Žygis į Vašingtoną

Protesto žygis į Vašingtoną buvo didelis politinis mitingas, vykęs Jungtinių Valstijų sostinėje Vašingtone 1963 m. rugpjūčio 28 dieną. Martinas Liuteris Kingas mitingo metu prie Linkolno memorialo pasakė istorinę kalbą „Aš turiu svajonę“, propaguojančią rasinę harmoniją. 
Maršas „už darbą ir laisvę“ buvo organizuotas grupės pilietinių teisių, darbo ir religinių organizacijų.  Žygio dalyvių skaičius vyrauja nuo 200 000 (policijos duomenimis) iki 300 000 žmonių (žygio organizatorių duomenimis). Apie 80% akcijos dalyvių buvo afroamerikiečiai, likusią dalį sudarė baltieji ir kitų etninių grupių atstovai.
Pripažįstama, kad žygis į Vašingtoną paskatino greičiau priimti 1964 m. pilietinių teisių aktą ir 1965 m. balsavimo teisių aktą.

Organizavimas

Maršo iniciatorius buvo Miegamųjų vagonų patarnautojų brolijos prezidento, Amerikos negrų darbo tarybos prezidento ir Amerikos darbo federacijos ir Pramonės organizacijų kongreso viceprezidentas A. Filipas Randolfas. Randolfas planavo panašią akciją 1941 metais. 1941 m. maršo grėsmė įtikino JAV prezidentą Frankliną Ruzveltą įkurti lygaus įdarbinimo galimybių komitetą ir gynybos pramonėje uždrausti diskriminacinį įdarbinimą. Randolfas pasakė: „Aš įkeičiu savo širdį, protą ir kūną tam kad per socialinį teisingumą būtų pasiekta socialinė taika.”  1963 metų žygis buvo svarbi sparčiai besivystančio pilietinių teisių judėjimo dalis. Iš politinės pusės žygį organizavo organizacijų sąjungos ir jų lyderiai: Randolfas, Džeimsas Farmeris (Rasinės lygybės kongreso prezidentas), Džonas Luisas (Studentų nesmurtinio koordinacinio komiteto prezidentas), Martinas Liuteris Kingas (Pietinės krikščionių vadovybės asociacijos prezidentas), Rojaus Vilkinso (Nacionalinės asociacijos už spalvotųjų žmonių pažangą prezidento), Vitnio Jango (Nacionalinės miestų lygos prezidento).
Paties maršo mobilizacijai ir logistikai vadovavo pilietinių teisių judėjimo veteranas, 1947 m. „Susitaikymo kelionės“ – pirmosios kelionės už laivę išbandyti JAV aukščiausiojo teismo sprendimą, uždraudusį rasinę diskriminaciją visų valstijų keliuose, organizatorius Bajardas Rastinas. Rastinas buvo senas Randolfo ir daktaro Kingo bendražygis. Kol Randolfas buvo užsiėmęs žygio politinės koalicijos organizavimu, Rastinas subūrė ir vadovavo aktyvistų ir organizatorių komandai, kuri užsiėmė žygio reklama ir dalyvių sutelkimu, autobusų ir traukinių koordinavimu. Komanda taip pat buvo atsakinga už maršalų parūpinimą bei logistinių masinio maršo šalies sostinėje detalių administravimą.
Maršo nepalaikė absoliučiai visi afroamerikiečiai. Keletas pilietinių teisų aktyvistų buvo susirūpinę, kad kai kurie maršo dalyviai galėjo imtis smurto, o tai būtų pakenkti nagrinėjamiems įstatymų projektams ir tarptautiniam judėjimo įvaizdžiui. Islamo tautos atstovas Malkolmas X pasmerkė žygį, pavadinęs jį „farsu Vašingtone”.
Maršo organizatoriai tarpusavyje nesutarė dėl žygio tikslų. Nacionalinė asociacija už spalvotųjų žmonių pažangą bei Nacionalinė miestų lyga laikė žygį kaip paramos Džono Kenedžio administracijos pateiktam pilietinių teisių aktui gestą. Randolfas, Kingas bei Pietinė krikščionių vadovybės asociacija laikė šią protesto akciją kaip būdą, atkreipti tautos dėmesį į kylančias tiek pilietinių teisių, tiek ekonomines problemas. Rasinės lygybės kongresas ir Studentų nesmurtinis organizacinis komitetas laikė maršą kaip būdą iššūkio metimą ir prezidento Džono Kenedžio administracijos neveiklumo bei paramos afroamerikiečiams trūkumo pasmerkimą.

The march

Rugpjūčio 28 d. daugiau nei 2000 autobusų, 21 specialus traukinys, 10 išnuomotų oro lainerių ir nesuskaičiuojama daugybė mašinų susirinko į JAV sostinę Vašingtoną. Visi reguliarieji lėktuvai, traukiniai bei autobusai taip pat buvo perpildyti. 
Žygis prasidėjo ties Vašingtono paminklu ir baigėsi prie Linkolno memorialo. Maršas neprasidėjo laiku, nes jo lyderiai turėjo susitikimą su Jungtinių Valstijų Kongreso nariais. Lyderių nuostabai susirinkusi žmonių grupė pradėjo maršą nuo Vašingtono paminklo iki Linkolno memorialo be jų.

Kalbėtojai

Atstovai iš kiekvienos demonstraciją remiančios organizacijos kreipėsi į susirinkusį žmonių būrį iš pakylos prie Linkolno memorialo. Kalbėjo visi šeši pilietinių teisių lyderių iš taip vadinamojo Didžiojo Šešeto, katalikų, protestantų bei žydų religiniai lyderiai, darbininkų lyderis Valteris Reuteris. Vienintelė moteris sakiusi kalbą buvo Džozefin Beiker.
Floidas Makisikas perskaitė Džeimso Fermerio kalbą, nes pastarasis buvo sulaikytas policijos protesto Luizianos valstijoje. Fermeris rašė, kad protestai nenurims, „kol šunys nebaigs kandžiotis pietuose, o žiurkės nenustos kandžiotis šiaurėje“.
Gospelo legenda Mahalija Džekson atliko kūrinį „How I Got Over”, o muzikantas Bobas Dylamas atliko keletą dainų, įskaitant „Only a Pawn in Their Game”, „When the Ship Comes In“. Vėliau prie Dylano prisijungė Joan Baez.
Martinas Liuteris Kingas pasakė savo garsiąją kalbą „Aš turiu svajonę“, kurią gyvai transliavo televizijos kanalai.

Žygio nušvietimas žiniasklaidoje

Žiniasklaidos dėmesys leido maršui būti nušviečiamam nacionaliniu lygiu. Buvo transliuojamos demonstracijos organizatorių kalbos, įvykį komentavo žurnalistai. Savo skyrelyje „Žygis į Vašingtoną ir televizijos naujienos“ Viljamas Tomas pažymi: „Šio įvykio nušvietimui buvo paskirta per 500 operatorių, technikų bei korespondentų iš didžiausių televizijos tinklų. Filmavo daugiau kamerų nei per paskutiniąją JAV prezidento inauguraciją. Viena kamera buvo įstatyta aukštai Vašingtono paminkle, kad būtų parodytas stulbinanti žygiuotojų perspektyva.”

Kritika

Juodaodis nacionalistas Malkolmas X savo kalboje „Message to the Grass Roots” pavadino žygį į Vašingtoną „iškyla” ir „cirku”. Jis sakė, kad pilietinių teisių lyderiai, leisdami baltiesiems žmonėms bei organizacijoms padėti planuoti ir dalyvauti marše, sumenkino pirminį demonstracijos tikslą – pademonstruoti juodaodžių jėgą bei pyktį.