Fernandas Magelanas

Fernandas Magelanas (port. Fernão de Magalhães, isp. Fernando de Magallanes; 1480 pavasaris – 1521 m. balandžio 27 d.) – portugalų jūrų keliautojas, atradėjas, tarnavęs Ispanijos karalystei. F. Magelanas pirmasis iš Europos vakarų kryptimi pasiekė Aziją, pirmasis perplaukė Ramųjį vandenyną. Jo pradėta ekspedicija pirmoji apiplaukė pasaulį, nors pats jis šios kelionės metu žuvo dabartiniuose Filipinuose.

Jaunystė

Magelanas gimė šiaurės Portugalijoje, Sabrozoje (netoli Vila Realo), nusigyvenusio kilmingojo šeimoje. Jo tėvas buvo miesto burmistras Pedro Rui de Magelanas, motina – Alda de Meskuita. Magelanas turėjo brolį Diegą de Suzą ir seserį Izabelę.
Magelano tėvai mirė, kai jam buvo 10 metų. Po dvejų metų jis tapo karaliaus Jono II ir karalienės Eleonoros pažu Lisabonos dvare, kur jo brolis Diegas atvažiavo dar po dvejų metų. Čia kartu su pusbroliu Fransisku Seranu Magelanas tęsė geografijos ir istorijos mokslus. Manoma, kad jo mokytoju galėjo būti Martinas Behaimas. 1496 m. Magelanas tapo ginklanešiu.
Sulaukęs 20-ies metų, Magelanas pirmą kartą išplaukė į jūrą. 1505 m. jis išplaukė į Indiją. Ekspedicijos tikslas buvo įvesti ten Portugalijos vicekaraliaus Fransisko de Almeidos valdžią ir pakeliui įkurti karines ir jūrų bazes.
Kita kelionė buvo į vakarų Indiją. Čia Magelanas dalyvavo žygiuose į Molukus. 1510 m. Magelanas tapo kapitonu, tačiau po slaptos kelionės į rytus be leidimo, prarado valdžią ir grįžo į Portugaliją.
1511 m. Magelanas buvo išsiųstas į Maroką, kur 1513 m. rugpjūčio 28 d. dalyvavo mūšyje prie Azamoro ir buvo rimtai sužeistas Maroko tvirtovės apgulties metu. Magelanas taip pat buvo apkaltintas prekyba su Mauritanijos musulmonais. Ten taip pat įvyko konfliktas su portugalų admirolu Fransisku de Almeida, kad be leidimo paliko armiją. F. Almeida nusiuntė skundą į Portugalijos dvarą. Keli kaltinimai buvo panaikinti, tačiau Magelanas vis tiek užsitraukė karaliaus Manuelio I nemalonę. Karalius atsisakė padidinti pajamas. Manuelis I taip pat pranešė, kad Magelanas nuo 1514 m. gegužės 15 d. daugiau nebetarnaus karaliui. Magelanas formaliai atsisakė pilietybės ir išvyko į Ispaniją siūlydamas savo paslaugas vienam dvarui.

Kelionė

Kelionę 1519 m. rugsėjo 20 d. pradėjo 265 žmonių įgula, bet atgal į Ispaniją 1522 m. rugsėjo 6 d. sugrįžo tik 18 jūreivių. Po Magelano žūties kapitonu tapo Chuanas Elkanas.

Kelionės prielaidos

Pagal 1494 m. pasirašytą stipriausių XV amžiaus jūrinių valstybių – Ispanijos ir Portugalijos – sutartį, Ispanija turėjo teisę į visas žemes, esančias į vakarus nuo dienovidinio, einančio maždaug 45° vakarų ilgumos, o Portugalija – į rytus nuo šio dienovidinio. Kadangi šio dienovidinio padėtis, esanti priešingoje Žemės pusėje, prie Azijos rytinių krantų, kur driekiasi Molukų salos (tuomet vadintos Prieskonių salomis), buvo neaiški, Ispanija surengė Magelano ekspediciją, tačiau jos kelias negalėjo eiti per Portugalijos vandenis. Būdamas įsitikinęs, kad Žemė yra rutulio formos, Magelanas nutarė pasiekti Molukų salas vakarų keliu.
1519 m. rugpjūčio 10 d. flotilė iš penkių laivų, vadovaujama Magelano, paliko Seviliją ir išplaukė iš Gvadalkivyro upės, į pietus nuo San Lukar de Baramedos, kurioje praleido penkias savaites. Ispanų valdžia su nepasitikėjimu žiūrėjo į portugalų kilmės admirolą ir mažai trūko, kad sustabdytų kelionę. 1519 m. rugsėjo 20 d. Magelanas išplaukė iš San Lukar de Baramedos su 270 įgulos nariais.

Išbandymai

Portugalų karalius Emanuelis, sužinojęs apie Magelano išplaukimą, nurodė laivyno vienetams jį pagauti, bet Magelanas paspruko nuo portugalų. Išplaukęs iš San Lukar de Baramedos ir trumpai apsistojęs Kanarų salose, jis atplaukė į Žaliojo kyšulio salas, iš kurių išplaukė link Šventojo Augustino kyšulio Brazilijoje. Lapkričio 20 d. įgula kirto pusiaują ir gruodžio 6 d. pasiekė Brazilijos krantus.
Brazilija priklausė Portugalijai, todėl Magelanas ją aplenkė ir gruodžio 13 d. išmetė inkarą netoli dabartinio Rio de Žaneiro, kur buvo geras oras, o vietiniai gyventojai buvo taikiai nusiteikę. Flotilė papildė atsargas, bet dėl įvairių priežasčių išplaukė pavėluotai. Toliau plaukė pro Pietų Amerikos krantus, sustojo 1520 m. sausio 10 d. La Platoje, kurią manė esant sąsiauriu. Kol ekspedicija ieškojo kelio į Ramųjį vandenyną, prasidėjo žiema.
Magelanas nusprendė praleisti žiemą Patagonijoje. Kovo 31 d. įgula įkūrė stovyklavietę, kurią pavadino Puerto San Chuljanu (Šv. Julijono uostas).
Rugpjūčio 24 d. kelionė buvo atnaujinta. 1520 m. spalio 21 d. 52° pietų platumoje, laivynas pasiekė Mergelių kyšulį ir patvirtino, kad praėjimas surastas, nes vandenys buvo sūrūs ir gilūs. Keturi laivai pradėjo plaukti per 372 mylių praėjimą, kurį Magelanas pavadino Estreito de Todos los Santos (Visų Šventųjų sąsiauris), nes flotilė išplaukė Visų šventųjų dieną – lapkričio 1 d. Dabar šis sąsiauris vadinamas Magelano sąsiauriu.
Magelanas pavedė „San Antonio“ ir „Koncepcion“ laivams vykdyti sąsiaurio tyrimus, bet pirmasis laivas dezertyravo ir grįžo į Ispaniją. Lapkričio 28 d. likę trys laivai išplaukė į Ramiojo vandenyno pietus. Magelanas tuos vandenis pavadino Mar Pacifico („Ramioji jūra“), nes tuo metu buvo ramūs vandenys.

Pasaulio apiplaukimas

Magelanas buvo nurodęs, kad malajų kalbos vertėjas atgautų laisvę. Vertėjas, vardu Enriku (Hendriku) Malkoje, 1511 m. buvo pagrobtas Sumatros verslininkų iš savo gimtosios salos. Jis tapo pirmuoju žmogumi, kuris apiplaukė žemę. Enriką siejo sutartis su Magelanu ir jis buvo šalimais kovose Afrikoje, per konfliktą su portugalu dvaru ir tada, kai buvo organizuojama ekspedicija. Bet po atsitikimo Maktane ir mirus kapitonui Magelanui, likę kapitonai atsisakė suteikti laisvę Enrikui. Jis nutraukė sutartį ir pabėgo.
Trys likusieji laivai nuplaukė į vakarus į Palavaną, kurį paliko 1521 m. birželio 12 d. ir pasuko į Brunėjų Borneo saloje. Įgula apsistojo 35 dienoms prie Brunėjaus. Pigafeta aprašė radžos dvaro puošnumą (auksas, perlai kiaušinio dydžio ir t. t.). Dar Brunėjus galėjo pasigirti 62 daliniais, dresiruotais drambliais ir ginkluote, 5 kartus didesne, nei turėjo Magelano laivai. Brunėjuje buvo gydoma šaknimis, kurios buvo brangesnės už auksą grįžus į Ispaniją. Pigafeta atsiminė matęs kai kuriuos dirbinius dvare, kurių nebuvo galima lengvai įsigyti Europoje, – pavyzdžiui, porcelianą ir akinius.
1521 m. lapkričio 8 d. pasiekus Molukų salas (dar vadintas Prieskonių salomis), įgulą paliko 115 dalyviai. Jiems pavyko sudaryti sutartį su Tidoro sultonu, kuris buvo Ternatės sultono varžovas ir Portugalijos sąjungininkas. „Konsepsjon“ įgula buvo evakuota, o prieskonių krovinys perneštas į „Viktoriją“ ir „Trinidadą“, bet pastarasis laivas buvo užgrobtas portugalų, kai plaukė per Indijos vandenyną. „Viktorija“ išplaukė namo 1521 m. gruodžio 21 d. ir 1522 m. kovo 22 d., vadovaujama Chuano Sebastiano Elkano, apsuko Gerosios Vilties kyšulį. Maistui buvo likę tik ryžių. 20 įgulos narių mirė iš bado, kol Elkanas pasiekė Žaliojo Iškyšulio salas, priklaususias Portugalijai. Į sausumą buvo išsiųsti 13 įgulos narių, nes kapitonas bijojo prarasti 26 tonas prieskonių (gvazdikėlių ir cinamono).