google/wiki40b huggingface dataset:
Šarvuotadenis kreiseris

Šarvuotadenis kreiseris (angl. protected cruiser; rus. бронепалубный крейсер) – XIX a. pabaigos – XX a. pradžios kreiseris su mechanizmus ir artilerinius rūsius dengiančiais daliniais šarvais – plokščiu ar išgaubtu (karapaksiniu) šarviniu deniu.
Šarvuotadeniai kreiseriai buvo silpniau šarvuoti negu šarvuotieji kreiseriai. Vėliau iš šarvuotadenių kreiserių atsirado lengvieji ir sunkieji kreiseriai, o iš šarvuotųjų kreiserių – linijiniai kreiseriai.

Atsiradimo istorija

XIX a. 8-ąjį dešimtmetį pradėti statyti greitaeigiai kreiseriai buvo bešarviai, kad jų masė būtų mažesnė. Gyvybiškai svarbios laivo dalys – artilerijos rūsiai, katilai ir garo mašinos buvo nepridengtos šarvais. Nuo priešo sviedinių jas turėjo saugoti jų vieta žemiau vaterlinijos ir virš jų esančios šoninės anglių duobės. Praktinis tokių kreiserių panaudojimas parodė, kad juos lengvai pažeidžia net vidutinio kalibro artilerija.
Pirmuoju šarvuotadeniu kreiseriu tapo 1878 m. pradėtas statyti D. Britanijos kreiseris „Comus“, kuris žemiau vaterlinijos turėjo plokščią 38 mm storio šarvinį denį, kuris dengė vidurinę laivo dalį. 1882 m. D. Britanijoje imti statyti Arethusa klasės kreiseriai, kurių 38 mm storio šarvinis denis turėjo į bortus nukreiptas nuožulnas, kurios šiek tiek kompensavo šarvų juostos palei vaterliniją nebuvimą. Toks šarvinis denis buvo vadinamas karapaksiniu deniu.
Tipiškų to meto šarvuotadenių kreiserių talpa būdavo nuo 2500 iki 7000 tonų, jie būdavo ginkluoti iki 12 patrankų (kalibrai nuo 100 iki 152 mm), jų greitis 18-23 mazgai.
Tobulinant šarvuotadenius kreiserius buvo storinami denio šarvai, jie buvo įtaisyti per visą laivo ilgį. Pirmasis kreiseris, turėjęs viso laivo ilgio šarvinį denį buvo kompanijos „Armstrong Whitworth“ 1882–1884 m. Čilės laivynui pastatyta „Esmeralda“. Šis kreiseris tapo vadinamųjų Elsviko kreiserių (angl. Elswick cruisers) – šarvuotadenių kreiserių su sunkiosiomis patrankomis – klasės pirmtaku. Laivai buvo vadinami pagal Elsviko (angl. Elswick) laivų statyklas.
Ėmus naudoti nebe horizontaliąsias, o vertikaliąsias garo mašinas teko karapaksinio denio centrinę dalį pakelti 0,5–0,75 m virš vaterlinijos, o denio nuožulnos šonuose nusileisdavo 1,0–1,2 m žemiau vaterlinijos. Nuožulnų vietose šarvai paprastai būdavo storesni negu horizontaliojoje denio dalyje. Palei bortus (už 0,8–1,0 m nuo jų) tarp vidurinio ir šarvinio denių būdavo vandeniui nelaidi pertvara, sudaranti koferdamą, tankiomis pertvaromis sudalintą į skyrius. Kai kuriuose kreiseriuose šiuos skyrius užpildydavo kamščiu ar mediena.

Šarvuotadenių kreiserių šarvinių denių šarvus papildydavo denio patrankų, kazematų, kovinių kabinų šarvai. Šarvai sudarydavo apie 1/10 visos laivo masės.
Aukštutinė Luara

Aukštutinė Luara (43) (pranc. La Haute-Loire, okitaniškai Naut Léger) – Prancūzijos departamentas šalies centro pietryčiuose, Overnė regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Le Piui en Veli. Generalinės tarybos pirmininkas Žeraras Rošas (Gérard Roche).
Departamente 3 apskritys, 35 kantonai, 21 municipalinis susivienijimas ir 260 komunų. Plotas – 4 977 km². 1999 m. – 209 113 gyventojų, 42 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Langedoko Overno, Žėvodano ir Forezo provincijose.

Geografija

Aukštutinės Luaros departamentas ribojasi su Luaros, Ardešo, Lozero, Kantalio, bei Piui de Domo departamentais.

Klimatas

Klimatas griežtai kontinentinis su nedidele Atlanto įtaka.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žanas Buajė ir Adrienas Guteironas, Atstovų rūmuose – Loranas Vokiezas ir Žanas Proriolis. Generalinę tarybą sudaro 35 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Jozefas Alfredas Potockis

Biografija

Lenkijos bajorų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Jozefo Mikalojaus Ksavero Potockio (1862–1922) ir kunigaikštytės Elenos Augustos Radvilaitės (1874–1958) antrasis (jaunesnysis) sūnus.
1913 metais jo tėvas Josifas Mikalojus Ksaveras Potockis gavo nuo caro rūmų leidimą įkurti dvi ordinacijas savo sūnums: Antoninską (apie 25 000 ha) savo vyresniajam sūnui Romanui ir Koreckai (apie 24 000 ha) jaunesniajam sūnui Jozefui. Tokiu būdu po savo tėvo mirties Jozefas Potockis turėjo paveldėti Korecko ordinaciją. Sutinkamai Rygos taikos susitarimu broliai Potockiai negavo jiems pažadėtų ordinacijų.
1919–1922 metais Jozefas Alfredas Potockis buvo Lenkijos pasiuntinybės Londone sekretoriumi. 1929–1932 metais – pasiuntinio Londone patarėjas. 1934 metų vasarį tapo politinio departamento direktoriaus pavaduotoju ir vakarų skyriaus direktoriumi. Buvo taip pat Lenkijos pasiuntiniu Ispanijoje.
Buvo apdovanotas Atgimusios Lenkijos ordinu, Komandoro kryžiumi prancūziško Garbino legiono ordinu, portugališku Kristaus ordinu, brazilišku Pietų Kryžiaus 3 klasės ordinu (1934).
Po mirties „už nuopelnus daugelį metų diplomatinėje tarnyboje“ 1998 metais buvo apdovanotas du kartus Komandoro Kryžiaus ordinu už nuopelnus Lenkijos Respublikai (balandžio 20) ir Atgimusios Lenkijos Dižiojo Kryžiaus ordinu (rugsėjo 17).
Skysčių logistika

Šaltiniai

Wally Klatch „RFID Twist: Liquid Logistics Equals Reduced Risk“, Manufacturing.Net, 2006-10-11. Nuoroda tikrinta 2013-04-01.
Donas

Pavadinimo kilmė

Upėvardis skitiškas, reiškia tiesiog upę (plg. av. dānu „upė“, skr. दानु = dānu „lašas, skystis, rasa“, oset. дон „upė“).
Lietuvos chorų sąjunga

Lietuvos chorų sąjunga – Lietuvos kūrybinė visuomeninė organizacija, nuo 1989 m. veikianti Vilniuje, B. Radvilaitės g. 8.
Juozas Stanulis

Biografija

1917–1918 m. mokėsi Imperatoriškojoje Aleksandro teatro dramos mokykloje (vadovas – R. Apolonskis), 1916–1918 m. J. Vaičkaus vaidybos mokykloje Sankt Peterburge.
1916–1918 m. J. Vaičkaus skrajojamojo teatro aktorius Sankt Peterburge, nuo 1918 m. Vilniuje. 1920–1921 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos vaidyklos (Kaunas), aktorius. 1923–1926 m. Liaudies teatro steigėjas, vadovas, režisierius, aktorius, 1924–1931 m. dar ir Valstybės teatro, aktorius. 1931–1935 m. Valstybės teatro Šiaulių skyriaus vadovas, režisierius ir aktorius, 1935–1939 m. Klaipėdos skyriaus direktorius, režisierius ir aktorius, 1939–1942 m. Valstybės teatro Šiaulių skyriaus direktorius, režisierius ir aktorius, 1943 m. „Vaidilos“ teatro, režisierius, 1944–1945 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro direktoriaus pavaduotojas ir aktorius, 1945–1946 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro direktorius ir aktorius, 1947–1958 m. LTSR valstybinio dramos teatro aktorius. Be to, dar ir LTSR valstybinės konservatorijos Aktoriaus meistriškumo katedros dėstytojas.
Dzwon Litwy

Dzwon Litwy (liet. Lietuvos Varpas) – lietuvių dienraštis lenkų kalba, ėjęs 1920 m. gruodžio 4 d. – 1921 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje.

Istorija

Leistas vietoj „Głos Litwy“. 1921 m. sausio 19 d. – birželio 30 d. nebuvo leidžiamas, vietoj jo 1921 m. sausio 21 d. – balandžio 1 d. leistas „Straż Litwy“. Nuo 1921 m. rugpjūčio 21 d. vietoj „Dzwon Litwy“ vėl leistas „Glos Litwy“. Išėjo 60 numerių.
Redaktorius-leidėjas J. J. Ogintas, faktiškai redagavo Mykolas Biržiška.
Darbalės

Aplinkinės gyvenvietės

Naujoji ĮpiltisPlokščiaiKiaupiškėsNausėdai
DARBĖNAI – 11 kmMančiai
Grūšlaukė – 6 km
Hendrick ter Brugghen

Hendrikas Terbriugenas (ol. Hendrick ter Brugghen arba Hendrick Terbrugghen, 1588 m. – 1629 m. lapkričio 1 d.) – olandų XVII a. baroko tapytojas, Utrechto karavadžistas.

Biografija

Hendrikas Jansonas Terbriugenas gimė 1588 m., tikriausiai Hagoje ar Deventeryje. Beveik nėra žinių apie jo jaunystę. 1591 m. tėvai persikraustė į Utrechtą. Manoma, kad 13 m. būdamas Terbriugenas įstojo mokintis į Abraham Bloemaert dirbtuves. Abraham Bloemaert tuo metu propagavo manieristinį stilių su dar vienu įtakingu Utrechto dailininku Joachim Wtewael. Apie 1607 m. Terbriugenas išvyko mokytis į Italiją. Prieš tai, tikėtina, atliko karinę tarnybą. Kaip menininkas, Terbriugenas tikriausiai subrendo Romoje, kur persiėmė Karavadžo stilistikos įtaka. 1614 m. Terbriugenas per Milaną ir Šveicariją grįžo į Utrechtą iki 1615 m. Terbriugenas buvo ankstyviausiu reikšmingu Olandijos karavadžistu, parvykusiu iš Italijos. Vėliau, kartu su Gerrit van Honthorst ir Dirck van Baburen, suformavo svarbiausių Utrechto karavadžistų trijulę. 1616 ar 1617 m. įstojo į Utrechto Šv. Luko dailininkų gildiją.
1620 m. dokumentuotas pirmasis Terbriugeno darbas. Gali būti, kad apie 1620 m. jis vėl lankėsi Italijoje. Didelę dalį Terbriugeno kūrybos sudaro religiniai paveikslai. To meto Utrechte buvo ryški katalikų įtaka. Oficialiai katalikybės apraiškos protestantiškoje Olandijoje buvo suvaržytos, visgi Terbriugenas gaudavo užsakymų religiniams paveikslams iš katalikų, nors pats buvo įsitikinęs protestantas. Hendrikas Terbriugenas mirė 1629 m. lapkričio 1 d. Utrechte. Palaidotas Buurkerk bažnyčioje. Po mirties Terbriugenas beveik buvo užmirštas. Iki XX a. jis buvo beveik neminimas ir netyrinėtas meno istorikų. Dailininku pradėta domėtis tik XIX a. viduryje, pradėjus augti Karavadžo autoritetui. Du Terbriugeno paveikslai „Šv. Mato pašaukimas“ rodo ryškias sąsajas su tos pačios temos Karavadžo garsiuoju paveikslu Romos San Luigi dei Francesi bažnyčios Contarelli koplyčioje.
Motina didvyrė

Motina didvyrė (rus. Мать-героиня) – garbės vardas, kurį Tarybų Sąjungoje suteikdavo daugiavaikėms motinoms už užaugintus vaikus. Kartu su vardu būdavo įteikiamas Motinos didvyrės ordinas. Garbės vardas ir ordinas įsteigti 1944 m. liepos 6 d.
Pagal „Motinos didvyrės vardo nuostatus“ (Положение о звании „Мать-героиня“) garbės vardu ir ordinu būdavo apdovanojamos moterys, pagimdžiusios ir išauginusios 10 ir daugiau vaikų, po to, kai paskutiniam vaikui sueidavo 1 metai, o vyresni tos moters vaikai būdavo gyvi.

Tuo pačiu metu su Motinos didvyrės ordinu buvo įkurti dar du apdovanojimai – Motinystės medalis ir Motinos šlovės ordinas.
Auksiaspalvis grūzdas

Išvaizda

Kepurėlė 4–6 cm skersmens, iš pradžių iškili, vėliau paplokščia ir galiausiai per vidurį įdubusi, jaunų vaisiakūnių kraštai užsilenkę žemyn. Luobelė plika, matinė, dažnai padengta tamsiomis dėmėmis. Kotas 4– 8 cm ilgio ir 1,5 – 2 cm skersmens, lygus, cilindriškas, kartais su šiek tiek gumbiškai sustorėjusiu pagrindu. Lakšteliaintankūs, dažnai šakoti, nelabai platūs. Trama trapi balsva bekvapė, labai aštraus skonio. Sporos yra baltos, elipsės formos 6,4 -8,0 x 5,7 -6,3 mikrometrų dydžio. Bazidiosporos, pailgos, 30- 50 × 8,5 -11 mikrometrų dydžio.
Spalvos ir formos kaita: kepurėlė būna ochros geltonumo arba šviesiai oranžinių atspalvių, su tamsesnėmis įvairios formos ir dydžio dėmėmis kraštuose. Kotas pilnaviduris, vėliau pasidaro tuščiaviduris; iš pradžių jis būna balsvas, tačiau greitai įgauna šviesiai oranžinį atspalvį. Lėkšteliai kreminiai, vėliau tramos spalvos. Perpjovus tramą išsiskiria baltos pieniškos sultys, kurios pabuvusios ore pagelsta.

Augavietė

Šis gana retas grybas, mėgsta lapuočių miškus, kur auga pavieniui arba grupėmis po ąžuolais ir kaštonais.
Sezonas: liepa – rugsėjis
Pamūšio pagrindinė mokykla

Istorija

Panaikinus spaudos draudimą 1907 m. Pamūšyje įsikūrė dvarininko Alsufjevo išlaikoma pirmoji mokykla. Ją lankė daugiausia valstiečių vaikai. Mokoma buvo rusų kalba, nes ir mokytojas buvo rusų tautybės. Pirmoje Pamūšio mokykloje mokėsi apie 20 mokinių. 1909–1910 m. Alsufjevas pastatė specialią mokyklą. Joje dirbo mokytojas Latomas. Jis mokė lietuviškai, bet, kaip ir ankstesnis mokytojas, taikė fizines bausmes. Po mokytojo Latomo mokytojauti pradėjo mokytoja Rožė Vainiūtė. 1933 m. mokykla iš Sutkūnų perkelta į buvusią Alsufjevo pienininę. Pastatą Švietimo skyrius iš dvarininko nupirko. 1933 m. mokykloje pradėjo dirbti mokytoja Mauročienė, vėliau Pikelytė.
Rusams užėmus Lietuvą mokykla liko toje pačioje vietoje. 1940 m. rudenį Pamūšio pradinę mokyklą pradėjo lankyti beveik visi jaunesniojo amžiaus vaikai, nes jiems mokslas buvo privalomas. Tą rudenį mokyklą pradėjo lankyti daug neturtingų valstiečių vaikų. Po mokytojos Pikelytės pradėjo dirbti mokytoja Armoškienė. Ji stengėsi ne tik išmokyti vaikus, bet ir visapusiškai juos auklėti. Pamūšio mokyklos 1-oji septintokų laida mokyklą baigė 1952 m. 1962 m. mokyklą baigė pirmoji aštuntokų laida.
Pamūšio mokyklos patalpose nuo 1958 m. veikė vakarinė sezoninė mokykla ir neakivaizdinė mokykla, kurioje konsultavosi nemažai jaunuolių ir pagyvenusių žmonių. 1963 m. mokslą baigė pirmosios aštuntokų neakivaizdininkų ir sezoninės mokyklos laidos. 1962 m. mokykla sudegė, pradėtas statyti priestatas. 1963 m. mokiniai mokėsi jau naujoje mokykloje. Pamūšio aštuonmetės mokyklos mokytojų kolektyvas stengėsi ne tik išmokyti vaikus, bet ir visapusiškai juos auklėti. Mokykloje veikė ateistų, literatų, kraštotyrininkų, jaunųjų gamtininkų, fizikų, turistų, sporto, chemikų būreliai. 
1985 m. Pamūšio mokykla reorganizuota į devynmetę, 1992 m. į pagrindinę, 2008 m. į Pašvitinio pagrindinės mokyklos filialą, pradinę mokyklą, 2010 m. likviduota.
Bethesda Athletic FC

Istorija

Yra žaidę Cymru Alliance lygoje 2009/2010 m. sezone, bet liko 9 vietoje ir pagal tuometinį reglamentą iškrito į žemesnį divizioną.
Jonas Genys (1955)

Biografija

1974 m. baigė Pabiržės vidurinę mokyklą, 1979 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1987 m. istojo į TSRS mokslų akademijos Archeologijos instituto aspirantūrą ir vadovaujamas prof. V. Sedovo parengė disertaciją „Miestai Vakarų Lietuvoje XI–XVII a.“ Prasidėjus sąjūdžiui mano studijos aspirantūroje nutrūko, o parengtą disertaciją 1993 m. apgynė Vilniaus universitete.
Nuo 1979 m. Klaipėdoje tuometinio Paminklų konservavimo instituto archeologas. Tyrinėti objektai Klaipėdoje, Kretingoje, Palangoje, Šilutėje, Varniuose, Biržų pilis. Nuo 1992 m. Mažosios Lietuvos istorijos muziejaus direktorius, nuo 1993 m. ir Klaipėdos universiteto rekreacinės architektūros ir kraštotvarkos katedros docentas. 
Žmona Zita, sūnūs Mindaugas, Simonas.

Mokslinė veikla

Mokslinė veikla pasireiškė įvairiose mokslinėse konferencijose skaitytais pranešimais, kuriuose daugiausia aptartos įvairios miestų genezės, materialinės kultūros temos. Publikuota apie 80 straipsnių Lietuvos ir užsienio leidiniuose, parengta monografija, skirta Varniams. Vienas leidinio „Lietuvos pilių archeologija“ sudarytojų.
Kagošimos prefektūra

Istorija

Kagošimos prefektūros vietoje iki Meidži restauracijos buvo Osumio ir Sacumos žemės. XX a. karų metu, čia buvo svarbi karinio jūrų laivyno bazė ir admirolo Togo Heihačiro namai.

Geografija

Kagošimos prefektūra įsikūrusi Kiūšiū salos pietvakariuose. Prefektūrai priklauso ir virtinė salų, kurios nuo Kiūšiū nutolusios kelis šimtus kilometrų. Didžiausios jų yra Anamio salyne.
Prefektūroje pilna veikiančių ir užgesusių ugnikalnių, įskaitant Sakuradžimą, kuris iškilęs Kagošimos įlankoje, priešais Kagošimos miestą. 9 % prefektūros ploto yra priklauso gamtosaugos parkams: Kirišimos-Jaku ir Unzen-Amakusos nacionaliniams parkams, Amami Gunto ir Ničinan Kaigano kvazi-nacionaliniams parkams, Akunės, Bonomos, Fukiagehamos, Imutaikės, Košikidžimos, Osumi Nanbu, Sendaigava Ryūiki, Takakumajamos ir Tokara Reto prefektūriniams gamtos parkams.

Ekonomika

Prefektūroje vyrauja stipri žemdirbystės pramonė, labai daug užauginama arbatos, batatų, ridikėlių.
Jonė Deveikė

Biografija

Tėvai mokė namuose. Karo metais Irkutske pradėjo lankyti gimnaziją. 1919 m. grįžusi iš Rusijos, gyveno pas tėvus (Deveikių name), lankė Ukmergės gimnaziją, kurią baigusi 1924 m. įstojo į Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. Nuo 1928 m. lygiagrečiai studijavo Teisių fakulteto Teisių skyriuje. 1932 m. baigė abu fakultetus. Humanitarinių mokslų fakultete parašė diplominį darbą iš visuotinės istorijos (vadovas prof. Levas Karsavinas) – „Napoleono imperijos atsiradimas“, Teisių fakultete – iš Lietuvos teisės istorijos („Kauno miestas ir jo savivalda XVII amžiuje“).
1932 m. rudenį išvyko į Paryžių, kur lankė École des Chartes. Užsienio reikalų ministerijos archyve rinko medžiagą tema „Lietuvos santykiai su Habsburgais ir Prancūzija, Sobieskiui viešpataujant (XVII a.)“. Po metų grįžo į Lietuvą, ištekėjo už tuometinio Klaipėdos krašto gubernatoriaus (1933–1935) Jono Navako, kuriam Prancūzijoje buvo suteiktas teisių daktaro laipsnis.
Prahos profesoriaus I. Lappo patariama ir prižiūrima pradėjo domėtis Lietuvos konstitucine teise, tyrė bajorų privilegijas ir kitus aktus. I. Lappo patariama, nusprendė siekti daktaro laipsnio Paryžiuje, todėl 1938 m. kovo mėnesį įsirašė į Teisės fakultetą. 1938 m. profesoriui M. Olivier-Martin Paryžiuje įteikė darbą disertacijai „Didžiosios Lietuvos Kunigaikštystės konstitucija“. Dėl II pasaulinio karo laikinai sustabdė mokslinius tyrimus.
1941 m. rudenį ėmė dėstyti Lietuvos istoriją Kauno mokytojų seminarijoje (iki 1944 m. birželio mėn.), Kaune užsiėmė advokatės praktika.
Gavusi Paryžiaus Centre National de la Recherche Scientifique mokslinio bendradarbio (chercheur) stipendiją, 1953–1959 m. tyrė trijų leidimų (1529, 1566 ir 1588 m.) Lietuvos Statutus, vertė, aiškino 1649 metų sąvadą.
Veidas (žurnalas)

Veidas – savaitraštinis žurnalas, leistas nuo 1992 m. spalio 15 d. iki 2017 m. liepos 11 d. Vedė politikos ir verslo tyrimus, rinko ir skelbė Turtingiausiųjų Lietuvos žmonių sąrašą, „Metų vadybininko“ rinkimus, įvairius reitingus (universitetų, kolegijų, gimnazijų, bankų, prekybos tinklų, draudimo bendrovių, savivaldybių etc.), statistiką, diskusijas. Savaitraštyje būdavo aprašomi ir analizuojami įtaką šalies gyvenimui, jos piliečių kasdienybei darantys įvykiai ar reiškiniai.
„Veido“ akcininkai – koncernas „Alga“ (83 %) ir Algimantas Šindeikis (17 %).
Savaitraštį „Veidas“ leido „Veido periodikos leidykla“, taip pat leidžianti žurnalus „Moters savaitgalis“, „Auto Bild Lietuva“ ir „Mažylis“.

Tiražas

Nuo 2011 m. spausdinamas tiražas – 8000 egzempliorių per savaitę.
Komorų vėliava

Komorų vėliava – stačiakampė, suskirstyta į keturias vienodos aukščio horizontalias juostas: geltoną, baltą, raudoną ir žydrą. Nuo flagštoko - žalios spalvos pleištas, kuriame įkomponuotas baltas pusmėnulis su keturiomis vertikaliai išdėstytomis penkiakampėmis žvaigždėmis.

Istorija

Vėliava įteisinta 2003 m. Ankstesnė vėliava buvo žalios spalvos lauke įkomponuotas baltas pusmėnulis ir kaip Islamo Federatyvinės Komorų respublikos vėliava buvo naudojama iki 2002 m.

Simbolika

Žalia - islamo spalva, geltona simbolizuoja Moheli salą, balta - Majotą, raudona - Anžuaną (angl. Anjouan), o žydra simbolizuoja Didžiuosius Komorus (sala). Pusmėnulis reiškia salose išpažystamą islamo religiją, o keturios žvaigždės - keturias Komorų salas.
Aleksas Jacevičius

Aleksas Jacevičius (1885 m. liepos 10 d. Kaune – 1934 m. gegužės 19 d. ten pat) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

Baigė Jelizavetgrado karo mokyklą. Nuo 1906 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Per 1918–1920 m. Rusijos pilietinį karą kovojo su Raudonąja armija; rotmistras. 1920 m. grįžo į Lietuvą. 1921 m. balandžio mėn. mobilizuotas Lietuvos kariuomenėn – Dragūnų pulko eskadrono vadas, nuo 1921 m. spalio mėn. – pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1922 m. gruodžio mėn. perkeltas į Pirmąją raitelių diviziją, iki 1926 m. pradžios ėjo jos, 1924–1926 m. sausio mėn. Atskirosios kavalerijos brigados štabo viršininko pareigas. 1926 m. sausio mėn. – 1927 m. kovo mėn. Aukštųjų karininkų kursų etatinis lektorius. Nuo 1927 m. pulkininkas, ypatingų reikalų karininkas prie Krašto apsaugos ministerijos.
Kiršoniai

Aplinkinės gyvenvietės

Bitniškiai – 3 km
Likėnai – 10,5 km
BIRŽAI – 8 km
Gerkiškiai – 1,2 km 
 Kirdonys – 3 km
Pabiržė – 1,3 km
Liepos 8

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Vaitautas – Valmantė – Arnoldas – Elžbieta – Elzė – Virginija – Virga
DVD-RAM

Įvadas

Palyginus DVD-RAM su kitais įrašančiais DVD formatais, jis yra artimiausias kietojo disko technologijai, nes, skirtingai nuo ilgų spiralinių takelių, naudojamų kituose formatuose, laikmena sudaryta iš koncentrinių takelių. Priešingai nuo konkuruojančių DVD+R, DVD-R, DVD+RW ir DVD-RW formatų, šios laikmenos įrašymui ir skaitymui kompiuteriuose specialios DVD įrašymo programinės įrangos nereikia. Juos galima pasiekti kaip įprastus kietuosius diskus.

Specifikacija

Nuo Internationale Funkausstellung Berlin 2003 specifikacija buvo parduodama RAM Promotion Group (RAMPRG) (RAM skatinimo grupės), kurios nariai yra Hitachi, Toshiba, Maxell, LG Electronics, Matsushita/Panasonic, Samsung ir Teac. DVD-RAM laikoma ypatingai patikimu formatu, nes turi savyje įtrauktą klaidų kontrolę ir trūkumų valdymo sistemą (Defect management system).
Specifikacijų versijų skirtumai

Suderinamumas

Pagrindinės operacinės sistemos, kaip Microsoft Windows, Linux ar Mac OS X, tiesiogiai palaiko DVD-RAM diskus.
Senesnės Windows versijos gali reikalauti papildomų tvarkyklių. Windows XP tiesiogiai į DVD-RAM diską gali rašyti tik naudojat FAT32 failų sistemą. Norint naudoti UDF failų sistemą (kuri laikoma greitesne) reikalingos papildomos tvarkyklės ar programos. Windows Vista gali naudoti UDF failų sistemą be papildomų priemonių. Šių problemų neturi Linux ir Mac OS sistemos. Linux DVD-RAM diskuose gali naudoti bet kokią failų sistemą (pvz., ext3), tačiau jos nerekomenduojamos, nes dažnai perrašo duomenis ir failų lentelė yra disko pradžioje.

Palyginimas

Šiuo metu yra trys konkuruojantys įrašomi DVD formatai: DVD-RAM, DVD-RW, DVD+RW.
DVD-RAM labiau tinka atsarginių kopijų kūrimui ir vaizdo kameroms.
Aleksandras Jakševičius

Biografija

Mokėsi geležinkelininkų mokykloje Kaišiadoryse, 1900–1906 m. dirbo geležinkelio dirbtuvėse šaltkalviu. Baigęs mokytojų kursus, nuo 1907 m. mokytojavo Prozariškių (Kaišiadorių r.) ir Barščių (Zarasų r.) pradžios mokyklose, 1915 m. – evakuotųjų lietuvių mokykloje Minske.
1917–1918 m. priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų partijai. 1918 m. vasarą Kaišiadoryse įkūrė komunistinę kuopelę iš 25 narių. Kuopelė gavo teisę siųsti delegatus į LKP I-ąjį suvažiavimą, įvykusį 1918 m. spalio 1-3 d. Vilniuje. Išrinktas Centro Komiteto nariu. 1918 m. gruodžio 8 d. įkurtos trumpai egzistavusios Lietuvos SSR laikinosios revoliucinės darbininkų ir valstiečių vyriausybės narys, vienas iš pasirašiusių šios vyriausybės 1918 m. gruodžio 16 d. manifestą, paskelbusį sovietų valdžią Lietuvoje. Vyriausybėje ėjo susisiekimo liaudies komisaro pareigas.
1920 m. išvyko į Maskvą, 1922 m. persikėlė į Minską. 1922–1923 m. Sofeisko (Mogiliovo sritis) lietuvių mokyklos mokytojas. 1923–1924 m. Minsko miesto švietimo skyriaus vedėjo pavaduotojas, Partinės mokyklos prie Baltarusijos KP(b) CK vedėjas. 1931–1932 m. lietuviško laikraščio „Raudonasis artojus“ redaktorius. Didžiojo valymo metu 1936 m. lapkričio 26 d. suimtas, 1937 m. spalio 5 d. nuteistas 10 metų sunkiųjų darbų. Kalėjo Marijinsko lageryje (Novosibirsko sritis). 1954 m. gruodžio 29 d. reabilituotas. 1957 m. apsigyveno Vilniuje. 
Vertė grožinės literatūros kūrinius, parašė atsiminimus. Išleido aritmetikos vadovėlių, išvertė Lenino prakalbas, Stalino raštų.  1966 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Judraičiai

Aplinkinės gyvenvietės

Jadagoniai – 2 km
Javaravas

Javaravas – buvęs kaimas dabartinėje Marijampolės savivaldybėje, 8 km nuo Marijampolės.

Istorija

XIX a. pabaigoje buvo valsčiaus centras. Buvo palivarkas.