google/wiki40b huggingface dataset:
Palazzo Zuccari

Palacco Cukkari (it. Palazzo Zuccari) – siauras namas Italijos sostinėje Romoje, stovintis Via Gregoriana ir Via Sistina gatvių sankryžoje. Pastate įsikūrusi vieno iš Makso Planko draugijos institutų biblioteka.

Istorija

Dailininkas Federico Zuccari 1590 m. miesto centre pasistatė sau gyvenamąjį namą su kūrybinėmis dirbtuvėmis. Pirmame aukšte sienos buvo dekoruotos freskomis, išėjimo į sodą šoninių durų portalas papuoštas neatpažintos būtybės atvaizdu (maskaronu). F. Zuccari buvo sumanęs pastatą perduoti Šv. Luko meno akademijai, kurią pats ir buvo įkūręs. Tai neįvyko, nes 1609 m. dailininkas mirė, palikdamas neužbaigtą pastatą ir krūvas skolų.
Prancūzė Marie Casimire Louise de la Grange d’Arquien, ištekėdama už ATR valdovo Jono Sobieskio, tapo Lenkijos karaliene ir Lietuvos didžiąja kunigaikštiene. Po vyro mirties kartu su sūnumis Aleksandru ir Konstantinu ji pervažiavo į Romą ir 1701 m. įsikūrė šiuose rūmuse. Pastate svečiams būdavo rengiamos operos, muzikinės dramos ir kt. vaidinimai. Via Sistina gatvėje našlė liepė išmūryti Karalienės Arką (it. Arco della Regina, neišliko), mūsų laikus pasiekė valdovų šeimos herbai su Lenkijos Ereliu ir Lietuvos Vyčiu, juos ant portalo iškalė skulptorius Filippo Juvarra. Po trylikos metų Sobieskių šeima išvyko į Prancūziją.
Vėliau Palazzo Zuccari buvo sudalintas į apartamentus ir išnuomotas, dažniausiai menininkams ir užsieniečiams. Vienas iš nuomininkų, Prūsijos karalystės generalinis konsulas Jakobas Liudvigas Salomonas Bartholdy, 1815 m. užsakė kampinį kambarį ištapyti biblinio Juozapo gyvenimo vaizdais. Šiuos dailininkų Peterio von Cornelius, Frydricho Overbeck, Vilhelmo von Schadow ir Filipo Veit sukurtus paveikslus 1867 m. Zuccari šeima pardavė Senajai nacionalinei galerijai Berlyne, jie įvardijami kaip pagrindiniai kūriniai Nazaretiškame mene.
1904 m. žinoma meno kolekcionierė ir mecenatė Henrietė Hertz įsigijo šiuos rūmus ir 1913 m. padovanojo Kaizerio Vilhelmo draugijai su sąlyga, kad juose bus atidaryta meno ir kultūros istoriją tirianti įstaiga. Įsteigto instituto ir bibliotekos vertybės Antrojo pasaulinio karo metais buvo perkeltos į Vokietiją, 1944 m. pastatą užėmė sąjungininkų kariuomenė. 1953 m. jis buvo perduotas Makso Planko draugijai, kuri čia įkurdino „Bibliotheca Hertziana“.
Eržvilko Šv. Jurgio bažnyčia

Istorija

Eržvilkas iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupams. 1528 m. pastatyta bažnyčia. Ją XVI a. antrojoje pusėje pasisavino evangelikai reformatai. Vyskupo Merkelio Giedraičio iniciatyva 1585 m. pastatyta nauja. Nuo to laiko iki XVIII a. vadinta Pašaltuonio bažnyčia. Ji po 1752 m. perstatyta.
Bažnyčiai 1847 m. sudegus, šventoriuje pastatyta laikina koplyčia.
1853 m. patvirtintas naujos medinės bažnyčios projektas, prašyta leisti statyti. Formaliai bažnyčia buvo Viduklės parapijos filija, nors vyskupas Motiejus Valančius 1854 m. teigė, kad ji veikia kaip parapinė. Bažnyčia 1855 m. pastatyta kitoje vietoje. Įsteigta parapija. 1902–1903 m. bažnyčia pailginta, pristatytas bokštelis. 1908 m. įsteigta parapijos bibliotekėlė.
1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Klebonas Juozas Čepėnas apie 1980 m. bažnyčią suremontavo.
Parapija garsėja Škaplierinės atlaidais.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliu, iškilusiu virš apsidės. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė, kun. Izidoriaus Gudavičiaus  antkapinis paminklas.
Bažnyčioje sumontuoti garsaus vargonų meistro Martyno Masalskio vargonai.
Bronė Šalinaitė-Sukackienė

Biografija

Nuo 1915 pradėjo mokytis skambinti fortepijonu pas Notre Dame bažnyčios vargonininką Odiloną Talbatą Worcesteryje, MA, o balsą lavino pas Fl. Desplaines. 1920–1921 lankė vasaros kursus New Yorko universitete, dainuoti mokėsi pas NeColbins, fortepijono pas Perey Swift. 1922 Wusteryje baigusi vidurinę mokyklą, metus muzikos mokėsi Niujorke pas Konstantiną ir Pietrą Yonus. 1923 studijavo Berlyno muzikos akademijoje pas Fortepijono fakulteto dekaną prof. Richą Rosslerį. Paskui nuvyko į Milaną, kur pusketvirtų metų pas įvairius pedagogus privačiai mokėsi dainavimo, fortepijono, kompozicijos ir dirigavimo. Vėliau studijas dar tęsė Akademia di Marco Enrico Bossi. 1927 grįžo į JAV – Brooklyną, NY, kur įsteigė privačią muzikos studiją ir parengė nemaža dainininkų, pianistų, choro dirigentų. Jos mokiniai A. Žilinskaitė, J. Kazakevičius, M. Stenslerienė ir kiti buvo „Aido" ir kitų chorų vadovai. 1939 dar baigė New Yorko universiteto muzikos skyrių ir gavo bakalauro diplomą.
B. Šalinaitė dar studijuodama pradėjo vadovauti chorams. Ypač vaisingai 1929–1930 ir 1933–1937 dirbo su „Aido“ mišriuoju choru Brooklyne. Chorą išmokė daug lietuvių kompozitorių dainų ir stambesnių kūrinių: 1929 ir 1937 pastatė R. Planquette’o komišką operą „Kornevilio varpai“, o 1936 J. S. Bacho „Kavos kantatą“, surengė nemaža koncertų. 1930–1945 vadovavo „Sietyno“ chorui Newarke, NJ. Taip pat Niujorke vadovavo jugoslavų suaugusiųjų ir vaikų chorams, netoli New Yorko dėstė muziką valstybinėje mokykloje. Ypač sėkmingai dirbo su „Aidbalsių“ merginų vokaliniu ansambliu ir oktetu. Rengė koncertus rytinėse JAV lietuvių kolonijose, dainavo per radiją. Koncertavo kaip dirigentė, pianistė, dainininkė ir akompaniatorė. Skaitė paskaitas muzikos klausimais kursuose, klubuose ir per radiją. Gyvendama Niujorke, daug metų dirbo Lietuvių meno sąjungoje, buvo šios sąjungos Muzikos direktorė, nuo 1937 atsakingoji sekretorė. Jos rūpesčiu 1938 Brooklyne įkurtas komitetas kompozitoriaus M. Petrausko kūriniams leisti. Būdama sekretore, parengė spaudai 22 jo populiaresnius kūrinius: solo dainas, duetus, dainas mišriajam ir vyrų chorams. Visuomenės aukomis 1940 išleido leidinį „Rinktinės Miko Petrausko dainos". 1975 dalyvavo respublikinėje dainų šventėje Vilniuje.
B. Šalinaitė pasireiškė ir kaip kompozitorė. Sukūrė dainų solistams ir chorams, operetes „Alkis“ (1931), „Spartakas“ (1931), „Inkvizicija“ (1932), „Tamyla" (1951), rašė libretus operetėms, o muziką kurti padėjo Lahnas Adohmyanas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Brazavilio zoologijos sodas

Šimpanzė Gregoire

Zoologijos sode jau nuo 1944 m. gyveno garsi, viena seniausių pasaulio šimpanzių, vardu Gregoire (~1942–2008). Pirmą kartą tai patvirtinta dokumentais 1990 m., kai zoologijos sode apsilankė primatų ekspertė Jane Goodall. Ji įsitikino, kad Gregoire buvo prastai šeriamas, turėjo sunkių odos infekcijų. Po šio susitikimo J. Goodall pasirūpino tinkama Gregoire globa, skyrė specialią dietos programą. 1996 m. su Gregoire kartu dėl kompanijos apgyvendintos dar dvi šimpanzės. Netrukus po to, 1997 m., šalyje kilo pilietinis karas, o dėl zoologijos sodo artumo prie Brazavilio tarptautinio oro uosto gerai buvo girdimi šaudymai ir sprogimai. Žinoma, kad Gregoire po kiekvieno šūvio išsigandęs lįsdavo po lapais. Daug primatų buvo išgabenta į Puent Nuarą, o vėliau į specialų rezervatą Tchimpounga vietovėje. Čia naujus namus gavo ir Gregoire, nudvėsęs 66 metų amžiaus 2008 m.
Raseinių Lurdo koplyčia

Istorija

1932 m. Kauno arkivyskupijos kurija dominikonams grąžino caro valdžios uždarytą, nykstantį Raseinių vienuolyną. 1932-1935 m. vienuoliai tvarkė bažnyčią ir vienuolyną, planavo baigti statyti bažnyčios bokštus, įrengti Kryžiaus stotis. Antrame vienuolyno aukšte įrengta koplyčia broliams susirinkti bendrai maldai. Šiuo laiku buvo statoma ir Lurdo koplyčia. 1935 m. dominikonų vienuolynas vėl oficialiai pradėjo savo veiklą ir iš karto tapo 1935 m. kovo 4 d. atnaujintos Šv. Angelo Sargo Lietuvos dominikonų provincijos centru. Šios provincijos generalvikaru tapo tėvas Bonaventūras Pauliukas. Nors apie statomą Lurdo koplyčią (ir tikėtiną greitą tų darbų pabaigą) rašyta dar 1933 m., tačiau statybos užsitęsė ir šventinimo iškilmės įvyko tik 1935 m. spalio 13 d. – buvo pašventinta Švenčiausios Mergelės Marijos Lurdo titulo koplyčia.
Po Antrojo pasaulinio karo, 1947 m., koplyčioje dar buvo įkritęs nesprogęs sviedinys. Tik vėliau Raseinių klebonas kun. Staškūnas su kareivių pagalba jį išėmė.

Architektūra

Koplyčia pietvakarių kampe jungiasi su bažnyčios šventoriumi. Statinys vieno aukšto, kompaktinio tūrio, stačiakampio plano, su nedideliu priestatu pietinėje pusėje. Stogas dvišlaitis, su čerpių danga, kryžiumi virš frontono. Sienų langų angos šoniniuose fasaduose ir priestate – stačiakampės. Pastatas papuoštas su mentėmis fasaduose, profiliuotais pastogės karnizais, langų apvadais su stilizuotomis spynomis. Sienos tinkuoto plytų mūro, perdengtos cilindriniu skliautu. Lubos papuoštos kukliais tapytais ornamentais, skliauto arkos lanke įrašyta „Šventoji Marija, melski už mus“. Įrengtos kontrastingų dvispalvių keraminių plytelių grindys.
Vidinę erdvę skiria ažūrinės metalo grotos. Priekinėje sienoje įrengta stilizuota lurdo grota su Šv. Bernadetės ir Švč. Mergelės Marijos skulptūromis prie „akmeninės“ sienos (pradžioje buvusios nupieštos, vėliau cementinės). Šalia altoriaus pastatytos medinės šv. Dominyko ir šv. Kotrynos Sienetės skulptūros, anksčiau stovėjusios bažnyčios fasado nišose ir perneštos į Lurdo koplyčią.
Ekspertinė sistema

Ekspertinė sistema (ES), kitaip žiniomis grindžiama sistema, yra kompiuterinė programa, daranti išvadas arba sprendžianti tam tikros srities (pvz., verslo, medicinos) uždavinius. Ji naudojasi žiniomis ir analizės taisyklėmis, apibrėžtomis tos srities ekspertų. Skiriasi nuo duomenų bazių programos tuo, kad pastaroji tik iškviečia ir pateikia duomenų bazėje laikomus duomenis tokius, kokie jie yra. Ekspertinė sistema analizuoja duomenis ir pateikia išvadas.
Mis Žemė

Istorija

Carousel Productions suorganizavo 2001 m. pirmąjį konkursą, skirtą skatinti gamtos apsaugai.
2004 m. įkurtas Mis Žemės fondas, skirtas saugoti aplinkai.
2006 m. Čilė neatitiko reikalavimų, todėl konkursas buvo sugrąžintas atgal į Filipinus, kur vyko visi konkursai.
Velvet

Siužetas

Seriale „Velvet“ pasakojama XX a. viduryje prabangiuose Madrido mados namuose užgimusi „Velvet“ galerijų savininko Alberto ir siuvėjos Anos meilės istorija.
6-ojo dešimtmečio Madride, haute couture aukso amžiaus metu, yra vienas drabužių prekybos centras, kur kiekvienas norėtų apsipirkti bent kartą gyvenime – Galerias Velvet. Art Deco stiliaus rūmai, stebuklinga akinančios prabangos ir žavesio vieta. Bet besižavintys parduotuvės langais ar vaikštinėdami viduje ir norėdami įsigyti dalelę svajonės, Madrido ponai ir ponios nepastebi švelnios meilės istorijos, kuri atsiskleidžia Galerias tarp Anos ir Alberto. Ji – nuolanki siuvėja; jis – savininko sūnus, pasiruošęs perimti šeimos verslą. Tarp elegantiškų audinių ir haute-couture suknelių Ana ir Albertas pasiduoda savo meilei, puikiai žinodami, kad Alberto šeima prieštarauja jo santykiams su neturtinga jauna darbuotoja.
Tačiau artėja 7-asis dešimtmetis ir net griežti Ispanijos papročiai ir socialinės tradicijos kinta: moterys nebesvajoja apie neįperkamus drabužius, bet reikalauja kokybiškos aprangos. Jos jau nebestovi nuošalyje, kai haute couture užleidžia kelią prêt-à-porter; jos yra pirmoje pokyčių, kurie nebesuteikia pirmenybės pasiturintiems klientams, eilėje, tokiu būdu keldamos grėsmę Galerias Velvet egzistavimui.

Intrigų pagausėja, kai Alberto ir jo pamotė Doña Glorija susiremia dėl Alberto planų modernizuoti parduotuvės idėją ir dėl vaidmens, kuris pagal Doños Glorijos norus, turi būti atliekamas jos dukters Patricijos. Užvirus šeimos konfliktui, įsimylėjėliai Albertas ir Ana kovoja už savo likimą ir siekia uždraustos meilės. Kai Albertas sukyla prieš jam keliamus lūkesčius, Ana, trokštanti tapti dizainere, stengiasi įrodyti esanti kūrybiška asmenybe. Abu jie turi nepaklusti senovinėms užkietėjusios visuomenės tradicijoms.

Transliacijos užsienyje

Serialas susilaukė tarptautinės sėkmės. Jis rodytas Italijoje (TV kanalu Rai), Prancūzijoje (TV kanalu M6), Argentinoje, Graikijoje, Kinijoje, Čilėje ir daugelyje kitų šalių, taip pat prieinamas Netflix platformoje JAV, Kanadoje, Lotynų Amerikoje, Australijoje, Didžiojoje Britanijoje.
Sandėlis

Sandėlis  – atviras arba uždaras pastatas, specialiai pritaikyta patalpa ar aikštelė įvairioms medžiagoms, pramonės gaminiams ir pusgaminiams, žemės ūkio bei kitai produkcijai laikyti. Sandėliai pastatomi produkcijos gaminimo arba perdirbimo vietose, prie krovinių gabenimo kelių automobiliais ar geležinkeliais terminalų, uostų.

Paskirtis

Sandėliai skirti labai skirtingos produkcijos patogiam laikymui ir susijusioms operacijoms. Saugoti, perkelti, transportuoti naudojami konteineriai, maišai, dėžės, paketai, padėklai, stelažai, aruodai.  Pagal paskirtį jie būna gamybiniai ir skirstomieji (logistiniai) sandėliai. Šiuolaikinių sandėlių statiniai būna vienaaukščiai arba daugiaaukščiai, šildomi ar nešildomi, dažniausiai karkasiniai, iš lengvų, greit pastatomų ir išardomų konstrukcijų. Krovos, perkėlimo, rūšiavimo ir kitos operacijos mechanizuotos, pasitelkiant kėlimo įrangą, konvejerius, autokarus. Dideliuose sandėliuose daugelis operacijų automatizuotos, įdiegtos kompiuterizuotos sandėlio valdymo sistemos.
Atviruose sandėliuose laikomos drėgmei atsparios birios (smėlis, žvyras, anglys), gabalinės medžiagos (plytos, gelžbetoniniai gaminiai), įpakuoti gaminiai (įrengimai, staklės). Atviros aikštelės turi tvirtą nuolaidų paviršių drėgmės pertekliui pašalinti. 
Uždari sandėliai skirti kroviniams, reikalaujantiems tam tikrų sandėliavimo sąlygų, todėl čia laikomos drėgmei neatsparios birios medžiagos (grūdai, miltai, rišamosios, cheminės medžiagos), skysčiai, dujos, įrenginiai, tekstilės, medienos ir kiti gaminiai, maisto produktai, žemės ūkio produkcija. Tam tikriems produktams, pvz., pavojingiems, greitai gendantiems, sudaromos išskirtinės sąlygos, o su specialia įranga palaikomi nustatyti mikroklimato parametrai. Tokiuose specialiuose sandėliuose naudojami įrengimai gerokai skiriasi nuo atviro ir uždaro tipo sandėlių.
Milo Venera

Milo Venera – helenistinio meno šedevras, vienas garsiausių meno kūrinių pasaulyje; nežinomo II a. pr. m. e. skulptoriaus skulptūra, rasta Egėjo jūros Melo saloje, Graikijoje.

Skulptūros atradimo istorija

1819−1820 m. prancūzų karininkas Diumontas d'Urvilis (Dumont d'Urville) dalyvavo Prancūzijos ekspedicijoje į Graikijos archipelagą. Užsukęs į Melo salą, jis netikėtai pamatė skulptūrą, kurią valstietis buvo neseniai atkasęs ir laikė ožkų garde. Diumontas d'Urvilis atpažino, jog tai graikų meilės deivės Afroditės (romėnams - Veneros) statula. Rankoje ji laikė Pario, pasirinkusio ją iš trijų gražiausių deivių, dovanotą obuolį. Nežinomas skulptorius sukūrė šedevrą: deivės atidengto torso švelnumas sudarė puikų kontrastą audinio, dengiančio jos apatinę kūno dalį, krintančioms gausioms klostėms. Ši statula turėjo tapti Prancūzijos nuosavybe.
Diumontas d'Urvilis įtikino Prancūzijos ambasadorių Konstantinopolyje pasiųsti kartu su juo į Melą diplomatą, įgaliotą statulą nupirkti. Tačiau tik jiems atvykus, valstietis ją buvo ką tik pardavęs Turkijos pareigūnui, ir lobis jau buvo supakuotas. Bet gavęs iš prancūzų didelį kyšį, valstietis staiga prisiminė, kad skulptūra jau pažadėta prancūzui, todėl turkams ji negali atitekti.
Venera buvo supakuota į dėžę, užkelta ant neštuvų ir skubiai nunešta į paplūdimį, kur prancūzų laukė laivas. Tačiau įtūžę turkai pasivijo prancūzus ir sukėlė muštynes, per kurias buvo nudaužtos abi statulos rankos. Jos niekada taip ir nebuvo atkurtos.
Stanislavas Zamoiskis

Biografija

Lenkijos bajorų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Chelmo medžioklio, vaiskio ir pakamario Felikso Zamoiskio (m. 1535) jaunesnysis sūnus nuo antros santuokos su Ana Ugrovecka. Vyresnysis brolis – Chelmo pataurininkis ir vėliavininkas Florijonas (m. 1591).
Gavo valdyti Skokovo miestelį (dab. Zamostę) ir kaimus: Ždanuvą, Kalinovicą, Tvoryčuvą, Lentovnią ir Pniuvą. Kaip apdovanojimą už tarnybą karuose su rusais, totoriais ir moldavais Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas perdavė Stanislavui Zamoiskiui laikymui Belzo seniūniją ir paskyrė jį Chelmo kaštelionu.
1572 m. liepos 6 d Chelmo kaštelionas Stanislavas Zamoiskis mirė.
Išpažino kalvinizmą.
Ilmenitas

Ilmenitas – oksidų klasės mineralas, (geležies-titano oksidas FeTiO₃). Mineralo pavadinimas kilęs iš Ilmenio kalnų, Urale, Rusijoje, kur jis buvo pirmą kartą aprašytas 1827 m.
Ilmenitas randamas metamorfinėse ir magminėse uolienose, tačiau pramoninę reikšmę turi antrinės radimvietės – įvairūs smėlio sąnašynai.
Mineralo kietumas pagal Moso skalę – 5-6. Tankis – 4,72.
Ilmenitas silpnai magnetinis, juodos, pilkos spalvos.
Naudojamas kaip priedas pigmentų gamyboje, taip pat kaip titano žaliava.
Diktarai

Aplinkinės gyvenvietės

Leliūnai – 4 km
Archangelskas

Istorija

XII a. čia stovėjo Mykolo arkangelo vienuolynas. 1573 m. Ivanas Rūstusis siekdamas jūrų prekybos su Anglija čia įkūrė medinę tvirtovę, o miestas pavadintas Новый Холмогорский. 1574 m. gavo miesto teises. Iki 1613 m. buvo žinomas kaip Novocholmogorai (rus. Новохолмогоры), po to Архангельский, o ilgainiui ir Архангельск. Tai pirmasis uostas Rusijoje, jame buvo nemažai užsieniečių. 1667 m. miestas beveik visas sudegė, bet buvo atstatytas. Petras I čia pastatė laivų statyklą, įsteigė admiralitetą. 1708 m. įkurta Archangelsko gubernija. Nors po 1722 m. didelė dalis prekybos su Europa perėjo link Nevos, tačiau Archangelskas išliko kaip svarbus laivų statybos, prekybos žuvimi ir mediena centras. XVIII a. antroje pusėje vėl ėmė augti. 1762 m. jam suteiktos tokios pačios prekybos teisės kaip ir Peterburgui prie Nevos.
XIX amžiuje iš Archangelsko vykdavo daug jūrų tyrinėtojų ekspedicijų. 1918 m. pirmoje pusėje mieste veikė vienas pirmųjų Sov. Rusijoje lagerių, vėliau Archangelsko apylinkėse jų įsteigta daug. Pilietinio karo metu buvo išsilaipinusios Antantės pajėgos, 1918–1919 m. Antantės kariuomenės bazė. 1929–1936 m. krašto, nuo 1936 m. srities centras. Per Antrąjį pasaulinį karą svarbus karinis uostas. Po karo Archangelske buvo du kalėjimai ir kalinių persiuntimo punktas.

Ekonomika

Archangelskas – pirmasis Rusijos jūrų ir upių uostas, geležinkelio mazgas, yra oro uostas. Išvystyta chemijos, medienos, mašinų, laivybos, statybinių medžiagų, lengvoji, maisto pramonė, medžio apdirbimo įrangos gamyba. Apdirbami deimantai. Perdirbami jūrų dumbliai. Dailieji amatai: medžio, kaulo drožinėjimas.

Kultūra, švietimas

Archangelske yra valstybinė medicinos akademija, technikos universitetas, Šiaurės vadybos akademija, M. Lomonosovo universitetas. Veikia dramos, lėlių, jaunimo teatrai, cirkas, filharmonija, muziejai (kraštotyros, jūrų, dailės menų). Švč. Trejybės cerkvė (1745 m.), paminklai M. Lomonosovui ir Petrui I, admiraliteto pastatas (1820 m.) ir kapinės, kuriose palaidoti žymūs rusų jūrininkai.

Lietuviai

Per Pirmąjį pasaulinį karą Archangelske buvo lietuvių karo pabėgėlių. Veikė Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti skyrius. 1941 m. Archangelsko kalėjime buvo 11 politinių kalinių iš Lietuvos. 1946 m. vasario mėn. į Archangelską atvežta apie 30 lietuvių jaunuolių, kurie kalinti nepilnamečių kolonijoje kartu su 1200 kriminalinių nusikaltėlių. Jie dirbo gamykloje „Konvejer“, liejo minas. 1948 m. kai kurie buvo išvežti į tolimas Baltosios jūros salas plukdyti rąstų.
Archangelske gimė ir koncertinę veiklą pradėjo garsus Lietuvos džiazo muzikantas Vladimiras Tarasovas.
Krašto magistras

Livonijos krašto magistro įgaliojimai

Iki Saulės mūšio 1236 m. Kalavijuočių ordino magistras turėjo tokias pat teises, kaip ir Vokiečių ordino magistras. Po pralaimėto mūšio 1237 m. Kalavijuočių ordinas buvo prijungtas prie Vokiečių ordino, jo magistras tapo Vokiečių ordino krašto magistru. Jis buvo Livonijos faktinis valdytojas ir Livonijos kariuomenės vadas.
Kai Vokiečių ordino valdose Prūsijoje 1525 m. susikūrė pasaulietinė Prūsijos kunigaikštystė, Livonijos kraštas liko vienintele Vokiečių ordino valstybės teritorija. Tačiau būdamas ekonomiškai silpnas, netrukus tapo priklausomas nuo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o po pralaimėtų karų paskutinis Livonijos magistras Gotardas Ketleris buvo priverstas tapti Abiejų Tautų Respublikos vasalu ir pasaulietinės Kuršo kunigaikštystės hercogu.
Kokoso salos

Kokoso salos – Mianmarui priklausančios salos Indijos vandenyne, tarp Bengalų įlankos ir Andamanų jūros, į šiaurę nuo Andamanų salų. Sudaro Didžiojo ir Mažojo Kokoso salos.
Didžiojo Kokoso sala nuo Šiaurės Andamano salos atskirta Aleksandros sąsiauriu. Jos ilgis 10 km, plotis 2 km. Salos paplūdimiuose veisiasi žalieji vėžliai.
Mažoji Kokoso sala nuo Didžiosios atskirta Kokoso sąsiauriu. Jo ilgis 5 km, plotis 1 km.
Panevėžio evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Panevėžio evangelikų liuteronų parapiją įkūrė grafas fon Ropas (von Ropp) 1790-1795 m. Anksčiau ji buvo Biržų parapijos filija. Galiausiai buvo įsteigta Panevėžio-Šeduvos (iki tol ji buvo Žeimelio filija) parapija, kurią sudarė 1200 narių. Kairiajame Nevėžio upės krante buvo įsikūrę parapijos namai, kuriuose gyveno kunigas ir vyko pamaldos.
Panevėžio evangelikų liuteronų medinė bažnyčia pastatyta 1845-1850 m.
1940 m. sovietams nacionalizavus maldos namus, buvo nugriautas jų bokštas, o pastate įkurdintas šokių klubas. Vėliau čia buvo įkurta ūkinių prekių parduotuvė. Todėl buvo išgriautos kolonos, sunaikintas altorius, o jų vietoje, atitvėrus siena, įrengtas sandėlis. Tokia padėtis tęsėsi iki 1990 m.
1940 m. parapijiečių buvo virš 200, o 1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę ir atsikūrus evangelikų liuteronų parapijai, buvo užregistruoti tik 56 žmonės. Bažnyčios atstatymo ir tvarkymo darbus parapija pradėjo kartu su evangelikais reformatais. Evangelikų liuteronų pamaldos vyko mėnesio 1–ąjį ir 3–ąjį sekmadienį, o reformatų - 2–ąjį ir 4–ąjį sekmadienį.
1995 m. rudenį pradėtas bažnyčios kapitalinis remontas, kuriam lėšų surinko Vokietijos liuteronai. Per tris metus buvo baigti bažnyčios lauko remonto darbai. 1998 m. bažnyčios atkūrimas sustojo dėl lėšų stygiaus. Pamaldos vyko senųjų kapinių liuteronų koplyčioje, kurioje po nedidelio remonto įsikūrė parapija. 2001 m. vasario mėnesį parapija atnaujino bažnyčios remonto darbus.

Architektūra

Bažnyčia – medinis pastatas su bokštu, gotikinės formos langais ir durimis. Joje po rekonstrukcijos suformuotas naujas sakralinės erdvės interjeras, būdingas evangelikų liuteronų bažnyčioms. Skliautinė perdanga aprėminta per visą centrinę navą besiremiančiu į kolonadą sudėtingo profilio karnizu. Pakyla prie altoriaus akcentuota pusapvaliu vitražiniu langu ir mediniu kryžiumi.
Pastato fasadai santūrūs, apkalti šviesiai dažytomis dailylentėmis, organiškai derantys su aplink vyraujančiu smulkiu sodybiniu užstatymu.
Puerto Maldonadas

Istorija

1901 m. Peru vyriausybės nurodymu iš Sandijos į Madre de Dioso regioną išvyko Juan Villalta. Jo ekspedicija tyrinėjo kraštą, o 1902 m. įkūrė gyvenvietę, kurią pavadino ankstesnio šio krašto tyrinėtojo Faustino Maldonado garbei. 1912 m. Puerto Maldonadas tapo naujo Madre de Dioso departamento administraciniu centru. Ilgą laiką buvo svarbus kaučiuko pramonės centras. Miesto statusas suteiktas 1985 m.
Vaiva Lesauskaitė

Vaiva Lesauskaitė (g. 1959 m. gegužės 21 d. Kaune) – Lietuvos gydytoja patologe, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

Sesuo gyd. Vita Lesauskaitė. 1983 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1997 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1983 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos instituto bendradarbė. 1990–2000 m. Patologinės anatomijos laboratorijos (nuo 1994 m. Kardialinės patologijos laboratorija) vyresnioji mokslo darbuotoja, nuo 2000 m. vyriausioji mokslo darbuotoja, nuo 2004 m. Kauno medicinos universiteto Kardiologijos instituto direktoriaus pavaduotoja. Jos iniciatyva 2006 m. Kauno medicinos universiteto Kardiologijos institute įsteigta Molekulinės patologijos laboratorija. Nuo 1993 m. dėsto Kauno medicinos universitete, nuo 1999 m. profesorė.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – aterosklerozės patobiologinių determinantų, genų polimorfizmo tyrimai, programuota ląstelių mirtis, metodiniai jos nustatymo aspektai, matrikso metaloproteinazių ekspresija, t. p. širdies ir kraujagyslių ligų morfogenezė. Paskelbė daugiau, kaip 130 mokslinių straipsnių.