir administracijai, atstovauja asociacijai). Konkrečių sričių veiklą koordinuoja 6 dalykinės komisijos – Nekilnojamojo turto vertinimo, Kilnojamojo turto vertinimo, Kelių transporto priemonių vertinimo, Verslo, Švietimo, Etikos.
Asociacija nuo 1995 m. yra Tarptautinio vertinimo standartų komiteto ir Tarptautinės matininkų federacijos (FIG), nuo 1997 m. Europos vertintojų asociacijų grupės, nuo 2002 m. Europos nekilnojamojo turto profesijų tarybos narė. 2007 m. vienijo daugiau kaip 160 aukštos kvalifikacijos ekonomistų, inžinierių, turto vadybos, teisės ir kt. specialistų.