google/wiki40b huggingface dataset:
Adomas Rovas

Adomas Rovas (1924 m. gruodžio 24 d. Mergeluičių k., Akmenės r. – 1993 m. spalio 8 d. Papilėje, Akmenės r.), dainininkas (tenoras), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

Iš mažens pasižymėjo muzikiniais gabumais. 1932–1938 m. mokėsi Kruopių pradžios mokykloje, 1938–1943 m. Žagarės progimnazijoje, 1944–1947 m. Šiaulių mokytojų seminarijoje, o 1953–1957 m. solinio dainavimo – Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. J. Dargis), kur įgijo choro artisto ir solisto kvalifikaciją.
1947–1950 m. Akmenės progimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas, mokyklos ir miesto mišriųjų chorų vadovas. Moksleivių mišrųjį chorą parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei. 1950–1951 m. Akmenės rajono švietimo skyriaus vedėjas. 1951–1987 m. muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas Papilės (Akmenės r.) S. Daukanto vidurinėje mokykloje. Mišrųjį chorą parengė 1955 ir 1960 m. respublikinėms dainų šventėms, gerai pasirodė 1976, 1979 ir 1983 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose. Choro (70 dalyvių) koncertų programose buvo sudėtingesnių lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių. Vaikų chorai irgi dalyvaudavo respublikinėse moksleivių dainų šventėse. 1975 m. respublikinei dainų šventei mokytojas paruošė moksleivių pučiamųjų orkestrą, mokė ir skudučių ansamblį. Taip pat vadovavo Papilės kultūros namų moterų ir mišriajam chorui, kurį parengė 1970 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms. Kiek laiko vadovavo Akmenės statybinių medžiagų kombinato chorui ir Papilės kultūros namų pučiamųjų orkestrui. Jo vadovaujami kolektyvai prizinių vietų pelnė meno mėgėjų apžiūrose, nuolat dalyvavo rajoninėse dainų šventėse ir koncertuose.
Nuo 1987 m. ilgai buvo Papilės kultūros namų direktorius, dainavo Respublikiniame mokytojų chore ir Akmenės rajono choruose. A. Rovas Akmenėje statytoje M. Petrausko operoje „Birutė" atliko pagrindinį tenoro vaidmenį, buvo Akmenės rajono dainų švenčių organizatorius ir dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lietuvos žmonių partija

Istorija

Lietuvos žmonių partijos steigiamasis susirinkimas įvyko viename iš Kauno Žalgirio Arenos holų. Susirinkime dalyvavo 1393 žmonės, keli iš jų balsavo prieš partijos steigimą. Partijos pirmininke išrinkta Joana Šimanauskienė, visuomenės veikėja, neįgaliųjų bendrijos „Viltis“ vadovė. Partijos idėjinis vadovas, „steigėjas, siela ir kūnas“ buvo verslininkas Vladimiras Romanovas, tuomet gyvavusio Ūkio banko akcininkas. Pasak jo, partija buvo steigiama dėl to, kad dažnai neįvertinama meno, kultūros, sporto reikšmė, nėra susikalbėjimo, kad tolimų protėvių didinga praeitis įpareigoja ieškoti tikrosios istorinės tiesos. Susirinkime patvirtintoje partijos programoje buvo sakoma, kad Lietuvos žmonių partijos uždavinys – išsaugoti valstybės, tautos ir piliečių nacionalinį savitumą, ugdyti nacionalinę kultūrą ir sportą, stiprinti visuomenės saugumą, tausoti aplinką.
Nors V. Romanovas buvo pasiūlytas tapti partijos pirmininku, tačiau jis to atsisakė ir į partijos vadoves pasiūlė J. Šimanauskienę. Partijos valdybą be V. Romanovo sudarė bendrovės „Idmava ir partneriai“ direktorius Vaclovas Macijauskas, FBK „Kaunas“ direktorius Romualdas Kontrimas, verslininkas Sergejus Fedotovas, Jolita Kairienė, buvęs krepšininkas Anatolijus Čiupkovas, Kauno „Žalgirio“ sporto direktorius Vitoldas Masalskis, verslininkas, „Žalgirio“ krepšinio klubo valdybos narys Martynas Ugianskis, Giedrius Grigalius, vienas iš „Žalgirio“ arenos vadovų Vilhelmas Motiejūnas.

Dalyvavimas rinkimuose

2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose už Žmonių partiją balsavo vos 3,38 tūkst. žmonių. Su 0,25 proc. visų balsų, ši partija buvo paskutinė. Seimo rinkimų rezultatus V. Romanovas pavadino tragedija Lietuvai.
Partija iškėlė 61 kandidatą daugiamandatėje apygardoje ir 26 vienmandatėse. Į Seimą kandidatavo žinomi, esami ar buvę sportininkai: Darjušas ir Kšyštofas Lavrinovičiai, Rimantas Kaukėnas, Andrius Kandelis, Vitoldas Masalskis, Anatolijus Čiupkovas.
Ramunė Sakalauskaitė

Biografija

Mokėsi Klaipėdos 14-oje vidurinės mokykloje, Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, Birmingemo universitete (Jungtinė Karalystė) - tarptautinius santykius ir globalizaciją. 
1988 m. Sąjūdžio informacijos agentūros (SIA) bendradarbė. 1989-1992 m. dienraščio „Respublika“ reporterė. Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ politikos žurnalistė,   2003–2012 m. Konstitucinio Teismo atstovė spaudai.
Veliuona

Aplinkinės gyvenvietės

JURBARKAS – 36 km 
 RAUDONĖ – 10 km
Klangiai – 3 km 
 SEREDŽIUS – 10 km

Pavadinimo kilmė

Nuo 1315 m. kryžiuočių minimos Junigedos pilies vietoje minima Veliuonos pilis. Ji pavadinta pagal čia pat tekantį Veliuonos upelį (dešinysis Nemuno intakas). Tačiau legendose taip pat yra pasakojama, kad šiose vietose stovėjusi mirusiųjų deivės Velionos šventykla, kurios vardą galima sieti su šaknimi „vel-“, turinčią ryšį su pomirtinio gyvenimo būtybėmis (pvz., velniu). Tai buvo mirusiųjų, vėlių deivė.
XIII–XIV a. kryžiuočiai miestelį vadino Frydebergu (vok. Friedeberg – „taikos kalnas“).
Knygų metraštis

Knygų metraštis – Lietuvos TSR valstybinės bibliografijos leidinys, ėjęs 1947–1956 m. Vilniuje.

Istorija

1947 m. vadinosi „Lietuvos TSR knygų metraštis“. 1947 m. ir 1949–1956 m. ėjo keturis kartus per metus, o 1948 m. – vieną kartą per metus. Leido Lietuvos TSR knygų rūmai. Tiražas 1956 m. – 1500 egz. 1957 m. prijungtas prie „Spaudos metraščio“.
Leidinį sudarė „Knygų metraštis“, „Gaidų metraštis“ (nuo 1955 m. „Muzikinės literatūros metraštis“), „Vaizduojamojo meno metraštis“, „Palaidų spaudinių metraštis“ (1947–1953 m.), „Knygų recenzijų metraštis“ (1947–1951 m.) ir „Tarybinės lituanikos metraštis“ (1951–1956 m.).
Račiupėnai

Istorija

Račiupėnų kaimas buvo suprojektuotas Gubernijos braižymo skyriaus inžinieriaus Tokminovo Kaune po 1876 m. birželio 28 d. didžiojo Kupiškio gaisro. Kaimas Kupiškio Bažnyčios krikštų metrikų knygoje pirmą kartą minimas 1878 m. lapkričio 26 d., nes jame jau gimė pirmasis kūdikis, t. y. Natalija Petronytė, Povilo ir Onos Siaurytės-Petronienės duktė, o 1879 m. liepos 1 d. mirė pirmasis kūdikis Petras Chrapovickas, Jono ir Bogumilos Vaitiekūnaitės-Chrapovickienės sūnus. Kaimas pastatytas netoli senojo Račiupėnų kaimo. Plečiantis Kupiškiui kaimas prijungtas prie miesto.

Aplinkinės gyvenvietės

KUPIŠKIS – 2 km
Pingvininiai

Paplitimas

Pingvinai – Pietų pusrutulio gyventojai, bet gyvena ne vien Antarktidoje. Įvairios pingvinų rūšys gyvena Pietų jūrų salose, pietiniuose Australijos pakraščiuose, Naujosios Zelandijos, Pietų Amerikos, net Pietų Afrikos pakrantėse. Galapagų pingvinas (Spheniscus mendiculus) gyvena ties pusiauju – Galapagų salose. Įsikuria ten, kur krantus skalauja atitekančios šalto vandens srovės.

Išvaizda ir anatomija

Pagal dydį ir svorį skirtingos pingvinų rūšys labai skiriasi, tačiau kūno sudėjimas ir plunksnos visų yra labai panašios.
Pingvinai neskraido, bet priešingai nei stručiai, turi gerai išsivysčiusius krūtinės raumenis, kurie judina sparnus. Patys sparnai virtę plaukmenimis, kurių smulkios plunksnelės panašesnės į žvynus. Sparnų kaulai ne apvalūs, o suplokštėję.

Dydis ir svoris

Patys mažiausi pingvinai – mažieji pingvinai (Eudyptula minor), jų ūgis siekia 30 cm ir sveria iki 1,5 kg. Didžiausi šiuo metu gyvenantys pingvinai yra imperatoriškieji (Aptenodytes forsteri): suaugę būna iki 1,2 m aukščio ir sveria iki 40 kg. Daugumos rūšių pingvinai sveria šiek tiek daugiau, nei jų išstumiamo vandens svoris, dėl to jie gali santykinai lengvai nardyti.
Stambiausi pingvinai kada nors gyvenę Žemėje yra Palaeeudyptes klekowskii, kurių fosilijos aptiktos vėlyvojo eoceno epochos uolienų nuosėdose Antarktidos pusiasalio Seimuro salose. Jų svoris buvo apie 115 kg, ūgis jiems stovint – apie 1,60 cm.
Vincenta Matulaitytė-Lozoraitienė

Biografija

1914 m. baigė Peterburgo Šv. Kotrynos gimnaziją ir 1917 m. prancūzų kalbos kursus. 1929 m. įsteigė ir metus redagavo leidinį „Motina ir vaikas“, 1937 m. – žurnalą „Moteris ir pasaulis“. 1945 m. Romoje suredagavo du laikraščio „Lietuvių balsas“ numerius.
Pedagogikos, moterų gyvenimo bei veiklos ir kitais klausimais rašė Lietuvos ir užsienio lietuvių laikraščiuose.
Griutvikenas

Istorija

Griutvikenas įkurtas 1904 m. norvegų banginių medžiotojų, dirbusių Argentinos kompanijai Compañía Argentina de Pesca. Vasarą čia dirbdavo apie 300 darbininkų. Netrukus susikūrė nuolat gyvenamas miestelis. Tačiau XX a. vid. banginių skaičius labai sumažėjo, todėl 1966 m. stotis uždaryta, o gyvenvietė apleista. Dabar Griutvikenas yra turistinis objektas.
Binbašis

Binbašis (turk. binbaşı 'tūkstančio vadas'; angl. binbashi) – Osmanų imperijos ir Turkijos armijos karininko laipsnis. Dabartinėje Turkijos kariuomenėje binbašis atitinka majorą (NATO kodas OF-3).
XIX a. Egipto kariuomenėje bimbashi irgi reiškė majorą.
Frankfurto universiteto Teisės fakultetas

Frankfurto universiteto Teisės fakultetas (vok. Fachbereich Rechtswissenschaft der Johann Wolfgang Goethe-Universität  - 'Johano Volfgango Getės universiteto universiteto Dalykinė teisės mokslų sritis', FB 01) – Frankfurto universiteto (Hesenas, Vidurio Vokietija) padalinys; Teisės fakultetas.
Adresas: Campus Westend, Grüneburgplatz 1.
Juodkalnija Eurovizijoje

Istorija

Šalis kaip atskira valstybė debiutavo 2007 m. konkurse, iki šiol Juodkalnija į finalą pateko tik 2 kartus. 2009 m. pasiekė geriausią šalies rezultatą – 11 vietą pirmajame pusfinalyje, tačiau vis dar nepakankamai užsitikrino vietą finale.
2009 metų lapkritį RTCG paskelbė, kad Juodkalnija pasitraukia iš 2010 m. konkurso dėl finansinių sunkumų, su kuriais susiduria transliuotojas.
RTCG pateikė paraišką dėl dalyvavimo 2011 m. konkurse, kuris vyko Diuseldorfe, Vokietijoje. Vėliau Juodkalnija nusprendė nedalyvauti konkurse dėl finansinių priežasčių. 2011 m. lapkričio 20 d. RTCG vadovas atskleidė, kad Juodkalnija dalyvaus 2012 konkurse, kuris vyks Baku, jis taip pat pridūrė, kad mato Juodkalniją kiekviename Eurovizijos konkurse.
2014 m. Juodkalnija pirmą kartą pateko į konkurso finalą.
Hamura

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – sakura, medis – dviskiautis ginkmedis, paukštis – sakalinė pelėdikė (Ninox scutulata).
Borealinė kalba

Borealinė kalba (rus. бореальный язык) – lingvisto  N.D. Andrejevo terminas, apibūdinantis Europos mezolito laikotarpio kalbų padėtį. Pavadinta pagal lot. borealis 'šiaurinis'.
Borealine kalba vadina hipotetinę prokalbę, iš kurios kilusios indoeuropiečių, Uralo ir Altajaus kalbos. Jos sujungiamos  į makrošeimą, arba senovinę kalbų sąjungą, sąlygojusią bazinius šių kalbinių šeimų leksikos ir sintaksės panašumus.
Andrejevo hipotezės nederėtų painioti su S. Starostino borėjų  kalbos teorija, kuri nurodo kur kas platesnių kalbinių grupių vienybę. N. A. Nikolajeva ir V. A. Safonovas borealinę kalbą argumentuoja Svidrų archeologinės kultūros bei artimų jai kultūrų išsivystyme.
N. Andrejevas savo teoriją išplėtojo monografijoje „Ankstyvoji indoeuropiečių prokalbė“ („Раннеиндоевропейский праязык“, Л., 1986) bei kituose straipsniuose (žr. bibliografiją).
Jis iš 203 borealinių bikonsonantinių (konsonantas) šakninių žodžių, lygindamas su Uralo ir Altajaus kalbomis, sudarė žodyną.
Borealinę epochą jis priskyrė vėlyvojo pleistoceno pabaigai bei vėlyvojo paleolito pabaigai.
Euraziečių protėvynės zonoje klimatas buvo šaltas, su ilgomis žiemomis ir žvarbiomis, nešančiomis mirtį pūgomis. Tai atspindėjo ir bazinės borėjų sąvokos.
Tokio supratimo, kaip vasara ir ruduo, europiečių žodyne greičiausiai nebuvo (Андреев, 1993, p. 38). Taip pat nežinomi žodžiai pavasariui pavadinti, bet jis galbūt buvo išreiškiamas per sąvokas, pvz., 'atgyti po žiemos miego', 'skleidžiantys pumpurus medžiai ir krūmai', 'tirpti' (Андреев, 1993, p. 276). Vasarą, kaip metų laiką, apibūdino tik viena šaknis – KN [ken], išreiškianti kelias šiuolaikines sąvokas – 'sausra', 'kankinamas troškulio', 'sausvėjis' (Андреев, 1993, p. 43).
San Andres Tustla

Istorija

Pavadinimas tuxtla nahuatlių kalba reiškia „triušynė“. San Andres Tustla oficialiai įkurta 1580 m. Apylinkės XIX a. buvo svarbus tabako auginimo centras. 1933–1938 m. miestas vadinosi Los Tustlasu.
Labirintas

Labirintas (sen. gr. λαβύρινθος) – kokia nors dvimatė arba trimatė struktūra su supainiotais takais, aklakeliais. Į labirintą patekęs žmogus gali greitai pasiklysti ir neberasti jokio išėjimo.
Pats žodis „labirintas“ yra ikigraikiškos kilmės, kilęs iš Kretos. Jis paprastai aiškinamas kaip λαύρα („gatvelė, tarpeklis“) + ινθος („tvirtovė“). Kitas pirmojo sando aiškinimas teigia, kad pavadinimas kilęs nuo λάβρυς (dvigalis mikėniškas kirvelis sekira, simbolizuojantis ir dviragį gyvį). Žymiausias senovės labirintas buvo Kretoje, Knose. Pasak legendos, jį karaliaus Mino paliepimu pastatęs Dedalas, kad jame būtų galima laikyti siaubūną Minotaurą. Didvyris Tesėjas nužudęs Minotaurą ir iš labirinto išėjimą radęs dėka Ariadnės siūlo. Nors Mino labirinto liekanų nerasta, manoma, kad jis buvęs panašus į egiptietiškus. Senovės Egipte būta keleto labirintų, žymiausias iš kurių stovėjo Krokodilopolyje. Pasak to meto istorikų, šis labirintas buvęs ~200 m ilgio, 170 m pločio, sudarytas iš daug vidinių kambarių, ertmių, koridorių, rūmų. Labirinto taip pat būta ir Fajume – tai greičiausiai buvęs Egipto dievų panteonas. Labirintus statė ir etruskai – toks statinys buvęs Kliuzijuje, pastatytas vado Porsenos kapavietėje. Senovinių labirintų taip pat rasta Indijoje, Kinijoje, Skandinavijoje. Jie atliko apsivalymo, apsisaugojimo nuo piktųjų dvasių funkciją. Daug labirintiškų piešinių, struktūrų rasta Britų salose.
Labirintai išpiešti ir ant kai kurių viduramžių bažnyčių grindų (žymiausias – Šartro katedros labirintas Prancūzijoje). Tikintysis, siekdamas labirinto centro pasiekia išsivalymą nuo nuodėmių ir atranda savąją Jeruzalę.
XVIII–XIX a. iš gyvatvorių ir kitų želdynų sudaryti dekoratyvūs labirintai tapo populiaria dvarų, pilių sodų pramoga Vakarų Europoje.
Vilniaus universiteto vaikų ligoninė

Vaikų ligoninė, Vilniaus universiteto ligoninės Santaros klinikų filialas – viena iš didžiausių gydymo įstaigų Lietuvoje.

Istorija

Ligoninė pradėjo savo veiklą 1945 m. Vilniuje, Kauno gatvėje. 1950 m. ligoninė iš Kauno gatvės buvo perkelta į patalpas Vytauto g. 15, prie jos buvo prijungtos Vilniaus miesto V-oji ir VI-oji vaikų konsultacijos, taip pat I-oji vaikų poliklinikos.
1968–1978 m. įstaiga buvo plečiama, statomi nauji korpusai Santariškėse. 1978 m. pabaigoje iš Vilniaus miesto klinikinės ligoninės buvo perkelti Vaikų chirurgijos ir Vaikų traumatologijos–ortopedijos skyriai ir įkurtas Respublikinis vaikų chirurgijos centras.
1999 m. prijungtas Utenos vaikų reabilitacijos ir ugdymo centras, 2005 m. – Vaiko raidos centras. 2004 m. buvo prijungti Misionierių ligoninės Vaikų akių ligų ir Vaikų ausų, nosies ir gerklės ligų skyriai.
2011 m. ligoninė tapo Vilniaus universiteto ligoninės Santaros klinikų filialu, taip buvo prijungtos Valkininkų vaikų ligoninė „Pušelė“ ir Druskininkų vaikų reabilitacijos sanatorija „Saulutė“. 2017 m. uždarytas ligoninės Vaikų tuberkuliozės skyrius Valkininkų „Pušelė“.
Gabrielės Petkevičaitės-Bitės premija

Gabrielės Petkevičaitės-Bitės literatūrinė premija – premija, įsteigta 1983 m. skiriama už grožinės literatūros – prozos arba publicistikos – kūrinį, kuris meniškai ir įtaigiai atspindi Lietuvos, ypač jos kaimo gyvenimą, kelia moralines ir dvasines problemas, aktualiai prabyla apie humanistines idėjas, kurios buvo akivaizdžios G. Petkevičaitės-Bitės gyvenime ir kūryboje.

Istorija

Premiją 1983 m. įsteigė Panevėžio rajono „Smilgių“ kolūkio valdyba. Ji buvo teikiama iki 1990 m. Po šešerių metų pertraukos atnaujinta Panevėžio rajono savivaldybės pastangomis. Nuo 2008 m. literatūrinę G. Petkevičaitės-Bitės premiją teikia Panevėžio rajono savivaldybės viešoji biblioteka.
Premijos dydį nustato rajono savivaldybės įsteigtas G. Petkevičaitės-Bitės fondas kartu su Lietuvos rašytojų sąjunga. Premija teikiama kasmet gegužės mėnesį Gabrielės Petkevičaitės gimtinėje Puziniškio dvarelyje.
Jonas Kalinauskas

Biografija

Sesuo – raštoja Danutė Kalinauskaitė.
Jonas Kalinauskas 1972 m. baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universitete, 1985 m. – Maksimo Gorkio pasaulinės literatūros instituto aukštuosius literatūros kursus Maskvoje. Dirbo periodinių leidinių redakcijose, pataisos darbų kolonijoje, Lietuvos kino studijoje.
NK Šmartno ob Paki

Istorija

Klubo ištakos siekia 1928 m. 
Išformuotas 2005 m. 
Atkūrus Slovėnijos nepriklausomybę sužaidė tris sezonus elito divizione, bet turėjo finansinių problemų ir bankrutavo.

Pasiekimai

2002 m. žaidė Slovėnijos futbolo taurės pusfinalyje.
Visgirdai (Šiauliai)

Aplinkinės gyvenvietės

MeškiaiŠIAULIAI – 13 km, 
 Aukštelkė – 2 km
Motaičiai – 1 km, 
 Vilkuriai – 2 km
Bubiai – 2 km
Trociškė – 2 km
Jesse Walter Fewkes

Biografija

1871-1875 m. Harvardo universitete studijavo gamtos mokslus, vėliau Leipcigo universitete – jūrų zoologiją. 1877 m. daktaras.
1881-1891 m. dirbo Harvardo universiteto Lyginamosios zoologijos muziejuje, tyrė medūzas. 1889-1891 m. Bostono gamtos mokslų draugijos sekretorius, 1911-1912 m. Amerikos antropologų asociacijos prezidentas, 1918-1928 m. Smitsono muziejaus (Vašingtonas) Etnologijos komisijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

1888 m. keliaudamas po Kaliforniją susidomėjo indėnų gyvenimu, tyrė jų istoriją ir kultūrą; aprašė tradicines šventes, ritualinius šokius, užrašė daug apeiginių dainų; dalį jų įrašė fonografu. 1895–1928 vykdė archeologijos kasinėjimus. Tyrinėjo Vest Indijos (Puerto Rikas, Haitis, Kuba, Trinidadas ir kt. salų) salyno priešistorę. XIX a. ir XX a. sandūroje sukūrė etnoarcheologijos terminą ir aprašė jos metodus. Jo knyga „Puerto Riko ir gretimų salų aborigenai“ laikomas klasikiniu ankstyvosios archeologijos veikalu.
Arbeitsgemeinschaft der Memellandkreise

AdM archyvas

„Klaipėdos krašto darbo grupės archyvas“ (AdM archyvas) – be abejo, didžiausias ir vertingiausias AdM grupės pastangų vaisius. Tai daugiausia dokumentai iš privačių kolekcijų, kuriuos sugebėjo išsaugoti itin sunkiomis aplinkybėmis besitraukiant iš Klaipėdos, gyventojai bei jų palikuonys. Nuo 2011 m. AdM archyvas yra perduotas ir saugomas Klaipėdos apskrities viešojoje Ievos Simonaitytės bibliotekoje. Archyvas ir toliau nuolat pildomas bei tvarkomas.
Eksponatų kilmės laiko tarpas: nuo XIX a. vidurio – iki 1944 m.
Eksponatų rinkimo laikas: nuo 1948 m. – iki 2011 m. (63 metai).
Apytikslis bendras archyvo svoris: 5 tonos.
Georg Jellinek

Georg Jellinek (liet. Georgas Jelinekas; g. 1851 m. birželio 16 d. Leipcigas, Vokietija – 1911 m. sausio 12 d. Heidelbergas) – austrų teisės teoretikas, teisės filosofas, teisės sociologas. Kartu su Hans Kelsen ir vengru Felix Somlo pagrindė austriškąjį teisės pozityvizmą.

Biografija

Georg Jellinek studijavo teisę, meno istoriją ir filosofiją nuo 1867 m. Vienoje. Baigęs toliau iki 1872 m. studijavo filosofiją, istoriją bei teisę Heidelberge ir Leipcige. 1872 apgynė disertaciją (tapo Dr. phil.) Leipcige (Socialinė etinė teisės, neteisės ir bausmės reikšmė, "Die sozialethische Bedeutung von Recht, Unrecht und Strafe"), 1874 m. – teisės disertaciją Vienos universitete, teisės mokslų daktaras, 1879 m. – habilitaciją; teisės filosofijos privatdocentas.
1881 m. tapo valstybinių teisės egzaminių komisijos nariu, 1882 m. paskelbė savo veikalą „Mokymas apie valstybių ryšius" (vok. Die Lehre von den Staatenverbindungen). 1883 m. tapo ekstraordinariniu valstybinės teisės profesoriumi, 1889 m. – ordinariniu profesoriumi Bazelyje ir baigė dėstyti Austrijoje. 1891 m. bendrosios valstybinės teisės ir tarptautinės teisės profesorius Heidelbergo universitete. 1900 m. paskelbė savo pagrindinė veikalą „Bendroji valstybės teorija" (vok. Allgemeine Staatslehre).
Kaip teisės sociologas pagrindė faktiškumo norminę galią (vok. normative Kraft des Faktischen), tyrė teisės galiojimą ir veikimą, veiksmingumą. Išskyrė teisinį, sociologinį ir etinį teisinės sistemos galiojimo aspektus.
Hama

Paveldas

Hama pasižymi turtinga, senovine architektūra. Mieste yra 150 mečečių, tarp jų: Didžioji (perstatyta iš krikščionių bazilikos) su minaretu (XI a.), an Nuri (XII a. vid.), Abu ai Fida (XIII a., su mauzoliejumi). Veikia muziejus, įkurtas XVIII a. osmanų valdžios būstinėje – Azemo rūmuose. Muziejuje saugoma netoli Hamos rasta IV a. romėnų mozaikos liekana. Oronto pakrantėse nuo romėnų laikų yra išlikę Sirijai būdingi vandens kėlimo ratai – norijos. Yra bizantiško stiliaus graikų ortodoksų bažnyčia, XVII-XVIII a. gyvenamieji namai.
Pietų Korėjos politinė sistema

Vykdomoji valdžia

Vykdomoji valdžia susideda iš prezidento, ministro pirmininko, ministerijų, nepriklausomų agentūrų ir kitų institucijų.

Valstybės taryba

Valstybės taryba susideda iš prezidento, ministro pirmininko ir ministerijų vadovų. Pagal konstituciją, prieš priimant galutinius sprendimus, taryboje privaloma aptarti svarbius užsienio ir vidaus politikos klausimus. Prezidentas yra skiriamas tarybos pirmininku, o ministras pirmininkas - vicepirmininku. Prie valstybės tarybos veikia 4 patariamosios tarybos.

Teisminė valdžia

Teisminė valdžia susideda iš Konstitucinio teismo, Aukščiausiojo teismo, apeliacinių, regioninių ir savivaldybių teismų. Taip pat egzistuoja specializuoti šeimos, administracinis ir patentų teismai.
Konstitucinis teismas susideda iš devynių teisėjų. Trys iš jų siūlomi prezidento, trys - Aukščiausiojo teismo pirmininko, trys - parlamento, tačiau visas kandidatūras galiausiai turi patvirtinti prezidentas. Teisėjai pareigas eina 6 metus, tačiau gali būti perrinkti neribotą kiekį kartų. Konstitucinis teismas nagrinėja įstatymų atitikimą konstitucijai, apkaltos atvejus, politinių partijų panaikinimą, valstybės institucijų ginčus, ir kita.
Aukščiausiasis teismas yra įsikūręs Seule. Jis susideda iš 14 teisėjų, kuriais gali tapti ne jaunesni nei 40 metų ir nemažiau 15 metų teisinės praktikos turintys asmenys. Teisėjo kadencija trunka 6 metus. Aukščiausiasis teismas yra paskutinė teisminė instancija, kurios sprendimas galutinis ir neginčijamas.
Šalyje egzistuoja penki apeliaciniai teismai. Žemesni už juos yra didžiausiuose miestuose įsikūrę regioniniai, o dar žemiau - savivaldybių teismai.
Tiek Konstitucinio teismo pirmininko, tiek Aukščiausiojo teismo pirmininko kandidatūra yra siūloma prezidento ir patvirtinama parlamento. Aukščiausiojo teismo teisėjai siūlomi Aukščiausiojo teismo pirmininko pritariant prezidentui ir patvirtinant parlamentui. Visų kitų teismų teisėjai skiriami Aukščiausiojo teismo pirmininko pritariant Aukščiausiojo teismo teisėjų kolegijai.

Vietinės valdžios sistema

Iki 1995 m. vietinė valdžia buvo visiškai priklausoma nuo centrinės, kuri tiesiogiai paskirdavo aukščiausio rango vadovus. Po reformos, metropoliniai ir specialieji miestai, provincijos ir rajonai (구, gu) įgavo daugiau autonomijos ir jų vietinė valdžia tapo tiesiogiai renkama gyventojų.
Nepaisant pokyčių vietinė valdžia išlieka gana silpna. Dauguma jos vykdomų funkcijų, įskaitant mokesčių rinkimą ir gyventojams teigiamų paslaugų klausimus, yra apsprendžiamos centrinės valdžios.

Narystė tarptautinėse organizacijose

Tarptautinės organizacijos, kurių veikloje dalyvauja Pietų Korėja: AfDB, APEC, AsDB, BIS, Kolombo Planas, ERPB, UNESCAP, FAO, TATENA, IBRD, TCAO, TBT, ICC, ICRC, IDA, IEA, IFAD, IFC, THO, ILO, TVF, IMO, INTELSAT, INTERPOL, TOK, TMO, ISO, TTS, ITUC, NSG, OECD, OPCW, ESBO (partnerė), JTO, UNESCO, UNCTAD, UNIDO, UNU, UPU, PMO, PSO, WIPO, WMO, UNWTO, PPO, Zangger komitetas, EANET, EAS, Shangri-la dialogas.
Pakisys

Istorija

Pirmą kartą kaimas minimas 1740 metais, „raganiaus“ tardymo protokole. Iki Pirmojo pasaulinio karo čia buvo palivarkas. Sovietmečiu gyvenvietės pobūdis pasikeitė.
Vydas Astas

Biografija

1972 m. Vilniaus universitete baigė fiziką, dirba inžinieriumi.