google/wiki40b huggingface dataset:
Karališkiai (Anykščiai)

Istorija

1742 m. įkurta sentikių bendruomenė. Kaimas minimas 1765 m. Vilkmergės apskrities inventoriuje kaip Koraliszki. Kaime buvo cerkvė. 1813 m. keliaudamas iš Paryžiaus į Peterburgą kaime buvo apsistojęs caras Aleksandras I. 1873 m. sentikių parapija performuota į vieningą stačiatikių parapiją, veikė Karališkių Švč. Dievo Motinos globos cerkvė. 1964 m. maldos namai dėl avarinės būklės uždaryti, o 1968 m. religinė bendruomenė išregistruota kaip sunykusi. Maldos namų pastatą perėmusi Anykščių vyno gamykla jį perstatė į poilsiavietę.
Lino Karaliaus bei Aleksandr Sacharuk apkalta

Karaliaus ir Sacharuko apkalta – konstitucinė Lietuvos Respublikos Seimo narių Lino Karaliaus bei Aleksandr Sacharuk Seimo apkalta.

Balsavimo Seime skandalas

Pratęstos Seimo sesijos metu iš savo (Seimo nario) pulto plenarinėje posėdžių salėje A. Sacharuk net 13 kartų neleistinai balsavo už Liną Karalių (nedalyvavusį atitinkamų posėdžių metu). A. Sacharukas aiškinosi frakcijoje „radęs“ L. Karaliaus kortelę ir ją paėmęs, o balsavimo metu keliskart „susipainiojęs“ (pamatęs, kad balsavo ne savo kortele, pabalsuodavo dar ir savo).
Iš pradžių Sacharukas teisinosi L. Karaliaus kortele balsavęs „norėdamas įsitikinti, ar tikrai parlamentaras gali savo kortele pasinaudoti tik sėdėdamas savo vietoje“, tačiau 2010 m. sausio 21 d. Seimo Etikos ir procedūrų komisijos (EPK) posėdyje jau teigė, esą jis „susipainiojęs tarp kortelių“. Savo veiksmais A. Sacharukas pažeidė Seimo Statutą ir politikų elgesio kodeksą.

Apkalta Seime

Dėl neteisėto elektroninės balsavimo kortelės panaudojimo ir balsavimo rezulatų klastojimo Linas Karalius buvo pašalintas iš Seimo apkaltos tvarka (2010 m. sausio 20 d. TPP frakcija inicijavo atitinkamas procedūras). A. Sacharukas išsaugojo mandatą.
Melninkai (Molėtai)

Istorija

Užrašytas Molėtų krikšto metrikų knygoje Nr. 1 (42v p.) de Melniki (1691). XVIII–XIX a. priklausė Suginčių dvarui. XVII–XVIII a. Melninkuose ant Suraižos upės (netoli tilto, esančio prie Kazakevičiaus sodybos) stovėjo vandens malūnas. Jo likučiai buvo aptikti sovietmečiu: melioruojant ir tiesinant upelės vagą aptikti žemėn statmenai suvaryti pušiniai rąstai. Gali būti, kad 1703 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje minima vietovė Suražka, iš kurios yra Juozapas Malūnininkas (Josephus Molitor), yra dab. Melninkai, vėliau daug kartų minimas Martinas iš Suražkos, malūnininkas, 1707 m. užrašytas Martynas Melnikėlis. 1740 m. Suginčių dvaro inventoriuje kaimas vadinamas Melninkais arba Grūšiškėmis.
1945 m. gegužės mėnesį Melninkuose įvyko partizanų ir rusų kariuomenės mūšis. Partizanų būrys, apsistojęs raiste 1 km į rytus nuo Suginčių, buvo užpultas rusų kareivių. Atsišaudydami jie ėmė trauktis per laukus Melninkų kaimo link. Mūšiui baigiantis, į kaimą įsiveržė rusų kareiviai, ieškodami „banditų“, bet nieko nerado. Mūšyje tarp kitų dalyvavo Melninkų gyventojas, kulkosvaidininkas Edvardas Giruckas-Aukštuolis. Šio būrio vadas Kazys Skinderis-Gruodis pasitraukė į miškus, bet po trijų savaičių buvo rastas nušautas Lygalaukių kaime, rugių lauke.
Rimas Stankevičius

Biografija

1967–1978 m. mokėsi Kauno Saulės vidurinėje mokykloje, studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, 1984–1986 m. Maskvos universiteto Kauno filialo Tarptautinių santykių fakultete, 1986–1988 m. Vakariniame tarptautinės teisės ir propagandos fakultete. 1988 m. lankė sportinio – kovinio šaudymo kursus Joškar Oloje.
1994–1995 m. studijavo Lietuvos kūno kultūros instituto Kvalifikacijos kėlimo fakultete, 2001 m. baigė žemės ūkio technologijos studijas. Nuo 1980 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, Lietuvos žemės ūkio universiteto vyr. dėstytojas.
1982–1989 m. sporto draugijos „Nemunas“ šaudymo rinktinės treneris, nuo 1980 m. Kauno rajono rinktinės treneris. Nuo 1991 m. Kauno sporto mokyklos šaudymo vyr. treneris. Tarptautinės kategorijos teisėjas, Kauno rajono sporto mokyklos tarybos narys. Lietuvos šaudymo sporto sąjungos revizijos komisijos narys.
1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno rajono skyriaus ir tarybos narys.
Žmona Loreta Kristina, vaikai Inga, Mantas.
Kaljao

Istorija

Kaljao įkurtas 1537 m., praėjus dvejiems metams po Limos įkūrimo. Netrukus tapo vienu iš svarbiausių Amerikos uostų Ramiojo vandenyno pakrantėje. Per Kaljao uostą buvo gabenami kroviniai iš visos Peru Vicekaralystės. 1746 m. miestas smarkiai nukentėjo nuo cunamio ir žemės drebėjimo. 1836 m. miestui suteiktos išskirtinės sąlygos – sudaryta atskira provincija. 1857 m. prezidentas Ramón Castilla miestui suteikė Konstitucinės Provincijos (Provincia Constitucional) statusą. Nepaisant to, miestas išliko labai priklausomas nuo Limos. 1866 m. gegužės 2 d. įvyko Kaljao mūšis, tarp pozicijas siekusių susigrąžinti ispanų ir peruiečių. 2002 m. prezidentas Alejandro Toledo sudarė Kaljao regioną.

Išsidėstymas ir ekonomika

Miestas susikūrė aplink La Puntos pusiasalį. Miesto istorinis centras – Castillo de Real Felipe tvirtovė stovi priešais krantinę. Krantinėje įsikūręs jūrų uostas ir karinio laivyno bazė. San Lorenso saloje taip pat yra karinė bazė, o El Frontono saloje seniau buvo kalėjimas. Kavinsaso saloje veisiasi jūrų paukščiai. Mieste yra Kaljao universitetas.
Per Kaljao uostą vykta 75 % šalies importo ir 25 % eksporto. Spalvotosios metalurgijos, tekstilės, chemijos, žuvies, laivų statybos pramonė. Yra tarptautinis oro uostas.
Senkaku salos

Senkaku salos (jap. 尖閣諸島 = Senkaku-shotō, kiti variantai: 尖閣群島 Senkaku-guntō ir 尖閣列島 Senkaku-rettō), taip pat žinomos kaip Diaoju salos (kin. 钓鱼岛及其附属岛屿, pinyin: Diàoyúdǎo jí qí fùshǔ dǎoyǔ; taip pat supapr. kin. 钓鱼岛) Kinijoje ar Tiaojutai salos (kin. 釣魚台列嶼, pinyin: Diàoyútái liè yǔ) Taivane, taip pat dar Viršūnės salos, yra negyvenamų salų grupė Rytų Kinijos jūroje, kurias valdo Japonija. Jos yra į rytus nuo Kinijos, šiaurės rytus – nuo Taivano ir į vakarus nuo Okinavos.
Kai 1968 m. buvo atrasta, kad netoli salų jūroje gali būti naftos rezervų, į Senkaku salas pretenzijas pareiškė Kinija ir Taivanas, tačiau 1971 m. JAV salas perdavė Japonijai. Kinija teigia, kad atrado ir valdė salas nuo XIV a. Japonija valdė salas nuo 1895 m. iki Antro pasaulinio karo pabaigos, 1945–1972 m. salas valdė amerikiečiai, kol kartu su Okinava grąžino Japonijai.
Senkaku salos yra Japonijos diplomatinių ginčų su Kinija ir Taivanu objektas. Abi kinų vyriausybės sutinka, kad salos priklauso Taivanui, tiksliau Toučengo miestui Jilano provincijoje. Japonija oficialiai nepripažįsta Taivano kaip atskiros valstybės ir teigia, kad Senkaku salos priklauso Išigakio miestui Okinavos prefektūroje, tad ji nepripažįsta Taivano ir Kinijos pretenzijų į salas. Japonijos vyriausybė neleido Išigakiui plėtoti salų.
Juozas Daugėla

Juozas Daugėla (1899 m. liepos 11 d. Tvarkiškiuose, Garliavos valsč. – 1935 m. sausio 30 d. Kaune) – lietuvių publicistas.

Biografija

Dalyvavo Nepriklausomybės kovose (savanoris – kūrėjas). Baigė mokytojų profesinės sąjungos suaugusiems gimnazijos 4 klases Kaune. Tarnavo geležinkelių valdyboje, dirbo Kauno miesto savivaldybėje. 1929–1930 m. gyveno Brazilijoje, iš kurios grįžęs 1931 m. išleido „Juodąją knygą“ (I t. – „Peru savivaldybės tarnautojo balsas“, II t. – „Brazilija savivaldybininko akimis“) ir 1933 m. – „Lietuviai Brazilijoje“.
Vladislovas Balkauskas

Biografija

1973 m. baigė Panevėžio hidromelioracijos technikumą, hidrotechnikas, 1989 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius žemėtvarkininkas.
1995–1999 m. Spaigių žemės ūkio bendrovės valdybos pirmininkas, kooperatyvo „Kruopių agroservisas“ pirmininkas. Nuo 2000 m. Akmenės rajono ugniagesių komandos viršininkas, rajono Ekstremalių situacijų komisijos narys.
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės rajono skyriaus narys, nuo 2003 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys, nuo 2009 m. LSDP Akmenės skyriaus pirmininkas.
1990-1995 m., 1995-1997 m., 1997-2000, (LDDP sąraše, frakcijos pirmininkas) 2000–2003 m. (LSDP sąraše), 2003–2004 m., 2007 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvai pagražinti draugijos Akmenės skyriaus tarybos narys. Savanoriškos gaisrininkų draugijos pirmininkas.
Moka anglų ir rusų kalbas. Išsiskyręs, vaikai Jolanta, Daiva, Vilmantas, Viginta, Deivydas.
Kabošiai

Istorija

1949 m. spalio 12 d. kaimas įjungtas į M. Melnikaitės kolūkį, vėliau priklausė Kirovo vardo kolūkiui, Staškūniškio tarybiniam ūkiui, Svirnų kolūkiui.
Mandžiūrinis riešutmedis

Morfologija

Laja plačiai rutuliška, retesnė kaip graikinio, medyne augančių viršūninė, su tiesiu, šiek tiek laibėjančiu liemeniu. Žievė juosvai pilka, iš pradžių lygi, vėliau žemutinėje liemens dalyje sueižėjusi. Ūgliai gelsvai žali, apvalūs, stori, jauni plaukuoti, vėliau beveik pliki, su gelsvomis, apie 6 mm ilgio lenticelėmis. Lapai sudėtiniai, neporomis plunksniški, 40–100 (125) cm ilgio, kotuoti, sudaryti iš 9–19 pailgai elipsiškų, trumpa nusmailėjusia lapelių viršūne. Lapeliai 7–20 cm ilgio, 3–7 cm pločio, pjūkliškais kraštais, žalia, žvaigždiškais plaukeliais apaugusia apatine puse. Lapo kotelis su liaukiniais plaukeliais. Rudenį lapai gelsta ir krinta po šalnų atskirai koteliai ir lapeliai. Vienanamis. Kuokeliniai žiedai 10–30 cm ilgio, žirginiuose, piesteliniai po 3–15 kekėse. Žydi gegužės mėnesį. Vaisiai kiaušiniški, smailiomis viršūnėmis, žalsvi, plaukuoti, truputį lipnūs. Kevalas juosvai rudas, storas, su 6–8 bukomis išilginėmis briaunelėmis. Sėklos sudaro 18% kevalo svorio. Prinoksta rugsėjo mėnesį ir netrukus nukrenta. Dauginasi sėklomis ir ataugomis.
Mediena kieta, patvari, rausvos spalvos, gražios tekstūros.

Matmenys

Auga sparčiai (iki 80–90 metų, vėliau augimas sustoja). Įprastai užauga 23–25 m aukščio. Kamieno skersmuo 0,65 – 1 m.

Amžius

Išgyvena iki 200 metų.

Augimvietės

Auga mišriuose spygliuočių bei lapuočių miškuose, arčiau upės slėnių ir ant neaukštų kalnų 500–2800 m virš jūros lygio. Lietuvoje augintinas dekoratyviniais tikslais, ypač kur neužpelkėję, geri dirvožemiai bei pakankamai erdvės, nes išvysto plačią lają. Mėgsta gerą priežiūrą. Jauni medeliai truputį nukenčia nuo šalnų, todėl juos patartina rudenį pridengti.

Paplitimas

Kilęs iš Tolimųjų Rytų kur auga Chabarovsko, Primorės krašte, Korėjoje, šiaurės Kinijoje[ ir Mandžiūrijoje. Lietuvoje retokas.

Panaudojimas

Mediena naudojama baldų gamyboje, apdailai, fanierai gaminti.
Kevalai naudojami meno dirbiniams gaminti. Žievė, lapai, vaisiai naudojami liaudies medicinoje. Žieduose gausu nektaro.
Alžyro ekonomika

Alžyras – agrarinė, pramoninė šalis, pramoniniu atžvilgiu – viena stipriausių Afrikoje. BVP/1 gyv. 7700$. Žemės ūkyje dirba >50 % šalies gyventojų. 13 % Alžyro teritorijos užima ganyklos, 3,3 % ariamoji žemė. Žemdirbystė duoda 3/4 žemės ūkio produkcijos. 4/5 ariamosios žemės užima grūdinės kultūros (daugiausia šalies šiaurėje ir šiaurės vakaruose); kviečiai (2000 m.; 0,8 mln. t), rugiai, miežiai (0,4 mln. t), ryžiai, sorgai, ankštiniai augalai. Vynuogininystė (180 tūkst. t), alyvuogių auginimas (130 tūkst. t, 1994 m.), citrusai (270 tūkst. t, 1994 m.), oazėse auginamos datulių (265 tūkst. t, 1994 m) palmės. Pakrantėje auginamos daržovės (600 000 t). Pusdykumių rajonuose surenkama ir perdirbama alfa-alfa žolė (90–100 tūkst. t kasmet), naudojama popieriaus gamybai. Gyvulininkystė: avys (18,2 mln., 2000 m.), ožkos (3,4 mln.), galvijai (1,6 mln.), kupranugariai, arkliai, mulai, asilai. Viduržemio jūroje žvejojamos sardinės, silkės, ančiuviai (viso 99 332 t, 1997 m.).
Pagrindinė pramonės šaka – gavyba. Naftos gavyba (1,4 mln. barelių per dieną; 1999 m.) Hasi Mesaudo, El Agrebo, Hasi Tuilio, Zarazitino, Edželės, Tin Fuė ir kt. telkiniuose; gamtinių dujų gavyba (82 mlrd. m³) Hasi Rmelio, In Amenaso telkiniuose. Be to kasama geležies, cinko, švino rūdos, fosforitai (1,1 mln t, 1999 m.). Elektros energijos gavyba (HE ir ŠE). Vyrauja maisto, metalo apdirbimo, cemento, tekstilės, siuvimo, naftos perdirbimo, chemijos, metalurgijos pramonė.
Somas

Etimologoja

Tarybų Sąjungoje, kazachų, kirgizų ir uzbekų kalbomis šnekantis žmonės vadino rubli som ir taip buvo rašoma banknotų reversinėje pusėje šalia kitų tekstų, nurodančių vertę, visomis 15 oficialiomis TSRS kalbomis. Žodis som kazachų, kirgizų, uigurų ir uzbekų kalbose reiškia „grynas“, kaip ir daugelyje kitų tiurkų kalbų. Žodis reiškia „grynas auksas“.

Monetos

Iki šiol buvo išleidžiamos tik proginės monetos. 10 ir 50 tyjinų bei 1, 3 ir 5 somų apyvartinės monetos bus išleistos 2008 m. Naujos monetos kaldinamos Kazachijoje.
Midvėjaus atolas

Midvėjaus atolas (havajietiškai Pihemanu) – 6,23 km² ploto atolas, priklausantis Havajų Šiaurės Vakarų salų grupei, 92 km į rytus nuo Kurės atolo ir 140 km į vakarus nuo Perlo ir Hermeso atolo. Jį sudaro ovalus koralinis rifas ir kelios smėlio salos. Lagūnos plotas ~60 km².
Atole nėra nuolatinių gyventojų, o visas reikiamas maistas bei kiti produktai įvežami.
Midvėjaus pavadinimas siejamas su jo geografine padėtimi – santykine pusiaukele tarp Šiaurės Amerikos ir Azijos (angl. midway – „pusiaukelė“).
Midvėjus priklauso Jungtinėms Amerikos Valstijoms (aneksuotas 1867 m.), turi užjūrio teritorijos statusą (kaip ir Guamas, Amerikos Samoa ir kt.)

Geografija ir geologija

Koralinis Midvėjaus atolo rifas supa ~60 km² lagūną, kurioje yra dvi stambesnės salos - Smėlio sala (Sand island, 4,86 km²) ir Rytinė sala (Eastern island, 1,35 km²), ir kelios smulkios salelės. Salos virš vandenyno lygio iškilusios ~4 m., jose nutiesta 32 km kelių, daug vamzdynų, lėktuvų tūpimo - pakilimo takai.
Kaip ir kitos Havajų Šiaurės Vakarų salos, Midvėjus yra suirusio ugnikalnio, priklausančio Havajų – Imperatoriaus kalnagūbriui, viršūnė. Jis susiformavo prieš 28 mln. metų, kai ši Ramiojo vandenyno tektoninės plokštės vieta slinko virš karštojo taško, dabar esančio po povandeniniu Loihi ugnikalniu. Tada vulkaninė veikla iškėlė ugnikalnį, kuris po tam tikro geologinio laikotarpio užgeso, milžiniškas lavos svoris įlenkė Žemės plutą, ir ugnikalnis ėmė grimzti (manoma, kad kadaise Midvėjaus viršvandeninė teritorija buvo maždaug tokio dydžio kaip dabartinė Lanai sala), o jo pakraščiai apaugo koralais. Rifo aukštis apie 160 m.

Istorija

Midvėjaus atolą 1859 m. liepos 5 d., plaukdamas banginių žvejybos laivu „Gambia“, atrado kapitonas N. C. Midlbruksas (Middlebrooks) ir pavadino Bruko sala (Brook Islands). 1867 m. rugpjūčio 28 d. JAV aneksavo salą; po kurio laiko pavadinimas buvo pakeistas į Midvėjų. Tai vienintelė Havajų salyno dalis, nepriklausanti Havajų valstijai.
1903 m. čia įsikūrė transokeaninio kabelio tiesėjai – kompanijos Commercial Pacific Cable Company darbuotojai. Vėliau sala perduota valdyti JAV kariniam laivynui.
1935 m. Midvėjuje nutiesti tūpimo - pakilimo takai tarpiniams nutūpimams vykstant iš JAV į Rytų Aziją.
Antrojo pasaulinio karo metais Midvėjus vaidino svarbų strateginį vaidmenį: čia buvo įrengta karinė bazė, kuro sandėliai, uostas, 1941 m. vyko mūšiai tarp Japonijos ir JAV karo laivynų.

Fauna ir flora

Žmonės gerokai pakeitė Midvėjaus ekosistemą. Jau 1869 m., nutarus Smėlio saloje įrengti uostą, koralinis rifas pradėtas sprogdinti. XX a. pradžioje sykiu su laikinais gyventojais čia atkeliavo naujų rūšių palmės, cikūnai, araukarijos, skruzdėlės, tarakonai, termitai ir kt.
Įveistos naujos rūšys: kitoms Havajų Šiaurės Vakarų saloms būdingi paukščiai: Laisano antys Anas laysanensis, Havajų gėlinukės Telespiza cantans. Apsaugai nuo vėjo pradėti auginti iš Australijos atvežti kazuarinių šeimos medžiai, kiti augalai. Šiuo metu iš maždaug dviejų šimtų Midvėjuje augančių augalų rūšių ~150 yra įvežtinės.
Alain-René Lesage

Biografija

Mokėsi jėzuitų gimnazijoje Vanese (Bretanė), vėliau studijavo teisę Paryžiuje.

Kūryba

Kūrybą pradėjo ispanų dramų vertimais ir perdirbiniais. Išgarsėjo komedijomis „Krispenas – savo pono varžovas“ (Crispin rival de son maître, 1707 m.), „Tiurkarė“ (Turcaret, 1709 m.), „Tontina“ (La Tontine 1732 m.). Romanuose sekė ispanų pikareskinio romano tradicija. Parašė 95 pjeses vadinamajam mugės teatrui, vodevilių, komiškų operų. A vaizdavo gyvenamojo meto visuomenės sluoksnius, sukūrė naują herojų – sumanų plebėją, kovojantį už savo teises, reiškė trečiojo luomo ideologiją. Kūrybai būdinga satyra, įsimintini komiški personažai.
Ismonys

Istorija

1947 m. atidaryta pradinė mokykla, 1956 m. – biblioteka, LTSR metais veikė kultūros namai, felčerių ir akušerių punktas. Ismonys buvo Rūdiškių tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. 1963–1973 m. – Obelių apylinkės centras.
Vladas Mažonas

Biografija

Mokėsi Peterburgo kunigų seminarijoje, kartu dėstė lietuvių kalbą lietuvių klierikams. 1922-1924 m. Šiaulių gimnazijos kapelionas ir mokytojas, vėliau Marijampolės marijonų gimnazijos mokytojas. 1929-1930 m. redagavo ir leido skautų laikraštėlį „Budėk“. 1927-1932 m. Marijampolėje leisto „Šaltinio“ redaktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Šaltinis“, „Skautų aidas“, „Lietuvos mokykla“, „XX amžius“, „Kas girdėt?“, „Tiesos kelias“.
Rugsėjo 9

Vardadieniai

Arginta – Argintas – Darius – Pobiltas – Ramutė – Serapina – Sergejus – Sergijus – Sonata
Perluotis

Augalų morfologija

Daugiamečiai žoliniai augalai.
Lapai neporiškai plunksniški.
Žiedai sutelkti galvutės pavidalo žiedynuose. Vainikėlis geltonas ar rausvas.
Ankštys suplotos, kiaušiniškos ir neatsidarančios.

Pritaikymas

Yra vertingų pašarinių augalų, tačiau žolė turi karčiųjų medžiagų, todėl gyvuliai iš pradžių ją blogai ėda. Šios medžiagos suyra žolei džiūstant.
Taip pat šioje gentyje yra augalų, turinčių dažinių ir rauginių medžiagų.
Wilhelm Schmidt

Biografija

Baigęs misionierių verbistų mokyklą Olandijoje, čia 1888–1892 m. studijavo teologiją. 1892 m. buvo įšventintas kunigu. 1893–1895 m. Berlyno universitete studijavo semitų kalbas. 1895–1905 m. dirbo Vienos misijų institute. 1906 m. įkūrė antropologijos žurnalą Antrhopos. 1895–1938 m. Mėdlingo dvasinėje seminarijoje Austrijoje dėstė kalbotyrą, etnologiją ir religijotyrą; nuo 1921 m. – profesorius. 1924–1938 m. Vienos, 1938–1951 m. Fribūro universitetų profesorius. Vilhelmas Šmitas 1931 m. Mėdlinge įkūrė antropologijos institutą Antrhopos (šis, 1938 m. naciams užėmus Austriją, perkeltas į Fribūrą), iki 1948 m. jo direktorius. Kartu dirbo pastoracinį darbą, užsiėmė karitatyvine veikla.

Veikla ir idėjos

Vilhelmas Šmitas, kaip kalbininkas, domėjosi daugeliu pasaulio kalbų, ypač daug dėmesio skyrė monų–khmerų, Australijos, Okeanijos kalboms. Iškėlė hipoetezę apie austrines kalbas, į kurias patektų austroazijiečių ir austroneziečių kalbų šeimos.
Kartu su Vilhelmu Kopersu, sekdamas Fricu Grėbneriu, Vilhelmas Šmitas vystė kultūrinių ratų sampratą, telkdamasis į rašto neturinčių tautų kultūros istorijos tyrinėjimus, nustatinėdamas jų kultūrinius ratus bei chronologinę seką, kuri kaip istoriškai-chronologiškai pagrįstesnė buvo priešinama L. H. Morgano evoliucionistinei pakopinės pažangos schemai. Teigė, kad bet kurios tautos pagrindas yra kultūra, kurią galima tyrinėti istoriškai: nėra neistorinių tautų. Kiekviena kultūros apraiška savo sklaida gali būti ne tik kylanti ar besiplečianti, bet ir menkėjanti ar benunykstanti. Sąveika tarp kultūrų gali būti aktyvi ir pasyvi vienu metu. Grynu pavidalu – vien aktyvi ar vien pasyvi – sąveika net ir neegzistuoja. Vilhelmas Šmitas pasisakė už konkretų, detalų čia ir dabar etnografinį aprašymą, į antropologiją įvedė istorizmo metodą. Jis išskyrė 4 pagrindinius pasaulio kultūrų ratus.
Vilhelmas Šmitas, kovodamas su evoliucionistinėmis doktrinomis etnologijoje, pasiūlė gausiai empirine etnologine medžiaga pagrįstą premonoteizmo teoriją, pagal kurią seniausia religijos forma yra monoteizmas; buvo garbinamas vienas Dievas, vėliau, jo vaizdiniui silpnėjant, atsirado politeizmas. Jis įrodinėjo, kad pirmose medžiotojų-rankiotojų kultūrose (tasmaniečių, bušmenų) galima atsekti joms būdingą dangiškojo dievo kūrėjo idėją, įvaizdį be jokio garbinimo ir ritualo. Tik vėliau atsirado totemizmas, soliarinė ir lunarinė mitologija, kultai ir ritualai, kurie nustūmė į antrą planą morališkai tyro dangiškojo dievo, pasaulio kūrėjo, įvaizdį. Vėliau ši teorija buvo sukritikuota
Košmaras

Košmaras (pranc. Cauchemar, kilo nuo skandinavų mitologinio demono Maros) – nerimastingas sapnas, sukeliantis panikos, siaubo jausmą.
Naktiniai košmarai laikomi nefiziologine sapno būsena ir kyla greitojo miego būsenoje. Košmaras trunka nuo keleto minučių iki pusvalandžio. Jis užsibaigia staigiu pabudimu jaučiant išgąstį, netrukus ateina realybės jausmas, kai suvokiama, jog tai tebuvo sapnas. Po košmaro žmogus paprastai ilgai neužmiega, vis prisimindamas nerimastingą siužetą.
Košmarui būdingas ryškus siužetas, kurio centre atsiduria pats sapnuojantysis. Sapne vystosi kažkoks siaubingas, nelaimingas atsitikimas (kritimas, skendimas, skausmas), dažnai besibaigiantis sapnuojančiojo mirtimi, ties kurios momentu ir prabundama.
Košmarų priežastimi laikomi sąmonės neapdirbti, neįsisąmoninti neseni įvykiai, traumuojantys išgyvenimai, stresas, psichinės ir fizinės perkrovos. Košmarus paskatina persivalgymas ar aštraus maisto valgymas nakčiai (nes suaktyvėja metabolizmas), karščiavimas, išgąstis prieš einant miegoti. Žmonės, patyrę traumiškų išgyvenimų (kankinimai, pagrobimas, persekiojimas ir kt.) košmaro metu neretai grįžta į nemalonų prisiminimą.
Psichoanalizėje košmaras laikomas stipriu užgniaužtų troškimų (dažniausiai – seksualinių) proveržiu. Košmaras vidutiniškai susapnuojamas kartą per mėnesį. Košmarus dažniau sapnuoja maži vaikai bei paaugliai, o suaugę – rečiau.
Mitologijoje košmarai laikyti tamsos demonų, tokių kaip inkubai ir sukubai veikla. Naktiniai košmarai – dažna siaubo literatūros, siaubo filmų tematika.
Žmogus iš Rytų

Santrauka

Po tėvo, buvusio plėšiko pravarde Anglas, mirties, jo sūnus Tomas atvyksta iš Europos į Laukinius Vakarus, kur paveldėjo nedidelę rančą. Čia jis susitinka tris buvusius tėvo bendrininkus – Jautį, Beždžionę ir Pamokslininką Džo – kuriems perduoda tėvo laišką. Šiame jis prašo savo draugų padėti sūnui tapti tikru vyru.
Vis dėlto tai padaryti nėra lengva – Tomas nenori mokytis šaudyti, mušasi pagal džentelmeniškas taisykles, nepriima jam mestų iššūkių šaudytis, maudosi vonioje, kas rytą daro mankštą ir važinėja po prerijas dviračiu.
Vos Tomui atvykus, vietinis turtuolis Frenkas Olsenas pasisiūlo nupirkti jo rančą, bet Tomas nesutinka. Jis susipažįsta su jo dukra Kandidą ir ją įsimyli, tačiau mergina jau pažadėta tėvo parankiniui Mortonui, kuris nenusiteikęs terliotis su konkurentu. Nors tėvo draugai visada šalia, jie neskuba gelbėti Tomo, kad šis išmoktų ir pats už save pakovoti.
Nors ir nenoromis, Tomas supranta, kad, norėdamas būti drauge su Kandida, jis turės tapti tokiu vyru, kaip ir jo tėvo bendrai.
Edwin Flack

1896 m. vasaros olimpinės žaidynės

Edwin Flack tapo pirmuoju Australijos olimpiečiu. Sportininkas varžėsi abiejuose vidutinių nuotolių bėgimuose ir maratono bėgime bei dvejose teniso rungtyse.
Sitkinė eglė

Paplitimas

Paplitusi Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės vakaruose. Siauru ruožu auga palei Ramiojo vandenyno pakrantę, nuo Kodiako salos Aliaskoje iki šiaurinės Kalifornijos. Sudaro drėguosius miškus. Rūšies pavadinimas kilo nuo Sitkos miesto Aleksandro salyne.
Šis medis introdukuotas Europoje, Naujojoje Zelandijoje. 1831 metais pasodinta Jungtinėje Karalystėje, Airijoje. Į Norvegiją atvežtas nuo 1900 metų ir jomis užsodinta 50 000 hektarų žemės, pagrinde Vakarų Agderio grafystėje Norvegijos pietuose ir Trumso grafystėje, Norvegijos šiaurėje. Taip pat įvežti ir auga Danijoje, Islandijoje.

Aukštis

Vidutinis aukštis apie 50-70 m, bet išauga aukštesni kaip 100 m medžiai. Tai aukščiausia visų eglių genties rūšis, trečias pagal aukštį pasaulio pušūnas ir penktas pagal aukštį tarp visų medžių. Šiuo metu aukščiausia šios rūšies eglė „Raven’s Tower“ yra 96,7 m aukščio. Ji auga Prairie Creek Redwoods State Park, Kalifornijoje (JAV). Kita žinoma šios rūšies eglė pagal masyvumą tarp visų medžių rūšių aštunta, jos tūris 337 m³, aukštis 75,6 m, o kamieno skersmuo 455 cm. Pagal vietovę ji žinoma kaip Queets Spruce. Auga netoli Kvitso upės, Olimpijos nacionaliniame parke, Vašingtono valstijos šiaurės vakaruose, JAV, maždaug už 26 km nuo Didžiojo vandenyno.

Požymiai

Kamieno skersmuo 5 m. Senų medžių šakos prasideda 30-40 m aukštyje. Spygliai 15-25 mm ilgio, melsvai žali. Kankorėžiai cilindriški, nusvirę, 5-11 cm ilgio, 2-3 cm pločio. Auga daugiau kaip 700 metų.
Sitkinė eglė svarbi medienos, poperiaus pramonės žaliava.