google/wiki40b huggingface dataset:
Išlakioji šorėja

Paplitimas

Natūraliai paplitusi Pietryčių Azijoje - Malakos pusiasalio pietuose, pietryčių Sumatros saloje, šiaurės rytų Borneo saloje arba jeigu pagal šalis, tai Malaizijoje, Singapūre, Brunėjuje ir Indonezijos Rytų Kalimantano valstijoje.

Augimvietės

Auga mišriuose sparneninių medžių miškuose iki 800 m aukščio altitudėse, gana derlinguose aliuviniuose – upių salpų, taip pat ir sausasniuose, paprastai tai molinguose dirvuožemiuose. Sėjinukai ir jauni medeliai toleruoja pavėsį.

Matmenys

Tai vieni aukščiausiai augančių Azijoje medžių rūšių ir miško medžių viršutinės pakopos medis. Paprastai užauga iki 58 m aukščio ir iki 110 cm skersmens kamienu. Šiuo metu aukščiausias žinomas medis pagal (Roman Dial 2007) yra 81,11 m aukščio, auga Tavau Hils nacionaliniame parke (Tawau Hills National Park), Malaizijai priklausančioje Sabaho provincijoje, esančioje Borneo salos šiaurinėje dalyje.

Požymiai

Kamienas pilkšvai rudas, sakuotas, kamieno pagrindas masyvus su vizualiai aštriomis į šonus išaugusiomis briaunomis. Senesnių medžių žievė tampa labiau žvynuota. Prielapiai 3 mm ilgio. Lapai elipsiškos ar kiaušiniškos formos su smailėjančiu lapo galu. Žiedai balti su su švelniu rožiniu atspalviu 11 mm skersmens - šluotelėse. Vaisiai žali - raudoni - rudi 16 mm ilgio su trimis 49 mm ilgio sparneliais kurie išnešiojami vėjo.

Pavadinimai

Mokslinio, lotynų kalba rūšies pavadinimo autorius Dietrich Brandis gyvenęs 1824-1907 metais. Borneo saloje tarp vietinių tautų ji vadinama Awang pakit, Damar tenkuyung, Damar ketuyung, Gimma, Kenuar, kelepeh, Ladan, Lempong kuning, Lun, Lun gajah, Lun kuning, Madilan, Merakunyit, Meranti kuning, Selangan batu, Seraya kuning, Seraya kuning gajah.

Panaudojimas

Naudojama dėl vertingos medienos.
Marius Burokas

Biografija

1999 m. Marius Burokas baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universitete. Keletą metų rašė nuolatines literatūros apžvalgas „Literatūroje ir mene“. Dirbo lietuvių kalbos mokytoju, viešųjų ryšių agentūroje, bulvariniuose laikraščiuose ir žurnaluose.
Vagis (1980 filmas)

Turinys

Kalebas – iš Gailėjos kilęs geraširdis sukčius ir vagis. Gerai įvaldęs savo amatą, jis išgirsta apie Jėzaus daromus stebuklus ir nusprendęs, kad šis taip pat naudojasi apgaule bei žmonių patiklumu, ima jį stebėti bei mėginti pakartoti šio darbus...
Lietuvos tarpbankinių atsiskaitymų sistema TARPBANK

Lietuvos tarpbankinių atsiskaitymų sistema TARPBANK - Lietuvoje nuo 1993 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. sausio 19 d. veikusi mokėjimo sistema, sukurta ir valdyta Lietuvos banko.
Sistemoje nustatytu laiku buvo vykdomi mažmeniniai mokėjimo nurodymai.
Atsiskaitymų sistemos dalyviais buvo visi tuo metu veikę Lietuvoje komerciniai bankai.
Tai pirmoji Lietuvoje veikusi kliringo sistema.
Jonas Jakštas

Biografija

1943 m. baigė Dubiškių pradžios mokyklą, 1952 m. baigė Dusetų vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakulteto lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1954–1957 m. laikraščio „Tiesa“ korektorius, 1957–1964 m. – žurnalo „Švyturys“ literatūrinis darbuotojas. 1964–1972 m. – rašytojas profesionalas. 1972–1990 m. Lietuvos televizijos ir radijo Literatūros ir dramos redakcijos vyresnysis redaktorius, 1990–1993 m. – vyriausias redaktorius, nuo 1993 m. – vyresnysis redaktorius.  1994 m. Lietuvos radijuje organizavo laidą „Po lyros ženklu“.
Periodinėje spaudoje paskelbė publicistinių straipsnių kultūros ir visuomenės gyvenimo klausimais, dokumentine medžiaga grįstų grožinių novelių apie įvairių tautų rašytojus.
Nuo 1966 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Jo eilėraščiai išversti į moldavų, ukrainiečių, rusų, baltarusių, lenkų ir kitas kalbas. Sukūrė dainų tekstų, išvertė užsienio rašytojų poezijos ir prozos kūrinių, knygų vaikams.
Konsulinis diptikas

Konsulinis diptikas (gr. diptychos 'dvigubas, dukart sudėtas') – tai diptikas, pagamintas dažniausiai iš įmantriai raižyto dramblio kaulo, Bizantijoje teiktas konsulams, jiems pradedant eiti šias aukštas pareigas.

Istorija

Konsulinių diptikų (senovinių varstomų užrašų lentelių) kūrimas ir gamyba, skyrimo tvarka buvo apspręsta imperatoriaus Teodosijaus II valdymo metu Teodosijaus kodekse 438 m. Jie buvo numatyti skirti tik konsulams, tačiau ir žemesnio rango valstybės tarnai, vietos aristokratai apeidavo šią taisyklę ir diptikais pažymėdavo kurkas mažiau reikšmingus įvykius. Yra žinomi ir ankstesni šių diptikų pavyzdžiai, pvz., seniausias jų yra datuojamas 406 m. Valdant Justinianui I, jie nustojo gyvavę (paskutinis žinomas diptikas datuojamas 541 m.).
Ultra-Trail Australia

Ultra-Trail Australia – viena iš Pasaulio bekelės ultramaratonų taurės trasų, nusidriekusi per Žydruosius kalnus, Australijoje.
Bekelės bėgimo trasos ilgis siekia 100 km, o vertikalaus sukilimo suma – 4,2 km. Be šių varžybų vyksta ir kitos bėgikų lenktynės tuo pačiu metu Žydruose kalnuose, tačiau pastarasis renginys sulaukia daugiausiai susidomėjimo.
Iš lietuvių Andrius Ramonas šioje trasoje 2016 m. iškovojo 5-tą vietą.
Alminas Mačiulis

Biografija

1984 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakultetą ir įgijo transporto inžinieriaus ekonomisto kvalifikaciją. 1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete apsigynė socialinių mokslų daktaro laipsnį.
1984–1991 m. buvo Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos instituto Transporto problemų skyriaus ekonomistas, mokslinis bendradarbis. 1991–1993 m. Susisiekimo ministerijos Ekonominių programų ir prognozių skyriaus viršininko pavaduotojas. 1993–1996 m. – Transporto politikos ir programų skyriaus viršininkas, 1996–1997 m. – Transporto politikos ir investicijų departamento direktorius. 1997–2000 m. – Transporto politikos ir tarptautinių ryšių departamento direktorius, 2000–2001 m. – Tarptautinių ryšių ir Europos integracijos departamento direktorius.
2001–2002 m. Susisiekimo viceministras. 2002 m. balandžio mėn. – 2009 m. birželio mėn. – ministerijos valstybės sekretorius. 2009–2011 m. – Susisiekimo ministerijos kancleris. 2011 m. vasario mėn. – 2012 m. gruodžio mėn. buvo Transporto Investicijų Direkcijos vadovas.
Nuo 2012 m. – Ministro pirmininko kancleris.
Karlas Briulovas

Biografija

Karlas Pavlovičius Briulovas gimė Sankt Peterburge 1799 m. gruodžio 12 d. (gruodžio 23 d. pagal Grigaliaus kalendorių). Jo tėvas Pavelas Briulo (Bruleau) buvo skulptorius akademikas. Giminė turėjo prancūziškų šaknų, o motina Marija Šrioder buvo kilusi iš vokiečių. Šeima savo pavardę 1821 m. rusifikavo. Karlas mokėsi imperatoriškojoje dailės akademijoje. Jo vyresnis brolis Aleksandras Briulovas taip pat buvo tapytoju. Po mokslų akademijoje baigimo 1823 m. Karlas Briulovas keliavo į Romą tobulintis, kur gyveno iki 1835 m. Jo kūryboje pradėjo ryškėti griežtų akademinių klasicizmo formų derinimas su romantiniais bruožais.
Garsiausiu Briulovo paveikslu yra 1830−1833 m. sukurta „Paskutinė Pompėjos diena“. Paveikslas sukėlė sensaciją savo dramatišku Vezuvijaus išsiveržimo ir žmonių žūties vaizdavimu raudono dangaus fone. Iš pradžių paveikslas buvo eksponuotas Romoje, po to Paryžiuje ir vėliau perkeltas į Rusiją užsakovui princui Anatoliui Demidovui. Paveikslas buvo toks garsus ir aukštai vertinamas, kad Aleksandras Puškinas jam skyrė panegirišką poemą.
1836 m. grįžęs į Rusiją Karlas Briulovas gavo vietą Sankt Peterburgo imperatoriškoje dailės akademijoje, kur dėstė sekančius 12 metų. Tarp Rusijos aristokratijos Briulovas buvo populiariu portretistu. 1849 m. dėl prastėjančios sveikatos dailininkas pasitraukė iš akademijos, keliavo į Italiją, kur mirė 1852 m. birželio 11 d. (23 pagal Grigaliaus kalendorių) Romoje. Vienu jo mokinių buvo tapytojas ir vėliau garsus ukrainiečių poetas Tarasas Ševčenka, kurį Briulovas išpirko iš baudžiavos.
Chojane Gorčanai

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 10 namų ir 78 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 12 namų ir 85 gyventojai, iš kurių 10 žydai.
Vojinovičiai

Istorija

Giminės pradininku laikomas Vojinas, tarnavęs kaip vaivada Serbijos karalystėje. Jo pagrindinis miestas buvo Gacko Travunijos regione, iš kur jis plėtė savo teritorijas. Po jo mirties 1347 m., žemes paveldėjo du sūnūs: Altomanas ir Vojislavas, kurie toliau plėtė giminės žemes Serbijos imperijos teritorijoje. 1355 m. mirus didžiausiam Serbijos imperijos valdovui Stefanui Dušanui, imperija ėmė byrėti. Vojinovičiai, kaip ir daug kitų to meto regioninių kunigaikščių, tapo de facto nepriklausomi.
1359 m. mirus Altomanui, Vojislavas tapo vienvaldžiu giminės galva, atimdamas žemes iš savo sūnėno Nikola. 1360 m. jis neteko Zetos kunigaikštystės žemių, kur įsitvirtino Balšičiai. Vietoj to, jis plėtė teritorijas į šiaurę – į Podrinjės regioną. Valdė žemes su Užicės, Gacko, Popovo, Poljės, Konavlio, Trebinjės miestais.
1363 m. mirdamas Vojislavas paliko du mažamečius sūnus, todėl valdžia didelėse Vojinovičių žemėse liko jo našlei Gojislavai. Tuo pasinaudojo sūnėnas Nikola, kuris 1366 m. atsiėmė visas Vojinovičių žemes. Pasinaudodamas vidine suirute Serbijos imperijoje, jis išplėtė teritorijas į Raškos, Mačvos regionus, iki pat Savos upės, tapdamas galingiausiu to laikotarpio serbų žemių hegemonu. Jo teritorijos įsiterpė tarp byrančios Serbijos imperijos ir Bosnijos banato. Nikola sostine tapo Užicės miestas.
Paskutiniaisiais Serbijos imperijos egzistavimo metais Nikola sudarė sąjungą su kitu svarbiu hegemonu, Vukašinu Mrnjavčevičiumi. Šiam 1371 m. žuvus Maricos mūšyjesu turkais, trys kiti įtakingi serbų valdovai, Lazaras Hrebeljanovičius (Moravijos Serbija), Vukas Brankovičius (Brankovičių žemė) ir Tvrtkas I (Bosnijos banatas), remiami Vengrijos karalystės, sudarė sąjungą prieš Nikolą. 1373 m. mūšyje sąjungininkai užėmė Užicę ir pasidalino Vojinovičių žemes: Bosnija gavo Travuniją ir Podrinję, Brankovičiai – Rašką, o Moravijos Serbija – šiaurines teritorijas. Pats Nikola buvo apakintas, o jam paskirta maža valda, kur jis mirė apie 1398 m.
Kubilių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje didelėje kalvoje, bevardžio upelio krante. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 120x87 m dydžio, iki 3 m aukštesnėmis pietine ir vakarine dalimis. Šlaitai statūs, 8-20 m aukščio, tik šiaurės vakarinis šlaitas nuolaidus, vos 2 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs apsodintomis eglėmis ir pušimis, šiaurės rytinės aikštelės dalis dirvonuoja.

Aplinkiniai piliakalniai

Bajoriškių piliakalnis 5 kmGarnių piliakalniai 2,5 kmŪžėniškių piliakalnis 10 kmNoliškio piliakalnis 4 kmGatelių piliakalnis 7 kmSpitrėnų piliakalnis 4 kmRukšėnų piliakalnis 2,5 kmAntilgės piliakalnis 3,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Tibesčio regionas

Geografija

Didesniąją regiono dalį užima Sachara, šiaurėje iškilęs Tibesčio kalnynas, kuriame yra aukščiausia šalies vieta – Emi Kusis, bei grupė kitų užgesusių ugnikalnių kraterių. Taip pat yra unikalus Uniangos ežerų kompleksas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Gyventojai

Dauguma gyventojų – tubai (priklausantys tedų genčiai). Yra arabų ir kt. tautų atstovų, kurių didelė dalis yra klajokliai.
Džaganathas

Džaganathas (skr. जगन्नाथ = Jagannātha- 'pasaulio valdovas') – vienas iš hindų dievo Krišnos pavidalų, daugiausia garbinamas Bengalijoje ir Orisoje.
Pasak gana vėlyvos puraninės legendos, kai Krišna, po Jadavų žūties, buvo netyčia nužudytas medžiotojo, jo kūnas liko nesudegintas. Kažkoks geros valios žmogus Krišnos kūną atidavęs sudeginti, o tada pelenus sudėjęs į pašventintą urną. Višnaus nurodymu Avantės šalies valdovas Indradjumna paprašė dieviškojo meistro Višvakarmano iš šių pelenų atkurti Krišnos atvaizdą – Džaganathą. Višvakarmanas sutiko, bet su sąlyga, jog jam dirbant niekas netrukdys. Tačiau nekantrusis Indrajumna sykį atėjo pažiūrėti į Višvakarmano darbą. Šis supykęs paliko Džaganathą be rankų ir kojų. Tačiau Brahma jam skyrė akis, sielą ir pats kaip kunigas dalyvavo ašvamedhoje, kurią naujojo dievo garbei surengė Indradjumna. Orijų mitologijoje, Džaganathas aukštinamas kaip padėjęs Purio karaliui Gadžapačiui užkariauti Kančį.
Svarbiausia Džaganatho kulto vieta yra XIII a. Džaganatho šventykla, esanti Purio mieste (Orisa). Dabar Puris yra vienas svarbiausių hinduistinės piligrimystės (jatros) centrų. Kasmet birželio–liepos mėnesį vyksta dviejų dalių Džaganathui skirta šventė – Snanajatra (Džaganatho, jo brolio Balaramos ir sesers Subhadros medinės statulos maudomos) ir Rathajatra (statulos vežiojamos po miestą). Vaizduojamas ryšiais juodais atvaizdais, daromais iš medžio bei lingomis.
Džaganathas laikomas sinkretine dievybe, atsiradusia iš vietinių nearijų tautų tikybos. Jo kultui įtaką galėjo padaryti ir džainizmas, tantrizmas bei budizmas. Dabar Džaganathas garbinamas daugiausia vaišnavų kaip Višnus Purušotama (puruṣottama- „tobuliausia būtybė“), gaudyja vaišnavizme laikomas Krišnos pavidalu (svarbus ir ISKCON judėjime). Šaktai Džaganathą tapatina su Šiva arba laiko 5 dievų sampyna. Pasakojama, kad Nanakas ir kiti sikhų gurūs lankęsi Džaganatho šventykloje. Džaganatho kultą ypač smerkė Indiją užėmę musulmonai, o vėliau krikščionys britai.
Lukomos kunigaikštystė

Istorija

Kunigaikštystė minima prie seniausiai atskilusių nuo Polocko kunigaikštysčių. Todėl manoma, kad jos įkūrimas galėjo būti susijęs su 1101 m., kuomet Polocko kunigaikštis Vseslavas padalijo žemes savo sūnums. Lukomos kunigaikščiu tikriausiai tapo jauniausias jo sūnus Rostislavas. 1127 m. jį ištrėmus į Bizantiją, atrodo, kad vietinė dinastinė linija taip ir nunyko.
Vėliau kunigaikštystė buvo priklausoma nuo stipresnių Polocko žemės kunigaikštysčių. XIII a. joje, kaip ir Polocke, įsitvirtino lietuviška dinastija. Kunigaikštystė oficialiai panaikinta 1473 m. Vėliau įjungta į Polocko vaivadijos teritoriją.
Juosmuo

Juosmuo – žmogaus kūno vieta, esanti tarp šonkaulių lanko apačios ir šlaunikaulio viršutinio galo. Tai dažniausiai yra ta žmogaus liemens vieta, kurioje jis siauriausias (išskyrus nutukimo atvejus). Aprangos vieta, pabrėžianti juosmenį, vadinama talija.
Moterų juosmuo yra šiek tiek platesnis nei vyrų, visų pirma dėl platesnio dubens. Po krūtinės ir gaktos plaukų skirtumų tarp lyčių, tai yra labiausiai į akis krintantis antrinis lytinis požymis.
Aleatorika

Aleatorika – (lot. alea 'kauliukas') – muzikos medžiagos tvarkymo būdas, paremtas atsitiktinumu. Vienas pirmųjų terminą penktajame dešimtmetyje panaudojo Werner Meyer-Eppler. Tai nėra įprasta muzikinė technika, o labiau muzikinės medžiagos tvarkymo būdas.
Aleatorinis komponavimas leidžia geriau valdyti iš anksto numatytą kūrinio visumą, smulkmenas paliekant atsitiktinumui. Atsitiktinumu pagrįsta muzikos medžiaga tarsi turėtų būti be savybių, tačiau atsitiktinės sekos turi savus dėsnius, pabrėžiančius pusiausvyrą: kuo daugiau atsitiktinių elementų, tuo ryškesni jų pasikartojimai, išsikristalizuojantys į įsimenamus ir atpažįstamus darinius. Aleatorinė muzika turi sąsajų su abstrakčiuoju ekspresionizmu dailėje.

Aleatorika ankstesnėse epochose

Atsitiktinumas muzikoje egzistavo visais laikais. Tai improvizacijos liaudies muzikoje, kadencijos instrumentiniuose koncertuose. Mocartas buvo sukūręs muzikos kūrimo sistemą pagal lošimo kauliukų rodomus skaičius. Iki XX a. europietiškoje muzikos kultūroje atsitiktinumas gyvavo improvizacijose.

Aleatorika XX a

Pirmasis kompozitorius, naudojęs aleatorikos principus – Charles Ives. Atsitiktinių procesų daug John Cage muzikoje. Kūrinyje dvylikai radijo imtuvų „Įsivaizduojamas kraštovaizdis Nr.4“ (1951) atsitiktinumas nulemia galutinį garsinį efektą. Kompozitorius tik nurodo kaip reguliuoti imtuvus, o skambesys priklauso nuo garsų skambančių eteryje. Pierre Boulez III sonatoje fortepijonui (1957) atlikėjas laisvai pasirenka dalių tvarką. Kūrinių, paremtų atsitiktinumu, yra parašę Iannis Xenakis, Karlheinz Stockhausen, Witold Lutoslawski, Luciano Berio.

Evoliucija

Aleatorinis kūrybos metodas labai susijęs su kiek vėliau atsiradusia algoritmine muzika ir generatyviuoju menu.
Rygos realinė mokykla

Rygos miesto realinė mokykla (rus. Рижскoe городское реальное училище,  vok. Stadt-Realschule zu Riga, latv. Rīgas Pilsētas reālskola) – Rusijos imperijos laikais vidurinį išsilavinimą teikusi realinė mokykla Rygoje.
Ananiasz Zajączkowski

Biografija

Gimė 1903 m. lapkričio 12 d. Trakuose, Aleksandro ir Emilijos Bezekovičiūtės šeimoje. Mokėsi Žygimanto Augusto gimnazijoje Vilniuje. Baigęs mokslus išvyko studijuoti į Krokuvos uiversitetą. 1929 m. tapo mokslų daktaru, jo darbas buvo skirtas gimtosios kalbos gramatikai. 1929-1931 m. studijavo Berlyne, Stambule ir Paryžiuje. Krokuvos universitete dirbo filologijos katedros asistentu. 1932 m. pradėjo dėstyti turkų kalbą Varšuvos universiteto orientalistikos institute. 1935 m. tapo profesoriumi. 1945-1969 m. turkologijos katedros vadovas, 1945-1950 m. Vroclavo universiteto orientalistikos katedros vedėjas. 1961 m. tapo Berlyno universiteto garbės daktru, 1966 m. Tbilisio, 1967 m. Mančesterio. Skaitė paskaitas Maskvoje, Jeruzalėje, Neapolyje, Maince ir Stambule. 1945-1970 m. buvo Lenkijos karaimų bendrijos pirmininkas. Parašė apie 300 mokslinių straipsnių. Mirė 1970 m. balandžio 6 d. Romoje.
Tokijo universitetas

Istorija

Universitetas įkurtas 1877 m. Meidži vyriausybės sujungus senesniąją medicinos ir vakarų švietimo įstaigas. 1886 m. universiteto pavadinimas pakeistas į Imperatoriškąjį universitetą (帝國大學, Teikoku daigaku), 1887 m. - į Tokijo imperatoriškąjį universitetą (東京帝國大學, Tōkyō teikoku daigaku). Pradinį ir dabartinį pavadinimą universitetas atgavo po Japonijos pralaimėjimo II-ajame pasauliniame kare 1947 m.
Pivašiūnų Pakalnės koplyčia

Istorija

Senosios bažnyčios, sudegusios 1825 m., vietoje XIX a. viduryje buvo pastatyta Odinių (Odinčių) giminės koplyčia-mauzoliejus. Tuomet ją supo senosios kapinės, kurios dabar jau užstatytos namais.

Architektūra

Stačiakampė koplyčia su keturių kolonų portiku pastatyta ant akmeninių pamatų iš tašytų rąstų, kampuose sujungtų į sąsparas. Statinys su dvišlaičiu stogu, trikampiu frontonu, vienanavis, salinis, užsibaigiantis trisiene apside, su kvadratiniu bokšteliu. Fasadų ir vidaus langų bei durų angos stačiakampės, bokštelio - arkinės. Fasado bokštelį ir apsidę vainikuoja geležiniai, kalvio darbo ornamentuoti kryžiai.
Koplyčios viduje yra išlikusi didelė Nukryžiuotojo skulptūra, taip pat Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios skulptūra. Yra įrengtas nedidelis altorius, sienas puošia bažnyčios fundatoriaus Jono Klockio portretas, datuojamas 1648 m., šventųjų paveikslai, aliejumi ant drobės tapyti „Jėzus prieš Poncijų Pilotą“ ir „Šv. Petras išsigina Jėzaus“.

Koplyčios atnaujinimas

Pivašiūnai – viena labiausiai maldininkų lankomų vietų ne tik atlaidų metu, bet ir ištisus metus, be to, bažnyčia yra įtraukta į Jono Pauliaus II piligrimų kelią Lietuvoje. VšĮ „Pivašiūnų piligrimų centras“, kurio dalininkais yra Alytaus rajono savivaldybė ir Pivašiūnų Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų parapija, planuoja koplyčią atnaujinti: apšiltinti, pakeisti lubas, grindis, langus. Ruošiamasi objektui vėl suteikti sakralinę funkciją. Ateityje prieš koplyčią numatoma pastatyti paminklą popiežiui Jonui Pauliui II. Komplekso statinius jungianti erdvė bus pritaikyta renginiams, jaunimo stovykloms organizuoti.
Alfonsas Baužinskas

Biografija

Gimė 1908 m. balandžio 1 d. Rėžgaliuose. 1930 m. baigė Klaipėdos konservatoriją, kur mokėsi groti valtorna. Nuo 1930 m. iki 1968 m. grojo Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro orkestre. 1954 m. suteiktas nusipelnusio Lietuvos TSR artisto vardas. 1968 m. tapo Vilniaus konservatorijos docentu. Atlikėjas taip pat grojo Lietuvos kvartete, dėstė Kauno konservatorijoje.
Mušamieji instrumentai

Mušamasis muzikos instrumentas – muzikos instrumentas, kuriuo garsas išgaunamas suduodant į jį ranka ar kokiu nors daiktu, jį kratant ar kitaip priverčiant instrumentą ar jo dalį vibruoti. Muzikos instrumentu gali tapti bet kuris objektas, kuris smūgiu generuoja garsą ir kurio garsas panaudojamas melodijoje (pvz., tai gali būti durų užtrenkimo garsas). Tai vieni seniausių muzikos instrumentų, už kuriuos senesnis yra tik žmogaus balsas.
Mušamieji skirstomi į dvi pagrindines klases: turintys galimą nusakyti ir suderinti tono aukštį (varpai, metalofonas) ir (įprastai grojant) jo neturintys (daugelis būgnų).

Būgnų istorija

Pirmasis būgnas atsirado maždaug 6000 metų prieš mūsų erą. Mesopotamijoje buvo iškastas cilindro formos būgnas, kuriam 5000 metų. Taip pat rasti piešiniai olose. Piešiniuose matyti, jog būgnas dažniausiai naudojamas ritualuose bei ceremonijose. Amerikos indėnai savo ritualams buvo susikūrę būgnus padarytus iš moliūgų bei medžio.
Būgnai buvo naudojami ne vien muzikai sukurti. Tai ir perspėjamieji ženklai, susisiekimo būdas, emocijų išreiškimas. Šiuos instrumentus, vienokia ar kitokia forma naudojo visos kultūros. Būgnas sudarytas iš, taip vadinamojo, kūno bei plėvelės, kuri jį aptraukia. Klaidingai manoma, kad garsas priklauso nuo būgno kūno, tačiau iš tiesų jį reguliuoja membranos vibracija išgaunama ją palietus.
Perkusija buvo grojama nuo priešistorinių laikų. Ankstyviausi būgnai buvo padaryti iš žuvies ar reptilijos odos, kuria aptempdavo medinį instrumento kūną. Vėliau, kaip membrana buvo naudojamos kitų žinduolių odos.
Būgno kūnas paprastai gaminamas iš medžio. Dažniausiai tai klevas, beržas, tuopa. Kai kurie būgnai gaminami iš metalo, tokio kaip plienas, aliuminis, žalvaris, bronza. Yra būgnų ir iš sintetinių medžiagų, dažniausiai tai itin kietas plastikas.
Mušamųjų sąstatas, grupė įvairių būgnų, kilo iš paraduose bei eisenos marširavusių muzikantų Naujajame Orleane. 1930 metais mušamųjų sąstatas išpopuliarėjo. Buvo suvokta, jog vienas žmogus gali groti daugiau nei vienu būgnu. Didelės gausos pavienių būgnininkų nebereikėjo. Sąstatas buvo sudarytas iš bass drum and foot pedal, snare, tam tamų ir įvairių cimbalų.
1960 metais rokas išpopuliarino būgnus, buvo pradėta kurti elektroninius mušamuosius. Jie galėjo išgauti garsus, kurių tradiciniai būgnai išgauti nesugebėjo.

Mušamųjų gamintojai

Kai atsirado būgnų sąstatas atsirado ir kompanijos, kurios juos gamino. Viena iš pirmųjų, žinomiausių bei labiausiai įtakojusių būgnų sąstato kitimą firmų – The Ludwig Drum Company. Kitos garsios kompanijos: Yamaha, Pearl, Tama ir Gretsch.

Mušamųjų instrumentų pavadinimai

Didysis būgnas, lėkštės, būgnelis, gongas, trikampis, timpanai.
Dujos

Dujos – viena iš medžiagos agregatinių būsenų. Kaip ir skysčiai, dujos keičia formą, yra klampios. Skirtingai nuo skysčių – užima visą tūrį, kuriame jos yra. Dujos turi slėgį, kurį sukelia molekulių smūgiai į indo sieneles.
Dujų molekulių kinetinė energija didesnė už kieto kūno ir skysčio būsenos, bet mažesnė už plazmos. Atstumai tarp dujų molekulių yra žymiai didesni nei tarp skysčio molekulių, todėl tarpmolekulinė sąveika padidėja tik tada, kai molekulės suartėja (skysčiuose tarpatominės jėgos visada veikia bemaž vienodose ribose).
Dujų molekulės homogeninėje aplinkoje juda chaotiškai, vadinamu Brauno judėjimu.
Termodinaminai parametrai yra tūris, slėgis, temperatūra, entropija. Statistiniai parametrai – vidutinis greitis, koncentracija.
Algimantas Minalga

Biografija

Būdamas ketverių dainavo berniukų chore „Ąžuoliukas“.
Mokėsi Ozo vidurinėje mokykloje ir pirmą kartą ten debiutavo 12-okų šimtadienio metu. Atliko Backstreet Boys dainą „I Want It That Way“. Vėliau dainavo vaikinų pop grupėje „Tabu“, o išėjęs iš jos, pradėjo solinę karjerą, pasivadinęs Soliario pseudonimu.
2007 m. dalyvavo muzikiniame realybės šou „Dangus 2“. 2007 m. gegužės mėn. išleido debiutinį albumą „Po dviguba saule“.
2008 m. dalyvavo realybės šou „Hello Jūrmala“ Latvijoje ir pasiekė finalą.
2008 m. tobulinosi vokalo studijose Holivude (JAV) pas muzikinio realybės šou „American Idol“ dalyvių mokytoją Mauli B.
3 kartus dalyvavo atrankoje į „Euroviziją“: 2009 m. nacionalinėje atrankoje – su daina „Noriu Žinot“ (kartu su Greta ir Sel), 2010 m. nacionalinėje atrankoje – su daina „So High“, 2013 m.
Mokosi vokalo pas Povilą Meškėlą, Vilniaus kolegijoje studijuoja pramoginį scenos meną, rašo dainas.
Kruopių pagrindinė mokykla

Istorija

Nuo 1804 m. veikė parapinė, 1870 m. įsteigta valdinė pradinė vienklasė (apie 1909 m. – dviklasė) mokykla, iki 1947 m. pradinė, 1947–1949 m. progimnazija, 1949–1954 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1954 m. Kruopių vidurinė mokykla.