Friedrich Wilhelm Joseph Schelling

Gyvenimas

Friedrichas Wilhelmas Josephas Schellingas buvo labai anksti subrendusio proto mąstytojas: būdamas septyniolikos metų jaunuolis įgijo magistro laipsnį, o dvidešimties buvo pakviestas užimti katedrą Jenoje; jau tada jis buvo vertinamas kaip daugelio darbų autorius, jį rėmė Fichte ir Goethe. Kaip tik tuo metu Jenoje gimė „romantinė mokykla“, kuriai, be kitų, priklausė Schlegeliai, Novalis, Tieckas ir kurios filosofu tapo Schellingas. Jau tada jis nutolo nuo Fichte‘s, kuris pirmasis jį patraukė į filosofiją, ir nuo Hegelio, su kuriuo buvo kolegos ir kartu dirbo universitete. Viurcburge, kur nuo 1803 metų ėmė vadovauti katedrai, jo pažiūros toliau kito, domėjimasis religija, ypač estetika. Meną dabar jis laikė aukščiausiąja žmogaus kūryba, tad nieko nuostabaus, jog metė universitetą, kad užimtų sekretoriaus vietą Dailiųjų menų akademijoje Miunchene (1806–1820). Vis dėlto vėliau grįžo į darbą universitete, pirmiausia Erlangene, o nuo 1827 metų Miunchene. Tai buvo Hegelio triumfo laikai, Schellingas buvo beveik visiškai užmirštas. Tačiau jį prisiminė Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas IV, kuris vis dar simpatizavo tuomet jau atgyvenusioms romantinėms pažiūroms, ir 1841 m. Pakvietė seną mąstytoją į Berlyną su ta ypatinga intencija, kad šis sudarytų priešpriešą ateistiniams hegelininkų polinkiams. Schellingą karštai sveikino Berlyne; puiki, daug žadanti pradžia jaunystėje, o vėliau ilga tyla žadino smalsumą. Tačiau jis vilčių nepateisino ir trumpai padirbęs nusišalino nuo universiteto veiklos. Ankstyva branda, ilgas gyvenimas, darbas penkiuose universitetuose ir poroje akademijų–tokia buvo Schellingo dalia. Įžvalgus ir sumanus, bet perdėm stokojantis tikslumo, neturintis mokslinio metodo, jis buvo pusiau filosofas, pusiau poetas. Ir pats filosofiją laikė greičiau įkvėpimo ir genialumo nei tyrinėjimo dalyku; tai buvo tipiškas romantizmo požiūris, ir Schellingas labiau nei kas kitas nusipelno romantinio filosofo vardo.

Filosofinės idėjos

Veikaluose „Apie pasaulinę dvasią“ ir „Natūrfilosofijos sistema“ F. W.J. Schellingas grąžino gamtai tą ontologinį turtą, kurį iš jos buvo atėmęs J. G. Fichte. Sekdamas G. W. Leibnizu, jis suteikia gamtai dinamišką pradą. Remdamasis J. G.Fichte‘s idėja, kad bet kurį veiksmą sukelia priešinimasis, gamtoje jis įžvelgė dinamiškąjį pradą. Joje esančias priešingas jėgas gamta priverčia sąveikauti vienybės principas būdingas cheminiams procesams (jų metu vyksta oksidacija ir regeneracija, taip pat deguonies aplinkoje), optiniam spinduliavimui, šiluminei energijai, elektrai ir magnetizmui; Schellingo sistemą Novalis pavadino „universalia oksidacija“. Šiandien „Natūrfilosofijos sistema“ atrodo ypač įžvalgi, lyginant su vėliau sekusiu gamtos mokslo nuosmūkiu ir susmulkėjimu. Tačiau natūrfilosofija mokslo laimėjimų neaiškina paprastai: tai sugrįžimas prie J. G. Fichte‘s schemų, kuriose Aš ir Ne-Aš pakeičiami priešpriešinėmis gamtoje veikiančiomis jėgomis. Pavyzdžiui, ta gyva jėga, nesąmoningu dvasiniu pradu Schellingas aiškina traukos ir stūmos sąveiką, kurią Immanuelis Kantas, sekdamas Isaacu Newtonu, laikė jėgomis: F. W.J. Schellingo manymu, šios priešingų krypčių jėgos ir yra tas dvasinis pradas, kurio veikimas sukuria bet kurį gamtos kūną.
F. W.J. Schellingas, remdamasis sąvaja tapatumo filosofija, kurią plėtojo Spinozos veikale „Etika“ pateiktu metodu, veikale „Mano filosofijos sistemos išdėstymas“ naujai išdėstė savo mokymą. Gamta– tai emanacija Absoliuto, kuriame susilieja visos priešingybės: dvasia–gamta, begalybė–baigtinumas, būtis–pažinimas, subjektas–objektas, idealu–materialu. Už šio Absoliutaus Proto ribų iš tikro niekas neegzistuoja; egzistuoja tik vienas vienintelis pradas, Būtis, Absoliuti tapatybė, iš kurios pasaulis neatsiranda, nes ji pati ir yra pasaulis (štai kodėl gamta nėra negyva materija, priešingai, ji gyva, dieviška kaip pats Absoliutas), atsirandantis iš Absoliuto laipsniško judėjimo. Taigi F. W.J. Schellingas ne racionaliu būdu, o intuityviai priartėja prie Spinozos monizmo: Absoliutas– tai pirminis Dievo pavidalas, kurio antrinė reiškimosi forma–gamta, trikdanti realybės ir idealo pusiausvyrą; šios priešingybės analogiškos Aristotelio dualizmui: galimybė–realizacija; potencija–veiksmas; svoris–materija; šviesa–judėjimas; organizmas–gyvybė; tiesa–mokslas; gėris–religija; grožis–menas.
Žmogus (mikrokosmas) ir jo istorija yra visatos atspindžiai. Remdamasis šiomis idėjomis ir ne kiekvienam lengvai suvokiamomis genialiomis analogijomis, dialoge „Bruno‘as, arba apie daiktų dieviškąjį ir gamtinį pradus“ F. W.J. Schellingas išdėstė savąją dorybės filosofiją–panašiai kaip Spinoza pagrindiniame savo kūrinyje „Etika“, siedamas ją su būtinybe.
Šios idėjos plėtojamos jo meno filosofijoje: menininkas, kurio kūrybinės jėgos veikia panašiai kaip gamtinės, savo meninėje kūryboje gali pasiekti begalybę, įveikdamas teorinę ir dorovinę-praktinę priešpriešą, užfiksavęs ją baigtiniame meninės kūrybos procese; o mitologija–tai simbolinių konstrukcijų visuma, kur dievų poveikis vaizduotei toks pat kaip sąvokų minčiai.

Schellingo filosofijos esmė

Metafizikai, nutraukusiai ryšius su natūralizmu, atsivėrė du keliai: arba ji galėjo būtį suprasti kaip Aš – taip padarė Fichte; arba kaip absoliutą, esantį virš Aš ir gamtos priešstatos – tuo keliu nuėjo Schellingas. Absoliutą jis suprato kaip organišką ir evoliucionuojantį ir ieško jame iracionalių veiksnių, kuriuos meninė intuicija ir religinis tikėjimas suvoktų lengviau nei loginė dedukcija.