google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Narvidas

Biografija

Mokėsi Rygos lietuvių gimnazijoje. Grįžęs į Lietuvą, 1931–1934 m. studijavo Kauno muzikos mokykloje ir Kauno konservatorijoje – pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį mokėsi vargonuoti, pas Juozą Gruodį ir V. Jakubėną – kompozicijos; išklausė liturginio giedojimo kursą, mokėsi fortepijono, chorvedybos ir karo kapelmeisterio meno.
Tarnaudamas Lietuvos kariuomenėje Ukmergėje, subūrė karių vokalinį ansamblį. Baigęs karinę tarnybą, vargonininkavo Kirdeikiuose, Čiobiškyje, Grinkiškyje ir Veiveriuose, vadovavo bažnytiniams chorams. 1940–1945 m. muziką ir dainavimą dėstė Kalvarijos vidurinėje mokykloje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei pučiamųjų orkestrui, kurį laiką buvo direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams.
Apsigyvenęs Vilniuje, vienus metus buvo Švietimo skyriaus inspektorius. 1945–1949 m. Vilniaus konservatorijoje studijavo K. Paulausko fagoto klasėje ir Konrado Kavecko bei Jono Motiekaičio choro dirigavimo klasėse. Studijuodamas vadovavo mėgėjų chorams ir pučiamųjų orkestrams Trakų mokytojų seminarijoje, Vilniaus 1-ojoje ir 7-ojoje vidurinėse mokyklose.
Nuo 1946 m. – Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1949–1972 m. – choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. Išugdė daug jaunųjų choro dirigentų. Kurį laiką dėstė ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje.
Parašė 2 vadovėlius: „Chorinių kūrinių aranžuotės pagrindai“ (1962 m.) ir „Chorinio darbo pagrindai“ (1969 m.). Liko neišspausdintas vadovėlis „Instrumentacija pučiamųjų orkestrui ir orkestrinių partitūrų skaitymas“. Sukūrė apie 80 įvairių vokalinių ir instrumentinių kūrinių, kurių nemaža dalis dainos chorams. Buvo meno mėgėjų apžiūrų žiuri pirmininkas arba narys, Vilniaus miesto dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas. 1965 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Lopaičių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos (aukštis 211 m) pakraštyje, Aitralės dešiniajame krante. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 25x13 m dydžio, 2 m aukštesniu šiauriniu galu, iki 0,7 m aukščio iškilusiu viduriu. Jos šiaurės vakarų kraštuose supiltas 50 m ilgio, 1 m aukščio, 15 m pločio lanko formos pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 12 m pločio, 1 m gylio griovį. Šlaitai statūs, iki 27 m aukščio.
Vakariniame šlaite rasta lipdytos keramikos. Rytinis aikštelės kraštas nuvirtęs į Aitrą. Nuo piliakalnio nukirsta dauguma medžių. Piliakalnis ir jo prieigos pritaikytos turistams – įrengti laipteliai, takai. Netoli piliakalnio yra menama senovės žemaičių šventvietė.
Į šiaurę nuo piliakalnio, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1901 m. atliko Liudvikas Kšivickis, 1964 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.

Aplinkiniai piliakalniai

Lekemės piliakalnis 23 km 
 Stalgėnų piliakalnis 21 km
Paplienijos piliakalnis 8 km
Lekemės piliakalnis 24 km 
 Stalgėnų piliakalnis 21 km
Skroblio piliakalnis 19 km 
 Pauškių piliakalnis 23 km
Vembūtų piliakalnis 6 km 
 Sprūdės piliakalnis 31 km
Skaborų piliakalnis 6 km
Šiuraičių piliakalnis 5 km 
 Treigių piliakalnis 12 km
Burbiškių piliakalnis 10 km 
 Medvėgalis 16 km
Mykolas Vielhorskis (1805)

Kilmė

Mykolas Vielhorskis gimė 1755 m. Horochive, Podolės apskrityje, kunigaikščių Mykolo Vielhorskio ir jo žmonos Elžbietos Oginskos šeimoje. Kilęs iš kunigaikščių, lot. "Hrabia" Vielhorskių giminės.

Tarnyba kariuomenėje

Karinę tarnybą pradėjo kaip karininkas Austrijos kariuomenėje. Jo pulko draugas buvo kunigaikštis Juzefas Poniatovskis.
Mykolas Vielhorskis buvo Austrijos-Turkijos (1787—1791) karo dalyvis. Mūšyje netoli Šabaco tvirtovės buvo sužeistas.  
Vėliau kartu su Juzefu Poniatovskiu grįžo į tėvynę ir įstojo į Lenkijos karalystės kariuomenę. Kaip žinia, Abiejų Tautų Respublikos sudėtyje buvusių Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės buvo atskiros. 
Pradėjęs karinę tarnybą Mykolas Vielhorskis buvo paskirtas 2-osios Voluinės divizijos pulkininku. 
1792 metais Mykolas Vielhorskis kaip minėtos divizijos vadas dalyvavo Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos imperijos (1792 m.) kare.  Tų pačių metų birželio 14 d. Voluinėje patyrė pralaimėjimą Boruškovičių mūšyje. 
Mykolas Vielhorskis buvo Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Juzefo Poniatovskio dešinioji ranka. Pasižymėjo Zelencų mūšyje. Tačiau buvo apkaltintas, kad mūšio metu su  ilgamečiu bičiuliu Juzefu Poniatovskiu kalbėjo tarpusavy vokiškai. Po Abiejų Tautų Respublikos karaliaus prisijungimo prie Targovicos konfederacijos Vielhorskis atsistatydino ir išvyko į užsienį.

Dalyvavimas 1794 m. sukilime

1794 m. gegužę Mykolas Vielhorskis grįžo į Abiejų Tautų Respubliką ir aktyviai dalyvavo Kosciuškos sukilime. 1794 m. Mykolas Vielhorskis buvo paskirtas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sukilėlių kariuomenės vadu. 
Po Vilniaus kapituliacijos atsistatydino. 
Mykolas Vielhorskis kartu su generolu Juzefo Poniatovskiu, Stanislovu Mokronovskiu ir Eustachijumi Sanguška sudarė atskirą frakciją kariuomenėje. 
Visą gyvenimą kentėjo nuo sužalojimų komplikacijų, patirtų mūšyje prie Šabaco 1788 metais.
1792 m. metais Mykolas Vielhorskis buvo apdovanotas „Virtuti Militari“ ordinu.
Mykolas Vielhorskis mirė 1805 m. Vienoje.

Šeima

Mykolas Vielhorskis buvo vedęs du kartus. Pirmoji žmona - Selina Pževska, su ja susilaukį trejų vaikų (Mykolo, Juzefo ir Michalinos). 1798 m. metais vedė antrą kartą Aleksandrą Kurdvanovską (1783−1849), Abiejų Tautų Respublikos didžiojo prievaizos Jano Plasido Kurdvanovskio (1746 - 1824) ir Rozalijos Chumbelinos Potockos  dukterį, su kuria turėjo sūnų Aleksandrą Gustavą (1798−1874).
Vartininkas (futbolas)

Vartininkas – viena iš keturių futbolo žaidėjų pozicijų. Tai yra viena pagrindinių pozicijų, mat be vartininko komanda negali žaisti. Pagrindinė vartininko užduotis yra apsaugoti savo vartus nuo priešininkų komandos įvarčių. Tai pasiekiama vartininkui atmušant kamuolį bet kuria kūno dalimi ar jį sugaunant rankomis. Jis yra vienintelis žaidėjas, galintis kamuolį liesti rankomis. Vartininkai visada dėvi kitokios spalvos nei jo komandos draugai marškinėlius.
Vartininkas negali pagauti rankomis kamuolio nuo savo komandos žaidėjų. Taip pat vartininkas negali žaisti rankomis už baudos aikštelės ribų.
Įprastai vartininkas atlieka laisvus smūgius nuo vartų, taip pat reguliuoja komandos gynybą baudos smūgių, kampinių metu, bando atremti 11 metrų baudinius.
Traumos ar kitų įvykių metu vartininkas pakeičiamas kitu vartininku, o jam nesant į vartus privalo stoti kuris nors aikštės žaidėjas.
1870 m. visiems futbolo žaidėjams buvo uždrausta žaisti rankomis, o 1871 m. įteisintas vartininko žaidimas ir apibrėžta, kad jis gali rankomis liesti kamuolį. Nuo 1997 m. vartininkui negalima laikyti kamuolio rankose ilgiau nei 6 sekundes.
Mūšos tyrelio telmologinis draustinis

Apie draustinį

Tai yra viena iš vertingiausių saugomų teritorijų Šiaurės Lietuvoje. Saugoma Mūšos tyrelio aukštapelkės natūrali dalis ir apypelkio miškai. Aukštapelkėje yra Miknaičių ežeras. Aukštapelkės didžiąją dalį sudaro gailiniai pušynai (Ledo-Pinetum). Pietinėje aukštapelkės dalyje plyti tarpinio tipo pelkių plotai. Sparčiai mažėjantys aukštapelkės plynės plotai yra rytinėje draustinio pusėje. Čia tarp kelių dešimčių nedidelių ežerokšnių yra paplitę baltasaidrynai. Apypelkio miškuose vyrauja šlapi ir klampūs juodalksnynai.
Draustinyje saugomi retieji augalai (baltijinė ir siauralapė gegūnės, šakotoji ratainytė) ir jų buveinės. Draustinyje gyvena baltieji kiškiai, lūšys. Draustinyje aptinkamos saugomos paukščių rūšys: šaukštasnapė antis, juodasis gandras, gervė, dirvinis sėjikas, didžioji kuolinga, randama retų vabzdžių rūšių: pelkinis satyras, baltamargė šaškytė, žalvarinis puošniažygis. Draustinyje – Mūšos upės ištakos.
2015 m. telmologiniame draustinyje nutiestas 3,6 km ilgio Mūšos tyrelio pažintinis takas. Jame įrengta 11 stotelių, kuriose supažindinama su draustiniu ir jo vertybėmis.
Griaučiai

Griaučiai, skeletas – kūno struktūrinis pagrindas, atliekantis atraminę ir apsauginę funkcijas ir kartu su raumenimis sudarantis ertmes, kuriose išsidėstę gyvybiškai svarbūs organai. Pavyzdžiui, galvos smegenis saugo kaukolė, nugaros smegenis – stuburas, plaučius ir širdį – krūtinės ląsta ir pan. Organizmas gali judėti todėl, kad kaulai sudaryti kaip ilgi ir trumpi svertai, sujungti paslankiomis jungtimis – sąnariais ir juos judinančiais raumenimis, kuriuos valdo nervų sistema. Judėjimas yra viena svarbiausių gyvo organizmo prisitaikymo prie aplinkos reakcijų ir vienas pagrindinių bruožų, skiriančių gyvūnus nuo augalų. Svarbiausia griaučių paskirtis – sutvirtinti kūną. Prie jų priaugę raumenys.

Žmogaus skeletas

Naujagimis turi ~270 kaulų, keturiolikmetis turi ~356, tačiau bręstant kai kurie kaulai suauga. Subrendusio žmogaus skeletą sudaro 200 kanoninių kaulų, 6 klausomieji ir įvairus skaičius sezamoidinių (maži kauliukai tarp sausgyslių) iš viso ~228 kaulai.
Žmogaus griaučiai skirstomi į ašinį ir pridėtinį skeletą. Ašiniam skeletui priklauso stuburas, krūtinės ląstos kaulai, poliežuvinis kaulas ir kaukolė. Pridėtiniam skeletui priklauso apatinių ir viršutinių galūnių kaulai.
Daina Šurnienė-Baltrušytė

Biografija

Su šeima ištremta į Sibirą, 1948–1957 gyveno ir mokėsi Krasnojarsko krašto Partizansko rajone. Grįžusi į Lietuvą, 1959 Panevėžyje baigė vidurinę mokyklą. 1962–1966 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. J. Daukšytė-Aramavičienė). 1977–1980 neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, kur baigė tris kursus (diriguoti mokė P. Januška).
Nuo 1966 rudens Pakruojo vaikų muzikos mokyklos muzikos mokytoja, 1971–1991 vaikų choro vadovė, vėliau J. Pakalnio vaikų muzikos mokyklos mokytoja. Vaikų chorą parengė 1975, 1977, 1980, 1985 ir 1987 respublikinėms dainų šventėms. Muzikos ir dainavimo mokytoja dirbo ir Pakruojo rajono vidurinėse mokyklose. 1975 respublikinei dainų šventei parengė Klovainių kultūros namų mišrųjį chorą. Yra Pakruojo rajono dainų švenčių dirigentė; 1985 ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Rita Varnienė

Šeima

Sesuo Asta Dambravaitė (g. 1971 m.), šachmatininkė, Lietuvos moterų bronzininkė (1991, 1992, 1997), Lietuvos rinktinės atsarginė žaidėja Manilos olimpiadoje (+5 -2 =3).
Kiaušai

Pavadinimo kilmė

Spėjama, kad kaimo vardas kilęs nuo pavardės Kiaušas daugiskaitos.
Kauno Aleksandro Stulginskio mokykla-daugiafunkcis centras

Istorija

1977 m. rugsėjo 1 d. Kauno 37-osios vidurinės mokyklos direktorius Eduardas Petraška pasitiko 1070 moksleivių. 1-9 klasėse tuo metu su moksleiviais savo žiniomis dalijosi 51 mokytojas, 41 turėjo aukštąjį išsimokslinimą. Pirmaisiais mokslo metais veikė 9 metodiniai būreliai, skleidę tarp mokytojų gerąją patirtį, tobulinę ugdymo lygmenį.
1980 m. mokykla išleido pirmuosius 36 abiturientus. 1982 m. 55 klasėse mokėsi 1829 moksleiviai, dirbo 82 mokytojai. 1984 m. suformuotos 58 klasės, mokėsi 1792 moksleiviai, veikė 29 būreliai, dirbo 91 mokytojas.
1995 m. suteiktas prezidento Aleksandro Stulginskio (1885–1969) vardas. Įvestas pagilintas meninis lavinimas, ankstyvasis užsienio kalbų mokymas, tolesnis realinis ir humanitarinis ugdymas. Mokyklos bendruomenė palaiko ryšius su Aleksandro Stulginskio dukra Aldona Juodzevičiene, gyvenančia JAV. 2002 m. vasario 26 d. mokykla pasirašė bendradarbiavimo sutartį su Lietuvos Aleksandro Stulginskio vardo mokyklomis. 2010 m. birželio 3 d. mokykla tapo Kauno Aleksandro Stulginskio katalikiška vidurine mokykla. 2012 m. rugsėjo 13 d. tapo mokykla-daugiafunkciu centru.
Lelija (savaitraštis)

Lelija – Vilniaus siuvimo gamybinio susivienijimo „Lelija“ laikraštis, leistas 1973–1990 m. lietuvių ir rusų kalba.

Istorija

Iki 1989 m. vadinosi „Už komunistinį darbą“ ir ėjo kas savaitę. Tiražas 1973 m. – 400 egz. lietuvių ir 400 egz. rusų k., 1989 m. – 600 egz. lietuvių ir 500 egz. rusų k.
Liaudies komisariatas

Liaudies komisariatas (rus. народный комиссариат, наркомат) – 1917–1922 m. Tarybų Rusijos, 1922–1946 m. TSRS centrinio valstybės valdymo institucija, vadovavusi tam tikros srities valdymui. Liaudies komisariatui vadovaudavo liaudies komisaras (narkomas). Liaudies komisarai buvo vyriausybės – Liaudies komisarų tarybos nariai.
Togo transportas

Šiame straipsnyje pateikiama informacija apie Togo transporto sistemą.

Uostai

Toge yra naudojami du uostai – Kpėmė ir šalies sostinė Lomė.
Fantomas Juodulys

Fantomas Juodulys – fiktyvus Volto Disnėjaus komiksų charakteris, pasirodantis Peliuko Mikio pasaulio serijose kaip vienas didžiausių nusikaltėlių ir priešų. Debiutavo jis 1939 m. serijoje „Peliukas Mikis pergudrauja Fantomą Juodulį“.
Daugelis dailininkų per dešimtmečius vystė Fantomo Juodulio istoriją. Pirmasis pakartotinis pasirodymas buvo italų komikse Topolino e il doppio segreto di Macchia Nera (autoriai: Guido Martina ir Romano Scarpa) 1955 m. Jungtinėse Valstijos Juodulys komiksuose atgijo tik 1964 m., kada, pradedant „Fantomo Juodulio sugrįžimu“, per porą metų buvo piešiamos istorijos apie nusikaltėlio darbelius. 8-ajame dešimtmetyje dailininkas Rogeris Armstrongas ėmė piešti Juodulį su akimis ir jis atrodė tarsi šešėlis, nebe paprastas žmogus su apsiaustu.
Per ilgą nusikalstamumo karjerą, Fantomas Juodulys susikrovė didžiulius turtus pinigų, kuriuos investavo į verslą. Jo finansinė galia leidžią jam įvykdyti ambicingiausius planus.
Apolinaras Juozas Povilaitis

Biografija

Užaugo daugiavaikėje šeimoje. Anksti pradėjo dirbti. Mokėsi Leningrado ryšių institute, bet jo nebaigė. Vėliau dirbo Lietuvos Mokslų Akademijos Chemijos ir cheminės technologijos institute, kur buvo šaltkalviu galvanoplastikos laboratorijoje.
A. J. Povilaičio vardu pavadintos gatvės Vilniuje Karoliniškės ir Kaune Aleksote.
Antakija

Istorija

Apie 300 pr. m. e. miestą įkūrė Aleksandro Makedoniečio armijos karvedys Seleukas I Nikatoras ir pavadino Antiochija. Ji tapo viena Seleukidų valstybės sostinių bei buvo svarbus regiono prekybos centras. 64 pr. m. e. tapo Romos imperijos Sirijos provincijos vietininkų rezidencija ir trečiuoju pagal dydį valstybės miestu, I a. buvo vienas žymiausių krikščionybės židinių. 526 m. Antiochija apgriauta per žemės drebėjimą, 540 m. nuniokota persų. VI a. vid. Bizantijos imperatoriaus Justiniano I atstatyta ir pavadinta Teopoliu. 637–969 m. priklausė arabams. 1098 m. miestą užėmė Pirmojo kryžiaus žygio dalyviai ir pavertė Antiochijos kunigaikštystės sostine (1098–1268 m.). XIII a. pab. - XVI a. pr. miestą valdė mameliukai. 1516 m. užkariavo turkai ir pavadino Antakija.
Halės turgus

Halės turgus – halės tipo turgus Vilniuje. Po 2006 m. rekonstrukcijos, remonto didžioji dešinėje esančių prekyviečių dalis po atviru dangumi buvo apdengta stogu, plotas suskirstytas į „kišeninius“ kiosko tipo kambarėlius, o ten įkurdintos kiniškų rūbų, pasak portalo „Skaniai.lt“, beveidžių lietuviškos konditerijos parduotuvėlių ir panašaus pobūdžio įstaigos.
Adresas: Pylimo g. 58/ Bazilijonų g. 1, Vilnius.
Darbo laikas: II–VI 7.00–18.00, VII 7.00–15.00.

Istorija

Istorinės žinios apie Halės turgavietės teritoriją yra labai menkos. Minima, kad XVIII a. pabaigoje čia buvo nedidelis dvarelis. XIX a. antrojoje pusėje šioje vietoje jau veikė javų turgus.
1904–1906 m. pastatytas metalinių konstrukcijų Halės pastatas, kuris su nedideliais plano pakeitimais išliko iki šių dienų. Pastatas buvo atidarytas 1906 m. ir tuometiniame Vilniuje tai buvo vienas iš moderniausių pastatų, kuriame buvo pritaikyta nemažai techninių sprendimų – plieninės ir gelžbetoninės konstrukcijos, sudėtingo profilio arkos. Pastatą projektavo inžinierius ir architektas Vaclovas Michnevičius. Įdomu ir tai, kad tai vienintelis tokio tipo konstrukcijos, kurioje naudojamos metalo santvaros, pavyzdys Lietuvoje.
M. Morelovskio sudarytame miesto gynybinių įtvirtinimų plane dabartinėje Halės turgaus vietoje galima matyti du netaisyklingų bastionų kontūrus, kas nurodo, jog šioje vietoje ėjo miestą juosusi gynybinė siena. Rekonstruojant Halės turgavietę, buvo aptiktos daugiau kaip prieš 300 metų statyto namo liekanos, nors manyta, jog XVII a. pastatų toje vietoje nebūta.
Guelio rūmai

Architektūra

Rūmų projekte pirmą kartą atsispindėjo dekoratyvinių ir konstrukcinių elementų derinys, kuris vėliau tapo vyraujančiu architekto kūryboje. Gaudi įvairiai puošyboje panaudojo plienines nešančias konstrukcijas. Jis rūmuose suprojektavo plokščius bizantinio stiliaus skliautus. Statinio fasade išsiskiria dvi poros didelių vartų, pro kuriuos įvažiuodavo kinkyti ekipažai ir vežimai, patekdavę tiesiai į žemutines arklides ir rūsius, tuo tarpu svečiai pakildavo laiptais į viršutinius aukštus.
Atsisakydamas eklektinio stiliaus, Gaudi ieškojo naujų formų. Jei fasadas dar kažkiek primena Venecijos palazzo, tai rūmų interjeruose atsiskleidžia turtingas apstatymas su baldais ir taikomojo meno kūriniais, sukurtais pagal rūmų užsakymą. Išsiskiria originali sienų ir lubų puošyba. Dūmtraukiai ant stogo savo įvairių figūrų formomis primena apie Guelio parką.
Ilio kazachų autonominė prefektūra

Geografija

Prefektūra ribojasi su Kazachstanu, Mongolija, Rusija. Šiaurinę dalį užima Džungarijos lyguma, iškilę Borohoro kalnai, yra Irtyšiaus aukštupys, pietuose plyti Ilio slėnis.
Kiparisiniai

Apibūdinimas

Tai vienų įspūdingiausių visžalių medžių šeima Žemėje, turinti apie 130-140 rūšių. Joje krūmai ir medžiai nuo 1 m iki 130 m aukščio. Jai priskiriama masyviausių medžių rūšis - didysis mamutmedis (1486,9 m³ tūrio), aukščiausia medžių rūšis - visžalė sekvoja (115,66 m aukščio), antras pasaulyje pagal kamieno skersmens dydį gvatemalinis taksodis (11,62 m skersmuo) ir vieni ilgaamžiškiausių, kaip kad kiparisinė ficroja (pagal amžių antra pasaulyje, jai 3622 metai), visžalis kiparisas, Taxodium ascendens, japoninė kriptomerija, didysis mamutmedis ir visžalė sekvoja, nors ilgu amžiumi pasižymi ir daugelis kitų kiparisinių šeimos genčių rūšių.

Paplitimas

Auga visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą ir plačiausiai paplitę subtropikų klimatinėje juostoje. Lietuvoje savaime auga tik viena rūšis, tai kadagių (Juniperus) genčiai priklausantis paprastasis kadagys (Juniperus communis).
Birutė Markuzaitė-Bialostocka

Birutė Markuzaitė–Bialostocka, lenk. Biruta Markuza-Białostocka (12.06.1936, Palangoje) – Lenkijos lietuvių dailininkė ir rašytoja, vertėja.

Biografija

Gimė Lietuvos pašto tarnautojo Klaipėdoje Juozo Markuzos šeimoje. 1939 m. naciams užėmus Klaipėdos kraštą, Markuzos pervažiavo gyventi į Lietuvos Respubliką. 1940 m. mirė Birutės motina ir mergaitė augo našlaite. Antrojo pasaulinio karo metu  grįžo į uostamiestį, tėvas įsidarbino Klaipėdos taupomajame banke. Artėjant frontui, tėvas su dukra pasitraukė į Karaliaučiaus kraštą, vėliau atsidūrė Vakarų Lenkijoje. Pokaryje  Markuzai kartu su giminaičiais apsigyveno vokiečių paliktame namelyje prie Ščecineko. Šeimai nuolat grėsė deportacija į Lietuvos TSR ir galima tremtis į Sibirą kaip atsitiko su motinos broliu karo lakūnu Feliksu Tyškumi. 
Birutė studijavo dailę Krokuvos Meno akademijoje pas profesorių Aleksandrą Kobzdėjų, po aukštosios mokyklos baigimo kūrė scenografijas Tadeušo Konvickio, Ježio Skolimovskio ir Voiciecho Gvinėjaus režisuotiems filmams. Po Stalino mirties, nuo 1956 m. pradėjo privačiai lankytis Lietuvoje. Metus laiko gyveno Kanadoje ir JAV, po to ilgai dirbo žurnale „Magazyn Rodzinny”: iš pradžių kaip iliustratorė, vėliau vadovavo patarimų skyriui. 1984–1989 m. gyveno Papua Naujoji Gvinėjoje – mokslo leidyklų užsakymu piešė egzotinius augalus. Daug keliavo po Papua, Australiją ir Naująją Zelandiją. Kiek ilgiau buvo apsistojusi Laė mieste, kuris garsėja savo dideliu botanikos sodu – Laė Technologijos universiteto Architektūros fakultete vieną semestrą dėstė perspektyvos kursą.
Sugrįžusi į Lenkiją atsidėjo literatūriniam darbui. Išleido keliolika knygų apie lietuvių ir kitų tautų virtuves. Knygų viršeliuose pasirašydavo įvairiai: Birutė Markuzaitė, Biruta Markuza–Bieniecka, vėliau – Biruta Markuza–Bialostocka. Išvertė į lenkų kalbą Kazio Borutos „Baltaragio malūną”, Arnoldo Piročkino „Devyneri Adomo Mickevičiaus metai”, 2001 m. pasirodė jos ir kitų versta šiuolaikinių lietuvių rašytojų antologija. 
1994 m. mirė tėvas, palikdamas lietuvių kalba rašytus memuarus. Juos B.Markuzaitė–Bialostocka išvertė į lenkų kalbą, kartu pridėjo savo prisiminimus apie itin sudėtingą aprašomą laikotarpį. Tokio pobūdžio literatūra, kai įvykiai vaizduojami iš skirtingų asmenų pozicijos Lenkijoje yra gana populiari, todėl tėvo ir dukters parašyta knyga „Iš kur grįžo lietuviai” (išleista 2013 m. Varšuvoje) sukėlė didelį susidomėjimą.
Laisvalaikiu B.Markuzaitė–Bialostocka mėgsta tapyti, jos kūrinių turi įsigiję privatūs kolekcionieriai. 2008 m. ji dalyvavo grupinėje išeivijos dailininkų parodoje A.Mončio namuose–muziejuje Palangoje.
Močės kultūra

Kultūra

Močės kultūrai būdinga aukšto meninio lygio skulptūra ir tapyta keramika. Lipdytos įvairi dievybių, gyvulių ir žmonių skulptūros. Tapyboje naudota balta, juoda ir raudona spalvos. Joje vyravo mitologiniai siužetai ir karo scenos. Gyventojai mokėjo apdoroti metalą (auksą, sidabrą, varį), iš jo daugiausia gamino papuošalus. Ūkis rėmėsi irigacine žemdirbyste. Visuomenėje ryškėjo socialinės nelygybės požymiai. Išliko dideli laiptiniai pastatai – Saulės ir Mėnulio piramidės.
Bandare Chomeinis

Istorija

Iki 1979 m. Irano revoliucijos miestas vadinosi Bandare Šahpūru. Vėliau pavadintas ajatolos Ruhola Chomeinio garbei.
Aleksandras Čyras

Biografija

Brolis Petras Čyras. 1950 m. su pagyrimu baigė Kauno universiteto Statybos fakultetą. Nuo 1950 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) dėstytojas. 1954 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją. 1961–1969 m. KPI Vilniaus filialo prorektorius. 1966 m. technikos mokslų daktaras. 1969–1990 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto rektorius, nuo 1968 m. profesorius. 1980 m. LSSR MA narys korespondentas, 1985 m. LSSR MA tikrasis narys. 
1966–1971 m. LKP CK Revizijos komisijos narys, 1971–1976 m. ir nuo 1981 m. kandidatas į LKP CK narius.  1985 m. Veimaro aukštosios architektūros ir statybos mokyklos garbės daktaras. 1982 m. Lenkijos teorinės ir taikomosios mechanikos draugijos, 1985 m. Rusijos nacionalinio teorinės ir taikomosios mechanikos komiteto užsienio narys, 1994 m. Lenkijos mokslų akademijos užsienio narys.
Paskelbė per 180 straipsnių iš disipatyviųjų konstrukcijų mechanikos, plastiškumo teorijos, matematinio programavimo ir optimizavimo.
Leonas Valkūnas (1914)

Leonas Valkūnas (1914 m. vasario 23 d. Berniūnai, Naujamiesčio valsčius – 1990 m. balandžio 21 d.) – klasikinės filologijos tyrėjas, literatūrologas, vertėjas.

Biografija

1933 m. baigė Panevėžio berniukų gimnaziją, 1938 m. – Vytauto Didžiojo universitetą (klasikinę filologiją). Nuo 1945 m. dėstė Vilniaus universitete, 1960–1976 m. Klasikinės filologijos katedros vedėjas; docentas (1969).
Iš senosios graikų ir lotynų kalbų išvertė antikinės literatūros kūrinių; iš lotynų – kitų filologinių ir filosofinių darbų, taip pat reikšmingų Lietuvos istoriografijos veikalų (Petro Dusburgiečio „Prūsijos žemės kroniką“, 1985; Alberto Kojalavičiaus‑Vijūko „Lietuvos istoriją“, 1989).
Sūnus – fizikas Leonas Valkūnas.
Hanų dinastija

Han laikotarpio kultūra

Han laikotarpiu padaryta nemažai svarbių atradimų: 105 m. valdininkas Cai Lun išrado popierių. Taip pat parašytas pirmasis matematikos veikalas, 132 m. išrastas seismografas, suklesti astrologija, astronomija, lako gamyba, alchemija.
Nors oficialia ideologija tapo konfucianizmas, valstybėje maišėsi konfucianistiniai, legistiniai, daoistiniai idealai. Atsiranda išskirtinė valdininkų atrankos – valstybinių egzaminų – sistema.
Han dinastijos metu išsivysto ir paplinta vadinamieji TLV veidrodžiai, taip pavadinti dėl raides T, L ir V primenančių raštų ir naudoti kaip apsauginiai arba dėti į kapavietes.
Religijoje įvesti du nauji kultai: žemės valdovo Houtu bei Taiyi (Tai-i) – „Didžiosios vienybės“ garbinimas.