Safavidų dinastija

Šacho Ismailo iškilimas

Safavidų dinastiją apie 1501 m. įkūrė šachas Ismailas I. Jo kilmė neaiški, nuo gimimo jis buvo dvikalbis. Kai kurie mokslininkai mano, kad Ismailas buvo maišytos Azerbaidžaniečių, kurdų ir Ponto graikų kilmės, kiti tiki, kad jis tiesioginis kurdų mistiko šeicho Safi al-Din palikuonis. Būdamas jo palikuoniu, Ismailas paveldėjo Safavijos ordino didžiojo magistro titulą. Jis buvo drąsus, charizmatiškas, pamaldus šiitas, laikė save dieviškos kilmės, o jo pasekėjai kvizilbašai jį dievino. 1500 m. Ismailas įsiveržė į Širvaną, kurio valdovas Farrukh Yassar nužudė Ismailo tėvą šeichą Haydarą 1488 m. Po to jis užėmė Tebrizą 1501 m. liepą ir pasiskelbė Azerbaidžano šachu. Po to jis pasiskelbė Irano šeichu ir šiizmas tapo oficialia religija. Tai suskaldė sufizmo ordinus: vieni priešinosi šiizmui, kiti jį perėmė. Tarp perėmusių šiizmą buvo sėkmingiausio sufizmo ordino lyderis šeichas Nimatullah Wali.
Ismailas I iš pradžių valdė tik Azerbaidžaną, bet per 10 metų jis užėmė visą Persiją, kuri buvo suskaldyta priešiškų dinastijų. Turkmėnų pavyzdžiu jis vadinosi Padishah-i-Iran, o osmanai jį vadino Persų žemių karaliumi, Jamshid ir Kaykhusraw įpėdiniu. Hamadanas buvo užimtas 1503 m., Širazas ir Kermanas 1504 m., Nadžafas ir Karbala 1507 m., Vanas 1508 m., Bagdadas 1509 m., o Chorasanas – 1510 m. Uzbekai, vadovaujami chano Muhammad Shaybāni, buvo išvyti į šiaurę už Amudarjos 1511 m., bet vis tiek puldinėjo Safavidus. Tačiau po to uzbekai niekada neišplėtė savo valdų už Hindukušo.

Šachas Tamaspas

1524 m. 10 metų Herato valdytojas Tamaspas paveldėjo sostą iš tėvo Ismailo. Jo globėjas kvizilbašų amir Ali Beg Rūmlū laikė save tikruoju Irano valdovu. Kvizilbašai buvo nusilpę mūšių su turkais ir vidinių rietenų. Žema armijos moralė ir decentralizuota valdžios sistema, sutelkusi galią provincijų valdytojų rankose, sukėlė 10 metų trukusį pilietinį karą. Kvizilbašai kovėsi tarpusavy iki Tamaspo pilnametystės. Po to jis valdė 52 metus, ilgiausiai iš visų Safavidų.
Valdant Tamaspui uzbekai 5 kartus puolė Chorasaną, o turkų sultonas Suleimanas Didysis – keturis kartus. Turkams užėmus Iraką, Tamaspas nusprendė, kad sostinė nesaugi ir ją perkėlė į Kazviną. Karas su turkais baigėsi 1555 m. Amasjos sutartimi.
Tuo pat metu iškilusius Safavidus ir Mogolus vienijo bendras priešas – uzbekai. Valdant Tamaspui Mogolų šeichą Humajuną užklupo bėdos: jis kovėsi su afganais ir uzbekais, jo brolis Kamranas rezgė perversmą. Humajunas pabėgo į tremtį ir po 15 metų buvo sutiktas Safavidų kaip tikrasis Mogolų valdovas. Tamaspas atvertė jį į šiizmą ir davė armiją nuversti brolį mainais už Kandaharą, dėl kurio abi imperijos varžėsi. Po KAbulo užėmimo Humajunas grįžo į sostą, o artimi imperijų ryšiai išliko iki Safavidų žlugimo.
Po Tamaspo mirties dėl sosto varžėsi trys kandidatai: protiškai nestabilus Ismailas, nenuovokus Muhammad Khudābanda ir Haidaras, kurio motina buvo gruzinė. Po trumpos kovos laimėjo Ismailas (1576–1577 m.), o po to Muhammad Shāh Khudābanda (1578–1588 m.).

Safavidų nuosmūkis

Šalia įprastų priešų turkų ir uzbekų, XVII a. antroje pusėje Persija susidūrė su nauju priešu – Rusija. Ši išplėtė savo įtaką į Kaukazą ir Centrinę Aziją, o Mogolai užėmė Kandaharą. Be to olandai ir britai atkirto Irano prekybinius ryšius su Arabija, Rytų Afrika ir Pietų Azija. Tačiau prekyba su Pietų Azija sausuma išaugo. Daug indų pirklių persikėlė į Iraną, o iš ten XVII a. vidury į Rusiją. Taip pat tuo metu išsiplėtė prekybiniai ryšiai su Šiaurės ir Rytų Europa. XVII a. Irano pirkliai netgi pasiekdavo Estiją.
Britai ir olandai vis tiek sugebėjo iš Irano nutekinti daug brangiųjų metalų. Išskyrus šachą Abasą II Safavidų valdovai buvo silpni. Irano vyriausybė silpo, kol žlugo iškilus karinei grėsmei Rytuose XVIII a. pradžioje. Abaso II mirtis 1666 m. laikoma Safavidų nuosmūkio pradžia. Nepaisant tuštėjančio iždo ir karinių grėsmių vėlyvieji šachai gyveno prabangiai. Sultonas Husainas (1694–1722 m.) ypač buvo žinomas dėl pomėgio vynui ir nesidomėjimo valdymu.
Iraną puldinėjo įvairūs priešai: 1698 m. Kermaną užpuolė balochai, 1717 m. Chorasaną – Hotakiai, o Mesopotamiją – arabai. Sultonas Hoseinas per prievartą bandė atversti Kandaharo afganus į šiizmą. Afganų vadas Mir Wais Hotak sukilo ir nužudė valdytoją Gurgin chaną. 1722 m. Mir Wais sūnus Mahomedas įsiveržė į Centrinį Iraną ir po Gulnabado mūšio užėmė sostinę. Atsisakęs sosto Huseinas pripažino Mohamedą nauju Persijos karaliumi.
Afganų gentys septynerius metus niokojo Iraną, kol joms pasipriešino Nader šachas, buvęs vergas, iškilęs kaip karys afšarų gentyje Chorasane. 1729 m. jis nugalėjo Hotakius Damghano mūšyje. Po to jis nuvertė Hotakius ir netgi užėmė jų valdas Kandaharą 1738 m. Tais metais Nader šachas užėmė Kabulą ir Delį. Valdant Tamaspui II Nader šachas kontroliavo šalį, o jam mirus buvo regentas, kai į sostą atsisėdo nepilnametis Abasas III, kol 1736 m. jis pats tapo šachu.
Po Nader šacho nužudymo 1747 m. Safavidai grįžo į sostą, kad legalizuotų Zandų dinastiją. Tačiau marionetinis režimas baigėsi 1760 m., kai Karim šachas nusprendė, kad yra pakankamai stiprus, kad pats taptų šachu.