google/wiki40b huggingface dataset:
LDK-Maskvos karas (1500–1503)

Priešistorė

Ivanas III, sėkmingai po Pasienio karo (1487–1494) privertęs Aleksandrą nusileisti ir sudaryti LDK nepalankią Amžinosios taikos sutartį, vesti savo dukterį Eleną, nesustojo ir toliau į savo pusę viliojo pasienio kunigaikštystes.
1500 m. balandį į Maskvos pusę stojo Belo kunigaikštis. LDK protestas buvo atmestas ir gegužę Maskvai stojo tarnauti jau ir Naugardo-Seversko, Rilsko, Radogošo, Starodubo, Gomelio, Černigovo, Karačevo, Chotimlio valdovai.
Ivanas III, nelaukdamas LDK reakcijos, pats pradėjo karinius veiksmus juos motyvuodamas neva skriaudžiamų stačiatikių gynimo pretekstu.

Karo eiga

1500 m. liepos 14 d. MDK kariuomenė prie Vedrošos kaimo (dab. Rusijos Smolensko srities Dorogobužo rajono miestelis vardu Aleksino) stipriai sumušė Konstantino Ostrogiškio vadovaujamą LDK kariuomenės avangardą, į nelaisvę paėmė patį kariuomenės vadą Konstantiną Ostrogiškį. Iki 1500 m. rugpjūčio rusai pasiekė Dniepro vidurupį ir užėmė maždaug trečdalį LDK teritorijos.
1501 m. pavasario pab. ar vasaros pradžioje Aleksandro iniciatyva buvo sudaryta prieš Maskvos DK ir jos sąjungininką Krymo chanatą nukreipta LDK ir Aukso Ordos karinio bendradarbiavimo sutartis (derybos dėl šios sutarties vyko jau nuo 1496 m.), tačiau ji neteko reikšmės jau 1502 m. birželį, tada Krymo totoriams netoli Vorsklos upės kone visiškai sunaikinus Aukso Ordos karines pajėgas, o netrukus po to galutinai iširus pačiai Aukso Ordos valstybei.
Kur kas naudingesnė Lietuvai buvo 1501 m. kovo 3 d. Aleksandro ir Livonijos ordino magistro Valterio Pletenberbo sudaryta prieš Maskvą ir jos sąjungininką Pskovą nukreipta LDK ir Livonijos karinė sutartis (Vendeno sutartis pasirašyta t. p. metų birželio 21 d.), 1501–1503 m. atitraukusi dalį maskvėnų pajėgų iš Maskvos-Lietuvos į Pskovo-Livonijos frontą.
1501 m. lapkričio 4 d. – Mstislavlio mūšis

Rezultatai

1503 m. kovo 25 d. sudarytos 6 metų laikotarpio paliaubos. LDK neteko ~210 tūkst. km² teritorijos – Okos ir Dniepro upių aukštupio teritorijų su 19 pasienio miestų, įskaitant Černigovą, Gomelį, Naugardą-Severską (Severėnų Naugardą), Starodubą, Toropecą ir Brianską. Prarasta 70 valsčių, 22 miestelių ir 13 kaimų – beveik trečdalio teritorijos.
Tačiau Maskvos kurstomas Krymo chanas LDK žemių puldinėjimų nenutraukė ir po šių paliaubų pasirašymo – totorių grėsmė etninei Lietuvai buvo pašalinta tik 1506 m. rugpjūčio 6 d., kai Mykolo Glinskio vadovaujamai LDK kariuomenė Klecko mūšyje sunaikino kone visas Krymo chanato karines pajėgas.
Ivanui III mirus, LDK įveikus Krymo chanatą, 1507 m. vasarį LDK Seimas pareikalavo MDK grąžinti iki Blagoveščensko paliaubų buvusias ribas ir pradėjo trečiąjį LDK-Maskvos karą.
Masačusetsas

Ekonomika

Masačusetsas yra daugiausia pramoninė valstija. Jo įvairi pramonė gamina elektrinius įrenginius, pramoninę įrangą, gumą, metalą, plastiką, popierių, bei produktus iš jų, įrankius. Valstija garsi savo juvelyrikos dirbiniais.
Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra spanguolės, obuoliai, pienas ir produktai iš jo. Žvejyba, bei kiaukutinių produktų gavyba pastaraisiai metais smuko. Valstijoje kasamos kalkės, molis, smėlis, žvyras, akmuo. Aptarnavimo sektorius, kuriame turizmas yra svarbiausias, dabar samdo vieną trečiąją valstijos populiacijos.
Bonaventūras Šaltis

Bonaventūras Šaltis (g. 1949 m. Kelmės rajone) – lietuvių dailininkas, Šiaulių universiteto Menų fakulteto dėstytojas.

Biografija

1967 m. baigė Kražių vidurinę mokyklą.
1972 m. baigė Šiaulių Pedagoginio Instituto Dailės fakultetą.
Šiaulių universiteto Menų fakulteto piešimo katedros docentas. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, tapytojas. Nuo 1973 m. dalyvauja įvairiose parodose. Surengė 24 personalines parodas. Parodų Švedijoje, Olandijoje, Estijoje, Latvijoje dalyvis. Tapybos darbų yra įsigiję privatūs kolekcininkai iš Kanados, JAV, Australijos, Rusijos, Lenkijos, Švedijos, Olandijos ir Lietuvos.
John Dolmayan

John Dolmayan (g. 1973 m. liepos 15 d.) – JAV alternatyviojo metalo grupės System of a Down būgnininkas. John’o grupės draugai yra vokalistas/klavišininkas Serj Tankian, gitaristas/vokalistas Daron Malakian ir bosistas Shavo Odadjian.

Vaikystė

John’as Dolmayan’as gimė Libane, tačiau priklauso armėnų tautinėms mažumoms. Libano pilietinis karas prasidėjo ir pasiekė viršūnę Dolmayan’ui gyvenant ten, todėl jo šeima nusprendė pabėgti iš šalies po intriguojančio išgyvenimo nuotykio. Vieną naktį, kai John’as buvo penkerių metų amžiaus, jis atsikėlė vidury nakties ir išsigandęs nubėgo į tėvų miegamąjį. Tėvai leido jam miegoti jų lovoje, o po to kulka, išdaužusi John’o kambario langą įstrigo jo lovoje ten, kur vaikas turėjo miegoti. Po šio nutikimo John’o tėvas ir nusprendė išvykti. Šeima persikėlė į Torontą, tada į Los Andželą. Las Vegas’e Johno’o tėvas turėjo kooperatinį butą, šalia kurio nupirko savo tėvams namą.

Kartu su System of a Down

Taigi, jis iš dalies įrašė penkis albumus kartu su System of a Down: System of a Down (albumas) (1998), Toxicity (2001), Steal This Album! (2002), ir, pačius naujausius, Mezmerize (2005) bei Hypnotize (2005).
Jo nepakartojamas bei originalus grojimo stilius turėjo įtakos naujos būgnininkų kartos išaugimui. Daugiau nei keli kritikai pavadino jo grojimo stilių šizofrenišku, o tai pritraukė didžiają SOAD gerbėjų dalį, ir jis aiškiai leido suprasti, kad jo talentas sudaro didelę SOAD žavesio dalį. Vienas iš jo techninių sugebėjimų yra labai geras ritmo jautimas.
John’o veido išraiškos, garsios kaip užjaučiančios ir piktos, kartu su jo madingu drabužių stilium, daro jį panašų į Rusijos mafijos narį. Serj Tankian’as, pagrindinis grupės vokalistas, „Kerrang“ žurnalui sakė, jog scenoje visada stengiasi iš John’o lūpų ištraukti šypseną. John’as į tai atsakė, jog jam reikėjo didelių pastangų, kad grodamas išlaikytų šaltą veidą ir „nenušoktų nuo ritmo“, kas atrodo neįmanoma, žinant kaip ritmiškai jis groja vos prisėdęs prie būgnų. Metalo scenoje jis pagarsėjęs savo „hi – hat“ ir „snare combo“ būgnų rinkiniu, kurį galima išgirsti tokiose dainose kaip Deer Dance iš Toxicity, I-E-A-I-A-I-O iš Steal This Album! ir Question! iš Mezmerize.
Vamzdžio žiotys

Vamzdžio žiotys (rus. дуло; angl. muzzle) – priekinis vamzdžio galas, pro kurį išlekia iššaunamas sviedinys ar kulka.
Žiočių apdirbimo kokybė labai svarbi ginklo taiklumui, nes tai paskutinė vieta, kur iššaunamas sviedinys ar kulka kontaktuoja su vamzdžiu. Jei žiotyse tarp sviedinio (kulkos) ir vamzdžio sienelės yra tarpas, parako dujos netolygiai prasiveržia pro nevienodo pločio tarpus, todėl sviedinys (kulka) nukrypsta nuo numatytos šūvio linijos.
Ginklui iššaunant ties žiotimis labai dažnai matyti vamzdžio liepsna, kurią sudaro įkaitusios parako dujos. Žiočių liepsnos dydis priklauso nuo vamzdžio ilgio, parako tipo ir kiekio šovinyje ir t. t. Vamzdžio liepsną mažina liepsnos slopintuvai.
Medžioklinių lygiavamzdžių šautuvų žiotyse dažnai būna čokai, kurie keičia iššautų šratų „srauto glaustumą“.
Baziliskas

Baziliskas – mitinis gyvačių karalius, gimęs iš sferinio kiaušinio, kurį padėjo septynerių metų gaidys Sirijaus dieną ir išperėjo rupūžė. Chimerinė pabaisa.
Bazilisko idėja gali būti kilusi iš Indijos raguoto žalčio arba kobros su gaubtuvu. Plinijus Vyresnysis baziliską aprašo kaip gyvatę su auksine karūna. Viduramžiais baziliskas buvo vaizduojamas gyvate su gaidžio galva, kartais net žmogaus galva. Katalikiškame mene baziliskas vaizduojamas kaip Šėtonas ir antikristas. Protestantams tai buvo pontifiko simbolis.
Pagal legendą egzistuoja dvi baziliskų rūšys. Pirmosios rūšies baziliskai degina viską prie ko prisiartina, o antrosios – viską, kas gyva, žudo žvilgsniu. Abiejų rūšių baziliskų buvo bijoma ir teigiama, kad jie kvėpavimu naikina augmeniją bei skaldo akmenis. Buvo tikima, kad jei raitelis mėgins nudurti pabaisą ietimi, nuodai perėję per ietį užmuš raitelį ir jo arklį. O vienintelis būdas užmušti baziliską, laikyti jam prieš akis veidrodį, nežiūrint į jį tiesiai. Baziliskas turėtų mirti nuo išgąsčio išvydęs savo atvaizdą.
Tačiau buvo manoma, kad baziliskai turi priešą gamtoje. Manyta, kad žebenkštis turi imunitetą jo mirtinam žvilgsniui, o sužeista žebenkštis suėda šiek tiek rūtos, kuri grąžina gyvūnui jėgas. Dar pavojingesnis priešas – gaidys, kurio giedojimas baziliskui mirtinas.
Nudobtas baziliskas buvo kabinamas namie, kad atbaidytų vorus. Jis taip pat buvo naudotas Apolono ir Dianos šventyklose, kur nedrįsdavo niekas pašalinis įeiti.
Heraldikoje baziliskas vaizduojamas kaip gyvūnas su gaidžio galva, liemeniu ir kojomis, gyvatės liežuviu ir šikšnosparnio sparnais. Jo gyvatiška uodega baigiasi rodyklės formos galu.
Gediminas Valdas Griškevičius

Biografija

1981 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. 1998 m. VšĮ Utenos apskrities ligoninės direktorius.
Tėvynės sąjungos Utenos rajono skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Violeta.
Gerontologija

Gerontologija – medicinos šaka, tirianti žmogaus organizmo senėjimo priežastis, mechanizmą, reiškinius bei pagyvenusius žmones. Rūpi ne vien fizinis senėjimo procesas, bet ir jam įtaką darantys socialiniai bei kultūriniai veiksniai. Gerontologijos šaka geriatrija nagrinėja senų žmonių ligų ypatumus, jų gydymo ir profilaktikos ypatumus. Senų žmonių higieną nagrinėja gerohigiena, psichiką ir elgseną – gerontopsichologija.
Gerontologija naudoja biocheminius, biofizinius, biologinius, fiziologinius, klinikinius ir kitus metodus. Didelę svarbą turi socialiniai ir higieniniai tyrimai, kurie padeda išaiškinti pernelyg ankstyvo senėjimo priežastis, priklausančias nuo žmogaus gyvensenos, socialinių sąlygų. Gerontologijos vystymąsi lemia esminiai vidutinės gyvenimo trukmės pakitimai.

Istorija

Gerontologija pradėjo formuotis XX a. pradžioje. Buvo sukurta tokių organizmo senėjimo teorijų, kaip organizmo intoksikacijos, kurią sukelia žarnyno bakterijų apykaitos bei paties organizmo azotinių medžiagų apykaitos produktai (I. Melčikovo; Rusija, 1908 m.), zolių virtimo geliais ir protoplazmos kondensacijos (V. Ružičkos; Čekoslovakija, 1922 m.), fermentų aktyvumo sumažėjimo (V. Alpatovo ir O. Nastiukovos, TSRS, 1948 m.).
Pirmoji pasaulyje konferencija senėjimo profilaktikos ir ilgametystės klausimais įvyko 1938 m. Kijeve.
Nilotai

Migracijos

Manoma, kad nilotai nuo kitų Rytų Sudano tautų atsiskyrė apie 3000 m. pr. m. e., ir tai įvyko tikriausiai pietiniame Kordofane. Nilotai sudarė piečiausią šios kalbinės šeimos dalį, ir lėtai migravo į pietus, apgyvendindami Pietų Sudano teritorijas, kur iki šiol yra didžiausia nilotų kalbų įvairovė. Nuo XIV a. vyko žymi nilotų ekspansija į pietus, kurios metu išsiskyrė trys nilotų grupės, migravusios skirtingomis kryptimis. Nėra visiškai aišku, kodėl šios migracijos prasidėjo, tačiau jų pradžia siejama su arabų ekspansija į pietus, staigiu gyventojų skaičiaus pagausėjimu ir kitomis priežastimis.

Rytiniai ir pietiniai nilotai

Rytiniai ir pietiniai Nilotai migravo XVI–XVII a. iš dabartinės pietvakarių Etiopijos teritorijos. Ši teritorija, buvusi į šiaurę nuo Turkanų ežero, tradiciškai vadinama Ararat. Dar prieš migraciją šie nilotai perėmė daug kultūrinių ypatybių iš greta gyvenusių kušitų tautų: jų kalbos yra įtakotos kušitiško substrato, paplitęs apipjaustymas, amžiaus grupėmis pagrįsta visuomenė ir pan.
Manoma, kad apie 1600 m. jie išsiskyrė į dvi grupes. Dalis jų migravo palyginus nederlingu ir retai gyvenamu Didžiuoju riftiniu slėniu, į dabartinės Kenijos teritoriją, kur tapo žinomi kaip kalendžinai, samburu ir masajai. Jiems priklauso piečiausiai nutolusi nilotų grupė datogai, gyvenanti dab. Tanzanijoje.
Kita rytinių nilotų dalis, migravo į pietvakarius. Dalis jų liko gyventi prie ežero, ir tapo žinomi kaip turkanai. Iš čia toliau į šiaurę migravę gentys apsigyveno dab. Pietų Sudane ir tapo toposais, o į vakarus migravusieji (dab. šiaurės rytų Ugandoje) – dodotais, galiausiai į pietus migravusieji – džie (Jie). Nuo pietinės grupės toliau atsiskyrė dalis nilotų, kurie migravo dar toliau į pietus, ir yra žinomi kaip karamodžongai. Kita dalis migravo į vakarus (šiaurinėje Ugandoje), kur susiformavo tesai, kumamai, langai. Pastarieji buvo toliausiai į pietvakarius nutolusi rytinių nilotų grupė, kuri čia susidūrė su vakarinių nilotų (luo) gentimis (pirmiausia ačioliais).
Migracijų metu visi rytiniai nilotai išsaugojo tradicinį gyvulių augintojų gyvenimo būdą ir savų valstybinių junginių nesukūrė. Pagal gyvenimo būdą jie yra skirstomi į lygumų nilotus (masajai, samburu, turkanai ir kt.) ir aukštumų nilotus (bendrai vadinamus kalendžinais).
XIX a. nilotų teritorijos tapo svarbiu vergų šaltiniu tiek suahilių pirkliams, gyvenusiems į rytus, tiek Nubijos arabų pirkliams, gyvenusiems į šiaurę. Per tą laikotarpį nilotų populiacija sumažėjo. XIX–XX a. sandūroje beveik visos nilotų gyvenamos teritorijos atiteko Britų imperijai, o vėliau padalintos tarp post-kolonijinių valstybių.

Rasiniai ypatumai

Nilotai priklauso negroidinei rasei ir daugumai jų etninių grupių būdingas specifinis fizinis tipas – aukštas ūgis, ilgos kojos, liesas sudėjimas. Todėl nilotų atstovai neretai garsėja kaip geri bėgikai.
Kai kurios etninės grupės yra laikomos aukščiausiomis pasaulyje. Pvz., Pietų Sudano šilukų vidutinis ūgis 182,6 cm, o dinkų – 181,9 cm. Piečiau gyvenantys nilotai yra žemesnio vidutinio ūgio, ką tikriausiai nulėmė maišymasis su kitomis etninėmis grupėmis, pirmiausia bantu.
Augenijus Remeikis

Biografija

Šilutės miškų urėdijos Pagėgių girininkijos girininkas.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Šilutės rajono skyriaus narys, nuo 1999 m. Pagėgių skyriaus narys, 2000–2002 m. Pagėgių skyriaus pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos narys.
2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys.
Kartenos herbas

Aprašas

Herbo mėlyname lauke ant žalio trikalnio papėdėje sidabrinė tribokštė medinė pilis.

Istorija

1999 m. liepos 7 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 515. Herbo etalono autorius – dailininkė Regina Songailaitė-Balčikonienė.
Chartumo zoologijos sodas

Istorija

Zoologijos sodas buvo įkurtas 1901 m. Chartumo centre. 1903 m. jis buvo perkeltas į sklypą tarp Baltojo Nilo ir Žydrojo Nilo. 1995 m. zoologijos sodas vėl buvo perkeltas po to, kai teritorija buvo parduota investuotojui. Šioje vietoje pastatytas viešbutis „Corinthia“. 
Hilat Koko rajone Chartumo mokslų ir technologijų universiteto Veterinarijos fakulteto rūpesčiu 2008 m. atidarytas Kuku zoologijos sodas (arab. حديقة كوكو العالمية).

Gyvūnai

Senasis Chartumo zoologijos sodas laikė tokius gyvūnus kaip liūtai, drambliai, zebrai, hipopotamai, vėžliai ir kt.
Liubomiras Levčevas

Biografija

1957 m. Sofijos universitete baigė bibliotekininkystę. Nuo 1961 m. Sofijos radijo redaktorius, 1970–1972 m. laikraščio „Literaturen front“ (Литературен фронт) vyr. redaktorius. 1975–1979 m. Bulgarijos kultūros ministro pirmasis pavaduotojas. 1979–1989 m. Bulgarijos rašytojų sąjungos pirmininkas. Nuo 1991 m. leidyklos ir tarptautinio žurnalo „Orfej“ (Орфей) savininkas, vyr. redaktorius. Parašė apie 40 poezijos knygų, dauguma jų išversta į 36 kalbas.

Kūryba

Pirmuosiuose eilėraščiuose sekama V. Majakovskio poezija, vėlesniuose yra G. Apolinero įtakos. Vyrauja idėjinė etinė problematika, pasaulio politiniai įvykiai, filosofinės temos. Poezija subjektyvi ir intymi, netikėtų asociacijų. Parašė romanų, kino scenarijų.
Klaipėdos stačiatikių dekanatas

Klaipėdos stačiatikių dekanatas – vienas iš penkių Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Klaipėdoje, dekanas Vladimiras Artomonovas. Dekanatas įkurtas 2014 m. panaikinus Kauno-Klaipėdos stačiatikių dekanatą.
Senovės Libija

Geografija

Senovės Libijos teritorija nebuvo aiškiai apibrėžta. Paprastai laikoma, kad rytinis jos pakraštys buvo į vakarus nuo Nilo deltos. Pastaroji, kaip ir visas Egiptas, buvo laikoma Azijos dalimi. Vakaruose ji baigėsi ties Gibraltaro sąsiauriu, vadintu Heraklio stulpais.
Pagrindinė Libijos dalis buvo siauras ir ilgas pajūris, kuriame koncentravosi dauguma gyventojų. Jis dar vadinamas Berberų krantu. Čia Viduržemio jūros klimatas sudarė puikias sąlygas žemdirbystei, o tinkama uostams pakrantė - laivybai bei prekybai. Čia koncentravosi beveik visi Libijos miestai.
Šiaurėje pakrantę ribojo Viduržemio jūra (senovėje ši jos dalis dar vadinta Libijos jūra), o pietuose derlingos lygumos perėjo į Sacharos dykumą. Vakarinėje Libijos dalyje pajūrio lygumas nuo dykumos skyrė kalnų grandinės, sudarančios Atlaso kalnų sistemą. Teritorijos už Sacharos Artimųjų Rytų ir Viduržemio jūros tautoms buvo terra incognita.
Regionas buvo dalijamas į smulkesnes dalis. Ryčiausia jos atkarpa buvo vadinama Marmarika (dab. vakarų Egiptas ir rytų Libija), už kurios paeiliui buvo Kirenaika (rytų Libija), Tripolitanija (vakarų Libija), Afrika (rytų Tunisas), Numidija (vakarų Tunisas ir rytų Alžyras), Mauritanija (vakarų Alžyras ir šiaurės Marokas).

Romos viešpatavimas

Romos karuose su Kartagina dalyvavo ir vietinės berberų karalystės, buvusios Libijos krašto gilumoje. Tarp jų svarbiausios buvo Numidija bei Mauritanija. Pirmoji karuose palaikė Romos pusę.
Po pūnų karų Kartaginos kontroliuotos Libijoje teritorijos tapo Romos provincija, kuri pavadinta Afrika. Dalis tų žemių parduotos Numidijai. Tačiau karalystei stiprėjant, berberai tapo pernelyg pavojingi Romai. Sudariusi sąjungą su Mauritanija, Roma pradėjo karą su Numidijos karaliumi Jugurta, kuriame šventė pergalę. Vakarinę Numidiją ji atidavė sąjungininkei Mauritanijai, o rytinę Numidiją 46 m. pr. m. e. pradėjo administruoti kaip Naujosios Afrikos provinciją. Netrukus prie Romos prijungta ir Mauritanija, kurioje suformuotos dvi - Tingito Mauritanijos ir Cezario Mauritanijos provincijos. Kuomet 30 m. pr. m. e. Roma nukariavo Ptolemėjų Egiptą su rytų Libija, visa Senovės Libija atiteko jai. Rytų Libija prijungta prie Kretos, ir čia suformuota provincija Kreta ir Kirenaika.
Romos valdymo metais Šiaurės Afrika suklestėjo ekonomiškai. Čia buvo vienas svarbiausių visos imperijos žemės ūkio produktų šaltinių. Be to, vietos provincijos ir toliau vykdė transsacharinę prekybą, išnaudodamos dykumų libius. Nors krašte vyko lotynizacija, vietos gyventojai išlaikė berberišką kalbą ir kultūrą. Pirmaisiais mūsų eros metais kraštą pasiekė krikščionybė.
Michailas Golovatovas

Michailas Golovatovas (rus. Михаил Васильевич Головатов; g. 1949 m. rugpjūčio 23 d. Mukovino kaime (rus. Муковнино (netoli Maskvos) – atsargos pulkininkas, verslininkas, buvęs Rusijos specialiosios paskirties Alfa būrio vadovas. Sausio 13 d. dalyvavo Sausio įvykiuose Vilniuje.

Biografija

Nuo 1972 m. dirbo KGB, o nuo 1974 m. jo specialiame padalinyje Alfa. 1979–1980 m. tarnavo kaip politikų asmens sargybinis Afganistane.
1991 m. sausio 11-13 d. vadovavo Alfa grupei, kuri sausio 13 d. šturmavo Vilniaus televizijos bokštą ir radijo ir televizijos pastatus Vilniuje. Tuomet žuvo 14 Lietuvos piliečių.
Nuo 1993 m. turi privatų verslą – įkūręs saugos bendrovę Alpha B. Saugumo struktūrų ekspertas Andrejus Soldatovas, spėjo, kad M. Golovatovas tik formaliai yra pensininkas, o iš tiesų tebedirba Rusijos Federaliniam Saugumo Biurui. Taip leidžia manyti ir faktas, kad jis vadovauja sporto organizacijoms, kurios priklauso FSB kontroliuojamam susivienijimui „Dynamo“.
Lietuvos generalinė prokuratūra išdavė Europos arešto orderį M. Golovatovui 2010 m. spalio 18 d., tačiau tai nesukliudė M. Golovatovui 8 kartus lankytis Europos Sąjungos šalyse: Kipre, Suomijoje ir Čekijoje.
2011 m. liepos 15 d. buvo sulaikytas oro uoste Austrijoje, tačiau skubiai paleistas. Išvyko į Rusiją. Austrijos intitucijos teigia gavusios neaiškų Europos arešto orderį ir todėl nusprendusi paleisti Sausios 13-osios byloje įtariamą buvusį KGB pareigūną.
Nikolajus Dalis

Nikolajus Dalis (rus. Николай Владимирович Даль; 1860 m. liepos 17 d. Chersonas, Ukraina – 1939 m. Beirutas, Libanas) – rusų psichiatras.
N. Dalis baigė Maskvos universitetą, stažavosi Prancūzijoje pas įžymius XIX a. pabaigos prancūzų hipnozės specialistus: Paryžiuje, pas Žaną–Martiną Šarko (pranc. Jean-Martin Charcot) ir Nanse, pas Ambruazą–Augustą Lebo (pranc. Ambroise-Auguste Liébeault).
Grižęs į Maskvą vertėsi privačia praktika, specializavosi neurologijos, psichologijos ir psichiatrijos srityse, buvo ypač populiarus menininkų tarpe. Jo pacientais buvo: S. Rachmaninovas, F. Šaliapinas, A. Skriabinas, K. Stanislavskis ir kt.
Po nesėkmingos „Simfonija Nr. 1“ premjeros S. Rachmaninovą ištiko depresija. N. Dalis per tris mėnesius, hipnozės dėka, įveikė ligą. Atsidėkodamas, 1900 m. S. Rachmaninovas, N. Daliui dedikavo savo „Koncertą Nr. 2 fortepijonui su orkestru“.
1925 m. N. Dalis emigravo iš Rusijos.
Aldona Jonuškaitė-Šaltenienė

Biografija

Vyras Arvydas Šaltenis. 1967 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Juozas Mikėnas, Aldona Ličkutė-Jusionienė. 1972–1989 m. Vilniaus dailės kombinato dailininkė keramikė. Nuo 1989 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytoja, nuo 1992 m. docentė.

Kūryba

Sukūrė keraminių kompozicijų interjerams (Flora 1972–1973 m., Vandens ūkio ir melioracijos ministerijoje Vilniuje, dabar bendrovė „Lietuvos melioracija“), dekoratyvinių plokščių („Motiejus Kazimieras Sarbievijus“ 1980 m.), instaliacijų („Puota“ 1996–1998 m., „Palikimas“ 1996 m., „Troškimas“ 2001 m.) Nulipdė zoomorfinių figūrų, jų kompozicijų („Ilgesys“ 1983 m., „Trys žvėrys“, „Vienišas vilkas“, „Naktis“, visos 1984 m., „Pastoralė“ 1986 m., „Vakarienė“ 1995 m.) Keramikai būdinga idėjos ir formos vienovė, asociatyvumas, ekspresija, raiški faktūra, grotesko elementai, skulptūrinei plastikai („Miestas“, „Antika“, „Lemtis“, visi 1986 m., „Rekviem“, „Aukojimas“, abu 1988 m. – architektonika, konstruktyvumas.
Nuo 1970 m. dalyvauja parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 1993 m., 1997 m., 1998 m. Dalyvavo daugiau kaip 30 tarptautinių parodų Lietuvoje ir užsienyje (tarptautinė keramikos paroda Faenzoje 1987 m.) Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.
Vilniaus Senienų muziejus

Vilniaus Senienų muziejus – pirmasis viešas muziejus Lietuvoje. Jis buvo buvo įkurtas 1855 m. gegužės 11 d. Vilniaus archeologinės komisijos iniciatyva perkeliant į Vilniaus Universiteto aulą privatų grafo Eustachijus Tiškevičius muziejų ir praplečiant jį. Grafo veiklą atspindi mokslinės ekspedicijos po Skandinavijos valstybes surinkta archeologinių titnaginių kirvių kolekcija. Muziejus visuomenei duris atvėrė 1856 m. balandžio 29 d. uždarytame po 1831 m. sukilimo Vilniaus universitete.
Senienų muziejaus istorija skiriama į du periodus: 1) nuo įsteigimo iki reorganizavimo (1855–1865); 2) nuo reorganizavimo iki likvidavimo Pirmojo pasaulinio karo metais (1865–1915). Po 1863 m. sukilimo muziejaus veikla nutraukta suintensyvėjus rusifikavimo politikai. Didesnė dalis vertingų eksponatų buvo išvežta į N. Rumiancevo muziejų Maskvoje, o pertvarkytas muziejus, vis dėlto, 1865 m. buvo atidarytas kaip Vilniaus viešosios bibliotekos dalis. Po Pirmojo pasaulinio karo 1918 m. dr. Jonas Basanavičius naudodamas Senienų muziejaus ir Lietuvių mokslo draugijos rinkinius ėmėsi kurti Istorijos-etnografijos muziejų, tačiau 1920 m. Lenkijai okupavus Vilnių, šis darbas nutrūko. 1920–1940 m. rinkiniai saugoti Vilniaus universitete, o 1941 m. perduoti Lietuvos mokslų akademijai. Vinco Žilėno pastangomis 1952 m. šių rinkinių pagrindu buvo suformuotas Istorijos ir etnografijos muziejus, kuris po nepriklausomybės atkūrimo 1992 m. perkurtas ir pervadintas į Lietuvos Nacionalinį muziejų. Šiuo metu jame yra saugoma apie 1 mln. eksponatų.
Lietuvos nacionaliniame muziejuje, tęsiančiame šio muziejaus tradicijas, sukurta nuolatinė ekspozicija, skirta Senienų muziejaus istorijai.
Darbo liaudies kova

Darbo liaudies kova – LKP Šiaulių apskrities komiteto laikraštis, nelegaliai ėjęs 1940 m. pirmoje pusėje Šiauliuose.

Istorija

Išėjo trys numeriai. Spaudintas pogrindinėje „Kovos“ spaustuvėje Toliočiuose. Redagavo Rapolas Rimdžius.