google/wiki40b huggingface dataset:
Karl Haushofer

Biografija

Gimė Miunchene, tėvas ekonomikos profesoriusMaksas Haushoferis. Baigęs Miuncheno gimnaziją, Haushoferis norėjo siekti akademinės karjeros, tačiau 1887 m. įstojo į 1-ąjį Artilerijos pulką, kur ir prasidėjo jo, kaip karininko karjera. 1896 m. vedė Marthą Mayer-Doss (1877–1946), susilaukė dviejų sūnų.
1903 m. pradėjo dėstyti Bavarijos Karo Akademijoje. 1908–1910 m. buvo Vokietijos karo atašė Japonijoje, kur susižavėjo japonišku gyvenimo stiliumi, visišku japonų paklusnumu ir atsidavimu savo lyderiams. Pirmojo pasaulinio karo metu kariavo Rytų fronte, kur užėmė lauko vado pareigas. Karo metu jis susipažino su Rudolfu Hessu, būsimu Adolfo Hitlerio sekretoriumi ir dešiniąja ranka. 1919 m. baigė karinę tarnybą turėdamas generolo majoro laipsnį.
Atlikęs karinę tarnybą, K.Haushoferis pradėjo akademiko karjerą. 1921–1939 m. buvo Miuncheno universiteto geografijos profesoriumi, Geografijos instituto direktoriumi. Dirbdamas universitete, išplėtojo ir suformulavo savo geopolitikos koncepciją. Po Vokietijos pralaimėjimo Antrajame pasauliniame kare K. Haushoferis buvo įtariamas karo nusikaltimais, tačiau nuspręsta jo Niurnbergo karo nusikaltimų tribunole neteisti. 1946 m. kartu su žmona nusižudė (išgėrė arseno).
Gardino vaivadija

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš didžiosios dalies Trakų vaivadijos, Gardino apskrities žemių. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo į vakarus nuo Nemuno buvusios teritorijos atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui, o rytinės žemės Rusijos imperijos Slanimo gubernijai ir Vilniaus gubernijai.
Vytautas Diržininkas

Vytautas Diržininkas – mėgėjiško cirko artistas: klounas, iliuzionistas. Lietuvos iliuzionistų klubo narys, liaudies cirko „Pamarys“ įkūrėjas ir ilgametis jo vadovas.
Sinaloa

Geografija

Valstija ribojasi: šiaurėje – su Sonora, šiaurės rytuose – su Čihuahua, rytuose – su Durangu, pietuose – su Najaritu. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas.
Didžiąją Sinaloa paviršiaus dalį užima Vakarų Siera Madrės kalnai. Aukščiausia valstijos vieta – Pikačo Los Fraileso k. (2520 m.). Vandenyno pakrantėje driekiasi žemuma, gausu įsiterpusių lagūnų ir įlankų: Santa Marijos, Topolombapo, Navačistės, Pabeljono, Tempe Huajos, Kaimanero ir kt. Valstiją kerta daug trumpų vandeningų upių, ištekančių iš Siera Madrės: Fuertė, Sinaloa, Mokoritas, Piastla, Tamasula, San Lorensas.
Iguanodontas

Išvaizda

Rėmėsi tiek keturiomis, tiek dviejomis kojomis. Palyginti gerai išsivysčiusiomis priekinėmis galūnėmis lenkdavo ir laužydavo medžius, kuriais maitinosi. Nuo plėšrūnų gindavosi stipria, šiek tiek plokščia uodega. Priekinė žandikaulių dalis buvo be dantų, su raginiu sluoksniu, panašiu į snapą. Toliau žanduose buvo plokšti dantys, tikę malti kietus augalus.
Kalastė

Istorija

Gyvenvietę XVIII a. įkūrė rusai sentikiai kaip Красные Горы. 1938 m. gavo miesto teises.
Diktelis

Istorija

Nepalo pilietinio karo metu maoistai užėmė vietos kalėjimą ir išvadavo savo partizanus.
Saltos provincija

Geografija

Saltos provincija išsidėsčiusi geografiniame Šiaurės Vakarų Argentinos regione. Vakarų link driekiasi retai apgyvendinta sausoji kalnų plynaukštė Puna. Vakariniu pakraščiu ir centrine dalimi driekiasi Andų kalnų juosta su snieguotomis viršukalnėmis (aukščiausia vieta – Llullaillaco kalnas), šiaurės rytuose besileidžianti į Quebrada del Toro, Valles Calchaquíes ir Lermos slėnius. Rytinę provincijos dalį užima Gran Čiako lygumos su Las Yungas džiunglėmis.
Klimatas subtropinis ir tropinis; labai priklauso nuo aukščio virš jūros lygio. Vyrauja karštos vasaros (iki 40 °C) ir šaltos žiemos (temperatūra gali nukristi žemiau 0 °C). Vakaruose itin sausa; slėniuose ir rytuose šiek tiek drėgniau.
Kalnuose augalija labai skurdi – vyrauja menki krūmokšniai. Slėniuose augalija daug vešlesnė, būdingi tankūs krūmynai ir miškai. Čiake auga stepinės pievos su miškų ir krūmynų intarpais.
Svarbiausios provincijos upės priklauso Paranos baseinui: Pilkomajas, Bermechas ir kt., bei Dulsė, įtekanti į Mar Čikitos ežerą. Gausu druskingų ežerų (ypač Punoje; Arizaro, Pocitos), druskos lygumų. Dažni žemės drebėjimai (įsimintini 1692 ir 1948 m.).
Yra 3 nacionaliniai parkai: El Rey, Baritú ir Los Cardones.

Ekonomika

Saltos provincija pagamina apie 1 % Argentinos BVP. Išvystytas žemės ūkis: auginamas tabakas, cukranendrės, greipfrutai, pupelės, vynuogės, kukurūzai, bananai ir medvilnė. Gyvulininkystė (galvijai, arkliai, ožkos, avys). Išgaunami hidrokarbonatai (Tartagal, Aguas Blancas, Madrejones ir Campo Durán kasyklose), sulfidai (La Casualidad), uranas (Iruya, La Poma ir San Carlos). Maisto (cukraus, vyno, tabako), chemijos, metalo apdirbimo pramonė. Turizmas (garsi turistinė pramoga – Padebesių traukinys).
Kęstas Rimdžius

Biografija

K. Rimdžiaus mama – buvusi pedagogė, jis yra baigęs Šiaulių 14-ąją vidurinę mokyklą - Lieporių gimnaziją, po to mokėsi Šiaulių buitininkų mokykloje, kur įgijo kirpėjo stilisto specialybę, stažavosi Italijoje, JAV, Rusijoje, Didžiojoje Britanijoje.
Charles Aznavour

Charles Aznavour (liet. Šarlis Aznavuras, g. 1924 m. gegužės 22 d., Paryžiuje – m. 2018 m. spalio 1 d., Murjesas) – armėnų kilmės prancūzų daininkas, daugiau nei tūkstančio dainų autorius, aktorius, visuomenės veikėjas.

Biografija

Dainininkas, kurio tikrasis vardas yra Shahnour Vaghinag (Vaghenagh) Aznavourian (liet. Šahnuras Varinagas Aznavurianas), gimė Paryžiuje 1924 metų gegužės 22 dieną, armėnų imigrantų šeimoje.
Ch. Aznavouro tėvai iš turkų Osmanų imperijos pabėgo dėl tuomet vykdytų armėnų žudynių ir atvyko į Paryžių, kur laukė vizos vykti į Jungtines Valstijas. Vizos šeima negavo, tad įsikūrė Prancūzijoje.
Būdamas penkerių, busimasis dainininkas grojo žiūrovams smuiku, o devynerių debiutavo scenoje – šoko rusų liaudies šokius. Dainuoti taip pat pradėjo vaikystėje – Sen Severeno bažnyčios kapeloje. Kai berniukui sukako trylika, Odeono teatre pjesėje „Margo“ jis vaidino mažą Henriką IV.
Ch. Aznavouras anksti paliko mokyklą.
Po Antrojo pasaulinio karo jis ėmė bendradarbiauti su kita prancūzų legenda Edith Piaf, kaip jos vadybininkas ir dainų kūrėjas. Ch. Aznavouras su E. Piaf gyveno aštuonerius metus.
1960 m. jis gavo Kanų festivalio prizą už vaidmenį Andrė Kajato filme „Rytoj mano eilė", Taip pat jis filmavosi juostose „Šaukite į pianistą", „Velnias ir dešimt įsakymų", „Skardinis būgnas“, „Skrybėlininko vaiduokliai“, „Edita ir Marselis“. Apskritai Ch. Aznavouras yra vaidinęs 60-yje filmų, O vienoje juostoje – „Yiddish Connection" – Aznavuras buvo ne tik aktorius, bet ir scenaristas.
1965 m. Paryžiaus scenoje jis pastatė miuziklą „Monsieur Carnaval" („Mesjė Karnavalas“). Būtent tada publika pirmą kartą išgirdo pačią žinomiausią muzikanto dainą – „La bohеme" („Bohema"). 1969 m. Amerikos autorių ir kompozitorių asociacija Aznavurą apdovanojo specialiu prizu už dainą „Hier encore", o Prancūzijoje už šią kompoziciją jam buvo įteiktas La Mеdaille Vermeil.
1997 m. 73-ejų metų Aznavuras buvo pripažintas geriausiu metų dainininku Prancūzijoje ir gavo Victoires de la Musique apdovanojimą.
Kartu su žmona ir trimis vaikais gyveno Šveicarijoje, ant Ženevos ežero kranto.
No Man's Sky

Atnaujinimai

Po pagrindinio žaidimo pasirodymo „Hello Games“ išleido grupę nemokamų atnaujinimų ir papildymų paketų: „Foundation“ (2016 m.), „Path Finder“, „Atlas Rises“ (abu 2017 m.), „Next“ (2018 m.). Su šiais papildymais įvesti nauji žaidimo režimai (pvz., Creative, su neribotais resursais ir be galimybės herojui žūti), įvesta žaidimo istorija, susijusi su veikiančiais ateiviais, ženkliai atnaujinta žaidimo grafika, žaidėjas gali pasirinkti „namų“ planetą, statyti savo bazes, įvesti nauji kelionių po planetą aparatai, naujas „foto“ režimas, leidžiantis užfiksuoti žaidėjo atrastų planetų vaizdus. 2018 m. įvesta pilnavertė kelių žaidėjų žaidimo galimybė, įvesta galimybė žaisti iš trečiojo asmens perspektyvos, herojaus 3D modelį žaidėjas gali modifikuoti, parinkti jam ateivio rasę ir kita.
Gilgitas (miestas)

Istorija

Gilgitas buvo vienas iš šilko kelio centrų, per jį į Centrinę ir Rytų Aziją plito budizmas. Gilgite rasti V-VI a. budistiniai rankraščiai, įrašyti ant beržo tošies sanskrito kalba (šarados raštu). Iki XIX a. pr. miestą valdė Trakhanų dinastija.
Dombajaus laukymė

Dombajaus laukymė (rus. Домбайская Поляна) arba tiesiog Dombajus (Домбай) – tarpukalnių duburys ties šiauriniais Didžiojo Kaukazo (Pagrindinio kalnagūbrio) šlaitais. Driekiasi Rusijoje, Kabardoje-Balkarijoje, ties Teberdos ištakomis ir patenka į Teberdos rezervatą. Laukymę juosia iki 4046 m aukščio iškylantys kalnai (Dombai Ulgenas). Šlaituose iki 2300 m aukščio veši spygliuočių miškai.
Pagrindinė gyvenvietė – Dombajus. Dombajaus laukymė yra svarbi turistinė sritis – plėtojamas alpinizmas, kalnų slidinėjimas, žygiavimas. Gausu viešbučių, poilsio namų. Apylinkės garsėja vaizdingais kraštovaizdžiais – aukštomis viršukalnėmis, kriokliais, kalnų ežerais bei upokšniais.
Vietovardis kilo iš karačiajų доммай, reiškiančio „stumbrą“.
Dajuanas

Graikų valdymas

329 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis vesdamas savo armiją pasiekė Ferganos slėnį ir įkūrė čia miestą. Jis buvo pavadintas Aleksandrija Eschata (Tolimąja Aleksandrija). Dabar šis miestas vadinamas Chodžentu.
Graikai kolonizavo šį ypatingai tolimą regioną, kuris po Aleksandro mirties buvo valdomas Seleukidų imperijos. Čia suklestėjo helenistinė kultūra. Tuo metu kinai, kurie lankydavosi šiame regione, pavadino jį Dayuan, kas, matyt, reiškė „didieji javanai“ (arba Jonėnai). Jie rašė, kad šios šalies žmonės gamina puikius dirbinius ir mėgsta vyną.
255 m. pr. m. e. gretimos Baktrijos satrapas Diodotas, pasinaudodamas Seleukidų imperijos silpnumu, paskelbė nepriklausomybę, sukurdamas Graikų-baktrų karalystę. Karalystė tapo tikra imperija ir užėmė Ferganą. Baktrų valdymo laikais Fergana tapo svarbia vieta, kur susitiko helenistinė ir kiniška kultūros.

Sakai ir tocharai

Apie 160 m. pr. m. e. šiose teritorijose vyko tautų kraustymasis. Iš Ilio upės ir Isyk Kulio ežero regiono į pietus migravo sakų gentys, kinų šaltiniuose vadinamos sai. Sakai sužlugdė Graikų baktrų karalystę ir laikinai apsigyveno Ferganos slėnyje, dalis jų nusikėlė į Drangianą, kur apsigyveno Sakastane.
Neilgai trukus teritoriją nusiaubė nauja klajoklių banga, tocharai (kinų šaltiniuose minimi kaip yuezhi). Jie atkirto Ferganą nuo Baktrijos.
Net po klajoklių antpuolių Fergana vis tiek klestėjo, puoselėdama graikiškus papročius ir kultūrą. Kiniją labai domino ši šalis, jie siuntė savo ambasadorius, vedė derybas. Juos žavėjo Ferganos arkliai. Fergana pamažu tapo viena svarbiausių šilko kelio atkarpų. Vėlyvesniuoju laikotarpiu čia suklestėjo budizmas.
751 m. arabai susikovė Talaso mūšyje su Kinija dėl įtakos Ferganoje. Arabams jį laimėjus, Fergana tapo Kalifato dalimi ir įjungta į Chorasano provinciją.
Ernstas Krištolaitis

Johanas Eduardas Ernstas Krištolaitis (vok. Johann Eduard Ernst Christoleit; 1875 m. birželio 24 d. Gaičuose (dabar išnykęs kaimelis prie Kiškių), Šilutės apskritis, Vokietijos imperija – 1939 m. spalio 28 (?) d. Groß Bruch girininkijoje, Žuvininkų apskritis, Trečiasis Reichas) – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų kunigas ir ornitologas.

Biografija

Gimė ir augo girininko šeimoje (trys Ernsto broliai taip pat tapo miškininkais). Nuo 1902 m. tarnavo liuteronų kunigo padėjėju Rusnėje, nuo 1906 m. – Gastuose. Karklininkų evangelikų liuteronų bažnyčioje ordinuotas kunigu, šioje vietovėje tarnavo du metus. Trumpai darbavosi prapijiečių sielovadoje Ramučių evangelikų liuteronų bažnyčioje, o 1913 m. persikėlė gyventi į Rogalius (Darkiemio apskritis). Šio kaimo evangelikų liuteronų bažnyčioje 1920 m. rugsėjo 19 d. sakydamas pamokslą sukritikavo tuometinį Vokietijos prezidentą Frydrichą Ebertą. Ši vieša kalba sukėlė aštrią valdžios reakciją: Ernstas Krištolaitis buvo suimtas ir Įsruties teismo nuteistas dviem mėnesiams kalėti. Rytprūsių Evangelikų konsistorija pradėjo tyrimą, siekdama apriboti jo kaip dvasininko įgaliojimus. 
Tolimesnis E.Krištolaičio gyvenimo kelias liko nežinomas. Manoma, kad kunigo teisės jam atimtos nebuvo (to meto spaudoje pasirašydavo su pastoriaus titulu), bet po 1923 m. Rytprūsių evangelikų dvasininkų sąrašuose E.Krištolaičio pavardės jau nebebuvo.
Nuo mažens domėjosi ornitologija, savo pastebėjimus apie paukščių pasaulį skelbė mokslinėje spaudoje. Viena pirmųjų publikacijų buvo 1902 m. „Journal für Ornithologie“ pasirodžiusi informacija apie Klaipėdos uoste žiemavusius sparnuočius, o 1914 m. buvo paskelbtas ilgas jo parašytų straipsnių sąrašas. 1933–1938 m. jis priklausė Vokietijos ornitologų draugijai. Brolis Valteris taip pat stebėdavo paukščių gyvenimą, abiejų Krištolaičių pavardės minimos tarp bendraautorių ir talkininkų 1914 m. išleistoje knygoje „Rytprūsių provincijos paukščiai“ (F. Tischler. „Die Vögel der Provinz Ostpreussen“).
Verpstiškoji plempė

Išvaizda

Kepurėlė 3 – 8 cm skersmens, mėsinga, iš pradžių iškili, vėliau paplokščia, dažnai su buku gūbreliu. Jai būdinga netaisyklinga forma ir purvinai rausvai ruda spalva. Kotas 4 – 9 cm ilgio, tamsiai rausvai rudos spalvos, kietas, iš pradžių pilnaviduris, vėliau tuščiaviduris, dažnai kreivas, padengtas gilių išilginių vagelių, verpstiškas, apačioje turi šaknelių pavidalo išaugas. lakšteliai platūs reti, skirtingo ilgio, tarpusavy sujungti plonyčiais lakšteliukais. Trama kieta balta, neturi beveik jokio skonio ir kvapo.
Spalvos ir formos kaita: ant balsvų arba tramos spalvos lakštelių ilgainiui atsiranda rausvai rudi taškeliai. Kotas iš pradžių pilnaviduris ir akytas, vėliau tuščiaviduris, suplotas ir persisukęs.

Augavietė

Dažniausiai auga kupetomis ąžuolų kamieno papėdėje ir ant kelmų.
Sezonas: birželis – spalis.
Vilniaus Lazdynų vidurinė mokykla

Istorija

1971 m. įkurta Lazdynų vidurinė mokykla. Iki 1973 m. mokykloje buvo mokoma lietuvių ir rusų kalbomis. 1973 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1977 m. lapkričio mėn. prie mokyklos įkurtas Vilniaus m. rusų mokyklų vaikų ir jaunimo kūrybos visuomeninis centras. 1979 m. mokyklos kieme buvo kuriamas filmas „Elektroniko nuotykiai“. Nuo 1988 m. mokykloje imta dėstyti rusų ir lenkų kalbomis.
Vilniaus miesto tarybos pirmininko 1994 m. birželio 24 d. potvarkiu Nr. 01-37-388 mokyklai suteiktas Vilniaus Lazdynų vidurinės mokyklos pavadinimas. Nuo 2001 m. mokykla dalyvauja projekte „Dvikalbystės ugdymas“. 2002 m. rugsėjo 1 d. prie Vilniaus Lazdynų vidurinės mokyklos prijungta Vilniaus „Karolinos“ vidurinė mokykla (buv. 38-oji vidurinė mokykla). 2006 m. atidarytas mokyklos muziejus. 2010 m. rugsėjo 1 d. prie Vilniaus Lazdynų vidurinės mokyklos prijungta Vilniaus „Vingio“ vidurinė mokykla (buv. 13-oji vidurinė mokykla). 2009–2010 m. renovuotas mokyklos pastatas. 2011 m. liepos-rugpjūčio mėn. renovuotos aktų ir sporto salės. 2011 m. rugsėjo 1 d. prie Vilniaus Lazdynų vidurinės mokyklos prijungta Vilniaus Liudvinavo pradinė mokykla.
Nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. Lazdynų vidurinė mokykla – trikalbė mokykla (lietuvių, rusų, lenkų dėstomąja kalba). 2015 m. Vilniaus Lazdynų vidurinė mokykla pertvarkyta į Vilniaus Lazdynų mokyklą.
El Molinón

Istorija

Atidarytas 1908 m. Tai seniausias stadionas šalyje, kuriame vis dar vyksta futbolo varžybos. Pirmosios oficialios varžybos buvo sužaistos 1917 m. balandžio 22 d., Copa del Rey taurės metu, tarp Real Sporting ir Arenas Club de Getxo. Arenas laimėjo rungtynes 0–1. 1920 m. gegužės 2 d. stadione vyko Ispanijos futbolo taurės finalas, kuriame FC Barcelona rezultatu 2–0 nugalėjo Athletic Bilbao.
1924 m. stadioną nusipirko Real Sporting klubas. 1931 m. stadionas nukentėjo nuo gaisro. Chichono miesto savivaldybė perstatė jį 1944 m., o vėliau ir perpirko stadioną iš klubo dėl finansinių priežasčių.
1968 m. stadione buvo instaliuoti keturi šviesos bokštai. Futbolo varžybas pradėta rengti vėlai vakare. Pirmosios rungtynės įvyko 1969 m. lapkričio 30 d. prieš Valencia CF. El Molinón 1970 m. sausio 28 d. tapo pirmuoju, pilnai dengtu stadionu Ispanijoje.
1997–1998 m. po UEFA ir FIFA reikalavimų tapo pilnai sėdimu. Stadiono vietų skaičius sumažėjo nuo 42 000 iki 25 885. Po 2009 ir 2010 m. renovacijos vietų skaičius padidintas iki 30 000.

Tarptautinės varžybos

Pirmosios stadione tarptautinės varžybos buvo sužaistos 1928 m. balandžio 22 d., tarp Ispanijos ir Italijos rinktinių. Rungtynės baigėsi lygiosiomis 1–1. Jų pažiūrėti atėjo 36 000 žiūrovų.
Po penkiasdešimties metų El Molinón stadione buvo surengtos varžybos tarp Ispanijos ir Čekoslovakijos rinktinių. Stadione aštuonis kartus yra sužaidusi Ispanijos rinktinė. Be rinktinės varžybų, šiame stadione Sporting klubas žaidė visas UEFA taurės rungtynes, įskaitant 1987 m. rugsėjo 30 d. pergalę 1–0 prieš AC Milan klubą.
Stadione vyko B grupės varžybos 1982 m. XII pasaulio futbolo čempionate.

Kiti renginiai

Stadione vyko ir tokių žinomų atlikėjų ar grupių kaip Bon Jovi, Paul McCartney, The Rolling Stones, Bruce Springsteen, Sting ir Tina Turner muzikos renginiai.
Elena Šabinienė

Biografija

1905–1910 m. gyveno JAV, 1910–1914 m. Gruzdžiuose. Bolševikmečiu, 1918 m. pabaigoje – 1919 m. pradžioje, vadovavo Joniškio valsčiaus socialinio aprūpinimo skyriui. Po to kurį laiką dirbo komunistinės literatūros, gabenamos iš Maskvos į Berlyną, kurjere.
1922 m. pagal Darbininkų kuopos sąrašą pateko į I Seimą. Iki 1926 m. sėdėjo kalėjime. 1925 m. JAV mirus vyrui, ištekėjo už Povilo Norkūno. Kol įsigijo ūkį Šakynoje, kartu su vyru dirbo įvairų darbą Šiaulių apskrities dvaruose, siuvo. Pokario metais Gruzdžiuose kelerius metus dirbo sovietinėse įstaigose, vėliau išvyko į Joniškį.
Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijos senosios kapinės

Istorija

Manoma, kad kapinės oficialiai atsirado pradėjus statyti Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčią 1877 m., nors rasti paminklai liudija apie ankstyvesnius palaidojimus XIX a. pradžioje. 1885 m. baigta statyti mūrinė bažnyčia. Šalia buvo įkurtos kapinės. Jas mini žinomo to meto Panevėžio visuomenininko Juozapo Kozakevičiaus surašyta „Amžiaus kronika“. Joje aprašomas sklypų pirkimas kapinėms išplėsti. Tačiau sklypų pirkimų data nėra žinoma. Šalia šių katalikiškų kapinių buvo įsteigtos ir liuteronų kapinės. XIX a. pabaigoje šalia katalikų kapinių buvo dovanotas žemės sklypas evangelikams liuteronams, kaip atlygis už paramą atgaunant iš carinės valdžios konfiskuotus pinigus, skirtus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios statybai. Tačiau pagal antkapių užrašus galima spręsti, kad kapinėse buvo laidojama ir anksčiau. Vienos nuo kitų abejos kapinės buvo atskirtos medine tvora.
XX a. kapinėse trūko vietos naujiems kapams ir teko jas praplėsti. 1905 m. buvo gautas vicegubernatoriaus leidimas jas išplėsti. Pradėta rūpintis išpirkti sklypus kapinėms iš privačių asmenų. Miesto valdyba nesutarusi su aplinkinių sklypų savininkais, neįstengė išpirkti visų sklypų. Kapines pavyko išplėsti tik Nevėžio upės link, todėl kapinių teritorija tapo netaisyklingos formos (vakarinėje dalyje). Tokia ji išliko iki šiol. XX a. pirmoje pusėje išplėstų kapinių neužteko, todėl daug kur pirminių palaidojimų vietose atsirado nauji palaidojimai, sunaikinę ankstyvesnius palaidojimus ir antkapinius paminklus. Nuo 1960 m. kapinėse uždrausta laidoti.
Kataras (durklas)

Kataras (devanagari: कटार) – ypatingos konstrukcijos senovinis indiškas durklas skersine rankena. Gardą sudaro dvi plieninės plokštelės, einančios išilgai dilbio, sujungtos vienu ar keliais skersiniais, kurie yra rankena. Plokštelių priekiniai galai pereina į lygiašonio trikampio formos dviašmenę geležtę. Geležtės ilgis – nuo keliolikos iki keliasdešimt centimetrų (būdavo ir 1 metro geležčių, bet tai jau nebe durklas, o katariškas kalavijai). Katarus naudojo tik Indijoje, tai grynai indiškas ginklas. Juos nustojo vartoti XIX a.
Tai artimų kirstynių ginklas, efektyvus tiek šoniniams kertamiems smūgiams į nešarvuotą priešininką, tiek šarvus pramušiantiems dūriams.
Pietų Indijos katarai paprastai būdavo platūs ties rankena ir tiesiomis linijomis siaurėdavo link smaigalio. Geležtė paprastai būdavo su grioveliais, o link smaigalio geležtės šonuose eidavo iškilos briaunos, sutvirtinančios geležtę duriamojo smūgio į šarvus metu. Neretai kataro geležtė ir dilbio pokštelės būdavo nukaltos iš vieno plieno gabalo.  XVI-XVII a. Indijoje kartais naudojo europietiškas geležtes, kurias prikniedydavo prie kataro rankenos. Egzistavo katarais su dvišakais smaigaliais ar dviem ar net trimis geležtėmis. Egzistavo ir katarai išsiskleidžiančia geležte. Jų rankena būdavo iš dviejų strypelių, įbedus katarą dūrėjas suspausdavo rankenos strypelius – artimesnį geležtei paspaudus pirštais geležtė išsiskleisdavo į dvi ar tris siauras geležtes, kurios padidindavo žaizdą. Dar viena katarų forma buvo katarai, kurie turėjo dilbį apgobiantį skydą. Marathos imperijoje iš katarų su išplėtota dilbio apsauga išsivystė vadinamasis pirštininis kalavijas (gauntlet sword) pata.
Kataras yra unikalus ginklas, kadangi juo kaunantis juo dūriai primena ne dūrius įprastiniu durklu, bet smūgius kumščiu, Todėl kautynių kataru stilius specifinis, paprastai teigiama, kad atakuoti juo paprasčiau.
Albinas Kuncevičius

Biografija

1975 m. baigė Marijampolės J. Jablonskio gimnaziją, 1980 m. – Vilniaus universitetą.
1980–1988 m. dirbo Mokslinėje metodinėje kultūros paminklų apsaugos taryboje, Kultūros ministerijoje. 1988–1994 m. dirbo Lietuvos istorijos instituto Archeologijos skyriuje, Vilniaus Žemutinės pilies tyrimų grupėje. Nuo 1994 m. dėsto Vilniaus universiteto Istorijos fakultete; 1993 m Vilniaus universitete apginta humanitarinių mokslų istorijos krypties daktaro disertacija, 2008 m. - habilitacijos procedūra. 
Nuo 2015 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto Archeologijos katedros vedėjas.
1995–2001 m. Lietuvos archeologijos draugijos pirmininkas, 1995–2002 m. ir 2013-2015 m. Valstybinės kultūros paveldo komisijos narys. 2005–2008 m. Kultūros paveldo departamento prie Kultūros ministerijos direktorius.
2009 m už Dubingių piliavietės ir Radvilų kapavietės kompleksinius tyrimus (2003–2009 m.), atliktų tyrimų sklaidą visuomenei ir kolektyvinę mokslinę monografiją „Radvilų tėvonija Dubingiuose“ skirta Nacionalinė mokslo pažangos premija (kartu su Rimantu Jankausku ir Rimvydu Laužiku).
Putaendas

Demografija

Komunos plotas 1474 km². 2006 m. gyventojų skaičius – 16157 gyv. (gyventojų tankis 10,96 žm./km²).
Vincas Ignaitis-Ignatavičius

Vincas Ignaitis-Ignatavičius (1912 m. kovo 14 d. Rusijos imperijos Vilkaviškio apskrities Keturvalakių valsčiuje – 1999 m. vasario 18 d. Toronte, Kanada) – teisininkas, vienas iš dailiojo čiuožimo pradininkų Lietuvoje.

Biografija

Mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje, studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1938 m. įgijęs diplomą, Kauno, Ašmenos, Vilniaus teismuose dirbo teisėju.
Susidomėjo nauja sporto šaka šalyje – dailiuoju čiuožimu. 1935 m. Rygoje vykusioje SELL žiemos olimpiadoje netikėtai tapo nugalėtoju (tai pirmasis Lietuvos studentas, laimėjęs šiose tradicinėse Baltijos šalių jaunimo žaidynėse). 1937 m. Kaune dalyvavo trečiajame Lietuvos čempionate, kur užėmė pirmąją vietą. Tais pačiais metais įsteigė čiuožimo mokyklą ir jai iki 1941 m. vadovavo, parengė dailaus čiuožimo vadovėlį.
Tais laikais tarp Estijos, Latvijos ir Lietuvos buvo rengiamos ir tarpvalstybinės dailiojo čiuožimo varžybos; 1937 m., 1939 m. ir 1940 m. jose tarp vyrų nugalėjo V. Ignaitis. 1940 m. vasario 18 d. grąžintame Vilniuje įvyko paskutiniosios tarpukaryje Lietuvos Respublikos dailiojo čiuožimo pirmenybės. Aplenkęs nuolatinį savo varžovą Liudą Zeikų, jas laimėjo Vincas Ignaitis. 1941 m. TSRS čempionate jis užėmė ketvirtą vietą. Lietuvą okupavus naciams, surengtose šalies pirmenybėse nugalėjo 1942 m. ir 1944 m.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pervažiavo į vakarinę Vokietijos dalį, vėliau emigravo į Kanadą. Pastarojoje valstybėje dirbo čiuožimo treneriu. Pirmųjų Pasaulio lietuvių sporto žaidynių Toronte Organizacinio komiteto vicepirmininkas. Vienas iš Ontarijo provincijos Delhi apylinkės lietuvių bendruomenės įkūrėju, 1951–1952 m. jai vadovavo. Dalyvavo 1980 m. steigiant Kanados lietuvių sporto fondą, rašė straipsnius Lietuvių enciklopedijai.
Jehudas

Istorija

Jehudas minimas Biblijoje.