google/wiki40b huggingface dataset:
François Couperin

Biografija

Fransua Kuperenas gimė 1668 m. lapkričio 10 d. Paryžiuje muzikų giminėje. Jo tėvas Šarlis Kuperenas buvo muzikantas ir žinomas kūriniais klavesinui (nei vienas neišliko). Dėdė Luji Kuperenas (1626−1661) buvo karaliaus muzikantas ir taip pat kompozitorius. Fransua buvo apmokytas tėvo ir 1679 m. tėvui mirus, motina sūnų atidavė mokyti Žakui Lomelenui, Saint-Jacques-la-Boucherie bažnyčios (neišlikusi) vargonininkui. Šarlis Kuperenas buvo vargonininku Sen Žervė (Saint Gervais) bažnyčioje ir jos taryba nusprendė, kad sūnus užims tėvo vietą, o iki jis sulauks pilnametystės bus samdomas laikinas vargonininkas. Ž. Tomelenas buvo garsus to meto vargonininkas ir jo mokomas F. Kuperenas taip pat tapo puikiu muzikantu. 1685 m. jis buvo pasamdytas vargonininku Sen Žervė bažnyčioje su 300 livrų alga ir 1689 m. jam suteiktas būstas bei alga pakelta iki 400 livrų, tiek kiek mokėta anksčiau jo tėvui. 1689 m. jis vedė Mariją Aną Anso, 1690 m. jiems gimė pirmasis vaikas, duktė Marija Madlen. Tuo pat metu F. Kuperenas pradėjo rašyti ir platinti pirmąsias savo muzikines kompozicijas, skirtas vargonams. 1693 m. vienas iš karališkųjų vargonininkų postų Versalyje tapo laisvas ir F. Kupereną tarp kitų kandidatų pasirinko karalius Liudvikas XIV. Jo alga šiame poste buvo 600 livrų. 1694 m. jis paskirtas karaliaus vaikų klavesino mokytoju ir iki 1706 m. mokė akomponavimo ir kompozicijos Burgundijos hercogą. 1695 m. jis paminėtas pirmos klasės vargonų ir klavesino mokytoju. 1701 m. žurnale Mercure galant paminėta, kad jis grojo koncertuose Orleano hercogo ir karališkuosiuose rūmuose.
F. Kuperenas garsėjo ir buvo gerbiamas klavesininkas. Jam buvo suteiktas riterystės rangas ir jis pasirašinėjo savo vardą su kavalieriaus (ševaljė) titulu, pavyzdžiui, 1705 m. ant duktės Margaritos Antuanetės krikšto liudijimo. 1707 m. jam gimė trečiasis ir paskutinis vaikas, sūnus Nikolia Luji, kuris mirė kūdikystėje. Kaip kompozitorius, F. Kuperenas labiausiai pagarsėjo kūriniais klavesinui, kurių siuitos buvo publikuotos keturiose knygose 1713−1730 metais. Kiti kompozitoriai dedikavo savo publikacijas jam. 1717 m. F. Kuperenas tapo pirmuoju karaliaus Liudviko XV klavesinininku, tačiau jau tuo metu jo sveikata pradėjo prastėti. Greitai jis atsisakė visų turėtų postų: paprašė karaliaus, kad jo klavesininko postas pereitų jo dukteriai Margaritai Antuanetei ir 1723 m. parūpino, kad į vargonininko postą Sen Žervė bažnyčioje būtų priimtas pusbrolis Nikolia Kuperenas. Savo posto atsisakymą jis motyvavo tuo, kad nebegali užlipti į savo vietą prie vargonų. Jis nebepajėgė 1724 m. prižiūrėti savo ketvirtosios knygos paruošimo publikavimui. Po ilgų sunkių metų Fransua Kuperenas mirė 1733 m. rugsėjo 12 d. Paryžiuje, buvo palaidotas Šv. Juozapo bažnyčioje. Jo kūriniai klavesinui pasižymėjo prancūziškos muzikos ypatybių vienijimu su itališkosios mokyklos bruožais. Jis buvo ypač paveiktas A. Korelio ir išplatino Prancūzijoje itališką trio sonatos formą. Jis taip pat yra sukūręs kamerinės muzikos koncertų ir religinių kūrinių (Leçons de ténèbres, 1715).
San Marino futbolo varžybos 2011–2012 m.

2011–2012 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 27–asis San Marino futbolo čempionatas.
Palanoko pilis

Mukačevės arba Palonoko pilis (ukr. Замок Паланок, veng. Munkács vára) – viduramžiais statyta ir iki mūsų dienų gerai išsilaikiusi pilis Mukačevėje (Užkarpatė, Ukraina). Aplink piliakalnį XVI a. buvo iškastas vandens griovys, kartu su statmenai įkastais ąžuoliniais, į viršų nusmailntais rastais sudaręs gynybinį įtvirtinimą – palanoką.

Istorija

Medinė pilis šioje vietoje matyt stovėjo ir anksčiau, kai Užkarpatė priklausė Kijevo Rusiai, vėliau – Vengrijos karalystei. Po 1240–41 m. totorių antpuolio pastarosios karalius Bela IV įsakė statyti naują tvirtovę, turėjusią apsaugoti šalies rytines sienas ir strateginius kelius. Nuo XIII iki XIV a. ji buvo Arpadų ir Anžu vengrų didikų rezidencija.
Pabėgęs nuo Vytato Didžiojo persekiojimo čia nuo 1396 m. prieglobstį rado Vengrijos karaliaus Zigmanto Liuksemburgiečio giminaitis Teodoras Karijotaitis. Lietuvos kunigaikščio Teodoro gyvenimo pilyje metu ji buvo iš esmės rekonstruota: prie donžono bokšto pristatytas dviejų aukštų gyvenamas namas (jame ir apsigyveno kunigaikštis su žmona Olga); 1401 m. Aukštutinės pilies gynybinė siena paaukštinta iki 10 m, už jos iškastas sausas griovys; pilies kampuose iškilo keturi sargybos bastionai (išliko trys), ant kurių (o taip pat ir bastionuose) pastatytos 164 patrankos. Kieme pradėtas ir užbaigtas kasti 85 m gylio šulinys (viršutinio žiedo diametras – 2,5 m). Iki 71 m gylio galima nusileisti akmeniniais laipteliais, o 83 m gylyje įrengti du vandens rezervuarai.
Po Teodoro Karijotaičio mirties 1414 m. pilyje gyveno jo našlė, o po jos mirties nuo 1418 m. čia šeimininkavo Vengrijos regentas Janošas Huniadis (veng. Hunyadi János). Ilgą laikotarpį Palionoko pilis buvo Vengrijos karalių nuosavybė, bet, 1526 m. pralaimėjus Mohačo mūšį turkams, monarchų galia susilpnėjo. XVI a. viduryje Mukačevę, o kartu ir pilį užėmė austrai. Kai į Užkarpatę vėl grįžo vengrai, karalius miestą kartu su gynybiniais įrengimais perdavė valdyti Magočių šeimai.
1633 m. Mukačevės pilį nupirko Transilvanijos kunigaikštis Jurgis Rakočis (veng. II. Rákóczi György), iš jos valdęs visą kunigaikštystę. Po Rakočio mirties jo našlė piliavietę plėtė ir stiprino – tuo metu buvo išmūryta Žemutinė pilis.
1711 m. tvirtovė atitenka Habsburgams, kurie ją kartu su Mukačevės dominija perdavė valdyti žinomai austrų giminei Šionbornams (vok. Schönborn). Ji tapo atrama Austrijai kovojant su vengrų išsivadavimo judėjimu Užkarpatėje. Karo su Napoleonu metu pilyje buvo paslėptos Habsburgų karališkosios brangenybės. 1789–1897 m. čia buvo įrengtas kalėjimas Austrijos-Vengrijos monarchijos politiniams priešininkams, o nuo 1926 m. – kareivinės: pirmiau čekoslovakų, o vėliau vengrų kariškiams. Po 1944 m. Užkarpatė įėjo į Ukrainos TSR sudėtį, pilyje veikė profesinė-technikos mokykla, o vėliau atidarytas Istorijos muziejus su paveikslų galerija.
Germanas Korobovas

Biografija

G. Korobovas gimė 1913 m. birželio 16 d. pašto tarnautojo šeimoje Timаševo kaime (dabar Samaros srities Kinel-Čerkasų rajonas).
Baigęs devynias klases G. Korobovas 1930 m. išvyko į Belorecko miestą Urale, kur įsidarbino mokiniu plieninės vielos gamykloje. Lygiagrečiai ėmė mokytis Sverdlovsko plieno instituto darbininkų fakulteto vakarinio skyriaus antrame kurse.
1937 m. baigė Uralo S. Kirovo vardo industrinį institutą ir buvo pašauktas tarnauti Raudonojoje Armijoje. Tarnavo aviacijos dalinyje Užbaikalės karinėje apygardoje, netoli Čitos. Čia jis tapo greitojo bombonešio SB lakūnu stebėtoju. Čia tarnaudavo išnagrinėjo ŠKAS kulkosvaidžio sandarą ir sukūrė pirmą savo ginklą – revolverinį ŠKAS variantą su keliskart didesne šaudymo sparta.
1939 m. buvo nukreiptas dirbti inžinieriumi konstruktoriumi Tulos CKB-14, viename svarbiausių automatinių šaulių ginklų kūrimo konstruktorių biurų.
1939–1969 m. – dirbo CKB-14, 1969–2002 m. – CKIB SOO.
Elizabeth Helen Blackburn

Darbai molekulinės biologijos srityje

1970 m. baigė biochemijos bakalauro, o 1972 m. – magistro studijas Melburno universitete. 1975 m. Kembridžo universitete jai suteiktas molekulinės biologijos daktaro laipsnis. Nuo 1975 m. iki 1977 m. studijavo podoktorantūros stažuotėje Jeilio universitete. 1978 m. Blackburn prisijungė prie Kalifornijos universiteto Berklyje molekulinės biologijos departamento. 1990 m. ji persikėlė į mikrobiologijos ir imunologijos departamentą Kalifornijos universitete San Fransiske, kur nuo 1993 m. iki 1999 m. ėjo departamento pirmininkės pareigas. Šiuo metu ji šiame universitete yra biologijos ir fiziologijos profesorė, taip pat nenuolatinė Salko instituto daruotoja.

Bioetika

2001 m. Blackburn buvo paskirta prezidento patarėja bioetikos klausimais. Prieštaraudama JAV prezidento D. V. Bušo administracijos požiūriui, ji parėmė embrioninių žmogaus ląstelių tyrinėjimą. 2004 m. ji buvo atstatydinta iš šių pareigų.Dauguma mokslininkų tuo pasipiktino, mat jos atleidimą aiškino politinės opozicijos veiksmais, kuri buvo nepatenkinta Blackburn patarimais. Šiandien ji dirba Mokslo konsultacinėje taryboje, genetikos politikos institute.
Diliškiai

Istorija

XIX a. kaimas priklausė Sėlynės palivarkui.
Rusijos Federacijos taryba

Sudėtis

Federacijos tarybą sudaro po du atstovus nuo kiekvieno federacijos subjekto (sričių, autonominių respublikų, apygardų ir kitų darinių). Vieną atstovą skiria federacijos subjekto įstatymų leidžiamoji valdžia, antrąjį – vykdomoji valdžia.

Federacijos tarybos sudėties formavimas

Dviejų rūmų parlamentas Rusijoje atsirado 1993 m. priėmus naująją Konstituciją. Tuomet Federacijos tarybos nariai buvo išrinkti tiesioginiuose rinkimuose dviem metams.
1996 m. sausio mėn. – 2000 m. rugpjūčio mėn. Federacijos tarybos nariais pagal užimamas pareigas tapdavo federacijos subjektų vadovai (respublikų prezidentai, sričių gubernatoriai) bei vietinių parlamentų vadovai.
Nuo 2000 m. Tarybos nariai dirba nuolat, vieną atstovą skiria gubernatorius, kitą – regiono įstatymų leidžiamasis organas.
Jevgenijus Tarelkinas

Jevgenij Tarelkin (rus. Евгений Игоревич Тарелкин, gim. 1974 m. gruodžio 29 d., Pervomaiske, Čitos srityje, Rusijoje) – rusų kosmonautas.

Asmeninis gyvenimas

Jevgenij Tarelkin yra Rusijos Federacijos Didvyrio parašiutininko bandytojo Igoriaus Tarelkino sūnus.
Vedęs, turi vieną vaiką.
Ankor Vatas

Ankor Vatas (khmer. ប្រាសាទ អង្គរវត្ត) – didžiulis hinduistų šventyklos kompleksas Ankoro mieste Šiaurės Vakarų Kambodžoje, pastatytas khmerų karalių iniciatyva IX–XV amžiuje. Ankor Vatas drauge su kitomis Ankoro šventyklomis įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Šventykla vaizduojama ant Kambodžos vėliavos ir yra pagrindinis šalies simbolis.

Istorija

Šventyklos kompleksas atkartojo hinduizmo pasaulį. Ji pastatyta aplink centrinį pastatą (bokštą), kuris atspindi hinduizmo idėją apie šventąjį Meru kalną – dievų buveinę, esančią hinduizmo kosmoso ašyje. Išorinės sienos simbolizavo kalnus, kurie, kaip manoma, žymėjo pasaulio kraštą. Jas supo platus griovys, simbolizuojantis anapus esantį vandenyną. Ankoro dirbtinių griovių, kanalų ir rezervuarų sistema buvo sukurta šiai metafizinei sąvokai iliustruoti, tačiau turėjo ir didelę praktinę reikšmę. Ji surinkdavo iš upių sezoninį vandenį ir nuolat drėkindavo didžiulius ryžių laukus. Tai buvo karalystės galybės ir žemės ūkio klestėjimo pamatas.
Po tajų užkariavimo XV amžiuje, Ankoro miestą, išskyrus Ankor Vatą, pasiglemžė džiunglės. Šventykla, apgyvendinta ir saugoma budistų vienuolių, tapo svarbia piligrimystės vieta, lankoma visos Pietryčių Azijos budistų ir hinduistų. Tačiau europiečiams ji liko neprieinamas pasaulis, slypėjęs beveik neįžengiamose džiunglėse kone 400 metų. 1860 m. šią vietą „atrado“ prancūzų kolonistai ir pradėjo svarbią atstatymo programą. Tarptautinėmis pastangomis – nepaisant žalos, kurią padarė karas, aplaidumas ir šventyklos plėšimai – stengtasi išsaugoti šio kadaise didingo miesto liekanas. Ankoro šventyklos kompleksas priskirtinas didžiausiems ano meto architektūros laimėjimams. Ankor Vatas prilygsta bet kuriai didingiausiai viduramžių Europos katedrai.

Santykis su religija

Kiekvienas khmerų karalius tikėjo, kad jame įsikūnijęs hinduistų dievas, todėl jie statydavo šventyklų kompleksą, kad pagarbintų dievybę globėją ir patys save. Pirmieji valdovai pradėjo nuo nedidelių pastatų, bet vėlesnieji karaliai stengėsi nurungti savo pirmtakus šventyklų dydžiu ir puikumu. Ankor Vatas buvo šių „varžybų“ kulminacija. Ankor Vatas yra didžiausias ir žymiausias hinduistų šventyklos kompleksas visame regione. Šis šventyklos kompleksas skirtas vienam iš trijų didžiųjų hinduizmo dievų – Višnui. Jis taip pat yra ir statytojo Surjavarmano II kapas, todėl statinys nukreiptas į vakarus (o ne į rytus, kaip buvo įprasta) – tikima, kad ten iškeliauja mirusieji.
Korduena

Geografija

Regionas užėmė pietinę istorinės Armėnijos dalį. Rytuose ribojosi su Persarmėnija, šiaurėje, už Bochtano upės – su Mogchu, kuris skyrė nuo Vano ežero. Pietuose ir vakaruose jį ribojo Tigro upė, už kurios jau buvo Mesopotamija. Šiaurės vakaruose buvo Aghdznikas. Pati teritorija buvo derlinga ir labai tinkama ganyklinei gyvulininkystei.
Korduena siaurąja prasme apėmė tik vakarinę, derlingiausią Korduenos dalį ir armėnų dar buvo vadinama Korduk (arm. Կորդուք, sirų kalba: Beth Qardu). Pastarosios pietuose dar buvo išskiriama sritis Zabdikena (arm. Cavdek). Rytinė dalis armėnų buvo vadinama Korčaiku (arm. Կորճայք), kartais pastarasis pavadinimas taikytas visai Korduenai.
Armėnai dalijo šį naangą į 11 apskričių (gavarų): 1. Kordukas, 2. Aukštutinis Kordrikas, 3. Vidurinis Kordrikas, 4. Žemutinis Kordrikas, 5. Aitvankas, 6. Aigarsas, 7. Motogankas, 8. Vorsirankas, 9. Karatunis, 10. Čachukas, 11. Mažasis Albakas.

Istorija

I tūkst. pr. m. e. pradžioje regionas buvo vadinamas Chubuškija, čia buvo keletas nairių valstybėlių. Tikriausiai šiame regione buvo ir šventasis nairių miestas Mucaciras, dievo Chaldžio garbinimo centras, nes asirų ir babiloniečių šaltiniuose vietos žmonės minimi kaip garbinantys šį dievą. VIII a. pr. m. e. regionas prijungtas prie Urartų imperijos.
Apie VI a. pr. m. e. Hekatėjus Miletietis regione mini gyvenančius gordi, o V a. pr. m. e. minimos gentys corduchoi, kurios paprastai dabartinių kurdų protėviais. Tumanovas laiko, kad jie buvo apgyvendinę ne tik Kordueną, bet ir gretimą Moksoeną bei Zabdikeną. Nėra aišku, kada corduchoi atsikėlė į šį kraštą, ir kokie jų ryšiai su senaisiais krašto gyventojais gutijais.
VI a. pr. m. e. regionas jau buvo valdomas Achemenidų, vėliau – Seleukidų. Amžininkų šaltiniuose vietos gyventojai minimi kaip karingi ir atšiaurūs. Po to, kai Seleukidų imperija nusilpo, susidarė galimybės atsirasti Korduenos valstybei. Gali būti, kad tai buvo ankstyviausia etninių kurdų sukurta valstybė, egzistavusi 189-190 m. pr. m. e., apie kurią žinoma ypač nedaug.
I a. pr. m. e. Armėnijos karalius Tigranas Didysis prijungė Kordueną prie savo karalystės ir pavertė ją Armėnijos provincija, tačiau netrukus romėnai įvedė savo tvarką regione: 66 m. pr. m. e. Pompėjus ją atėmė iš Tigrano. Iš to laikotarpio žinomas Korduenos karalius Zabienas, sukilęs prieš Armėnijos valdžią.
Vėliau regionas ne kartą ėjo iš rankų į rankas, atitekdamas tai Partų imperijai, tai Romai. 360 m. Sasanidų valdovas Šapūras II apgulė Singaros miestą ir jį paėmė. 363 m. pasirašyta sutartimi su Roma, Sasanidų imperija perėmė Kordueną.
387 m., po Armėnijos padalinimo, Korduena galutinai inkorporuota į Persiją, kurioje išbuvo iki 578 m. Tada kraštą trumpam susigrąžino Bizantija, kol 640 m. arabai nukariavo Kordueną ir prijungė prie Kalifato. Tolesnė regiono istorija susijusi su Bochtano regionu.
Llanfair United FC

Istorija

Klubas įkurtas 1896 m. Nuo 2012 m. turi ir merginų komandą.
Karolis Lederis

Biografija

1939 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1958 m. baigė Bristolio universitetą. 1958–1968 m. Bristolio universiteto, 1969–1989 m. Kalgario universiteto profesorius. 1976 m. skaitė paskaitas Vilniaus universitete ir Kauno medicinos institute. 1982–1984 m. vadovavo Kanados medicinos tyrimų tarnybai.
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – hipotalamo funkcijų tyrimai.
Mečislovas Monkevičius

Mečislovas Monkevičius, lenk. Meczyslaw Monkiewicz, angl. Mecislaus Monkiewicz (1877 m. lapkričio 1 d. Raseiniuose, Rusijos imperija – 1946 m. lapkričio 6 d. Port Ričmonde (Filadelfijos priemiestis), JAV) – Romos katalikų kunigas JAV.

Biografija

Kilęs iš bajoriškos Lubicz herbo giminės, motinos buvo auklėjamas lenkų patriotine ir katalikiška dvasia. Mokėsi Raseinių pradinėje mokykloje, vėliau Šiaulių gimnazijoje. Kartu su šeima persikėlė į Kuršo guberniją, kur M.Monkevičius baigė mokslus Mintaujos gimnazijoje.
1893 m. brolis Antonijus jį pasikvietė persikelti gyventi į JAV, Filadelfiją. Netrukus, remiamas brolio, M.Monkevičius įstojo į lenkišką Detroito kunigų seminariją. Besimokant antrame kurse, brolis mirė ir seminariją teko palikti. Finansuojamas kun.Juzefo Lamberto jis įstojo į Overbrooko kunigų seminariją. Po baigimo, 1901 m. lapkričio 7 d. įšventintas kunigu.
Tarnavo vikaru Filadelfijos Šv.Stanislovo parapijoje. Po trijų metų skiriamas buvo paskirtas klebonu į Šv.Stanislovo bažnyčią Šenandoa, po to tarnavo Finiksvilo, Česterio bažnyčiose. Vėliau klebonavo Šenandoa Šv.Kazimiero bažnyčioje. 1904 m. perkeltas į Filadelfiją. Jo pastangų dėka  Port Ričmondo priemiestyje buvo įsteigta katalikų Šv.Vaitiekaus parapija, pastatyta nauja koplyčia ir keturklasė lenkiška mokykla. Surinkęs lėšas organizavo naujos  –  Šv.Vaitiekaus bažnyčios – statybą, ji buvo pašventinta jau 1909 m. Netrukus mokyklos patalpos mokiniams tapo ankštos ir 1915 m. klebonas pradėjo statyti naują korpusą. Iki pat mirties M.Monkevičius gyveno Port Ričmonde, subūręs pačią didžiausią lenkišką parapiją Filadelfijos arkivyskupijoje.
Švietimo ministras

Švietimo ministras (Švietimo ir mokslo ministras, Švietimo ir mokslinių tyrimų ministras) – vykdomosios valdžios atstovas. Politinė pareigybė atsirado XX a. Palyginti naujas politinis postas. Klasikiniai ministrai – tokie kaip Gynybos ministras, Vidaus reikalų ministras, Teisingumo ministras ir Užsienio reikalų ministras, Finansų ministras, buvę dar absoliutizmo laikais). Sritis – švietimo politika. Vadovauja Švietimo ministerijai (ŠM).
Meškuičių herbas

Aprašas

Herbo sidabriniame lauke, damaskuotame raudonais lotyniškais kryželiais, juodas šėlstantis lokys su raudonu liežuviu ir auksiniais ginklais.

Istorija

1999 m. gruodžio 22 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 727. Herbo etalono autorius – dailininkas Saulius Bajorinas.
Marija Ispanė

Marija Ispanė (isp. María de Austria y Avis; 1528 m. birželio 21 d., Madridas – 1603 m. vasario 26 d., Las-Deskalsasas-Realesas) – Ispanijos infantė, imperatoriaus Maksimilijono II žmona.

Biografija

Imperatoriaus Karolio V ir Izabelės Portugalės vyresnioji duktė. 1548 metais ištekėjo už savo pusbrolio Masimilijono. Tėvui prašant Marija su savo vyru buvo Ispanijos regentai jam nesant.
1552 metais jie grįžo į Vieną. Marija ir Maksimilijonas turėjo 16 vaikų.

Gyvenimo aprašymas

Ji darė didelę įtaką savo sūnums, busimiems imperatoriams Rudolfui ir Matisui. Marija buvo pavydi katalikė ir dažnai nesutiko su savo tolerantiškesniu vyru. Po vyro mirties 1576 metais ji grįžo į ą 1582 metais. Grįžusi ji pasakė, kad labai laiminga gyventi šalyje, laisvoje nuo eretikų.
Vyžuonų Šv. Jurgio bažnyčia

Ankstyvasis periodas

Gotikinė Vyžuonų šv. Jurgio bažnyčia, funduota 1406 m. Vilniaus kašteliono Kristino Astiko, buvo išmūryta XV a. pirmoje pusėje pagal tuo metu Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje paplitusį kvadratinio plano trinavės halės su penkiasiene apside modelį.
Vyžuonų bažnyčiai 1522 m. dovanoti keli žemės sklypai. Katalikų bažnyčia minima 1553 m., tačiau jau nuo 7-ojo XVI a. dešimtmečio visi Vyžuonų savininkai buvo evangelikai reformatai (Mikalojus Radvila Rudasis, Jurgis Astikas, Mikalojaus Radvilos Rudojo sūnus, evangelikai Kiškos), tad jau tada koliatorių teise bažnyčia perėjo evangelikams reformatams. 1611 m. balandžio 16 d. šventovėje iškilmingai palaidotas Kristupo II Radvilos pirmagimis Mikalojus Radvila. 1641 m. sausio 20 d. su didelėmis iškilmėmis palaidotas kunigaikštis Kristupas Radvila Jaunasis.
Ukmergės pilies teismo sprendimu evangelikų reformatų bažnyčia 1656 m. perduota katalikams. Apie 1666 m. Radvilų nekropolis perkeltas į Kėdainių didžiąją kalvinų bažnyčią. 1736 m. pastatyta klebonija. Nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. Mūrinė Vyžuonų bažnyčia 1793 m. turėjo 2 šonines koplyčias ir neseniai primūrytą priebažnytį. Jai priklausė Čerioškavietės ir Kunigiškių (anksčiau Žemaitėlių) kaimai.

Carinės Rusijos laikotarpis

Per miestelio gaisrą 1796 m. kovo 26 d. bažnyčia sudegė. 1811 m. ji buvo restauruota. Vikaras Leopoldas Dilevičius už tai, kad prisidėjo prie 1863 m. sukilimo, 1864 m. ištremtas 8 metams į Sibirą. Jam atimtas dvasininko titulas, konfiskuotas turtas. Valdžia, sužinojusi, kad 2 valstiečiai rinko aukas kapinėms aptverti, 1886 m. nubaudė juos po 10 rublių, o kleboną Praną Drukteinį – 25 rublių baudomis.
Klebono Antano Drukteinio rūpesčiu 1891–1892 m. bažnyčia perstatyta ir padidinta, primūrytas bokštas. Įrengti 9 registrų vargonai, Kryžiaus kelio stotys. 1898 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Gasparas Cirtautas. Baigus mūryti bokštą, 1899 m. į jį įkelti varpai. Už tai, kad jie įkelti neatsiklausus valdžios, klebonas nubaustas 300 rublių. 1897–1899 m. Vyžuonose klebonavęs Juozas Paškevičius organizavo draudžiamos spaudos platinimą, globojo knygnešius. 1908 m. įsikūrė „Saulės“ draugijos skyrius, kuris 1909 m. įsteigė mokyklą. Klebonas Lionginas Misevičius 1910 m. pastatė naują medinę prieglaudą su sale.

XX amžius

1912 m. apmūrytas šventorius. Per Pirmąjį pasaulinį karą į Rusiją išvežti varpai. Nuo 1914 m. vikaravo, vėliau klebonavo Aleksandras Mileika (1881–1944 m.). Jis 1931 m. pastatė dviaukštę mūrinę kleboniją, 1937 m. suremontavo ir išdažė bažnyčią. A. Mileika 1941 m. suimtas ir ištremtas į Sibirą. Vikaras Ignas Ragauskis (1891–1941 m.) sušaudytas Rašės miškelyje kartu su žydais. 1944 m. išbyrėjo bažnyčios langų stiklai.

Architektūra

Bažnyčia gotikinė, lotyniško kryžiaus plano, halinė (38 × 15 m), su trisiene apside, vienabokštė. Vidus 3 navų. Jas dengia kryžminiai skliautai, rūsį – cilindriniai skliautai. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Kuliamoji

Kuliamoji – javų kūlimo mašina.
Nuo XIX a. Lietuvos dvaruose buvo kuliama užsieninėmis kuliamosiomis. Panaikinus baudžiavą ir dvarininkams netekus neapmokamos darbo jėgos, daugiausia jomis kulta Suvalkijoje, Vakarų ir Šiaurės Lietuvoje.
Be importinių kuliamųjų, buvo ir vietoje pagamintų. Pavyzdžiui, 1824 m. Strėvininkuose (Trakų apskr.) buvo sukonstruota labai naši tvenkinio vandeniu sukama kuliamoji. Vilniuje XIX a. viduryje meistras Soroka dirbo medines kuliamąsias, pritaikytas mažesniems ūkiams. Apie 1842–1852 m. Šiaulių apylinkių, taip pat kitiems Kauno ir Vilniaus gubernijų dvarams kuliamosios buvo dirbamos nusižiūrėjus į škotiškąsias, kurių pasvirusį ratą suko arkliai arba jaučiai. 1861 m. reformos išvakarėse medines kuliamąsias sparčiai ėmė išstumti ketinės kuliamosios.
Plintant fabrikinėms kuliamosioms, pagal jų pavyzdžius sau ir kitiems kuliamąsias padarydavo vietiniai meistrai. 1884 m. „Aušroje“ rašoma, kad Griškabūdyje valstiečio sūnus pagal fabrikinį pavyzdį pasidirbęs kuliamąją mediniu mechanizmu. Pasitaikydavo ir miestelių gyventojų, kurie nusipirkę kuliamąsias, kuldavo aplinkiniams valstiečiams. XX a. pradžioje kuliamosiomis imta kulti visoje Lietuvoje.
Pagal dydį ir kūlimo našumą kuliamosios buvo įvairių dydžių. Mažąsias kuliamąsias suko keli vyrai arba vilktas, vidutines ir didžiąsias – vilktas, žmonių vadintas maniežu, ruzvelkiu. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje visoje Lietuvoje stambių ir vidutinių valstiečių ūkiuose buvo naudojami mediniai vietinių meistrų darbo vilktai. Tuo pačiu laikotarpiu Lietuvoje plito fabrikiniai ketiniai keturiais rodikliais (dišliais) vilktai, sukami 5 – 6 arklių.
XIX a. pabaigoje valstiečiai ėmė naudotis kuliamosiomis varomomis malkomis kūrenamu garo varikliu – lokomobiliu. 1885 m. Šiaulių apskr. stambiuose dvaruose tokių kuliamųjų buvo 30.