google/wiki40b huggingface dataset:
Club Penguin

Istorija

2000 m. „Rocketsnail Games“ sukūrė eksperimentinę programą Expermental Penguins, po kelerių mėnesių išleido žaidimą Penguin Chat, vėliau – kelias naujesnes versijas. 2005 m. spalio 24 d. žaidimas Club Penguin buvo oficialiai patvirtintas.
2008 m. lapkritį buvo išleistas beveik metus kurtas Elite Penguin Force, kuris skirtas Nintendo DS konsolei. 2010 m. dar vienas žaidimas, Club Penguin: Game Day!, kuris skirtas Nintendo Wii.
2017 m. Žaidimas ir jo serveriai buvo išjungti. Žaidimas pakeistas Disney Club Penguin Island.
Rytų Frankų karalystė

Raida

Liudvikas II Vokietis (843−876 m.) gavo šią karalystę trims broliams padalinus Frankų imperiją. Po Vidurio Frankų karalystės suirimo 855 m., konkuruodamas su Vakarų Frankų imperija, jis siekė įgyti kai kurias sritis rytuose, kas jam pavyko 870 m., užimant dalį šiaurinės Lotaringijos. 875 m. jam nepavyko tapti Romos imperatorium ir šis postas atiteko jo konkurentui ir broliui Karoliui Plikagalviui iš Vakarų Frankų karalystės.
Dar 865 m. Liudvikas karalystę padalino į keturias kunigaikštystes, atiduodamas jas trims savo sūnums: Karlomanas gavo Bavariją, Liudvikas III Jaunesnysis – Saksoniją ir Frankoniją, o Karolis III Storasis – Alemaniją. 876 m. mirus Liudvikui Vokiečiui, jo darbus tęsė įpėdinis Liudvikas III Jaunesnysis (valdęs Saksoniją ir Frankoniją), kuris sėkmingai pasipriešino Karolio invazijai, o po šio mirties 877 m. pradėjo kovas su Karolio Plikagalvio įpėdiniais. Pasinaudojęs Vakarų Frankų nusilpimu, jis gavo broliui Karlomanui Italijos karūną, o 880 m. pasiėmė visą šiaurinę Lotaringiją. Taip siena tarp Rytų ir Vakarų Frankų nusistovėjo iki XV a.
Po Liudviko III mirties 881 m. visą Rytų Frankų karalystę paveldėjo brolis Karolis Storasis, kuris 884 m. pasinaudojęs Vakarų Frankų Karlomano mirtimi užėmė Vakarų Frankų sostą ir užsidėjo imperatoriaus karūną, taip paskutinį kartą politiškai suvienydamas imperiją. Nuo tolesnio vienijimo jį sustabdė senyvas amžius, todėl po jo mirties Vakarų Frankų karalystėje įsigalėjo vietiniai valdovai (Robertinai).
Po Karolio III mirties 887 m. Rytų Frankų sostą paveldėjo neteisėtas Karlomano sūnus Arnulfas Karintietis. Jis sėkmingai kovojo su vikingais ir slavais, o 896 m. užėmė imperatoriaus sostą. 899 m. miręs, Rytų Frankų soste jis paliko mažametį sūnų – Liudviką Vaiką. Jam valdant, karaliai prarado įtaką Italijoje, o karalystėje intensyvėjo feodaliniai nesutarimai tarp įtakingiausių giminių: Babenbergų, Konradinų, Liudolfingų ir kitų. Be to, rytuose nuolat grėsė vikingų, slavų, madjarų grėsmė.
Po Liudviko Vaiko mirties 911 m. nebeliko vyriškos lyties įpėdinio. Todėl atskirų karalystės kunigaikštysčių kunigaikščiai susirinko ir tarpusavyje išsirinko naują karalių. Tai buvo Karolingų dinastijos pabaiga. Nauju valdovu tapo Frankonijos kunigaikštis Konradas I. Po jo mirties karaliumi išrinktas Henrikas I Paukštininkas iš Saksonijos, kuris sustiprino karalystės valdžią. Jo sūnus Otonas Didysis tapo vėlesniu karaliumi, o 962 m. po ilgo laiko titulavosi imperatoriumi. Po šios datos Rytų Frankų karalystė yra vadinama Šventąja Romos imperija.
Tirkšlių valsčius

Tirkšlių valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Tirkšliai.
Livonijos konfederacija

Istorija

1207 m. buvo įkurta Terra Mariana, kurią sudarė dvi jau seniau įkurtos valdos – Rygos arkivyskupija ir Kalavijuočių ordinas (nuo 1237 m. tapo Vokiečių ordino dalimi, dar vadinamas Livonijos ordinu). Iš pradžių ji priskirta Šventajai Romos Imperijai, tačiau jau 1215 m. jos kontrolę tiesiogiai perėmė pats Romos popiežius. Vykstant užkariavimams, regione buvo kuriamos naujos vyskupijos – Dorpato vyskupija (1224 m.) ir Ozelio-Vikos vyskupija (1228 m.). Kylant nesutarimams tarp vyskupijų ir ordino, 1228 m. Popiežiaus legatas Viljamas iš Modenos paskirstė žemes šioms feodalinėms valdoms. 1234 m. įkūrus Kuršo vyskupiją, galutinai nusistovėjo federacijos narių skaičius.
Nepaisant bendrų interesų kovant su vietos pagonimis, atskiros feodalinės krikščionių valstybės kovojo tarpusavyje dėl hegemonijos. Nors nominaliai Rygos arkivyskupas buvo laikomas visos konfederacijos galva, jo valdžią nuolat kvestionavo Livonijos ordinas, turėjęs didžiumą konfederacijos teritorijų. Svarbiausi karai tarp ordino ir vyskupo vyko 1296–1330 ir 1313–30. Krikščionių tarpusavio karus papildė ir pagonių sukilimai.
1346 m., po estų sukilimo, Livonijos ordino žemės dar labiau išsiplėtė, kadangi jis prisijungė anksčiau konfederacijai nepriklausiusią Estijos kunigaikštystę šiaurėje, kuri inkorporuota į Ordino žemes.
1418 m. naujai paskirtas Rygos arkivyskupas Johanes Ambundii ėmėsi iniciatyvos sukurti bendradarbiavimą tarp atskirų bažnytinių valdų. 1419 m. pradėti šaukti bendri Livonijos valdymo organai – landtagai, kurių rinkimosi vieta tapo Valkos miestas pačiame konfederacijos centre. Nepaisant to, susipriešinimas išliko iki pat 1435 m., kuomet į Lietuvos pilietinį karą įsitraukęs ordinas patyrė stiprų pralaimėjimą Pabaisko mūšyje. Tai labai nusilpnino ordino viešpatavimą, ir paskatino daryti nuolaidas. Tų pačių metų gruodžio mėnesį sušauktas Valkos landtagas galutinai įtvirtino konfederacinį valstybės pobūdį ir užbaigė tarpusavio karus. Į landtagų sudėtį ir į šalies valdymą buvo įtraukti bajorijos (riterijos) ir miestų atstovai.
Livonijos karo metu 1561 m. konfederacija nustojo egzistuoti. Ozelio-Vikos ir Kuršo vyskupystės buvo parduotos Danijai, šiaurines teritorijas okupavo Švedija (čia įkurta Švedijos Estija). Didžiąją dalį teritorijos gavo Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė, padalijusi teritoriją į dvi dalis – šiaurinėje teritorijoje suformuota Livonijos kunigaikštystė, o pietinėje – Kuršo kunigaikštystė.
EBITDA

EBITDA (angl. Earnings Before Interest, Taxes, Depreciation and Amortization) vadinamas pelnas prieš palūkanas, mokesčius, nusidėvėjimą bei amortizaciją. EBITDA paprastai galima išskaičiuoti iš įmonių finansinių ataskaitų. Pelnas, mokesčiai ir sumokėtos palūkanos yra pelno nuostolio ataskaitoje, o nusidėvėjimas ir amortizacija - pinigų srautų ataskaitoje arba pelno nuostolio ataskaitoje prie veiklos sąnaudų, jeigu yra iššifruota. Trumpiausias kelias skaičiuoti EBITDA - prie veiklos pelno (EBIT) reikia pridėti nusidėvėjimo ir amortizacijos sąnaudas.

Istorija ir naudojimas

EBITDA pradėtas skaičiuoti 1980 - 1990 metais ir naudotas priimant greitus sprendimus dėl įmonių sugebėjimo grąžinti finansines skolas. Nuo to laiko EBITDA plačiai naudojama, nes aiškiau atspindi įmonės veiklą neįveldama sąnaudų, kurios pagrindinėje veikloje "nedalyvauja". Palūkanos priklauso nuo vadovybės pasirinkimo, kaip finansuoti įmonės veiklą, todėl yra ignoruojamos, o mokesčiai gali priklausyti ne tik nuo šių metų veiklos. Nusidėvėjimas ir amortizacija neretai yra subjektyvūs dydžiai, kurie, dažnai mokestiniais tikslais neatspindi tikrųjų turto sąnaudų. Toks atsiribojimas nuo paminėtų sąnaudų leidžia lengviau tarpusavyje palyginti įvairias įmones, kuriose skiriasi vidinės nusidėvėjimo apskaitos taisyklės, finansavimo struktūra, apmokestinimo tvarka.
Skolintojai EBITDA naudoja skaičiuodami įmonės galimybę grąžinti paskolą ir sumokėti palūkanas. Kadangi palūkanos yra mokamos prieš mokesčius, tai skolintojas ypatingo dėmesio joms nekreipia. Trumpuoju laikotarpiu skolintojas gali ignoruoti ilgalaikio turto nusidėvėjimą bei amortizaciją, nevertindamas to, kad ateis laikas, kai įmonė turės skirti pinigų atnaujinimui.
Įmonių savininkai ir vadovai dažnai naudoja EBITDA kaip būdą "pagražinti" įmonės rezultatus. Ypatingai tai "veiksminga", kai nusidėvėjimo sąnaudos yra santykinai didelės. Tokiu būdu bandoma šiek tiek paveikti investuotojų nuomonę, padailinti įmonės finansinę situaciją. Tačiau savininkai gali, be abejo, ir vidiniais tikslais naudoti EBITDA ir jos išvestinius rodiklius (EBITDA marža), kad galėtų kitu kampu įvertinti įmonės generuojamą pelną atmetus palūkanų, mokesčių, nusidėvėjimo ir amortizacijos sąnaudas.
Investuotojai, ypač tie, kurie įsigyja įmones skolindamiesi pinigus, vertina EBITDA kaip įmonės pelno generavimo potencialą. Taip nusistatoma, kiek reikia skolintis, o kiek reikia investuoti nuosavų lėšų. EBITDA naudojamas palyginant kelių, panašaus lygio įmonių finansinius rezultatus, atmetant sąnaudas, kurios gali netiksliai atspindėti esamą padėtį.
Panevėžio Viešpaties Prisikėlimo cerkvė

Istorija

Medinė Panevėžio cerkvė pastatyta 1892 metais. 1937 m. parapijoje buvo 621 tikintysis. Nuo 1936 m. kovo – lapkričio mėn. cerkvėje būdavo Surdegio Dievo Motinos ikona. Prie cerkvės veikė labdaros draugija. 1945 m. parapijoje buvo 400 tikinčiųjų, 1947 m. sovietų valdžia ją įregistravo.
Palatavio piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Papilių piliakalnis (Anykščiai) 14 kmGaigalių piliakalnis 21 kmLašinių piliakalnis 11 kmLevaniškių piliakalnis 19 kmVarniškių piliakalnis 25 kmŠovenių piliakalnis 17 kmSvirnų piliakalnis 25 kmŠeimyniškėlių piliakalnis 9 km
Liudiškių piliakalnis 11 km
Etruskų kalba

Istorija

Etruskų kilmė lieka neaiški. Etruskai buvo sukūrę 12 polių (miestų) tarybą. Savo galybės viršūnėje jie kontroliavo ir teritorijas, kuriose buvo kalbama umbrų ir sabelų kalbomis.
Kalvių pagrindinė mokykla

Istorija

Kalvių pradžios mokykla įkurta 1926 m. lapkričio 1 d. 1934 m. sausio 10 d. Šiaulių apskrities valdybos komisija nustatė, kad senosios mokyklos patalpos remontuotinos, nes labai blogos. 1935 m. numatyta statyti naują mokyklą. 1936 m. birželio 1 d. baigtas statyti naujas raudonų plytų mokyklos pastatas.
1949 m. mokykla tapo septynmete. 1950 m. rugsėjo 1 d. mokykloje dirbo 6 mokytojai. 1957 m. prie mokyklos pastato pristatytas nedidelis priestatas, kuriame talpinama kino aparatūra. 1962 m. mokykla tapo aštuonmete. 1965 m. prie senosios mokyklos pastato pristatytas dviejų aukštų 7 klasių priestatas, nuo 1967 m. V-VIII kl. mokiniai mokosi naujo priestato patalpose, o I-IV klasės mokėsi senajame mokyklos pastate.
2000 m. sausio 19 d. mokyklos bibliotekoje pastatytas ir pajungtas pirmas kompiuteris, skirtas raštvedybai, kurį padovanojo Gataučių Marcės Katiliūtės pagrindinė mokykla. 2003 m. rugsėjo 1 d. atidaryta priešmokyklinio ugdymo grupė. Ją sudarė 7 vaikai. 2003 m. balandžio 1 d. mokyklai suteiktas finansinis savarankiškumas. 2005 m. X klasę baigė pirmoji 9 dešimtokų laida. 2005 m. rugsėjo 1 d. mokykloje įrengti sanitariniai mazgai. 2005 m. sausio 28 d. mokyklos patalpose įsikūrė Joniškio rajono savivaldybės Jono Avyžiaus viešosios bibliotekos Plikiškių filialas.
2010 m. birželio 30 d. Kalvių pagrindinė mokykla tapo Joniškio rajono savivaldybės Kriukų pagrindinės mokyklos Kalvių skyriumi.
Varvara Stepanova

Biografija

Gimė 1894 m. lapkričio 9 d. Kaune, valdininkų šeimoje. 1910 − 1913 m. mokėsi Kazanės dailės mokykloje, tačiau jos nebaigė ir išvyko į Maskvą. Nuo 1916 m. V. Stepanova Maskvoje pradėjo gyventi kartu su savo būsimuoju vyru Aleksandru Rodčenko (pora susituokė 1942 m.), su kuriuo mokėsi kartu Kazanės dailės mokykloje. 1915-1917 m. ji dirbo dailininko Konstantino Juono studijoje, lankė Stroganovų dailės mokyklą. Ją rėmė Vasilijus Kandinskis.
1917 m. V. Stepanova pradėjo kurti beobjektinę poeziją, paremtą skiemenų skambėjimo ekspresyvumu. 1918 m. ji paruošė grupę ranka kurtų knygų šių eilių pagrindu. Šias knygas galima laikyti atskirais grafikos kūriniais, artimais futuristinei Olgos Rozanovos ankstesniems darbams, tik V. Stepanova daugiau eksperimentavo. Pavyzdžiai: poemos Zigra Ar ir Gaust Chaba.
1921 m. V. Stepanova dalyvavo garsiojoje „5 x 5 = 25“ abstraktaus meno parodoje Maskvoje ir netrukus tapo reikšminga rusiškojo avangardo figūra. Šliejosi prie konstruktyvistų. Jos paveikslai „Šokančios figūros baltame fone“ (1920 m.), „Dvi figūros“ (1921 m.) ir kiti darbai dabar eksponuojami garsiuose pasaulio muziejuose: Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje, Nacionalinėje Tretjakovo galerijoje Maskvoje, Thyssen-Bornemisza muziejuje Madride. 1920 − 1930 m. laikotarpiu V. Stepanova bendradarbiavo su įvairių meno žurnalų redakcijomis, ruošė spaudai fotomontažus, koliažus. Taip pat užsiėmė tekstilės dizaino kūryba, 1929 m. už pasiekimus šioje srityje laimėjo prizą Kasdienės tarybinės tekstilės parodoje Tretjakovo galerijoje. Nuo 1922 m. V. Stepanova bendradarbiavo su teatrais, kūrė teatrines dekoracijas, tarp jų − Revoliucijos teatre V. Mejerholdo pastatytai pjesei „Tarelkino mirtis“. 1920 − 1925 m. dėstė Krupskajos socialinio švietimo akademijoje.
Po 1930 m. V. Stepanova buvo vis labiau paveikta TSRS propaguotos meno estetikos, sumišusios su valstybės politikos propaganda, pavyzdžiui, fotokoliažas „Pirmojo penkmečio plano rezultatai“ (1932 m.). Kartu su A. Rodčenko ji apipavidalino TSRS oficiozinius leidinius, pavyzdžiui, žurnalą „TSRS statybose“ (leistas 5 kalbomis tarp 1931 ir 1941 m.). 1941 m. V. Stepanova buvo evakuota nuo karo į Permę (tuo metu pavadinimu Molotovas), kur 1942 m. ištekėjo už A. Rodčenko. Po karo toliau dirbo su vyru, pavyzdžiui, fotoalbumai „Mūsų Tėvynės kinematografija“, „5 darbo rezervų metai“ (1945), „25 metai Kazachstano TSR“ (1947), „300 metų Ukrainos susivienijimui su Rusija“ (1953). V. Stepanova mirė 1958 m. gegužės 20 d. Maskvoje, palaidota Novo Donskio kapinėse. Didelė V. Stepanovos ir A. Rodčenko kūrinių kolekcija yra Puškino muziejaus privačių kolekcijų skyriuje Maskvoje.
Ipiutako kultūra

Ipiutako kultūra – eskimų archeologinė kultūra, pavadinta pagal Hapo kyšulyje, į pietus nuo Ipiutako lagūnos (Beringo jūra), F. Rainio (JAV) ir H. Larseno (Danija) atrastą ir 1939–1941 m. tirtą gyvenvietę.

Arealas

Ipiutako kultūra 500–900 m. buvo paplitusi Aliaskos šiaurės vakarinėje dalyje. Ipiutako kultūra turi sąsajų su Kachemako kultūra.

Kultūra

Ipiutako kultūros žmonės šiltuoju metų laiku gyvenvietes kūrė prie vandens, šaltuoju – kėlėsi į kyšulio gilumą. Gyveno 4 x 4 m dydžio medinėse pusiau žeminėse su židiniais. 1939–1941 m. rasta apie 580 tokių pastatų. Vertėsi žvejyba, medžiokle – medžiojo vėplius ir ruonius, taip pat šiaurinius elnius, paukščius. Naudojo akmeninius (iš titnago ir skalūno darė rėžtukus, grandukus, gremžtukus) ir kaulinius (iš kaulo, ilčių ir ragų darė strėlių antgalius, žeberklus, harpūnus) įrankius. Kauliniai dirbiniai puošti realistiškais piešiniais ir geometriniais ornamentais. Keramikos nenaudojo.
Mirusiuosius laidojo su įkapėmis ir kaukėmis, kartais mediniuose karstuose. Kapuose taip pat rasta iš ilčių padarytų gyvūnų skulptūrėlių ir fantastinių figūrėlių, įvairių ažūrinių dirbinių; manoma, jie susiję su šamanizmu. Ipiutako kultūrą pakeitė Tulės kultūra.
Jonas Daugirdas

Biografija

Daugirdas gimė apie 1380 m. senoje Lietuvos didikų šeimoje, kurios herbas Gulbė. Jo tėvas - Gedigaudas Salkaitis - buvo Podolės vaivada (seniūnas), vėliau LDK Vytauto paskirtas valdyti Smolenską. Per Lietuvos krikštą sūnus ir tėvas kartu priėmė krikščionybę, Daugirdui buvo suteiktas Jono vardas, o jo tėvui - Jurgio vardas. 1413 m. Horodlės unijos metu Jonui Daugirdui buvo suteiktas naujas giminės herbas „Jaučio galva“ (lenk. Pomian (Bawola Głowa). Jono Daugirdo pailkuonys naudojosi tiek naujuoju, tiek senuoju giminės herbais.
Jonas Daugirdas, kaip ir jo tėvas, buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo bendražygis. Vienas iš 1401 m. Vilniaus-Radomo, 1413 m. Horodlės sutarčių su Lenkija, 1435 m. Brastos taikos su Vokiečių ordinu liudytojų. Nuo 1424 m. LDK rūmų maršalka; iki 1430 m. Podolės Kameneco seniūnas. 1430–1434 m. Lucko seniūnas. 1434–1443 Vilniaus vaivada.
Mirus Vytautui Didžiajam 1430 m. Podolės bajorų suimtas, jo valdytos vakarinės žemės prijungtos prie Lenkijos. Remdamas Žygimanto Kęstutaičio kandidatūrą į didžiuosius kunigaikščius gavo valdų apie Rudaminą (prie Vilniaus). Kaip LDK valdovo Žygimanto Kęstutaičio atstovas 1434 m. dalyvavo Vladislovo III Jogailaičio karūnacijoje Lenkijos karaliumi. 1440 m. su Trakų vaivada Petru Leliušu, Jonu Čartoryskiu ir Aleksandru Čartoryskiu Trakuose nužudė Lietuvos didijį kunigaikštį Žygimantą Kęstutaitį. Rėmė Kazimiero kandidatūrą į LDK sostą. Jį išrinkus tapo vienu įtakingiausių Didžiojo kunigaikščio tarybos narių, iš jo gavo valdų apie Lucką.
Sūkuriai

Istorija

Sūkuriai įkurti 1926 m. padalinus Tadaušavos palivarko žemę.
Tarybiniais metais veikė ryšių skyrius, felčerių ir akušerių punktas, biblioteka, kultūros namai. Sūkuriai buvo Kalinino kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Revoliucija

Revoliucija (iš vėlyvosios lot. revolutio – apsisukimas) – globalus ir radikalus kokybinis pokytis (lūžis) gamtos, visuomenės arba pažinimo raidoje, aiškiai atsiskiriant nuo ankstesnės būsenos.

Revoliucijos samprata istorijoje ir politologijoje

Revoliucija yra politinių konfliktų tarp piliečių ir valdžios institucijų rūšis, kai piliečiai protestuoja ne prieš kurį nors vyriausybės sprendimą ar įstatymą, o apskritai prieš vyriausybę ir jos politiką. Pagrindinė revoliucijos ir pilietinio karo skirtumas yra tas, kad šiuo atveju konfliktuojančių pusių jėgos yra nelygios. Nepasitenkinimas vyriausybe dėl kokių nors priežasčių yra apėmęs didžiąją dalį visuomenės. Vyriausybė negali remtis net jėga, nes revoliucijų metu pagrindinės represinės struktūros, tokios kaip armija ar policija, paprastai irgi pereina į piliečių pusę arba nesikiša į konfliktą. Todėl revoliucijų metu paprastai senoji vyriausybė yra pašalinama ir pakeičiama nauja, turinčia piliečių pasitikėjimą.
Revoliucija nuo valstybinio perversmo skiriasi tuo, kad perversmo metu pakeičiami šalies vadovai, o revoliucijos metu – valstybės santvarka.
Svarbiausias revoliucijos požymis yra esmingas vyriausybės politikos turinio pasikeitimas. Klasikinis revoliucijos pavyzdys – Prancūzijos didžioji revoliucija (1789–1799), nuvertusi seną absoliutaus monarcho vyriausybę, kurios politika buvo nebepriimtina didžiajai Prancūzijos gyventojų daugumai.
Revoliucija gali kilti netikėtai, tačiau sąlygos revoliucijos atsiradimui vystosi per ilgą laiką. Ilgas procesas, kuris veda į revoliuciją, susideda iš daugelio pokyčių ir konfliktų, bet svarbiausi yra klasių konfliktai ir valstybės vieta tuose konfliktuose.
Alexis de Tocqueville savo darbe „Senoji santvarka ir revoliucija“ teigė, kad revoliuciniai sprogimai vyksta nebūtinai dėl situacijos visuomenėje pablogėjimo. Nelaimės, kurios laikomos neišvengiamomis yra kantriai iškenčiamos, tačiau pasidaro nepakenčiamos, jei suvokiama, kad tai galima pakeisti.
Europos alkoholinių gėrimų juostos

Europos alkoholinių gėrimų juostos – Europos regionai, kuriuose, manoma, vyrauja tam tikrų alkoholinių gėrimų (alaus, vyno, degtinės) vartojimas.
Terminas vodka belt ('degtinės juosta') pirmą kartą pasirodė 1964 m. žurnalo Time straipsnyje apie smarkų gėrimą Lenkijoje.
Dieglių naftos telkinys

Dieglių naftos telkinys – eksploatuojamas naftos telkinys, esantis Stonaičių kaime, 2,6 km į pietryčius nuo Dieglių kaimo (Saugų sen.), Šilutės rajone. Telkinį eksploatuoja UAB „Minijos nafta“, kuri geologinio tyrimo darbus ir naftos gavybą telkinyje vykdo nuo 1999 m. Naftos telkinys buvo atrastas 1972 m. Dieglių lokaliame pakilime išgręžus pirmąjį gręžinį.
Cezaras Pacevičius

Biografija

1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
UAB „Birštono vandentiekis“ direktorius.
Partijos Tvarka ir teisingumas Prienų rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Virginija, vaikai Egidijus, Edita.
Gajos hipotezė

Gajos hipotezė – hipotezė, pagal kurią teigiama, kad Žemės atmosfera, hidrosfera, litosfera ir biosfera sąveikauja tarpusavyje kaip savireguliacinė sistema, kuri palaiko sąlygas, būtinas gyvybės išsaugojimui Žemėje. Hipotezę 1970-ųjų pradžioje suformulavo britų atmosferos chemikas Džeimsas Lovlokas (James Lovelock, g. 1919 m.) ir amerikiečių biologė Lin Margulis (Lynn Margulis, 1938−2011). Hipotezė vertinama nevienareikšmiškai, labai diskutuotina.
Pagal hipotezę, Žemė suprantama kaip milžiniškas organizmas, kurio gyvybė sukelia pokyčius vienoje sferoje tam, kad atsvertų pokyčius kitoje ir palaikytų gana siauras gyvybės egzistavimo sąlygų ribas. Pavyzdžiui, per beveik 3,5 mlrd. pastarųjų metų Žemės temperatūra jos paviršiuje vidutiniškai buvo palaikoma 10−30 °C intervale nepaisant to, kad nuo Hadėjaus eono planetos gaunamas Saulės energijos kiekis išaugo, pagal įvairius vertinimus, nuo 40 iki 330 %. Tai buvo pasiekta mažinant „šiltnamio efekto“ dujų kiekį atmosferoje silpstant vulkaniniam aktyvumui ir dėl fotosintetinančių organizmų veiklos. Menki pakitimai anglies dvideginio CO₂ ir kitų dujų koncentracijoje gali sukelti save palaikantį „šiltnamio“ arba „šaltnamio“ efektą, tačiau Žemėje buvo palaikytos sąlygos tokios, kad gyvybė išliko.
Kai kurių dujų, pavyzdžiui, amoniako NH₃, koncentracija atmosferoje yra tose ribose, kurių pakanka palaikyti dirvos rūgštingumą, artimą 8 pH, kuris yra idealus palaikyti gyvybinius procesus ir drauge − atmosferinio deguonies kiekį. Dujų balansas yra būtinas, pavyzdžiui, metano dujos CH₄ beveik neegzistuoja Veneros ar Marso atmosferoje. Vandenynų druskingumas palaikomas apie 3,4 %, kuris yra balanso tarp vandens garavimo, kritulių ir uolienų dūlėjimo pasekmė, ir yra kaip tik intervale druskingumo ribų, tarp kurių gali egzistuoti gyvybė jūrose. Mechanizmai, kaip Žemė kompensuoja didėjantį Saulės aktyvumą, yra nežinomi. Pavyzdžiui, tai galima pasiekti didinant Žemės plotų Saulės šviesos atspindėjimo laipsnį ledo paviršiumi, tam tikrų augalų plotais ir debesimis. Bendrai hipotezės šalininkai sutaria, kad tarp Žemės sferų egzistuoja homeostaziniai ryšiai, kuriais atsveriami pokyčiai.
Kontracepcija

Kontracepcija ir šeimos planavimas

Kartais kontracepcija ir šeimos planavimas yra vartojami kaip sinonimai, tačiau tai nėra tas pats. Esminis skirtumas tarp jų yra tas, kad šeimos planavimas, kaip ir pavadinimas sako, yra taikomas šeimos gyvenime (arba kai pora yra pastoviuose santykiuose), ir apima iš anksto suplanuotą veiksmų visumą siekiant ne tik atidėti nėštumą, tačiau ir pastoti, tuo tarpu kontracepcijos objektas yra tik nėštumo išvengimas, nepriklausomai nuo to ar pora yra pastoviuose santykiuose, ar atsitiktiniuose.

Istorija

Kontracepcija daugelyje šalių buvo ir yra labai skirtingai ir kontroversiškai vertinama, priklausomai nuo kultūrinių vertybių ir religinių pažiūrų.
Nuo seniausių laikų žmonės taikė įvairius būdus nėštumui išvengti. Jau antikos laikais žinota apie kalendorinį metodą, senovės kinai, pastebėję, kad nuo spermos, išsiliejusios pakartotos sueities metu, pastoja mažai moterų, todėl pirmą kartą spermą išliedavo kitur – ant moters pilvo, krūtų, į burną ir pan. Jau Viduramžiais naudotos priemonės, kurias dabar vadiname prezervatyvais, tik vietoje gumos, kurios tuo metu nebuvo, naudotos kitos medžiagos.
Istorijos eigoje labiausiai buvo paplitę nutrauktosios sueities, laktacinės amenorėjos, moters vaisingųjų dienų nustatymo būdai (nors pastarasieji labiau paplito tik XX a. pirmojoje pusėje, kai imta atidžiai nagrinėti moters ciklo trukmę), tačiau XX amžiuje itin išplito prezervatyvai ir cheminės kontracepcijos būdai. Manoma, kad būtent dėl jų paplitimo XX a. antrojoje pusėje labai sumažėjo gimstamumas daugelyje išsivysčiusių pasaulio šalių, nors dėl kontracepcijos prieinamumo šiek tiek ėmė gausėti paauglių nėštumo atvejų.

Kontracepcijos būdai

Kontracepcijos būdai yra šie:
Lidové noviny

Lidové noviny (liet. Liaudies laikraštis) – Čekijos dienraštis, einantis Prahoje. Centro dešiniosios pakraipos. Redaktorius nuo 2009 m. Daliboras Balšinekas.

Istorija

Įsteigtas 1893 m. Brno, 1936 m. perkeltas į Prahą, 1945 m. buvo sustabdytas, tais pat metais atkurtas, iki 1948 m. ėjo pavadinimu „Svobodné noviny“, 1952 m. komunistinio režimo uždarytas. Nuo 1988 m. ėjo pogrindyje, nuo 1990 m. leidžiamas legaliai. Priklauso Vokietijos žiniasklaidos grupei „Rheinisch–Bergische Druckerei – und Verlagsgesellschaft“.
Tiražas 1893 m. – 6000, 2006 m. – 73 000, penktadieniais – 105 000 egzempliorių.
Bendradarbiavo Jozefas Čapekas, Karelas Čapekas, Tomašas Gariga Masarykas, Edvardas Benešas ir kiti.