google/wiki40b huggingface dataset:
Aliatyvas

Aliatyvas (lot. allativus, iš allāt- 'atnešti') arba pašalio einamasis vietininkas – viena iš vietininko linksnio atmainų. Sutinkamas finougrų kalbose, baltų kalbose. Aliatyvas rodo veiksmo kryptį prie daikto ar asmens.
Lietuvių kalboje aliatyvo formos atsirado postpozicijai -pi priaugus prie kilmininko: miško + pi → miškop(i), miškun + pi → miškump(i). Nuo iliatyvo skiriasi tuo, kad veiksmas nukreiptas šalia, bet ne į objektą, plg., „ateik manęspi“ ir „panirk savin“.
Aliatyvas laikomas baltų kalbų naujove, kadangi baltų prokalbėje jo nebūta. Aliatyvas buvo vartojamas XVI–XVII a. lietuvių kalbos raštuose. Jo liekanų daugiausia liko Lazūnų tarmėje, mažiau – kitose Gudijos lietuvių tarmėse. Dabar aliatyvas kalbininkų paskelbtas archaizmu, tačiau yra išlikę jo sustabarėjusių formų, dabar formaliai laikomų prieveiksmiais, pvz., myriop, velniop, vakarop, rudeniop, namo(p).
Latvių kalboje aliatyvas taip pat buvęs, ten jo postpozicija -up. Išlikę formos mājup („namop“), kalnup („kalnop“), lejup („apačion“).
Aliatyvo požymių turi lotynų, Mikėnų graikų kalbos formose, nurodančiose kryptis link vietovių.
Suomių kalboje aliatyvas sudaromas su galūne -lle, pvz., pöytä („stalas“), pöydälle („stalopi, ant stalo“).
Didysis apuokas

Paplitimas pasaulyje

Gyvenamas arealas – Eurazija, išskyrus jos pietinius ir pačius šiauriausius pakraščius. Bet joje paplitęs negausiai, įrašytas į tarptautinę raudonąją knygą.

Gyvenama aplinka

Gyvena brandžiuose miškuose, dykumose, stepėse ir net kalnuose. Sėslus paukštis.

Paplitimas Lietuvoje

Skirtingai nei kitur pasaulyje, Lietuvoje didysis apuokas labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Nykimo priežastys – Lietuvos brandžių miškų masiniai kirtimai, neorganizuotas turizmas miškuose, kita intensyvi žmonių ūkinė veikla bei chemizacija.

Didžiųjų apuokų buveinės Lietuvoje

Lietuvoje pasirenka gyventi didelių miškų nuošalius, senus medynus, ypač prie vandens telkinių.

Kūno matmenys

Didysis apuokas gana stambus paukštis – stambiausia Lietuvos pelėdinių rūšis. Didysis apuokas antras pagal stambumą paukštis visoje pelėdinių šeimoje, kuris tik truputį mažesnis už didyjį apuoką žuvininką, bei mažesnis ir už Lietuvoje vis dažniau pasitaikantį jūrinį erelį. Už dažnai Lietuvoje aptinkamą naminę pelėdą didesnis apie 4–5 kartus. 
Didžiojo apuoko kūno ilgis 58-75 cm. Didžiųjų apuokų patelės ir svoriu, ir dydžiu akivaizdžiai pranoksta patinėlius. Norvegijos patinėlių kūno dydis vidutiniškai yra apie 61 cm, o Norvegijos patelių – 67 cm. Atstumas tarp išskleistų sparnų 138–200 cm: patinėlių vidutiniškai 157 cm, o patelių – 168 cm. Patinėlių svoris 1,5-3,2 kg (Norvegijoje – 1,80-2,80 kg, vidutiniškai 2,45 kg), patelių – 1,75-4,5 kg (Norvegijoje 2,30-4,20 kg, vidutiniškai 2,99 kg). Vokietijos Tiuringijoje patinėlių vidutinis svoris 1,89 kg, o patelių 2,55 kg.

Morfologija

Kūno viršutinė pusė pilkšvai ruda ir juodai dėmėta, apatinė – šviesesnė su išilginėmis dėmėmis. Viršugalvyje ilgos auselės. Šonas ir pilvas smulkiai skersai dryžuoti. Kojos plunksnuotos iki pirštų pamatų. Snapas ir nagai juodi.

Balsas

Didžiojo apuoko balsai labai sudėtingi. Tuoktuvių metu balsas garsus, kimus "uuu-hu" ir girdimas toli. Dažniausiai kartojamas keletą kartų kas 8–12 sekundžių. Kartais balsas primena gūdų juoką. Patelė taip pat šūkčioja žemesniu balsu "uuuuch".

Poravimasis

Patinai lytiškai subręsta po metų, patelės vėliau. Lizdą įruošia dažniausiai ant žemės, kartais pasinaudoja medyje esančiu senu plėšriųjų ar kitų didesnių paukščių lizdu. Deda 2-3 kiaušinius, peri tik patelė apie 35 dienas. Lizdą jaunikliai apleidžia apie birželio vidurį.

Mityba

Minta kiškiais, beveik visais paukščiais (susidoroja ir su vištvanagiais), pelėmis. Jeigu pasitaiko proga, gali sumedžioti iki 17 kg dydžio elnių jauniklius ar lapes.
Sausdravai

Istorija

Kaimas įkurtas XVI a. Jo žemių pietvakariniame pakraštyje iki XIX a. veikė kapinės.
XVIII a. – XX a. pradžioje priklausė Mažučių dvarui, kurio žemes 1870 m. dirbo 56 Sausdravų ir Sereikių kaimų valstiečiai. 1923 m. kaime buvo 17 ūkių ir 96 gyventojai. Žemės reformos metu dalis žemių buvo prijungta prie Lazdininkų kaimo, kurio pakraštyje atsidūrė ir Sausdravų senosios kapinės, vad. Maro kapeliais.
Vakarų Ekvatorija

Geografija

Vakarų Ekvatorija yra kur kas didesnio Ekvatorijos regiono dalis. Vilajeto teritorija teka Bachr el Gazalio upė.
Svarbiausi miestai: Jambijas, Tambura, Maridis, Izo, Nzara.

Gyventojai

Gyventojų daugumą sudaro azandžiai.
2017 m. sausio žemės drebėjimai Italijoje

2017 m. sausio žemės drebėjimai Italijoje – eilė keturių didelių žemės drebėjimų centrinėje Italijoje. Jie įvyko sausio 18 d. netoli L’Akvilos miesto.

Žemės drebėjimai

Pirmasis 5,3 balų stiprumo žemės drebėjimas įvyko 25 km į šiaurės vakarus nuo L’Akvilos miesto 10:25 val. vietos laiku. 11:14 val. įvyko antrasis 5,7 balų stiprumo drebėjimas. Dar po 11 minučių įvyko 5,6 balų stiprumo drebėjimas, o paskutinis didesnis drebėjimas įvyko 14:33 val. ir buvo 5,2 balų stiprumo. Visus šiuos drebėjimus dar sekė eilė mažesnių.
Drebėjimai buvo juntami ir kitose centrinės Italijos dalyse, taip pat ir Romoje. Čia buvo evakuoti žmonės iš metro ir mokyklų. Teramo, Kronaleto ir Kampotosto miestuose nuo drebėjimų žuvo 5 gyventojai. Drebėjimų banga buvo juntama Kroatijos pakrantėje.
Po kelių valandų nuo paskutinio drebėjimo centrinėje šalies dalyje, Gran Saso kalnų masyve įvyko sniego lavina, kuri užgriuvo viešbutį. Čia žuvo mažiausiai 6 žmonės, 23 dingo be žinios.
Roša

Roša (portug. Roxa) arba Kanjabakė (Canhabaque) – sala Bisau Gvinėjai priklausančiame Bižagošo salyne, į rytus nuo Bubakės ir Rubanės salų. Plotas – 111 km². Salos ilgis 20 km, plotis iki 11 km. Už 3 km į šiaurę yra 3 smulkios Kiaulių salos (Egubanė, Ančurupis, Porkas). Beveik visą salą dengia mangrovės ir tropiniai miškai. Yra 19 kaimų, iš kurių didžiausias – Inorėjus. Iš viso yra ~3000–4000 gyventojų.
Rošoje 1925–1936 m. vyko sukilimas prieš portugalų valdžią, buvo įvesta 1500 karių armija, kuri susidorojo su sukilėliais.
Mindaugas Kvietkauskas

Biografija

2000 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas. 1999–2002 m. dirbo žurnalo „Metai“ redakcijoje. 2002–2003 m. studijavo judaiką Oksfordo universiteto Hebrajų ir judaikos studijų centre. 2005 m. pradėjo dėstyti Vilniaus universitete; 2006 m. tapo humanitarinių mokslų daktaru, 2015 m. – docentu.
Nuo 2008 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, 2008–2018 m. buvo šios įstaigos direktorius.
Nuo 2018 m. Lietuvos Respublikos kultūros ministras.

Veikla

Pagrindinės tyrimų sritys – daugiakalbė ir šiuolaikinė Lietuvos literatūra, žydų kultūra Lietuvoje.
Nuo 2006 m. kasmet organizuoja literatūros studentų ir dėstytojų seminarą „Literatūros salos“, nuo 2008 m. – Klasikos skaitymus Lietuvių literatūros ir tautosakos institute. Yra Nacionalinių kultūros ir meno premijų komiteto narys, Lituanistikos plėtros komisijos prie LR Vyriausybės narys, Lituanistikos tradicijų ir paveldo įprasminimo komisijos prie LR Seimo narys. Lietuvos rašytojų sąjungos narys – nuo 2012 m.
Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia

Istorija

Manoma, jog pirmoji medinė bažnyčia pastatyta apie 1484 m. Maišiagalos klebono Jurgio Paulavičiaus rūpesčiu. 1503 m. įsteigta parapija. Žygimantas Senasis 1507 m. leido Paberžėje įsteigti smuklę ir jos pajamas skirti bažnyčios išlaikymui. 1650–1700 m. Paberžėje gyveno vienuoliai – reguliarieji atgailos kanauninkai. Prie bažnyčios veikė parapinė mokykla. Iki 1676 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1759 m. atstatyta medinė, 1793 m. perstatyta.
1859 m. patvirtintas naujos medinės bažnyčios projektas. Pastatyta 1860 m. Kunigas Jonas Stšeleckis 1866 m. balandžio 1 d. laikė paskutines katalikų pamaldas. Per pamokslą pareiškė priimąs stačiatikybę ir paragino parapijiečius pasekti jo pavyzdžiu. Bažnyčia 1866 m. perduota stačiatikiams. Stačiatikių dvasininkas ekskunigas A. Petkevičius pasakė ir lietuvišką pamokslą (J. Stšeleckis lietuviškai nemokėjo).
Eduardas Volteris (1856–1941), 1886–1887 m. redaguodamas stačiatikiams skirtą į lietuvių kalbą verstą Jono Auksaburnio liturgiją, pritaikė ją Paberžės lietuvių tarmei. 1900 m. pastatyta mūrinė cerkvė. Vidaus reikalų ministras 1904 m. leido Paberžėje statyti filinę bažnyčią.
1905 m. paskirtas finalistas kunigas V. Taškūnas. Pamaldos laikytos Glitiškių koplyčioje. Paberžėje 1906 m. pastatyta laikina lentų bažnyčia, kukli klebonija. Dvarininkai sutiko statyti bažnyčią, jeigu joje nebus lietuviškų pamaldų. Kadangi V. Taškūnas su šiais reikalavimais nesutiko, buvo iškeltas. Analogiškai pasielgta ir su kunigu Adomu Zaremba 1907 m. Taip Paberžėje lietuviškų pamaldų neliko.
1907 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas (inžinierius Vladislovas Stipulkovskis), išmūryti pamatai. 1908 m. projektas pakeistas. Statyba tęsta nuo 1920 m. Inžinieriai Paprockis ir Sestšencevičius suprojektavo bokštus. Bažnyčia pastatyta 1932 m.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė. Šventoriaus tvora akmenų mūro ir medinių statinių.
Bendzinas

Istorija

Pirmosios gyvenvietės ženklų šiose vietose randama iš ankstyvųjų viduramžių periodo archeologinių radinių. 1301 m. gyvenvietė paminėta rašytiniuose šaltiniuose. 1358 m. gavo Magdeburgo teises.
Iki II Pasaulinio karo Bendzinas buvo tipiškas, žydų apgyvendintas miestas. Pagal Rusijos imperijos gyventojų surašymo 1897 m. duomenis, čia iš viso gyveno 21 200 žmonių, tarp jų – 10 800 žydų (apie 51% visų gyventojų). Pagal 1921 m. surašymą, Bendzine gyveno 62,1% žydų (17 298 žm.). Vokiečių vermachto 1939 m. rugsėjo mėn. okupuotame mieste buvo sudeginta sinagoga, prasidėjo žydų žudynės. 1942 m. įsteigtas getas. 1943 m. vasarą dauguma jo gyventojų buvo išsiųsti mirti į gretimą Aušvico koncentracijos stovyklą.
Spitkiškė

Istorija

TSRS okupacijos metais viensėdis priklausė Bubių apylinkės „Tarybinio artojo“ kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Burkšai – 2,5 km
BUBIAI – 11,5 km 
 Dengtiltis – 2,4 km
ŠIAULIAI – 23 km 
 Pakalniškiai – 1,8 km
Stibiriškė – 3,6 km
Molinės – 1,5 km
Kaituliai – 4,6 km
Valaičiai – 2,2 km
Rimšiai – 1,2 km 
 Pašiaušė – 2 km
Spaudos konferencija

Spaudos konferencija - renginys, į kurį komunikuojančios organizacijos (valstybės, privačios ar viešosios įmonės, įstaigos) atstovai ar pavieniai asmenys kviečia žiniasklaidos atstovus (žurnalistus, redaktorius) norėdami pranešti naujienas, išreikšti savo nuomonę ir atsakyti į žurnalistų klausimus.
Dažniausiai organizatoriai žurnalistams paruošia specialią medžiagą (pavyzdžiui, pranešimą žiniasklaidai), susijusių dokumentų kopijas ir kt. Už spaudos konferencijoje pateiktą informaciją ir nuomones atsako rengėjai.
Itin svarbiais atvejais radijo ir televizijos stotys spaudos konferencijas transliuoja tiesiogiai.
Ričardas II

Valdymas

Sulaukęs dešimties metų, paveldėjo karūną, tačiau iki 1398 m. jį globojo dėdė Lankasterio hercogas, be to, priklausė nuo karališkosios tarybos. Jam valdant Šimtamečio karo nualintą ir finansiškai išsekintą Angliją krėtė vidaus krizės. 1361 m. kilo valstiečių maištas, prasidėjo didikų kova dėl valdžios. Pirmoji Ričardo žmona buvo Bohemijos Ana; antrą kartą vesdamas septynmetę Prancūzijos karaliaus dukterį Izabelę, Ričardas tikėjosi nuraminsiąs didžiausią savo priešininką – Prancūziją. Įgyvendino pretenzijas į valdžią, tačiau 1399 m. jo pusbrolis, vėliau tapęs Henriku IV, kartu su parlamentu jį nuvertė nuo sosto ir įkalino. Mirė kalėjime. Viljamas Šekspyras Ričardo likimą pasirinko garsiajai dramai „Ričardas II“.
Gintarų-Vėlaičių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos slėnio terasoje, stačiakampio plano, pailgos rytų - vakarų kryptimi, 45 m ilgio, 12 m pločio, iš vakarų, šiaurės ir rytų pusių apjuostos pylimo ir griovio. Pylimo aukštis 1 m, plotis – 1,5 m. Kapinių vakarų pusėje jis supiltas iš žemių ir akmenų, geriau išlikęs, o rytų pusėje – gruntinis, suplokštėjęs. Ties šiaurinės dalies viduriu yra 3 m pločio tarpas praėjimui, prie kurio stovi anotacinis ženklas: VĖLAIČIŲ K. SENOSIOS KAPINĖS. Nuo Alanto pusės kapinės neatitvertos.
Kapinės neveikiančios, laidojimo žymių nesimato. Pakraščiuose auga medžiai ir krūmai. Palei pietinį kraštą vakarų pusėje stovi betoninis antkapinis kryžius su 1937 m. data, geležinis, ornamentuotas kryžius su 1993 m. data, įspausta cokolyje, ir medinis, ornamentuotas kryžius su 1990 m. data. 
Teritorijos plotas – 0,05 ha, perimetras – 103 m.

Istorija

Pradėjo veikti XVII a., laidoti Vėlaičių kaimo gyventojai. XVIII a. pabaigoje uždarytos, tačiau iki XX a. pradžios, kol nebuvo per Miniją pastatytas tiltas, jose laidoti Minijos kairiajame krante esančių kaimų gyventojai, kurių dėl upės potvynio neįmanoma būdavo palaidoti Kartenos parapijos kapinėse. Paskutinį kartą jose laidotos 1918–1919 m. vidurių šiltinės epidemijos aukos. XX a. 3 dešimtmetyje kapinės buvo apkastos grioviu ir apjuostos pylimu. Vadinamos Maro kapais, Marų kapeliais, Senkapiais. 
Lietuvos žemės reformos metu dešiniajame krante esanti Vėlaičių kaimo žemė su senosiomis kapinėmis buvo priskirta 1927 m. įkurtam Gintarų kaimui, o XX a. pabaigoje kapinės atsidūrė išsiplėtusio Kartenos miestelio teritorijoje. 
Kapinėse nuo XIX a. stovėjo aukštas, ąžuolinis kryžius su koplytėle, sumontuota aplinkui stiebą. 1937 m. pastatytas betoninis antkapinis kryžius, XX a. II pusėje – metalinis, ornamentuotas kryžius, 1990 m. – medinis kryžius.  2005 m. Kartenos bendruomenė pastatė anotacinį ženklą (autorius Arvydas Klovas).
1998 m. kapinės įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L835), 2005 m. – pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1956 m. žvalgė kraštotyrininkas Vladas Šaulys, 1980 m. – Ignas Jablonskis, 1993, 2006 ir 2015 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 1974 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Antakmenė

Istorija

1950 m. kaimas buvo tapęs Antakmenio apylinkės centru.
Džezinas

Demografija

Didžiąją dalį gyventojų sudaro Maronitų Katalikiškosios bei Graikų Melkitų Katalikų Bažnyčių pasekėjai. Džezinas yra Tumat Nihos šlaite, apsuptas pušynų, vynuogynų ir sodų. Nuo kalnuoto kyšulio viršaus, vietinių vadinamo al Širu, lankytojai gali mėgautis kvapą gniaužiančiu apylinkių, apsuptų kalnais, vaizdu.
Tarptautinė kinologų federacija

Tarptautinė kinologų federacija (pranc. Fédération Cynologique Internationale, FCI) – nevyriausybinė organizacija, vienijanti daugumą nacionalinių – Europos, Azijos, Afrikos, Lotynų Amerikos, Australijos ir Naujosios Zelandijos – šunininkystės (kinologų) organizacijų (klubų, draugijų).
Lietuvos kinologų draugija (LKD), vienijanti visas Lietuvos kinologų organizacijas, taip pat yra FCI organizacijos narė.
Tarptautinė kinologų federacija įkurta 1911 m. Jos būstinė – Thuine (Belgija). Jos nariu gali būti tik viena pati didžiausia nacionalinė kinologų organizacija.
Tarptautinė kinologų federacija tvirtina bei papildo jau priimtus šunų veislių standartus. Pasaulyje yra aprašyti ir patvirtinti daugiau nei 400 šunų veislių veislės standartai.
Karys

Karys – pilietis, atliekantis tikrąją karo tarnybą. Kareivis - ginkluotas šalies kariuomenės arba ginkluotųjų pajėgų, vadovaujamų vyriausiojo ginkluotųjų pajėgų vado, narys.

Lietuva

Kario sąvokos apibrėžimai yra oficialiai įtvirtinti LR krašto apsaugos sistemos organizavimo ir karo tarnybos įstatymas. Karys savanoris – LR pilietis, įstojęs į nenuolatinę (neetatinę) savanorių karo tarnybą Krašto apsaugos savanorių pajėgose (LR KASOKTĮ 2 str. 17 d.).
Atsargos karys – teisės aktų nustatyta tvarka į kariuomenės atsargos personalo (aktyviojo ar individualiojo rezervo) įskaitą įrašytas LR pilietis, įgijęs reikiamą pagrindinį karinį parengimą (LR KASOKTĮ 2 str. 18 d.).
Kariūnas – karys, atliekantis karo tarnybą studijuodamas Lietuvos arba užsienio karo mokymo įstaigoje, kurią baigusiems suteikiamas karininko laipsnis. Kariūno tarnyba trunka, kol jis priimamas į profesinę karo tarnybą ar išleidžiamas į atsargą arba teisės aktų ar karo mokymo įstaigoje nustatyta tvarka iš jos atleidžiamas ar pašalinamas (LR KASOKTĮ 2 str. 20 d.).
Rezidentūra (žvalgyba)

Rezidentūra žvalgyboje – spec. tarnybos atstovybė užsienyje. Joje dirba bent vienas rezidentas.

"Legalios" rezidentūros

Tai dažniausiai oficiali užsienio santykių palaikymo įstaiga (ambasada, konsulatas), kurioje neoficialiai veikia spec. tarnybų agentai ir sėkmingai vykdoma žvalgyba.
Oficialiai tokia veikla yra draudžiama ir netoleruojama, ypač jei dangstomasi diplomatiniu statusu. Todėl neretai „diplomatai“, „konsulai“ yra paskelbiami persona non grata.

Nelegalios rezidentūros

Nelegalios rezidentūros įsikuria slaptai, gali veikti kitose organizacijoje, nebūtinai siunčiančios valstybės. Tokia veikla yra susijusi su didesne rizika, kadangi oficialiai nesinaudojama privilegijuotu statusu kaip būtų dipl. atstovybių atveju; be to gresia baudžiamoji atsakomybė pagal buvimo valstybės įstatymus (kai kur dar tebegalioja mirties bausmė).
Janapolė

Architektūra

Medinė liaudies architektūros formų halinė, stačiakampio plano, su penkiasiene apside ir aukštu stogu Janapolės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia pastatyta 1815 m.; statybą rėmė vyskupas J. A. Giedraitis. Viduje barokinis didysis altorius gausiai puoštas skulptūromis, drožiniais. Yra vargonų prospektas, 1829 m. pagamintas kryžius, ornamentuoti drožiniai palubėje. Akmenų tvora apjuosto šventoriaus kampe – medinė dviaukštė varpinė pastatyta 1842 m. Prie bažnyčios yra nemažai palaidojimų. Senosiose kapinėse stovi Janapolės koplyčia.

Geografija

Janapolė išsidėsčiusi Žemaičių aukštumoje, Šiaurryčių Žemaičių plynaukštėje. Netoli Janapolės iš Milvydo ežero tekantis Drujos upelis istorikų laikomas takoskyra tarp kuršių ir žemaičių genčių žemių, o kalbininkams šis upelis – riba tarp „dounininkų“ ir „dūnininkų“ tarmių.
Prie Janapolės yra Varnių regioninis parkas, 2 km į šiaurę – Žąsūgalos kraštovaizdžio draustinis. Prie miestelio įsikūręs Janapolės kaimas.
Juodupės valsčius

Juodupės valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje, pasienyje su Latvija. Centras – Juodupė.
Evakuacija

Evakuacija – skubus gyventojų iškeldinimas iš patalpos ar vietovės, kur įvyko ar gali įvykti žmonių sveikatai ir gyvybei pavojingi reiškiniai.

Vykdymas

Evakuacija gali būti nedidelio masto (evakuojamas pastatas, gyvenamasis rajonas) ir masinė (evakuojamas miestas, regionas).
Pastatai, kuriuose susirenka daug žmonių (mokyklos, gamyklos, prekybos centrai, restoranai, teatrai ir kt.) paprastai privalo turėti evakuacijos planus ir atsarginius, priešgaisrinius išėjimus. Kartais yra rengiamos evakuacijos simuliacijos (ypač pramoninėse įmonėse), norint realiai įsitikinti kaip veikia evakuacijos planai. Keleivinėse transporto priemonėse (lėktuvuose, traukiniuose, autobusuose) gali būti įrengtos atsarginės durys arba išdaužiami langai. Laivų evakuacijai skirtos gelbėjimosi liemenės, pripučiamos valtys ir kt.
Masinių evakuacijų valdymas yra sudėtingas darbas, atliekamas specialių valstybinių institucijų (priešgaisrinės apsaugos, kariuomenės, policijos). Dalyje valstybių evakuacija būna priverstinė, kitur nenorintys palikti savo namų paliekami. Į masinės evakuacijos planą įeina gyventojų informavimo priemonės, evakuacijos keliai, transportavimas, slėptuvių įrengimas ir kt. Vietovės, kur nelaimių tikimybė didesnė (prie atominių elektrinių, stambių pramoninių gamyklų, didelių užtvankų, ugnikalnių papėdėse ir kt.) dažnai turi papildomų evakuacinių priemonių: sustiprintą perspėjimo signalų sistemą, specialius evakuacinius kelius, gyventojams gali būti suteiktos asmeninės apsaugos priemonės, evakuacijos schemos ir kt. Evakuacijos metu, jei yra galimybė, žmonės raginami pasiimti asmens dokumentus, finansines vertybes, naminius gyvūnus, maisto ir vandens kelioms dienoms.
Jonas Laucė

Jonas Laucė (1917 m. spalio 18 d. Lašai, Rokiškio valsčius – 2003 m. gegužės 1 d. Rumšiškės) – Lietuvos prozininkas.

Biografija

1939 m. pašauktas į karinę tarnybą Lietuvos kariuomenėje. Po sovietinės okupacijos tęsė tarnybą kariuomenėje, prieš pat Antrąjį pasaulinį karą paleistas į atsargą. Nuo 1941 m. tarnavo Penktajame savisaugos batalione ir netrukus išsiųstas į Rytų frontą. Karinę tarnybą baigė 1945 m. Kurše. Po Vokietijos kapituliacijos pateko į TSRS kariuomenės nelaisvę, vėliau iš jos pabėgo. Kurį laiką dalyvavo rezistencinėje kovoje, vėliau legalizavosi. 1946–1950 m. Vilniaus pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1950–1951 m. mokytojavo Širvintose, 1951–1971 m. – Biržų 2-oje vidurinėje mokykloje. 1971 m. už romaną „Negandų metai“ (pirmas pavadinimas „Žaizdre“) apkaltintas antisovietine propaganda, suimtas, kalintas Pravieniškėse, vėliau dirbo prievartinėse statybose Kaune. 1973 m. grįžo į Biržus, dirbo kroviku, nuo 1975 m. gyveno Rumšiškėse, dirbo Kauno namų statybos kombinate, siuvimo fabrike.
Amanula

Biografija

Amanula buvo trečiasis Afganistano emyro Habibulos sūnus. Jis gimė 1892 m. birželio 1 d. Valdant tėvui Amanula sumaniai politikavo, nukonkuravo brolius. Jam buvo patikėtas Kabulo valdytojo postas, jis valdė šalies iždą ir ginklų arsenalą. Tuo metu Afganistane didžiausią įtaką turėjo Didžioji Britanija, kuriai anksčiau emyras Abdur Rahmanas buvo perdavęs teises reguliuoti šalies užsienio politiką mainais į apsaugą nuo Rusijos imperijos kišimosi ir britų išmokas bei paramą. Po Pirmojo pasaulinio karo Rusijos imperija žlugo, o D. Britanija buvo nusilpusi. 1919 m. vasarį pasikėsinimo metu buvo nužudytas emyras Habibula. Tapęs emyru Amanula pasinaudojo politinėmis aplinkybėmis ir inauguracinėje kalboje paskelbė visišką Afganistano nepriklausomybę nuo D. Britanijos. Britams su tuo nesutikus, jis nurodė pradėti karinius veiksmus prieš britus už Diurando linijos. 1919 m. gegužės 3 d. kilo Trečiasis anglų-afganų karas. Tačiau prastai apmokyta ir apginkluota afganų kariuomenė keliolikoje susirėmimų bemaž nieko nepasiekė. Kita vertus, D. Britanijos Indijos pajėgos buvo silpnos ir po derybų 1919 m. rugpjūtį D. Britanija atsisakė savo kontrolės Afganistane, pripažino nepriklausomybę. Amanula užmezgė diplomatinius ryšius su Sovietų Rusija ir kai kuriomis kitomis šalimis. Jis gaudavo paramos iš SSSR, bet nedaug.
Vidaus politikoje Amanula siekė reformuoti ir modernizuoti Afganistano visuomenę. Po sutarties su D. Britanija jis buvo tapęs nacionaliniu didvyriu. Amanula įvedė daugelį socialinių reformų. Moterims Kabule buvo leista nedėvėti šydų, valdininkai raginami vilkėti europietiškus kostiumus. Buvo pradėta įgyvendinti nauja, pasaulietinė švietimo sistema su Europos kalbų mokymu, pradėti mokyti klajokliai. Panaikintas priverstinis darbas ir vergovė. 1921 m. Amanula įsteigė karines oro pajėgas, siuntė kariškius tobulintis į Europą. 1923 m. buvo patvirtinta pirmoji Afganistano konstitucija, praplėtusi moterų teises ir įtvirtinusi nacionalinę teisėtvarkos sistemą. Pasistatė naują savo rūmų ir vyriausybės pastatų kompleksą Darul Amaną, kurį planavo tapsiant nauja sostine. Reakcingai ir konservatyviai nusiteikusiems afganams šios reformos nepatiko. Be to, pats Amanula buvo impulsyvus, netaktiškas, apsisupo nevykusiais patarėjais. 1924 m. kilo maištai prieš jo reformas. Juos numalšinus 1926 m. Amanula pasiskelbė Afganistano karaliumi. Tikėdamas padėties tvirtumu 1927 m. gruodį jis išvyko į Europą. Jam grįžus kilo keliolikos genčių sukilimai. Tadžikų plėšikautojų vadas Bačė Sakau užėmė Kabulą ir pats pasiskelbė valdovu. Grimztant šaliai į suirutę Amanula 1929 m. sausį atsisakė sosto ir tų metų gegužę galutinai paliko Afganistaną per Britų Indiją išvykdamas į Europą. Jis gyveno Italijoje, Šveicarijoje. Amanula mirė 1960 m. balandžio 25 d. Ciuriche, buvo palaidotas šalia tėvo Habibulos Džalalabade.