google/wiki40b huggingface dataset:
Sinapsė

Cheminė sinapsė

Sinapsę sudaro aksono svogūnėlio (taip vadinamas sustorėjęs aksono galiukas) priešsinapsinė (presinapsinė) membrana, posinapsinė (postsinapsinė) membrana (tai kito neurono dendrito membrana) ir sinapsinis plyšys tarp šių membranų. Jungtis tarp neuronų ir raumens vadinama neuroraumenine sinapse.
Kai nervinis impulsas pasiekia aksono svogūnėlį, jo membrana tampa pralaidi kalcio jonams, kurie, patekę į vidų, paveikia aktino filamentus taip, kad jie ima tempti sinapsines pūsleles, pripildytos mediatoriaus, link presinapsinės membranos. Pūslelėms susiliejus su membrana, mediatoriaus molekulės išsilieja į sinapsinį plyšį. Difuzijos būdu jie pasiekia postsinapsinę membraną ir susijungia su membranos receptoriais.
Priklausomai nuo receptoriaus ir mediatoriaus tipo, įvyksta postsinapsinės membranos depoliarizacija arba hiperpoliarizacija. Poliariškumo pokytis gali būti įvairus, todėl postsinapsiniai potencialai vadinami laipsniškais.
Neuronas sugeba palyginti ir susumuoti jį pasiekiančią informaciją prieš perduodamas ją kitam neuronui. Kadangi gaunamų impulsų pobūdis nesiskiria, vienintelis būdas tai padaryti yra sumavimas. Nuo rezultato priklauso, ar sukuriamas veikimo potencialas ir ar neuronas siunčia impulsą.
Eugenijus Bukinas

Biografija

1980 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1988–1990 m. studijavo Maskvos diplomatinėje akademijoje.
1980–1988 m. LSSR užsienio reikalų ministerijos Spaudos ir informacijos skyriaus pirmasis sekretorius. 1990–1991 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Referentūros skyriaus pirmasis sekretorius, Užsienio reikalų ministerijos pirmasis sekretorius. 1991–1992 m. Nepriklausomų valstybių sandraugos šalių skyriaus vedėjas.
Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašė užsienio politikos klausimais, rengia komentarus.  Vėliau dienraščio „Verslo žinios“ naujienų redaktorius. 2009–2012 m. Seimo nario Gedimino Navaičio padėjėjas-sekretorius, Migracijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Bendrųjų reikalų skyriaus vyriausiasis specialistas.
Elena Kubiliūnaitė-Garbačiauskienė

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Rusiją, vėliau gyveno Vidurinėje Azijoje, Kryme. 1920 m. grįžo į Kauną.
1922–1926 m. dirbo Švietimo ministerijoje, 1928–1931 m. – Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekoje. 1922 m. redagavo pirmąjį sporto žurnalą „Lietuvos sportas“.
1920 m. viena Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos, 1922 m. – Lietuvos sporto lygos steigėjų, šių organizacijų sekretorė, Lietuvos sporto lygos moterų komiteto vadovė. 1931 m. su vyru išvyko į Ciurichą.
Viena pirmųjų teniso, krepšinio, lengvosios atletikos sporto organizatorių ir dalyvių. 1922 m. jai priklausė 60 m bėgimo, 200 m bėgimo, šuolio į tolį, šuolio į aukštį, rutulio stūmimo Lietuvos rekordai.  Palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Prancūzijos kariuomenės maisto davinys

Prancūzijos kariuomenės maisto davinys (pranc. Ration alimentaire de l'armée française} – Prancūzijos kariuomenėje naudojamas sauso maisto davinys. Yra įvairių prancūziško mitybos raciono variantų.

Istorija

Individualūs supakuoti maisto daviniai Prancūzijoje pasirodė 1946 m. Pavyzdžiu buvo paimti JAV kariuomenėje naudoti K-racionai.
San Marino futbolo varžybos 1989–1990 m.

1989–1990 m. San Marino futbolo pirmenybės

Tai buvo 5–asis San Marino futbolo čempionatas.
Seldžiukai

Istorija

Tiurkai seldžiukai gana ilgai klajojo Turano stepėse. X a. jie apsistojo Chorezmo regione, kur priėmė islamą.
Valstybės įkūrėjas buvo Tugrul Begas, kuris užėmė Nišapūrą ir Mervą, o vėliau sutriuškino Gaznevidų armiją, kas nulėmė tai, jog Seldžiukai gavo didžiumą Gaznevidų imperijos teritorijų.
Tugrul Bego palikuonys plėtė imperiją į Vakarus, užimdami Iraką, Armėniją, Gruziją, Mažąją Aziją.
1092 m. mirus paskutiniam didžiajam sultonui Malikšachui, imperija buvo padalinta tarp trijų sūnų, o vėliau atskiros dalys sparčiai skilo į mažus emyratus. Šiuose emyratuose įsitvirtino seldžiukidai.
Tačiau nuo XI a. pabaigos seldžiukų ribos traukėsi. Iš vakarų puolė krikščionys, rengiantys kryžiaus žygius, iš šiaurės plėtėsi Gruzija, iš pietvakarių – Ajubidai. Visą likusią dalį naujai suvienijo Chorezmo imperija.
Ieva

Augalų morfologija

Medžiai vidutinio dydžio, plačiai kiaušinišku vainiku, gerai pakeliantys šalčius.
Žiedai sukrauti lapuotose kekėse. Pražysta kartu su besiskleidžiančiais lapais.
Vaisius – kaulavaisis.
Kambarinės dienoraštis

Kambarinės dienoraštis (pranc. Le Journal d’une femme de chambre) yra 1900 m. išspausdintas Octave Mirbeau romanas.

Siužetas

Tarsi žvelgdamas pro rakto skylutę kambarinės Célestine akimis Mirbeau mums atskleidžia theatrum mundi užkulisius ir buržua pasaulio negeroves. Kūrinyje tiriama visuomenė, kurioje viešpatauja stipresniojo įstatymas ir pinigų galia. Mirbeau aprašo tarnų padėtį, jam primenančią modernią vergovės formą.
Le Journal d’une femme de chambre 2011 m. buvo išverstas į lietuvių kalbą : Kambarinės dienoraštis. Vertė Vilma Linauskienė/ Vilnius: Baltos lankos.
Le Journal d’une femme de chambre buvo du kartus ekranizuotas : 1946 m., (režisierius Jean Renoir, JAV) ir 1964 m. (režisierius Luis Buñuel, Prancūzijoje).
Chodžeilis

Istorija

Chodžeiliui miesto teisės suteiktos 1926 m.
Jonas Šulskis

Biografija

1932–1940 m. mokėsi Panevėžio valstybinėje berniukų gimnazijoje. 1940–1946 m. studijavo Lietuvos veterinarijos akademijos (LVA) Veterinarijos fakultete.
1945 m. LVA dirbo vyr. laborantu, 1946 m. LVA Anatomijos ir histologijos katedros asistentu, 1949 m. tapo šios katedros vyr. dėstytoju. 1953–1958 m. Veterinarijos fakulteto dekanas. 1955 m. Leningrade apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Arklio įvairių tipų skersaruožių raumenų palyginamasis histologinis tyrimas“. 1958–1959 m. LVA prorektorius mokslo ir mokymo reikalams. 1959–1976 m. LVA rektorius. 1970 m. paskirtas eiti profesoriaus pareigas Anatomijos ir histologijos katedroje. 
Parašė ir išleido vadovėlius „Citologijos ir bendrosios histologijos pagrindai“(1965), „Specialioji histologija“ (1974). Į lietuvių kalbą išvertė L. Kacnelsono ir J. Richterio „Histologijos ir embriologijos praktikos darbai“, spaudoje paskelbė daugybę mokslinių straipsnių.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Alfredas Stasys Nausėda

Biografija

1961 m. baigė Stubrių pradinę mokyklą, 1965 m. – Katyčių aštuonmetę mokyklą, 1969 m. – Rietavo tarybinį ūkį-technikumą, 1976 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją.
1976–1978 m. Šilutės rajono žemės ūkio valdybos vyresnysis energetikas. 1978–1988 m. Juknaičių eksperimentinio ūkio vyriausiasis inžinierius, 1988–1993 m. Rusnės žuvininkystės ūkio vyriausiasis inžinierius. 1993–1995 m. Šilutės rajono žemės ūkio skyriaus vyresnysis specialistas, 1995–2002 m. Šilutės rajono žemės ūkio valdybos viršininkas. 2002–2015 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos Kaimo reikalų skyriaus vedėjas.
1995–1997 m., 2002 m. gruodžio mėn. – 2003 m. kovo mėn. ir 2015–2016 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.
Nuo 2016 m. Seimo narys.
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001–2016 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilutės rajono skyriaus, nuo 2016 m. Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos narys.
Dukros iš pirmosios santuokos su Augenija Nausėdiene (1948-1999): Daiva, Laima ir Rima. Antroji žmona Vitalija, sūnus Saulius.
Karo vilkai. Desantininkai

Kūrimas

Sprendimui kurti serialą, daugiausiai įtakos padarė Tom Hanks ir Erik Jendresen, praleidę ne vieną mėnesį rašydami scenarijus serijoms. Steven Spielberg rūpinosi galutiniu „visų galų suvedimu“ seriale, nes jis jau turėjo tokios patirties, praeityje filmavęs filmą „Gelbstint eilinį Rajaną“.
Daug smulkių detalių serialo kūrybinei grupei atskleidė Donald Malarkey, buvęs „Lengvosios kuopos“ kareivis, dalyvavęs minėtuose veiksmuose.
Filmavimui HBO kompanija išleido 125 milijonus dolerių, tai buvo pats brangiausias serialas tuo metu. Šį titulą išlaikė iki pradedant filmuoti kitą istorinį serialą „Ramusis vandenynas“, apie tą patį II pasaulinį karą, tik, kad įvykiai vaizduoti jau iš Ramiojo vandenyno fronto.

Filmavimas

Apie 10 mėnesių filmavimo grupė praleido Anglijoje, Hartfordšyro grafystėje įsikūrusiame „Hatfield“ oro uoste. Jame buvo atkuriami įvairūs Europos miestai: Bastonė Belgijoje, Eindhovenas Olandijoje, Karentanė Prancūzijoje.
Bakingamšyro grafystės miestas Hambledenas buvo panaudotas filmuojant pasiruošimo, išsilaipinimui žemyninėje Europoje, scenoms bei vėlesniems epizodams.
Breinzo miestas Šveicarijoje buvo nufilmuotas imituojant veiksmus Vokietijoje ir Austrijoje.
Justinas Juodaitis

Biografija

Gimė 1899 m. lapkričio 22 d. Pavilktinių kaime. Buvo vyskupo Justino Staugaičio sesers Petronėlės Juodaitienės sūnus. 1909–1913 m. mokėsi Sintautų pradinėje mokykloje, po to – Vilkaviškio gimnazijoje, kurios 5 klasę 1915 m. baigė Voroneže. Kunigų seminariją baigė Gižuose, 1923 m. įšventintas kunigu. Vikaravo Aukštosios Panemunės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčioje. 
1926 m. baigė Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą, 1927–1931 m. buvo Telšių kunigų seminarijos dėstytojas ir dvasios vadovas. 1931–1933 m. studijavo Romoje ir apgynė teologijos daktaro laipsnį Seinų kunigų seminarijoje. Romoje apgynė teologijos daktaro disertaciją. Nuo 1926 m. gyveno Telšiuose. 1933–1946 m. vėl dėstė Telšių kunigų seminarijoje, 1941–1943 m. buvo inspektorius, nuo 1943 m. – rektorius. 
Antrojo pasaulinio karo metu kanauninkas padėjo ir iš Hitlerio užimtos Klaipėdos plūstantiems pabėgėliams, ir nuo vokiečių besitraukiantiems rusų kareiviams, ir persekiojamiems žydams bei tarybiniams aktyvistams, partizanams, persekiojamiems kunigams. Po kaltinimų, grasinimų, tardymų J. Juodaitis 1945 m. rugpjūčio 26 d. buvo įformintas NKGB agentu ir jam suteiktas Telšiškio slapyvardis, tačiau saugumiečiams iš kanauninko pranešimų nebuvo jokios naudos. Per penkerius metus nuo užverbavimo jis parašė 8 visiškai neturinčius jokios operatyvinės reikšmės pranešimus.
1946 m. komunistinei valdžiai suėmus vyskupą Pranciškų Ramanauską, kanauninkas J. Juodaitis buvo Telšių vyskupijos valdytojas. 1946–1961 m. sovietinė valdžia trukdė normaliam Telšių vyskupijos darbui, todėl vyskupija valdyta kapitulinio vikaro teisėmis. Pirmuoju vyskupijos valdytoju tokiomis sąlygomis dirbo J. Juodaitis. Dvasininką suėmė 1949 m. gruodžio 20 d., išvežė į Vilnių, o čia suimtąjį tardė KGB papulkininkis Čelnokovas. 1950 m. rugsėjo 6 d. KGB Ypatingasis pasitarimas paskyrė J. Juodaičiui 25 metų bausmę. Kanauninką išvežė į Mordovijos Dubravlagą. 1957 m. dvasininkas grįžo į Lietuvą.
Vyskupui Petrui Maželiui 1965 m. atnaujinus vyskupijos Katedros kapitulą, J. Juodaitis pakeltas Kapitulos prelatu. Mirė dvasininkas Kražių altarijoje 1969 m. vasario 3 dieną. Palaidotas Kražių bažnyčios rūsyje.
Arūnas Domininkas Grabažis

Biografija

1946 m. pradėjo mokytis Kauno V. Kudirkos pradinėje mokykloje, 1957 m. baigė Kauno 4-ąją gimnaziją. 1961 m. baigė Kauno kūno kultūros institutą, fizinio lavinimo dėstytojas.
1961–1975 m. Šiaulių Jaunimo sporto mokyklos bokso treneris. 1975 m. persikėlė į Ignalinos rajoną, Mielagėnų vidurinės mokyklos karinis vadovas ir fizinio lavinimo mokytojas. 1990 m. Krašto apsaugos departamento Ignalinos rajono instruktorius, 1991–1992 m. Ignalinos rajono komendantas. 1991 m. suteiktas majoro laipsnis. 1993–1994 m. Ignalinos atominės elektrinės apsaugos bataliono vadas. 1994 m. rugsėjo mėnesį išėjo į atsargą, ūkininkauja, turi įsteigęs individualią įmonę.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, partijos tarybos narys, etikos ir mandatų komisijos pirmininkas, 2010 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Ignalinos rajono Vietinės veiklos grupės pirmininkas, Ignalinos AE regiono plėtros tarybos narys.
1956–1965 m. daugkartinis Lietuvos bokso čempionas, sporto meistras.
Sutuoktinė Jelena, vaikai Ernestas, Andrius, Artūras.
Jonas Bielskis (1855)

Jonas Bielskis (1855 m. liepos 6 d. Padeksnyje, Raseinių raj. – 1904 m. lapkričio 11 d. Peterburge) – inžinierius, knygnešys.

Biografija

1876 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1882 m. Peterburgo susisiekimo inžinierių institutą.
1882–1885 m. Liepojos uosto inspektorius. Dirbdamas uoste padėjo gabenti į Lietuvą užsienyje leidžiamą spaudą lietuviškais rašmenimis ir pogrindinę spaudą, pabėgti į užsienį besislapstantiems nuo rusų policijos persekiojimų knygnešiams bei politikams.
Nuo 1885 m. gyveno Vakarų Sibire, dirbo inžinieriumi, rėmė ištremtus politinius kalinius.
Denežkino Akmuo

Denežkino Akmuo (rus. Денежкин камень) – kalnas Rusijoje, Sverdlovsko srityje, Šiaurinio Uralo kalnuose. Tai viena aukščiausių Uralo viršukalnių, jos aukštis – 1492 m. Kalnas įeina į Denežkino Akmens draustinį.
Sudarytas iš grūdėto hiperstenito (skalūnų ir sienito gneiso). Ketvirtį kalno dengia miškai, panašią dalį – krūmynai, o likusią pusę – plikos uolos ir akmenys. Mišką sudaro daugiausia pušys, tačiau yra ir beržų, alksnių, šermukšnių, gausiai auga avietės.
Kalnas turi keturias atskiras viršūnes. Kopimas į kalną pavojingas dėl dažnai besikeičiančių oro sąlygų.
Denežkino Akmens šlaituose prasideda Sosvos baseino upės – Vogulka, Krutaja, Solva, Suprėja, Šarpas, Šelgutanas ir kt.
Koahuila

Geografija

Ribojasi su Čihuahua vakaruose, su Durangu pietvakariuose, su Sakateku pietuose, su Nuevo Leonu rytuose. Šiaurėje ribojasi su JAV, Teksaso valstija.
Centrine Koahuilos dalimi driekiasi Rytų Siera Madrės kalnai. Aukščiausia vieta yra valstijos pietuose, Arteagos aukštumoje – tai 3751 m aukščio Vigaso kalnas. Vakaruose plyti dykumos. Kalnuose vyrauja spygliuočių (pušų, pocūgių, kedrų) miškai. Lygumose auga dygūs krūmynai, kaktusų sąžalynai.
Šiaurine valstijos riba teka Bravo del Nortė. Kitos upės nevandeningos, dažnai išdžiūstančios, laikinos. Vakaruose telkšo keletas druskingų ežerų ir šlapynių. Įrengta 15 tvenkinių.
Petras Biržys

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, mokėsi Voronežo lietuvių gimnazijoje. 1917 m. Maskvoje baigė prekybos mokyklą ir grįžo į Lietuvą.
1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. Kaune baigė Karo mokyklą ir buvo paskirtas vyresniuoju leitenantu į pėstininkų pulką Ukmergėje.
Išėjęs į atsargą nuo 1921 m. dirbo mokytoju Alovės pradžios mokykloje, Pagėgiuose vedė Lietuvos valdžios suorganizuotus lietuvių kalbos kursus, Radviliškio progimnazijoje dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1924–1927 m. Lietuvos universitete studijavo literatūrą ir teologiją.
1926 m. pusę metų keliavo po Pietų Ameriką, aplankyta Brazilija, Urugvajus, Argentina. 1927 m. grąžintas į Lietuvos kariuomenę tarnavo Kauno karo komendantūroje. 1929 m. kaip dainininkas gastroliavo JAV. Dalyvavo Antano Vanagaičio vodevilinės teatro grupės „Dzimdzi drimdzi“ spektakliuose.
Nuo 1930 m. Kauno radiofone rengė populiarius pusiau folklorinius satyrinius pusvalandžius „Pupų Dėdės pastogėje“. Koncertavo drauge su Rozaliute (Anele Sadauskaite), važinėjo po Lietuvą, rinko istorinę medžiagą, parašė knygelių apie įvairias Lietuvos vietoves.
1933 m. gruodžio mėn., Londone, „Columbia Graphophone“ kompanijoje įrašė pirmąsias plokštelės. Dar 8 plokšteles su 16 dainų, Petras Biržys įrašė 1938 m. kovo mėn., Londone, firmoje „Columbia Graphophone“.
Bendradarbiavo įvairiuose laikraščiuose ir žurnaluose, dažniausiai pasirašinėdamas Liūdiškiečio slapyvardžiu. 1921 m. redagavo pėstininkų pulko žurnalą „Skydas“, 1926–1927 m. karininkų žurnalą „Kardas“, taip pat rengė vienkartinius ir tęstinius leidinius „Gediminietis“, „Lietuvos karo invalidas 1918–1920 m.“, „Radijo bangos“ (1931 m.). 1935 m. savo lėšomis pradėjo leisti mėnesinį humoro ir satyros žurnalą „Pupų Dėdė“ (išėjo 12 numerių).
1942 m. Kauno senamiestyje įkūrė pramogų teatrą „Pupų Dėdės pastogė“. Nacių okupacijos metais kalintas, nes dėl kandaus žodžio neįtiko nė vienai valdžiai. 
Po karo persikėlė į Vilnių ir dirbo Filharmonijos artistu, ruošė radijo valandėles su Marceliute (Marijona Juškevičiute), važinėjo po Lietuvą su koncertais. Trupę sudarė estrados dainininkas Antanas Šabaniauskas bei gitaristas Antanas Zabulionis. Senatvėje skurdo, buvo visų pamirštas ir apleistas. 
Palaidotas Saltoniškių kapinėse.
Lurestanas

Geografija

Lorestanas geografiškai sutampa su Zagroso kalnais, kurie driekiasi Irano vakariniu pakraščiu ir atskiria Irano kalnyną nuo Mesopotamijos žemumų vakaruose. Tai – pailgas ruožas, šiaurėje, ties Kermanšachu pereinantis į Kurdistaną, o pietuose – į Farsą. Į vakarus nuo jo yra Chuzestano žemumos, o į rytus – Persijos Irakas.
Tai – labai kalnuotas kraštas, kur kai kurie kalnai siekia aukščiau sniego ribos. Aukščiausias kalnas regione yra Zard-Kuh, siekiantis 4,548 m aukščio. Tarp aukštų kalnų grandinių įsiterpę upių drėkinami slėniai. Svarbiausios regiono upės – Zajanderudas, Karunas ir kitos.

Istorija

Lorestanas yra vienas seniausiai įvairiais pavadinimais minimų Didžiojo Irano regionų. Per visą istoriją gretimoms tautoms, gyvenančioms vakarinėse derlingose žemumose, jis buvo žinomas kaip laukinių grėsmingų kalniečių kraštas. Šie kalniečiai ne kartą per istoriją užpuldavo Mesopotamiją. Vieni žymiausių tarp jų buvo Kasitai, II tūkst. pr. m. e. užvaldę Babiloniją.
I tūkst. pr. m. e. šį regioną valdė įvairios iranėnų dinastijos: Medų imperija, Achemenidų imperija. Per šį laikotarpį senieji vietos gyventojai (kasitai) buvo asimiliuoti, o kalnynas buvo iranizuotas: čia izoliuotose kalnų slėniuose ėmė formuotis lūrai ir kitos iranėnų gentys. Dar vėliau regioną valdė Seleukidai, Aršakidai, Sasanidai.
VII a. Sasanidų imperiją nukariavus Kalifatui, lūrai buvo islamizuoti, X a. regione įsitvirtino Bujidai. Nuo XI a. 100 metų valdė Seldžiukai.
Silpstant Seldžiukų imperijai, ji ėmė byrėti į atskiras valdas, vadinamuosius atabegatus. Tuo metu kalniečiai lūrai pirmą kartą istorijoje sukūrė nepriklausomas valstybes. Tai buvo dvi valstybės: nedidelėje šiaurinio Lorestano teritorijoje susiformavo Mažasis Lorestanas (Lur-e-Kuchik), valdomas Choršidi dinastijos (1155 m.-XVII a. pradžia), o likusiame Lorestane susiformavo Didysis Lorestanas (Lur-e-Bozourg), valdomas Hazaraspidų dinastijos (1148–1424), su sostine Malamiru. Tai buvo didžiausias Lorestano istorijos suklestėjimas. Lūrų valstybės sugebėjo išsaugoti nepriklausomybę ar autonomiją per Ilchanidų, Muzafaridų ir Timūridų laikotarpius.
1424 m. Timūridas Šachruchas panaikino Didįjį Lorestaną, o atokesnis Mažasis Lorestanas išlaikė savo valdovų dinastiją iki XVII a. pabaigos, kuomet Safavidas Abasas I paalino paskutinįjį Choršidį, ir regioną atidav valdyti tiurkiškos kilmės Šamlu giminei vietininko teisėmis.
Nepaisant to, atokus kalnuotas Lorestanas išlaikė nemažai autonomijos vėlesnių Irano dinastijų laikotarpiu. Tik 1936 m. Pehlevi Reza Šachas galutinai nukariavo ir įjungė lūrus bei bachtiarus į Irano sudėtį.
Albirex Niigata Singapore FC

Istorija

Klubas įkurtas 2004 m. Žaidžia elito lygoje. 2016, 2017, 2018 m. tapo šalies čempionais.

Sudėtis (2018)

Atnaujinta: 2018 m. lapkričio 27 d.
Salmonėjus

Populiarioji kultūra

Robert Trebor vaidina Salmonėjų televizijos seriale „Heraklis. Legendinės kelionės“ ir „Ksena: karingoji princesė“. Salmonėjaus personažas serialuose turėjo tik menką ryšį su mitu. Serialuose jis vaizduojamas kaip nuolat besistengiantis užsidirbt kuo daugiau dinarų, tačiau jis taip pat vaizduojamas kaip geros širdies žmogus.
Sakpetenas

Istorija

Miestas įsikūrė labai seną istoriją turinčioje teritorijoje – klasikinių majų zonoje (pietinėse Majos regiono žemumose). Palyginti netoli yra Tikalio, Jašchos, Narancho ir kitų klasikinių majų miestų griuvėsiai. Tačiau Sakpetenui kuriantis XIII a., regionas buvo jau seniai ištuštėjęs, kadangi klasikiniai majai X a. buvo apleidę savo miestus.
Sakpeteno susikūrimas siejamas su kovojų tauta, kuri kildino save iš Majapano miesto Jukatano pusiasalio šiaurėje. Manoma, kad jų pirmoji sostinė buvo Topoštė (prie pat Jašcha), apgyvendinta 1350 m. Spėjama, kad apie 1450 m., kovojai migravo į vakarus ir įsikūrė prie ežero, kitos tautos, icų pašonėje. Ten jie atsinešė Majapano stiliaus kultūrą. Jie kontroliavo teritoriją į šiaurę nuo ežero.
1541 m. miestą pasiekė Kortesas, kuris dėl atkaklaus majų priešinimosi, jo nesugebėjo paimti. Valstybė buvo užkariauta tik 1697 m., kartu su Tajasaliu ir Keišiliu, ispanams surengus ekspedicijas iš trijų pusių: iš Meksikos, Belizo ir Gvatemalos.
Narmantai

Etimologija

Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Narmontas (liet. Narmantas) daugiskaitinės formos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Narmąty, Narmonty, Normonty, rus. Нармонты, Нармантай, liet. Narmontai, Narmantai, žem. Narmontā.

Aplinkinės gyvenvietės

Serapinai – 2 km
LENKIMAI – 12 kmŽalgiriai – 3 kmPalšiai – 3 km
MOSĖDIS – 9 kmPeldžiaiJakštaičiaiGrūšlaukė – 4 km
DARBĖNAI – 15 kmBajoraliai – 5 kmJuodupėnai – 3 km
SALANTAI – 9 km
FIDE šachmatų kompozicijų kūrybos tarptautinis meistras

FIDE šachmatų kompozicijų kūrybos tarptautinis meistras  (sutr. ŠKK TM) – tai titulas, suteikiamas šachmatų kompozitoriams už aukštus pasiekimus šachmatų uždavinių  ir etiudų kūryboje. Jį visam laikui suteikia WCSC (iki 2010 m. FIDE).

Istorija

Pirmieji tarptautinių meistrų titulai buvo suteikiami  už aukštus pasiekimus šachmatų kompozicijoje nuo 1959 m, FIDE suvažiavimuose. 1960 m., priėmus taisykles (1975 m. Tbilisyje, jas patikslinus) titulo suteikimas jau priklausė nuo pretendento turimo  FIDE albume šachmatų uždavinių ar etiudų  kiekio. 1988 m. šį titulą jau turėjo 112-ka  kompozitorių iš 22-jų šalių. O iki 2019 m. tarptautinių meistrų vardai buvo suteikti 196 šachmatų kompozitoriams, iš kurių  88 buvo mirę.

Reikalavimai

Teisę į šachmatų kompozicijų kūrybos tarptautinio meistro titulą kompozitorius įgyja, surinkęs viename, ar keliuose FIDE albumuose  mažiausiai 25 taškus už juose patalpintus šachmatų uždavinius, ar etiudus. Už vieną uždavinį  pretendentui skiriamas vienas taškas, už etiudą – 1,67 taško. Kai šachmatų kompozicijos autorių yra keli, tai taškai jiems, už tokią kompoziciją,  apskaičiuojami, dalijant, nustatytus taškus   vienai kompozicijai, iš autorių skaičiaus.
Tai reiškia, kad tik  šachmatų uždavinius kuriančiam kompozitoriui FIDE tarptautinio meistro titulas suteikiamas, jei FIDE albume yra patalpinta 25, ar daugiau jo uždavinių, kai dalis jų, sukurta kartu su bendrautoriais, o etiudus kuriančiam, jeigu  albume turi patalpintų 15, ar daugiau (kai yra sukurtų kartu su bendraautoriais) etiudų.

Išorinės nuorodos

Šachmatų kompozicijos žinynas
Girdžių Šv. Marijos Magdalietės bažnyčia

Istorija

Girdžiai 1554 m. dovanoti Veliuonos klebonui (nuo 1842 m. valstybinė valda). Apie 1809 m. pastatyta medinė koplyčia.Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius 1853 m. prašė Rusijos valdžios leisti suremontuoti apleistą Girdžių koplyčią ir laikyti joje pamaldas. Nurodė, kad prieš 30 metų čia nuolat gyveno kunigas. Gavus leidimą vietos gyventojai koplyčią 1858 m. perstatė.
Po Pirmojo pasaulinio karo klebonas Albinas Alseika su parapijiečiais pradėjo statyti medinę bažnyčią. Pastatė 1926 m. Ji buvo Jurbarko parapijos filija, vėliau įsteigta parapija. Girdžiai garsėja Šv. Onos atlaidais.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė. Jos cokolis betoninis, iki palangių. Šventoriuje yra mūrinės Kryžiaus kelio stočių koplytėlės su tapytais paveikslais, senos kapinės. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė. Prieškariu bažnyčioje stovėjo vargonai, kurie rusu okupacijos metais buvo išvogti. Yra išlikusios tik šių vargonų dumplės.