google/wiki40b huggingface dataset:
Birštono mineraliniai vandenys

Prekiniai ženklai

Geriausiai žinomi įmonės prekiniai ženklai – tai šaltinių „Vytautas“, „Birutė“ ir „Akvilė“ vanduo.
Vytautas – daugiausia organizmui naudingų mineralinių medžiagų Baltijos šalyse turintis natūralus mineralinis vanduo (7309 mg/l). Išgėrus 1,5 L „Vytautas“, žmogaus organizmas gauna rekomenduojamą pagrindinių mineralinių medžiagų paros normą: kalcio, magnio, kalio. Vytautas išpilstomas į butelius nuo 1924 metų Birštone.
Birutė – ekologiškai švarus, vidutinės mineralizacijos, nekintančios cheminės sudėties natūralus mineralinis vanduo. Bendra vandens mineralizacija yra 2,7 mg/l. „Birutė“ išpilstoma į butelius nuo 1924 metų Birštone.
Akvilė – vienintelis Lietuvoje natūralus mineralinis vanduo, tinkantis kūdikių maisto gamybai, ypatingai švarus ir tyras – 0 nitratų, bei natūraliai šarminis vanduo (pH – 8,0).
Lentvario valsčius

Lentvario valsčius buvo pietryčių Lietuvoje. Centras – Lentvaris.
Aidas Lietuvos darbininkų gyvenimo

Aidas Lietuvos darbininkų gyvenimo – Lietuvos socialdemokratų partijos laikraštis, leistas 1899 m. kaip laikraščio „Echo Życia Robotniczego“ II serija.

Istorija

Pirmąjį numerį lenkiškai sudarė Alfonsas Moravskis, į lietuvių kalbą išvertė Kazys Grinius. Planuota spausdinti slaptoje spaustuvėje Vilniuje, tačiau, ją susekus, spausdintas Martyno Jankaus spaustuvėje Bitėnuose. Paskutinis Nr. 2-3 išėjo tik lietuvių kalba.
Griausmapaukštis

Griausmapaukštis (angl. Thunderbird) – mitologinis Šiaurės Amerikos indėnų tautų paukštis, kaip teigiama, turįs nepaprastų galių. Jo mitologija labiausiai išvystyta šiaurės vakarų tautų pasaulėvaizdyje, bet pasitaiko ir prerijų indėnų bei pietvakarių indėnų mitologijoje (algonkinų, sijų-dakotų, pueblų).
Pasak mitų, Griausmapaukštis išmokęs žmones statyti didžiuosius namus, totemų stulpus (paprastai Griausmapaukštis vainikuoja totemo stulpo viršūnę). Pasak kvakiutlių mitų, griaustinis kyla kai Griausmapaukštis susigrumia su milžiniška gyvate – piktadariu Sisijutliu. Šio siaubūno žvilgsnis mirtinas, o jį nugalėti galima tik dvasios tyrumu ir galia.
Griausmapaukštis taip vadinamas skirtingomis kalbomis: lakotų – Wakį́yą, nutkų – Kw-Uhnx-Wa, odžibvių – animikii arba binesi, kvakiultlių – tsoona.
Krikščioniška radijo stotis

Krikščioniška radijo stotis - radijo stotis, transliuojanti krikščioniškas žinias, pamokslus, pokalbius ir muziką. Krikščioniškos radijo stotys per savo transliuojamus pamokslus ir muziką stengiasi sustiprinti visų krikščionių tikėjimą. Manoma, kad JAV yra apie 1600 krikščioniškų radijo stočių, kurios dauguma priklauso National Religious Broadcasters organizacijai. Dauguma šių radijo stočių remiamos iš pačių krikščionių aukų arba gaunamų pinigų iš transliuojamos reklamos. Lietuvoje veikia krikščioniška radijo stotis - Marijos radijas, transliuojantis nuo 2004 metų. Taip pat "Vilties Radijas" - krikščioniška internetinė radijo stotis, pradėjusi transliacijas nuo 2010 metų. Šiuo metu "Vilties Radijas" kiekvieną sekmadienį turi ir krikščionišką eterį Klaipėdos radijo stoties „Radijas9“ eteryje, FM 91,4 MHhz dažniu.
Afrikinis nykštukinis baublys

Išvaizda

Smulkus garninis paukštis. Kūno ilgis 30 cm, kūno masė – 140 g.
Suaugusio patino galva ir kaklas yra tamsiai pilkai melsvi. Antsnapis tamsiai žalias, o posnapis geltonas. Oda tarp snapo ir akių geltonai žalia. Rainelė raudonai ruda. Nugara, sparnai, uodega tamsiai pilkai melsvi. Gerklė ir viršutinė krūtinės dalis yra tamsiai gelsvos. Per gerklę ir krūtinę eina juodos juostos. Kojos iš priekio žaliai geltonos, o iš nugaros – geltonos. Pėdų viršus žaliai geltonas, o padai – geltoni.
Patelė šviesesnė, pilvas rusvas, o rainelė geltona.
Jauniklių kūno viršus tamsiai gelsvas, o apačia rusva. Kaklo priekyje siauri, tamsūs dryžiai. Snapas geltonai žalias. Rainelė oranžiškai raudona. Kojos ir pėdos geltonos.

Paplitimas

Paplitęs Užsachario Afrikoje: Angoloje, Benine, Burkina Fase, Burundyje, Kamerūne, Centrinės Afrikos Respublikoje, Čade, Kongo Respublikoje, Kongo Demokratinėje Respublikoje, Dramblio Kaulo Krante, Pusiaujo Gvinėjoje, Etiopijoje, Gabone, Gambijoje, Ganoje, Gvinėjoje, Kenijoje, Liberijoje, Malavyje, Malyje, Mauritanijoje, Mozambike, Namibijoje, Nigerijoje, Ruandoje, Senegale, Siera Leonėje, Somalyje, Pietų Afrikos Respublika, Pietų Sudane, Svazilande, Tanzanijoje, Toge, Zambijoje, Zimbabvėje.
Arčiausiai Europos retkarčiais aptinkamas Kanarų salose. Čia buvo patvirtinti keli stebėjimo atvejai.

Biologija

Biotopas – užliejamos upių pakrantės, užžėlę upeliai, brūzgynai, švendrais ar papirusais apaugusios balos, salos ežeruose. Migracijos susijusios su vandens lygio pokyčiais.
Minta žiogais, varlėmis, vandeniniais vabzdžiais, smulkia žuvimis, krabais, vorais ir sraigėmis. Grobio ieško pavieniai arba poromis. Medžioja naktį arba apsiniaukusią dieną.
Lizdus krauna pavienės poros atskirai arba negausiose kolonijose. Lizdavietės užliejamose teritorijose, apaugusiose tankia augmenija. Lizdas medžiuose ar krūmuose, 0,5 – 4 m virš vandens. Lizdą krauna iš šakų, iškloja šiurkščia žole. Lizdas 30 cm skersmens ir 7 cm gylio. Dėtyje 2 – 5 melsvi kiaušiniai. Inkubacija trunka 18 dienų. Jauniklius maitina atrytu skrandžio turiniu, vakarais. Jaunikliai greitai vystosi. Išgąsdinti 7 dienų jaunikliai palieka lizdą, praėjus pavojui – grįžta.
Pilkasis piengrybis

Išvaizda

Vaisiakūniai ne dideli, vidutinio dydžio. Kepurėlė 5–8 cm skersmens, matinė, plaušuota, sausa aksomiška, nešvariai gelsvai rusvai pilka. Lakšteliai pilkai kreminiai, gelsvai rudi. Kotas 3–7x 0,5–1,5 cm, baltas, vėliau – gelsvas, kepurėlės spalvos, tuščiaviduris, cilindro formos, dažnai smailėjantis. Trama balta, perlaužus ar perpjovus paraudonuoja, malonaus kvapo, nekarti, pieniškos sultys baltos, spalvos nekeičia. Sporos 8–8,6x7,4–7,8 μm dydžio, beveik apvalios.

Augavietė

Auga grupelėmis, mėgsta žolėtus ąžuolynus, lapuočių miškus.
Sezonas: birželis – spalis
Viktorija Bimbaitė

Viktorija Bimbaitė-Vilimienė (g. 1928 m. lapkričio 14 d. Molėtuose) – lietuvių kino dailininkė.

Biografija

1958 m. baigusi tuometinį LTSR dailės institutą, daugelį metų dirbo Lietuvos kino studijos kostiumų dailininke bei Vilniaus „Dailės“ kombinate maisto produktų pakuočių dizainere. Tarybiniais metais kartu su Laima Kirlyte slapta iliustravo Sonės Tomarienės knygą "Pelytė geležytė", 1968 m. saleziečių išleistą Romoje.
Sukūrė kostiumus daugeliui lietuviškų kino filmų.
Granma

„Granma“ – jachta, kuria 1956 m. 82 Kubos revoliucijos kovotojai, vadovaujami Fidelio Kastro, atplaukė iš Meksikos į Kubą, siekdami nuversti Fulchensijo Batistos režimą. 18 m ilgio uždara jachta su dyzeliniu varikliu buvo pastatyta 1943 m. ir skirta 12 įgulai. Anglų kalba Granma yra švelni žodžio „senelė“ forma. Teigiama, kad jachta buvo taip pavadinta pirmojo jos savininko senelės garbei.
1956 m. spalio 10 d. jachtą už 50 000 Meksikos pesų (15 000 JAV dolerių) iš JAV bendrovės „Schuylkill Products Company, Inc.“ nupirko Meksikos pilietis (manoma, Meksiko prekeivis ginklais Antonio del Conde pravarde „Draugas“.), atstovaujantis Fideliui Castro. Lėšas jachtai pirkti Floridoje parūpino buvęs Kubos prezidentas Karlosas Prijo Sokarasas.
1956 m. lapkričio 25 d. jachta su revoliucionieriais, jų ginklais ir atsargomis išplaukė iš Tuspano uosto Meksikos Verakruso valstijos. Gruodžio 2 d. kovotojai išsilaipino Kubos Las Koloradas paplūdimyje, Nikero savivaldybėje (dabar Granmos provincija).
Netrukus po to, kai 1959 m. sausio 1 d. revoliucinės pajėgos nuvertė F. Batistos režimą, jachta buvo atplukdyta į Havanos įlanką. Nuo 1976 m. jachta eksponuojama stikliniame „Granmos“ memorialo pastate prie Revoliucijos muziejaus Havanoje. Dalis Orientės provincijos, kur išsilaipino jachtos įgula, laivo garbei buvo pavadinta Granmos provincija. 1986 m. buvo įkurtas „Granmos“ prisišvartavimo nacionalinis parkas, kuris dėl išskirtinio gamtos grožio bei svarbių geologinių darinių 1999 m. buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Jachtos garbei pavadintas Kubos Centrinio Komiteto laikraštis „Granma“.
Eifelis

Mažeikiai

2008 m. spalio 24 d. Mažeikiuose buvo atidarytas naujas prekybos ir pramogų centras „Eifelis".

Ukmergė

Pramogų ir prekybos centras „Eifelis”, įsikūręs Ukmergės miesto pakraštyje, prie Autobusų stoties.
Lankytojams yra skirta 300 vietų automobilių stovėjimo aikštelė
Centras priklauso patalpų nuoma besiverčiančiai Utenos bendrovei „Aveva“. Centras pastatytas ir įkurtas trumpiau nei per metus.
Plotas – 12 000 kvadratinių metrų. Statinys užima 6,79 ha žemės sklypą.
Didžiausią plotą – 4 000 m² – užima prekybos centras „Norfa XXL” (dirba be poilsio dienų, nuo 7 iki 23 valandos; apie 60 darbuotojų), antroji „Norfa” Ukmergėje. Įsikūrusios ~40 parduotuvių: drabužių, apatinio trikotažo, avalynės, parfumerijos, aksesuarų, kosmetikos, interjero, baldų, buitinės technikos, gyvūnų ir jiems reikalingų prekių bei kitos. Parduotuves, vaistines, bankus jungia „gatvės“ (Meilės, Santarvės, Draugystės, Laimės, įv. prospektai).
Valentinas vienas

Siužetas

Atvira ir jaudinanti romantinė komedija „Valentinas Vienas“ papasakos žiūrovams apie jaunus žmones, meilę, aistrą bei Valentino dienos išvakarėse kunkuliuojančius jausmus. Vienos nakties nuotykio ieškantis vaikinas su ką tik sutikta mergina, buvusi sutuoktinių pora, mėginanti atgaivinti atšalusius santykius, geriausi vaikystės draugai ir naujai iškepta, tačiau bėdų turinti sutuoktinių porelė – visi jie kalbėsis, barsis, mylėsis ir mėgins išsilaisvinti iš meilės kančių. O tuo metu savo antrosios pusės ieškoti išeis nevilties apimtas ir vienišius Valentinas…
Zavadskio spaustuvė

Zavadskio leidyklos spaustuvė – spaustuvė, veikusi 1803–1939 m. Vilniuje.

Istorija

Spaustuvę įkūrė iš Poznanės į Vilnių atvykęs Juozapas Zavadskis. 1805 m. perėmęs Vilniaus universiteto spaustuvę, sujungė ją su savąja ir įsteigė leidyklą (1805–1939 m.). Vilniaus universitetui leidus, spausdino ir pardavinėjo vadovėlius, dėstytojų knygas, kalendorius, laikraščius. 1828 m. neteko spaustuvininko titulo, turėjo išsikelti iš universiteto patalpų. Knygoms platinti turėjo knygynus Vilniuje, Varšuvoje.
1838 m. spaustuvę paveldėjo sūnus Adomas Zavadskis, iš Adomo Zavadskio įmonę perėmė jo jaunesnysis brolis Feliksas, o iš šio – jaunesnieji Zavadskių giminės atstovai. Tačiau tiek leidybinė firma, tiek jos knygynas iki pat nacionalizacijos 1940 m. vadinosi Juozapo Zavadskio vardu.
1854–1864 m. išleisti 348 leidiniai lenkų kalba, 105 lietuvių kalba, 107 lotynų kalba, 11 prancūzų kalba ir vokiečių kalba, 25 rusų kalba. 1904 m. spaustuvė įsigijo pirmuosius lietuviškus raidynus, rotacines mašinas. Tai buvo pati geriausia to meto spaustuvė Lietuvoje. Kasmet siųsdavo vieną spaustuvininką tobulintis į Leipcigą. Atgavus lietuvišką spaudą, Zavadskių leidykla vėl ėmėsi leisti lietuviškas knygas, brošiūras, periodinius leidinius. Iki 1920 m. jų išleido arti dviejų šimtų. Tačiau vis labiau įsigalinti nacionalistinė lenkomanų reakcija stabdė lietuviško žodžio plitimą Vilniuje. Nuo 1920 m. lietuviškų knygų neleido, 1930 m. uždarytas ir lietuviškų knygų skyrius Zavadskių knygyne. 1939 m. spaustuvę nupirko Kauno „Spindulio“ akcinė bendrovė ir įsteigė savo skyrių „Švyturys“.
Baltasis šaltinis

Baltasis šaltinis (Barklainių baltasis šaltinis) – valstybinis gamtos paminklas, esantis Pasvalio rajone, Daujėnų seniūnijoje, Barklainių kaime, kairiajame Orijos krante, apie 150 m į pietus nuo kelio  3115  Smilgiai–Porijai  (vos pravažiavus Daujėnus). Vieta pritaikyta lankymui: kelyje pastatyta informacinė rodyklė, patogus privažiavimas, tvarkinga šaltinio aplinka, įrengti betoniniai laipteliai, rentinys, kuriuo prateka šaltinio vanduo. Vieta primena svirtinį šulinį – svirties pagalba galima iš rentinio pasisemti vandens. 1985 m. paskelbtas respublikinės reikšmės hidrogeologiniu gamtos paminklu.
Šaltinis unikalus savo aštriu kvapu ir šleikščiu skoniu. Upelio dugno akmenėliai ir pakraščių žolė tokia balta, kad šaltinis pramintas Baltuoju. Jo vanduo skaidrus, bespalvis, turi aštrų sieros vandenilio kvapą, neskanus, nes jame daug sulfatų ir kitų cheminių junginių. 
Pro šaltinį prie pat upelio kranto praeina keliukas, vedantis į Barklainių lauko akmenų poligoną. Kelias buvo nutiestas tiesiai per Baltąjį šaltinį tiesiog jį užpilant. Jo vietoje maždaug  1–1,5 m gylyje skersai kelio įrengtas  vamzdis – iš laukų subėgančio vandens latakas, kuriuo į Oriją, manoma, nuteka ir išplautos cheminės bei organinės dirbamų laukų trąšos. Šaltinis yra prasiveržęs į Orijos krantą iš po supiltų žemių ties kelio vamzdžiu, maždaug  1 m aukštyje, ir vingiuodamas teka beveik 3 m ilgio ir 0,4 m pločio vaga į upelį.

Geologija

Vanduo išteka iš devono sistemos tatulos svitos gipso klodų, slūgsančių po kvartero nuogulomis 10–15 m gylyje. Šioje vietoje yra tik apatinis, maždaug 14 m storio gipso klodas, sudarytas iš 70 proc. gipso bei 30 proc. dolomito bei dolomitinio mergelio (domerito). Iš šių uolienų zonos išsiveržęs į paviršių vanduo yra labai šaltas, nesiekiantis 10°C.
Makuhari konferencijų centras

Istorija

1989 m. spalio 9 d. centro statybos užbaigtos. 1997 m. centras išplėstas.
2020 m. centre vyks 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių fechtavimo, tekvondo ir imtynių varžybos.
Josif Rybak

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą ir įgijo lenkų kalbos ir literatūros pedagogo specialybę. 2007 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, jam suteiktas teisės magistro laipsnis.
1993–1995 m. UAB „Gasčionys“ komercijos direktorius. 1995–2003 m. Šalčininkų rajono savivaldybės meras. 2003–2014 m. Šalčininkų rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, nuo 2014 m. –administracijos direktorius.
1989 m. Lietuvos lenkų sąjungos, 1995 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos narys.
1995–2003 m., 2007 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Šalčininkų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Liana, Šalčininkų darbo biržos direktorė.
Lauda (nutarimas)

Lauda (lot. laudum – nutarimas) – Viduramžiais Vakarų ir Vidurio Europos teismų sprendimai, amatininkų cechų statutai, žemės susirinkimų nutarimai, taip pat nuo XIV a. pabaigos – Lenkijos karalystės atskiro teritorinio vieneto, žemės, bajorų susirinkimo, nuo XV a. vidurio – seimelio nutarimas. Sprendė vietinius reikalus, tuos, kuriems nereikėjo karaliaus patvirtinimo. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštijoje – vaivadijos arba apskrities (pavieto) seimelio nutarimas, priimtas po 1564–1565 m. administracinės ir teismų reformų iki Abiejų Tautų Respublikos III padalijimo 1795 m.

Teisinė galia

Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštijoje laudomis buvo tvarkoma apskrities vidinė organizacija, bajorų savivaldos veikla, skelbiama apie Lietuvos vyriausiojo tribunolo deputatų, mokesčių rinkėjų, fiskalinių teismų teisėjų, apskričių rotmistrų, kandidatų apskričių pareigybėms užimti išrinkimą, sprendžiami apskrities ūkiniai, finansiniai, tvarkos palaikymo ir gynybos reikalai.
Laudos įsigaliodavo ją pasirašius seimelio direktoriui (seimelio maršalui, t. y. pirmininkaujančiajam) ir įrašius į vaivadijos ar apskrities pilies teismo knygą, rečiau – į žemės teismo knygą. Dažnai laudas pasirašydavo ir kiti seimelyje dalyvaujantys bajorai.

Priėmimas

II ir III Lietuvos statutuose nurodyta, kad lauda būtų priimama visuotiniu sutarimu. XVI a. pabaigoje ir XVII a. pirmoje pusėje užteko įtakingesnių seimelio dalyvių ir kitų bajorų daugumos pritarimo. Nesutinkantieji seimelio dalyviai galėjo pilies teismo knygoje įrašyti protestą ir stengtis, kad lauda būtų pripažinta negaliojančia. Nuo 1613 m. balsų dauguma buvo renkami tik pasiuntiniai į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Seimą ir deputatai į Lietuvos vyriausiąjį tribunolą, nuo 1764 – visi renkami pareigūnai.
Pasitaikydavo, kad lauda vadinta daugelio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos vaivadijų ir apskričių atstovų bendras nutarimas, priimtas susirinkus į visuotinį šaukimą (pvz., 1698 m. gruodžio 21 d. netoli Gardino priimta Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos luomų lauda, dar vadinta Generaliniu nutarimu).
Vincas Kanauka

Vincas Kanauka (1893 m. rugsėjo 9 d. Butrimiškiuose, Alytaus valsčius – 1968 m. kovo 22 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos gydytojas chirurgas, medicinos daktaras.

Biografija

Brolis Kostas Kanauka, sūnus Algirdas Vincas Kanauka. 1917 m. baigęs Kijevo universitetą ir mobilizuotas į Rusijos kariuomenę tarnavo karo gydytoju. 1917 m. dalyvavo Lietuvių seime Petrograde. 1918 m. grįžęs į Lietuvą dirbo gydytoju Alytaus apskrities ligoninėje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, karo gydytojas, majoras. 1923 m. išėjo į atsargą.
1924–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) dėstytojas. 1929 m. medicinos daktaras, nuo 1939 m. profesorius. 1940–1944 m. dar ir Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėjas.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Dirbo chirurgu Breslau (dab. Vroclavas), Eichštate. 1949 m. apsigyveno JAV, vertėsi privačia gydytojo praktika. Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – tulžies pūslės ir latakų chirurginis gydymas, žaizdų infekcijos, bambos išvaržos priežastys.
Meteorologija

Meteorologija – vienas iš mokslų, tiriančių Žemės atmosferą ir joje vykstančius procesus.
Daugiausia dėmesio meteorologija skiria žemutinių atmosferos sluoksnių dinamikai bei su tuo susijusiai orų kaitai. Meteorologijos tyrimų objektu taip pat yra klimatas tam tikroje ribotoje erdvėje, pvz., miesto klimatas, nežemiškosios atmosferos, taip pat praeities atmosfera (paleoklimatologija). Daug dėmesio skiriama tiksliems duomenims iš atmosferos stebėjimų surinkti, kad remiantis šiais duomenimis būtų galima pagerinti meteorologinių procesų supratimą.
Viena iš pagrindinių meteorologijos mokslo žinių taikymo sričių yra orų prognozė.

Istorija

Atmosferos stebėjimai mokslinį pagrindą įgavo XVII a., kai buvo išrasti barometras ir termometras. 1648 m. Blezas Paskalis (Prancūzija) pastebėjo, kad kuo aukščiau, tuo mažesnis oro slėgis. 1686 m. Edmundas Halis (Anglija) sukūrė pasatų ir musonų teoriją. 1729 m. Saulės radiacijos susilpnėjimo atmosferoje dėsnį atrado ir paskelbė P. Bugeras (Prancūzija). 1721 m. D. Britanijoje pradėti sistemingi meteorologiniai stebėjimai. 1753 m. Michailas Lomonosovas (Rusija) sukūrė atmosferos elektros reiškinių teoriją, suformulavo meteorologijos uždavinius ir tyrimo metodus. 1873 m. įsteigta Tarptautinė meteorologijos organizacija.
Lietuvoje meteorologija buvo pradėta dėstyti 1570 m. Vilniaus ir Kauno jėzuitų kolegijose, o reguliariai stebėti oro temperatūrą pradėta 1770 m. Vilniaus universitete.
1924 m. Kaune įsteigta Centrinė meteorologijos stotis, 1925 m. − Centrinis meteorologijos biuras.
1938 m. įsteigtas Klimatologijos institutas.
Lokomotiv stadionas

Istorija

Dabartinio stadiono vietoje 1935 m. elektrikų sąjungos darbuotojai nusprendė pastatyti stadioną, kuris buvo pavadintas Stalinets (rus. Сталинец). Tuo metu stadionas talpino 30 000 žiūrovų. Stadionas buvo Maskvos futbolo simbolis. Stalinets stadionas buvo nugriautas, o vietoje jo pastatytas Lokomotiv stadionas. 30 000 vietų modernus stadionas buvo atidarytas 1966 m. rugpjūčio 17 d.
Dabartinio stadiono statybos buvo pradėtos 2000 m. Atidarytas 2002 m.
Laivas (Čikaga)

Istorija

Nuo 1934 m. sausio 27 d. iki 1965 m. pabaigos vadinosi „Kristaus Karaliaus laivas“. Iki 1968 m. buvo savaitraštis, nuo 1968 m. – dvisavaitis bei dvimėnesis žurnalas, nuo 1990 m. – ketvirtinis žurnalas. Leidžia Tėvai marijonai. Spausdina religinius straipsnius, žinias apie marijonų organizacijų veiklą JAV, Lietuvoje ir visame pasaulyje.
Janusz Lewandowski

Biografija

Baigė ekonomikos studijas Gdansko universitete, čia 1984 m. apsigynė daktaro disertaciją. Dirbo Lenkijos jūrų laivininkystėje, dėstė Gdansko universitete, ekonomikos klausimais konsultavo Solidarumo profsąjungą. 1991 m. ir 1992–1993 m. buvo privatizacijos ministras.
1991–1993 m. ir 1997–2004 m. buvo Lenkijos seimo narys, vadovavo Privatizavimo bei Europos integracijos komitetams.
2004 m. ir 2009 m. pagal Piliečių platformos sąrašą išrinktas į Europos Parlamentą, 2004–2007 m. vadovavo biudžeto komitetui.
2010 m. vasario 9 d. paskirtas antrosios J.M. Baroso komisijos nariu, buvo atsakingas už biudžetą ir finansinį programavimą.
Per 2014 m. rinkimus pagal Piliečių platformos sąrašą išrinktas Europos Parlamento nariu, todėl 2014 m. liepos 1 d. paliko postą Europos Komisijoje.
Kotacu

Kotacu (jap. 炬燵 = kotatsu) – žemas stalas, su anklode uždengtais kraštais, viduje turintis šilumos šaltinį; tradicinis japoniškas baldas. Jis naudojamas kaip šildytuvas, prie kurio gali sėdėti vienas ar keli žmonės, sukišę kojas į stalo vidų ir apsikloję kraštus anklode, kad viduje išliktų šiltas oras.

Istorija

Manoma, kad kotacu atsirado XIV a. Jie buvo statomi virš talpos arba specialios grindyse esančios ertmės su rusenančiomis žarijomis. Siekiant išlaikyti šilumą, stalo kraštai buvo uždengiami specialiu užklotu. Po Antro pasaulinio karo vietoje žarijų pradėtas naudoti elektrinis kaitinimo elementras, įtaisytas pačiame stale.

Naudojimas

Kotatsu naudojamas ir kaip šildytuvas, ir kaip stalas. Neretai tai pagrindinis stalas namuose, į kurio vidų sukišę kojas sėdi šeimos nariai žiūrėdami televizorių, valgydami, kalbėdamiesi ir pan. Šie stalai populiarūs Japonijoje dėl mažai paplitusio centrinio šildymo ir prasto namų apšiltinimo, dėl ko žiemos metu viduje būna pakankamai vėsu. Kotatsu yra vienas iš daugelio šalyje naudojamų šildymo prietaisų, kuriais siekiama ne sušildyti visus namus, bet tik tam tikras jo vietas tam tikru metu.
Vasaros metu, kada šildymas nereikalingas, nuo kraštų antklodės gali būti nuimamos ir kotatsu naudojamas kaip įprastas stalas.

Panašūs baldai

Irane yra naudojamas panašus stalas, vadinamas korsi. Tadžikistane ir Afganistane taip pat yra panašus tradicinis baldas sandali.
Antanas Skirius

Biografija

Mokėsi Tauragės gimnazijoje, 1933–1934 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakultete. 1933 m. Kaune įsteigė ir iki 1934 m. leido laikraštį „Jaunasis studentas“. 1934–1937 m. studijavo Klaipėdos prekybos institute. 1934–1935 m. Klaipėdoje leido žurnalą „Komersantas“, 1936–1937 m. – žurnalą „Prekyba“ (1937 m. „Prekyba ir pramonė“). 1937–1938 m. žurnalo „Naujoji Romuva“ administratorius. 
1938 m. emigravo į JAV. Mokėsi Marianopolio koledže, 1939–1940 m. Čikagos universitete studijavo tarptautinę prekybą ir finansus. Vėliau įgijo televizijos laboranto specialybę. 1938–1939 m. laikraščių „Studentų žodis“, 1940–1941 m. „Vytis“ redaktorius. 1939–1940 m. laikraščio „Draugas“ redakcijos narys. 1946 m. dirbo mokesčių inspekcijoje San Franciske. 1947–1949 m. Los Andžele leido ir redagavo žurnalą „Kalifornijos lietuvis“, 1950–1992 m. „Lietuvių dienos“. Nuo 1962 m. taip pat San Franciske leido laikraštį „Lietuviai Amerikos Vakaruose“.
JAV nusipirko spaustuvę, kurioje išspausdino daugiau nei 40 knygų anglų ir lietuvių kalbomis, atsišaukimų, kitų spaudinių: „Amerikos lietuvių vardyną“ (1953 m.), Mykolo Biržiškos „Lietuvių tautos kelias“ (1952–1953 m., 2 t.), poezijos antologiją „Žemė“ (1951 m.), Stasio Būdavo, Bernardo Brazdžionio, Igno Šeiniaus ir kt. knygų. Anglų kalba išleido Antano Baranausko poemą „Anykščių šilelis“ (1956 m., 1970 m.), Vinco Ramono romaną „Kryžiai“ (1954 m.).
Paskelbė straipsnių apie lietuvių išeivijos veikėjus. Vienas iš Amerikos lietuvių tarybos vadovų. JAV lietuvių bendruomenės, Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo, Tautos fondo narys, vienas iš „Lietuvos vyčių“ ir ateitininkų organizacijų įkūrėjų.