google/wiki40b huggingface dataset:
1944 m. San Chuano žemės drebėjimas

1944 m. San Chuano žemės drebėjimas (isp. Terremoto de San Juan de 1944) – žemės drebėjimas, įvykęs Argentinoje, San Chuano provincijoje. Kilo seismiškai aktyviame Kujo regione, Anduose. Susidarė dėl Naskos ir Pietų Amerikos plokščių tarpusavio judėjimo.
Prasidėjo 1944 m. sausio 15 d., 20:52. Epicentras buvo 30 km į šiaurę nuo San Chuano, prie La Lachos, Albardono departamente. Pasiekė 7,8 balo pagal Richterio skalę galingumą. 90 % San Chuano ir jo apylinkių pastatų buvo sugriauta, žuvo apie 10 tūkst. žmonių (10 % tuometinių miesto gyventojų). Miestas buvo visiškai nepritaikytas seisminėms sąlygoms – dauguma pastatų pastatyta iš plaušplyčių, gatvės siauros.
Atstatant miestą, parinktas patogesnis išplanavimas (plačios gatvės, mažesni pastatai), įrengtos antiseisminės sistemos. Atstatant San Chuaną buvo svarstoma galymybė jį perstatyti kitoje vietoje. Atstatymą finansavo valstybė. Viena iš pagrindinių miesto atsatymo remėjų buvo būsimoji Chuano Perono žmona, Eva Peron. Atstatymo darbai tęsėsi daugiau nei 10 metų.
2006 m. atlikti seisminiai miesto tyrimai parodė, kad beveik 100 % viešųjų įstaigų ir 63 % gyvenamųjų namų yra įgalūs atlaikyti žemės drebėjimą, tačiau 28 % pastatų priklauso vidutinės, o 20 % didelės rizikos grupei.
Lūžų akmuo

Akmuo

Lūžų dubenėtas akmuo yra apie 1,2 km į pietvakarius nuo Lūžų piliakalnio ir pilkapyno. Rausvos spalvos stambiagrūdžio granito akmuo yra 1,25 x 1,3 m pločio ir 70–75 cm aukščio, jo šonai ties viduriu aptašyti, yra 3 cm pločio griovelių žymių. Akmens viršutinėje plokštumoje iškaltas 49 x 52 cm skersmens ir 5–8 cm gylio dubuo, kurio pakraščiuose yra 1,75 cm pločio ir 0,5–0,8 cm gylio griovelis. 1971 m. aplink akmenį Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbonavičius) ištyrė 10,5 m² plotą. Nustatyta, kad akmuo buvo prie duobės pakraščio, jo apačia rėmėsi į akmens nuoskalas. Duobėje rasta 15 cm storio degėsių sluoksnis, po juo – akmens nuoskalų klojinys. Manoma, čia iki XVI–XVII a. buvo šventykla.
Kanonierius

Kanonierius (rus. канонир, канонер; iš vok. Kanonier 'patrankininkas') – 1700–1917 m. karinis eilinio artileristo laipsnis Rusijos armijoje. Kanonieriaus laipsnis buvo antrasis iš apačios, žemesnis už jį buvo handlangerio (vėliau pervadinto į jaunesnįjį kanonierių) laipsnis, aukštesnis – bombardyro laipsnis.
Laipsnis pirmą kartą atsirado 1700 m. kuriant artilerijos pulką. Įstatymiškai įteisintas 1712 m. artilerijos nuostatuose ir 1716 m. Karių statute.

Kanonieriaus laipsnis panaikintas 1917 m. gruodžio 29 d. kartu su kitais Rusijos armijos laipsniais.
John Warcup Cornforth

Biografija

1939 m. baigė Sidnėjaus universitetą. Oksfordo universitete tyrė steroidų sintezę, penicilino cheminę struktūrą. 1941 m. daktaras.
1946–1962 m. dirbo Medicinos tyrimų tarybos laboratorijoje, 1962–1975 m. bendrovės Shell Cheminės enzimologijos laboratorijos direktorius. Nuo 1975 m. Sasekso universiteto (Braitone, pietų Anglija) profesorius.
Nuo 1953 m. Londono karališkosios draugijos narys.

Mokslinė veikla

1951 m. susintetino pirmąjį nearomatinį steroidą, išaiškino cholesterolio biosintezės mechanizmą. 1959 m. atrado stereospecifinę cisalkenų arba transalkenų sintezę, susintetino N-acetilneuramino rūgštį, oksazolą.
Jo veikla 1975 m. kartu su Vladimiru Prelogu įvertinta Nobelio chemijos premija.
1975 m. Australijos metų žmogus.
Vidurinioji klasė

Termino atsiradimas

Šiuolaikinė termino reikšmė naudojama nuo 1913 m., kuomet Didžiosios Britanijos generalinis sekretorius savo ataskaitoje paminėjo statistiko T.H.C. Stevenson įvardintą viduriniąją klasę, kaip patenkančią tarp aukštesniosios ir darbininkų klasės. Šis viduriniosios klasės apibrėžimas apėmė srities profesionalus, vadovus, vyresniąją civilinę grandį.
Rūkas

Rūkas – ore susidariusi gausi smulkių vandens lašų arba kristalų sankaupa, dėl kurios horizontalus matomumas atmosferos priežemio sluoksnyje yra mažesnis nei 1 kilometras. Jei matomumas kinta nuo 1 iki 10 kilometrų, šis reiškinys vadinamas rūkana. Rūkas, kai matomumas siekia 50 m ir mažiau, vadinamas labai stipriu (tirštu) ir yra labai pavojingas, 50–200 m – stiprus, 200–500 m – vidutinis.
Rūkas kaip ir debesys atsiranda, kai ore kondensuojasi vandens garai. Kai oro temperatūra aukštesnė kaip -20 °C, rūkas paprastai būna vien iš vandens lašelių. Rūkas, susimaišęs su dūmais ir dujiniais atmosferos teršalais, vadinamas smogu. Kuo rūkas vandeningesnis (g/m³) ir kuo didesnės jo dalelės, tuo mažesnis matomumas.
Rūkams būdingas didelis kintamumas laike ir erdvėje, jų skaičius gali skirtis ir net visai nedidelėje teritorijoje. Reiškinys yra sietinas ne tik su bendrąja atmosferos cirkuliacija, jos savybėmis, bet ir vietiniais veiksniais, t. y. vietovės aukščiu, reljefo formomis, vandens telkiniais, pelkėmis, šaltiniais ir kt., kurių poveikis yra labai svarbus rūko susidarymui. Ežerai, pelkės, upių slėniai, šaltiniai yra vienas iš pagrindinių vietinių (spinduliuotinių) rūko susiformavimo veiksnių. Didžiausias rūko dienų skaičius yra susijęs su ciklonine veikla, kai šiltas oras iš Atlanto vandenyno užteka ant jau atšalusio Žemės paviršiaus.

Poveikis

Klimatinė informacija apie rūką reikalinga saugiam transporto, aviacijos, geležinkelių, jūrų ir kitų transporto priemonių eismui. Žemės ūkyje rūkai gali suvaidinti teigiamą vaidmenį, sumažindami pavasario ir rudens šalnas. Miesto rūkai kartu su išmetamais teršalais gali kenkti žmonių sveikatai, kadangi neigiamas dūmų ir dujų poveikis esant rūkui yra daug stipresnis, negu giedru oru.
Barbadoso transportas

Šiame straipsnyje aprašoma Barbadoso transporto sistema.

Keliai

Barbadose iš viso yra 1650 km kelių, iš kurių 1628 km yra grįsti. 2000 m. Barbadose buvo 44300 lengvųjų mašinų ir 15600 sunkvežimių. 2010 m. JK ekonomistų grupė nustatė, kad Barbadoso transporto kelių tankumas yra 6 pasaulyje ir didžiausias vakariniame Žemės pusrutulyje.
Visuose salos keliuose eismas vyksta kaire kelio puse.

Visuomeninis transportas

Visuomeninio transporto paslaugas šalyje teikia autobusai, mini-autobusai ir taksi, kuri yra populiariausia visuomeninio transporto rūšis.

Automobilių nuoma

Šalyje veikia daug automobilių nuomos punktų. Pažymėtina tai, kad užsienio šalių vairuotojai turi gauti leidimą važiuoti automobiliais šalyje.

Nelaimingi atsitikimai keliuose

Pagal 2010 m. ataskaitą, Barbadoso keliuose kiekvienam kilometrui tenka po 63.1 transporto priemonę. Pagal šį rodiklį Barbadosas yra 23 vietoje pasaulyje pagal transporto priemonių skaičių visos šalies mastu. Pagal nelaimingų atsitikimų skaičių 1 000 gyventojų šalis yra 12 vietoje pasaulyje.

Geležinkeliai

Geležinkelių sistemą šalyje sukūrė Jungtinės Karalystės kolonistai XIX a. Geležinkeliai jiems buvo reikalingi pergabenti cukranendres į Bridžtauno uostą. Tačiau šaliai atgavus nepriklausomybę geležinkelių sistemos buvo atsisakyta ir dabar geležinkelio paslaugų neteikia nei viena bendrovė.
Kadangi Barbadoso gyventojų tankumas yra antras pagal dydį visoje Amerikoje, kartais kyla diskusijų dėl traukinių sistemos sugrąžinimo.

Oro transportas

Grantley Adams tarptautinis oro uostas yra pagrindinis oro uostas Barbadose. Barbadosą aptarnauja viena vietinė oro kompanija ir 14 nacionalinių oro kompanijų. Šalyje taip pat yra privatus Bridžtauno sraigtasparnių oro uostas.
Leideno kulka

Leideno kulka – Žiulio Verno moksliniame fantastiniame romane „Dvidešimt tūkstančių mylių po vandeniu“ aprašyta kulkos konstrukcija. Ši kulka pakrauta elektros krūviu ir pataikiusi daro elektrinę žalą.
Elektra veikiantis iššaunamas įtaisas buvo sukurtas kaip šių dienų policinis ginklas.

Aprašymas

1870 m. Žiulis Vernas aprašė medžioklės ekspediciją, kurioje panaudotos neįprastos konstrukcijos kulkos:
„... šis šautuvas iššauna ne paprastas kulkas, o mažus stiklinius indus. Šie indai yra plieniniuose apvalkaluose ir pasunkinti švino piliule; jie yra tikros Leideno stiklinės, į kurias pakraunamas elektros krūvis, sudarydamas labai didelę įtampą. Nuo mažiausio sukrėtimo jos išsikrauna, ir gyvūnas, koks tvirtas jis bebūtų, krenta negyvas.“
Ž. Verno romane Leideno kulkas iššaudavo specialiu oriniu šautuvu, naudojančiu suspaustą orą. Tokia kulka pakakdavo pataikyti į bet kurią kūno dalį, kad auka būtų nukauta.

Šiuolaikinis analogas

2005 m. Jungtinių Valstijų nacionalinio saugumo departamentas pasirašė kontraktą sukurti panašiai veikiantį įtaisą, pavadintą Piezer (nuo žodžio pjezo), kurio apibūdinimas toks: „belaidis elektra raumenis paveikiantis nemirtinas ginklas, pagrįstas pjezoelektrine technologija, skirtas civiliams teisingumo organų valdininkams ir kariškiams“.
Įtaisas, vadinamas Extended Range Electronic Projectile ('Padidinto nuotolio elektroninis sviedinys'), kuris primena didelio nuotolio iš šautuvo iššaunamą belaidį tazerio sviedinį, buvo išbandytas 2009 m. Elektroninės strėlytės iššaunamos iš 12-to kalibro lygiavamzdžio šautuvo ir lekia iki 20 m. Į žmogų pataikiusi strėlytė elektros iškrova jį imobilizuoja 20-čiai sekundžių.
Amnesty International anksčiau ginčijo jo pirmtako tazerio saugumą, teigdama, kad apie 330 žmonių mirė po elektrinio tazerio poveikio.
Palenkės Sokoluvo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bachoža, Bartošas, Bžozuvas, Bžozuv Kolonija, Budi Kupientinskiai, Chmielevas, Červonka, Dombrova, Dolne Polė, Dzegietnia, Emilianuvas, Grochuvas, Grochuv Šlacheckai, Justinuvas, Karlusinas, Karolevas, Koseradi Vielkiai, Kostkai, Krasnodembi Kasmai, Krasnodembi Rafalai, Krasnodembi Sipitkai, Krasuvas, Lubiankai, Nova Viešas, Podkupientinas, Podroguvas, Pogoželis, Pžeždziatka Kolonija, Pživuzkai, Skibnev Kurčė, Skibnev Podavcė, Valeruvas, Virombas, Vanžė, Vulka Miedzinska, Zombkuvas, Žanecinas.
Michailas Kasjanovas

Biografija

1981 m. baigė Maskvos automobilių ir kelių institutą, vėliau mokėsi Valstybinio plano komiteto Aukštuosiuose ekonomikos kursuose bei TSRS Užsienio prekybos ministerijos Aukštuosiuose kalbų kursuose.
Devynerius metus dirbo TSRS Plano komitete, vėliau – Rusijos ekonomikos ministerijoje. 1993–1995 m. vadovavo Rusijos finansų ministerijos užsienio skolos ir kreditų departamentui. 1995 m. lapkričio mėn. paskirtas finansų ministro pavaduotoju, kuravo Rusijos finansinius sandėrius su vadinamaisiais Londono bei Paryžiaus klubais. 1998 m. rugpjūčio mėn. įvykus defoltui bei prasidėjus ekonominei krizei, paskirtas finansų ministro pirmuoju pavaduotoju.
1999 m. gegužės – gruodžio mėn. dirbo finansų ministru S.Stepašino ir V.Putino vyriausybėse, buvo Rusijos Federacijos saugumo tarybos narys. Po B.Jelcino atsistatydinimo V.Putinui pradėjus eiti ir šalies prezidento pareigas, 2000 m. sausio 10 d. paskirtas finansų ministru – ministro pirmininko pirmuoju pavaduotoju.
Prezidentu išrinktas V.Putinas 2000 m. gegužės 17 d. paskyrė M.Kasjanovą Rusijos ministru pirmininku. Jo vadovaujamai vyriausybei pavyko pradėti kai kurias reformas, pagerinti pajamų surinkimą į biudžetą bei sumažinti valstybės skolą. Būdamas premjeru M.Kasjanovas priešinosi susidorojimui su M.Chodorkovskiu.
Likus keliems mėnesiams iki eilinių prezidento rinkimų, V.Putinas atleido M.Kasjanovą iš ministro pirmininko pareigų.
2006 m. išrinktas Rusijos liaudies demokratinės sąjungos pirmininku. 2008 m. bandė kandidatuoti Rusijos prezidento rinkimuose, tačiau išbrokavus dalį surinktų parašų, nebuvo užregistruotas.
Nuo 2012 m. – Rusijos respublikonų-liaudies laisvės partijos pirmininkas.
Priešpovandeninis laivas

Priešpovandeninis laivas (rus. противолодочный корабль) – karo laivas, skirtas kovai su povandeniniais laivais. Dalis jų tinka ir kovai su oro taikiniais.

Ginkluoti giluminėmis bombomis ir bombosvaidžiais, priešpovandeninėmis torpedomis, priešpovandeniniais sraigtasparniais.
Sankt Peterburgo sporto ir koncertų kompleksas

Sporto ir koncertų kompleksas „Peterburgskij“ (rus. Спортивно-концертный комплекс Петербургский; SKK Peterburgski) – daugiafunkcijinė arena Sankt Peterburgo mieste (Rusija), didžiausia tokio tipo arena visoje Europoje. Pastatyta 1979 m. Sovietmečiu vadinosi V. I. Lenino sporto-koncertų kompleksas. Atidaryta 1980 m. gegužės 19 d. Telpa iki 25 000 lankytojų.
Kauno žiemos uostas

Istorija

1917 m. kaizerinė vokiečių kariuomenė greta Naujamiesčio įkūrė žiemos uostą, kuriame laivai turėjo būti apsaugoti nuo ledonešio.  Žiemos uostas tapo patogia garlaivių ir baidokų žiemojimo vieta. Pakrantė tęsėsi iki 2000 metrų. Buvo privažiuojamieji geležinkeliai plačiomis ir siauromis vėžėmis,  3 pakeliamieji kranai: 1 garinis pajėgos iki 15 tonų ir 2 motoriniai po 6000 tonų ir didelis plotas kroviniams sukrauti. Aukščiau uosto, prie kranto geležinkelio šakos, apie 900 metrų buvo medinė prieplauka. Prie uosto veikė nedidelės dirbtuvės. 
Po Antrojo pasaulinio karo dar kurį laiką veikė Žiemos uostas, tačiau apie 70-uosius metus uostas buvo iškeltas į Vilijampolę.
2007 m. Vidaus vandens kelių direkcija rengdama atsarginį naujojo Kauno uosto variantą, Vilijampolėje svarstė įrengti laikiną krovinių prieplauką, kurioje būtų galima iškrauti apie 100 tūkst. tonų krovinių. Kauno krovinių uostas vėliau buvo suplanuotas ir statomas Marvelėje.
2009 metų balandžio mėn. Žiemos uosto akvatorijoje įvyko ekologinė nelaimė. Maždaug 1 hektaro plote  išsiliejo teršalai (dyzelinas). Naftos produktų dėmių buvo skirtingose vietose, taip pat tarp upėje stovėjusių laivų, žemsiurbės pontonų. Tai apsunkino valymo darbus. Teritorija buvo aptverta specialia bonų užtvara. Nemuno užutekio valymo darbus atliko Kauno ugniagesiai gelbėtojai.
Nuo 2010 metų liepos 23 dienos  Kauno žiemos vidaus vandenų uosto kapitonas - Viačeslavas Afoninas. Jį paskyrė Lietuvos saugios laivybos administracija, atsižvelgdama į uosto steigėjo (VĮ Vidaus vandens kelių direkcijos) teikimą.
Vingis (ansamblis)

Svarbiausi faktai

1962 m. lapkritį įvyko pirmoji šokių būrelio repeticija.
1974 m. prie ansamblio prisijungė Ričardas Tamutis.
1979 m. už kūrybingą veiklą ir aukštą idėjinį meninį lygį ansambliui suteiktas „Vingio“ vardas.

„Vineva“

Nuo 1981 m. rengiamas tradicinis koncertas Lietuvos Valstybės atkūrimo dienos proga. Pirmasis koncertas vyko 1981 metais ir jame dalyvavo trys ansambliai „Vingis“, „Neris“ ir „Vaiva“. Po koncerto buvo pasirašytas susitarimas tokį koncertą rengti kasmet ir koncertus sumanyta pavadinti „Vineva“ - trijų ansamblių pavadinimų pirmųjų dviejų raidžių rinkinys. Tarybiniais laikais koncertai vyko ne Vasario 16-ąją, tik atkūrus Nepriklausomybę juos imta rengti vasario 16-ąją.

Tarptautinė šokio diena

Nuo 2008 metais vingiečių pavasarį organizuojamas koncertas skirtas Tarptautinei šokio dienai paminėti. Koncertai vyko Vilniaus mokytojų namų kiemelyje, Vilniaus universiteto kiemelyje prie Šv. Jonų bažnyčios.

Susipažinimo vakaras

Priėmimas į ansamblį vyksta kiekvienais metais, todėl kasmet vyksta ir susipažinimo su naujais nariais vakaras. Jo metu seniai (esami vingiečiai) susipažįsta su naujai atėjusiais nariais (dar vadinamais fuksais, nuliais).

Ataskaitinis susirinkimas

Svarbiausias visų metų renginys – jo metu pristatoma valdybos ataskaita, įteikiamas nominacijos kiekvienam asmeniui, išrenkama nauja valdyba ir ansamblio prezidentas.

Aukštadvaris

Tradicinė stovykla universiteto praktikų bazėje prie Skrebės ežero apie 2 km nuo Aukštadvario miestelio. Ji vyksta visą savaitę ir tradiciškai sutampa su pirmuoju rugpjūčio savaitgaliu. Savaitgalio metu susirenka visų laikų vingiečiai.

Pasiekimai

2005 m. konkurse „Kadagys 2005“ iškovota pirmoji vieta.
2010 m. konkurse „Kadagys 2010“ iškovotas laureatų vardas (aukščiausias įvertinimas).
2015 m. konkurse „Kadagys 2015“ iškovotas laureatų vardas (aukščiausias įvertinimas).
Albertas Rožė

Albertas Rožė (1950 m. gruodžio 5 d. Ryliškių k., Utenos r.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Mokydamasis Vilniaus A. Vienuolio vidurinėje mokykloje, dainavo berniukų chore „Ąžuoliukas". Baigęs vidurinę mokyklą, 1968–1972 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė Z. Barauskienė). Institutą baigęs su pagyrimu, įgijo muzikos mokytojo – chorvedžio kvalifikaciją. 1977–1979 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu dar tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė).
1972–1985 Klaipėdos 2-osios vaikų muzikos mokyklos mokytojas, berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisteris, nuo 1974 meno vadovas ir dirigentas. Choro koncertines programas papildė užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūriniais, nemaža koncertų surengė Lietuvoje, dainavo Latvijoje, Baltarusijoje, dalyvavo televizijos ir radijo laidose, 1975, 1977, 1980 ir 1985 respublikinių dainų švenčių konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. „Gintarėlis“ ne kartą dainavo su suaugusiųjų mišriaisiais chorais, dalyvavo M. K. Čiurlionio gimimo 100-ųjų ir Č. Sasnausko gimimo 110-ųjų metinių minėjimų koncertuose. Iš sudėtingesnių kūrinių „Gintarėlis“ profesionaliai atliko G. Pergolesi „Stabat Mater“, A. Scarlatti „Stabat Mater“, J. Haydno „Missa brevis“, A. Bražinsko „Piemenėlių dainas" ir kt.
Nuo 1983 A. Rožė – Klaipėdos E. Balsio vidurinės meno mokyklos (menų gimnazijos) direktorius ir vaikų choro vadovas. Choras dalyvavo koncertuose, 1987 respublikinėje moksleivių dainų šventėje ir 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje; 1992 chorvedys išvyko gyventi į Ukrainą.
A. Rožė – Klaipėdos miesto dainų švenčių, 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės ir 1990 Lietuvos tautinės dainų šventės dirigentas, meno mėgėjų kolektyvų konsultantas. 1979 jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Gazeta Narodowa Wilenska

Gazeta Narodowa Wilenska (liet. Vilniaus liaudies laikraštis) – laikraštis, ėjęs 1794 m. gegužės 4 d. – rugpjūčio 6 d. du kartus per savaitę.

Istorija

Leido Lietuvos tautinė aukščiausioji taryba. Ėjo priedai „Addytament do Gazety Narodowej Wilenskiej“ ir „Dodatek do gazety Narodowej Wilenskiej“. Rašė apie kitų Europos šalių ir Rusijos politiką, informavo apie Lietuvos įvykius, spausdino potvarkius, atsiliepimus ir kt.
Redaktorius Filipas Golanskis. Spausdino spaustuvė „Akademicka“. Išėjo 28 numeriai.
Pinigų srautų apsikeitimo sandoris

Pinigų srautų apsikeitimo sandoris (angl. swap) - tai išvestinis finansinis instrumentas, kurio pagalba pora rinkos dalyvių susitaria apsikeisti pinigų srautais.
Pinigų srautai apskaičiuojami pinigų srautų apsikeitimo sandorio (PSAS) pagrindinei sumai. Pagrindine suma vykdant kontraktą paprastai neapsikeičiama. Pavyzdžiui, jei pagrindinė PSAS suma būtų 1.000.000 litų, o viena pusė įsipareigojusi mokėti 6 % kasmet, vadinasi kasmet ji sumokėtų 1.000.000 \cdot 0,06 = 60.000 litų (bet niekada nemokėtų pagrindinės sumos).
PSAS gali būti naudojamas apsidrausti nuo palūkanų normų svyravimų arba spekuliuoti laukiant palūkanų normų kilimo arba kritimo.
Kai kuriuose PSAS gali būti apsikeičiama ne tik palūkanų srautais, bet ir pagrindinės sumos pokyčiu.

PSAS pavyzdys

Nekilnojamojo turto vystytojas stato objektą, kurį yra sutaręs išnuomoti ilgam laikui. Projektui reikia 10.000.000 litų. Bankas jam siūlo skolintis už kintamas palūkanas, kurios yra lygios 6 mėn. LIBOR + 1 %. Tarkime LIBOR tuo metu lygus 4 %, taigi pradiniu momentu mokamos palūkanos būtų 5 %.
Νekilnojamojo turto vystytojui tokios palūkanos priimtinos, tačiau jei jos pakiltų per aukštai, tarkim iki 10 %, projektas taptų nuostolingas. NT vystytojas susisiekia su Palūkanų normų PSAS tarpininku (angl. Swap desk), kuris pasiūlo mokėti LIBOR, mainais už tai, kad gaus 7,5 % pastovias įmokas. Jie sutaria dėl sandorio.
Dabar pinigų srautai yra šie:
NT vystytojas \rightarrow bankas LIBOR + 1 %
NT vystytojas \rightarrow PSAS tarpininkas 7,5 %
PSAS tarpininkas \rightarrow NT vystytojas LIBOR
Dabar NT vystytojas moka 8,5 % palūkanas nepriklausomai nuo to, koks yra LIBOR. Tokiu būdu sukuriama sintetinė paskola su fiksuotom palūkanom (sintetinė, nes sudaryta iš dviejų finansinių produktų).
Lapių Šv. Kryžiaus bažnyčia

Istorija

1982 m. šioje vietoje buvo pastatyta mūrinė koplyčia. 1983-1989 m. vyko bažnyčios statybos, bažnyčios architektai buvo Zdzisław Hryniak ir Krzysztof Kakowski. Bažnyčia buvo pašventinta 1999 m. rugsėjo 19 dieną.
Minaukos sentikių cerkvė

Istorija

Minaukos sentikiai gyvuoja nuo XVIII a. antrosios pusės, pagal kitus duomenis, ši bendruomenė kūrėsi caro Aleksandro II valdymo laikotarpiu (1855-1881).
Parapijos kapinės Minaukoje įsikūrė 1904-1905 m. Šiuo metu stovinti medinė cerkvė pastatyta 1904 m.
1930-jų pabaigoje bendruomenėje buvo daugiau kaip 800 narių.
XX a. pabaigoje sentikių bendruomenė ženkliai sumažėjo, pamaldos vyko retsykiais.
Šniukštų pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla įsteigta 1921 m. rugsėjo 1 d.
2008 m. rugsėjo 1 d. Šniukštų pagrindinė mokykla prijungta prie Antazavės Juozo Gruodžio vidurinės mokyklos.
Liaudies instrumentų orkestras

Liaudies instrumentų orkestras – muzikos atlikėjų instrumentininkų kolektyvas, griežiantis autentiškais arba modifikuotais liaudies muzikos instrumentais jam specialiai sukurtus arba aranžuotus kūrinius.

Orkestrai

Liaudies instrumentų orkestrai gali būti vienarūšių instrumentų ir mišrus. Kai kada liaudies instrumentų orkestruose greta liaudies instrumentų vartojami ir profesionaliosios muzikos instrumentai. Liaudies instrumentų orkestrų instrumentinę sudėtį, repertuarą ir atlikimą lemia tautos muzikinės kultūros ypatumai, įvairios sudėties liaudies instrumentų kolektyvus nuo seno turėjo daugelis tautų.
Daug liaudies muzikos ansamblių atsirado XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, kai ėmė formuotis daugelio tautų nacionalinė savimonė.

Lietuvoje

Lietuvių liaudies instrumentų orkestro sudėtis: kanklės (aukštosios, bosinės, kontrabosinės), birbynės (aukštosios, tenorinės, kontrabosinės), lamzdeliai, skudučiai, daudytės, ragai, skrabalai su kelmu ir kiti instrumentai; rečiau vartojamas džingulis, būgnas ir kiti. Iki 1940 m. vyravo autentiški liaudies instrumentai.
1940 m. įkūrus liaudies dainų ir šokių ansamblį (vadovas Jonas Švedas) buvo pradėta modifikuoti autentiškus liaudies muzikos instrumentus (kankles, birbynes, lamzdelį) išplečiant jų technines ir raiškos galimybes. Sukurta naujų, netradicinių instrumentų (bosinės ir kontrabosinės kanklės, tenorinės ir bosinės birbynės ir kt.), tobulinta liaudies instrumentų orkestrų grupių sudėtis, siekta jų darnaus skambesio. 1977–1983 m. veikė Lietuvos RTV liaudies muzikos instrumentų orkestras, jo įkūrėjas ir vadovas Romualdas Apanavičius.
Liaudies instrumentų orkestrus turi dainų ir šokių ansambliai, tarp jų – „Lietuva“, Lietuvos muzikos ir teatro akademija, Klaipėdos universitetas, muzikos mokyklos.
Žymiausi liaudies instrumentų orkestrų vadovai: Romualdas Apanavičius, Pranciškus Budrius, Lionginas Gadliauskas, Edvardas Jauniškis, Pranas Stepulis, Justinas Strimaitis, Juozas Švedas, Pranas Tamošaitis, Vytautas Tetenskas, Regina Vaišnorienė, Irena Vaitkevičiūtė, Algirdas Vyžintas.
Muzikos liaudies muzikos instrumentų orkestrams sukūrė Valentinas Bagdonas, Vidmantas Bartulis, Algimantas Bražinskas, Zita Bružaitė, V. Juozapaitis, Vytautas Klova, Anatolijus Lapinskas, Jonas Švedas ir kiti.