google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos futbolas 2007 m.

Lietuvos futbolo 2007 m. sezono išsamus aprašymas.

Atstovavimas Europos turnyruose

2007 m. UEFA organizuojamuose turnyruose dalyvavo 5 vyrų klubai ir vienas moterų.

UEFA Moterų taurė

UEFA taurės varžybose pirmajame etape žaidė Šiaulių „Gintra-Universitetas“. Šiauliuose rugpjūčio 9-13 d. organizuotose A1 grupės varžybos e Gintra pralošė Everton FC klubo moterų komandai (0-4), šveicarų „Zuchwil“ (0-6), laimėjo prieš Belfasto „Glentoran“ klubo komandą (2-1). Lietuvės su 3 taškais grupėje užėmė trečią vietą ir į kitą etapą nepateko.

Regionų taurė

UEFA Regionų taurės 2007–2008 m. sezono varžybose dalyvaus vienas klubas – ??

Jaunimo rinktinės

Jaunimo (iki 21 metų) rinktinė tęsia dalyvavimą Europos jaunimo čempionato atrankos 6 grupėje. 2007 m. birželio 5 d. svečiuose sužaistos rungtynės prieš Slovėnijos jaunimo rinktinę, šiose rungtynėse 2:1 laimėjo slovėnai. Rugsėjo 7 d. lietuviai pralaimėjo Danijos rinktinei 4:0, rugsėjo 11 d. sužaidė lygiosiomis prie slovėnus (0:0). Spalio 11 d. rinktinė žais svečiuose prieš Škotiją, spalio 17 d. – namuose prieš Suomiją, lapkričio 16 d. – namuose prieš Daniją, lapkričio 21 d. – svečiuose prieš Suomiją.
Jaunių (iki 19 metų) rinktinė atrankos į 2008 m. Europos jaunių iki 19 metų futbolo čempionatą pirmajame etape penkių komandų grupėje su 3 pergalėm užėmė pirmąją vietą ir pateko į antrąjį etapą, kuris vyks 2008 m. balandžio ir gegužės mėnesiais.

Moterų rinktinė

Moterų rinktinė 2006 m. atrankiniame etape nepateko į tolimesnį Europos čempionato etapą, todėl 2007 m. nežaidė nei vienų Europos ar pasaulio čempionato atrankos rungtynių. 2007 m. gegužės mėnesį rinktinė dalyvavo Baltijos taurės varžybose, kur rezultatu 6:0 nugalėjo Latvijos rinktinę, o finale rezultatu 5:1 laimėjo prieš estes ir pirmą kartą tapo Baltijos čempionėmis.

Vyrų varžybos

2007 m. pakeista varžybų tvarka – sukurta Dublerių lyga, į kurią perkeltos I ir II lygose žaidusios dublerių komandos, panaikinta LFF II lygos Šiaurės zona (prijungta prie Vakarų zonos), pakoreguota LFF taurės varžybų tvarka. Taip pat 2007 m. vėl pradėtos rengti Baltijos lygos varžybos.

Baltijos lyga

2007 m. po 14 metų pertraukos vėl pradėta organizuoti Baltijos lyga, pakeitusi anksčiau organizuotas Baltijos taurės varžybas. Lygoje dalyvavo 4 Lietuvos klubai – FBK Kaunas, Panevėžio „Ekranas“, Vilniaus „Žalgiris“ ir Vilniaus „Vėtra“. FBK Kaunas savo grupėje užėmė 1 vietą, kitos komandos grupėse užėmė antras vietas, taip pat patekdamos į ketvirtfinalį. Ketvirtfinalyje FBK Kaunas laimėjo prieš Vilniaus „Žalgirį“, Panevėžio „Ekranas“ nugalėjo Rygos „Skonto“, o Vilniaus „Vėtra“ pralaimėjo FK Ventspils klubo komandai.
Pusfinalyje rugpjūčio 29 – rugsėjo 26 dienomis Panevėžio „Ekranas“ susitiko su Liepojos „Metalurgs“, o FBK Kaunas su FK Ventspils komanda. Nei vieno Lietuvos klubo komanda į finalą nepateko.
Kobo Abė

Kobo Abė (Kōbō Abe, tikrasis vardas – Kimifusa, 1924 m. kovo 7 d. Tokijuje – 1993 m. sausio 22 d.) – japonų rašytojas.
(Kobas – tai tikrojo vardo skambėjimo kinų kalba užrašymas).

Biografija

Tėvas – Mukdeno Imperatoriškojo universiteto medicinos fakulteto dėstytojas.
Vaikystę ir jaunystę rašytojas praleido Mandžiūrijoje. Gyvenimas kitos kultūros šalyje praplėtė Kobo Abės akiratį.
1941 m. šeima grįžo į tėvynę.
1943–1948 m. mokėsi Tokijo universiteto medicinos fakultete.
1947 m. paskelbė savo poemą Mumei Shishu („Nežinomo poeto poema“).
1948 m., po universiteto baigimo, rašytojas kurį laiką dirbo gydytoju, buvo komunistų partijos narys, iš kurios išstojo po įvykių Vengrijoje. Nejusdamas pašaukimo profesijai ir nusivylęs politika Kobas Abė pasišventė literatūrai.
1948 m. paskelbė savo pirmą novelę „Owarishi michi no shirube ni“ („Kelio ženklas gatvės gale“).
Pasireiškė kaip avangardinis novelistas, tačiau buvo nežinomas iki 1962 m., kol paskelbė romaną „Moteris smėlynuose“, pelniusį pasaulinį pripažinimą.
1973 m. Tokijo mieste įkūrė studiją, kurioje inovaciniais metodais ugdė aktorius.
Grėdigas

Istorija

Pirmas vietovės paminėjimas rašytiniuose šaltiniuose 790 m.
Ši teritorija priklausė bažnyčiai ir ją valdė vyskupai. Čia buvo pastatytas vienuolynas ir tvirtovė, saugojusi nuo užpuolikų.
Vėliau šios žemės buvo prijungtos prie Habsbrugų imperijos.
Taxodium dubium

Radimvietės

Randamos Europoje – Čekijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, ypač Šiaurės Reino-Vestfalijos Tagebau Hambacho (Tagebau Hambach) kasyklose.
Bajus

Bajus (turkų osmanų k.ك, Beg, Beğ, 'turtuolis, ponas') – Vidurinėje Azijoje, Kazachstane, Altajuje, Kaukaze – žemvaldys, turtingas gyvulių augintojas, pirklys, buožė. Tai tiurkų tautų tarpe nuo seno gyvuojantis titulas. Pradiniame etape tai buvo giminės karinių pajėgų vadas genties sudėtyje, kuriai savo ruožtu vadovavo chanas. Tarp senovės tiurkų bajaus pareigybė buvo antroji po chano. Vėlesniais amžiais bajaus titulo samprata įgavo daug platesnę prasmę, tame tarpe, administracinės pareigybės statusą kagano, sultono valdomose teritorijose. Pvz., Osmanų imperijos titulai pagal „rangą“ žemėjančia tvarka buvo tokie (nors ir ne visais amžiais): paša, bajus, aga, efendi. Bajais galėjo save tituluoti ir kunigaikščiai Moldavijoje, Valakijoje, Samo saloje (dab. Graikijoje).
Šiuolaikinėje Turkijoje, Azerbaidžane, taip pat ir tarp Krymo totorių žodis „bajus“ yra įgavęs mandagaus kreipinio į gerbiamą asmenį prasmę (europietiški analogai: mesjė, senjoras, господин kt.). Šiaurės Kaukaze tarp kumykų, karačiajų, balkarų bajus – tai kunigaikštis, ulu-bajus – vyriausiasis kunigaikštis. Tarp stepių klajoklių Vidurinėje Azijoje – kazachų, kirgizų, karakalpakų, altajiečių, nogajų – praeityje šis žodis buvo pridedamas prie asmenvardžio. Tuniso Huseinidų dinastija ypač pasižymėjo naudodama šį žodį ir jo panašias formas savo titulams apibrėžti.
Jefimas Londonas

Biografija

Gimė 1869 m. sausio 9 d. Kalvarijoje. 1894 m. baigė Varšuvos universitetą. 1895 m. pradėjo dirbti Sankt Peterburgo eksperimentinės medicinos institute. 1924 m. tapo Sankt Peterburgo universiteto profesoriumi. Vykdydavo eksperimentus su rentgeno aparatais. Tyrinėjo gyvūnų fiziologines ir biochemines savybes.
1925 m. Halės mieste tapo Vokietijos gamtos tyrinėtojų akademijos „Leopoldina" nariu. 1932–1938 m. buvo Leningrado universiteto patofiziologijos katedros vadovas. Mirė 1939 m. kovo 21 d. Leningrade, palaidotas Sankt Peterburgo Volkovo kapinėse.
XXXI amžius pr. m. e.

Trisdešimt pirmasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 3100 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 3001 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 5 tūkstantmetis pr. m. e. – 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXXII amžius pr. m. e. – XXXI amžius pr. m. e. – XXX amžius pr. m. e.
Šiemulių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumos šlaito terasoje, ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 48 m ilgio ir 26 m pločio, apjuostos senų ąžuolų, apaugusios lapuočiais medžiais. Laidojimo žymių nesimato. Kapinių viduryje stovi nedidelis, paprastų formų, monumentalus medinis kryžius su lieto metalo Nukryžiuotojo skulptūra. 
Teritorijos plotas – 0,09 ha. 
Pietinėje papėdėje pastatytas kryžiaus su dvišlaičiu stogeliu pavidalo anotacinis ženklas su stačiakampe informacine lenta ir užrašu: „ŠIEMULIŲ KAIMO / KAPINĖS“.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a., vadinamos Kapeliais, Marų kapeliais. Jose laidoti Šiemulių kaimo gyventojai. Nuo 1795 m. mirusius pradėjus laidoti Kulių parapijos kapinėse, senosiose kapinaitėse retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, 1917–1918 m. – dizenterijos aukos. 
Nuo seno kapinėse buvo statomi mažosios memorialinės architektūros statiniai (monumentalūs kryžiai, koplytėlės ir pan.), prie kurių kaimo gyventojai rinkdavosi per gegužines pamaldas paminėti mirusiųjų. 
Vertingos kaip Žemaičių kraštui būdingas etninės kultūros paminklas. Kultūros vertybių registre neregistruotos.
Juozas Končius

Juozas Končius (Koncevičius 1891 m. birželio 16 d. Stulgiai, Skaudvilės valsčius – 1975 m. sausio 13 d. Roma) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, teologijos daktaras.

Biografija

1917 m. baigė Žemaičių kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1917–1918 m. Breslau (dab. Vroclavas) universitete studijavo ekonomiką, kartu Pirmojo pasaulinio karo belaisvių lietuvių kapelionas. 1919 m. Lietuvos vyriausybės įgaliotinis Berlyne lietuviams karo belaisviams ir išvežtiesiems grąžinti. 1920–1923 m. Šiaulių gimnazijos, Šiaulių mokytojų seminarijos ir suaugusiųjų kursų kapelionas, mokytojas. 1921 m. su diplomatine misija lankydamasis Maskvoje ir Sankt Peterburge rūpinosi grąžinti po Pirmojo pasaulinio karo Rusijoje likusius lietuvius. 1922 m. vienas moksleivių šalpos draugijos „Viltis“ įkūrėjų, jos vadovas. 1923 m. JAV lietuvių kolonijose rinko aukas „Vilties“ namams. 1924 m. įstojo į Vašingtono Katalikų universitetą, studijavo pedagogiką. 1926 m. magistras, 1926 m. paskirtas universiteto prefektu, studijavo Bažnyčios istoriją. 1930 m. teologijos daktaras.
1927–1945 m. Šv. Kryžiaus parapijos Mount Karmelyje klebonas. Vienas Bendrojo Amerikos lietuvių fondo organizatorių, 1944–1964 m. pirmasis jo pirmininkas. 1945 m., 1950 m., 1952 m. lankė lietuvius Europos karo pabėgėlių stovyklose, rūpinosi jų šalpa. 1949–1951 m. Fordheimo universiteto Niujorke apologetikos profesorius. 1951 m. kanauninkas. Kunigų vienybės, Kunigų savišalpos draugijos, studentų šalpos draugijos „Motinėlė“, Amerikos katalikų istorijos ir kitų organizacijų veikėjas. Bendradarbiavo katalikų spaudoje, 1942 m. redagavo leidinį „Amerikos lietuvių katalikų darbai“. Parašė teologinių ir istorinių veikalų, maldaknygių, vadovėlių.
Antonas Liubomirskis

Biografija

Kilo iš Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės Lancutos linijos, herbo „Družina“ savininkas. Černigovo vaivados (1726–1732) Jozefo Liubomirskio (1676–1732) ir Terezėa Mnišek (1690–1746) vyresnysis sūnus. Jo jaunesnysis brolis buvo Karūnos didysis maršalka Sanislovas (1722–1783).
Ištikimas Saksų Vetinų dinastijos šalininkas. 1746 metais gavo generolo-majoro laipsnį. 1748 metais tapo Karūnos didžiuoju sargybiniu. Nuo 1752 metų buvo karalaičio Karlo Sakso, penktojo Lenkijos karaliaus ir Saksonijos kurfiursto Augusto III sūnaus, rūmų maršalka.
Augusto III valdymo metu (1734–1763) buvo „senosios respublikonų“ partijos narys. 1752 metais gavo Liublino vaivados pareigybę. 1764 m. gegužės 7 d. pasirašė manifestą, kuriame pareiškė, kad Rusijos karių buvimas konvokacinio seimo metu buvo neteisėtas.
Gynė Karolio-Kristijono Vetino interesus, paruošė eilę projektų dėl ATR valstybinės sistemos reformavimo.
1763 metais buvo prieš Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Bendradarbiavo su Baro konfederacija.
1778–1779 metais Antonas Liubomirskis užėmė Krokuvos vaivados pareigybę, o 1779 metais buvo paskirtas Krokuvos kaštelionu.
Bavarijos Švento Huberto (1737) ir Lenkijos Baltojo erelio (1750) ordinų kavalierius.
Jam priklausė Pševorsko ir Boguchvalo miestai.

Šeima

Antonas Liubomirskis buvo vedęs du kartus. 1749 metais vedė Apoloniją Ustržicką (1736–1814), Braclavo taurininko Bazilijaus Ustržickio (1715–1751) ir Katerinos Zelonskos dukterį. Išsiskyrė su pirma žmona ir 1754 metais antrą kartą vedė Sofiją Krasinską (1718/1719–1790), Sandomiro vaivados Jono Tarlos (1684–1750) (nuo 1746 metų ji buvo ketvirta Jono Tarlos žmona) našlę. Nuo abiejų santuokų vaikų neturėjo.
Jungtinių Tautų Žmogaus aplinkos konferencija

Jungtinių Tautų Žmogaus aplinkos konferencija (angl. United Nations Conference on the Human Environment, taip pat žinoma kaip Stokholmo konferencija) buvo tarptautinė konferencija, vykusi 1972 m. birželio 5-16 dienomis. Tai buvo pirmoji didelio masto Jungtinių Tautų konferencija, skirta aptarti tarptautines aplinkos apsaugos problemas. Joje dalyvavo 113 valstybių ir virš 400 tarptautinių ir nevyriausybinių organizacijų. Konferencija yra plačiai pripažįstama kaip vienas pagrindinių įvykių, žyminčių šiuolaikinės tarptautinės aplinkosaugos politikos pradžią.

Istorija

Tarptautinės konferencijos, skirtos aplinkos apsaugai, būtinumo klausimą pirmoji iškėlė Švedija, 1968 m. Ekonominė ir socialinė taryba tais pačiais metais išreiškė pritarimą, o Generalinė Asamblėja 1969 m. priėmė sprendimą konferenciją surengti 1972 m. Iki to laiko daugiau nei 80 valstybių paruošė ataskaitas apie savo aplinkos būklę; buvo sudarytas paruošiamasis 27 šalių komitetas, surengti keturi susitikimai.

Dalyviai

Konferencijoje dalyvavo 113 šalių atstovai. Iš didžiųjų valstybių į ją neatvyko komunistinio bloko šalys, protestuodamos prieš taisyklę, jog konferencijoje gali dalyvauti tik JT narės, tarp kurių tuo metu nebuvo Rytų Vokietijos.

Rezultatas

Konferencijoje buvo priimta Žmogaus aplinkos konferencijos deklaracija (dar žinoma kaip Stokholmo deklaracija) ir veiksmų planas. Taip pat buvo paskelbtos kelios rezoliucijos, kurios įtakojo su aplinkosauga susijusių JT institucijų kūrimą (pagrindinė iš jų – Jungtinių Tautų Aplinkos apsaugos programa) ir panašaus pobūdžio konferencijų tąsą.
Konferencija taip pat įtakojo kelių konvencijų atsiradimą, kaip kad Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų, Pasaulio kultūros ir gamtos paveldo globos bei CITES.
Konferencija yra vertinama kaip svarbus veiksnys, paskatinęs valstybes domėtis aplinkos apsaugos problemomis ir spręsti jas bendromis pastangomis. Derybos taip pat išryškino svarbius Šiaurės ir Pietų valstybių bei aplinkosaugos ir ekonomikus prieštaravimus, prisidėjo prie tarptautinės aplinkosaugos teisės kūrimo.
Praėjus dešimčiai metų Aplinkos apsaugos programa surengė rezultatų aptarimui skirtą konferenciją Nairobyje, dar žinomą kaip Stokholmas+10. Joje dalyvavo 134 valstybės. Konferencijoje buvo pripažinta, kad Stokholme iškeltų tikslų įgyvendinimas yra vangus, o per 10 metų pastebimas aplinkos būklės prastėjimas. Priimtoje Nairobio deklraracijoje buvo iš naujo paskelbta apie Stokholmo deklaracijos palaikymą ir išreikštas siekis stiprinti Aplinkos apsaugos programą.
Vėjas (mitologija)

Vėjas baltų mitologijoje yra visatos kūrėjas, antgamtinė būtybė su sparnais ar esantis paukščio pavidalo. Jis žino visus oro, žemės ir dangaus kelius, laikomas viską žinančiu ir visagaliu. Jis laikytas ir apvaisintoju. Iš Vėjo gimsta visata ir gyvūnai. Vaizduojamas bekojis, berankis, atidarantis duris, besibeldžiantis į langus, besiprašantis į vidų. Jam buvo aukojamos aukos, ypač per žiemos solsticijas, pastatant ant lango avižinio kisieliaus. Lietuvių mituose yra užuominų, kad sparnuotas Vėjas apvaisina netekėjusias moteris, kurios dažnai pagimdo didvyrius. Nuo seno buvo tikima, kad vėjas gali įvaryti žmogui ligą, kurią taip ir vadino „liga nuo vėjo“.
Vėjas su milžinais saugo dausas, kurios esančios ant aukšto kalno, tarp dviejų upių. Ten veši sodas su varteliais, suoleliais, žėrinčiais aukso ir sidabro akmenimis. Sode auga obelys aukso lapais, sidabro šakomis, stebuklingais deimanto obuoliais. Tarp jų esanti obelis – nemirtingumo medis – kurios vaisius turėję teisę valgyti tik dievai. Jame nebūna nei šalčio, nei karščio, viešpatauja amžina diena. o aplink sodą – tamsa. Prie vartų stovi Aušra, kuri apšviečia kelią į sodą, o didžiagalvis, storapilvis Vėjas nupučia visus piktadarius, kuriems neleista įeiti į sodą. Per upę nutiestas plonutėlis kaip voratinklio siūlelis tiltas. Per jį pereinančios teisingųjų vėlės. Neteisingųjų vėles milžinas Vėjas nupučia į tamsybių laukus, kuriuose yra daugybė visokių žvėrių, daugiagalvių žalčių ir gyvačių, arba Vėjas jas įmeta į upę, kuria teka verdanti derva. Šis obelų sodas buvo siejamas su šiaurės rytų danguje esančiu žvaigždynu, vadinamu Rojaus darželiu.
Vėjas bendrauja su Saule, Mėnuliu, tačiau ne visuomet sutaria.
Lietuvių Vėjas, kaip indoarijų arba iraniečių vėjo dievas, buvo vadinamas Vaju. Kaimynai baltarusiai vėją vadindavo „mužčina lupaty“, t. y. lūpotas vyras.
XVII amžiaus 9-as dešimtmetis

XVII amžiaus devintasis dešimtmetis prasidėjo 1681 m. ir baigėsi 1690 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVI amžius – XVII amžius – XVIII amžius
Dešimtmečiai:
4-as5-as6-as7-as8-as
- 9-as -
10-as1-as2-as3-as4-as
Metai:  1681 1682 1683 1684 1685 1686 1687 1688 1689 1690
Valdas Kiveris

Biografija

1985 m. baigė Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakultetą, inžinierius mechanikas. 2000 m. baigė tarptautinius štabo karininkų kursus Nyderlandų gynybos kolegijoje, 2003 m. baigė vadų ir štabo karininkų kursus Kanados karinių pajėgų kolegijoje.
1985-1991 m. dirbo Leningrado centrinio laivų mašinų mokslinio tyrimo institute. Nuo 1991 m. tarnauja Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos sistemoje. 1991-1993 m. Vilkaviškio rajono karinis komendantas, 1993-2000 m. Krašto apsaugos savanorių pajėgų Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorinės gynybos bataliono, 2000-2003 m. – Alytaus apskrities Dainavos rinktinės vadas. Nuo 2003 m. dirba Krašto apsaugos ministerijos Gynybos štabe, nuo 2005 Gynybos štabo viršininko pavaduotojas planavimui ir integracijai. 2005 m. pulkininkas.
Mažeikių politechnikos mokykla

Mažeikių politechnikos mokykla – Mažeikių ugdymo institucija, teikianti profesinį, aukštesnįjį bei bendrąjį išsilavinimą.

Istorija

Įsteigta 1976 m. Pirmasis direktorius - P. Vasiliauskas. Mokykla rengė kvalifikuotus darbininkus Statybos trestui ir statomai naftos perdirbimo gamyklai, mokė technologinių įrengimų mašinistų, šaltkalvių, operatorių, vėliau - elektrikų, siuvėjų, įvairaus profilio statybininkų profesijų.
2000 m. nutarta prie Mažeikių politechnikos mokyklos prijungti Viekšnių žemės ūkio mokyklą. Nuo 2001 m. priimama į aukštesniąsias studijas – Verslo vadybos ir Įstaigų administravimo specialybes. Mokykla siekia kolegijos statuso.
Nuo 1995 m. mokyklai vadovauja Stasys Girdvainis.
Kazys Karpius

Biografija

1909 m. su tėvais emigravo į JAV. Case Western Reserve universitete Klyvlende baigė ekonomiką ir anglų kalbą.
Nuo 1910 m. bendradarbiavo periodinėje spaudoje – savaitraščiuose „Keleivis“, „Tėvynė“, „Vienybė Lietuvninkų“, dirbo jo spaustuvėje. 1918–1948 m. savaitraščio „Dirva“ redaktorius, 1925–1948 m. – jo savininkas.  Per Pirmąjį pasaulinį karą dalyvavo Lietuvos gelbėjimo fondo veikloje, rūpinosi nukentėjusiųjų nuo karo šelpimu. Priklausė Susivienijimui lietuvių Amerikoje, Tėvynės mylėtojų draugijai (1924–1926 m. jos centro pirmininkas), tautininkų organizacijai „Sandara“. 1929–1935 m. Amerikos lietuvių kultūros centro Klyvlende vienas kūrėjų ir veikėjų. 1940–1942 m. Amerikos lietuvių tarybos valdybos sekretorius, delegacijos pas JAV prezidentą F. D. Ruzeveltą Lietuvos nepriklausomybės klausimu narys. Lietuvai vaduoti sąjungos vienas kūrėjų, 1942–1948 m. centro valdybos sekretorius. Lietuvių rašytojų draugijos narys.

Kūryba

Parašė istorinių romanų ir apysakų, pjesių, komedijų, eilėraščių. Prozos kūriniuose daugiausia vaizduojama Lietuvos senovė, didvyriška lietuvių kova su vikingais ir kryžiuočiais, nepaprasti veikėjų nuotykiai bei likimai.
Vilniaus Justino Vienožinskio dailės mokykla

Vilniaus Justino Vienožinskio dailės mokykla – Justino Vienožinskio vardo dailės mokykla, esanti Vilniuje. Veikia S. Konarskio g. 37 ir Naujosios Vilnios filialas Tremtinių g. 1. Mokykla įkurta 1958 m. 1994 m. suteikstas Vienožinskio vardas. Steigėjas yra Vilniaus miesto savivaldybė.

Mokymas

Mokoma pagal Švietimo ir mokslo ministerijos patvirtintas bendrąsias dailės mokyklų programas. Mokslo metai skirstomi pusmečiais, atostogos sutampa su bendrojo lavinimo mokyklų atostogomis. Atsiskaitymo forma – darbų peržiūros.
7–11 metų vaikai priimami į pradines klases.
12–17 metų mokiniai – į pagrindines klases.
Vyresnių klasių moksleiviai ir suaugusieji – į studijas.
Kasmet organizuojamos kūrybinės vasaros stovyklos.

Ugdymo kursai

Pradinio ugdymo kursai trunka 3 metus, priimami 7–11 m. vaikai. Mokomieji dalykai: erdvinė raiška, grafinė raiška, spalvinė raiška. Pamokos vyksta 2–3 kartus per savaitę, pamokos trukmė – 2 akademinės val. Mokestis – 50 Lt už mėnesį (mokestis renkamas už pusmetį). Yra lengvatų socialiai remtinų šeimų vaikams.
Pagrindinio ugdymo kursai trunka 4 metus, priimami vyresni nei 12 m. vaikai bei suaugusieji. Pamokos vyksta 4 kartus per savaitę, pamokos trukmė – 3 akademinės val. Mokomieji dalykai: piešimas, kompozicija, tapyba, skulptūra, keramika, grafika, dailėtyra, galima rinktis fotografijos, instaliacijos, stiklo ir kt. studijas. Birželio mėnesį vyksta dviejų savaičių kūrybinė praktika (pleneras). Baigdami šį kursą, mokiniai gina diplominį darbą. Baigusiems išduodamas Švietimo ir mokslo ministerijos patvirtinto pavyzdžio baigimo pažymėjimas. Mokestis – 75 Lt už mėnesį (mokestis renkamas už pusmetį). Yra lengvatų socialiai remtinų šeimų vaikams, bei vaikams, kurių šeimos nariai jau mokosi šioje mokykloje.
Tikslinio ugdymo kursas trunka 1–3 metus, priimami baigę dailės mokyklą arba kitur dailės mokęsi moksleiviai bei suaugusieji.

Studijos

Mokykloje veikia piešimo, tapybos, fotografijos, keramikos, dizaino, grafikos, stiklo, skulptūros-instaliacijos, kultūros paveldo pažinimo studijos, kurias gali lankyti visi norintys. Programų trukmė vieneri metai.
Lale Andersen

Lale Andersen (tikrasis vardas Liese-Lotte Helene Berta Bunnenberg; 1905 m. kovo 23 d. Brėmerhafene, Vokietija – 1972 m. rugpjūčio 29 d. Vienoje, Austrija) buvo Vokietijos dainininkė ir dainų autorė, garsios dainos „Lili Marleen“ atlikėja.
1922 metais ištekėjo už vietos dailininko Paul Ernst Wilke (1894–1971), su kuriuo susilaukė trijų vaikų: Björn, Carmen-Litta ir Michael. Pora išsiskyrė 1929 metais.
1938-aisiais Andersen dirbo Miuncheno kabarete „Simpl“, o nuo 1939 m. – prestižiniame Berlyno „Kabarett der Komiker“. Ten ji susitiko su kompozitoriumi Norbert Schultze, kuris jai sukūrė dainą „Lili Marleen“. Per Antrąjį pasaulinį karą „Lilli Marleen“ tapo sąjungininkų kareivių himnu ir pavadinta Dykumos kario himnu. Vėliau įvairias versijas italų, prancūzų, anglų, airių, austrų, estų ir lietuvių kalbomis įrašė daug dainininkų ir grupių. 2004 m. „Lili Marlen“ įdainavo Nijolė Narmontaitė savo CD „Aš ir Ji“.
1961 metais su kūriniu „Einmal sehen wir uns wieder“ atstovaudama Vakarų Vokietijai 1961 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, užėmė 13-ą vietą. Tuo metu Andersen buvo 56 metai ir daugiau kaip 45 metus buvo vyriausia dalyvė konkurso istorijoje. Septintame dešimtmetyje atlikėja koncertavo JAV ir Kanadoje.
Prieš savo mirtį 1972 metais išleido autobiografiją „Der Himmel hat viele Farben“.
2005 m. kurortinėje Vokietijos Rytinių fryzų Langeogo saloje pastatytas skulptorės Evos Recker sukurtas paminklas dainininkei Lale Andersen ir jos garsiajai dainai „Lili Marleen“.
Lietuvos grūdų perdirbėjų asociacija

Lietuvos grūdų perdirbėjų asociacija (LGPA) - grūdų perdirbėjus Lietuvoje vienijanti organizacija; asociacija. Įkurta 1992 m. Pradžioje vienijo 20, dabar - 30 įmonių. Narės - salyklo gamybos įmonės, didmeninės grūdų prekybos įmonės bei kitokios bendrovės, turinčios grūdų perdirbimo, pašarų gamybos ar didmeninės grūdų bei pašarinių žaliavų prekybos padalinius.
Adresas - A. Smetonos g. 8-5, LT-0111 5 Vilnius.