Jungtinių Amerikos Valstijų istorija

Anksčiausios kolonijos

Šiaurės Amerikos teritorijas, kur iki tol gyveno indėnų tautos, europiečiai pradėjo kolonizuoti XVI a. viduryje. Persikėlėliai iš Ispanijos 1565 m. įkūrė St. Augustiną, po to 1609 m. Santa Fė dabartinėje Naujoje Meksikoje ir San Diegą pietų Kalifornijoje 1769 m.
Tuo pačiu metu britai, sero Walterio Raleigho iniciatyva, bandė kurti kolonijas rytinėje pakrantėje, tačiau pirmosios jų neišliko. Tik 1607 m. anglai tvirtai įsikūrė Chesapeake Bay ir Džeimstauno (Jamestown) mieste (dabartinėje Virdžinijoje), tačiau iš 105 anglų kolonistų pirmuosius 7 mėnesius išgyveno tik 33 žmonės. Dauguma kolonistų mirė nuo bado ir ligų.

Kolonizacija dėl religinių paskatų

1620 m. Mayflower laivu į dabartinį Masačusetsą atvyko didelė piligrimų tėvų (pilgrim fathers) grupė, daugiausia nonkonformistai, separatistai ir braunistai. Jie įkūrė Plimuto koloniją (Plymouth). 1630 m. buvo įkurta didesnė kolonija dabartiniame Bostone, kuri vadinosi Massachusetts Bay Colony. Šie emigrantai buvo puritonai, kurie paliko tėvynę dėl nesutarimų su Anglikonų bažnyčia, kuri jų manymu išlaikė per daug Katalikų bažnyčios bruožų. Tačiau dėl religinių nesutarimų tarp puritonų bendruomenė susiskaldė. 1635 m. dalis tenykščių kolonistų persikėlė į dabartinio Konektikuto teritoriją, nes su Masačūsetso kolonijos puritonų vadovybe nesugebėjo susitarti religiniais klausimais. Roger Williams, puritonas iš Masačūsetso, pasisakė už valstybės ir religijos atskyrimą. Jis paliko Masačūsetso puritonus ir įkūrė koloniją Rod Ailende. Merilando kolonijoje įsikūrė tuo metu Anglijoje persekioti katalikai. Kvakerių lyderis William Penn 1681 m. įkūrė Pensilvaniją, kuri pasižymėjo religine tolerancija. Šiame regione įsikūrė ir daug vokiečių valstiečių.

Ne britų vykdyta kolonizacija

Švedų išeiviai įkūrė Delavero koloniją. 1626 m. olandų pirkliai nupirko iš indėnų salą Manahatta (dabartinis Manhetenas) ir ties Hadsono upe įkūrė miestą Naujasis Amsterdamas. Anglija 1664 m. šį miestą aneksavo ir nuo tada jis vadinosi Niujorku, o visa kolonija, kuri iki tol buvo vadinama „Nieuw Nederland“, gavo Niujorko pavadinimą. Iš pradžių dėl dominavimo Šiaurės Amerikoje kovojo šešios Europos galybės: prancūzai, olandai, švedai, rusai, britai ir ispanai. Laikui bėgant dėl kolonijų kovoti liko ambicingiausios galios: ispanai, prancūzai ir britai. Ispanai kolonizavo Šiaurės Amerikos pietinę dalį – įkūrė Floridą, Teksasą ir Kaliforniją. prancūzai, priešingai, labiau orientavosi į šiaurinę dalį (dabartinė Kanada), iš ten kūrė kolonijas prie Didžiųjų ežerų, bei leidosi žemyn Misisipės upe iki Naujojo Orleano. Britai pretendavo į rytinę dalį. 1733 m. Šiaurės Amerikoje, be ispanų ir prancūzų valdų, buvo ir 13 anglų kolonijų. Šios kolonijos tęsėsi nuo Naujojo Hampšyro šiaurėje iki Džordžijos pietuose.
Kolonijinių valstybių tikslai stipriai skyrėsi. Prancūzijai labiausiai rūpėjo prekyba kailiais ir misionieriška veikla tarp vietinių gyventojų. Dėl to su įvairiomis indėnų gentimis jie sudarinėjo sąjungas. Anglų kolonistai buvo daugiausia fermeriai. Jie ieškojo žemės, kur galėtų nuolat įsikurti. Žemes įgyti jie siekė sudarydami sutartis su indėnais arba tiesiog iš jų užkariaudami. Dėl to jų santykiai su indėnais buvo žymiai griežtesni.
Šiaurės Amerikos kolonijų žemėlapis tuo metu etniškai buvo margas. Didžioji dalis imigrantų buvo kilę iš Anglijos, Prancūzijos, Vokietijos, Airijos ir Ispanijos.

Karai su prancūzais ir indėnais

Septynerių metų karas tarp Anglijos ir Prancūzijos vyko ir jų kolonijose Amerikoje, kur jis vadinamas Karu su prancūzais ir indėnais. Šiame kare pirmąją karinę patirtį įgijo būsimasis JAV prezidentas George Washington. Pretekstas karui kolonijose buvo britų prekybininkų ir naujakurių ekspansija per Apalačų kalnus į prancūzų pretenduojamą Ohajo upės slėnį. Tiek prancūzų, tiek britų pusėje kovojo jų sąjungininkai indėnai. Nors prancūzams kurį laiką sekėsi gintis, tačiau britai dominavo jūroje ir neleido atvykti prancūzų pastiprinimams. 1758–1760 m. britai užėmė svarbiausias prancūzų pozicijas dabartinėse JAV ir Kanadoje, o 1759 m. rugsėjo 13 d. laimėjo lemiamą Abrahamo lygumos mūšį prie Kvebeko. Pagal 1763 m. Paryžiuje sudarytą taikos sutartį Prancūzija pripažino savo kolonijų Šiaurės Amerikoje praradimą. Luizianos teritorija į vakarus nuo Misisipės, įskaitant Naująjį Orleaną atiteko Ispanijai, Kanada ir likusi Luizianos teritorijos dalis – Anglijai.
Po prancūzų išstūmimo, indėnai buvo priversti prekiauti su britais. Britus indėnai laikė gobšiais ir nedraugiškais. Britai nedovanodavo indėnams dosnių dovanų kaip buvo įpratę daryti prancūzai. Nepasitenkinimas britais augo. Dar tais pačiais metais į sąjungą prieš britus susijungė apie 12-15 indėnų genčių, vadovaujamų otavų vado Pontiako. Netgi senekų gentis, kuri anksčiau kovojo su otavais, potavatomiais ir anišinabiais prisijungė prie šios sąjungos. Senekai priklausė irokėzų sąjungai, kurią anksčiau britai nuolat remdavo. Pontiako vadovaujamiems indėnams pavyko užimti keletą fortų ir stipriai prispausti britus. Tačiau prie Fort Detroito indėnams nepavyko. Jų sąjunga subyrėjo ir britai galutinai įsitvirtino Šiaurės Amerikoje. Siekdama išvengti tolimesnių kovų su indėnais britų vyriausybė išleido 1763 m. Karališkąją proklamaciją, tačiau kolonistai jos nesilaikė ir ji tik padidino kolonistų neapykantą britų karūnai.

Raida iki revoliucijos

Po karo Anglijos finansinė padėtis pašlijo. Anglų nuomone, dalį karo išlaidų turėjo padengti ir kolonijų gyventojai. Tuo tarpu kolonistai manė, kad jie savo įnašą jau padarė, o karas Europoje jų neliečia.
Kolonistų laisvė buvo apribota, pavyzdžiui, buvo uždrausta apgyvendinti Apalačų vakarinę dalį, buvo įvesta griežtesnė kontrabandos kontrolė, papildomi mokesčiai cukrui, kavai, tekstilei. Quartering Act nurodymais kolonistai buvo priversti britų kareiviams suteikti prieglobstį ir juos aprūpinti. Po Stamp Act potvarkio įsigaliojimo visi laikraščiai, teisiniai dokumentai ir įvairios licencijos turėjo būti apmokestinti.
Situacija paaštrėjo, nes kolonistai neturėjo jokios politinės atstovybės užimtose šalyse. Kolonistai buvo nuomonės, kad mokesčių įvedimas be bendro nutarimo nebuvo teisingas („No taxation without representation“). 1765 m. įvyko pirmasis 9 valstijų susirinkimas, kur Stamp Act buvo panaikintas. Britų valdžia privalėjo spaudimui pasiduoti, tačiau sugebėjo pasiekti, kad Quartering Act galiotų. Kolonistų pasipriešinimą sustiprino muito arbatai įvedimas. Tik kai pirmasis britų kancleris Lordas Nortas visus mokesčius įskaitant ir arbatos muitą užšaldė, įtampa sumažėjo.
Nepaisant to, 1773 m. buvo suorganizuota Bostono arbatėlė. Radikalūs amerikiečių patriotai persirengė indėnais ir užpuolė britų laivus Bostono uoste bei išmetė už borto iš viso 342 dėžes arbatos. Britai reagavo permesdami į Bostoną kariuomenę, uždarydami uostą ir uždrausdami prekybą. Tuo tarpu amerikiečiai 1774 m. rugsėjį Filadelfijoje surengė pirmąjį kontinentinį kongresą.

Progresyvizmas, imperializmas ir Pirmasis Pasaulinis karas (1890–1918 m.)

Viduriniosios klasės nepasitenkinimas politika ir valdžios nesugebėjimas susidoroti su iškilusiomis miesto ir verslo problemomis sukėlė Progresyvizmo judėjimą po 1890 m. Kiekvienam svarbiam mieste, valstijoje ar šalies lygiu progresyvistai reikalavo pasenusių verslo, medicinos ir švietimo institucijų reformų, pašalinti korupciją iš politikos, įvestiefektyvumą kaip algos matą. Svarbūs to meto politikai Theodore Roosevelt, Charles Evans Hughes ir Robert LaFollette Respublikonų partijoje ir demokratas William Jennings Bryan nusprendė imtis progresyvių reformų. Moterys ypač pradėjo siekti rinkimų teisės, prohibicijos, geresnių mokyklų. Svarbiausia jų lyderė buvo Jane Addams iš Čikagos. Progresyvistai įvedė antimonopolinius įstatymus, reguliavo mėsos fasavimą, vaistus ir geležinkelį. Keturios naujos konstitucijos pataisos (Nuo Šešioliktos iki Devynioliktos) atsirado įtakotos judėjimo, tad buvo įvestas federalinis pajamų mokestis, tiesioginis senatorių rinkimas, alkoholio draudimas ir moterų rinkimų teisė. Judėjimo aktyviausias laikotarpis buvo 1900–1918 m.

Užsienio politika

1890 m. JAV iškilo kaip pasaulio ekonominė ir karinė galia. Pagrindinis epizodas buvo Ispanijos-Amerikos karas, prasidėjęs, kai Ispanija atsisakė sušvelninti savo politiką Kuboje, nepaisant Amerikos reikalavimų. „Nuostabų mažą karą“ kaip jį pavadino vienas pareigūnas, sudarė serija amerikiečių pergalių jūroje ir sausumoje. Pagal taikos sutartį JAV gavo Filipinus, Puerto Riką ir Guamą. Kuba tapo nepriklausoma, bet Amerika ją labai globojo. Nors karas buvo populiarus, taikos sutartis daug kam nepatiko. William Jennings Bryan vadovaujami demokratai priešinosi tam, kad Amerika valdytų Filipinus, nes tai laikė imperializmu, netinkančiu Amerikos demokratijai. McKinley atmetė kaltinimus ir jį palaikė daugelis, nes šalyje grįžo klestėjimas, o amerikiečiai triumfavo kare. McKinley lengvai nugalėjo Bryan 1900 m. prezitento rinkimuose. Nugalėjusi filipiniečių patriotų sukilimą, Amerika pradėjo plataus masto programą modernizuoti Filipinų ekonomiką, drastiškai pakelti medicinos paslaugų lygį šalyje. Apie 1908 m. amerikiečiai prarado susidomėjimą imperija ir nukreipė dėmesį į Karibus, ypač Panamos kanalo statymą. Kanalas buvo atidarytas 1914 m. ir pagyvėjo prekyba su Japonija ir Tolimaisiais Rytais. Pagrindinė naujovė buvo Atvirų durų politika, pagal kurią visos imperialistinės jėgos turėjo vienodas teises dalyvauti Kinijos politikoje, bet nė viena negalėjo jos užgrobti.
Prezidentas Woodrow Wilson 1917 m. balandį paskelbė, kad Amerika įsitraukia į Pirmąjį Pasaulinį karą po metus trukusio neutraliteto. Prieš tai JAV rodė susidomėjimą pasauline taika dalyvaudama Hagos konferencijose. Amerikos dalyvavymas kare nulėmė Sąjungininkų pergalę. Vilsonas taip pat sukūrė pasiūlymą, vadinamą Keturiolika punktų, bet jie buvo atmesti Paryžiaus taikos konferencijoje 1919 m. Izolianistinės tendencijos, vyravusios po karo, taip pat sutrukdė JAV dalyvauti Tautų lyga|Tautų lygoje, kuri buvo Versalio sutarties svarbi pasekmė.

Antrasis Pasaulinis karas (1941–1945 m.)

Kaip ir Pirmojo Pasaulinio karo metu, Amerika iš pradžių buvo neutrali. Pirma JAV parama Sąjungininkams buvo tai, kad ji nutraukė naftos ir kitų žaliavų tiekimą Japonijai, kurių jai reikėjo Kinijos užgrobimui. Kita pagalba buvo 1940 m. rugsėjį Lendlizo forma.
1941 m. gruodžio 7 d. Japonija netikėtai užpuolė Perl Harborą, teisindamasi Amerikos jai uždėtu embargu. Franklin D. Roosevelt kitą dieną paskelbė karą Japonijai, teigdamas, kad gruodžio 7 d. yra „data, kuri gyvuos gėdoje“. Gruodžio 11 d. Trečiasis Reichas paskelbė karą JAV.

Karas su Vokietija

Įstojusi į karą Amerika ir sąjungininkai nusprendė iš pradžių nugalėti Hitlerį Europoje, o kovoje su Japoniją Ramiajame vandenyne laikytis gynybinės pozicijos iki pergalės prieš Vokietiją. Pirmas JAV žingsnis buvo įkurti milžinišką oro bazę Anglijoje iš kur būtų galima bombarduoti Vokietiją. Amerikos oro pajėgos pasitikėjo B-17 Skraidančia tvirtove kaip pagrindiniu sunkiuoju bombonešiu. Britanija nutraukė bombardavimus dienos metu, nes Luftwaffe padarė milžiniškus nuostolius. Amerikiečiai irgi smarkiai nukentėjo, kol neatsirado P-51 Mustangas, ilgo nuotolio karinis lėktuvas, kuris lydėdavo bombonešius.
Pirmi amerikiečių kariniai veiksmai sausumoje buvo kartu su Britanija, Naująja Zelandija ir Australija Šiaurės Afrikoje. 1943 m. gegužes mėn. Britų 8 armija išvijo vokiečius iš Afrikos ir Sąjungininkai kontroliavo regioną iki karo pabaigos. Amerikos laivynas saugojo laivus, kurie per Atlantą gabeno krovinius į Britaniją. Nuo 1943 m. Sąjungininkai kovojo iš Anglijos su nenutrūkstančiu tiekimu, o vokiečiams pradėjo atsiliepti nuolatiniai bombardavimai.
1944 m. pradžioje buvo planuojama invazija į Vakarų Europą. 1944 m. birželio 6 d. Sąjungininkai išsilaipino Normandijoje. Po to JAV smarkiai prisidėjo prie pergalės prieš Nacistinę Vokietiją, ypač per Ardėnų puolimą, kurio Hitleris ėmėsi karo pabaigoje.
Karas brangiai kainavo Amerikai, vien per Ardėnų puolimą (Bulgės mūšis) ji neteko 19 tūkst. žmonių. Po išsilaipinimo Normandijoje dar labiau sustiprėjo Vokietijos bombardavimas, apie 70% visų bombų numestų ant Vokietijos buvo panaudotos tuo metu. 1945 m. balandžio 30 d. Berlyną užėmė sovietai, o Adolfas Hitleris nusižudė. Gegužės 8 d. Vokietija pasidavė.

Karas su Japonija

Dėl karo Europoje, JAV laivynas užėmė gyvybinę poziciją prieš Japoniją ir neleido jai dominuoti viso vandenyno. Iš pradžių Japonija greitai laimėjo keletą pergalių ir įkūrė karines bazes Guame, Tailande, Malajoje, Honkonge, Indonezijoje ir Birmoje. Tai buvo atlikta beveik be pasipriešinimo ir greičiau nei Blickrygas Europoje. Tai buvo svarbu Japonijai, nes jos pramonės pajėgumas sudarė tik 10% JAV.
Lemiamas momentas kare buvo Midvėjaus mūšis 1942 m. birželį. Po to amerikiečiai kovėsi dėl kelio į Kiniją, kad iš ten galėtų bombarduoti Japoniją su bombonešiais. JAV pradėjo nuo mažesnių, silpniau ginamų salų ir iš pradžių nelietė japonų tvirtovių.
Ramiojo vandenyno karas tapo didžiausiu jūrų mūšiu per žmonijos istoriją. Amerikiečių laivynas laimėjo, nors vienu momentu buvo arti žlugimo. JAV ketino įsiveržti į Japoniją ir priversti ją pasiduoti. 1945 m. balandžio 12 d. mirė prezidentas Franklin D. Roosevelt ir viceprezidentas Harry S. Truman tapo 33-iuoju JAV prezidentu. Po to buvo leista panaudoti atominį ginklą prieš Japoniją.
Sprendimas panaudoti atominį ginklą sukėlė daug ginčų. Šalininkai teigia, kad tokiu būdu buvo išsaugota daug gyvybių, o priešininkai sako, kad neteisinga žudyti nekaltus civilius. Pirma bomba buvo numesta ant Hirošima|Hirošimos 1945 m. rugpjūčio 6 d., o antroji ant Nagasakio rugpjūčio 9 d. Japonija besalygiškai pasidavė 1945 m. rugpjūčio 15 d. užbaigdama karą. Ramiajame vandenyne žuvo daugiau nei 100 tūkst. JAV kareivių.

Šaltojo karo pradžia 1945–1964 m.

Po karo JAV, siekdamos viešpatavimo pasaulyje, turėjo puikias starto sąlygas (flying start). Gamyba nenukentėjo nuo karo, žmonės turėjo pinigų ir didžiulį pirkimo troškulį. Visa tai ir sumažinti mokesčiai spartino ekonomikos kilimą.
Prezidentas Haris Trumenas pasiūlė, kad teisę į darbą visiems garantuotų įstatymas. Kongresas nesutiko. Tada Trumenas pateikė programą „Teisingas kursas“ (Fair Deal), kurioje buvo siūlomos socialinės reformos, siekiančios dar toliau negu Ruzvelto „Naujasis kursas“ (New Deal) 4-ame dešimtmetyje. Valstybė turėjo remti gyvenamųjų namų statybą ir įvesti naujas pašalpas. Tačiau kongresas ir vėl atsisakė dar ir dėl to, kad šaltasis karas reikalavo pinigų ginklavimuisi.

Kontrkultūrinė revoliucija ir Šaltojo karo atšilimas (1964–1988 m.)

Per Šaltąjį karą Amerika įsivėlė į Vietnamo karą, kurio nepopuliarumas maitino jau buvusius visuomeninius judėjimus, buvusius tarp moterų, mažumų ir jaunimo. Presidento Lyndon B. Johnson Didžios visuomenės programos ir Vareno (Earl Warren) teisinis aktyvumas prisidėjo prie visuomenės permainų septintame ir aštuntame dešimtmetyje. Feminizmas ir aplinkosaugos judėjimai tapo politinėmis galiomis, pamažu visi amerikiečiai galėjo naudotis pilietinėmis teisėmis. Tuo metu įvyko Kontrkultūrinė revoliucija suskaldžiusi ir taip priešišką visuomenę, bet atnešusi liberalesnes pažiūras.
1968 m. buvo neramūs metai JAV. Pirmiausia buvo nužudytas Martinas Liuteris Kingas, rinkimų kompanijos metu buvo nušautas demokratų kandidatas į prezidentus Robertas Kenedis.

Šaltojo karo pabaiga (1980–1991 m.)

Ronaldo Reigano dvi prezidento kadencijos 1980–1988 m. atnešė daug permainų. Dėl jo ekonominės politikos pajamų mokestis sumažėjo nuo 70% iki 28% per 7 metus. Jis toliau mažino valstybės reguliavimą ir mokesčius. 1982 m. JAV patyrė recesiją, bet padėtis greitai pagerėjo: infliacija sumažėjo nuo 11% iki 2%, nedarbas nuo 1982 m. gruodžio mėn. 10,8% nukrito iki 7,5% 1984 m. lapkritį, o ekonomikos augimas nuo 4,5% pakilo iki 7,2%.
Reiganas padidino karines išlaidas, sukurdamas didelį biudžeto deficitą. Jis pristatė sudėtingą raketų gynybos sistemą, pavadintą Strateginės gynybos iniciatyva, kurios dėka JAV teoriškai galėtų kosmose nušauti raketas lazeriais. Nors sistema nebuvo sukurta ar panaudota, sovietus neramino galimybės, atsivėrusios amerikiečiams, o iniciatyvos technologijos paklojo pagrindus dabartinėms antibalistinėms sistemoms.
Reigano vyriausybė taip pat rėmė antikomunistus visame pasaulyje. Jo įsikišimas į Grenadą ir Libiją buvo populiarūs šalyje, bet su Iranu susijusi kontrų afera buvo sutikta nepalankiai. Dėl ginklai-už-įkaitus skandalo buvo nuteisti Oliveris Nortas ir Džonas Poindeksteris.
Reiganas keturis kartus susitiko su Michailu Gorbačiovu, kuris atėjo į valdžią 1985 m. ir jis sutarė dėl dalinio branduolinio nusiginklavimo. Gorbačiovas bandė apsaugoti komunizmą nutraukdamas ginklavimosi varžybas su Amerika ir atsisakydamas Rytų Europos imperijos, bet 1991 m. Tarybų Sąjunga žlugo užbaigdama Šaltąjį karą.

Pasaulio supergalia (1991 m.–dabar)

Po Bilo Klintono tapimo prezidentu 1992 m. Amerikoje prasidėjo viena iš ilgiausiai trukusių ekonominių plėtrų, kurią sukėlė skaitmeninė revoliucija ir atsivėrusios verslo galimybės internete. Su respublikonų kongresu jis priėmė pirmą subalansuotą federalinį biudžetą per 30 metų. 1998 m. Atstovų rūmai apkaltino Klintoną, nes šis melavo apie savo seksualinius santykius su Baltųjų rūmų stažuotoja Monica Lewinsky. Dėl nepavykusios apkaltos ir demokratų pergalės 1998 m. rinkimuose atsistatydino spikeris respublikonas Newt Gingrich.
2000 metų JAV prezidento rinkimuose Džordžas V. Bušas per plauką nugalėjo Alą Gorą. Ypač artimas rezultatas buvo Floridos valstijoje, kuri nulėmė rinkimų baigtį.

Po rugsėjo 11 d.

JAV vėl užpuolė Al-Qaeda teroristai 2001 m. rugsėjo 11 dieną, nužudydami 3000 žmonių. Prezidentas Džordžas V. Bušas paskelbė „karą terorizmui“. JAV ir NATO įsiveržė į Afganistaną, kad nuverstų Talibaną, kuris slėpė Al-Qaeda įkūrėją Osamą bin Ladeną. Federalinė vyriausybė ėmėsi priemonių užkirsti kelią galimoms atakoms. Daug ginčų sukėlęs JAV patriotinis aktas suteikė didesnę galią vyriausybei sekti komunikacijas ir panaikino apribojimus federalinės teisėsaugos organams ir žvalgybos tarnyboms keistis informacija. Buvo sukurtas Jungtinių Valstijų nacionalinio saugumo departamentas koordinuoti federalinius antiteroristinius veiksmus. Kai kurie iš šių veiksmų ir JAV elgesys su Gvantanamo įlankos kaleimo sulaikytaisiais sukėlė įtarimų, kad Amerika pažeidinėja žmonių teises.
2003 m. JAV įsiveržė į Iraką, nuvertė jo vyriausybę, sugavo diktatorių Sadamą Huseiną. Bušas teigė, kad karo priežastys yra demokratijos plėtimas ir noras sunaikinti Irako masinio naikinimo ginklus bei išlaisvinti irakiečius. Invazija ir užsitęsęs Irako karas sukėlė tarptautinį nepasitenkinimą. Sumažėjo demokratinių jėgų parama Amerikai, nepaisant pradinės sėkmės. 2007 m. Bušas į Iraką permetė daugiau karių. Tai sumažino mirčių skaičių, bet nepadidino stabilumo šalyje.
Dėl Bušo ir Irako karo nepopuliarumo, 2008 m. finansinės krizė 2008 m. prezidentu buvo išrinktas pirmasis afroamerikietis Barack Obama. Jis palaipsniui pradėjo mažinti Amerikos karių skaičių Irake, tikėdamasis, kad iki 2011 m. gruodžio 31 d. 50 tūkst. amerikiečių sugebės paruošti irakiečių pajėgas tvarkai palaikyti. Obama permetė 30 tūkst. karių į Afganistaną, tikėdamasis po to palaipsniui mažinti jų skaičių. 2011 m. gegužę po dešimtmečio slapstymosi Abotabade buvo nužudytas Osama bin Ladenas.

Dabartiniai įvykiai

2007 m. gruodį Amerikoje ir beveik visoje Europoje prasidėjo ilgiausia po Antrojo pasaulinio karo recesija, dėl kurios išaugo nedarbas ir kilo finansinė krizė. Aukščiausias krizės taškas buvo 2008 m. rugsėjis, kai bankrutavo Lehman Brothers bankas ir kitos finansinės institucijos. JAV vyriausybė turėjo išpirkti nuostolingai dirbusius General Motors ir Chrysler Group koncernus, kurių laikina savininke tapo vyriausybė. Recesija oficialiai baigėsi 2009 m. birželį, bet nedarbas iki 2011 m. vis dar siekia 9% ir daugiau.