google/wiki40b huggingface dataset:
Across the Universe (filmas)

Siužetas

Filmas pasakoja meilės istoriją, kuri vyksta 1960–siais metais. Pagrindinis filmo herojus Džiudas keliauja iš gimtojo Liverpulio į JAV ieškoti savo tėvo. Jis suranda jį Prinstono Universitete (Princeton University) ir pasirodo, kad tėvas net nežinojo apie sūnaus egzistavimą. Čia Džiudas susipažįsta su studentu Maksu ir jo seserimi Liusi. Visi trys atsiduria Niujorke ir įsitraukia į pacifistų judėjimą, kovojanti prieš karą Vietname. Džiudas įsimyli Liusį, bet vienos demonstracijos metu, jis areštuojamas ir deportuojamas iš šalies. Bet šios istorijos herojai vis tiek suranda kelią susitikimui…

Filmo muzika

Pagrindiniai filmo herojai atlieka 25 dainas. 4 dainas atliko kviestinės estrados žvaigždės (Bono, Džo Kokeris ir Edis Izardas). Dainą „Let It Be“ atliko epizodinių vaidmenų atlikėjai. Kūrinį „Blue Jay Way“ atliko Teksaso indi–grupė „The Secret Machines“. Be grupės „The Beatles“ dainų, filme skamba ir kompozitoriaus Eljoto Goldentalio muzika.
Katna

Istorija

Miestas įkurtas 3 tūkstantmetyje pr. m. e., tačiau iš ankstyvojo laikotarpio radinių rasta mažai. 2 tūkstantmetyje pr. m. e. dėl strategiškai geros padėties (buvo įsikūręs Oronto slėnyje, šalia karavanų kelių iš Mesopotamijos ir Viduržemio jūros kraštų sankryžos) miestas suklestėjo, tapo svarbiu politiniu centru. Prekiavo su Egiptu, dėl prekybos kelių kontrolės varžėsi su Jamhado valstybe, vėliau buvo jai pavaldus.
XIV-XVII a. pr. m. e. Katna pateko į Egipto įtakos sferą, čia buvo pastatytas sfinksas. Vėliau miestas pateko į buferinę zoną tarp Egipto ir Mitanijaus valstybių. 1375 m. pr. m. e. miestą sugriovė hetitai, vadovaujami Supiluliumo I. Katna vėl buvo atstatyta ir gyvavo Naujosios Babilonijos karalystės laikais (626-539 m. pr. m. e.), tačiau buvo Emesos šešėlyje ir didelės reikšmės neįgijo.
Katna archeologų kasinėjama nuo XX a. trečiojo dešimtmečio. Rasta 2 tūkstantmečio pr. m. e. gynybinių įtvirtinimų, ketveri vartai, šumerų deivės Ninegal šventykla, valdovų rūmų ir citadelės su freskomis liekanų, be to molinių dantiraščio lentelių, rašytų akadų kalba, dramblio kaulo plokštelių su įrėžtais ūkiniais duomenimis, valdovo kapavietė.
Janas Malachovskis (1699)

Biografija

Lenkijos magnatų Malachovsjkių giminės atstovas, herbo „Nalencz“ savininkas. Seradzo vėliavininko Aleksandro Teodoro Malachovskio (apie 1600–1629) ir Marianos Jaktorovskos vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Seradzo kaštelionas, Pranciškus (apie 1627–1690), giminaitis – Poznanės vaivada Stanislavas.
Juridinį išsilavinimą gavo Krokuvos akademijoje. 1651 m. dalyvavo Berestečko mūšyje su sukilusiais kazokais. Tapęs našliu po savo žmonos mirties, pasirinko dvasinę karjerą ir pradėjo studijuoti teologiją. 1655 m. buvo įšventintas į dvasininkus, 1655–1657 m. – Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero Vazos kapelionas. Kaip apdovanojimą už nuopelnus tapo Krokuvos kanauninku (1660) ir Karūnos referentu (1666).
Po Jono II Kazimiero Vazos sosto atsižadėjimo 1668 m. Janas Malachovskis palaikė Prancūzijos princo Liudviko de Konde kandidatūrą. 1669 m. buvo išrinktas nuo Seradzo vaivadijos į elekcinį seimą, kur palaikė kunigaikščio Mykolo Kaributo Višnioveckio kandidatūrą. 1674 m. – deputatas nuo Seradzo vaivadijos į elekcinį seimą, kur dalyvavo Jono Sobieskio išrinkime į Lenkijos karaliaus sostą.
Nuo 1676 m. – Chelmo vyskupas, nuo 1678 m. – Karūnos pakancleris, nuo 1681 m. – Krokuvos vyskupas. Karaliaus Jono II Kazimiero Vazos įsakymu važiavo į Prancūziją ir Brandenburgą su diplomatinėmis misijomis.
1697 m. buvo renkamas pasiuntiniu nuo Krokuvos vaivadijos į elekcinį seimą, kur palaikė Saksonijos kurfiursto Augusto Stipriojo kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
Jis buvo palaidotas Vavelio katedroje.
Buvo vedęs Magdeleną Šembek, Povilo Šembeko (m. 1634) ir Grizeldos Želeckos dukterį.
Simas Kudirka

Biografija

1952 m. baigė Klaipėdos jūreivystės mokyklą. 1956–1970 m. Klaipėdos žvejybinio laivyno jūreivis radistas. 1970 m. lapkričio 23 d. per JAV ir TSRS žvejybos organizacijų vadovų susitikimą, vykusį JAV teritoriniuose vandenyse Klaipėdos refrižeratorių laivyno plaukiančiojoje bazėje „Tarybų Lietuva“ perėjo į JAV kranto apsaugos laivą „Vigilant“ ir paprašė politinio prieglobsčio. JAV kranto apsaugos pareigūnų į laivą įleistų TSRS pareigūnų sulaikytas ir prievarta grąžintas į TSRS laivą. JAV ir sovietinių pareigūnų veiksmus smerkė didžiausi JAV dienraščiai, JAV lietuviška spauda, televizijos ir radijo stotys, ypač „Amerikos balsas“, vyko protesto demonstracijos.
Ilgą laiką jis buvo kovos dėl Lietuvos laisvės simbolis. 1971 m. gegužės mėn. nuteistas 10 m. kalėti. Kalėjo Pskove, Mordovijos lageriuose. Jo motinai, gimusiai JAV, atgavus JAV pilietybę, JAV administracijos pastangomis 1974 m. iš kalėjimo išleistas, su šeima išvyko į JAV. Dalyvavo JAV lietuvių organizacijų veikloje, skaitė paskaitas apie komunistinį režimą Sovietų sąjungoje. Lietuvai 1990 m. atkūrus nepriklausomybę 2000 m. grįžo į Lietuvą.
Su L. Eiche parašė knygą „Tiems, kurie dar jūroje“ (For those still at sea, 1978 m.). Algimantas Kezys apie jį sukūrė dokumentinį filmą „Simas Kudirka Čikagoje“ (Simas Kudirka In Chicago, 1974 m.), režisierius D. L. Richas (JAV) pastatė televizijos filmą (The Defection of Simas Kudirka, 1978 m.), Jurgis Gliauda parašė knygą "Simas" (1971 m., Vilties spaustuvė, Klyvlendas, Ohajas).
Kraštai

Istorija

1585 m. istoriniuose šaltiniuose minimas Kraštų dvaras. 1775 m. dvarų dūmų surašyme dvare, priklaususiame baronams Ropams, buvo 12 dūmų. XIX a. pradžioje Kraštų palivarkas priklausė Toplickiams. 1907 m. likusio be paveldėtojų dvaro valdytoja tapo Biržų apskritis. Jame 1929 m. įkurta našlaičių prieglauda.
1931 m. buvusioje dvaro arklidėje atidaryta pradžios mokykla, kuriai vadovavo mokytojas A. Stonkus. 1971 m. pastatyta nauja mokykla, bet 1991–1999 m. mokykla neveikė. 1949 m. įkurta biblioteka. 1958 m. atidarytas medicinos punktas.

Kraštų plytinė

Apie 1885 m. pradėjo veikti Kraštų plytinė, plytomis aprūpinusi Pasvalio ir Biržų statybas. Geros kokybės iš vietinio molio gaminamos plytos buvo paklausios. 1921 m. pro Kraštus nutiestas siaurasis geležinkelis Joniškėlis-Biržai, kurio atšaka nutiesta iki plytinės. 1923–1940 m. plytinė išsiplėtė, atidarytas kalkių cechas, 1938 m. pastatytas aukščiausias apskrityje 59 m. kaminas, apdainuotas net krašto himne („Kur aukštas kaminas Kraštų į dangų galvą kelia…“) 1939 m. pradėjo veikti naujas plytinės cechas. Plytoms degti žiedinėje krosnyje buvo naudojamos durpės, po Antrojo pasaulinio karo – dar ir akmens anglis.
1948 m. plečiant plytinę nugriauta senoji Kraštų šv. Antano koplyčia.
Gamykla keletą kartų buvo modernizuota, pastatytos tunelinės džiovinimo kameros, nauja kalkių degimo krosnis. Žaliava kalkėms buvo vežama iš Kirdonių dolomito karjero. Išeksploatavus Kraštų molio karjerus, kuriuos rekultivavus buvo užveisti Naradavos sodai, molis buvo vežamas iš Pajiešmenės, vėliau ir iš tolimesnių karjerų, tačiau toli transportuoti žaliavą buvo brangu.
Lietuvoje pastačius kelias silikatinių plytų gamyklas, mažosios molio plytų gamyklos pradėtos uždarinėti. 1967 m. Kraštų plytinėje buvo įsteigta įkalinimo įstaiga, kurioje baigiantys atlikti bausmę kaliniai gamino molinius švilpukus ir kitus suvenyrus. Tai, matyt, nepasiteisino, nes netrukus „lageris“ buvo uždarytas. 1975–1997 m. kaime veikė Joniškėlio statybinių medžiagų gamyklos cechas. Jį uždarius plytinė likviduota.
Kanauninkas

Kanauninkas (lot. canonicus 'taisyklė', iš gr. κανον, kanon 'rykštė, liniuotė, pavyzdys') – katalikų ir anglikonų aukštesnysis dvasininkas, pagal rangą žemesnis už vyskupą.

Istorija

Kanauninko institucija atsirado IV a. Katalikų bažnyčios kanauninką Apaštalų Sosto pavedimu, vadovaudamasis Kanonų teisės kodeksu, skiria vyskupas ordinaras. Jis taip pat parenka ir skiriamuosius ženklus. Kanauninkas dėvi sutaną raudonais apvadais, per iškilmes (in choro) – roketą ir mantaletą, ant krūtinės nešioja kapitulos kryžių (distinctorium) ir mūvi žiedą. Iki 1962–1965 m. Vatikano II susirinkimo per išskirtines iškilmes dar dėvėdavo fazą su valkstimi (vad. cappa caudata).

Įgaliojimai

Kanauninko pagrindinė pareiga – bendrai melstis katedroje giedant ar recituojant Liturgines valandas, organizuoti ir palaikyti vyskupo atliekamos liturgijos iškilmingumą. Vyskupas kanauninkui gali skirti ir išskirtines užduotis. Kanauninkų susirinkimas arba kolegija, vadinamas kapitula. Katalikų bažnyčios garbės kanauninkas, kurį skiria vyskupas, kapitulai nepriklauso.
Pamargiai

Žymūs žmonės

Pamargiuose gimė ir gyveno Lietuvos kariuomenės kūrėjas savanoris, krašto skulptorius ir liaudies menininkas Juozas Adomaitis (1906–1990), čia vadintas „akmenoriumi“, kadangi naudojo neįprastą techniką – raižė ir kalė akmenį atspindėdamas jame įvairius siužetus. J. Adomaitis buvo „atrastas“ tik 1982 m., kai jo darbus pamatė profesionalūs skulptoriai, įvertinę unikalų savamokslio talentą. 1986 m. kino režisierius Henrikas Šablevičius sukūrė apie jį dokumetinį filmą „Žmogus, einantis namo“, kuris po metų Oberhauzeno filmų festivalyje (Vokietija) tapo laureatu, pelnė Tarptautinio katalikų kino centro prizą.
Iš viso J. Adomaitis sukūrė virš 100 skulptūrų. Akmenis jis tempdavo iš apylinkių laukų, už butelį degtinės jam atveždavo pažįstami ir nepažįstami žmonės. Išlikę 108 menininko darbai, iš kurių 86 – Pamargiuose. Tačiau 11 pačių vertingiausių darbų kol kas nepavyko surasti.
Parašiutas

Parašiutas – įtaisas, kuris krentančio žmogaus ar krovinio greitį sumažina iki saugaus, leidžiančio saugiai nusileisti.
Dalis šiuolaikinių parašiutų leidžia sklęsti ir nusileisti pasirinktoje vietoje. Parašiutai taip pat naudojami kaip stabdymo įtaisai aviacijoje, mažinantys stabdančio lėktuvo (ar daugkartinio naudojimo kosminio aparato) greitį ir trumpinantys stabdymo kelią.
Parašiutus naudoja kariai, kai reikia nusileisti į priešo teritoriją, lakūnai, kai tenka gelbėtis iš sugedusio ar pamušto lėktuvo. Parašiutas puikiai tinka kroviniams (pvz., maistui ir amunicijai) nuleisti į tas vietas, kur lėktuvai negali nusileisti.
Parašiutai naudojami sportui ir pramogai.

Istorija

Pirmą kartą parašiutas panaudotas 852 metais, kai bandyta nušokti nuo Kordobos bokšto. Nežinomas šuolininkas liko gyvas.
1178 metais nežinomas šuolininkas bandė nusileisti parašiutu nuo vieno iš Konstantinopolio bokštų, bet nusileisdamas susilaužė nemažai kaulų ir vėliau mirė.
Parašiuto eskizų rasta ir didžiojo italų dailininko, mokslininko ir inžinieriaus Leonardo da Vinči 1485 metų rankraščiuose.
1783 metais parašiutą iš naujo išrado prancūzas Sebastijanas Lenormandas, kuris, beje, ir pavadino šį įtaisą „parašiutu“.
1785 metais parašiutą išbandė Žanas Pjeras Blanšaras (Jean Pierre Blanchard), iš aukštai skrendančio oro baliono sėkmingai nuleisdamas šunį.
1793 metais pats Blanšaras išbandė šuolį parašiutu. Oro balionas pradėjo kristi, ir Blanšaras išsigelbėjo nusileisdamas parašiutu.
1890 m. Polas Letemanas (Paul Letteman) ir Paulius Katčenas (Kathchen Paulus) pagamino ir išbandė pirmąjį savaime išsiskleidžiantį parašiutą.
1912 metais JAV armijos kapitonas Albertas Beris (Albert Berry) pirmasis sėkmingai nusileido parašiutu iš lėktuvo.
Sarnakų valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Binduga, Boninas, Bonin Ogrudkai, Borsukai, Bužka, Chlebčinas, Chibuvas, Franopolis, Gžibuvas, Holovčice Kolonija, Horoški Dužė, Horoški Malė, Klepačevas, Klimčicė, Klimčice Kolonija, Kuzkai, Mežvice Kolonija, Nove Holovčicė, Nove Litevnikai, Nove Mežvicė, Ploskuvas, Ploskuv Kolonija, Račkos, Rozvaduvas, Serpelicė, Stare Holovčicė, Stare Litevnikai, Stare Mežvicė, Terlikuvas, Zabužė, Ževuškai.
Halitas

Akmens druska

Akmens druska – nuosėdinė uoliena, sudaryta beveik tik iš mineralo halito. Gryna – bespalvė, balta, tačiau įvairios kitų mineralų (evaporitų) priemaišos gali suteikti kitokią spalvą – juodą, rudą, geltoną. Dauguma akmens druskos telkinių susidarė sauso klimato sąlygomis iš uždarų, beišnykstančių jūrų.
Akmens druska naudojama maistui, druskos rūgščiai, chlorui gaminti.

Poveikis organizmui

Natris yra būtinas organizmo skysčių pusiausvyrai palaikyti. Žmogaus organizme yra apie 100 g natrio, apie 75 % jo cirkuliuoja kraujyje bei limfoje, likusioji dalis yra kauluose ir odoje. Žmogaus organizmas natrio kaupti negali, todėl jo reikia kasdien gauti su maistu. Skirtingose šalyse rekomenduojamos ir viršutinės saugios normos skiriasi. Suaugusiam žmogui rekomenduojama druskos (natrio) suvartoti iki 3−6 (1,2–2,4) g per parą, 1−11 metų vaikams reikia apie dukart mažiau. Iki 1 metų kūdikių maiste druskos neturėtų būti, kadangi jų inkstai dar nėra pakankamai išsivystę. Reikalingam natrio kiekiui gauti pakanka natūraliai pilnaverčiame maiste esančių medžiagų.

Pasaulio Sveikatos Organizacija rekomenduoja riboti pridėtinės druskos vartojimą. Vartojant pridėtinę druską ar per daug sūdytų produktų, natrio organizme gali atsirasti per daug. Tuomet jis sulaiko skysčius, dėl to didėja arterinis kraujospūdis, atsiranda hipertenzijos, galinčios sukelti hipertoninę ligą, rizika. Japonijoje atliktų tyrimų duomenimis nustatyta, kad vartojant per daug druskos didėja kalcio išsiskyrimas iš organizmo, o tai vienas iš osteoporozės vystymosi rizikos veiksnių. Taip pat didėja skrandžio vėžio rizika. Druskos perteklius skatina prakaito išsiskyrimą, todėl padaugėja ir peršalimo ligų.
Pagal Didžiosios Britanijos maisto ženklinimo standartus, 100 g produkto esantis druskos (natrio) kiekis skirstomas į mažą − iki 0,3 (0,1) g, vidutinį − 0,3−1,5 g, didelį − virš 1,5 (0,6) g. Atitinkamai turi būti žymima žalia, oranžine ir raudona spalvomis.
Pridėtinė druska bei stipriai sūdyti produktai gali sukelti priklausomybę, abstinencijos simptomais panašią į nikotino ar kokaino, kadangi veikia tuos pačius smegenų centrus ir sukelia trumpalaikį pasitenkinimo jausmą. Esant priklausomybei silpnai sūdyti produktai ar maistas be pridėtinės druskos atrodo beskoniai, sutrikimui toliau progresuojant − kelia šleikštulį, pridėtinės druskos poreikis vis didėja.
Sutkūnų valsčius

Sutkūnų valsčius buvęs valsčius šiaurės vakarų Lietuvoje, į šiaurę nuo Šiaulių. Centras – Sutkūnai.
Haleakala

Legenda

Haleakala reiškia „saulės namas“. Pagal havajiečių legendą, pusdievis Maujis prieš saulėtekį užsiropštęs ant viršūnės, kad, saulei kylant virš kraterio žiedo, sugaudytų visus iki vieno jos spindulius ir surištų virve. Jis privertė saulę pasižadėti lėčiau slinkti dangumi, kad pasėliai gautų daugiau šviesos, o žvejai galėtų ilgiau būti jūroje.
Dubesario herbas

Dubesario herbas – oficialus Dubesario miesto simbolis.
Miesto herbas yra raižyto skydo formos. Skydo išorė melsva, vidus žydras. Herbo viduryje pavaizduotas geltonas saulės pusrutulis su spinduliais. Saulės dešinėje Dubesario hidroelektrinė, kuri yra pilkos spalvos, tekantis vanduo – šviesiai mėlynos. Skydo viduryje pavaizduotas šviesiai rudos spalvos viduramžių laivas su iškelta balta bure. Apačioje pavaizduotos geltonos kalvos. Viršuje, raudonomis raidėmis užrašytas miesto pavadinimas ДУБОССАРЫ. Skydo apačioje pavaizduoti persipynę vynuogių ir ąžuolo lapai su keturiomis kviečio varpomis. Skydo linkimo vietoje, lapų girliandą juosia juostelės, kurių spalvos atitinka Padniestrės vėliavos spalvas. Kairiajame viršutiniame kampe, geltoname fone pavaizduotas dvigalvis erelis, kairės kojos naguose laikantis alyvmedžio šakelę, dešinės – verpstę.
Herbo aukščio ir pločio santykis – 1,36:1. Vertikalią herbo dalį sudaro 2/3 tiesaus skydo ir 1/3 – lenkto.
Delfų važnyčiotojas

Apie skulptūrą

„Delfų važnyčiotojas“ yra viena iš nedaugelio išlikusių klasikinės Sen. Graikijos laikotarpio bronzinių statulų (dauguma jų žinoma iš marmurinių romėniškų kopijų). Tai viena iš garsiausių antikinių statulų. Statula vaizduoja važnyčiotojų lenktynių nugalėtoją Delfų sporto žaidynių metu. Tikima, kad jos figūra yra didesnės skulptūrinės kompozicijos dalis, kurioje turėjo būti vaizduojamas važnyčiotojas, kinkinys su 2 arkliais (gali būti, kad jų buvo iki 6) ir keli patarnautojai. Iš visos kompozicijos išliko: važnyčiotojo torsas su galva, apatinė torso dalis su pėdomis, dešinė ranka. Iš kitų kompozicijos dalių išliko: vadžių fragmentas, trijų arklio kojų fragmentai, patarnautojo ranka ir pagrindas, ant kurio stovėjo skulptūra. Iš ne bronzinių dalių išliko stiklo ir akmens akių, variniai burnos ir sidabriniai galvos apdangalo pagražinimo fragmentai. Ant statulos pagrindo yra inskripcija, kuri liudija, kad šią skulptūrą skyrė Polizalas, tuo metu Gelos miesto Sicilijoje tironas.
Skulptūra galėjo būti skirta tiek paminėti pergalę varžybose, tiek dievo Apolono garbei. Pagal Pitijos žaidynių laiką (vykdavo kas 4 metai) galima spėti, kad skulptūra sukurta 478, 474 ar 470 m. pr. m. e. Statula tikriausiai vaizduoja važnyčiotoją su kinkiniu, kurį veda patarnautojas, prisistatantį publikai po pergalės. Važnyčiotojas apsirengęs būdingais vadeliotojo rūbais. Skulptūra sudaryta iš kelių atskirų bronzinių dalių, išlietų šiuo metu nebežinoma technika. 1896 m. statula atkasta netoli senovinės Delfų Apolono šventyklos. Spėjama, kad ji galėjo būti užkasta vietos gyventojų po žemės drebėjimo, kuris ją nuvertė, ar bandant išgelbėti ją nuo plėšimų. Šiuo metu yra Delfų archeologijos muziejaus garsiausias eksponatas.
Šeimos sveikata

Šeimos sveikata – žurnalas šeimai, ėjęs nuo 1994 m. gruodžio mėn. iki 2004 m. Vilniuje.

Istorija

Leido leidykla „Šeimos medicinos praktika“. Įsteigtas bendradarbiaujant su analogiško Kanados žurnalo redakcija. Spausdinti Lietuvos ir Kanados gydytojų rašiniai. Tiražas 1994 m. – 10 000 egz., 1997 m. – 7700 egz.
ECOLINES

Istorija

RAB Norma-A įkurta 1993 metais. Pirmasis šios įmonės reguliarus maršrutas buvo vykdomas iš Maskvos į Kijevą. 2003 m. ECOLINES prasiplėtė ir pradėjo kursuoti Vidurio Europos kryptimi: apimant didžiąją dalį Vokietijos, Beneliukso miestų, bei užsukdami į Didžiąją Britaniją.

ECOLINES autobusų bilietai

Autobusų bilietus galima įsigyti visose ECOLINES biuruose bei kelionių agentūrose, kurias galite rasti visose šalyse, per kurias driekiasi ECOLINES maršrutai. Taip pat bilietus galima įsigyti internetu oficialiame ECOLINES puslapyje ecolines.net. Keleiviai, pirkdami bilietus agentūrose bei ECOLINES atstovybėse ar internetu, turi galimybę dalyvauti Bonus programoje. Bilietai parduodami ir autobuse, tačiau tik tokiu atveju, jei yra laisvų vietų. Autobusuose keleivius aptarnauja palydovės.

Autobusai

Kompanijos autobusų parką sudaro daugiau nei 200 Neoplan markės autobusų, kurie aptarnauja visus galimus maršrutus.

Paslaugos autobuse

Maršrutai, kurie yra ilgesni nei 350 km, yra aptarnaujami stiuardesių. 
Maršrutuose iš Šengeno valstybių į Rusiją, Ukrainą ir Baltarusiją, autobuso palydovės prisiima atsakomybę už migracijos korteles ir šių blankų užpildymą. Autobuso palydovės taip pat koordinuoja pasienio patikrinimus ir užtikrina saugų keleivių sugrįžimą į savo vietas. Kelionės metu kas 4 arba 4,5 valandos organizuojami techniniai sustojimai. Pertrauka daroma tokiu atveju, kai nepažeidžiamos vairavimo taisyklės ir negresia joks pavojus keleivių ir jų bagažo saugumui.

SMS paslaugos

ECOLINES SMS paslaugos teikiamos dviem atvejais: informuoti keleivius autobuso vėlavimo atveju arba keleiviams norint SMS pranešimu atšaukti kelionę.
Juodoji dėmė

„Juodąja dėme“ kelių eismo saugumo prasme vadinama vieta, kur dažnai vyksta eismo įvykiai. Jie įvyksta dėl įvairių priežasčių, pvz., dėl staigaus posūkio tiesiame kelyje, kai nematomas priešpriešinis eismas, prastai matomos sankryžos, prastai matomų ar uždengtų kelio ženklų.
Lietuvoje juodąja dėme vadinamas 500 metrų kelio ruožas, kuriame per ketverius metus įvyko ne mažiau kaip 4 įskaitiniai eismo įvykiai. Įskaitiniu eismo įvykiu laikomas toks eismo įvykis, per kurį žūsta ar sužalojami žmonės.
Grafiškai pateikiant „juodąsias dėmes“ sudaromas „juodųjų dėmių“ žemėlapis. Jį Lietuvos automobilių kelių direkcijos prie Susisiekimo ministerijos užsakymu sudaro valstybės įmonė Transporto ir kelių tyrimo institutas.
Duomenys apie eismo įvykius kaupiami Vidaus reikalų ministerijos duomenų bazėje. Transporto ir kelių tyrimo institutas duomenis gauna iš Informatikos ir ryšių departamento prie VRM.
TNT

Savybės

Detonacijos greitis: 6700 m/s @ 1,6 g/cm³
Trotilas išrastas 1863 m. Dėl nejautrumo smūgiams, fizinio ir cheminio stabilumo yra viena pagrindinių sprogstamųjų medžiagų, šiandien naudojamų karo pramonėje. TNT yra sprogiųjų medžiagų etalonas. Pagal jo galią yra skaičiuojama kitų sprogiųjų medžiagų lyginamoji galia. TNT yra labai stabilus ir nejautrus smūgiams (net kulkoms), ugniai, kibirkštims ir karščiui.
Tai bespalviai arba gelsvi milteliai, kurių tankis 1,6 kg/l. Jis lydosi +84 °C temperatūroje, iš jo gali būti liejamos įvairios formos. Tai toluolo trigubo nitrinimo produktas. Dega skleisdamas juodus dūmus, parako kvapo. Sprogsta nuo detonatoriaus Nr.8. Sprogimo šiluma – 1000 kcal/kg. Sprogstant susidaro daug anglies oksido (sukelia deguonies trūkumą). Gerai tirpsta benzole, acetone ir kituose organiniuose tirpikliuose, blogai – vandenyje. Vandenyje savo savybių nepraranda. Su sunkiaisiais metalais linkęs sudaryti organines druskas, lengvai detonuojančias nuo mechaninio ar šiluminio poveikio. Atvirai degdamas nesprogsta. Uždaruose, talpiuose induose sprogsta greitai. Kaip ir daugelis kitų nitrojunginių, pasižymi hematotoksiniu poveikiu.
Gaunamas iš tolueno (metilbenzeno), jį nitrinant ir naudojant katalizatorių: C6H5-CH3 + 3HONO2 (+H2SO4(konc.)) = C7H5N3O6 + 3H2O.
Bazilionų vidurinė mokykla-darželis

Istorija

1773 m. miestelyje apsigyvenę vienuoliai bazilijonai įkūrė pradžios mokyklą, kuri 1793 m. pertvarkyta į šešiametę mokyklą, ją tais metais lankė 192 mokiniai, bet kai kuriais metais mokinių skaičius siekdavo ir 300. 1825 m. rusai mokyklą pavertė keturmete. Po 1832 m. sukilimo rusai nusavino vienuolyno turtus, vienuolius iškėlė į Vilnių, o vienuolyne apgyvendino stačiatikių vienuolius. 1835 m. vienuolynas ir mokykla likviduoti.
Klaipėdos kraštas

Klaipėdos kraštas (vok. Memelland) – šiaurinėje Mažosios Lietuvos dalyje ir palei Nemuno žemupį bei Baltijos jūrą 1919–1939 m. egzistavęs teritorinis vienetas. Plotas (be vidaus vandenų) 2416 km², ilgis apie 140 km. Jį sudarė dabartinių Klaipėdos, Šilutės, Tauragės, Jurbarko ir Kretingos rajonų, Pagėgių savivaldybės teritorija, Klaipėda ir Neringa.
Klaipėdos kraštas ilgą laiką buvo Prūsijos karalystėje, po 1871 m. – Vokietijos imperijoje. Antantės pavedimu 1920–1923 m. krašte buvo Prancūzijos kariuomenė, 1923 m. kraštą prisijungė Lietuva.
1939 m. kovo 23 d. Hitleriui pareikalavus Klaipėdos kraštas buvo perduotas Trečiajam reichui. 1945 m. sausio 28 d. Raudonoji Armija įžengė į Klaipėdą, o vasario 4 d. ir į Kuršių neriją. Po to Klaipėdos kraštas tapo Lietuvos TSR dalimi.

Gyventojai

1912 m. Klaipėdos mieste ir krašte gyveno 131 100 gyventojų (2848 km² plote), 47,0 proc. – miestuose.
1925 m. sausio 20 d. surašymo metu gyveno 141 650 gyventojų, iš jų 50,8 proc. lietuviai, tačiau 34 340 lietuvių (24,2 proc. gyventojų) norėdami pabrėžti savo skirtumą nuo Didžiosios Lietuvos lietuvių, užsirašė klaipėdiškiais. Vokiečiais užsirašė 41,9 proc., 7,3 proc. kitataučiais. 94,1 proc. buvo evangelikai (vyravo liuteronai). Miestuose ir miesteliuose gyveno 55,3 proc.