Park and ride

Statybinis planas bei įrengimas

Statybiniu požiūriu „Park and Ride“ aikštelės nesiskiria nuo įprastų automobilių stovėjimo aikštelių: jos gali būti antžeminės, požeminės ir daugiaaukštės. „Park and Ride“ aikštelių įrengimas skiriasi tik tuo, jog jos statomos netoli artimojo susisiekimo transporto stotelių; prireikus kelią į jas nurodo specialūs ženklai.
Patogumo dėlei automobilių statymui skirti daugiaaukščiai garažai geležinkelio stotyse dažniausiai statomi nuo laukiamosios keleivių salės nukreiptoje geležinkelio bėgių platformų pusėje. Taip atvykę keleiviai tuneliu gali lengvai ir tiesiogiai patekti į automobilių stovėjimo aikštelę, nepakilę į laukiamąją salę ir neišėję į lauką, taip darydami lanką, gaišdami laiką ir t. t.

Politiniai bei socialiniai „Park and Ride“ principo taikymo tikslai

Vienas iš politinių „Park and Ride“ principo taikymo tikslų yra noras sumažinti transporto srautą didelio gyventojų tankumo vietose ir paskatinti dirbančius žmones naudotis viešojo transporto paslaugomis. „Park and Ride“ stovėjimo aikštelių statymas ir eksploatavimas yra finansuojamas iš mokesčių mokėtojų pinigų. Vokietijoje „Park and Ride“ stovėjimo aikštelių statymą ir naudojimąsi jomis reglamentuoja visuotinis viešojo transporto finansavimo įstatymas.
Nepaisant visų „Park and Ride“ principo taikymo transporto ir eismo sistemoje privalumų, negalima teigti, kad jis teikia vien tik politinio, socialinio ar kitokio pobūdžio naudą. „Park and Ride“ stovėjimo aikštelių statymas ir priežiūra reikalauja didelių investicijų, neigiamas aspektas yra ir tas, jog jos daro įtaką ir netgi skatina gyventojų migraciją iš vieno miesto ar vietovės į kitą, ypatingai į tokią, kurioje yra “Park and Ride” stovėjimo aikštelių ir išvystytas viešasis transportas. Kaip jau minėta anksčiau, tai ypač patogu kasdien į darbą vykstantiems ir netrumpą kelio atkarpą turintiems įveikti asmenims.
Yra manoma, kad „Park and Ride“ principo taikymas skatina gyventojų migraciją iš centro į pakraščius, kas vėlgi turi neigiamos įtakos miesto ir transporto infrastruktūros planavimui. Tačiau gyventojų kraustymąsi iš miesto į jo pakraščius ar atokesnes vietoves nulemia ir daugelis kitų įvairių veiksnių. Nesant įrengtoms „Park and Ride“ stovėjimo aikštelėms, miesto centrui pasiekti būtų naudojamas nuosavas automobilis. Vietovėse, kuriose įrengtos mažos „Park and Ride“ stovėjimo aikštelės, fiksuojamas ne itin ženklus poreikio naudotis viešojo transporto priemonėmis augimas. Paėmus dirbančiuosius asmenis, kasdien vykstančius į darbą nuosavu automobiliu, vienam automobiliui tenka vidutiniškai 1,5 asmens (vietovėse, kuriose yra „Park and Ride automobilių stovėjimo aikštelių, šis skaičius dar mažesnis), taip kad 200 vietų turinti „Park and Ride“ stovėjimo aikštelė skatina daugių daugiausiai 300 papildomų traukinio keleivių atsiradimą. Net ir maža metro stotis kasdien be didesnių pastangų sulaukia keturženklio papildomų keleivių skaičiaus.
Taigi „Park and Ride“ yra tarsi tam tikra alternatyva ir papildoma priemonė planuojant eismo ir transporto infrastruktūros modelio visumą, tačiau toli gražu ne būtinybė. Šio principo taikymas, atsižvelgiant į konkrečią situaciją, ne visada pasiteisina. Siekiant, jog jis atneštų anksčiau straipsnyje minėtos naudos, o ne išbalansuotų iki tol egzistavusią eismo ir transporto struktūrą ir demografinius vienos ar kitos vietovės duomenis, jis turėtų būti taikomas tik išsamiai išstudijavus jo naudojimo, t. y. „Park and Ride“ automobilių stovėjimo aikštelių įrengimo būtinumo, klausimą.