google/wiki40b huggingface dataset:
Minija (kaimas)

Architektūra

Vienintelis gatvinis kaimas, kuriame gatvę atstoja upė, tačiau tilto per upę greta nėra. Dėl gražaus, unikalaus gamtovaizdžio dar vadinamas „Lietuvos Venecija“. Gatviniame rėžiniame išretėjusiame žvejų kaime sodybos kurtos abipus Minijos upės skersiniuose rėžiuose, pastatai statyti paupyje greta prieplaukų. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje daugiausia buvo statomi Mažajai Lietuvai būdingi mūriniai ir mediniai pastatai – autentiškų pastatų neišliko. Dauguma gyvenamųjų namų buvo dvigaliai, pagrindiniu fasadu atsukti į upę, tvartai su paaukštintomis pastogėmis – ertikiais. Kaimo planinė struktūra susiklostė XVIII a.– XIX a. pabaigoje. Po Pirmojo pasaulinio karo kaimas pamažu nyko.

Istorija

Senasis kaimo pavadinimas – Minė (tai liudija užrašai ant kryžių kapinėse Ventėje). Kaimas kūrėsi Kuršių marių pakrantėje prie Minijos upės žiočių. Minimas nuo 1540 m. – tada jame gyveno 11 činšininkų ir 2 privilegijuotos vokiečių šeimos. Ilgainiui dėl Minijos ir Nemuno atšakos Atmatos plukdomų sąnašų didėjant sausumos plotams kaimas atsidūrė atokiau nuo marių ir iš pamario kaimo tapo upiniu. Dėl žemaičių iš Didžiosios Lietuvos ir vokiečių iš kitų Prūsijos kunigaikštystės regionų imigracijos gausėjo gyventojų. Nuo 1601 m. veikė karčema, nuo 1736 m. – pradžios mokykla. XVIII a. kaimas nukentėjo nuo nuolatinių karų ir maro.
1802 m. įsteigta burių, vėliau ir valčių dirbtuvė. 1817 m. buvo 31 m., XIX a. viduryje – 76 sodybos, Mingė tapo vienu didesnių Kintų parapijos kaimų. XIX a. įsteigta burių siuvykla, burinių valčių dirbtuvė, 1827 m. įrengta vandens matavimo stotis. Nuo 1850 m. veikė pašto agentūra ir vaistinė, joje pardavinėtos ir lietuviškos knygos. XIX a. pabaigoje iškastas perkasas į Atmatą, nutiestas akmenimis grįstas kelias į Kintus. Ties Minge buvo pertvarkomi sieliai. Gyventojai vertėsi žvejyba, pievininkyste, pjovė ir pardavinėjo nendres stogams dengti. Kaimas neturėjo gatvių – buvo susisiekiama upe valtimis.
XX a. pradžioje 70 proc. gyventojų buvo lietuvininkai. 1939 m. buvo 28 sodybos. Po Antrojo pasaulinio karo tarybinė valdžia iš Didžiosios Lietuvos atkėlė apie 20 šeimų. Po karo kairiajame krante įrengtas galingas žolės miltų gaminimo aparatas, dešiniajame – galvijų ferma. 1948–1959 m. Mingė buvo Kintų Rozos Liuksemburg žvejybos artelės, 1959–1990 m. – Jono Čiulados žuvininkystės ūkio gyvenvietė. XXI a. pradžioje pradėta plėtoti vandens ir kaimo turizmą.
Aleksandras Kurkauskas

Aleksandras Kurkauskas (1882 m. kovo 10 d. Kasimovo apskritis, Riazanės sritis – ?) – Lietuvos karinis veikėjas, generolas leitenantas.

Biografija

Brolis Vladas Kurkauskas. Baigęs Orenburgo Antrąją kadetų mokyklą ir Nikolajaus karo inžinerijos mokyklą Sankt Peterburge tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1913 m. baigė karininkų elektrotechnikos mokyklą. Nuo 1916 m. tarnavo 11-osios armijos inžinerijos viršininko valdyboje. 1916 m. papulkininkis. 1916–1917 m. inžinerijos bataliono vadas. 1918 m. lapkričio mėn. – 1920 m. lapkričio mėn. mobilizuotas tarnavo Sovietų Rusijos kariuomenėje. Lietuvos valdžios prašymu iš jos paleistas grįžo į Lietuvą.
1920 m. gruodžio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1920 m. gruodžio mėn. – 1921 m. gegužės mėn. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo Technikos skyriaus inžinierius, 1921 m. gegužės mėn. – 1925 m. gegužės mėn. šio skyriaus viršininkas. 1925 m. generolas leitenantas. 1925 m. liepos mėn. – 1930 m. rugsėjo mėn. Aukštųjų karo technikos kursų inžinerijos kabineto vedėjas, dėstytojas.
TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. rugpjūčio 1 d. suimtas, kalintas Kaune. 1941 m. kovo mėn. emigravo į Vokietiją, gyveno Berlyne. TSRS kariuomenei užėmus Berlyną 1945 m. gegužės mėn. suimtas, tolesnis likimas nežinomas.
Jokūbas Stanišauskas

Biografija

Gimė 1892 m. sausio 24 d. Pašlūžmio kaime (Švėkšnos valsčius, Raseinių apskritis; dabar Veiviržėnų seniūnija, Klaipėdos rajonas).
Dėdės kunigo globojamas, mokėsi Papilės pradžios mokykloje, 1903–1910 m. – Liepojos komercinėje mokykloje. 1910–1912 m. dirbo raštininku Liepojos Bekerio fabrike. 1912-1917 m. studijavo Maskvos Konstantino matininkų institute, kuriame įgijo geodezijos inžinieriaus specialybę. 1917–1918 m. dirbo Maskvos–Tverės žemės ūkio ir valstybės turtų valdyboje, 1918–1920 m. – Maskvos–Bresto geležinkelių valdyboje, – tyrė durpynus Oršos apskrityje.
1920 m. grįžo į Lietuvą. 1920–1921 m. Žemės tvarkymo departamento melioracijos ir matavimo skyrių vedėjas, 1921 – 1922 m. – Dotnuvos matininkų kursų vadovas, 1922–1924 m. – Dotnuvos žemės ūkio technikumo vicedirektorius, 1924–1926 m. – Dotnuvos žemės ūkio akademijos bei matininkų kursų dėstytojas, 1926–1927 m. – Žemės tvarkymo departamento direktorius, žemės reformos valdybos pirmininkas. 1927 m. jo pastangomis įkurta Kėdainių aukštesnioji kultūrtechnikų mokykla. 1927–1934 m. Kėdainių aukštesniosios kultūrtechnikų mokyklos direktorius.
1934 m. birželio 12 – 1938 m. gruodžio 5 – Juozo Tūbelio, Vlado Mirono Ministrų kabinetuose susisiekimo ministras. 1939 m. pradžioje paskirtas specialinio mokslo departamento direktorium ir pakviestas docentu į Žemės ūkio akademiją Kaune dėstyti geodezijos. Kai 1940 m. spalio 1 d. Žemės ūkio akademijos miškų skyrius buvo perkeltas į Vilniaus universitetą, profesoriavo Vilniuje.
J. Stanišauskas parengė ir išleido du vadovėlius kultūrtechnikams, parašė daug straipsnių geodezijos ir kultūrtechnikos klausimais į leidinius „Žemėtvarka ir melioracija“, „Žemės ūkis“, „Savivaldybė”, „Technika ir ūkis“, „Kosmos“, „Sąsieka“ ir kitur.
1941 m. birželio 14 d. sovietų valdžios suimtas ir nuvežtas į Krasnojarsko lagerių valdybos Rešiotų skyriaus 7-ą režimo lagerį. Jokūbas Stanišauskas buvo paskirtas geležinkelininkų brigados Nr.45, kurie tiesė geležinkelį miškui išvežti, brigadininku. 1941 m. spalio mėnesio vidury Jokūbas Stanišauskas kartu su kitais buvusiais ministrais ir kitais aukšto rango žmonėmis (jų buvo apie 38) išvežtas į senelių lagerį Buriatkoje, kuriame mirė nuo bado 1943 m. balandžio 14 d. Kapo vieta nežinoma.
Kauno Jono ir Petro Vileišių mokykla-daugiafunkcis centras

Istorija

Mokykla pirmą kartą duris atvėrė 1965 m. rugsėjį. Jai suteiktas Kauno 24-osios vidurinės mokyklos vardas. Mokyklos pavadinimas daug kartų keitėsi: 1986 m. pavadinta sovietinio veikėjo Genriko Zimano (1910–1985) vardu, 1989 m. grąžintas Kauno 24-osios vidurinės mokyklos vardas. 2000 m. spalio 3 d. mokyklai suteiktas inžinieriaus Petro Vileišio (1851–1926) vardas. Nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-384 pavadinta Kauno Jono ir Petro Vileišių vidurine mokykla. 2010 m. mokykla tapo Kauno Jono ir Petro Vileišių katalikiška vidurine mokykla, 2012 m. Kauno Jono ir Petro Vileišių pagrindine mokykla. Nuo 2014 m. rugsėjo 1 d. Kauno Jono ir Petro Vileišių pagrindinė mokykla-daugiafunkcis centras.
Ančiškių koplyčia

Architektūra

Koplyčios priekyje kyšo plokščia choro siena su frontonu, paremta žemais kresnais stulpeliais. Tai gana plačiai Lietuvoje paplitusių koplyčių tipas.
Jonušas Modestas Sanguška

Biografija

Lietuvos didžiojo maršalkos, Ostrogiškių ordinato, kunigaikščio Povilo Karolio Sanguškos (1680–1750) jaunesnysis sūnus nuo trečios santuokos su Barboras Uršule Dunina (1718–1791). Jo vyresnysis įbrolis Jonušas Aleksandras buvo paskutinis Ostrogiškių ordinatas.
1775 m. gegužės 30 d. buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu. 1787 m. kovo 15 d. iš paskutinio Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto rankų gavo Baltojo erelio ordiną.
1767 metais Jonušas Modestas Sanguška palaikė Radomo konfederaciją. 1787 metais gavo Karūnos didžiojo sargybinio pareigybę. 1792 metais dalyvavo Targovicos konfederacijoje. 1793 metais, po antro ATR padalijimo, kunigaikštis Jonušas Sanguška už atsidavimą Rusijai gavo generolo-poručiko laipsnį.
Zenta Mauriņa

Biografija

Zenta Maurinia, būdama penkerių, susirgo vaikų cerebriniu paralyžiumi ir iki gyvenimo galo liko prikaustyta prie invalido vežimėlio. 1915 m. baigė Liepojos rusų gimnaziją. 1921–1927 m. Latvijos universitete studijavo filosofiją ir baltų filologiją, vėliau tęsė studijas Heidelbergo universitete. 1938 m. filologijos daktarė.
1934 m. aplankė Vieną, 1936–1937 m. – Florenciją, Veneciją, Romą, Paryžių ir Kauną, 1938 m. išleido kelionių apybraižų rinkinį. 1937–1940 m. „Daugavas Gadagrāmatas“ literatūrinė redaktorė. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. persikėlė į Švediją, dėstė Upsalos universitete. Nuo 1965 m. gyveno Bad Krocingene, skaitė paskaitas Vokietijoje, Šveicarijoje, Italijoje.

Kūryba

Parašė apie 90 knygų, pagrindinis žanras – filosofinės esė ir autobiografiniai kūriniai, kuriuose daugiausia nagrinėjo latvių ir Europos rašytojų kūrybą, rūpinosi latvių tautos kultūros vertybių ir tradicijų išsaugojimu. Rašė ir vokiečių kalba.
Sergejus Liapunovas

Biografija

Tėvas astronomas, Demidovo teisės licėjaus direktorius Michailas Liapunovas, broliai matematikas Aleksandras Liapunovas ir kalbininkas Borisas Liapunovas. Tėvui 1868 m. mirus motina su vaikais 1870 m. persikėlė į Žemutinį Naugardą. Baigė Žemutinio Naugardo gimnaziją. 1883 m. baigė Maskvos konservatorijos S. Tanejevo kompozicijos ir fortepijono klasę.
1910–1923 m. dėstė Sankt Peterburgo konservatorijoje; profesorius. Koncertavo kaip pianistas ir dirigentas.
Kūryboje tęsė „Galingojo sambūrio“ tradicijas. Kūriniuose fortepijonui (2 koncertai, 1809 m., 1909; Ukrainietiškoji rapsodija fortepijonui ir orkestrui, 1907; sonata, preliudai) plėtojo etnografinį ir virtuozinį M. Balakirevo stilių. Dar sukūrė dvi simfonijas (1887 m., 1917 m.), simfoninių poemų, koncertą smuikui ir orkestrui (1915 m.), romansų.
Gnėjus Kalpurnijus Pizonas

Gnėjus Kalpurnijus Pizonas (lot. Gnaeus Calpurnius Piso; 44 ar 43 m. pr. m. e. – 20 m.) – Romos valstybės veikėjas, 7 m. pr. m. e. konsulas, Ispanijos vietininkas ir Afrikos prokonsulas.
Buvo vedęs Munaciją Planciną. Su ja susilaukė dviejų sūnų: Marko Pizono ir Gnėjaus Pizono.
17 m. Tiberijaus paskirtas Sirijos legatu. Tenai dėl netvarkos kėlimo, ištvirkavimų skatinimo tarp kareivių buvo pramintas „Legionų tėvu“. Atviras Germaniko priešas. Manoma, jog Tiberijus apgalvotai išsiuntė Pizoną kenkti Germanikui. 20 m. apkaltintas Germaniko nunuodijimu. Nusižudė arba buvo nužudytas Tiberijaus paliepimu neprasidėjus teismui.
Tacito apibūdinamas kaip ūmus, nepaklusnus, pasipūtęs vyras. Seneka mini nevaldomą pyktį ir žiaurumą.
Vaikų žaidimai (filmas)

Siužetas

Likimas suvedė juos ne veltui: dviese jie buvo keista, bet harmoninga pora. Žiuljenas ir Sofi gimė dideliais fantastais, tokiais, nuo kurių išdaigų kentėjo visa mokykla. Jų iškrėstus pokštus galima buvo pasmerkti ir pakrikštyti juos užkietėjusiais chuliganais, jei šie nebūtų buvę – tik maži vaikai.
Jie sugalvojo žaidimą, kurį galėjo sugalvoti tik jie, žaidimą: „išdrįsi – neišdrįsi“. Jie gaudė viens kitą ant „silpnas – neišdrįsi“ ir šis žaidimas augo kartu su jais. Viskas pasikeitė, bet jie nebegalėjo atskirti gyvenimą nuo žaidimo, nes žaidimas tapo jų gyvenimu. Niekas nenorėjo nusileisti. Jie pokštavo ir juokėsi, jie vienas kitam suteikdavo skausmą, jie kentėjo ir buvo pasiryžę prarasti savo gyvenimo metus…
Jie žinojo, kad myli vienas kitą, jie ištardavo šiuos žodžius, bet žaidimas vis tiek sugrįždavo ir neleisdavo jiems iš žaidėjų tapti vyru ir moterimi… Bet kartą pasikeitė ir tai…

Monologas iš filmo

Velniop Sofi! Žaidimas vėl prasidėjo. Laimė gryname pavidale. Grubi, gamtiška, vulkaniška. Tai buvo visų geriausiai. Geriau už narkotikus, geriau už heroiną. Geriau kaip dopingas, koksas, krekas, hašišas, kanapės, marihuana, LSD, rūgštis ir ekstazi. Geriau nei seksas, feliacija, grupinis, masturbacija, tantra, kamasutra. Geriau nei arachiso aliejų, bananų–pieno kokteilį. Geriau už Džordžo Lukaso trilogiją. Geriau už visus Mapped šou. Geriau už 2001 m. pabaigą. Geriau už Merlin, Laros Kroft, Naomi Kembel klubų judesius ir geriau už Sidi Krovford apgamą. Geriau už Hendrikso solo, už Nilo Amstrongo žingsnius Mėnulyje, už ratelį aplink eglutę, už Bilo Geitso turtus. Geriau už visus Dalai Lamos transus, už visus Švarcenegerio testosterono ampules ir Pamelos Anderson halogeninės lūpas. Geriau už Vudstoką ir orgazminius kliedesius. Geriau už Rembo, Morisono, Kastanedos fantazijos išgyvenimus. Geriau už laisvę. Geriau, kaip gyvenimas!
Stounhendžas

Stounhendžas (angl. Stonehenge) – vienas pačių svarbiausių priešistorinių statinių Europoje, pietinėje Anglijoje, siekiantis neolito ir bronzos amžių (pastatytas apie 3100–2000 m. pr. m. e.). Jį sudaro ratu išdėstyti didžiuliai akmeniniai žiedai. Didžiausios megalitinės sistemos išorinio žiedo skersmuo siekia apie 30 metrų, už jo yra žiedo formos pylimas, dar toliau – apvali duobė. Nėra aišku, kas ir kodėl pastatė Stounhendžą, bet vyrauja nuomonė, kad tai buvusi didžiulė astronominė stebykla.
Baigiantis trečiajam tūkstantmečiui prieš Kristų, Stonhendžą supo tik žemių pylimas ir griovys. Jo skersmo buvo apie 90 m, viduje – apie penkiasdešimt duobių. Spėjama, kad jos išraustos laidojimui t. y., kremavimui.
Trečiojo tūkstantmečio prieš Kristų pabaigoje – antrojo pradžioje iškilo megalitų kompleksas. Jį sudarė du koncentriški menhyrų žiedai. Tai buvo melsva vulkaninės kilmės uoliena, randama už 300 km. Šie menhyrai buvo atgabenti būtent šiam žiedui statyti. Tačiau iki mūsų dienų išliko tik nedidelis apskritimas. Tikėtina, kad visas statinys niekada ir nebuvo baigtas.
Antrojo tūkstantmečio prieš Kristų pradžioje jau buvusių kromlechų viduje iškilo apie trisdešimties menhyrų, sujungtų akmens architravais, žiedas. Žiede pasagos forma buvo išdėstyti penki trilitai – trijų akmenų konstrukcijos – o pasagos viduje padėtas plokščias luitas, vadintas Aukuro akmeniu. Paskutinėms statyboms naudoti vietinio smiltainio gabalai – gali būti, kad jie pagaminti iš ankstesnių kromlechų. Į rato vidų buvo galima patekti keliu, skersai kurio buvo vadinamieji Kulno ir Skerdynių akmenys.
Susidomėjimo Stonhendžui duoda nežinomas statybos būdas – nežinia, kaip čia buvo atgabenti ir į tokį aukštį pakelti daugiau nei 50 tonų sveriantys luitai – ir statinio paskirtis. Jeigu Stounhendžas būtų pastatytas per metus, tai jo statybai reiktų 10 000 žmonių, nors iš tiesų, greičiausiai statyba buvo sezoninė ir truko kelias kartas. Kryptis, kuria išdėstyti akmenys, leidžia spėti, kad kompleksas naudotas astronominiais tikslais (vasaros saulėgrįžą virš Kulno akmens pakyla saulė), o tokie stebėjimai buvo religinių apeigų dalis
Statinys 1986 m. įtrauktas į UNESCO pasaulinio kultūros paveldo sąrašą.
Georgas Barkanas

Biografija

1948 m. baigė Latvijos dailės akademiją, 1951 m. – Latvijos universiteto Architektūros fakultetą.
1952–1960 m. dirbo architektu projektavimo institutuose. 1961–1986 m. dėstė Rygos vidurinėje taikomosios dailės mokykloje. Nuo 1956 m. Latvijos dailininkų sąjungos, nuo 1966 m. Latvijos architektų sąjungos narys.

Kūryba

Nuo XX a. septintojo dešimtmečio kūrė figūrinius gobelenus, kuriems būdinga architektoniška, dekoratyvi vaizdo struktūra, ryški ritmika, subtilios artimų tonų spalvos („Žvejai“ 1967 m., „Liaudies daina“ 1971 m.). Sukūrė architektūrinių projektų, panašaus stiliaus batikų, tapybos kompozicijų.
Aravakų kalbos

Aravakų kalbos – indėnų kalbų šeima, kurios kalbos paplitusios daugiausia Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje, o seniau – ir Karibuose. Pavadinimą įgavo nuo galingų aravakų genčių, gyvenusių Gvianos pakrantėse. Seniau aravakų kalbų sinonimas buvo maipurų kalbos, tačiau pagal naujausias lingvistines klasifikacijas maipurų kalbos tapo aravakų kalbų pošeimiu.

Paplitimas

Aravakų kalbų grupė pagal ją sudarančių kalbų skaičių ir užimamą plotą yra pati didžiausia Lotynų Amerikoje. Nors daugiausiai šiomis kalbomis kalbančių gyvena Gvianoje, Venesueloje, Brazilijos džiunglėse, tačiau arealas pietuose siekia Argentiną, vakaruose – Kolumbiją, Peru. Prie aravakų kalbų priskiriama tainų kalba, vartota Kuboje bei kitos Karibų salų indėnų kalbos, tačiau jos išnyko.

Gramatika

Kalbas paprastai sudaro po 19 priebalsių ir 6 balses. Pasireiškia nazalizacija, uždari skiemenys reti. Morfologija agliutinacinė, polisintetinė. Naujos reikšmės sudaromos pridedant priesagas ir priešdėlius.
Aravakų kalbų ortografija remiasi ispanų ir portugalų kalbomis, o Belizo garifunų kalba – anglų.
Raudonosios armijos frakcija

Raudonosios armijos frakcija (RAF, vok. Rote Armee Fraktion, iš pradžių - Baderio-Mainhofo grupė) - kairiųjų radikalų teroristinė pogrindinė organizacija Vokietijoje.
Organizaciją 1970 m. įkūrė Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Horst Mahler, Ulrike Meinhof ir kt.
1998 m. organizacija buvo likviduota.
Bičerinas

Paruošimas

Pradžioje ketvirtį taurės pripila espreso. Po to dar ketvirtį – karštos kakavos. Pabaigoje pripila dar ketvirtį karšto putinio pieno, kuris gali būti daromas espreso kavavirės priedėliu. Pagaminta bicerino porcija užima 3/4 taurės. Sluoksniai turi būti nesusimaišę.
Rosano evangelija

Struktūra

Rosano evangelija parašyta sidabriniu rašalu ant purpurinio pergamento. Rankraštį sudaro 188 pergamento lapai (307 mm x 260 mm) (376 puslapiai). Pirmosios trys eilutės kiekvienos evangelijos teksto, taip pat žodžių „Dievas”, „Jėzus Kristus” trumpiniai (nomina sacra) išskirti auksiniu rašalu užrašytomis raidėmis. Tekstas lape išdėstytas dviem kolonomis, po 20 eilučių kiekvienoje kolonoje.
Šis rankraštis laikomas vienu seniausių rankraščiu su Naujojo Testamento tekstu, kurį puošia miniatiūros, nutapytos akvareliniais dažais kartu su tekstu.
Rankraštis būtent žinomas dėl Jėzaus Kristaus gyvenimo ciklą vaizduojančių miniatiūrų.
Rosano rankraštis kartu su lot. Codex Sinopensis, lot. Codex Beratinus, Sankt Peterburgo purpuriniu rankraščiu priklauso purpurinių rankraščių grupei.
Rankraščio šriftas klasikinis. Rankraštis priskirtas Alando rankraščių kategorijai Nr. V. Rankraščio tekstą 1883 m. buvo išspausdinęs Otas Fon Gebhardas.

Istorija

Naujojo Testamento rankraščių mokslinio instituto (vok. Institut für neutestamentliche Textforschung – INTF), esančio Vokietijoje, ekspertų rankraštis datuotas VI amžiumi.
Rosano evangelija surasta 1879 m. Italijoje, Rosano miesto katedroje vokiečių liuteronų teologo Oskaro fon Gebhardo ir iš Tartu kilusio baltvokiečių teologo Oskaro Adolfo Harnako.
2015 m. spalio 9 d. Tarptautinis UNESCO komitetas įrašė Rosano evangeliją į pasaulio paveldo registrą.
Stanisław Stomma

Biografija

Gimė 1908 m. sausio 18 d. Kėdainiuose. 1928-1932 m. mokėsi teisę Vilniaus universitete. 1937 m. tapo mokslų daktaru, 1947 m. habilituotu mokslų daktaru. Po karo iki 1950 m. dirbo Krokuvos universiteto kriminalinės teisės departamente. Buvo įvairių universitetinių žurnalų steigėjas ir redaktorius. Priklausė Varšuvos katalikų inteligentijos klubui. 
Dirbdamas Lenkijos Liaudies respublikos seime buvo vienas iš iniciatorių vokiečių ir lenkų santykių atšilimui skatinti. 1988 m. už nuopelnus vokiečių ir lenkų santykių atšilimui apdovanotas Vokietijos Federacinės Respublikos ordinu „Už nuopelnus“. 1994 m. apdovanotas Baltojo erelio ordinu. Mirė 2005 m. liepos 21 d. Varšuvoje. Sūnus antropologas Ludwik Stomma.
Michel Camdessus

Michel Camdessus (g. 1933 m. gegužės 1 d. Bajona, Prancūzija) – prancūzų ekonomistas, Prancūzijos banko garbės prezidentas.

Biografija

Camdessus Studien baigė ekonomiką Paryžiaus universitete, studijavo Institut d'études politiques de Paris (Sciences Po) bei Nacionalinėje viešojo administravimo mokykloje (ENA) Strasbūre.
Nuo 1966 m. iki 1968 m. Prancūzijos atstovybės prie ES tarnautojas, Prancūzijos finansų ministerijos tarnautojas. Po to pradėjo dirbti Prancūzijos finansų ministerijoje. Nuo 1978 m. 1984 m. Paryžiaus klubo vadovas. 1984 m. tapo Banque de France valdytoju ir šiame poste dirbo iki 1987 m., kai buvo paskirtas Tarptautinio Valiutos Fondo direktoriumi. Jo penkerių metų mandatas buvo dukart pratęstas kol 2000 m. vasario 1 d. jis atsistatydino iš šių pareigų.
Camdessus vedęs; turi 6 vaikus.
Baltic Forum

Baltic Forum (liet. Baltijos forumas) – lietuvių, latvių ir estų politinis-visuomeninis pusmetinis žurnalas, leistas 1984–1989 m. Švedijoje ir JAV anglų kalba.

Istorija

Spausdino naujienas ir nuomones apie svarbiausias trijų Baltijos šalių įvykius, kultūrinio ir literatūrinio gyvenimo apžvalgas, informaciją apie lietuvių, latvių ir estų veiklą emigracijoje.
Redagavo redakcinė kolegija: Remigijus Misiūnas (pirmininkas), Aušra Kubilius, Aleksandras Štromas, Tomas Venclova ir kt.
Gorakhnathas

Gorakhnathas (mrt. गोरखनाथ  = Gorakhnāth) arba Gorakšanathas – apie X–XI a. gyvenęs indų jogas, dvasinis mokytojas, hatha jogos pagrindėjas ir tantrinio gorakhnathų (arba kanphatų) ordino pradininkas.
Biografija nežinoma, sukurtos įvairios hagiografijos, nupasakojančios nežemišką jo kilmę. Šaltiniuose (marathų kalba) pirmą kartą paminėtas XIII a. Gorakhnathas veikiausiai gimė Pandžabe, palaidotas Gorakhpure, jo kapas yra piligrimystės vieta.
Gorakhnatho sekėjai nathai, kurių pasaulėžiūrai įtakos turėjo šaivizmas ir tantrizmas, Gorakhnathą laiko Šivos įsikūnijimu. Jo pasekėjų daugiausia yra Maharaštroje. Ten jis laikomas vienu iš devynių didžiųjų gurų (navnathų). Jo mokytoju laikomas Matsjendra. Apie Gorakhnatho dvasinius pasiekimus ir stebukladarystę sukurta daug legendų. Jam priskiriama apie 30 veikalų sanskritu ir hindi kalba, tarp jų hatha jogos veikalas Siddha Siddhanta Paddhati.
Shaqe Çoba

Biografija

Šake Čoba gimė Škoderyje, Osmanų imperijoje, 1875 m. Lankė vidurinę mokyklą Zagrebe, Kroatijoje, kuri tuo metu buvo Austrijos-Vengrijos dalimi. Po to lankė mokyklą Venecijoje, Italijoje, ten, 1904 m. sutiko būsimą savo vyrą Ndocą Čobą. Mirė 1954 m.
Juozapuvka

Istorija

1843 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje minimas Juozapuvkos vienkiemis.
Džiurdževi Stupovi vienuolynas (Juodkalnija)

Džiurdževi Stupovi vienuolynas (serb. Манастир Ђурђеви ступови) – serbų ortodoksų vienuolynas rytų Juodkalnijoje, netoli Beranės miesto, Bjelasicos kalnuose. Vienuolynas yra Budimilės-Nikšičiaus eparchijos centras. Įkurtas Stefano Nemanios sūnėno Stefano Prvolslavo 1213 m.
Motinystės institutas

Motinystės institutas – Lietuvos motinos ir vaiko konsultacijų įstaiga, veikusi 1809–1812 m. Vilniuje. Veikė prie Vilniaus labdarystės draugijos.

Istorija

Įsteigtas Jozefo Franko, įsteigusio Vilniaus medicinos draugiją, inciatyva. Teikė medicininę ir materialinę pagalbą neturtingoms moterims, gimdyvėms ir naujagimiams. Tai vienas pirmųjų Europoje bandymų organizuoti motinos ir vaiko konsultacijų tipo įstaigą. Instituto pagalba galėjo naudotis susituokusios moterys, pristačiusios dvasininko išduotus neturto ir gero elgesio pažymėjimus.
Gimdyvėms buvo teikiama kvalifikuota akušerinė, kartais – ir gydytojo nemokama pagalba, jos buvo aprūpinamos kuru ir maistu. Naujagimiui buvo duodamas kraitelis, prireikus samdoma žindyvė. Mirus motinai institutas globodavo našlaitį. Motinystės instituto lėšas sudarė turtingųjų aukos, todėl globojamų skurstančių motinų buvo nedaug: per savo veiklos laikotarpį institutas sušelpė apie 400 gimdyvių ir jų kūdikių. Įsiveržus į Vilnių Napoleono armijai instituto veikla nutrūko.