google/wiki40b huggingface dataset:
Virtuvės pirštinė

Virtuvės pirštinė – virtuvėje naudojama karščiui atspari pirštinė, skirta apsaugoti rankai, laikant ar išimant įkaitusius indus iš orkaitės, mikrobangų krosnelės.
Apsauginė virtuvės pirštinė gali būti gaminama ir kaip originalus virtuvės aksesuaras, savo medžiagos raštais ir spalva derantis prie virtuvės interjero, indų ar prijuostės.

Savybės

Virtuvės pirštinė yra gaminama universalaus dydžio, maždaug 18x30 cm dydžio, tinkama bet kokio dydžio rankai tiek kairiarankiams, tiek dešiniarankiams, su šonine kilpele pakabinimui. Atskiro nykščio dėka patogu suimti įkaitusią skardą ar kitą indą. Pirštinė atspari karščiui, nes jos viduje – medvilninio vatino pamušalas.
Tradicinės pirštinės gaminamos iš 100 % medvilnės ar lino/medvilnės audinių. Šiuo metu apsauginei pirštinei naudojamos ir kitos atsparios karščiui medžiagos - neoprenas, poliesteris, silikonas.
Silikoninės pirštinės atlaiko aukštą temperatūrą (230 °C), yra nelipnios, neslidžiu paviršiumi, pasižymi lankstumu - sulenkus visada atsistato į tą pačią poziciją, jų paviršius lieka nepakitęs. Lengvai valomos, galima plauti indaplovėje.

Saugumas

Virtuvės pirštinės pagal paskirtį turėtų būti naudojamos tik trumpą laiką, būdamos sausos. Pirštinės neturėtų liestis su kaitinimo elementais, dujų liepsna ar kitais panašiais aukštos temperatūros šaltiniais. Medžiaginių pirštinių audinys neapsaugo nuo karštų skysčių.
Jozefas Potockis

Biografija

Žymios Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Smolensko vaivados Stanislovo Potockio (1698–1760) ir Elenos Zamoiskos (m. 1761) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Karūnos didysis pakamaris ir Karūnos armijos generolas-leitenantas Vincentas (1740–1825).
Gavo Šventosios Romos imperijos grafo titulą nuo Vokietijos imperatorės Marijos Terezės. Krotošino, Ternopolio, Voločisko Voluinėje ir Sedliščio Podolėje dvarų valdytojas. 1767–1780 metais – Karūnos didysis raikytojas, po to Ležaisko seniūnas ir husarų vėliavos rotmistras.
1764 metais buvo išrinktas nuo Podolės vaivadijos pasiuntiniu į konvokacinį seimą kur gegužės 7 d. pasirašė manifestą, kuriame pripažino Rusijos armijos būvimą Varšuvoje, karaliaus rinkimo metu, neteisėtu. Buvo monetinės komisijos ir Karūnos iždo komisijos narys. ATR padalijimo seime 1773–1775 metais Lenkijos karaliui Stanislovui Augustui Poniatovskiui palaikant Jozefas Potockis buvo įtrauktas į Nuolatinės tarybos sudėtį.
1766 metais Jozefas Potockis tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi. Už nuopelnus gavo Baltojo erelio ordiną 1769 metais. 1776 metais – Rusijos ordino Švento Aleksandro Neviškio kavalierius.
Škotijos himnas

Nėra oficialaus Škotijos himno, tačiau egzistuoja daugybė kandidatų juo tapti. Dėl to kyla daugybė politinių ginčų Škotijoje.
Dabartinis Škotijos parlamentas palaiko nuomonę, kad oficialiu Škotijos himnu būtų laikomas Didžiosios Britanijos himnas Dieve saugok karalienę (angl. God save the Queen).
Kiti du populiariausi kandidatai į Škotijos himną yra The Flower of Scotland (palaiko 41 proc. škotų) ir Scotland the Brave (palaiko 29 proc. škotų).
Šiūpariai (Šilutė)

Istorija

Šiūparių kaimo teritorijoje žmonės jau gyveno I tūkstantmečio pradžioje. Šalia piliakalnio rasta lipdytinės keramikos grublėtu paviršiumi, gintarinių karolių, verpstelių. Šiūparių kaimas minimas 1655 m. Švėkšnos RKB gimimo metrikų knygoje. Kaimas priklausė Švėkšnos klebonijai, Švėkšnos valsčiui. I pasaulinio karo pradžioje rusų kariai ant Šiūparių piliakalnio buvo išsikasę apkasus.
Sovietmečiu kaimo žemė priklausė Švėkšnos tarybiniui ūkiui.
Grota

Grota (it. grotta) – platus ir negilus horizontalus urvas skliautiškomis lubomis. Tai gali būti urvo sistemos atskira, išplatėjusi dalis, salė, kur patenkama siauresniu praėjimu. Gali būti karstinės arba erozinės kilmės. Karstinės grotos formuojasi tirpstant uolienoms nuo vandens poveikio. Erozinės grotos susiformuoja jūros, upių pakrantėse nuo bangų mūšos mechaninio poveikio į priekrantės gruntą. Dykumų zonoje nedideles grotas suformuoja vėjo erozija, kuomet paveikiamos į žemės paviršių iškylančios tvirtos uolienos.
Didžiausia pasaulyje (pagal plotą) – Saravako (Sarawak) grota Malaizijos Borneo saloje; jos matmenys 700x400x70 m.

Meninės grotos

Meninės arba dirbtinės grotos yra viena architektūros ir skulptūros formų. Dažniausiai tai būna akmeningų urvų imitacijos bendrame baseinų, fontanų, dirbtinių vandens telkinių ar parkų apipavidalinime. Viena žymiausių tokių grotų pasaulyje yra Buontalenčio grota Florencijoje. Meninės grotos Lietuvoje pavyzdys yra Palangoje, Botanikos parke, Birutės kalno papėdėje esantis lurdas.
Stasys Puodžiūnas

Stasys Puodžiūnas (1884 m. spalio 11 d. Kaniūkų k., Utenos r. – ?), vargonininkas, chorvedys, muzikos mokytojas.

Biografija

Iš pradžių muzikos mokėsi savarankiškai, o vėliau lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Vargonininkavo ir vadovavo chorams įvairiose Lietuvos parapijose. 1909 pirmąjį lietuvišką vakarą – koncertą surengė Ukmergėje. 1911–1912 muziką studijavo Rygos muzikos mokykloje, vadovavo „Giedros“ draugijos chorui, surengė koncertų. 1913–1918 vargonininkavo ir dirigavo lietuvių chorui (80 dalyvių) Liepojoje (Latvija). Kolektyvas rengė lietuviškus vakarus – koncertus, išmoko Č. Sasnausko kantatą „Broliai" ir kitų sudėtingesnių kūrinių. Grįžęs į Lietuvą, S. Puodžiūnas mokytojavo pradinėse mokyklose, o apsigyvenęs Anykščiuose suorganizavo Šaulių būrio chorą (50 dalyvių) ir jį parengė 1938 dainų šventei Klaipėdoje. 1940–1953 dėstė muziką ir vadovavo moksleivių chorams Anykščių ir Kavarsko vidurinėse mokyklose. Chorai pasirodydavo koncertuose ir dalyvaudavo dainų šventėse. Mokytojas rinko lietuvių liaudies dainas, domėjosi folkloru.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Admiraliteto sala

Admiraliteto sala (rus. Адмиралте́йский о́стров) – Sankt Peterburgo teritorijos dalis, esanti tarp Nevos upės, Gulbių kanalo, Mojkos bei Kriukovo, Admiraliteto ir Naujojo Admiraliteto kanalų.
Faktiškai tai dvi Žiemos kanalu atskirtos salos – 1-oji Admiraliteto sala bei 2-oji Admiraliteto sala.
Šis pavadinimas žinomas nuo 1713 m., asocijuojasi su vieno iš Sankt Peterburgo simbolių - Admiraliteto pastatu (arch. A.Zacharovas), tačiau jis kilęs nuo Admiraliteto laivų statyklos, buvusios salos centre. Tuo metu sala buvo didesnė, bet 1715–1720 m. ją kanalais padalino į 14 salų, iš kurių iki šių dienų išliko penkios.
Snelijus (Mėnulio krateris)

Snelijus (lot. Snellius, 29.3°S 55.7°E) – smūginis Mėnulio krateris, esantis į pietus nuo Derlingumo jūros. Pavadintas Nyderlandų XVII a. matematiko Vilibrordo Snelo (1591−1626) garbei.
Snelijaus krateris (11, žr. schemą) yra piečiau Derlingumo jūros (2) esančioje kraterių grupėje tarp Stevino (12) ir Petavijaus (10) kraterių. Matomojoje Mėnulio pusėje tai būtų jos pietrytinis pakraštys.
Snelijus yra senas, 80−83 km skersmens krateris. Jo ketera suardyta įdubų ir mažų smūginių kraterių. Rytinė siena terasomis lėtai nusileidžia iki dugno, vakarinės sienos yra kiek statesnės. Esant palankiam Saulės apšvietimui galima pastebėti lėkštą, apie 500 km ilgio Snelijaus slėnį (Vallis Snellius), einantį pro Snelijaus kraterį Nektaro jūros link.
Pudelis

Kilmė

Apie pudelių kilmę pripasakota ir prirašyta daugybė istorijų. Jo protėviais laikomi medžiokliniai šunys ir aviganiai. Pagal kilmę pudelis artimas airių vandens spanieliui, kilusiam iš prancūzų barbetų ir vengrų piemenų šunų.
Senovėje Didžiojoje Britanijoje pudelis buvo žinomas kaip medžioklinis šuo, nors daugelyje Europos šalių juos veisė dar anksčiau. XV amžiaus viduryje pudelis tapo populiarus Vokietijoje, Rusijoje, Nyderlanduose ir Belgijoje.
Iki 1930 metų pudelius vadino prancūziškais šunimis, tik vėliau vardas pakito. Dabartinis pudelio tipas susiformavo Prancūzijoje. Didelę įtaką veislės raidai padarė vokiečių pudelių įvairovė. 1950 m. lyderiais tapo anglų pudeliai. Dabar geriausių rezultatų yra pasiekę JAV ir Skandinavijos šalių pudelių veisėjai.

Charakteris ir elgesys

Elegantiškas, išdidus, temperamentingas ir aristokratiškų manierų. Aukšti protiniai sugebėjimai – pudelis lengvai dresuojamas, gali dalyvauti šunų varžybose. Jis – puikus kompanjonas įvairaus temperamento žmonėms: su sportininku jis gali bėgioti ilgas distancijas, tačiau prisiderins ir prie namisėdos šeimininko. Beveik niekada neina ramiai, visada šokinėja.
Sušis

Sušis (suši; jap. 寿司 arba 壽司, 鮨, 鮓, 寿し, すし) –  saldžiu acto mišiniu pagardinti ryžiai su termiškai neapdorotomis (žaliomis) jūros gėrybėmis (žuvimi); vieno kąsnio užkandėlė, patiekiama susuktų ritinėlių forma. Sušis yra japonų nacionalinis patiekalas, dar vadinamas „japoniška duonele“. Bendruoju terminu „suši” paprastai vadinamas bet koks patiekalas iš virtų ryžių, pasaldintų ryžių actu. Sušis valgomas lazdelėmis; nedalijamas, nepjaustomas peiliu ir nesmeigiamas šakute, kad nebūtų išardytas.

Istorija

Suši Japonijoje anksčiau buvo žuvies konservavimo metodas. Išvalyta žalia žuvis buvo suspaudžiama tarp druskos sluoksnių ir prispaudžiama akmeniu.
Sušis kaip patiekalas atsirado Edo miestiečių tarpe ir savo laiku buvo „prasčiokų“ valgis; jį valgė paprasti žmonės, dažniausiai imdami rankomis. Sušiui vis labiau įsigalint įvairiuose sluoksniuose, jis pradėtas valgyti lazdelėmis, susiformavo sušio kultūra. 
Seniausia ankstyvojo nare-zushi forma yra funa-zushi, pirmą kartą pagaminta daugiau nei prieš 1000 metų Japonijoje, Šigos prefektūroje. Manoma, kad šiuolaikinę sušių formą, vadinamą nigiri-zushi, XIX a. pradžioje išrado sušių meistras Hanaya Yohei.
Sušio restoranų šiuo metu yra ne tik Japonijoje, bet ir visame pasaulyje.

Paruošimas

Sušis yra gaminamas iš ryžių, jūros produktų (rečiau – daržovių, kiaušinių) ir krienų vasabi. Karšti ryžiai (jie turi būti šiek tiek lipnūs) maišomi su ryžių actu ir trupučiu druskos, o tada kaip galima greičiau atvėsinami. Jūros produktai naudojami labai švieži, ir dažniausiai termiškai neapdoroti (žali). Kai kuriais atvejais naudojami ir kepti ar virti produktai (ungurys, krevetės, kiaušinis). Suvyniojant actu pagardintus ryžius ir kitus ingredientus gautas ritinys supjaustomas apvaliais cilindrėliais. 
Nors Vakarų restoranuose daugiau paplitę sušio rinkiniai, tikrasis sušis turi būti gaminamas prie kliento akių. Sušio meistras ne tik gamina, bet ir turi mokėti gražiai papasakoti apie kiekvieną gabaliuką, kurį gavęs klientas suvalgo ir pasako savo nuomonę. Labai svarbu, kad produktų rūšių būtų kuo daugiau.
Prie sušio patiekiamas sojų padažas ir marinuotas imbieras, kuris užkandamas tarp atskirų gabalėlių, kad nesusipjautų skoniai.
Adomas Grinevičius

Adomas Grinevičius (1845 m. gruodžio 23 d. Liudvinave – 1932 m. gruodžio 21 d. Kaune) – kunigas, knygnešys, draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimo organizatorius. Palaidotas Panemunės kapinėse.

Biografija

Gimė sulenkėjusių bajorų šeimoje.
Mokydamasis Marijampolės gimnazijoje ir Seinų kunigų seminarijoje atgaivino lietuviškumą.
1870 m. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Aukštąją Panemunę.
1871 m. perkeltas vikaru į Kalvariją. Užmezgė ryšius ir bendradarbiavo su kunigu Martynu Sederevičiumi, Juozu Kancleriu, Antanu Švedu ir kitais šio krašto knygnešiais.
Sumanumas, drąsa, organizaciniai sugebėjimai Pietų Lietuvoje padėjo sukurti lietuviškos spaudos platinimo tinklą. Adomo Grinevičiaus rūpesčiu spaudiniai pasiekdavo tolimiausius Dzūkijos kampelius, Seinų kunigų seminariją ir Kauno kunigų seminariją. Spaudinius veždavo pats arba įduodavo klebono vežėjui.
Platino ne tik religinę, bet ir pasaulietinę literatūrą. Bendradarbiavo su Marijampolės gimnazijos mokytoju bendramoksliu Tomu Žičkumi, kuris padėjo siųsti „Aušrą“ į Peterburgą.
Kelis kartus vos neįkliuvęs tapo labai atsargus. Lietuviškos spaudos savo bute nelaikydavo. Slėptuvę įsirengė ant klebonijos aukšto, taip pat pas ūkininkus Klimus, gyvenusius Kušliškių kaime, netoli Kalvarijos. Patikimiausia pagalbininkė Kalvarijoje buvo tretininkė Agota Zigmantaitė.
Buvo suorganizavęs skaityklą „Šviesa“ – knygyną netoli Kalvarijos esančiame Jurgežerių kaime.
1891 m. perkeltas klebonu į Ūdriją. Čia rado vikaro Antano Radušio paliktą lietuviškos spaudos sandėlį. Spaudos atveždavo J. Kancleris.
1893 m. sustiprėjus knygnešių persekiojimui, žandarai kelis kartus buvo atvykę į Ūdriją, darė kratas, bet iš anksto perspėtas spėdavo lietuvišką spaudą paslėpti. Slėpdavo kiaulidės palėpėje esančiuose šiauduose.
1894 m. neišlaikė įtampos ir nutarė visiškai baigti platinti spaudą.
1895 m. atvažiavusiam Vincui Šlekiui įdavė dar turimas knygas, kad pakeliui išmėtytų rugiuose.
1909 m. perkeltas į pirmąją parapiją – Aukštąją Panemunę.
Rašė korespondencijas į „Varpą“, „Ūkininką“, „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą“, „Viltį“. Pasirašydavo Butrimo, Jungto, Berželio ir kitais slapyvardžiais.
Giedrius Alkauskas

Biografija

1985–1993 m. mokėsi Anykščių Jono Biliūno vidurinėje mokykloje. 1992 m. kartu baigė Anykščių vaikų muzikos mokyklos akordeono klasę. 1993–1996 m. mokėsi ir baigė Kauno technologijos universiteto gimnaziją, kurioje trejus metus iš eilės tapo Lietuvos moksleivių matematikos olimpiados nugalėtoju. Taip pat, dalyvavo tarptautinėse olimpiadose, 1996 m. laimėjo pirmąjį sidabro medalį Lietuvai po nepriklausomybės paskelbimo Tarptautinėje matematikos olimpiadoje. 1999 ir 2001 m. laimėjo aukso medalius Tarptautiniame matematikos studentų turnyre.1997 m. ir pats sukūrė uždavinį tarptautinei matematikos olimpiadai Argentinoje.
1996–2004 m. studijavo Vilniaus universitete, 2004–2008 m. Jungtinės Karalystės Notingemo universiteto doktorantūroje, vadovaujamas prof. Ivano Fesenko apgynė disertaciją „Integral transforms of the Minkowski question mark function“.  Nuo 2008 m. fizinių mokslų daktaras.

Mokslinė ir pedagoginė veikla

Nuo 2010 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 2013 m. vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 2018 m. – ir Kauno technologijos universiteto profesorius. 2009 m., 2012 m. Makso Planko instituto (Bona, Vokietija), 2010 m. Austrijos „Bodenkultur“ universiteto (Viena, Austrija) kviestinis mokslininkas. Skaitė paskaitas Vokietijos, Didžiosios Britanijos, Austrijos, Rusijos, Lenkijos, Prancūzijos mokslo centruose.
Darbo sritys matematikoje – Minkovskio „klaustuko“ funkcija, skaidiniai, funkcinės lygtys, tėkmės. Teigia atradęs naujus matematinius objektus – projektyvines tėkmes ir supertėkmes.  Tyrė Minkovskio „klaustuko“ funkciją, jos momentus, integralines transformacijas (Styltjeso, Melino ir Laplaso), bei susiejo šią funkciją su modulinėmis formomis. Minkovskio „klaustuko“ funkcijos momentai Steven R. Finch knygoje „Matematinės konstantos“ buvo pavadinti Minkovskio-Alkausko konstantomis.

Kita veikla

Giedrius Alkauskas taip pat užsiima muzikos bei poezijos kūrimu. Kaip kompozitorius, kelis kartus koncertavo Lietuvoje. 2011 m. išleido romantinių dainų bosui ir fortepijonui kompaktinę plokštelę „Į sapnų ir burtų lauką“, 2014 m. - kompaktinę plokštelę „Užburtas laikas“. Parašė dainų ciklus „Valpurgijos naktis“ (keturios dainos pagal J. W. Goethe eiles iš dramos „Faustas“), „Kol turi dar kelią…“ (aštuonios dainos pagal J. Erlicko eiles), „Vaiko dainų sodelis“ (šešios dainos pagal R. L. Stevensono eiles), „Užburtos pilys“ (trys dainos pagal lietuvių liaudies padavimus ir E. A. Poe eiles), dvi šokių siuitas, kamerinės, elektroninės muzikos. Parašė straipsnių ciklą apie danų muzikinį romantizmą.
2018 m. išleido debiutinę poezijos knygą „Keliaujantis akmuo“, kuri 2019 m. pelnė Dionizo Poškos premiją. Poezijai būdingi lietuvių mitologijos ir tautosakos siužetų reaktualizavimas, sąsajos su Lietuvos istorija ir geografija, neologizmai, romantinės muzikinės inspiracijos.
Acta Poloniae Historica

Acta Poloniae Historica (liet. Lenkijos istorijos darbai) – Lenkijos mokslų akademijos Istorijos instituto testinis leidinys, einantis nuo 1958 m. Varšuvoje. ISSN 00016829

Leidinys

Per metus paprastai išeina 2 t., (1962 m., 1968 m. – 3 t.) 2009 m. išėjo 100 tomas. Leidžiamas anglų, prancūzų ir vokiečių kalbomis, kai kurie straipsniai versti iš lenkų kalbos. Tir. 600–1000 egz.
Leidinys pristato užsieniui lenkų istorijos tyrimus. Publikacijos – straipsniai, recenzijos, anotacijos, mokslinio gyvenimo apžvalga, personalijos, apima visą Lenkijos istorijos tematiką. Yra istorinės medžiagos apie Lietuvą, Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę (t. 17, 32, 41, 71 ir kt.), jos seimus ir seimelius (t. 12, 22, 39, 60 m.), konfesinius santykius (t. 35, 68, 73 m.), Lietuvos ir Lenkijos unijas (t. 21, 46, 69 m.), senovės prūsus ir Vokiečių ordiną Prūsoje (t. 3, 9, 19, 53, 61 m.)
Stok Mandevilis

Istorija

Ankstesnis gyvenvietės vardas Stoc, senojoje kalboje reiškiantis „fermą, kaimelį“, istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1086 m. Praėjus dviems šimtmečiams, kai šios žemės tapo įtakingos normanų giminės Mandevilių valdomis, pradėtas naudoti ilgesnis – Stok Mandevilio vardas.
1801 m. kaime gyveno 248 žmonės, 1901 m. jų buvo 411, o 2001 m. populiacija išaugo iki 6009 žmonių.

Parolimpinis judėjimas

1948 m. Stok Mandevilio reabilitacinės ligoninės profesorius, parolimpinio judėjimo įkūrėjas, neurochirurgas seras Ludwig Guttmann suorganizavo pirmąsias sporto varžybas žmonėms, turintiems atramos-judėjimo sistemos sutrikimų. Šios žaidynės, kurios buvo pavadintos „Stok Mandevilio žaidynėmis su neįgaliųjų vežimėliais“, sutapo su tuo metu vykusia Londono vasaros olimpiada. Dar aštuoni panašūs turnyrai neįgaliems sportininkams vėliau buvo surengti pačiame Stok Mandevilyje, o pradedant 1960 m. vasaros parolimpinėmis žaidynėmis Romoje, – visuose miestuose, kurie organizavo eilines olimpines žaidynes, tiek vasaros, tiek žiemos.
Stok Mandevilyje kilusios žaidynės buvo vadinamos įvairiai – „Tarptautinės Stok Mandevilio žaidynės“, „Olimpinės invalidų žaidynės“, „Tarptautinės invalidų žaidynės“. Anksčiau laikytą neoficialiu terminą „Parolimpinės žaidynės“ Tarptautinis olimpinis komitetas (TOK) patvirtino tik 1984 m. pabaigoje.
Ligoninė, kurioje dirbo gydytojas Gutmanas, vėliau buvo reorganizuota į Didžiosios Britanijos nacionalinį neįgalių sportininkų medicinos centrą. Prabėgus metams po 2012 m. Londono parolimpiados, TOK pranešė, kad nuo 2014 m. vasario mėn. Didžioji Britanija privalės tapti būtina parolimpinės ugnies estafetės maršruto dalimi, nes Stok Mandevilis laikomas parolimpinių žaidynių kilmės vieta. Ta proga 2014 m. parolimpiados Sočyje ugnis buvo įžiebta Stok Mandevilyje. 2014 m. kovo 1 d. šioje gyvenvietėje buvo surengtas parolimpinės estafetės etapas, o po jo Stok Mandevilio stadione įvyko iškilmingas Sočio parolimpinių žaidynių ugnies uždegimas.

Švietimas

Stok Mandevilio mokykloje mokosi apie 220 mokinių, ji priima mokytis vaikus nuo 4 iki 11 metų. Mokykloje taip pat sudarytos sąlygos mokytis vaikams su klausos sutrikimais.

Transportas

Yra Stok Mandevilio geležinkelio stotis, įsikūrusi vienoje iš „Chiltern Railways“ linijų tarp galinių punktų – „Aylesbury Vale Parkway“ šiaurėje ir „London Marylebone“ pietuose. Susisiekimą autobusais su aplinkiniais miestais, didžiuoju Londonu vykdo vežėjas „Arriva Shires & Essex“, turintis stotį gyvenvietės centre.
Robertas Burneika

Biografija

Pirmąsias treniruotes pradėjo būdamas 14 metų, savo namų garaže įkurtoje sporto salėje. Baigė Miroslavo vidurinę mokyklą. Būdamas 18 metų pradėjo sportuoti Alytaus sporto klube "Margiris", tuo metu svėrė 83 kg. Padedant tuometiniam treneriui Audriui Jegelevičiui, šiuo metu garsiam JAV kultūristui, 19 metų Robertas dalyvavo Lietuvos kultūrizmo varžybose (1998 m.) ir užėmė 5–ąją vietą. būdamas 20 metų dalyvavo štangos spaudimo varžybose, kuriose užėmė antrąją vietą, išspausdamas 180 kg svorį. Būdamas 21 metų, 1999 m. lapkričio mėnesį išvyko gyventi į JAV, Konektikuto valstiją, kur gyveno devynerius metus.
2005 m. dalyvavo galiūnų varžybose „Strongman“, kuriose užėmė antrąją vietą. 2006 m. Niujorke organizuotose kultūrizmo varžybose sunkiasvorių kategorijoje užėmė 1-ąją vietą. 2008 m. „USA Bodybuilding Championship“ buvo pirmasis nacionalinio lygio čempionatas, kuriame R. Burneika buvo 7-asis iš 28 vyrų sunkiasvorių kategorijoje. Po penkių savaičių Robertas išbandė savo jėgas ir Šiaurės Amerikoje vykusiose varžybose, kuriose užėmė 6-ąją vietą. Vėliau apsigyveno Las Vegase. Amerikoje vedė lenkų kilmės amerikietę Katarzyna. Įkūrė savo įmonę Burneika Sports, kuri pardavinėja maisto papildus.
Lapių Senoji sinagoga

Istorija

Medinė sinagoga buvo pastatyta XIX a. pabaigoje. Prieš I pasaulinį karą vietoje jos buvo pastatyta Lapių sinagoga.
Dobryj den (laikraštis)

Dobryj den (Gera diena) – Sniečkaus (vėliau Visagino) savaitraštis, ėjęs 1989–1995 m. rusų ir lietuvių kalbomis.

Istorija

1989–1991 m. leido Sniečkaus vykdomasis komitetas, 1991–1995 m. – Ignalinos atominė elektrinė. Leidinys informavo apie Ignalinos atominės elektrinės darbą, nagrinėjo energetikų gyvenvietės problemas.
Tiražas 1990 m. – 300 egz. lietuvių kalba ir 4500 egz. rusų kalba, 1995 m. – 2800 egz. rusų kalba.
Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia

Istorija

Želva 1586 m. dovanota Vilniaus jėzuitų kolegijai. Jėzuitai 1753 m. pastatė bažnyčią, kuri 1755 m. sudegė. Bažnyčios metrikų knygos buvo išlikusios nuo 1778 m. 1849 m. Želva prijungta prie Telšių (Žemaičių), 1926 m. – prie Kaišiadorių vyskupijų. 1881 m. bažnyčia sudegė. Atstatyta ir jau baigiama įrengti bažnyčia 1887 m. vėl sudegė. Kunigas Antanas Stapulionis su parapijiečiais 1892 m. pastatė dabartinę medinę. Senosios bažnyčios medžiaga buvo parduota Žemaitkiemio katalikams.
Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Apie 1922 m. įsteigta parapija. 1932 m. klebonas Stanislovas Švėgžda bažnyčią perdažė. 1953–1954 m. kunigas Jonas Mintaučkis su parapijiečiais ją atnaujino. Klebonas Pranas Cibulskas 1949 m. areštuotas ir ištremtas. Po 10 m. grįžo į Lietuvą invalidas. Nuo 1968 m. iki mirties klebonavo Jonas Tomkus (1924–1989; palaidotas šventoriuje).

Architektūra

Bažnyčia savo forma primena gyvenamąjį namą, su 2 bokšteliais (vienas fasade, kitas ant apsidės stogo). Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Prieš bažnyčią stovi akmenų mūro klasicistinė varpinė su aukštu kryžiumi. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra kapinės.
Želvos parapijos klebonas aptarnauja gretimame kaime esančią Skuolių koplyčią.
Judesio kiekio momentas

Judesio kiekio momentas (ankstesnėje literatūroje plačiai vartotas terminas impulso momentas) fizikoje yra tam tikra kiekybinė besisukančio objekto charakteristika, nusakanti kiek smarkiai kūnas suksis aplink tam tikrą sukimosi ašį veikiant išorinei jėgai. Judesio kiekio momentas priklauso nuo objekto atstumo nuo sukimosi ašies, jo masės ir judėjimo greičio.
Judesio kiekio momentui galioja tvermės dėsnis: Jei sistemos neveikia išorinės jėgos (jėgos momentas), judesio kiekio momentas nesikeičia. Jėgos momentas nusako greitį, kuriuo sistemai yra perduodamas judesio kiekio momentas. Kuomet kietas kūnas sukasi, jo "pasipriešinimas" sukimosi greičio keitimuisi yra nusakomas inercijos momentu (panašiai kaip tiesiaeigiam judėjimui mase).
Čihuahua (miestas)

Istorija

Čihuahua įkurta 1709 m. ispanų, XVIII amžiuje buvo gen.kapitonijos centras. Per 1846–1848 metų JAV-Meksikos karą du kartus užimtas JAV kariuomenės. 1864 m. trumpai buvo Meksikos sostinė valdant prezidentui P. B. Chuaresui.
Draučių žudynės

Draučių žudynės – žudynės įvykusios 1998 m. vasario 15 d. Draučių kaime, kurių metu lenkakalbis vietos gyventojas Leonardas Zavistonovičius su savo legaliai turėtu medžiokliniu ginklu nužudė 8 vietos lietuvių tautybės gyventojus, o vėliau pats po sunkių sumušimų mirė ligoninėje. Žudynės susilaukė didelio atgarsio Lietuvos žiniasklaidoje, dėl įtariamo tautinio žudynių motyvo ir žudynėms pasirinktos datos prieš pat 80–ųjų Lietuvos nepriklausomybės metinių minėjimą.