google/wiki40b huggingface dataset:
Piestinis pirštūnis

Išvaizda

Šio grybo su jam būdinga buožės piestelės forma beveik neįmanoma supainioti su kitomis grybų rūšimis. Paprastai viršuje suapvalėjęs Vaisiakūnis (kurio ilgis 6 – 30 cm, o skersmuo 2 – 6 cm) turi ilgą ir siaurą, į apačią smailėjantį kotą, kartais pasitaiko visai plonų arba šakotų egzempliorių. Jaunų vaisiakūnių paviršius lygus, senų su giliomis raukšlėmis. Trama minkšta akyta, baltos spalvos, be jokio ypatingo kvapo, tačiau kartaus skonio. Sporos yra baltos spalvos.
Spalvos kaita: šio grybo spalva įvairuoja nuo ochros geltonumo ar ochros rudumo iki rausvai rudos, gali pasitaikyti ir purpuriškai violetinio atspalvio.

Augavietė

Šis grybas sutinkamas lapuočių miškuose, ypač po bukais, mėgsta kalkingą dirvožemį.
Sezonas: rugpjūtis–lapkritis
Panašios rūšys: šį grybą kartais galima supainioti su buožiniu pirštūniu (Clavariadelphus ligula), tačiau šis yra mažesnis.
Damiano Damiani

Biografija

Damiano Damiani studijavo Breros meno akademijoje (Accademia di Brera) universitete Milane ir 1947 m. debiutavo dokumentiniu filmu „La banda d’Affari“. Iki 1960 m. pagal jo scenarijus buvo sukurta 10 juostų, o pirmasis vaidybinis filmas buvo „Lūpdažis“. Jau 1962 m. juosta „Artūro sala“ buvo apdovanota San Sebastiano kino filmų festivalyje.
Netrukus Damiano Damiani tapo vienu populiariausių ir sėkmingiausių šalies režisierių.
1966 m. pasirodė jo politinis vesternas „Kulka generolui“, o 1968 m. – „Pelėdos diena“, kuriame pirmą kartą pasireiškė jo socialinė kritika, dažnai pateikiama per politikų bei nusikaltėlių tarpusavio ryšius.
1971 m. filmas „Policijos komisaro prisipažinimas“ pelnė prizą Maskvos filmų festivalyje.
Režisierius kūrė paties įvairiausio žanro filmus: vesternus („Kulka generolui“, „Genijus, du bendrininkai ir naivuolis“), istorinius („Tyrimas“) ir net siaubo filmus („Amitvilis 2“), tačiau kriminalinės juostos pelnė jam tarptautinį pripažinimą.
1984 m. Damiano Damiani režisavo didžiulio populiarumo sulaukusį serialą „Aštuonkojis“, kurį vėliau pratęsė kiti režisieriai.
Paskutinis režisieriaus darbas „Žmogžudystė šventinę dieną“ pasirodė 2002 m.
Damiano Damiani mirė 2013 m. kovo 7 d. savo namuose Romoje, sulaukęs 90 metų amžiaus.
Eris

Geografija

Priklauso dviem valstybėms JAV: Ohajo, Mičigano, Pensilvanijos, Niujorko valstijoms; ir Kanados Ontarijo valstijai. Ežero pavadinimas kilęs iš apylinkėse gyvenusių indėnų Erio genčių. 
Eris virš jūros lygio iškilęs 174 m. Jo plotas – 25 745 km², didžiausias ilgis 388 km ir plotis 92 km. Į Erį įteka Detroito upė, į Ontarijo ežerą išteka Niagara, garsėjanti Niagaros kriokliu. Kanados pusėje įkurtas Pilio kyšulio nacionalinis parkas. Ežero pakrantėse auga plačialapių miškai.

Ekonomika

Ežeras laivybos kanalais sujungtas su Ontarijo ežeru ir Hudzono upe, yra Šv. Lauryno vandens kelio dalimi. Žiemos metu ežeras užšąla. Ežero apylinkės palankios vystyti žemės ūkiui. Ežere vykdoma komercinė žvejyba. Ant ežero kranto įsikūrę Klyvlendo, Bafalo, Toledo (JAV) miestai.
Juozas Bulavas

Biografija

1927 m. baigė Rokiškio gimnaziją. 1927–1931 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakulteto teisės skyriuje, 1932 m. dar baigė ekonomikos skyrių. 1932–1934 m. teisės mokslų žinias gilino Berlyno universitete.
1938–1940 m. Lietuvos žemės ūkio kooperatyvų sąjungos „Lietūkis“ poskyrio vedėjas. 1931–1938 m. LKP narys. Bendradarbiavo pogrindinėje komunistinėje spaudoje, 1932 m. žurnalo „Darbininkų jaunimas“ redaktorius. 1940 m. LSSR teisingumo ministerijos juriskonsultas. 1940–1941 m. Vilniaus universiteto prorektorius mokslo ir studijų reikalams, Teisės fakulteto docentas, profesorius. 1942–1943 m. Utenos bei Rokiškio gimnazijų mokytojas.
1944–1945 m. LSSR Valstybinės plano komisijos pirmininko pavaduotojas. 1944–1958 m. VU Teisės fakulteto katedros vedėjas. 1945–1946 m. LSSR mokslų akademijos organizacinio komiteto generalinis sekretorius. 1946–1952 m. Teisės instituto direktorius. 1948–1957 m. „Žinijos“ draugijos pirmininko pavaduotojas. 1949 m. Vilniaus universitete apsigynė istorijos mokslų kandidato disertaciją. 1950–1954 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas. 1950–1954 m. Aukštųjų mokyklų ir mokslo įstaigų darbuotojų profesinės sąjungos respublikinio komiteto pirmininkas.
1953–1995 m. LMA narys korespondentas. 1953–1956 m. Ekonomikos instituto direktorius. 1956–1958 m. VU rektorius. 1959 m. pašalintas iš SSKP. 1959–1968 m. Ekonomikos instituto vyr. mokslinis bendradarbis. 1969–1973 m. Istorijos instituto teisės sektoriaus vadovas. Vadovavo 8 aspirantų disertacijoms. Parengė spaudai keletą stambių monografijų bei daug mažesnių darbų.
1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis. 1989–1991 m. Lietuvos rinkimų komisijos pirmininkas. 1990–1991 m. rengė nepriklausomos Lietuvos Konstitucijos projektą. Nuo 1991 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) narys. 1992–1995 m. LR Seimo narys. 1992 m. lapkričio 25 d. kaip vyriausias amžiumi Seimo narys pirmininkavo pirmajam Seimo posėdžiui.

Šeima

Broliai Jonas (1903–1984) ir Antanas (1896–1961), seserys Emilija Mieliūnienė (g. 1895), Tapilė Kažemėkienė (g. 1897) ir Adelė Giniotienė (1901–1989), žmona Vanda (1906–1999), sūnus Vladas (1936–2004), dukra Rita (1940–2010).
Rašalas (gėrimas)

Istorija

„Rašalo“ tipo gėrimai maždaug nuo 1960 m. buvo labai paplitę Tarybų Sąjungoje. Jų gamyba smarkiai sumažėjo M. Gorbačiovo antialkoholinės kampanijos metu.
Rusijoje po TSRS suirimo prekyboje pasirodė įvairūs pigūs importiniai brendžiai ir degtinės, kurie pasigėrimo požiūriu yra pigesni. Todėl Rusijoje „rašalo“ tipo gėrimų gamyba po Gorbačiovo laikų praktiškai nebeatsigavo, juo labiau, kad Rusijoje tokių gėrimų gamyba įstatymiškai draudžiama.
Tarybiniais laikais viena svarbių „rašalo“ vartotojų grupių buvo jaunimas, kuris dabar linkęs gerti plačiai reklamuojamus gėrimus – alų, kokteilius.
Rašalo tipo gėrimai dar plačiai gaminami ir vartojami Baltarusijoje. Ten jie vadinami černilo (чернило 'rašalas') arba čarlo (чарло). Baltarusijos prezidentas A. Lukašenka yra pareiškęs, jog Baltarusijoje reikia skatinti aludarystę, kad alus atitrauktų žmones nuo „rašalo“ ir stiprių gėrimų.
Kristynė

Istorija

Iki 1920 m. vadinosi Kristiinetal.

Pavadinimo kilmė

Vietovė pavadinta Švedijos karalienės Kristinos (1626–1689) garbei.
Call of Duty (serija)

Call of Duty – pirmojo asmens bei trečiojo asmens šaudyklių serija, sukurta Beno Chichoskio. Skirta Microsoft Windows, Mac OS X operacinėms sistemoms, Nintendo DS, Nintendo GameCube, Nokia N-Gage, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation 4, PlayStation Portable, PlayStation Vita, Wii, Wii U, Xbox, Xbox 360, Xbox One žaidimų konsolėms ir iOS, Android, BlackBerry mobiliesiems telefonams. Daugiausia žaidimo veiksmas vyksta Antrojo pasaulinio karo metais, tačiau „Call of Duty 4: Modern Warfare“, „Call of Duty: Modern Warfare 2“ ir „Call of Duty: Modern Warfare 3“ vyksta moderniaisiais laikais, o „Call of Duty: Black Ops“ ir „Black Ops II“ – Šaltojo karo metu.
„Call of Duty“ žaidimai priklauso bendrovei „Activision“, kuri taip pat juos ir platina. Mac sistemai leidžia „Aspyr Media“. Žaidimų seriją daugiausia kuria dvi įmonės, „Infinity Ward“, „Treyarch“ ir „Sledgehammer Games“, taip pat „Gray Matter Interactive“, „Spark Unlimited“, „Pi Studios“, „Amaze Entertainment“, „Rebellion Developments“ bei „n-Space“. Serijos naudoti žaidimo varikliai: id Tech 3, Treyarch NGL ir IW engine. Taip pat kelios kompanijos yra išleidusios kortų žaidimą, komiksus ir kt.
2016 m. vasario mėn. duomenimis, „Call Of Duty“ serijos žaidimų jau parduota daugiau nei 250 mln. vienetų, o pajamos iš žaidimų siekia daugiau kaip 15 mlrd. JAV dolerių.

Call of Duty Endowment

Call of Duty Endowment (CODE) yra pelno nesiekiantis paramos fondas, kurį įsteigė „Activision Blizzard“, norėdama sukurti darbo vietų JAV kariuomenės veteranams. Fondas ketina paaukoti 1 mln. JAV dolerių kelioms veteranus išlaikančioms organizacijoms. Pirmoji auka (125 000 JAV dolerių) buvo įteikta „Amerikos paralyžiuotųjų veteranų organizacijai“ (angl. Paralyzed Veterans of America).
2010 m. kovo 30 d. CODE padovanojo 3 000 „Call of Duty: Modern Warfare 2“ kopijų, kurių vertė apytikriai 180 000 JAV dolerių, JAV kariniam laivynui.
Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas

Istorija

Tiltas per Musės upę pradėtas statyti 1933 m. liepos mėn. Darbus vykdė Ukmergės apskrities valdyba, rangovai J. Lujanas ir ir D. Chenkinas. Statyboje buvo užimta apie 50 darbininkų iš Čiobiškio miestelio ir aplinkinių kaimų. Baigtas statyti 1934 m. pavasarį. 1934 m. liepos 22 d., per iškilmingą atidarymą tiltas pavadintas lakūnų Stepono Dariaus ir Stasio Girėno vardu.
Vytautas Petniūnas

Biografija

1967 m. baigė Alantos vidurinę mokyklą, 1969 m. aukštesniąją technikos mokyklą, 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
1969–1972 m. Karinių jūrų pajėgų viršila, 1973–1979 m. tresto „Statybinės detalės“ vyr. inžinierius, kadrų skyriaus viršininkas, 1979–1982 m. Maisto pramonės ministerijos TVKV viršininko pavaduotojas, 1982–1985 m. Komunalinių objektų statybos valdybos tiekimo tarnybos viršininkas, 1985–1989 m. trikotažo fabriko „Vilija“ komercijos direktorius, 1989 m. Lietuvos invalidų asociacijos direktoriaus pavaduotojas, 1990–1998 m. UAB „Viva“ direktorius, nuo 1998 m. UAB „Vilko pėda“ direktorius.
Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1999–2000 m. LSDP tarybos narys. Nuo 2000 m. „Socialdemokratija – 2000“ narys.
1997–2000 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Arakataka

Istorija

Arakataka įkurta 1885 m.
Irena Ramaneckienė

Biografija

Baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Mokytojavo įvairiose Lietuvos mokyklose. Nuo 1980 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, 1986 m. docentė. 1997-2005 m. vadovavo Lietuvių kalbos didaktikos katedrai.
Paskelbė per 100 straipsnių pedagogikos, psichologijos, kultūros temomis.
LGSF Kaunas

Istorija

1922 m. gegužės 17 d. LGSF įsteigė kūno kultūros darbuotojas Karolis Dineika ir profesorius Juozas Eretas. Tai buvo krikščionių demokratų partijos puoselėta sporto organizacija. Jos pagrindą sudarė ateitininkų ir pavasarininkų sporto sekcijos bei savarankiški klubai. Organizacija turėjo per 80 skyrių. Iki 1930 m. leido laikraštį „Jėga ir grožis“. LGSF buvo stiprios futbolo, ledo ritulio, krepšinio ir lengvosios atletikos komandos.
Futbolo skyrius įsteigtas tik 1927 m., mat šio žaidimo nemėgo K. Dineika. Tais metais įregistruota komanda B klasėje, 1928 m. perėjusi į A klasę. Futbolininkai viešėjo Estijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Nyderlanduose. 1939 m. įsteigtas LGSF Vilnius skyrius.
Algimanto Klimkevičiaus knygoje „Lietuvos futbolo istorija. Žmonės. 1911–1990.“ 253 pusl. aprašomi Algimanto Bertašiaus prisiminimai, kuriuose nurodoma, kad LGSF 1943 m. žaidė raudonai/mėlynomis aprangomis (raudona ir mėlyna).
Vehma

Istorija

Miesto statusas suteiktas 1993 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 1995–1996 m.

Eredivisie pirmenybės

Čempionų titulą gynė „Ajax“. Čempionais tapo Amsterdamo „Ajax“ (26-as titulas).
Morisas Rozenfeldas

Morisas Rozenfeldas (tikrasis vardas Moshe Jacob Alter, 1862 m. gruodžio 28 d. Bokšiuose ar Senuosiuose Bokšiuose dab. Punsko valsčiuje, Lenkijoje – 1923 m. birželio 22 d. Niujorke, JAV) – moderniosios žydų poezijos pradininkas.

Biografija

Kilęs iš litvakų šeimos. Mokėsi Bokšiuose, Suvalkuose ir Varšuvoje, vėliau deimantų apdirbimo įmonėje Amsterdame. 1886 m. emigravo į Niujorką ir tolimesnį savo gyvenimą susiejo su įtakingais JAV žydų laikraščiais: redagavo New Yorker Morgenblatt, vėliau jidiš kalba ėjusį Annals. Aktyviai dalyvavo žydų visuomeniniame gyvenime, 1900 m. buvo delegatu Ketvirtajame sionistiniame kongrese Londone.
Alžyro transportas

Alžyro transportas dėl nevienodų gamtinių sąlygų išsivystęs netolygiai. Susiekimas daug geresnis šalies šiaurėje, tuo tarpu dykumoje yra vos kelios transporto arterijos.

Geležinkeliai

Bendras geležinkelių ilgis 3973 km, iš jų elektrifikuotų 283 km  (pagrindinis geležinkelis – Rabatas – Tunisas, kertantis daugelį šiaurinių šalies miestų: Alžyrą, Oraną, Setifą, Anabą).
Vėžės plotis 1435 mm (2888 km) ir 1055 mm (1085 km). Geležinkeliuose naudojami plieniniai, mediniai ir gelžbetoniniai pabėgiai, vieno bėgių bėgmetrio svoris yra 45 ir 54 kg.
Šalies geležinkelius valdo nacionalinis operatorius SNTF (Societé Nationale des Transports Ferrovaires), veikiantis nuo 1962 m.
Pagrindiniai pervežami kroviniai – geležies rūda, fosfatai, anglis. Apie 20 proc. užsienio prekybos vykdoma per geležinkelius.

Keliai

Kelių ~104 000 km (pagrindiniai „Transsacharos plentas“ Alžyras – Niamėjus, Rabatas – Alžyras), iš jų asfaltuotų 71,7 tūkst. km.
Automobilių keliais pervežami 85 proc. vidaus reisais važiuojančių keleivių ir 73 proc. visų Alžyro krovinių.

Vamzdynai

Naftotiekiai, dujotiekiai jungia naftos ir dujų telkinius su pajūrio uostais.

Jūrų transportas

Pagrindiniai jūrų uostai: Bedžaja, Arzevas, Alžyras, Anaba, Oranas. Tarptautiniai oro uostai įrengti Alžyre, Orane, Anaboje, daugelis mažesnių miestų turi vietinius oro uostus. Išvežama nafta ir suskystintos dujos (3/4 šalies eksporto), be to vynas (1/6), vaisiai ir daržovės (1/6), geležies rūda, tabakas, popierius. Prekyba su JAV, Italija, Prancūzija, Japonija ir kt. šalimis.
Juozas Almis Jūragis

Biografija

Baigęs Plungėje tėvų kapucinų gimnaziją, atvyko į Kauną. Apie studijas svajoti negalėjo būti ir minties. Mokantis gimnazijoje jį rėmė sesuo Ona, su kuria siejo ypač tvirti dvasiniai ryšiai. Pirmoji publikacija pasirodė 1931 m. „Žvaigždutėje“, vėliau bendradarbiavo leidiniuose „Šaltinis“, „Skautų aidas“, „Trimitas“, „Jaunasis ūkininkas“, „Lurdas“, „Draugija“, „Ateitis“, „Žemaičių žemė“, „Karys“, „Savaitė“, „Naujoji Lietuva“.
Karo metais – lietuviškųjų batalionų karys Rytų fronte. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, Prancūziją, Austriją, Italiją, iš kur emigravo į Australiją. Laive sutiko tokios pat lemties gyvenimo moterį Stanislavą Pinikaitę, su kuria išlipus į krantą netrukus susituokė. Pagal sutartį pirmus dvejus metus dirbo Varagamboje, didžiulės užtvankos statyboje. Vėliau iki pensijos dirbo „Conpress“ bendrovės, leidžiančios didžiausią Australijos moterų žurnalą „Women’s Weekly“, gamybos ir ekspedicijos skyriuje. 
Nuo 1948 m. leidinių „Mūsų pastogė“, „Tėviškės aidai“ bendradarbis, 1965–1966 m. redagavo „Tėviškės aidų“ mėnesinį kultūrinį priedą „Verpetai“, kartu su Jurgiu Janavičiumi Sidnėjuje 1970–1973 m. leido literatūrinį leidinį „Poezijos ir prozos lakštai“, ilgametis Sidnėjaus „Plunksnos“ klubo pirmininkas.
Suredagavo pirmąjį „Australijos lietuvių metraštį“ 1962 m. almanachą „Plunksna ir žodis“ 1966 m. antologiją „Terra Australis“ 1972 m.  1964 m. įsteigė Žemaičių knygos mėgėjų ratelį „Gintaras“, kurio tikslas – leisti lietuviškas knygas. 1965–1967 m. Australijos lietuvių bendruomenės Krašto kultūros tarybos sekretorius.
Lietuvių rašytojų draugijos narys.
Zavichostas

Istorija

Pirmą kartą miestas paminėtas 1148 m. Tuo metu jame buvo pilis ir gyvenvietė. 
1205 m. netoliese įvyko mūšis, kuriame Lešeko I Baltojo ir Mazovijos Konrado I kariauna nugalėjo Romano Didžiojo armiją. Haličo–Voluinės karalius buvo nugalėtas, žuvo. Mūšis žinomas Zavichosto pavadinimu. 
Nežinoma, kada Zavichostui buvo suteiktos miesto teisės, greičiausiai tai įvyko iki 1255 m.
XIV-ajame amžiuje Zavichostas tapo karališkuoju miestu. Čia karalius Kazimieras III Didysis pastatė pilį.
Zavichostas klestėjo XV ir XVI a. Tuo metu jis buvo svarbus taškas prekybos kelyje iš Krokuvos į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę ir rinkdavo mokesčius už prekes, vežamas Vyslos upe. 1564 m. Mieste buvo daug amatininkų, miesto rotušė ir 126 namai. Gerai laikai pasibaigė suirutės metu. Zavichostą sunaikino švedai (1655 m.), o paskui suniokojo Translivanijos kunigaikščio Jurgio II Rakočio kariai. Įsibrovėliai sudegino pilį, kuri liko griuvėsiuose iki 1813 m. Potvynio metu pilies sienos sugriuvo į Vyslą.
1666 m. mieste kilo didysis gaisras, sunaikinęs daugybę pastatų. Vėliau kilo maro epidemija, kurios metu dauguma gyventojų išmirė. Po visų šių nelaimių miestas jau niekada neatsigavo. Be to, po Lenkijos ir Lietuvos valstybės padalinimo miestas atsidūrė netoli Rusijos ir Austrijos sienos, o tai trukdė plėtrai.
XVIII a. pradžioje netoli Zavichosto buvo įkurtas Starostovo (lenk. Starostów) miestas (vėliau žinomas kaip Prosperovas lenk. Prosperów). Dauguma šio miestelio gyventojų buvo žydai, o 1820 m. Prosperovas sujungtas su Zavichostu. 1827 m. mieste buvo 281 namas (daugumą iš jų mediniai) ir 2320 gyventojų.
1888 m. Zavichostas prarado savo miesto teises ir tapo kaimu.
Antrojo pasaulinio karo metu vokiečių okupantai įkūrė getą mieste kuriame gyveno 5000 žydų. Dauguma jų buvo išžudyti 1942 m. spalio mėn. Bełżec mirties stovykloje.
1944 m. mieste įvyko mūšiai tarp Vermachto ir Raudonosios armijos, kuriose buvo sunaikinta dalis miesto.
Baudžiamoji politika

Baudžiamoji politika (Kriminalinė politika) – teisės politikos sritis, apimamti baudžiamuosius įstatymus, bausmių vykdymą ir nusikaltimų prevenciją. Tiria kriminologija. Kritinę analizę bandė pagrįsti vad. Kritinė kriminologija.
SWAPO

Pietvakarių Afrikos liaudies frontas (angl. South West African People's Organisation, sutrump. SWAPO) – didžiausia Namibijos kairioji politinė partija.

Istorija

Organizacija susikūrė Pirmojo pasaulinio karo metais kovai už Pietvakarių Afrikos išsilaisvinimą iš kolonizatorių jungo. Iki 1960 m. apjungė visas už Namibijos laisvę kovojusias grupes. Turėjo bazes Zambijoje, nuo 1975 m. Angoloje, bendradarbiavo su Angolos liaudies judėjimu už išsivadavimą (MPLA). Vadovavosi marksistine ideologija.
1990 m. Namibijai iškovojus nepriklausomybę, SWAPO tapo pagrindine Namibijos politine jėga. Jo lyderis Semas Nujoma buvo išrinktas pirmuoju Namibijos prezidentu. Siekdamas įtvirtinti demokratiją šalyje, S. Nujoma 2004 m. atsisakė būti renkamas prezidentu ketvirtai kadencijai. Šalies prezidentu buvo išrinktas Hifikeipunjė Pohamba. 2007 m. Semas Nujoma paliks ir SWAPO pirmininko postą, užleisdamas jį jaunimui.
2004 m. parlamento rinkimuose SWAPO gavo 55 vietas iš 72 Nacionalinio susirinkimo vietų.
Tapęs šalies valdančiaja partija SWAPO pakeitė ir ideologines nuostatas, naujoje partijos programoje akcentuojamas Demokratinis socializmas, žmogaus ir piliečio teisės, Afrikos šalių vienybės idėjos. Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 2003 m. spalio 27 d.
Palikimas

Palikimas - mirusio asmens paliktas turtas, t. y., turtinės teisės ir pareigos. Reguliuoja paveldėjimo teisė. Mirus asmeniui, kyla paveldėjimo teisiniai santykiai. Palikimo atsiradimo vieta laikoma paskutinė palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta. Pagal ją yra atliekami su paveldėjimu susiję notariniai veiksmai. Tai vienintelė išimtis, kai asmenys negali laisvai rinktis notaro, o turi kreiptis pagal LR teisingumo ministro nustatytą tvarką (LR notariato įstatymas, 28 str. 1 d.). Nuo palikimo atsiradimo dienos (asmens mirties arba teismo sprendimo įsigaliojimo dienos arba teismo sprendime nurodytos dienos) pradedami skaičiuoti palikimo priėmimo terminai, taikomi asmenims, turintiems teisę paveldėti. Tam, kad asmuo įgytų palikimą, jis turi jį priimti. LR CK 5.50 str. nustato būdus, kuriais galima priimti palikimą. T.y.: faktiškai pradėjus valdyti paveldimą turtą; kreipusis į palikimo atsiradimo vietos teismą dėl turto apyrašo sudarymo; kreipusis į palikimo atsiradimo vietos notarą su pareiškimu apie palikimo priėmimą. Palikimo priėmimas – vienašalis įpėdinio sandoris, kuriuo jis siekia sukurti sau tam tikras teises ir pareigas, t. y., šiuo atveju perimti savo nuosavybėn palikėjo turtą, jo turtinius reikalavimus bei skolinius įsipareigojimus.
Vilniaus balsas (dienraštis)

Vilniaus balsas – Vilniaus lietuvių dienraštis, leistas 1939 m. spalio 28 d. – 1941 m. birželio 22 d. Vilniuje, A. Jakšto g. 5.

Istorija

Pradėtas leisti Lietuvos kariuomenės Vilniaus rinktinei įžengus į Vilnių. Leido K. Kriščiukaitis, nuo 1940 m. Nr. 139 – „Spindulio spaustuvė“. Iki 1940 m. liepos – tautinės krypties leidinys, vėliau – komunistinės orientacijos dienraštis. Spausdino spaustuvė „Ruch“, „Spindulio spaustuvė“, „Vaizdo spaustuvė“ Vilniuje. Išėjo 505 numeriai. Tiražas 5000 egz. (1941 m.). Leido priedą „Kultūrinės žinios“.
Bendradarbiavo Jeronimas Cicėnas, Jonas Kriaučiūnas, Jonas Latvys, Ona Mašiotienė, Adolfas Nezabitauskis, A. Pangonis, Bronius Untulis, A. Židonis ir kt., po 1940 m. birželio 15 d. – Antanas Bružas, Jonas Čekys, S. Macijauskas, Antanas Rūkas, E. Sučyla, Antanas Vengris ir kt.
Redagavo Rapolas Mackonis-Mackevičius, nuo 1940 m. rugpjūčio – Albinas Žukauskas.
Der Arbeiter

Der Arbeiter (liet. Darbininkas) – Darbininkų partijos leidinys, išleistas 1927 m. rugpjūtį Klaipėdoje vokiečių kalba.

Istorija

Rašė apie rinkimus į Klaipėdos krašto seimelį ir ragino balsuoti už Darbininkų partijos narius. Išleidus pirmąjį numerį, uždarytas. Redaktorius Vilius Joneikis.
Lustinė mokėjimo kortelė

Lustinė mokėjimo kortelė – mokėjimo kortelė su joje įdiegtu lustu, kuriame saugoma informacija apie kortelės savininką. Pagaminti tokios kortelės dublikatą yra sunkiau, nei įprastos magnetinės, todėl jos yra laikomos saugesnėmis.
Lustinėse kortelėse galima išsaugoti daugiau informacijos nei magnetinėse, be to, ji gali būti keičiama bankomate ar skaitytuve. Todėl su lustinėmis kortelėmis galima atlikti sudėtingesnes operacijas, nei su magnetinėmis.
Atsiskaitydamas lustine kortelės savininkas turi PIN kodo įvedimo įrenginio klaviatūroje įvesti PIN kodą. Kadangi lustinių kortelių skaitytuvai yra ne taip plačiai paplitę, kiek magnetinių, Lietuvoje šiuo metu yra išduodamos hibridinės lustinės – magnetinės kortelėmis, t. y. jomis galima atsiskaityti ir kaip lustinėmis, ir kaip magnetinėmis kortelėmis.
Lietuvoje pirmąją lustinę kortelę pristatė „Snoro“ bankas – tai buvo tik Lietuvoje galiojusi „eLitoCard“. Pirmoji tarptautinė lustinė kortelė Lietuvoje buvo „Visa International“ kortelės, kiek vėliau jas pristatė ir „MasterCard“.
Skampavėja

Skampavėja (rus. скампавея, angl. skampaveya ar scampavoya) – greita karinė mažoji galera, XVIII a. naudota Rusijos kariniame laivyne.
Teigiama, kad pavadinimas kilęs iš italų kalbos: scampare 'gelbėti, sprukti' + via 'kelias, tolyn'. Dar vadintos pusgalerėmis (rus. полугалера).
Skampavėjos būdavo iki 30 m ilgio, iki 5,5 m pločio, grimzlė neviršijo 1 m. Varomos 12-18 porų irklų, turėjo 1-2 stiebus su trikampėmis burėmis.
Ginkluotė – 1–2 mažo kalibro patrankos, paprastai laivo priekyje. Gabendavo iki 150 kareivių abordažiniam mūšiui.
Skampavėjas naudojo kariuomenei pervežti, desantams išlaipinti ir paremti ugnimi, žvalgybai ir apsaugai šcheruose.

Istorija

Pirmąsias skampavėjas ėmė statyti Petro I laikais Oloneco statyklose 1703 m., nuo 1712 m. – ir Sankt Peterburgo statyklose ir naudojo iki XVIII a. pabaigos. Naudojo karuose su švedais Baltijos jūroje. Tai buvo laikai, kai galeros kaip kariniai laivai jau išnyko, jų vietą užėmė kariniai burlaiviai. Tačiau Suomijos ir Skandinavijos pakrantėse, nusėtose šcherais, fiorduose skampavėjos buvo labai naudingos. Burlaiviai šcheruose buvo nepatogūs, kadangi krantai ir uolos užstojo vėją, burlaiviai neturi atbulinės eigos. Tuo tarpu skampavėjos ir kitos mažosios galeros plaukia ir be vėjo, gali apsisukti vietoje, turėjo maža grimzlę. Skampavėjas naudojo ir kaip burlaivių vilkikus nesant vėjo.
1714 m. Rusijos Baltijos laivynas turėjo 27 linijinius laivus (42-74 patrankų), 9 fregatas (18-32 patrankų), 177 skampavėjas ir brigantinas. Skampavėjas naudojo ir Dunojuje bei Juodojoje jūroje karuose su osmanais.
Skampavėjos kovojo Ganguto mūšyje 1714 m. liepos 27 d. ir Grengamo mūšyje 1720 m., kuriuose Rusija įveikė Švedijos laivyną.
Medikiai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 30 km
Miliūnai (Pandėlys) – 3,9 km
Baryškiai – 2,6 km
PAPILYS – 13 km
Sipeliai – 3,2 km
Palaidžia – 2,7 km
Aukštadvarys – 3,4 km
Minkūnai (Pandėlys) – 2,3 km
Igoris Guzenko

Igoris Sergejevičius Gouzenko (1919 m. sausio 13 d. Rogačevas, Baltarusija – 1982 m. birželio 25 d. Mississauga) – sovietų GRU karininkas, kriptografas TSRS ambasadoje (Otavoje), slaptaraščių šifruotojas, vėliau perėjęs į Vakarų pusę.
Jis atskleidė TSRS atominės žvalgybos JAV teritorijoje veiklą.
1945 m. rugsėjo 5 d. Vakarams perdavė 109 slaptus dokumentus, iš kurių dalis buvo pasirašyta paties Stalino; atskleidė nemažai TSRS agentų, ilgai gyvenusių Vakaruose, iki kol jie pradėjo šnipinėti.
Gouzenko skandalas po Antrojo pasaulinio karo pakeitė Vakarų poziciją TSRS atžvilgiu, sąlygojo konfrontacinį kursą, Šaltojo Karo pradžią.