google/wiki40b huggingface dataset:
Pietų Afrikos anglų kalba

Istorija

Britų kolonizatoriai anglų kalbą Pietų Afrikos regione pradėjo vartoti 1795 m., kai čia buvo įkurta karinė bazė. Pirmasis didelis angliškai kalbančių žmonių antplūdis įvyko 1820 m., kuomet šiame regione įsikūrė apie penki tūkstančiai britų naujakurių, daugiausiai darbininkų klasės. Nors britų kolonistai sudarė mažumą (olandai buvo apsistoję regione nuo 1652 m.), kolonijos valdytojas lordas Čarlzas Somersetas 1822 m. anglų kalbą paskelbė regiono oficialiąja kalba. Skleisdami anglų kalbos įtaką kolonijoje, kolonistai pakvietė Anglijos bei Škotijos mokytojų ir dvasininkų.
1910 m. Pietų Afrikos Sąjungai suteiktas dominijos statusas, o anglų ir olandų kalbos paskelbtos oficialiomis valstybinėmis kalbomis (afrikansas 1925 m. pakeitė olandų kalbą). 1994 m. oficialių valstybinių kalbų statusas suteiktas anglų bei afrikanso kalboms ir devynioms bantų kalboms.
Prancūzijos provincijos

Prancūzijos provincijos − Prancūzijos karalystės teritoriniai-administraciniai vienetai, egzistavę iki 1790 m. Jų teritorijos buvo pagrįstos XI−XVII a. Prancūzijos teritorijoje egzistavusiomis feodalinėmis valstybėmis, kurias prijungiant prie karalystės, buvo kuriamos provincijos. Dėl ilgalaikės egzistencijos, šios provincijos tapo Prancūzijos istoriniais regionais su tam tikrais kalbiniais ir kultūriniais skirtumais.
Barings Bank

Barings Bank buvo seniausias birtų investicinis bankas įsikūręs Londone. Jis buvo įsteigtas 1762 m., o šio banko griūtį sukėlė vienas jame dirbęs finansų makleris - Nick Leeson. Iš viso jis prarado £827 milijonus svarų prekiaudamas ateities sandoriais Azijos finansų rinkose. Kadangi Barings banko nuostoliai siekė beveik pusantro milijardo dolerių, t. y. dukart daugiau nei visas tuo metu turimas banko kapitalas ir rezervai, tai reiškė oficialų banko bankrotą. 1995 metų pabaigoje visa „Barings Bank“ grupė už simbolinį vieną svarą buvo parduota Nyderlandų finansiniam milžinui ING, jis perėmė ir 827 milijonų svarų „Barings“ skolų.
Saatli

Istorija

1947 m. rugsėjo 24 d. tapo miesto tipo gyvenvietė. 1971 m. suteiktos miesto teisės.
Grand Keip Maunto apskritis

Geografija

Paviršius daugiausia kalnuotas ir miškingas. Teka Manas, Lofa, Mafa. Į vandenyną išsišauna Keip Maunto kyšulys, atribojantis Piso ežerą.
Didesnės gyvenvietės: Robertsportas, Bomi, Benduma, Bo, Dia, Mambas, Vonzuanas, Kongas.
Tripuciai

Istorija

Kaimas įkurtas apie 1574 metus. 1727 m. kaime gyveno 50 žmonių.
Cheneral Roka

Istorija

Miestas įkurtas generolo Lorenzo Vintter 1879 m., vykdant „Dykumos užkariavimą“. 1899 m. miestą sugriovė Negro potvynis, todėl vėliau atstatytas 5 km nuo upės. Pavadintas Argentinos prezidento Julio Roca garbei.

Ekonomika

Cheneral Rokos miestas įsikūręs Negro upės aukštutiniame slėnyje (Valle Alto). Svarbus irigacinio žemės ūkio centras. Apylinkėse auginami obuoliai, kriaušės, vynuogės ir kiti vaisiai. Pramonė susijusi su vaisių apdirbimu ir eksportu. Mieste vyksta kasmetinė nacionalinė obuolių šventė.

Susisiekimas

Cheneral Roka yra 1200 km nuo Buenos Airių, 513 km nuo Viedmos. Automobilių keliai į Neukeną, Viedmą, El Cuy, Puelches. Per miestą eina Bahija Blankos – Sapalos geležinkelis. Yra vietinis oro uostas.
Tekstolitas

Tekstolitas – kompozitas iš audeklo (paprastai medvilninio), užpilto termoreaktyviuoju polimeru (pvz., epoksidine derva). Naudojamas kaip elektrinis izoliatorius elektrotechnikoje ir radiotechnikoje, krumpliaračiams ir kitoms detalėms.
Lengvai apdorojamas visais mechaninio apdirbimo būdais (gręžiamas, pjaunamas, šlifuojamas ir kt.). Iš tekstolito gamina mechanines detales – krumpliaračius, ritinėlius, įvores, velenus, guolius ir pan. Tekstolitinės detalės yra lengvesnis už metalines, darbo metu skleidžia mažesnį triukšmą. Tinka dirbti nuo -40 °C iki +105 °C temperatūroje.
Tekstolito variantas, kai naudojamas stiklo pluošto audeklas (pvz., stiklūnas), yra stiklaplastikis (kitas pavadinimas – stiklotekstolitas).
Kūgeniai

Paplitimas

Iš viso yra virš 600 kūgenių rūšių. Šios šeimos atstovai paprastai randami šiltose ir tropinėse jūrose bei vandenynuose visame pasaulyje, didžiausią rūšių įvairovę pasiekia Indijos vandenyne.
Oneštis

Istorija

Miestas įkurtas 1458 m.
1965–1990 m. vadinosi George Georgiu Dežu komunistų veikėjo G. Georgiu Dežo (1901–1965) garbei.
Anzelmas Jukna

Anzelmas Jukna (g. 1936 m. gegužės 20 d. Davainiuose, Švenčionių rajonas) – teisininkas, buvęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas, Vilniaus miesto Tarybų rajono teismo pirmininkas.

Biografija

1955–1957 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakulteto studentas. 1960 metais baigė VU Teisės fakultetą.
1954–1955 – Švenčionių rajono laikraščio „Žvaigždė“ korektorius, 1957–1959 – Vilniaus universiteto Teisės fakulteto studentas ir laborantas, 1959–1962 – Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo Teismų valdybos revizorius, 1962–1965 – Vilniaus miesto Spalio rajono teismo teisėjas, 1965–1968 – Vilniaus miesto Tarybų rajono teismo pirmininkas, 1968–1990 – Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, nuo 1990 iki 2001 m. gegužės 20 d. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Vedęs. Žmona Janina (g. 1941 m.). Duktė Aušra (g. 1978 m.), teisininkė, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas teisėjo padėjėja.
Tokijo automobilių paroda

Tokijo automobilių paroda – tarptautinė automobilių, motociklų ir kitų transporto priemonių paroda kas dvejus metus, spalio-lapkričio mėn. vykstanti Japonijoje, Čibos mieste (netoli Tokijo įsikūrusiame Makuhari parodų centre). Parodą rengia Japonijos automobilių gamintojų asociacija (JAMA, jap. 日本自動車工業会). Paprastai joje yra pristatoma daugiau koncepcinių modelių, negu paruoštų gamybai.

Istorija

Pirmą kartą surengta 1954 m. balandžio 20 d. Hibija parke (Hibiya Park). Per dešimt dienų parodą aplankė apie 547 000 lankytojų, buvo pristatytos 267 transporto priemonės, iš kurių tik 17 buvo lengvieji automobiliai, kas atspindėjo to meto šeimos automobilių trūkumą Japonijoje. Didžiąją dalį eksponatų sudarė sunkvežimiai, autobusai ir motociklai. Didžiausio dėmesio susilaukė Austin A40, Hillman Minx ir Renault 4CV automobiliai, tarp vietinių automobilių gamintojų modelių buvo Prince Sedan AISH, Toyota Toyopet Super RH, Datsun Passenger Delux DB-5, Ohta ir triratės „Daihatsu“ transporto priemonės.
Antrą kartą paroda įvyko 1955 m. gegužės 7 d. ir truko 12 dienų. Tarp 785 000 apsilankiusių lankytojų buvo ir Princas Akihito.
Didžiausią reikšmę lengvieji automobiliai įgijo trečiosios Tokijo automobilių parodos, atidarytos 1956 m. balandžio 20 d., metu. Prie to daug prisidėjo Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerijos vykdyta iniciatyva, pavadinta „Liaudies automobilio planu“. Ministerijos užsibrėžtas tikslas – pagaminti keturių sėdimų vietų automobilį, galintį išvystyti 100 km/h greitį ir kainuojantį ¥150 000 jenų – buvo nerealistiškas. Nepaisant to, kad tai dukart viršijo tų metų šalies nacionalinį pajamų vidurkį, tai tebuvo tik penktadalis tipiško automobilio vertės, mat vietiniams automobilių gamintojams buvo teikiami kreditai, kad šie mažintų automobilių kainas.
Teresė Greičiuvienė-Lipeikaitė

Biografija

Baigusi Linkaučių aštuonmetę mokyklą, 1964 – 1968 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukšesniojoje muzikos mokykloje (dėst. S. Rimkevičiūtė). 1968 – 1973 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Karoso klasė). 1973 – 1975 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, miesto medicinos darbuotojų moterų choro vadovė. Kolektyvą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei ir konkursui, dalyvavo Šiaulių miesto dainų šventėse ir koncertuose. 1975 – 1977 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, Jūrų prekybos uosto vaikų choro vadovė. 1978 – 1995 m. gyveno ir dirbo Ukmergėje: vadovavo Miškų ūkio vyrų chorui ir daugelio įstaigų bei įmonių vokaliniams ansambliams, kurie dalyvavo koncertuose, meno mėgėjų apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų. 1983 – 1995 m. Ukmergės vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir chorinio dainavimo skyriaus vyresniųjų klasių moksleivių choro vadovė. Choras 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė geriausio kolektyvo vardą, o 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse laimėjo antrąją vietą. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Taip pat vadovavo muzikos mokyklos mergaičių vokaliniam ansambliui ir jauniesiems solistams, dalyvavo 1990 m. „Dainų dainelės" konkurse.
Nuo 1995 m. rudens Vilniaus 4-osios muzikos mokyklos mokytoja ir jaunučių choro (70 dalyvių) vadovė. Chorą parengė 1996 m. Vilniaus miesto jaunimo menų šventei ir vaikų festivaliui „Tau, motule, skamba kanklės“, 1997 m. miesto chorų festivaliui „Vilniaus vieversėliai" ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje.
T. Greičiuvienė buvo Šiaulių miesto ir Ukmergės rajono dainų švenčių, taip pat regioninės dainų šventės Anykščiuose dirigentė. Konsultavo įvairius meno mėgėjų kolektyvus, dalyvavo vertinimo komisijose. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.
Ištekėjusi; vyras Vytautas Greičius (g. 1949 m.), teisininkas, LAT teisėjas; sūnus Mindaugas, teisininkas, Vilniaus apygardos prokuratūros prokuroras.
Hamburgo apygardos teismas

Hamburgo apygardos teismas (vok. Landgericht Hamburg) - bendrosios kompetencijos teismas Vokietijoje, Hamburge; federalinės Hamburgo žemės teismas, antrosios grandies teismas; apygardos teismas (Landgericht). Veiklos teritorijos dydis - 755  km², 1 mln. 744 000 gyv.
Civilinės justicijos pastatas (Ziviljustizgebäude): Sievekingplatz 1, Baudžiamosios justicijos - Sievekingplatz 3 (Strafjustizgebäude).
Aukštesnė instancija - Hamburgo aukštesnysis apygardos teismas, vok. Hanseatisches Oberlandesgericht.
Žemesnė instancija - Hamburgo apylinkės teismas, kiti apylinkės teismai.
Panerių skulptūrų parkas

Panerių skulptūrų parkas – betoninių skulptūrų parkas Aukštuosiuose Paneriuose, Vilniuje, esantis ties magistralinio kelio  A4  Vilnius–Varėna–Gardinas  ir Žarijų g. sankryža. Parke yra šešios 1985 m. rudenį – 1986 m. pavasarį rengto betono skulptūrų simpoziumo „Skulptūra pramoniniame peizaže“ metu sukurtos betoninės skulptūros (keturios pievoje, dvi miške). Simpoziumo iniciatorius – skulptorius Mindaugas Navakas, organizatoriai – Lietuvos dailininkų sąjungos jaunųjų skulptorių sekcija ir buvusi Vilniaus stambiaplokščių namų detalių gamykla, kurios teritorijoje įkurdintas skulptūrų parkas. Ekspozicijos dizaineris – architektas Vytautas Jakubauskas.
2014 m. pradėti parko tvarkymo darbai: apgenėti krūmokšniai, visos skulptūros nugruntuotos.
Namangano vilajetas

Geografija

Vilajeto klimatas yra žemyninis, vasaros sausos, o žiemos švelnios.
Namangano vilajetas yra Ferganos slėnio šiaurės vakaruose, dešiniajame Syrdarjos upės krante.

Ekonomika

Vilajeto iškasenos yra nafta, gamtinės dujos, auksas, švinas, varis, kvarcas ir stibis.
Vilajete išvystyta šilkininkystė, avalynės pramonė, medvilnės apdorojimas, tekstilės pramonė. Yra automobilių remonto įmonė, chemijos gamyklų ir elektromechaninių įmonių. Turakurgane yra džiovintų vaisių fabrikas.

Pagrindinės žemės ūkio produkcija − vynas, medvilnė, vaisiai, šilko žaliava. Vilnai auginamos angorinės ožkos.
Čiuste yra fabrikas, gaminantis tradicinius nacionalinius uzbekiškus peilius.
Izabela Poniatovska

Biografija

Už Jano Klemenso Branickio ištekėjo 1748 m. lapkričio 19 dieną, kai jai tebuvo 18 metų, o jos vyrui 59 metai. Izabelos tėvas buvo Stanislavas Poniatovskis, o motina Konstancija Čartoriska. Izabelos brolis Stanislovas Augustas Poniatovskis nuo 1764 m. tapo Abiejų Tautų respublikos karaliumi. 
Nepaisant jauno amžiaus aktyviai dalyvavo Balstogės miesto vystyme. Buvo labai energinga ir malonaus būdo. Balstogės mieste finansavo kelių mokyklų statybą. Aktyviai stengėsi sutvarkyti mokyklas pagal Edukacinės komisijos 1777 m. sudarytą mokymo sistemą. Balstogėje įkūrė akušerijos mokyklą. Mėgo kultūrą ir meną, į Balstogės Branickių rūmus kviesdavosi aktorius ir menininkus iš Miuncheno, Milano ir Londono. Rūmų bibliotekoje buvo sukaupusi apie 200 knygų. Taip pat kolekcionavo įvairius žemėlapius, paveikslus, architektūrinius planus, teleskopus, gaublius, 1771 m. mirus vyrui tapo visų jo turtų paveldėtoja. Antrasis Izabelos vyras buvo Mazovijos vaivada Andrius Mokronovskis. Mirė 1808 m., palaidota Balstogės Marijos Dangun Žengimo arkikatedroje bazilikoje.
Rytas Staselis

Biografija

1984 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, 1984–1989 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką.
1984–1986 m. atliko karinę tarnybą TSRS kariuomenės priešlėktuvinės gynybos daliniuose. 1988 m. laikraščio „Žalioji Lietuva“ reporteris, atlikdamas praktiką dienraštyje „Klaipėda“ leido laikraštį „Persitvarkymo naujienos“, 1988–1990 m. savaitraščio Mažoji Lietuva korespondentas, Vilniaus skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. – redaktoriaus pavaduotojas, 1991–1993 m. – redaktorius. 1993–1999 m. dienraščio „Respublika“ vyriausiojo redaktoriaus pirmasis pavaduotojas.  1999–2000 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ vyr. redaktoriaus pirmasis pavaduotojas, 2001–2002 m. redaktorius. 2002–2004 m. Lietuvos visuomeninės televizijos naujienų direkcijos vyr. redaktorius. 2004–2006 m. laisvas žurnalistas. Nuo 2006 m. UAB „Verslo žinios“ žurnalo „Verslo klasė“ temos redaktorius. Nuo 2010 m. „Verslo žinių“ apžvalgininkas.
Bendradarbiavo su dienraščiais „Vakarų Ekspresas“, „Šiaulių kraštas“, „Alytaus naujienos“, „Sekundė“ (Panevėžys), regioniniais laikraščiais „Gyvenimas“ (Prienai), „Kupiškėnų mintys“ (Kupiškis), savaitraščiais „Veidas“, „Panorama“, interneto portalu „Bernardinai.lt“.
Paul Strathern

Polas Straternas (angl. Paul Strathern; g. 1940 m. Londone) – britų rašytojas ir mokslininkas.

Biografija

Studijavo Trinity College Dubline. P. Straternas yra sukūręs penkis romanus, parašęs daugybę knygų apie mokslą, filosofiją, istoriją, literatūrą, mediciną ir ekonomiką. Jo darbai išversti į daugiau nei dvidešimt pasaulio kalbų.
Juozapas Vaitelis

Biografija

1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultetą.
1963–1973 m. Pakruojo raj. žemės ūkio valdybos vyr. agronomas ir viršininko pavaduotojas, 1973–1990 m. Pakruojo raj. K. Požėlos kolūkio pirmininkas, 1990–1997 m. Pakruojo rajono savivaldybės Žemės ūkio skyriaus, vėliau valdybos viršininkas, 1997–2003 m. Pakruojo rajono savivaldybės administracijos administratorius. 2003–2007 m. Pakruojo rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, nuo 2002 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Pakruojo rajono skyriaus narys, Pakruojo skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Pakruojo rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Vitalija, vaikai Loreta ir Audrius.
Ona Varnienė

Biografija

Pakruojo raj. Klovainių ūkininkė, grūdų augintoja.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narė.
1997–2000 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Onučių gegužinės iniciatorė Klovainiuose.
Georges Perec

Kūrybos bruožai

Dauguma Georges Perec’o tekstų – žodžių žaidimai ir įvairiausi sąrašai. Juose jaučiamas nuolatinis troškimas klasifikuoti, skirstyti. Tačiau, nepaisant iš pažiūros sauso stiliaus, Perec’o novelėse tvyro keista melancholija.
Pirmasis Perec’o romanas Les Choses (Daiktai) buvo apdovanotas Prix Renaudot premija.
La Vie mode d'emploi atnešė rašytojui Medičių prizą. Ši knyga – 600 puslapių ir 99 skyriai, smulkiai nusakantys vieną namą, jo gyventojus bei jų pasaulį.
Cantatrix Sopranica L. – Perec’o "mokslinis straipsnis". Čia Perec’as nagrinėja "šaukimo efektą", kuris ištinka operos sopranus, kai į juos mėtomi sugedę pomidorai.
Georges Perec praktikavo "apribotą rašymą". 1969 m. jis parašė 300 puslapių romaną La disparition ("Išnykimas"), kuriame nė sykio nepavartojo raidės e. 1972 m. Perec’as, pamėginęs priešingą variantą, išleido knygą Les revenentes ("Šmėklos"). Vienintelė balsė, naudota visoje knygoje, buvo e.

Georges Perec asociacija

Georges Perec asociacija Paryžiuje  saugo šio autoriaus darbus, organizuoja seminarus, norinčius prileidžia prie Georges Perec raštų archyvo, dusyk per metus leidžia naujienų laikraštėlį.
Įdagas

Įdagas (angl. brand; rus. тавро) - specialių įkaitintu įnagiu gyvulio odoje išdeginta žymė, rodanti gyvulių (galvijų, arklių) priklausomybę.
Įdagai buvo svarbūs, kai gyvulius ganydavo palaidus stepėse, prerijose ir pan. Ėmus ganyti aptvaruose, įdagai pasidarė mažiau svarbūs, bet buvo priemonė apsisaugoti nuo vagysčių arba padėdavo atpažinti pabėgusius galvijus.

Įdagai ir heraldika

Paprastai įdagais gyvulius žymėdavo klajoklių tautos, dideles gyvulių bandas laikantys dvarininkai ir pan. Nuo seno įdagas būdavo tam tikros genties, giminės ar šeimos nuosavybė ir būdavo paveldimas iš kartos į kartą. Tokiais pačiai ženklais imta žymėti ir kitokį turtą. Spėjama, kad taip įdagų ženklai tapo tam tikros giminės ženklu, kuriuo žymėdavo ne tik gyvulius, bet ir kitą turtą (pakinktus, vežimus), net ir savo žemių ribas (pvz., iškaldavo ant akmenų ties žemių riba). Manoma, kad taip įdagų ženklai pasidarė giminių simboliai ir papuolė į kai kuriuos Rusijos, Lietuvos ir Lenkijos herbus. Šioms herbų figūroms būdinga specifinė išvaizda (sudaryti iš linijų, kurios deginant gyvulio odoje turi būti gerai atpažįstamos), kurią bandyta „iššifruoti“ naudojant strėles, pasagas, kryžius ir kt. pan. elementus.
Spėjama įdagų kilmė priskiriama Gediminaičių stulpams, Ukrainos herbo trišakiui. Tokios kilmės herbų (lenkiškų bajorų klanų) pavyzdžiai parodyti straipsnio apačioje esančioje galerijoje (po herbu užrašytas klano pavadinimas originalo (lenkų) kalba).

Įdagai ir prekyženkliai

Europoje įdagus arkliams žymėti naudojo žirgynai. Įdagas buvo naudojamas ir kaip gyvulių kokybės ženklas: pvz., žirgai su gero žirgyno žyme buvo labiau vertinami nei žirgai su nežinomo žirgyno žyme. Taip įdagas tapo ne tik nuosavybės, bet ir kokybės ženklu. Iš to atsirado prekyženklio (prekės ženklo) sąvoka, kur prekyženklis – žymė, žyminti kokybišką prekę. Prekyženklių kilmė dvejopa – gyvulių įdagai ir žymės, kuriais ginklakaliai žymėjo ginklus.

Šalčio įdagai

Dabar imta daryti įdagus naudojant ne įkaitintą, o labai atšaldytą žymeklį (tam naudojamas sausas ledas arba skystas azotas). Labai atšaldytas žymeklis kitaip pažeidžia odą - taip paveiktoje arklių odoje nustoja gamintis melaninas, todėl lieka balta žymė. Žaizda nuo nušalimo būna mažesnė, negu nuo įdeginimo, gyvulys greičiau pasveiksta, o tamsių gyvulių kailyje tokia žymė geriau matyti. Šis žymėjimo būdas plačiai taikomas arkliams žymėti. Tuo tarpu kiaulėms žymėti jis neefektyvus, nes kiaulių oda storesnė ir pigmentus gaminančios ląstelės lieka mažai pažeistos.
Žymėjimas šalčio įdagais yra lėtesnis, brangesnis, sunkiau garantuoti įžiūrimą įdagą.
Marija Aldona Aleknienė-Juškaitė

Marija Aldona Aleknienė-Juškaitė (g. 1934 m. lapkričio 5 d. Panevėžyje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1951–1955 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. M. Karka ir A. Liberis), o 1955–1960 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Kačanausko ir doc. K. Kavecko klasės). Studijuodama vadovavo Vilniaus miesto mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams.
1960–1995 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) dirigavimo ir kitų chorvedybos disciplinų dėstytoja, parengė apie 60 jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo, nuolat dirbo su miesto mėgėjų chorais ir vokaliniais ansambliais.
1960–1964 m. vadovavo Spirito kombinato vyrų chorui, 1964–1967 m. Buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato mišriajam chorui. Chorus parengė Panevėžio miesto ir respublikinėms dainų šventėms.
1965–1970 m. buvo Panevėžio baldų kombinato ir Vandens projektavimo instituto vyrų bei moterų vokalinių ansamblių vadovė.
1977–1981 m. „Lietkabelio“ gamyklos mišriojo choro chormeisterė, 1983–1987 m. Pieno kombinato moterų vokalinio ansamblio vadovė – ansamblis miesto apžiūrose pelnė pirmųjų vietų. 1981–1990 m. Panevėžio prekybos mokyklos merginų choro vadovė, vėliau miesto prekybos valdybos moterų choro „Volungė" parengiamosios grupės vadovė.
1961–1965 m. Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Volgogradas

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo 1555 m., kaip Caricynas pirmą kartą minima 1589 m. XVII a. pradžioje gyvenvietė sudegė, atstatyta 1615 m. prie Caricos (Царица) upės žiočių (pagal ją ir pavadintas). 1780 m. gavo miesto teises. XIX a. antroje pusėje miestą sujungus geležinkeliais su kitais Rusijos regionais, jame smarkiai augo naftos, metalurgijos, medienos pramonė. Vykstant Rusijos pilietinio karui, 1919 m. birželį Caricyną užėmė baltagvardiečiai. 1925 m. pavadintas Stalingradu (Stalino garbei). Per XX a. trečiąjį ir ketvirtąjį dešimtmetį dar labiau išplėtota pramonė. Antrojo pasaulinio karo metu miesto prieigose įvyko vienas didžiausių ir svarbiausių šio karo mūšių – Stalingrado mūšis. 1942-1943 m. miestas beveik visiškai nusiaubtas, po karo atstatytas. 1961 m. pavadintas Volgogradu, 1965 m. gavo miesto-didvyrio vardą.
Tžešcianka

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime išlikę XVI a.-XIX a. tradiciniai mediniai pastatai. 1864-1867 m. pastatyta medinė Tžešciankos Šv. Archangelo Mykolo cerkvė ir XIX a. pirmoje pusėje pastatyta medinė kapinių koplyčia, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Antilibanas

Antilibanas, vietinių vadinami Džebel aš Šarki (arab. جبال لبنان الشرقية = al-Jabal ash-Sharqi – „Rytų Libano kalnai“) – kalnų masyvas, skiriantis Siriją ir Libaną. Ilgis (pietvakarių-šiaurės rytų kryptimi) apie 150 km. Didžiausias aukštis – 2814 m (Hermono kalnas). Pietuose Antilibanas pereina į Golano aukštumas, šiaurėje tektoninis lūžis skiria nuo Nusarijos kalnų. Vakaruose stačiais šlaitais leidžiasi į tektoninę įdubą – Bekos slėnį – kuri skiria Antilibaną nuo Libano kalnų.
Kalnai susidarę iš klinties, smiltainio ir vulkaninių uolienų, reiškiasi karstiniai reiškiniai. Būdinga skurdi pusdykumių augalija (ypač rytuose); vakariniuose šlaituose ir slėniuose kai kur auga visžaliai ąžuolynai.
Buchara

Istorija

Buchara − vienas seniausių ir istoriškai svarbiausių Vidurinės Azijos miestų. Miesto amžius siekia daugiau nei 2500 m., nors apylinkės gyvenamos nuo priešistorinių laikų. Pasak legendos, jo įkūrėjas − Turkestano valdovas Afrasiabas. Kadangi Buchara buvo prie Šilko kelio, čia klestėjo prekyba, buvo svarbi karavanų stotis. Senovėje priklausė Sogdo regionui − Achamenidų imperijos provincijai. II−III a. priklausė Kangiujo valstybei, vėliau − Eftalitų valstybei, Vakarų Tiurkų kaganatui. VII a. išplito islamas. Buchara tapo svarbiu religiniu bei mokslo centru. XVI a. miestą apjuosė gynybinė siena. Buchara tapo galingo Bucharos chanato sostine. Į Bucharą vedė karavanų keliai, išaugo amatai, prekyba. XIX a. miestą užėmė Rusijos imperija, vėliau − TSRS, ir priskyrė prie Uzbekijos TSR. Nuo 1938 m. iki 1992 m. srities centras. Nuo 1992 m. vilajeto centras.

Architektūra

Buchara − unikalus savo architektūriniu paveldu miestas. Dėl to 1993 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Bucharos senamiesčiui būdinga viduramžių arabiška (IX−XVII a.) architektūra su siauromis gatvelėmis, bazarais. Išlikusi miesto gynybinė siena, Arko citadelė, Talipačo vartai, architektūriniai kompleksai ir ansambliai (Bachaudino Nakšbando, Liabi chauzo, Chodža Gaukušano, Poi Kaljano, Čork Bakro ir kt.), mauzoliejai (Saif ad Din Bocharzi, Samanidų − IX−X a., Čašma Ajubo), gausu medresių, mečečių, minaretų (garsiausias − Kaljano).
Vaiguviškiai (Kelmė)

Aplinkinės gyvenvietės

VAIGUVA – 1 km