google/wiki40b huggingface dataset:
Vanema

Vanema (taip pat Vanemana) – istorinė žemė (lot. terra) Baltijos jūros pakrantėje, besiribojusi su Ventavos ir Bandavos žemėmis vakaruose bei šiaurėje ir žiemgaliams priklausančiomis žemėmis pietuose. Vanema buvo XIII a. pradžioje minimo Taikos Kuršo (lot. Vredecuronia, sen. vok. dat Vredecuren land) dalis, kurioje gyveno kuršiai ir Baltijos finų gentys, matyt, dabartinių lyvių protėviai. Po 1230 m. taikos sutarties su Rygos kryžiuočiais, Vanema su jau nuo senesnių laikų kuršiška Bandavos žemės dalimi žemėlapiuose pavaizduota kaip Taikos Kuršas (latv. Miera Kursa).
Dabar Vanemos teritorijoje yra Dundagos savivaldybė, Engurės savivaldybė, Mėrsrago savivaldybė, Ruojos savivaldybė, taip pat Talsų savivaldybės ir Ventspilio savivaldybės  rytinės dalys bei Tukumo savivaldybės šiaurinė dalis. Dabartinė Kandavos savivaldybė, Kuldygos savivaldybės rytinė dalis ir, tikėtina, Talsų savivaldybės rytinė dalis įėjo į kuršių Bandavos žemes.

Pavadinimas

Vanemos pavadinimas pirmą kartą paminėtas 1231 metų sausio 17 d. sutartyje tarp kuršių ir Romos paskirto vietininko Balduino iš Alno. Sutarties sudarytojų sąrašą pradėjo Kuršo žemių pavadinimai – Bandava ir Vanemana (pagani de Curonia, scilicet de Bandowe, de Wanneman, de citra Winda). Šioje žemėje įvardijama 11 kaimų, taip pat būta daug kitų gyvenviečių.
Be kitų prielaidų, įprasta Vanemos pavadinimą kildinti iš Baltijos finų kalbų, jis reiškia 'senoji žemė', plg. lyv. vanā 'senas' + mō, tarm. mā 'žemė'.

Gyventojai

Vanemos gyventojų sudėtis buvo nevienalytė. Jos pakrančių sritis palei Rygos įlanką ir Irbės sąsiaurį buvo apgyvendinę lyviai ir saremiečiai. Krašto gilumoje gyveno kuršiai, dažniausiai jie buvo įsikūrę aplink piliakalnius. Vanema buvo senoji finougrų žemė šiaurės rytų Kurše, kurią naujajame geležies amžiuje, po X a., pamažu nukariavo kuršiai.

Valdymas

Vanemos žemė buvo sudalinta į pilių apylinkes, kuriose savo ruožtu buvo įsikūrę kaimai, juos valdė kaimų vyresnieji. Politinius sprendimus dėl karo ir taikos klausimų priimdavo vyresniųjų taryba, kuri siųsdavo savo pasiuntinius derėtis ir dalyvaudavo sudarant sutartis. Pavyzdžiui, 1230 m. Vanemos gyventojų vyresnieji iškilmingoje ceremonijoje su kryžiuočiais Rygoje sudarė taikos sutartį.
SC Narjanta Kupiškis

Istorija

Komanda žinoma nuo 1996 m.
Dabartinis klubas įkurtas 2008 m. kovo 6 d., dalyvauja mėgėjų turnyruose. 2008 m. Lietuvos A lygos paplūdimio futbolo čempionate komanda užėmė 6 vietą.  Nuo 2009 m. žaidžia III lygos Utenos zonoje (iki tol žaidė Panevėžio zonoje).
2018 m. pirmenybėse dalyvavo vos keturios komandos. Pirmame etape komandos susitiko po du kartus, namie ir išvykoje. Po pirmojo etapo rokiškėnai buvo pirmi. Pusfinalio rungtynėse Rokiškyje, vietos FK Rokiškis gana lengvai 4-0 nugalėjo Kupiškio ekipą. rungtynėse dėl trečios vietos kupiškėnai palaužė FSK Anykščiai ir iškovojo trečią vietą. O rokiškėnai liko antroje vietoje.
Madona Lita

Apie paveikslą

Ermitažo muziejus paveikslą 1865 m. įsigijo iš grafo Antonijo Litos kolekcijos − iš to kilo kūrinio pavadinimas „Litos madona“. Paveikslas datuojamas sukurtas 1490-ųjų viduryje. Originaliai nutapytas tempera ant medžio, vėliau perkeltas ant drobės. Jame pavaizduota Mergelė Marija, dešiniąja krūtimi maitinanti kūdikį Jėzų Kristų. Kaire ranka kūdikis laiko dagilį.
Paveikslo autorystė nėra aiški. Ermitažo tiklalapyje priskiriamas Leonardui. Luvre yra paruošiamasis madonos piešinys. Pats paveikslas bendrai laikomas kopija pagal Leonardo originalą. Įvairūs tyrinėtojai priskyrė jį Bernardino Luinio, Bernardino del Končio ir Ambrodžo de Predžio autorystei.
Kazimieras Kulviecas

Kazimieras Jokūbas Kulviecas (lenk. Kazimierz Jakub Kulwieć; 1871 m. gegužės 1 d. Triobiškiuose, Kalvarijos apskritis, Rusijos imperija – 1943 m. vasario 14 d. prie Archangelsko, TSRS) – Lenkijos ir Lietuvos kraštotyrininkas, gamtininkas.

Biografija

Gimė Lietuvos dvarininko šeimoje, iš kurios, dėl tėvo dalyvavimo 1863 m. sukilime, carinės Rusijos administracija buvo konfiskavusi dvarą.
Kazimieras Kulviecas mokėsi Suvalkų gimnazijoje, o 1897 m. baigė gamtos studijas Varšuvos universitete ir įgijo zoologo diplomą. Po metų Suvalkuose vedė vietos notaro Stankevičiaus dukterį Juliją Kazimierą Kunigundą. Dirbo mokslinį darbą: tyrinėjo florą ir fauną didžiuliame areale – tarp Viduržemio ir Baltosios jūrų. Visgi didžiausią dėmesį skyrė gimtajai Suvalkijai: kartu su gamtininkais Kazimieru Červinskiu ir Romualdu Minkevičiumi 1901–1903 m. tyrė Vygrių ežero augmeniją ir gyvūniją, atliko šio vandens telkinio dugno gylio matavimus. Ekspedicijos rezultatai buvo paskelbti leidiniuose „Wszechświat” (1902 m., Nr 21–23) ir „Pamiętnik Fizjograficzni” (1904 m., t. XVIII).
Kartu su Zigmantu Gliogeriu ir Aleksandru Janovskiu 1906 m. įkūrė Lenkijos kraštotyros draugiją ir buvo išrinktas jos vicepirmininku. K. Kulvieco iniciatyva buvo pradėtas leisti Draugijos žurnalas „Ziemia”, kurį jis redagavo 1910–1914 m. ir 1922–1926 m. Šio leidinio puslapiuose paskelbė vertingą kraštotyrinę medžiagą apie Augustavo kanalą, paminklinę pušį prie Drubengio upelio (šalia Birštono) , Šiauliškių akmenį, Suvalkiją ir kt. Kraštotyrai iki šiol išlieka vertingomis ir jo darytos XX a. pr. nuotraukos (pvz.: Marijampolės apskrities valstiečių fotografijos).
Pirmasis pasaulinis karas Kulviecų šeimą užklupo prie Naugarduko. Šeimos galva buvo iškviestas į Maskvą, kur karo pabėgėlių vaikams organizavo lenkišką gimnaziją (vėliau panašią gimnaziją įkūrė Varšuvoje). Pasibaigus karui, prie Svitiazio ežero nusipirko Rusatino dvarelį (dabar Baltarusijos Kareličių rajone). 1927 m. jam buvo suteiktas Lenkijos kraštotyros draugijos garbės nario vardas. XX a. antrajame dešimtmetyje rūpinosi kraštotyrininkų centro–turistų prieglobsčio įkūrimu prie Vygrių ežero. 1929 m. jis buvo atidarytas Stari Palivarke, o K. Kulviecas paskirtas šio centro kuratoriumi.
Kai 1939 m. Vakarų Baltarusiją užėmė Raudonoji armija, Kulviecų šeima Rusatine buvo suimta ir ištremta į Archangelsko sritį. Netrukus prasidėjo Antrojo pasaulinio karo sunkmetis, bet tremtinys K. Kulviecas, nepaisydamas sudėtingų sąlygų, nuosekliai tyrinėjo aplinkinę florą ir fauną. Tyrimus nutraukė mokslininko mirtis. Duktė Vanda, bijodama galimų represijų, tėvo rankraštį sunaikino.
Deflagracija

Deflagracija (angl. deflagration) – medžiagos degimas, kai degimo zona sklinda ikigarsiniu greičiu dėl šiluminio laidumo (degančios medžiagos šiluma įkaitina gretimas dar šaltas sritis, dėl ko šios irgi užsidega). Dažniausiai deflagracija vadino sprogimo tipo degimą, kai sprogimo sklidimas neviršija garso greičio toje medžiagoje. Deflagracija yra priešpastatoma detonacijai – sprogstamajam degimui, kai sprogimo bangos greitis sklinda greičiau už garsą.

Deflagracijos pavyzdžiai yra parakų, taip pat degių dujų ir oro bei degalų aerozolių degimas. Technine prasme deflagracija vadinamas ir degtuko degimas.

Termino kilmė

Deflagracija kilęs iš lot. deflagratus, kuris yra būtojo laiko dalyvis iš veiksmažodžio deflagrare 'sudegti, įsidegti', iš de- + flagrare 'degti'.

Panaudojimas

Inžinerijoje deflagraciją lengviau naudoti negu detonaciją. Deflagracija labiau tinka objektams judinti (pvz., sviediniui ar kulkai ginklo vamzdyje ar stūmokliui vidaus degimo variklyje) besiplečiančių dujų jėga. Tipiški delfagracijos pavyzdžiai yra dujų ir oro mišinio degimas dujiniame degiklyje, degalų ir oro aerozolio degimas vidaus degimo variklyje, spartus parako degimas šovinyje ar pirotechninio mišinio – fejerverke.

Šaunamieji ginklai

Deflagracija naudojama parakiniuose šaunamuosiuose ginkluose. Juose naudojamas parakas sprogsta deflagruodamas, bet ne detonuodamas. Sviedžiančiosios sprogstamosios medžiagos (pvz., parakai), naudojami kulkoms ir sviediniams išsviesti, sprogsta deflagracijos būdu. Detonacinis sprogimas suardytų ginklo vamzdį.

Aliejaus ir angliavandenilių degimas ir vanduo

Į degančius angliavandenilius, aliejus ar išlydytą vašką įpylus vandens dažniausiai įvyksta deflagracinis sprogimas. Vanduo staigiai užverda, garai sprogstamai sklinda į visas puses ištaškydami degančią medžiagą smulkiais lašeliais, kurių paviršius yra didelis ir kurie sparčiai užsiliepsnoja. Taip pliūpteli nedidelis ugnies kamuolys. Tokie atvejai dažnai pasitaiko D. Britanijoje, kur specialiuose traškučių kaistuvuose (chip pan) aliejuje verda traškučius. Taip D. Britanijoje sukeliamas kas penktas buitinis gaisras.
Ugnies kamuolio susidarymo mechanizmas į degantį aliejų įpylus vandens:
Būna atvejų, kai sprogstamojoje medžiagoje detonacija neįvyksta ar užgęsta, bet medžiaga toliau dega deflagracijos būdu. Perėjimas iš deflagracijos į detonaciją angl. vadinamas Deflagration – Detonation Transition (DDT).
Gaubtuvėlis

Gaubtuvėlis (arba gimdos kaklelio gaubtuvėlis) – tai kontraceptinė priemonė. Gimdos kaklelio gaubtuvėlis savo forma ir veikimo principu labai panašus į diafragmą. Tai mažas, gilus guminis gaubtuvėlis (dažniausiai iš latekso arba silikono), glaudžiai užmaunamas ant gimdos kaklelio ir neleidžiantis sėklai pro jį prasiskverbti. Jis taip pat naudojamas su spermicidu. Gaubtuvėlį galima įsikišti į makštį ir užsidėti ant gimdos kaklelio bet kuriuo metu prieš lytinius santykius, tačiau nenuimti jo reikia bent 6 valandas po to. Ilgiausiai gaubtuvėlis gali būti užmautas 48 valandas. Gimdos kaklelio gaubtuvėlis apsaugo nuo nėštumo ir kai kurių lytiniu keliu plintančių ligų, bet ne nuo AIDS.
Gaubtuvėliai būna įvairių formų ir dydžių. Gaubtuvėlio efektyvumas iš esmės priklauso nuo to, ar jį naudojanti moteris yra gimdžiusi, ar ne. Negimdžiusioms moterims nesėkmių pasitaiko maždaug 10–20 proc., gimdžiusioms 25–40 proc. atvejų.
Gaubtuvėlį 1838 m. išrado Berlyno gydytojas Friedrich Wilde.
Macikų dvaras

Istorija

1663 m. Verdainės kunigas čia perėmė nemažą, apie devynių ūbų dydžio, žemės sklypą (Prūsijoje tuo metu 1 ūbas prilygo maždaug 7,5 ha). Tai ir buvo Macikų dvaro užuomazga.
Vėliau Macikų dvaras priklausė turtingam Šilutės krašto žemvaldžiui, vokiečių riterių palikuoniui, grafui Macikui. Napoleonmečiu Macikų grafai rėmė prancūzus, todėl Prūsijos valdžia po karo dvarą konfiskavo ir paliko tik mažą Hermannlöhlen palivarką (dab. Armalėnai). Jame 1904 m. gimė Eduardas Macikas (Eduard Matzick) – būsimas Vokietijos aktorius, režisierius ir dailininkas, Berlyne išgarsėjusios portretavimo studijos steigėjas. Viešėdamas gimtuosiuose kraštuose, jis susitikdavo su kita Macikuose gimusia asmenybe – rašytoju ir dramaturgu Hermanu Zudermanu (Hermann Sudermann), kuris ten lankydavo savo motiną.
Hermanas Zudermanas (1857–1928) gimė Macikų dvaro bravoro aludario šeimoje. Gyveno jie išsinuomotame bravoro priestate. Hermano tėvas Johanas Zudermanas (Johann Sudermann) pradžioje dirbo dvaro bravore, aludarių meistru, o vėliau atkakliu darbu susitaupė pinigų ir pasistatė nuosavą alaus gamyklėlę. Iš Hermano Zudermano atsiminimų: „Į kairę nuo už vartų einančio kelio stovėjo bravoras – ne koks nors didelis gamyklos rūmas su salyklo bokštais ir apledėjusiais skliautais, ne! – tik menkas lauko akmenų pastatas. Prie jo buvo du priestatai, kurių viename aš gimiau. Mano tėvas dvare gyveno kaip nuomininkas, bet savo nepailstamo darbo, rūpestingumo ir taupumo dėka sugebėjo sukaupti tiek pinigų, kad nusipirko žemės ir joje pasistatė nuosavą bravorą“.
XX a. Macikų dvarą valdė Rudolfas Nickelis. Jis įveisė elitinių olandiškų galvijų bandą.
1924 m. dalį Macikų dvaro pastatų nupirko Lietuvos krašto apsaugos ministerija ir pritaikė juos kareivinėms. 1939 m. Klaipėdos kraštą užėmę naciai jose įrengė koncentracijos stovyklą. Iki karo joje buvo „perauklėjami“ lietuvininkai, karo metu – kalinami karo belaisviai. Rusų okupantai toje stovykloje kalino karo belaisvius vokiečius, o vėliau – politinius kalinius. Tai buvo vienas didžiausių lagerių Lietuvoje. Jame mirė muziejininkas ir poetas Pranas Genys. Po 1955 m. buvusiame dvare veikė psichikos ligonių prieglauda.
Atgimimo metais buvusioje koncentracijos stovykloje genocido aukoms pastatytas kryžius. Gimtasis rašytojo Hermano Zudermano namas pažymėtas memorialine lenta. H. Zudermanas rašė vokiškai, tačiau savo kūriniuose daug vietos skyrė lietuvininkų gyvenimui. Macikų dvaro gyvename name buvo įsteigtas Hermano Zudermano memorialinis muziejus, tačiau 2016 m. jį uždarė.
Valdas Skarbalius

Biografija

2001 m. baigė Jonavos Raimundo Samulevičiaus vidurinę mokyklą. 2001–2005 m. studijavo Kauno verslo kolegijoje, vadybininko specialybę.
2004 m. užėmė Darbo partijos sekretoriaus pareigas. 2005–2008 m. Darbo partijos sekretoriato atstovas Kauno, Marijampolės, Alytaus, Panevėžio apskrityse.
Nuo 2003 m. priklauso Jaunimo organizacijai DARBAS.
2008–2012 m. Seimo nario V. Gapšio padėjėjas-sekretorius.
Nuo 2012 m. LR Seimo narys, Darbo partijos frakcijos narys.
Samanidų imperija

Istorija

Samanidų istorija prasidėjo, kuomet Samanis Choda, kilęs iš Balcho, padėjo arabams numalšinti antiislamišką sukilimą. Dėl to jo keturi anūkai 819 m. iš Abasidų emyrų teisėmis gavo administruoti keturias valdas Transoksianoje. Tai buvo Samarkandas (jį gavo Nuchas ibn Asadas), Fergana (Achmadas ibn Asadas), Šašas (Jachja ibn Asadas) ir Heratas (Iljasas ibn Asadas). Nepaisant to, regioną atskirais laikotarpiais kontroliavo Chorasano emyrai – Tachiridai, o vėliau – Safaridai.
874 m. Nucho anūkui Nasrui ibn Achmadui pavyko suvienyti daugumą Samanidų valdų, pasiskelbiant Mavaranachro emyru. Tuo pat metu jo brolis Izmailis iš Safaridų atkariavo Bucharą, kurioje vis labiau stiprėjo. Kadangi Safaridai buvo traktuojami kaip Kalifato priešai, Kalifas Al-Mutadidas nusiuntė laišką stiprėjančiam Izmailiui, prašydamas padėti kovoje prieš Safaridus.
892 m. Izmailis suvienijo visas Samanidų valdas Transoksianoje, o 901 m. prie Balcho susikovė mūšyje su Safaridų valdovu Amr-i Laithu. Pergalė leido jam nukariuti milžiniškas sritis pietuose – visą Chorasaną (Safaridams liko tik nedidelės teritorijos Sistane). Taip jis sukūrė Samanidų imperiją ir pasiskelbė Mavaranachro valiu, Mašriko ir Chorasano karaliumi. Nepaisant de facto nepriklausomybės nuo Kalifato, Izmailis oficialiai pripažino jo valdžią ir valdė emyro teisėmis. 902 m. Izmailis plėtė Samanidų imperiją dar toliau į vakarus, užimdamas Gorganą, Džibalį, Rėjų ir Tabaristaną (nuvertė Zaididus). Tačiau šiuos valdė tik iki savo mirties, t. y. 907 m.
Valdant Izmailio palikuonims imperija palaipsniui silpo. 977 m. rytinėse provincijos teritorijose įsitvirtino Gaznevidai. Tuo pat metu šiaurėje grasino tiurkai klajokliai: karlukai ir karachanidai. 999 m. Karachanidai užėmė Bucharą, Samanidų sostinę. Taip Samanidų imperijos valdas pasidalino Gaznevidai, kuriems atiteko Chorasanas ir Afganistanas ir Karachanidai, kuriems atiteko Transoksiana.

Kultūra

Samanidų dinastija buvo pirmoji, kuri atgaivino persų kultūrą ir kalbą po musulmonų užkariavimo. Imperijoje vartojama kalba buvo rytų persų dialektas, laikomas tadžikų kalbos pirmtaku. Todėl ir imperija kartais laikoma pirmąja tadžikų valstybe. Norėdami „įteisinti“ savo dinastiją, Samanidai pasiskelbė Sasanidų karo vado ir imperatoriaus Bahramo Čobino palikuonimis.
Ankstyvosios samanidų sostinės buvo Samarkandas, Šašas ir Heratas, tačiau nuo Izmailo laikų pagrindinė sostinė buvo Buchara. Islamiškojo meno istorijoje ilgalaikį pėdsaką paliko Samanidų keramika, papuošta elegantiška ir ritminga kaligrafija.
Arnas Funkas

Biografija

1918 m. apsigyveno Kaune. 1924 m. baigė Berlyno Šarlotenburgo aukštąją technikos mokyklą, 1934 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Statybos fakultetą. Bendradarbiavo su architektu Mykolu Songaila. Buvo laikraščio „Darbininkų balsas“ bendradarbis.
1941–1944 m. vadovavo „Statybos“ bendrovės projektavimo skyriui. Nuo 1944 m. liepos mėn. gyveno Vokietijoje, dėstė Pabaltijo universitete.
Priesaga

Priesaga arba sufiksas – po šaknies (tiesiog arba po kitos priesagos) einantis ir galūne nelaikomas afiksas.

Priesagos lietuvių kalboje

Pagal funkciją išskiriamos žodžių darybos ir žodžių kaitybos priesagos.

Mišrioji daryba arba parasintezė

Kartais priesaga gali įeiti į tokį formantą, kurio kitas daugmaž lygiavertis komponentas yra priešdėlis (pvz., „paeiliui“) arba dūrybos priemonės (pvz., „žmogėdra“).

Kaitybos priesagos

Agliutinacinėse kalbose kaitomoji žodžio dalis po kamieno dažniausiai vadinama priesaga, o ne galūne, nes, skirtingai nuo fleksinių kalbų, ši žodžio dalis nėra taip susiliejusi su kamienu ir paprastai žymi kurią nors vieną iš gramatinių reikšmių. Pavyzdžiui, turimos atskiros daugiskaitos ir linksnio priesagos – kaip vengrų kalbos városoktól 'iš miestų', kur priesaga -k- nurodo daugiskaitą, o -tól žymi abliatyvą.
Puikiškės piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Kalniškių piliakalnis (Šaukėnai) 15 kmVainagių piliakalnis 8 km
Gabriejolės piliakalnis 9 kmBubių piliakalnis 17 km
Kurtuvėnų piliakalnis 9 kmPagirgždūčio piliakalnis 29 km
Šaukštelio piliakalnis 30 kmNormančių piliakalnis 21 kmPapilių piliakalnis 23 km
Kalniškių piliakalnis (Vaiguva) 15 km
Galinių piliakalnis 17 kmŠeduviškės piliakalnis 18 km
Gaučiškės piliakalnis 20 kmBurbaičių piliakalnis 9 km
Papušinio piliakalnis 19 km
Aurelija Rapševičienė

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, gydytoja.
Nuo 1987 m. Šiaulių raj. pirminės sveikatos priežiūros centro šeimos gydytoja bei VŠĮ Kuršėnų ligoninės gydytoja – echoskopuotoja.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Šiaulių rajono skyriaus sąraše 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narė. 
Vaikas Akvilė.
Sigitas Karsokas

Biografija

1997–2003 m. Birštono savivaldybės Birštono seniūnijos seniūnas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys.
1997–2000 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys (TSLK), nuo 2000 m. iki 2003 m. balandžio mėn. Birštono savivaldybės tarybos narys (LSDP).
Delavero įlanka

Delavero įlanka (angl. Delaware Bay) – Atlanto vandenyno įlanka ties šiaurės rytiniais Jungtinių Amerikos Valstijų (Naujojo Džersio ir Delavero valst.) krantais; faktiškai Delavero upės estuarija. Ilgis 84 km, plotis ties žiotimis 19 km, vidurinėje dalyje ~40 km. Didžiausias gylis – 12 metrų. Užšąla tik šaltomis žiemomis.
Įlankos dugnu pravestas 11,8 m gylio kanalas, leidžiantis laivams įplaukti į Česapyko įlanką ir Delavero upę. Ties pastarosios žiotimis įsikūręs Vilmingtono uostas. Vystoma žvejyba, austrių auginimas.
Giovanni Battista Moroni

Džovanis Batista Moronis (it. Giovanni Battista Moroni, apie 1525–1578 m.) – italų XVI a. renesanso dailininkas-portretistas.

Biografija

Džovanis Batista Moronis gimė apie 1525 m. Albino miestelyje netoli Bergamo. Jo tėvas Andrea buvo architektu. Dailės Moronis mokėsi pas Moretto da Brescia Brešijoje. Ir vėliau, gali būti – pas Ticianą. Buvo paveiktas Lorenzo Lotto. Dirbo Trente, vėliau – Bergame ir gimtajame Albine. Buvo tikriausiai pirmuoju dailininku Italijoje, kuris specializavosi portreto žanre. Kūrybinę karjerą Moronis padarė Bergamo mieste, kuris priklausė Venecijos respublikai. Kiekvienam paskirtam Venecijos vietininkui Bergame reikėdavo sukurti portretą ir esą Ticianas rekomenduodavęs jį užsakyti tik pas Moronį. Jo portretai įtakoti Ticiano dailės, turi manieristinių bruožų. Moronis sukūrė keletą altorinių paveikslų bažnyčioms, mirė 1578 m. Bergame.
Vilūniškės

Istorija

Anksčiau šiaurės rytinė kaimo dalis vadinosi Vilūniškės I, pietvakarinė – Vilūniškės II.
Pagal 1766 m. iždo sąrašus kartu su Miciūnų kaimu sudarė nemiestietiškąją Miciūnų seniūniją (lenk. starostwo niegrodowe Miciuńskie al. Miczuńskie), kuri priklausė Trakų pavietui. Tuo metu juos valdė Petras ir Ona Petruševičiai (lenk. Piotr i Anna Pietraszewiczowie).
XVIII a. pabaigoje LDK ir Lenkijoje panaikinus Jėzuitų ordiną jo valdas - Vilūniškių palivarką (Trakų vaivadijoje) ir Mezdžičius, netoli nuo Lepelio miesto (Polocko vaivadijoje) - įsigijo Kazimieras Kolbas-Seleckis (rus. Казимир Колб-Селецкий). Jis buvo vedęs Liudviką Tomeševič, nuo 1777 m. lapkričio 11 d. iki 1792 m. ėjo Pinsko sargybinio pareigas. Mezdžičiai XIX a. pradžioje atiteko giminaičiui Jonui Kolbui, 1822 m. mirusiam Sankt-Peterburge.
Pagal revizinį 1811 m. sąrašą Vilūniškėse gyveno Jankauskai, Lukaševičiai, Micevičiai, Miškievičiai, Petrauskai, Neviadomskiai-Rimkevičiai, Gilevičiai, Mickevičiai, Ševareiko, Kazlauskai, Damulevičiai. Taip pat laisvieji valstiečiai Bogdanovičiai ir 1803 m. išvykę bajorai Mikulskiai. Palivarke gyveno Budnikas, Stankevičius (abu mirė 1805 m.) ir Kulbačevskis.
1850 m. du Vilūniškių palivarkai, buvę šalia Bražuolės upės, priklausė Zajančkauskams (lenk. Zajączkowscy).
Šniadovo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1922 m. veikė Šniadovo valsčius, kurį sudarė tik miesto teises praradęs Šniadovo kaimas. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919-1954 m. ir 1973-1976 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Ščepankovo valsčiui. 1939-1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Šniadovo rajonui. 1941-1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bagnas, Brulinas, Chomentovas, Dembovas, Dolai, Duchni Mlode, Grabovas, Jakač Borova, Jakač Dvorna, Jakač Mloda, Jakač Borkai, Jastžombka Mloda, Jemielite Vipichai, Kolačkai, Konopki Mlode, Korita, Kozikai, Meženinas, Mlinikas, Olševas, Osobne, Ratovo Piotrovas, Sežputi Zagaine, Sežputi Markai, Stara Jakačas, Stara Jastžombka, Stare Duchnai, Stare Jemielite, Stare Konopkai, Stare Ratovas, Stare Šablai, Stžeševas, Šabli Mlode, Ščepankovas, Šniadovas, Šniadovo Stara Stacja, Truškai, Ušnikas, Ušnik Dvuras, Ušnik Kolonija, Viežbovas, Všežečas, Všežeč Kolonija, Zagrobai, Zalese Počinkai, Zalese Vipichai, Žebrai ir Žebri Kolonija.
Kupala

Kupala (arba Ivano Kupalos diena; rus. Купала, lenk. Noc Kupały) – slavų šalyse, ypač Rusijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, vykstanti šventė, birželio 23/24 d.d. pagal Grigaliaus kalendorių arba liepos 6/7 d.d. pagal Julijaus kalendorių. Įvedus krikščionybę šventę imta sieti ne tik su vasaros saulėgrįža, bet ir su Jono Krikštytojo vardu.

Papročiai

Iki krikščionybės Kupalo buvęs gausos dievas. Šventės apeigos sietos su ugnies ir vandens kultu. Buvo pagerbiami žolynai, ypač kūpoliai (rus. Иван-да-марья), iš kurių pinti vainikai, be to, tikėta paparčio žiedo magija. Ivano Kupalos garbei šventės išvakarėse būdavo pinami gėlių vainikai, uždegama ugnis, o kai kur (pvz., Ukrainoje) statomas nukirstas medis, šakos apkabinamos vainikais. Rytų slavų tradicijoje per šventę buvo atliekamos apeigos su tam tikru stabu – iš šiaudų padaryta (paprastai moteriška) figūra, vadinta Kupala, Mara, Marena ar kitais vardais. Jai uždėdavo vainiką, papuošdavo kaspinais. Ji galėjo būti nešiojama, paskui sudeginama dideliame lauže ar paleidus į upę paskandinama vandenyje. Aplink ugnį būdavo šokama susiėmus už rankų ir dainuojant. Rusijos šiaurėje buvo priimta šia proga iškūrenti pirtį. Po Ivano Kupalos dienos jau buvo leidžiama laisvai maudytis upėse ir ežeruose, nes juose nebelikę piktųjų dvasių.
Muzika ir teatras (žurnalas)

Muzika ir teatras – Lietuvos mėnesinis muzikos ir teatro žurnalas, ėjęs 1933 m. Kaune.

Istorija

Buvo išspausdinta muzikos istorijos ir teorijos straipsnių, muzikinių apžvalgų, aptarti dramos spektakliai, kiti meno įvykiai. Didelių muzikų pajėgų nesubūrė. Išėjo 3 numeriai. Tiražas 1000 egzempliorių.
Leido ir redagavo Vytautas Bacevičius. Bendradarbiavo Kazimieras Viktoras Banaitis, Viktoras Žadeika, Vladas Jakubėnas, Jonas Bendorius, Alfonsas Šimėnas, Juozas Karosas.