Dvasininkas

Istorija

Dvasininko institucija atsirado formuojantis religinei doktrinai, klostantis tikinčiųjų organizacijai, kulto apeigų ir ritualų formai. Senovėje dvasininkų funkcijas atlikdavo socialinės grupės vadovai (šeimos tėvas, genties vadas, karalius).
Egipte iš pradžių faraonas laikytas žmonių ir dievų tarpininku. Žyniai rūpindavosi šventyklomis; jų buvo įvairių rangų, vyriausiasis vadovavo kultui. Romėnų kulto apeigas atlikdavo šeimos galva, kuris būdavo atsakingas už šeimos kulto apeigas, tinkamą larų, penatų, namų židinio garbinimą. Vėliau kultui ėmė vadovauti karalius, susikūrus respublikai šios funkcijos buvo perduotos žyniams. Keltų dvasininkai buvo druidai, lygiateisiai su genčių vadais, riteriais. Išrinktas vyriausiasis žynys eidavo pareigas iki mirties. ST minima, kad dvasininku iš pradžių buvo šeimos tėvas. Dvasininko tarnybai reikėjo atitinkamai pasirengti, todėl atsirado dvasininkų mokyklos.

Katalikų bažnyčia

Iki Vatikano II susirinkimo (1962–1965 m.) Katalikų bažnyčioje dvasininku klierikas tapdavo po tonzūros apeigų. Buvo žemesniųjų šventimų dvasininkai: ostiarijus, lektorius, egzorcistas, aukštesniųjų: subdiakonas, diakonas, kunigas, vyskupas. Kai kurie jų išliko ir dabar. Dvasininkais pagal pareigas yra vikaras, klebonas, dekanas, vyskupas, arkivyskupas, metropolitas, kardinolas, popiežius, pagal titulus - kanauninkas, prelatas. Prie dvasininkų priskiriami ir asmenys, davę vienuolio įžadus.
Bažnyčios kunigystė kyla iš Jėzaus Kristaus kunigystės ir priklauso hierarchinei kunigystei. Po Vatikano II susirinkimo dvasininkais tampama priėmus diakono šventimus. Sutvirtinti sakramentine malone jie tarnauja Dievo tautai išvien su kunigais ir vyskupais. Konsekruojant vyskupus jiems suteikiama kunigystės pilnatvė. Asmuo, tapęs dvasininku, išskiriamas iš pasauliečių ir priskiriamas kuriai nors vyskupijai (būtinai turi priklausyti vyskupijai ar vienuolijai). Dvasininkas turi tam tikras teises ir pareigas. Kai kuriose valstybėse dvasininkų teisės nustatomos susitarimais tarp Bažnyčios ir valstybės: dvasininko neliečiamybė (draudžiama be dvasinės vadovybės žinios teisti ir kt.), laisvė nuo karinės tarnybos ir kitos. Dvasininkas įsipareigoja paklusnumui, celibatui ir gyvenimo paprastumui bei šventumui; dėvi specialius drabužius. Nuolatinės tarnystės vedusiųjų diakonų nesaisto kai kurie draudimai dalyvauti pasaulietinėje valdžioje. Dvasininkais nustojama būti įrodžius šventimų negaliojimą, pašalinimu dėl bausmės, Apaštalų Sostui patenkinus dvasininko prašymą grįžti į pasauliečių luomą. Reikalavimus šventimų teisėtumui nustato Kanonų teisės kodeksas.

Protestantai

Protestantai formaliai neturi dvasininkų, turi tik kunigų tarnystę, kuri leidžia jiems eiti kunigo pareigas (kai kuriose bendruomenėse ir moterims) – mokyti tikybos ir vadovauti pamaldoms. Evangelikai liuteronai, Evangelikai reformatai, Anglikonų bažnyčia celibato nepraktikuoja (XX a. vid. pradėjo rastis vienuolių grupių).

Stačiatikiai

Stačiatikių bažnyčioje dvasininku tampama priėmus diakono šventimus. Pagal hierarchiją toliau eina kunigas (žargonu - popas), vyskupas, ir atitinkamas pareigas einantys patriarchai bei metropolitai. Stačiatikių dvasininkai išskiriami iš pasauliečių ir būtinai priskiriami kuriai nors vyskupijai ar vienuolijai. Jie įpareigojami paklusnumui, gyvenimo paprastumui bei šventumui, dalis (vienuoliai ir aukštieji dvasininkai) privalo laikytis celibato, dėvėti specialius drabužius.

Lietuvoje

Lietuvoje iki 1387 m. krikšto daugiausia buvo senojo lietuvių tikėjimo dvasininkai - kriviai, žyniai, vaidilos. Pirmieji katalikų dvasininkai atsirado prieš Mindaugo krikštą (1251 m.), stačiatikių – 1317 m. Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Gediminui įsteigus stačiatikių metropoliją, evangelikų (liuteronų ir reformatų - per reformaciją XVI a).
Žydų religinei bendruomenei (kahalui) vadovauja rabinas. Nuo XIV a. pabaigoje karaimų religinėms bendruomenėms vadovauja hachanai, totorių – mulos.