google/wiki40b huggingface dataset:
Remigijus Baltramiejūnas

Remigijus Baltramiejūnas (1945 m. birželio 27 d. Telšiai – 2008 m. vasario 17 d. Vilnius) – lietuvių fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1968 m. baigė Vilniaus universitetą. 1983 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
1964–1987 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1983 m. profesorius. Nuo 1987 m. Fizikos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis, 1989–1992 m. jo direktorius. Ekologijos fondo direktorius.
Dukra Lina Baltramiejūnaitė.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš puslaidininkių fizikos, lazerinės spektroskopijos. Nustatė puslaidininkių netiesinės sugerties pagrindinius dėsningumus. Atrado elektronų ir skylių lašus tiesiajuosčiuose puslaidininkiuose. Išnagrinėjo fotonų, eksitonų bei elektronų ir skylių plazmos kaitimą šviesos sužadintame kristale, t. p. netiesinę refrakciją šviesos smarkiai paveiktame puslaidininkyje. Daugiau, kaip 150 mokslinių straipsnių autorius.
Raiteliai

Raiteliai – senovės Atėnų, Romos, Tesalijos ir kitų antikinių valstybių privilegijuotas luomas.

Atėnuose

Atėnuose susiformavo po Solono reformų (594–593 m. pr. m. e.). Galėjo užimti visas renkamas pareigybes.

Senovės Romoje

Romoje nuo seniausių laikų raiteliais vadinta privilegijuota kavalerijos karių grupė. Po karaliaus Servijaus Tulijaus reformos (VI a. pr. m. e.) pagal turto cenzą buvo priskirti prie aukščiausios kategorijos piliečių.
Nuo III amžiaus pr. m. e. raiteliais (pagal cenzą) tapdavo ne tik kariai bet ir stambiųjų amatininkų dirbtuvių savininkai bei palukininkai. Nuo I a. pr m. e. pabaigos priklausymas raitelių luomui tapo paveldimas. Iš jų buvo komplektuojama kariuomenės vadovybė, provincijų valdininkai. III a. luomas išnyko.
Cheneral Santosas

Istorija

XV a. į šią vietovę iš Arabijos atvyko misionieriai skleisti islamą. Jų valdymas truko ir prie ispanų valdžios, iki XIX a. pabaigos, kai Filipinai atiteko JAV. 1914 m. pasirodė pirmieji krikščionys. 1920 m. susikūrė pirmoji ilokanų bendruomenė. 1938 m. generolas Paulino Santos paskirtas valdyti turtingą žemėmis ir jūros resursais kraštą, kuriame kūrėsi persikėlėliai iš labiau išsivysčiusios Lusono salos. 1948 m. įkurtas savarankiškas Buayan municipalinis rajonas, kuriam 1954 m. suteiktas jo įkūrėjo generolo Santoso vardas. 1968 m. suteiktos miesto teisės.

Ekonomika

Cheneral Santoso miestas yra SOCCSKSARGEN regiono pramonės ir prekybos centras. Yra oro ir jūrų uostai. Išvystyta žvejyba ir žuvies, daugiausiai tunų perdirbimas (neoficiali Filipinų „tunų sostinė“). Apylinkėse dideliais kiekiais auginami ananasai, manijokai, ryžiai, kukurūzai, kokoso riešutai ir bananai.
Miestas garsėja kasmetiniais Kalilangan ir tunų festivaliais, yra Klaja ekoparkas, Matutum kalnas, gen. Santoso muziejus. Veikia Dadiangaso, Mindanao ir New Era universitetai.
Jėzuitų gvaranių redukcijos

Jėzuitų redukcijos (isp. Reducciones jesuíticas), gvaraniškos jėzuitų misijos (Misiones jesuíticas guaraníes) – portugalų ir ispanų kolonizatorių strategija pasitelkiant katalikiškas misijas (redukcijas) kolonizuoti teritorijas, vietinius gyventojus „civilizuojant“ ir „atverčiant į Dievą“. Jėzuitų ordino misijos įsisteigė tupių-gvaranių gyvenamose teritorijose Pietų Amerikoje, daugiausia Paranos ir Urugvajaus tarpupyje, taip pat Amazonijoje, Čiake ir kitose atokiuose regionuose.
Pirmieji jėzuitai į Pietų Ameriką atvyko 1550 m. 1641 m. pradėjo steigti redukcijas, o pats pikas buvo XVIII a. pirmoje pusėje, kuomet veikė apie 30 misijų, o pakrikštytų indėnų skaičius siekė 100–300 tūkst. Misijos turėjo plačią autonomiją ir praktiškai nepriklausė nuo kolonistinės valdžios. Jėzuitai savo misijų teritorijose vietiniams indėnams skleidė „Dievo žodį“ (gvaranių ir tupių kalbomis), skatino menų, kultūros vystymąsi. Nors jėzuitų misijose indėnai nebuvo masiškai žudomi ar imami į vergiją, kaip kitose Amerikos vietose, bet vietinių gyventojų laisvės buvo smarkiai apribotos (turėjo dirbti misijose, negalėjo laisvai prekiauti).
Misijos centras buvo redukcija, kurią sudarė bažnyčia, mokykla, šventorius, toliau stovėdavo ligoninė, našlių namai, sandėliai. Centrinėje aikštėje stovėdavo kryžius ir misijos šventojo statula.
1759 m. jėzuitai buvo išvaryti iš Portugalijos valdomų žemių, o 1767 m. – iš Ispanijos. Gvaraniai sukilo į gvaranių karą, tačiau jį netrukus pralaimėjo ir buvo priversti pasitraukti į miškus. Redukcijų teritorijas užėmė kolonistai ir pradėjo vietinių gyventojų naikinimą.
Iki šių dienų yra išlikę redukcijų griuvėsiai, kurių dauguma saugoma kaip istorinės vertybės. Jėzuitų modifikuota gvaranių kalba yra viena plačiausiai vartojamų indėnų kalbų Pietų Amerikoje, o modifikuota tupių kalba Nheengatu taip pat vis dar vartojama Amazonijoje.
Debeikių pagrindinė mokykla

Istorija

1852 m. gegužės 28 d. vyskupas Motiejus Valančius bažnyčios inventoriuje užrašė klebonui, kad įsteigtų parapijinę mokyklą … ir rūpintųsi, kad jaunuomenė skaitlingai ją lankytų”. Tikslių žinių apie tokios mokyklos įsteigimą nėra. Po 1863 m. sukilimo uždraudus lietuvišką spaudą ir mokyklas, buvo steigiamos valstybinės rusiškos mokyklos, bet Debeikių krašte veikė ir Daraktorių mokykla.
1915 m. prasidėjus vokiečių okupacijai mokykla Debeikiuose likviduota ir vėl atidaryta 1918 m. rudenį Aknystų dvaro ponios Emilijos-Sofijos Jalinskaitės Venslovavičienės ir parapijos klebono iniciatyva. 1949 m. Debeikiuose įsteigta septynmetė mokykla, kuri 1952 m. tapo vidurine mokykla. 2001 m. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą.
Debeikių vidurinė mokykla išleido 41 abiturientų laidą. Mokyklą baigė 593 abiturientai, iš jų 204 įgijo aukštąjį išsilavinimą.
Vengrijos futbolo supertaurė

Vengrijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 1992 m. rungiasi Vengrijos čempionai ir taurės laimėtojai.
Aukštkiemių kapinynas

Kapinynas

Kapinyną 1886–1888 m. kasinėjo Otas Tišleris (iškasė 4225 m₂. kapinyno), 1893–1895 m. – Alfredas Karlas Jenčas ir Heinrichas Kemkė. Rasta daugiau, kaip 450 II a. – VI a. nedegintų ir IX a. – XIII a. sudegintų mirusiųjų kapų. II a. – VI a. kapuose, apdėtuose akmenų vainikais, gausu įkapių, tarp jų 201 m. varinė Romos moneta, emaliu puoštų daiktų. IX a. – XIII a. kapuose rasta žalvarinių papuošalų, geležinių ginklų, įrankių, keramikos dirbinių, gintaro ir stiklo karolių. Radiniai iki 1945 m. buvo Karaliaučiaus muziejuje „Prussia“, privačiame Hugo Šojaus rinkinyje Šilutėje ir Klaipėdos krašto muziejuje.
Lietuvos ekologų draugija

Lietuvos ekologų draugija – Lietuvos visuomeninė organizacija, veikianti nuo 1995 m. Vilniuje, Akademijos g. 2 (Vilniaus universiteto Ekologijos institutas).

Veikla

Lietuvos ekologų draugija vienija aplinkosaugininkus ir mokslininkus ekologus, skatina mokslinę kūrybinę iniciatyvą, populiarina naujausius ekologijos mokslo ir praktikos laimėjimus. Draugija organizuoja konferencijas, simpoziumus, diskusijas, atlieka tyrimus pagal įvairias programas. Bendradarbiauja su kitomis ekologinio profilio organizacijomis. Turi apie 70 narių. Draugija yra Europos ekologų federacijos narė.
Marcos Soares Elias Júnior

Karjera

Žaidėjas kilęs iš Brazilijos. Futbolą žaidė Portugalijoje, trečioje pagal pajėgumą lygoje, atstovavo „Lusitanos VRSA“ klubą (portug. Lusitano Vila Real de Santo António).
Į Lietuvą atvyko 2017 m. vasario mėn. ir tapo Kauno „Stumbro“ nariu. Tuo metu dažniausiai buvo gynybinio plano žaidėjas, kurio pozicija buvo dešinio krašto gynėjas. Tačiau dėl sugebėjimo kontroliuoti kamuolį nebijodavo pereiti į puolimą. Tapo tvirtu pagrindo žaidėju tiek A lygos pirmenybėse, tiek LFF taurėje. 2017 m. Lietuvos futbolo taurės finale sužaidė visas 90 minučių ir kartu su komandos draugais iškovojo Lietuvos futbolo taurę. O A lygoje FC Stumbras užėmė septintąją vietą.
2018 m. A lyga pirmenybėse buvo perstumtas į priekį ir pradėjo žaisti dešiniuoju saugu. Mėgsta pasijungti į atakas ir sugeba jas rezultatyviai užbaigti. A lygoje tapo rezultatyviausiu komandos žaidėju (ir vienu rezultatyviausių A lygoje).
2019 m. vasario 1 d. pranešta, kad karjerą tęs Portugalijoje.
Vladas Raila

Vladas Raila (1904 m. kovo 24 d. Plaučiškiuose, Pakruojo raj. – 1997 m. gegužės 27 d. Los Andžele, JAV) – JAV lietuvių spaudos darbuotojas, literatas, teatralas.

Biografija

Gimė pasiturinčių valstiečių šeimoje. Iš pradžių jį mokė daraktorė, vėliau lankė Rozalimo dviklasę valdinę mokyklą. 1924–1926 m. tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje.
1926 m. emigravo į Kanadą, nuo 1937 m. gyveno JAV, Čikagoje, nuo 1945 m. – Los Andžele. Emigracijoje dirbo įvairius fizinius darbus.

Kūryba

Dar gyvendamas Lietuvoje garsėjo apylinkėje kaip garsus saviveiklos teatro artistas. Kanadoje ir JAV lietuvių kolonijose organizavo teatro mėgėjų grupes, chorus, pats režisavo ir vaidino. Dalyvavo „Bangos“ chore, vadovavo teatro mėgėjų rateliui. Parašė Daratos Muralienės operetės „Kada kaimas nemiega“ libretą, choro dainų tekstus.
Pasirašydamas Rl. Svyrūnėlio, Kazio Rimbo, Algio Skaidros slapyvardžiais, inicialais V.R. arba Vl. R. ir pan., spausdino rašinius „Liaudies balse“, „Vilnyje“, „Laisvėje“, kitoje spaudoje.
Jurgio Pipiro slapyvardžiu Lietuvoje išleista jo satyrinės publicistikos knyga „Vyrai ir moterys, nesijuokite“ (1977), atsiminimai „Nuo Rozalimo iki Kalifornijos“ (1981).
V. Raila yra nutapęs per 30 paveikslų.
Kovo 13

Vardadieniai

Kristina – Liutauras – Liutaurė – Paulina – Teodora – Vaidilė – Varbutas
San Kristobalis (Dominikos Respublika)

Istorija

Gyvenvietė įkurta aukso ieškotojų XVI a. pabaigoje. 1844 m. Dominikos Respublikai paskelbus nepriklausomybę nuo Haičio, San Kristobalis pateko į Santo Domingo provincijos sudėtį, jam buvo suteiktas savivaldos statusas. Čia tais pačiais metais buvo priimta pirmoji Dominikos Respublikos konstitucija.
Jolita Skablauskaitė

Biografija

1976 m. baigė menotyrą Vilniaus dailės akademijoje. Kurį laiką dirbo Kaune, vėliau atsidėjo vien kūrybiniam darbui. Yra surengusi keletą parodų. Pirmoji knyga „Tik šviesūs paukščiai naktyje“ išėjo 1986 m., už ją autorė buvo apdovanota Antano Jonyno premija. Nuo 1987 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos narė. 1998 m. už romaną „Mėnesienos skalikas“ apdovanota Žemaitės literatūrine premija.
Nuo 1987 m. gyveno Vilniuje. Vasaras leisdavo gimtinėje, kur ir parašė didžiąją dalį savo kūrinių. Mirė 2018 m. gimtajame Joniškyje. Ten ir palaidota.

Kūrybos bruožai

Jolitos Skablauskaitės Kūryboje ryški maginė pasaulėjauta, neaiški riba tarp tikrovės ir fantazijos, būdingi mistiniai sapno, regėjimo potyriai, pabrėžiama metų laikų kaita. Kraštovaizdžiai nejučia pereina į veikėjų jausmus. Veikėjai valdomi griaunančių aistrų (meilės, neapykantos, keršto, kaltės) ir dramatiškai slysta į mirtį, kupiną šiurpaus siurrealistinio grožio. Veikėjai pasaulį dažnai suvokia per garsus, kvapus, spalvas. Romanų siužetai – painios meilės istorijos su trilerio, detektyvo elementais.
Jolitos Skablauskaitės, Petro ir Povilo Dirgėlų apsakymų motyvais Algimantas Puipa sukūrė filmą „Žaibo nušviesti“ (1996 m.).
Vytautas Barkauskas (1931)

Biografija

1953 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Fizikos ir matematikos fakultetą, 1959 m. baigė Lietuvos konservatorijos A. Račiūno klasę.
Nuo 1961 m. Lietuvos konservatorijos, dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija dėstytojas, nuo 1991 m. profesorius.

Kūryba

Sukūrė operą, oratorijų, simfonijų, koncertų, sonatų, ciklų fortepijonui, vargonams, kūrinių įvairiems kameriniams ansambliams, dramos spektaklių, kino filmų muzikos. Kūrybai būdinga įvairių komponavimo technikų derinimas, konstruktyvizmas. Cikle fortepijonui „Poezija“ (1964 m.) vienas pirmųjų Lietuvoje pavartojo dodekafoninę techniką.
José Manuel Pinto

Karjera

Profesionalaus futbolininko karjerą pradėjo Sevilijos „Real Betis“ futbolo akademijoje. Aštuonolikmetis 1997 metais buvo pervestas į pagrindinę „Betis“ komandą, tačiau jam atiteko tik trečiojo vartininko vaidmuo. Per savo pirmąjį ir paskutinįjį sezoną „verdiblancos“ gretose tesužaidė vos vienerias rungtynes ir vasarą perėjo į Vigo „Celta“.
Galicijos ekipoje ispanui taip pat teko laukti savojo šanso, nes tuo metu „Celta“ vartus gynė Richardas Dutruelis ir Pablo Cavallero. Tačiau Pinto nepanoro vėl keisti klubo ir atkakliai nusprendė siekti vietos startinėje sudėtyje. Sėkmingiausias žaidėjo karjeros sezonas – 2005–2006 m.
2005 m. Vigo „Celta“ po metų pertraukos sugrįžo į stipriausią Ispanijos futbolo divizioną, o Pinto sezono pabaigoje iškovojo Zamorą trofėjų – asmeninį prizą, skirtą mažiausiai įvarčių praleidusiam Primeros vartininkui (36 rungtynės, 28 praleisti įvarčiai. Zamora koeficientas: 0.78). 2008 m. sausio 18 d. pasirašė sutartį su „Barcelona“ iki sezono pabaigos ir Katalonijos klube pakeitė sunkią traumą gavusį Albertą Chorkerą.
Kristina Stančienė

Kristina Stančienė (g. 1975 m. Vilniuje) – dailės kritikė, publicistė, dramaturgė.

Biografija

Kristina Stančienė gimė 1975 m. Vilniuje.
1996–2000 m. studijavo Vilniaus dailės akademijoje, dailės istorijos ir teorijos katedroje įgijo dailėtyros bakalauro laipsnį. Nuo 2004 m. studijuoja dailės istorijos ir teorijos katedros magistrantūroje.
2001–2002 m. Kultūros paveldo centro „Skliautų“ galerijoje dirbo parodų organizatore bei laikinai ėjo direktorės pareigas. Nuo 2003 m. dirba Vilniaus Justino Vienožinskio dailės mokykloje.

Publicistika

Nuo 1997 m. – publikacijos dailės temomis, parodų recenzijos savaitraščiuose „7 meno dienos”, „Šiaurės Atėnai”, „Literatūra ir menas”.
Nuo 2006 m. – publikacijos žurnaluose „Namas ir aš”, „Architektūra, projektavimas, statyba”.
Kilmesas

Istorija

Miesto pavadinimas kilęs nuo indėnų kilmesų, gyvenusių dabartinio Tukumano apylinkėse. XVII a. užkariavus jų žemes, kilmesai buvo iškeldinti prie Buenos Airių ir apgyvendinti misijoje. Misija įsteigta 1666 m. ir pavadinta Exaltación de la Santa Cruz de los Kilme. Tiesa, daug indėnų neįveikė 1000 km kelio pėsčiomis iš savo gimtinės. Misija palaipsniui buvo apleista ir virto miestu-vaiduokliu. 1818 m. miestas atkurtas ir pradėjo sparčiai plėstis keliantis imigrantams iš Europos. Kilmesas buvo vienas iš kandidatų į provincijos sostinę vykdant Buenos Airių federalizaciją, tačiau pasirinkta La Plata.
2015 m. Lietuvos automobilių ralio čempionatas

Apžvalga

2015 m. sezonas prasidėjo tradiciniu raliu „Halls Winter Rally“, kuriame savo pirmąją pergalę pasiekė Martynas Samsonas pilotuodamas „Mitsubishi Lancer Evo VIII“. Latvijoje vykusiame „Talsi“ ralyje LARČ įskaitoje nugalėjo Vytautas Švedas su šturmanu Žilvinu Sakalausku. Pirmą kartą surengtame „Utenos“ ralyje, kurį organizavo Martynas Samsonas, čempionato įskaitoje taip pat nugalėtoju tapo Vytautas Švedas. Ketvirtajame etape, ralyje „Žemaitija“ nugalėjo LARČ įskaitoje besivaržantys svečiai iš Latvijos Jānis Vorobjovs ir Andris Mālnieks. „300 Lakes“ ralyje, kuris buvo bendras ir Latvijos ralio čempionato etapas, LARČ įskaitoje pirmas buvo Vaidotas Žala. Iki šiol vykusį etapą „Kauno ruduo“ pakeitė Ramūno Čapkausko organizuojamas ralis „Rally Elektrėnai“, kuriame nugelėjo Vaidotas Žala, kuris taip pat pergalingai baigė tradiciškai paskutinį čempionato etapą „Rally Classic Druskininkai“.
Čempionato dalyviai varžėsi 6 įskaitose. Po praėjusio sezono įskaitų skaičius sumažėjo, buvo apjungtos įskaitos: 1 su 3 ir 4 su 5. Čempionato įskaitoje taip pat varžėsi svečiai iš Latvijos, Lenkijos ir Rusijos.
Laimėjęs du etapus Lietuvos čempionu tapo Vytautas Švedas, antroje vietoje palikęs Vaidotą Žalą. Trečias liko latvis Jānis Vorobjovs.
Viena ašimi varomų (2WD) automobilių įskaitoje, nugalėjo Paulius Nanartavičius vairuodamas „BMW M3“. Antroje įskaitos vietoje liko Justas Tamašauskas su „Opel Astra“, trečioje Ričardas Baubinas su „Honda Civic“.
Komandinėje įskaitoje nugalėjo Kauno „Autoralio“ komanda.
Vaidotas Žala čempionatą pradėjo nauju automobiliu „Mitsubishi Lancer Evo IX“, vietoje buvusio „Subaru Impreza WRX STi“. Matynas Samuitis du čempionato etapus važiavo „Škoda Fabia S2000“ automobiliu.
Elniakampis

Istorija

Kaimas įsikūrė prie Maišiagalos–Trakų kelio. Vilniaus Šv. Jono bažnyčia Elniakampio palivarką įsigijo mainais iš Vilniaus vaivados Alberto Goštauto. Nuo XIX a. pr. šis palivarkas su miškuose išsibarsčiusiais kaimais priklausė Vilniaus universitetui, bet buvo nuomojamas. Antanas Plevinskis čia įkūrė spirito varyklą, prie Neries – audinių skalbyklą (balinimo fabriką). Audeklai balinimui gabenti iš Vilniaus, Kauno, Minsko, Rygos, Gardino. Išlikę balyklos (uždaryta 1868 m.) griuvėsiai.
Alko alkakalnis

Alkakalnis

Įrengtas tarp Erlos ir Alkupio upių esančios moreninės kalvos pietinėje dalyje, apaugęs mišku. Šlaitai statūs, iki 10–13 m aukščio. Pietvakarinėje dalyje yra šiaurės – pietų kryptimi pailga iki 2 m aukščio, o šiaurės vakarinėje pusėje – kita, rytų – vakarų kryptimi pailga, apie 3,5 m aukščio pakiluma. Pietvakarine papėde ir šiaurės vakariniu šlaitu praeina senkelis, o šiaurės rytiniu šlaitu kyla kelias į kaimą. Šiaurės vakarinėje dalyje skersai kalvos ir palei senkelį sukrauti akmenų pylimai, o papėdėje stūkso akmuo su dubeniu. Į šiaurės rytus nuo akmens augo senas ąžuolas (nupjautas 2003 m.), į vakarus nuo kurio iš kalvos vakarinio šlaito trykšta šaltinis. Alkakalnio šiaurinėje dalyje stovi sodyba, o pietrytiniame gale stūkso stogastulpis. Pietrytinis kalvos galas duobėtas, apnaikintas kasant žvyrą.
Teritorijos plotas – 3,12 ha.
Į rytus nuo alkakalnio, kalvos pietrytinėje papėdėje įrengta poilsio aikštelė su vietovės schema.

Istorija

Alkos kalnas – Erlos slėnyje stūksančios moreninės kalvos dalis. Manoma, kad I tūkstantmetyje – II tūkstantmečio I pusėje jame veikė pagonių šventykla, kuri buvusi atnaujinta XVI a. II pusėje – XVII a. pradžioje, vykstant priešpriešai tarp protestantiškos reformacijos ir katalikybės.
Krikščionybei įsigalėjus, Joninių naktį ant aukuro akmens Salantų apylinkės jaunimas kūrendavo laužus. Tarpukariu iš kalvos pietrytinio galo buvo kasamas žvyras naujam keliui kalvos šiaurės rytiniu šlaitu tiesti (senasis kelias ėjo palei pietvakarinę ir šiaurės vakarinę aukštumos papėdę). Pasakojama, kad žvyrduobėse žmonės rado žalvarinių papuošalų, akmeninių rutulių ir kitų radinių, žmogaus kaukolę. Darbus nutraukus, ant kalno buvo pastatytas stogastulpis.
1972 m. alkakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR497), 1993 m. akmuo, ąžuolas ir šaltinis įrašyti į laikinąją kultūros paminklų apskaitą, 1997 m. alkakalnis, o 2003 m. – akmuo ir šaltinis įrašyti į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M29, M262, M263), 2005 m. alkakalnis, akmuo ir šaltinis pripažinti valstybės saugomomis kultūros vertybėmis.

Tyrimai

1909 m. žvalgė Lietuvos piliakalnių tyrinėtojas Liudvikas Kšivickis, 1930 m. – generolas Vladas Nagevičius, 1948 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovas Pranas Kulikauskas), 1959 m. – Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1993 ir 2011 m. – Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2011 m. – Julius Kanarskas (Kretingos muziejus).
Adolfas Uža

Biografija

Vaikystė ir jaunystė prabėgo Šiauliuose ir Akmenės rajono Papilės apylinkėse. 1966–1971 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, baigė žurnalistikos specialybę. 1972–1975 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ redakcijos atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas. 1976–1977 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto vyresnysis redaktorius. 1979–1982 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ atsakingasis sekretorius. 1982–1989 m. Eltos korespondentas.
1988 m. Sąjūdžio steigiamojo suvažiavimo organizacinio komiteto, Sąjūdžio koordinacinio centro tarybos narys, redagavo ir platino Sąjūdžio seimo tarybos biuletenį „Ekspres informacija“. 1989–1990 m. laikraščio „Žalioji Lietuva“ redaktoriaus pavaduotojas, 1990 m. savaitraščio „Pozicija“ atsakingasis sekretorius. 1990–1995 m. Japonijos telegramų agentūros „Kyodo Cousin“ korespondentas Baltijos valstybėse. 1995 m. dienraščio „Lietuva“ vyr. redaktorius. 1996–1999 m. savaitraščio „Atgimimas“ vyr. redaktorius, politkos apžvalgininkas. Sukūrė draugiškų šaržų, piešinių, karikatūrų ir epigramų. Surengė per 10 personalinių parodų. 
1997–2011 m. Lietuvos gatvės vaikų futbolo federacijos steigėjas ir prezidentas. Lietuvos futbolo federacijos vykdomojo komiteto narys, buvęs Lietuvos asociacijos „Sportas visiems“ tarybos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Trakiškiai

Istorija

Istorijos šaltiniuose kaimas minimas nuo 1681 m.
LTSR metais kaimas buvo Trakiškių apylinkės centras, kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Auksinė taurė

Auksinė taurė (kin. 金爵) – kino apdovanojimas, įteikiamas laureatams Šanchajaus filmų festivalyje.
Įsteigta 1993 m., pradžioje buvo teikiama kas 2 metai, o nuo 2001 m. – kasmet.
Sweet Dreams (grupė)

Biografija

Grupė buvo specialiai sukurta Jungtinės Karalystės A Song for Europe 1983 atrankai į 1983 m. „Eurovizijos“ dainų konkursą. „Sweet Dreams“ atrankoje pasirodė su daina „I’m Never Giving Up“. Grupė su 109 taškais užėmė pirmą vietą ir tapo šalies atstovais „Eurovizijoje“. Tarptautiniame konkurse trio su 79 taškais užėmė šeštą vietą.
Airijos singlų tope „I’m Never Giving Up“ užėmė 25 vietą.
1983 m. rugpjūtį grupė išleido singlą „17 Electric (Look Out!)“, tačiau sėkmės nesulaukė.
Siamo katė

Siamo katė (taj. วิเชียรมาศ, angl. Siamese Cat) – trumpaplaukių kačių veislė. Viena populiariausių ir lengviausiai atpažįstamų veislių pasaulyje.

Istorija

Šios katės kilo iš Tolimųjų Rytų. Tailande žinomos maždaug nuo XIV a. Pirmieji Siamo kates pastebėjo britų keliautojai XIX a. Jie parplukdė keletą kačių į Europą. Pirmosios Siamo kačių šeimininkės stengėsi, jog augintinės jaustųsi kaip namie – laikė jas šildomose oranžerijose su tropikų augalais. Neilgai trukus Siamo kates atrado ir prancūzai.
To laikotarpio Siamo kačių sudėjimas labai skyrėsi nuo dabartinių: jos buvo masyvesnės, galvos ne trikampės, o beveik apvalios. Pirmieji augintojai labai vertino, jei katė būdavo žvaira ir laužyta uodega.
Pirmosios iš Tailando atvežtos Siamo katės buvo su rudomis žymėmis, o vėliau jos atsivedė kitų spalvų kačiukų – su melsvomis, šokolado ir alyvų spalvos žymėmis. Šios keturios spalvos vadinamos klasikinėmis Siamo kačių spalvomis, o kitos atsirado mišrinant šias kates. JAV pripažįstamos tik klasikinių spalvų Siamo katės, o katės su dryžomis ir vėžlio kiauto piešinio, rausvomis, kreminėmis ir cinamono spalvos žymėmis laikomos atskira trumpaplaukių kačių su žymėmis veisle.
Neklasikinių spalvų Siamo katės išvestos Didžiojoje Britanijoje, mišrinant jas su rusų melsvosiomis ir britų trumpaplaukėmis katėmis. Vėliau išvestos katės su cinamono ir stirnos kailio spalvos žymėmis.
Dabar yra Siamo kačių ir su sidabriniu spalvotų žymių poplaukiu: su sidabriškai dryžomis ir dūmo atspalvio žymėmis. Naujausios yra dvispalvės ir trispalvės Siamo katės.

Charakteris

Siamo katės vadinamos kačių pasaulio šunimis. Garsėja rėksmingumu, labai mėgsta bendrauti, nesulaukusios dėmesio, įkyriai jo reikalauja. Siamo kačių negalima ilgam palikti vienų, todėl neretai kačių augintojai laiko keletą Siamo kačių.
Labai gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis, mėgsta būti dėmesio centre. Greitai perpranta žmogaus nuotaiką, dažniausiai smagios ir net juokingos. Labai mėgsta žaidimus, išmoksta atnešti numestą daiktą. Dažniausiai nesipriešina vedžiojamos už pavadėlio.

Fizinės savybės

Siamo katės yra grakštaus, lankstaus sudėjimo. Liaunas kūnas ilgas, liesas, raumeningas. Užpakalinės kojos ilgesnės už priekines. Kojos ilgos ir plonos, letenos ovalios. Uodega ilga, plona, smaili, panaši į botagą.
Snukutis ir didžiulės įstrižos ausys sudaro lygiakraštį trikampį. Akys migdolo pavidalo, kiek įkypos, tamsiai, ryškiai mėlynos.
Kailis švelnus, plaukas trumpas ir minkštas. Beveik neturi poplaukio. Kačiukai gimsta balti, tamsios žymės ant snukučio, ausų, uodegos ir letenų atsiranda vėliau. Kailio spalva nusistovi tik trečiaisiais gyvenimo metais. Šviesios kailio vietos gali patamsėti nuo šalčio bei kailio laižymo.
Grynaveisles Siamo kates veisti labai sunku, paprastai kačiukai gimsta su trūkumais.