google/wiki40b huggingface dataset:
Padvariai (Dūkštos)

Istorija

Konstantinas Tiškevičius Padvariuose kasinėjo ir rado XVI a. reformatų koplyčios liekanų. Vėliau Koplyčios kalną nuplovė Neries vandenys. Buvusios koplyčios apylinkėse rastas kultūrinis sluoksnis, plytų liekanos.
Kaimas priklausęs Kernavėlės dvarui. Tarpukariu Padvariai buvo toliausiai į vakarus nutolusi Lenkijos valda prie Neries, čia ėjo demarkacinė riba.
Jonas Spietinis

Biografija

1957–1965 m. mokėsi Žiobiškio aštuonmetėje mokykloje, 1965–1968 m. Juodupės vidurinėje mokykloje, 1973 m. baigė Kauno politechnikos instituto Statybos ir santechnikos fakultetą, inžinierius-statybininkas.
1973–1975 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, dirbo darbų vykdytoju, 1975–1980 m. Utenos Statybos tresto aikštelės gamybinės bazės vedėjas, 1980–1992 m. Tarpkolūkinės statybos organizacijos pirmininko pavaduotojas, 1992–2002 m. SP UAB „Utenos vandenys“ Vandentiekio cecho viršininkas, nuo 2002 m. Utenos apskrities viršininko administracijos Teritorijų planavimo ir statybos valstybinės priežiūros skyriaus vedėjas, nuo 2006 m. Teritorijų planavimo ir statybos valstybinės priežiūros departamento direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, Utenos rajono tarybos pirmininkas, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys, Utenos skyriaus pirmininko pavaduotojas, 2002–2005 m. skyriaus pirmininkas, nuo 2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas, nuo 2010 m. Utenos teritorijų planavimo ir statybos valstybės priežiūros skyriaus vedėjas.
1990–1995 m. Utenos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.  2000–2003 m. valdybos narys, nuo 2004 m. LSDP frakcijos vadovas.
Lietuvos statybininkų inžinierių sąjungos narys, Lietuvos visuomeninių paslaugų profesinių sąjungų federacijos pirmininko pavaduotojas. Sutuoktinė Stanislava, vaikai Tomas, Virginijus, Vilius.
Nikolajus Zverevas

Biografija

Nikolajus Zverevas gimė 1832 m. spalio 12 d. netoli Volokalamsko (Maskvos sritis), aristokratų šeimoje. Studijavo matematiką ir fiziką Maskvos universitete, lankė fortepijono pamokas pas Maskvos prancūzą Aleksandrą Diubiuką (rus. Александр Иванович Дюбюк) (1812–1898 m.). N. Zverevas aukštojo mokslo nebaigė, nes paveldėjęs didelį šeimos palikimą, išvyko į Sankt Peterburgą ir tapo valstybės tarnautoju. Čia jis tęsė fortepijono pamokas pas Adolfą Genzeltą (rus. Гензельт Адольф Львович) (1814–1889 m.), kuris daug dėmesio skyrė studentų praktiniams užsiėmimams. Paskui ir pats N. Zverevas iš savo studentų reikalavo griežto režimo ir daug praktinių užsiėmimų.
Nepatenkintas valstybine tarnyba 1867 m. N. Zverevas grįžo į Maskvą ir tapo savo įkurtos privačios mokyklos–pensiono mokytoju. 1870 m. Nikolajus Rubinšteinas (rus. Николай Григорьевич Рубинштейн) pakvietė N. Zverevą dėstyti jo įkurtoje Maskvos konservatorijoje. Nuo 1883 m. buvo šios konservatorijos profesorius.
N. Zverevas nebuvo vedęs ir mirė sulaukęs 61–ių metų 1893 m. rugsėjo 30 d. Maskvoje.

N. Zverevo privati mokykla–pensionas

N. Zverevas dirbo su jaunesnio amžiaus mokiniais, kurie pereidavo griežtą atranką. Pačius talentingiausius jis išlaikė savo sąskaita, todėl 2–3 mokiniai nuolat gyveno jo namuose. Visą savaitę, išskyrus sekmadienį, mokiniai turėjo praktinius užsiėmimus. N. Zverevas stengėsi, kad jo mokiniai gautų visapusišką išsilavinimą, todėl kvietė į namus skirtingų dalykų mokytojus, lankė teatrus, organizavo aktyvų mokinių poilsį, jų išvykas į užmiesčio vilą ir net į Krymą. Mokyklai išlaikyti N. Zverevas pasiturinčių žmonių vaikams vedė fortepijono pamokas.
N. Zverevui svarbiausiais dalykas buvo teisinga pianisto rankų padėtis, todėl iš mokinių reikalavo nuolatinių treniruočių ir visur vežėsi instrumentą su savimi, net ir į Krymą. Sekmadieniais N. Zverevo namuose rinkdavosi svečiai: Piotras Čaikovskis, Aleksandras Tanejevas (rus. Александр Сергеевич Танеев), Antonas Rubinšteinas (rus. Антон Григорьевич Рубинштейн), Vasilijus Safonovas (rus. Василий Ильич Сафонов), Aleksandras Zilotis (rus. Александр Ильич Зилоти ) ir kt. muzikantai, aktoriai, advokatai ir profesoriai. Šiuose susitikimuose dalyvaudavo ir N. Zverevo mokiniai.
Bundestagas

Bundestagas – Vokietijos parlamento žemieji rūmai, įstatymų leidybos institucija, teisėkūros subjektas. Įsteigtas, remiantis 1949 m. Vokietijos Pagrindiniu įstatymu.

Istorija

Pirmuoju visos Vokietijos parlamentu laikomas 1867 m. įsteigtas Reichstagas, gyvavęs iki 1918 m. Tų metų lapkritį Vokietijoje įvykus revoliucijai, šalis tapo respublika. 1919 m. išrinktas pirmasis tarpukario demokratinės Vokietijos parlamentas, rinktas ketverių metų kadencijai, taikant proporcinio atstovavimo principą. Po 1932 m. rinkimų, Reichstage daugumą suformavo A. Hitlerio nacių partijos vadovaujama koalicija. Nuo 1933 m. Reichstagas rinkosi retai, nes Vyriausybei buvo suteikti įgaliojimai priimti įstatymus be parlamento dalyvavimo. Paskutinis Reichstago posėdis įvyko 1942 m. balandžio 26 d. Remiantis 1949 m. priimta Vokietijos konstitucija, naujasis šalies parlamentas pavadintas Bundestagu. 1949 m. į parlamentą rinkti 402 atstovai, vėliau jų skaičius augo. Tai vienintelė Vokietijos federalinės valdžios institucija, rinkta tiesioginiuose rinkimuose. Iki Vokietijos susivienijimo Bundestago posėdžiai vyko Bonoje, o nuo 1999 m. – vėl Berlyno Reichstago rūmuose.

Bundestago rinkimai

Iki Vokietijos susivienijimo, į Bundestagą buvo renkama 520 narių, o 1990 m. gruodį vykusiuose rinkimuose jau buvo renkami 662 nariai. Vėliau jų skaičius šiek tiek keitėsi. Šiuo metu po 299 Bundestago narius yra renkami vienmandatėse ir daugiamandatėje apygardose. Jie renkami visuotiniais, laisvais ir slaptais rinkimais ketverių metų terminui. Į Bundestagą taip pat patenka ir papildomi partijų, surinkusių ne mažiau kaip 5 % rinkėjų balsų arba laimėjusių ne mažiau kaip trijose rinkimų apygardose, atstovai. Jei partija laimi daugiau vietų apygardose nei pateikė rinkimų sąraše, ji Bundestage gauna rinkimų apygardose laimėtą vietų skaičių. Bendras Bundestago narių skaičius tokiu atveju yra padidinamas. Šiuo metu, po 2013 m. rugsėjo 22 d., vykusių Bundestago rinkimų, jame dirba 631 išrinktas narys. Pirmalaikiai Bundestago rinkimai yra galimi tik dviem atvejais: kai Bundestago nariai nesugeba išrinkti kanclerio, taip pat kai pareiškia nepasitikėjimą juo, o šis pasiūlo paleisti Bundestagą. Sprendimą dėl Bundestago paleidimo gali priimti tik Vokietijos prezidentas.

Bundestago darbo tvarka ir įgaliojimai

Bundestago nariai jungiasi į frakcijas, kuriose turi būti ne mažiau kaip 33 nariai. Bundestago nariai yra visos tautos atstovai, neturi įsipareigojimų juos rinkusiems rinkėjams. Bundestagui vadovauja Bundestago prezidentas. Be įstatymų leidybos, Bundestagas renka Vokietijos federalinį kanclerį, o pareiškus nepasitikėjimą juo, gali siekti vyriausybės atsistatydinimo, tvirtina biudžetą. Bundestago atstovai dalyvauja renkant federalinį prezidentą bei renka pusę federacinio Konstitucinio Teismo teisėjų. Bundestago būstinė – Berlynas. Bundestago pirmininku 2009 m. spalio 27 d. buvo išrinktas Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos narys Norbert Lammert.
Garšvėnai (Videniškiai)

Istorija

1645 m. Garšvėnai priklausė Videniškių dvarui. Kaime buvo Jokūbėliškių vienkiemis (Jakubeliszki). 1654 m. minimas Videniškių krikšto metrikų knygoje. 1696 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje užrašyta forma Garšviškės. XVII–XVIII a. dokumentuose kaimo vardas dažnai rašomas Gaišvėnai (Goyszwiany).
Meleagras

Graikų mitologijoje Meleagras (t. p. Meleageras, Melagras; gr. Μελέαγρος) – Kalidono karaliaus Oinėjo (arba Arėjo) ir Altajos (kuretų karaliaus Testijo dukters) sūnus, Dejaneiros brolis.
Pagal Apolodorą („Biblioteka“ I, VIII, 1-3) bei Ovidijų („Metamorfozės“, VIII, 269-525), gimstant Meleagrui, jo motinai buvo išpranašauta, kad jis mirs, kai židinyje sudegs pliauska. Altaja nedelsiant išėmė iš židinio pliauską ir ją paslėpė.

Kalidono šerno medžioklė

Pagal Homerą (Iliada, IX, 529–599), Meleagras dalyvavo Kalidono šerno medžioklėje. Oinėjas pasiuntė jį sukviesti didvyrius medžioti apylinkes niokojusį žvėrį, kurį buvo pasiuntusi Artemidė. Į medžioklę susirinko garsūs Graikijos didvyriai: Jasonas, Tesėjas, Nestoras, Piritas ir Dioskūrai. Tarp visų buvo ir Atalanta, jį mylėjusi nuožmi medžiotoja. Kalidono šerną pavyko užmušti pačiam Meleagrui, o jo kailį jis padovanojo Atalantai, kurią buvo įsimylėjęs.
Artemidė, supykusi dėl Kalidono šerno užmušimo, sukurstė medžioklėje dalyvavusius Meleagro dėdes Toksėją ir Pleksipą ir jie ėmė prieštarauti dėl medžioklės prizo atitekimo moteriai. Kilusiame tarp Kalidono ir kuretų kare Meleageras juos užmušė. Taip pat užmušė Ifiklą ir Euripilą, kadangi šie įžeidė Atalantą.
Meleagro motina, supykusi dėl savo brolių žūties, sudegino nuo jo gimimo slėptą pliauską ir Meleagras mirė.
Pagal vieną Kalidono šerno medžioklės šaltinį, Meleagras išgelbėjo Atalantą, kurią mėgino išprievartauti kentaurai – Hilaėjas (Hylaeus) ir Raekas. Jis kentaurus užmušė.
Lampedūza

Lampedūza (it. Lampedusa) – didžiausia Pelagų salyno sala Viduržemio jūroje, priklausanti Italijai. 
Sala priklauso Sicilijos Agridžento provincijai kartu su mažesnėmis salomis Linoza ir Lampione. Lampedūzos sala yra piečiausias Italijos taškas ir piečiausia sala. Tunisas yra artimesnis saloms nei pati Italija – nuo Afrikos sala nutolusi 113 km, tuo tarpu iki Sicilijos yra 205 km. 176 km į rytus nuo salos yra Malta.
Lampedūzos plotas yra šiek tiek daugiau nei 20 kv. km. ir joje gyvena apie 6 000 gyventojų. Pagrindinė gyventojų veikla yra žūklė, žemės ūkis ir turizmas.
Su žemynine Italija galima susisiekti laivais, taip pat vyksta reguliarūs skrydžiai į Sicilijos miestus iš Lampedūzos oro uosto. Vasaros sezonu vykdomi skrydžiai ir į kitus Italijos miestus.
Nuo XXI a. sala tapo vienu iš pagrindinių imigrantų į Europą kelių iš Afrikos. Apie šią krizę saloje buvo filmuojamas 2016 m. filmas „Ugnis jūroje“ (Fuocoammare), laimėjęs Auksinio lokio apdovanojimą.
Vagonas

Vagonas – geležinkelių transporto priemonė, kurių jungtis sudaro traukinį. Vagonus dažniausiai traukia vienas ar keli lokomotyvai, o kartais būna savaeigių vagonų. Vagonai dalinami į keleivinius ir krovininius.

Keleiviniai vagonai

Keleiviniuose vagonuose telpa įvairus skaičius žmonių. Sėdimos vietos taip pat dėliojamos įvairiai. Tarp sėdimų vietų būną pastatyti staliukai, taip pat dažnos sėdynės atsilenkia.
Keleiviniai vagonai būna pilni komforto, tarkim juose įrengiami oro kondicionieriai. Ilgesnių kelionių traukiniuose vagonai skirstomi pagal įvairias funkcijas: miegamieji, vagonai – restoranai, diskotekų ar kino teatrų vagonai.
Dažnai keleiviniai vagonai būna sujungti vienas šalia kito, kad keleiviai galėtų laisvai pereiti iš vieno vagono į kitą. Kai kurie vagonai sujungti permatoma pertvara, kad kleiviams būtų jaukiau, atrodytų kaip vienas ilgas vagonas.

Kiti vagonai

Krovininiai vagonai būna labai įvairių tipų, pritaikomi pagal atskirą krovinio tipą.
Be paminėtų skirstymų, egzistuoja ir kareiviniai vagonai, kurie skirti išskirtinai tik karių reikmėms – nuo pačių kareivių vagonų iki skirtingų ginklų, amunicijos ir transporto priemonių vagonų.
Vaisodžių pagrindinė mokykla

Istorija

Vaisodžių pagrindinė mokykla buvo įkurta 1928 m. Taucionių kaime. 1934 m. mokykla persikėlė į Vaisodžių kaimą pas Aleksandrą Ardzevičių, 1937 m. įsikėlė į tame pačiame kaime A. Laukaičiui priklausančias patalpas. 1945 m. pastatas nacionalizuojamas ir mokykla iškeliama į Gajauciškių kaimą. 1964 m. mokyklai suteikiamas Gajauciškių septynmetės mokyklos vardas. Po dvejų metų ji sugrąžinama į Vaisodžių kaimą. Mokyklai suteikiamas Taucionių septynmetės mokyklos vardas. 1969 m. – Taucionių aštuonmetė mokykla, 1990 m. – Taucionių pagrindinė mokykla, o 1992 m. kovo 11 d. duris atvėrė nauja, erdvi mokykla, pastatyta gražiame Punios seniūnijos kampelyje – Vaisodžių kaimo gyvenvietės centre. Nuo 2005 m. balandžio 1 d. mokykla finansiškai savarankiška. 2006-2007 m. m. mokykloje veikė 11 klasių komplektų. 2007–2008 m.m.-9 klasių komplektai, priešmokyklinė ir pailgintos dienos grupės. Aktyvi neformaliojo švietimo ir projektinė veikla. Nuo 2012 m. rugsėjo 1 mokykla uždaryta.
Stanislovas Buchaveckas

Biografija

1969 m. baigė Joniškio vidurinę mokyklą, o 1974 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
1964–1974 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 1974–1976 m. dirbo įvairiuose Vilniaus muziejuose, 1976–1990 m. – Vilniaus jaunųjų turistų stotyje. Nuo 1990 m. Lietuvos istorijos instituto ir Lietuvos genocido ir rezistencijos centro darbuotojas.
Achondritas

Achondritai – akmeniniai meteoritai be chondrų. Silpniau kristalizuoti palyginus su chondritais, chemine sudėtimi ir mineralais panašesni į kai kurias Žemės uolienas. Turi labai mažai geležies ir nikelio. Achondritai yra panašūs į vulkaninius akmenis, kadangi yra lydymosi produktai kažkada egzistavusių stambių asteroidų gelmėse. Daugiausia achondritai skirstomi pagal kilmę – iš Marso, Mėnulio ir Vestos asteroido.
Skruzdėlė darbininkė

Skruzdėlė darbininkė – skruzdėlių bendruomenės vienas svarbiausių individų – jų yra daugiausiai. Tai patelės su neišsivysčiusia dauginimosi funkcija.

Aprašymas

Pagrindinis darbininkių rūpestis – šeima. Jos yra besparnės, su mažesniais regos organais. Tarp kai kurių rūšių yra ir visai aklų, pvz., Adetomyrma. Darbininkės taip pat pasižymi paprastesne kūno sandara. Amžiaus trukmė – nuo 1 mėn, (pvz.,  Solenopsis) iki 3 metų.

Polimorfizmas

Kai kurioms tos pačios rūšies skruzdėlėms būdingas polimorfizmas – kūno dydžių, jutimo organų gebėjimų, aktyvumo skirtumai, kurie priklauso nuo vykdomų užduočių bendruomenėje. Dažnai didesnės darbininkės turi neproporcingai didelę galvą, išvystytus stiprius žandikaulius (mandibulae). Tai vadinamieji kareiviai. Smulkesnės darbininkės dirba įvairus kitus darbus, pačios mažiausios daugiausia lizdo viduje. Stambiausios ir smulkiausios darbininkės masės gali skirtis iki 500 kartų. Manoma, šiuos skirtumus nuo individo vystymosi pradžios nulemia skirtinga mityba. To pasekoje pasireiškia diferencinė genų ekspresija .

Santykiai su motinėle

Šeimoje darbininkės visapusiškai rūpinasi motinėle, seka kastų dydį ir santykį. Tam tikslui atitinkamai dozuoja maisto davinį (sumažina ar padidina), kontroliuodamos atžalų bei lervų skaičių. Jos gali nužudyti savo „karalienę“, jai praradus savo vislumą. Skruzdėlių bendruomenėje darbininkės paprastai nesidaugina, kad galėtų rūpintis motinėlės atžalomis, kurios yra jų broliai ir seserys.
Nors daugumoje skruzdėlių rūšių darbininkės yra bevaisės patelės, tačiau tarp primityvesnių iš jų yra darbininkių (angl. gamergates), gebančių poruotis su patinėliais ir daugintis  bei dėti apvaisintus kiaušinėlius. Taip atliekama tikros motinėlės funkcija.
Akmenės spaustuvė

Akmenės spaustuvė – spaustuvė, įkurta 1950 m. pabaigoje Akmenėje.

Istorija

Nuo 1951 m. Akmenės spaustuvėje buvo spausdinamas Akmenės rajono laikraštis „Pergalės vėliava“, 1951–1953 m. – taip pat ir Papilės MTS laikraštis „Kolūkiečių draugas“ bei Akmenės MTS laikraštis „Stachanovinis darbas“. 1951 m. pabaigoje spaustuvė tapo Telšių spaustuvės skyriumi. 1952 m. joje pradėtas spausdinti Akmenės cemento gamyklos laikraštis „Cementininkas“. Panaikinus Žagarės rajoną ir vietos laikraščio spaustuvę, 1959 m. Akmenės spaustuvė gavo plokščiąją ir tigelinę spausdinimo mašinas. 1962 m. „Pergalės vėliavai“ tapus bendru Mažeikių ir Akmenės rajonų laikraščiu, jis buvo ruošiamas ir spausdinamas Mažeikiuose, o Akmenės spaustuvė uždaryta.
1965 m. vėl ėmus leisti Akmenės rajono laikraštį „Vienybė“, atkurta ir spaustuvė. Ji tapo Telšių spaustuvės skyriumi. Nuo 1967 m. čia vėl buvo spausdinamas ir laikraštis „Cementininkas“. 1969 m. Telšių spaustuvės Akmenės skyrius perkeltas į Naująją Akmenę. 1976 m. Akmenės spaustuvė prijungta prie Šiaulių spaustuvės „Titnagas“. Nuo 1980 m. laikraštį „Vienybė“ ofsetu spausdina „Titnagas“, o Akmenėje iki 1992 m. jis buvo tik surenkamas ir sulaužomas, nuo 1992 m. laikraštį kompiuteriu renka ir maketuoja redakcija.
1992 m. Akmenės poligrafijos įmonė tapo valstybine Akmenės spaustuve, nuo 1995 m. – UAB „Naujosios Akmenės spaustuvė“. Ji turi 2 plokščiąsias ir vieną tigelinę spausdinimo mašinas. Spausdina brošiūras, blankus, etiketes, smulkius spaudinius.  Nuo 2000 m. UAB „Utenos Indra“ Naujosios Akmenės filialas.
Kubanochoerus

Aprašymas

Didžiausia rūšis, pavadinta K. gigas, išaugdavo iki 1,2 m ties pečiais, tikriausiai sverdavo iki 500 kg. Šios kiaulės turėjo mažus ragus prie antakių ir didelį ragą, einantį iš kaktos.
Runionys

Istorija

1657 m. kaimas minimas Alantos metrikų knygoje. 1658 m. gyveno Elzbieta Kirnikaičia.

Aplinkinės gyvenvietės

UTENA – 27 km
Kaniūkai – 8 kmAlanta – 4 km
MOLĖTAI – 20 km
Tikrasis karaliūnas

Paplitimas

Natūraliai paplitę Pietų Amerikos žemyno subtropikų ir atogrąžų klimato juostose – centrinėje ir pietryčių Brazilijoje bei iš dalies Venesueloje ir Kolumbijoje.

Apibūdinimas

Vieni stambiausių medžių Atlanto miškų ekoregione bei visoje Brazilijoje. Tikrieji karaliūnai užauga iki 50 m aukščio, didžiausias kamieno skersmuo iki 7 m. Jų žiedai kremo spalvos, nedideli – mažesni nei 10 mm skersmens, žydi nuo gruodžio iki vasario mėnesio.

Amžius

Auga daugiau kaip 1000 metų. Prie Santa Rita du Pasa Kuatru ir Petropolio auga vieni seniausių medžių, kurių vienam medžiui, žinomam kaip „Patriarca da Floresta“, yra apie 3050 metų.

Panaudojimas

Medžiai naudojami medienos apdirbimo pramonėje.
Huritai

Istorija

Spėjama huritų protėvynė yra Armėnijos kalnynas (kur liko gyventi greičiausiai jiems lingvistiškai giminingi nairiai). Iš čia jie IV ar III tūkst. pr. m. e. migravo į pietus. Pirmasis patvirtintas huritų miestas-valstybė yra Urkešas iš karto į pietus nuo kalnyno, aukštumingoje Turabdino vietovėje. Tiesa, nėra žinoma, ar huritai buvo Urkešo statytojai (miestas įsikūrė IV tūkst. pr. m. e.), ar tik vėliau užėmė kitos lingvistinės grupės statytą gyvenvietę. 
XXIII a. pr. m. e. Urkešas jau buvo galinga valstybė, turėjusi lygiateisius diplomatinius santykius su Akado imperija. Pasinaudodami susiformavusiu politiniu vakuumu Sirijoje ir šiaurės Mesopotamijoje, huritai vykdė kolonizaciją regione, apgyvendindami klestėjusius vario amžiaus miestus. Čia jie maišėsi su senaisiais gyventojais semitais. Svarbiausia huritų teritorija tapo Chaburo upės baseinas, tačiau jie plito ir į rytus (Tigro upės baseiną) bei vakarus (Eufrato slėnį). Tokiu būdu atsirado huritų miestai valstybės kaip Navaras, Arapha, Nuzis, Haranas, Kahatas ir kt.
Tuo metu pagrindiniai huritų konkurentai regione buvo semitiška gentis amoritai, kurių dinastijos įsigalėjo kai kuriose regiono miestuose valstybėse: Maryje, Šubat Enlilyje, Ašūre ir kt. Atskirais laikotarpiais tarp XXI ir XVIII a. pr. m. e. šios amoritų valstybės valdė huritų teritorijas.
II tūkst. pr. m. e. I pusėje huritų kolonistai išplito dar plačiau. Jie sudarė reikšmingą gyventojų dalį Sirijos valstybėse, tokiose kaip Alalahas ar Jamhadas. Taip pat jų randama Kilikijoje. Kuomet Hetitų imperija XVII a. pr. m. e. nukariavo šias teritorijas, huritų kalba ir kultūra kaip lingua franca paplito į Mažąją Aziją. Huritai kartu su hetitais sudarė didelę dalį indoeuropietiškai kalbančios Hetitų imperijos Anatolijoje gyventojų. Nemažai huritų įtakos pėdsakų aptinkama hetitų mitologijoje.
Didžiausia ir įtakingiausia daugiausia huritų gyvenama karalystė buvo Mitanija, kurios valdantįjį sluoksnį sudarė indoeuropiečiai. XV-XIVa. pr. m. e. ji suvienijo daugumą huritų gyvenamų regionų į vieną didelę imperiją. XIII a. pr. m. e. Mitaniją sutriuškinus Asirijai, huritų tūkstantmetis baigėsi. Šią kadaisę klestėjusią tautą gana greitai asimiliavo semitai. XII a. pr. m. e. huritų kalba išnyko.
Koncentracijos stovykla

Istorija

Viena pirmųjų pasaulyje koncentracijos stovyklų 1890 m. įsteigta Blumfonteine (Pietų Afrika), kurioje buvo nužudyta apie 28 000 moterų ir vaikų. 1917 m. gruodžio mėn. koncentracijos stovykla Lenino įsakymu įsteigta Rusijoje, Solovkų vienuolyne. Joje buvo laikomi patekę į nelaisvę Anglijos ir kitų Antantės šalių kareiviai. Šiuo laiku ji dar niekuo nesiskyrė nuo karo belaisvių stovyklos, kurias Pirmojo pasaulinio karo metais turėjo beveik visos kariaujančios šalys. Tačiau vėliau belaisviai buvo verčiami dirbti akmens skaldyklose, o tai jau tuomet draudė tarptautinės konvencijos. Vėliau, kai į stovyklą buvo pradėti vežti baltagvardiečiai ir bolševikams neįtikę taikūs gyventojai, laikomi ten be teismo ir tardymo, verčiami dirbti, o nepaklususieji šaudomi, – ji tapo koncentracijos stovykla.
Stalino valdymo laikotarpiu tapo žinomi Magadanas ir Vorkuta, kai šios sritys buvo paverstos ištisomis koncentracijos stovyklomis.
Vokietijoje pirmoji koncentracijos stovykla 1933 m. kovo 22 d. atidaryta Dachau. Joje buvo laikomi komunistai, socialdemokratai, o nuo 1942 m. ten buvo pradėta masiškai žudyti žmones.
Antrojo pasaulinio karo metais koncentracijos stovyklos buvo įrengtos ne vienoje Europos šalyje. Viena iš didžiausių koncentracijos stovyklų – Buchenvaldas. Prie Pagėgių, Macikų miške buvo įkurtas šios stovyklos filialas „Oflager-53“.

Rusija

Sovietų Rusijoje pirmosios koncentracijos stovyklos buvo įkurtos L. Trockio įsakymu 1918 m. gegužės pabaigoje.
1918 m. liepos 23 d. Rusijos komunistų partijos Petrogrado komitetas, priėmęs sprendimą pradėti Raudonąjį terorą, nutarė paimti įkaitų ir patalpinti juos į „darbo (koncentracijos) stovyklas”. 1919 m. balandžio 15 d. paskelbtas Visos Rusijos Centrinio vykdomojo komiteto dekretas „Dėl priverstinių darbų stovyklų”, kuriuo įsakoma įkurti mažiausiai po vieną stovyklą, talpinančią 300 kalinių, prie kiekvieno gubernijos centro. 1919 m. pabaigoje Rusijoje buvo jau 21 koncentracijos stovykla, o 1921 m. pabaigoje – 122; 117-oje NKVD stovyklų buvo 60457 kaliniai, o likusiose, priklausiusiose VČK, buvo per 25000 kalinių.
1923 m. rudenį Rusijoje buvo jau 315 koncentracijos stovyklų, iš kurių pati žinomiausia – 1923 m. lapkričio 2 d. SSRS Liaudies komisarų tarybos dekretu įkurtas Solovkų ypatingosios paskirties lageris (rus. Соловецкий лагерь особого назначения; СЛОН), tapęs vėliau išsiplėtusios Gulago lagerių sistemos pagrindu.

Jungtinės Amerikos Valstijos

1942 m. apie 120 000 Jungtinėse Valstijose gyvenančių japonų (iš jų maždaug du trečdaliai buvo JAV piliečių) prezidento Franklino Ruzvelto nurodymu buvo internuoti koncentracijos stovyklose.
Velniakalnis (kaimas)

Istorija

Senais laikais Velniakalnyje buvo Grafo obuolių sodas, kiek vėliau veikė plytinė, toliau nuo kaimo yra poeto J. Keliuočio namas, kuriame jis kurį laiką gyveno.

Žymūs žmonės

Velniakalnyje gyvena Rokiškyje žinoma poetė Stasė Junokienė.
Napriūnai

Istorija

1707 m. minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje. Tada ten gyveno Jokūbas Tarailis.
Saturnijos

Požymiai

Drugiai stambūs, su dėmėmis ant kiekvieno sparno. Patinėlių antenos dvieiliškai šukiškos, patelių šukos smulkesnės. Sparnai stambūs, pilvelis storas, trumpas. Vikšrai pliki, stori, apaugę karpelėmis.