google/wiki40b huggingface dataset:
Tarptautinis Berlyno filmų festivalis

Berlyno tarptautinis filmų festivalis (vok. Internationale Filmfestspiele Berlin), taip pat vadinamas Berlinale, yra kasmetinis vasario mėnesį rengiamas filmų festivalis. Tai vienas prestižiškiausių kino festivalių pasaulyje. Renginys vyksta Berlyne, Vokietijoje. Įsteigtas dar 1951 m. Vakarų Berlyne, festivalis rengiamas kasmet vasario mėnesį nuo 1978 m. Remiantis lankomumo rodikliais, kaip antai 320 tūkst. bilietų pardavimais ir 500 tūkst. lankytojų apsilankymais, laikoma, kad Berlinalė yra didžiausias viešumai atviras kino festivalis pasaulyje. Festivalyje parodoma iki 400 filmų, apie 20 iš jų varžosi dėl apdovanojimų, žinomų „Auksinio lokio“ ir „Sidabrinio lokio“ (lokys yra Berlyno miesto heraldinis simbolis) pavadinimais. Nuo 2001 m. festivalio režisierius yra Dieter Kosslick.
European Film Market (EFM), kino srities prekybos mugė, rengiama tuo pat metu Berlinalėje, yra svarbus metinis tarptautinės kino industrijos atstovų suvažiavimas. Mugėje apsilanko filmų platintojai, pirkėjai, prodiuseriai, finansuotojai ir gamybos agentai. Berlinale Talent Campus, savaitę trunkantis renginys, apimantis įvairias paskaitas ir dirbtuves, sukviečia jaunus ir talentingus kino kūrėjus iš viso pasaulio.
Festivalį, EFM ir kitus satelitinius renginius aplanko apie 20 tūkst. srities specialistų iš daugiau nei 130 šalių. Daugiau kaip 4200 žurnalistų yra atsakingi už festivalio renginių nušvietimą žiniasklaidoje daugiau kaip 110-yje šalių. Aukščiausio lygmens filmų premjerų metu ant raudonojo kilimo susirenka papozuoti kino žvaigždės ir kitos įžymybės. Berlinalė laikosi kosmopolitiško įvaizdžio, aprėpdama meną, popkultūrą, komerciją ir pasaulinės žiniasklaidos dėmesį.

Istorija

Berlyno tarptautinis filmų festivalis buvo įsteigtas 1951 m. Vakarų Berlyne. Alfredo Hičkoko „Rebeka“ buvo pirmosios Berlinalės atidarymo filmas. Nors ir filmas pasirodė 1940 m., dauguma vokiečių neturėjo galimybės jo pamatyti iki kol pasibaigė karas. Nuo 1978 m. festivalis pradėtas rengti kasmet vasario mėnesį.

Apdovanojimai

Berlyno festivalyje skiriami šie apdovanojimai:
Teisė (žurnalas)

Teisė – teisės mokslų ir praktikos žurnalas, ėjęs 1922–1940 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvos teisininkų draugija dukart per metus, kartais dažniau. Leido priedus „Vyriausiojo tribunolo baudžiamųjų kasacinių bylų sprendimai“, „Vyriausiojo tribunolo civilinių kasacinių bylų sprendimai“, „Vyriausiojo tribunolo visuotinių susirinkimų nutarimai“, „Vyriausiojo tribunolo visuotinių susirinkimų nutarimai, baudžiamųjų ir civilinių bylų sprendimai“. Išėjo 52 numeriai.
Svarstė teorinius teisės klausimus, nagrinėjo teisinės praktikos patirti, analizavo Lietuvos kriminologinę būklę, skelbė teisės dokumentus, aplinkraščius, įstatymus ir kt.
Bendradarbiavo Vilhelmas Žanas Burkevičius, Česlovas Butkus, Bernardas Fridmanas, Augustinas Janulaitis, Petras Leonas, Vladas Mačys, Mykolas Romeris, J. Stankūnas, Vladas Stašinskas, Kazys Šalkauskis, Antanas Tamošaitis, Jonas Gudaitis-Vabalas ir kt.
Redagavo Jurgis Byla, Antanas Kriščiukaitis.
Romaldas Juknevičius

Romaldas Juknevičius (g. 1957 m. rugpjūčio 17 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, treneris. Dabar dirba treneriu Vilniaus FM Ateitis.

Biografija

1973-1996 m. žaidė Kėdainių „Nevėžio“, Klaipėdos „Atlanto“ (SSRS pirmenybėse), Kauno „Politechnikos“, Tauragės „Tauro“ komandose.
1993-2002 m. buvo Kėdainių „Nevėžio“ vyr. treneris. Vaikų ir jaunimo komandų treneriu dirba nuo 2004 m., klubas FM Ateitis.
Saint Venera Lightnings FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1945 m.
Mirdza Ķempe

Biografija

Gimė Mirdza Ķempe gimė Liepojoje, Latvijoje. 1915–1919 m. Mokėsi I-oje Liepojos pradinėje mokykloje. 1925 m. baigė pirmąją Liepojos vidurinę mokyklą.
Pirmasis eilėraštis „Ne jums!“ 1923 m. paskelbtas laikraštyje „Kurzemes vārds“. Tais pačiais metais ji išvertė Puškino „Mocartą ir Salierį“ į latvių kalbą.
1927 m. įstojo į Latvijos universitetą Rygoje, bet dėl pinigų stygiaus turėjo palikti universitetą. 1928 m. Ķempė pradėjo dirbti „Rīgas radiofons“ pranešėja.
1931 m. susituokė su rašytoju Eriku Adamsonu.
Ji vertė kūrinius iš rusų, anglų, vokiečių, ispanų ir prancūzų kalbų.
Antrojo pasaulinio karo metu ji buvo evakuota į Maskvą, Astrachanę ir Ivanovą. Ji rašė pjeses, lyrines miniatiūras ir eilėraščius.
Palaidota Liepos kapinėse, Rygoje.

Įvertinimas

Ji buvo apdovanota Latvijos TSR valstybine premija (1958 m.), TSRS valstybine premija (1967 m.) ir Raudonosios darbo juostos ordinu.
1971 m. suteiktas Višva-Bharati universiteto garbės daktaro diplomas už darbus urdų kalba. 1989 m. vasario 9 d. Liepojoje (architektas Ligita Ulmanė), bei Rygoje, pastatyti paminklai Mirdzai Ķempei. Jos vardu pavadinta gatvė Liepojos Ezerkrasto rajone.
John Evans

Biografija

Seras nuo 1892 m., sūnus Arturas Evansas. Nuo 1874 m. Numizmatikos draugijos, 1877-1879 m. Antropologijos instituto, 1885-1892 m. Antikvarų draugijos, 1897-1898 m. Britų asociacijos prezidentas, 1900-1901 m. Karališkosios menų draugijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

Apie 1860 m. pradėjo tyrinėti senovės žmonių gyvenseną, kolekcionuoti akmens ir bronzos amžiaus radinius; surinko senovės romėnų, anglosaksų ir britų monetų kolekcijas.
Saulės laikrodis (grupė)

Biografija

1977 m. G. Rakauskui ir G. Kubiliui įstojus į Vilniaus inžinerinį statybos institutą, prie jų prisijungė klavišininkas Robertas Griškevičius, būgnininkas Gintautas Baltrukaitis ir vokalistas bei gitaristas Romas Klimčiauskas. Iš pradžių grupė neturėjo pavadinimo ir grojo įvairiuose studentų šokių vakaruose. Vėliau vadinosi „VISI roko grupe“. 1980 m. tapo roko festivalio „Opus“ laureatais. Tų pačių metų vasarą grupę paliko G. Baltrukaitis, tačiau prisijungė nauji nariai: klavišininkas Vaclovas Augustinas, būgnininkas Valerijus Perfiljevas, violončelininkas Algis Straižys. G. Kubiliaus siūlymu komanda pasivadino „Saulės laikrodžiu“.
1981 m., su saksofonistu Viktoru Voronovu pristatę specialią programą, tapo etatiniu Lietuvos valstybinės filharmonijos ansambliu. Kurį laiką atlikinėjo vien tik instrumentines programas, o vėl vokalinę, „Lauke ir viduj“, paruošė 1983 m. Pagal šią programą tais pačiais metais buvo įrašinėjama plokštelė, kuri taip ir nebuvo išleista. Filharmonijos paliepimu grupė privalėjo į programas įtraukti kompozitorių Antano Rekašiaus, Osvaldo Balakausko ir Broniaus Kutavičiaus kūrinius.
1984 m. kolektyvas paruošė vien tik savos kūrybos, kurioje didelį dėmesį skyrė vientisumo paieškoms ir tekstams. Dėl šių tekstų jie buvo apkaltinti nihilizmu, pesimizmu ir subjektyvizmu, o rugpjūčio 14 d. Juodkrantėje įvykusi perklausa buvo paskutinis grupės pasirodymas istorijoje. To paties mėnesio pabaigoje planuotas didelis koncertas Palangoje valdžios buvo uždraustas neatsižvelgiant net į tai, kad buvo parduoti visi bilietai. „Saulės laikrodis“ neteko filharmonijos prieglobsčio ir iširo.

Saulės Laikrodžio Projektas

„Saulės Laikrodžio Projektas“ arba SLP įkurtas 2008 m., skirtas 80-tų metų progresyviojo roko judėjimui ir grupės nariui Robertui Griškevičiui atminti (1960 m. – 2000 m.). Koncertuose grojami nauji Gintauto Rakausko parašyti kūriniai, taip pat ir senos „Saulės laikrodžio“ kompozicijos. Pasirodė keliuose koncertuose, įskaitant ir muzikos festivalį „Be2gether“. Sudėtis - Gintautas Rakauskas, Vaclovas Augustinas, Linas Buda, Sergejus Sopelevas.

Atsikūrimas

2010 m. grupė atsikūrė ir grojo VGTU absolventų kongrese Vilniaus „Siemens arenoje“. Sudėtis: Gintautas Rakauskas, Giedrius Kubilius, Vaclovas Augustinas ir Robertas Vilčinskas.
2016 m. grupė surengia keletą koncertų per metus, dalyvavo festivalyje PROGDAY.LT . Sudėtis: Gintautas Rakauskas, Robertas Vilčinskas ir Saulius Didžiulis.
2017 m. įrašytas ir išleistas naujas CD -  Subliminal messages. Muzika - G. Rakauskas, V. Augustinas, tekstai - A. Daukša, D. Blažys.
Racionalaus pasirinkimo teorija

Istorija

Racionalaus pasirinkimo ištakos siekia XVII a., kuomet Adamas Smitas išleido veikalą „Tautų turtas“ (1776), kuriuo remiasi neoklasikinė ekonomikos teorija. Viena iš veikalo idėjų teigia, kad kiekvienas iš mūsų siekiame savanaudžių tikslų, tačiau tinkamoje aplinkoje šie savanaudiški siekiai gali duoti visuomenei naudingus vaisius. Nors RPT ištakos siekia Adamo Smito laikus, tačiau šią idėją ilgai ignoravo tiriantieji viešąjį sektorių. Tik XX a. antrojoje pusėje ši teorija buvo iškelta.
Formaliais teorijos pradininkais laikomi:
Ekonomistai – J.M. Buchananas ir G. Tullockas 1962 m. išleido veikalą „The Calculus of Consent“, kuriame buvo teigiama, kad tiek piliečių, tiek valstybės tarnautojų ne tik ekonominis, bet ir politinis elgesys yra paremtas ne municipaliniais idealais ar „viešuoju interesu“, o siekimu gauti būtent asmeninės naudos.

Apibendrinimas

Remiantis racionalaus pasirinkimo teorija, galima paaiškinti individo sprendimo priėmimo ar dalyvauti, ar nedalyvauti visuomeniniuose reikaluose procesą, taip pat individualių sprendimų priėmimo logiką dalyvaujant kolektyviniuose reikaluose, tačiau ji nepaaiškina, kaip tokių kolektyvų individai bendrauja tarpusavyje, kad priimtų maksimaliai naudingą sau ir kitiems sprendimą. Tuo požiūriu racionalaus pasirinkimo teorija yra ribota, nes baigiasi su dalyvavimo pradžia. Todėl, vystant diskusijas dėl teorinio visuomenės dalyvavimo pagrindo, reikia remtis ir komunikacine planavimo teorija, kurios loginis pagrindas tik prasideda, kai baigiasi racionalaus pasirinkimo teorija.
Nerėpai (Skuodas)

Aplinkinės gyvenvietės

Šaukliai – 3 kmMOSĖDIS – 6 km
Šerkšniai – 5 kmŠniukščiai – 1 kmŠaučikiai – 3 kmNOTĖNAI – 5 kmErlėnai – 3 km
SALANTAI - 6 kmNerėpai
Laiviai – 4 kmDvarčininkai
Pagojės tvenkinys

Poilsis

Šiauriniame krante, ties Klimiškiais, įrengta poilsio zona: paplūdimys, vandenlenčių parkas „WakePond“ su nutiestu lynu virš tvenkinio ekstremalaus sporto mėgėjams. Parkas veikia nuo 2014 m., jame galima užsiimti vandenlenčių ir vandens slidžių sportu vasaros metu. Įrengta vienos sistemos trasa (ilgis 238 m) su keliomis figūromis. „WakePond“ taip pat siūlo tinklinį, batutą, valtis ir kitas vandens pramogas. Čia esanti „waterslide“ čiuožykla – viena ilgiausių vandens čiuožyklų po atviru dangumi Lietuvoje.
Tvenkinys žuvingas, jame leidžiama pramoginė ir mėgėjiška žūklė, laikantis Mėgėjų žvejybos vidaus vandenyse taisyklių reikalavimų.
Kankinanti meilė

Turinys

Delija, laukianti atvykstant savo motinos į gimtadienį, sulaukia jos keleto keistų skambučių, kurių metu suprantan, kad ši yra su kažkonkiu vyriškiu ir greičiausiai išgėrusi. Dar po dienos jos motina, pagyvenusi moteris, randama negyva pliaže, vilkinti tik liemenėlę. Siekdama išsiaiškinti aplinkybes, Delija nusprendžia grįžti į gimtąjį Neapolį, kur sutinka seniai matytus žmones, kartais žadinančius ne pačius maloniausius atsiminimus…
Rinkos rizika

Rinkos rizika – aktyvų vertės sumažėjimas dėl rinkos pokyčių.

Reikšmė

Rinkos rizika suprantama kaip nuostolių, kuriuos gali patirti rinkos dalyviai dėl nepalankios dinamikos finansų rinkose, dydis. Paprasčiausiai tai parodo, kokią riziką prisiima rinkos dalyviai, kokius nuostolius jie gali patirti ir ar jie moka pagrįstą kainą už prisiimtą riziką. Šios rizikos poveikis finansų rinkų stabilumui paprastai yra toks: rinkos dalyviai per daug optimistiškai vertina prisiimamą riziką, didina savo investicijas ir naudoja finansinį svertą, todėl esant tam tikram nedideliam šokui finansų rinkose patiria daug didesnius nuostolius nei galėjo įsivaizduoti, kadangi prisiimtos rizikos lygis iš tikrųjų buvo daug didesnis nei tikėtasi.
Asta Juknienė

Biografija

1987 m. Vilniaus universitete baigė rusų kalbos filologiją, 1998 m. baigė Lietuvos pedagogų kvalifikacijos institutą, anglų kalbos mokytoja. Elektrėnų Ąžuolyno progimnazijos mokyklos anglų kalbos mokytoja.
Lietuvos socialdemokratų partijos Elektrėnų skyriaus narė. Nuo 2007 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narė.
Lietuvos švietimo darbuotojų profesinės sąjungos Elektrėnų susivienijimo pirmininkė. Vaikai Algina, Justas.
Rosanna Schiaffino

Biografija

Rosanna gimė Genujoje, pasiturinčioje šeimoje. Nepaisant tėvo prieštaravimo, jos motina nuo pat vaikystė palaikė dukters siekimą siekti karjeros kine bei leido ją į privačią dramos mokyklą. Mergina tai pat dalyvavo keliuose grožio konkursuose ir 14-os laimėjo „Mis Ligūrija“ titulą. Šie pasiekimai leido jai tapti modeliu, o nuotraukos buvo spausdinamos tokiuose žurnaluose kaip „Life“.
VI dešimtmetyje Rosanna tapo perspektyvia aktore, kurią pastebėjo ir padėjo išgarsėti prodiuseris Franco Cristaldi. 1958 m. filmas „La sfida“, kuriame ji vaidino, sulaukė teigiamų įvertinimų Venecijos kino festivalyje, kaip ir juosta „Un ettaro di cielo“, kurioje ji vaidino su Marcello Mastroianni. Kaip ir kitos didžiosios to laikmečio Italijos kino žvaigždės, Rosanna išmėgino savo jėgas ir Holivude, tačiau didelio pasisekimo nesulaukė ir grįžo į gimtinę.

Asmeninis gyvenimas

1966 m. Rosanna ištekėjo už prodiuserio Alfredo Bini, su kuriuo susilaukė dukters Antonellos. Po eilės nesėkmingų filmų 1976 m. ji su vyru ėmė gyventi atskirai, o po metų Rosanna pasitraukė iš kino. 1980 m. jiedu oficialiai išsiskyrė.
1980 m. vasarą ji susipažino su Giorgio Enrico Falck, plieno pramonės paveldėtoju, turinčiu pleibojaus reputaciją ir neseniai išsiskyrusiu su žmona. Judviejų romanas ilgą laiką buvo viena svarbiausių bulvarinės spaudos temų. 1981 m. jiems gimė sūnus Guido, o 1982 m. pora susituokė.
1991 m. aktorei buvo diagnozuotas krūties vėžys, tapęs santuokos griūties priežastimi. Rosanna ir Giorgio ilgą laiką kovojo tesimuose dėl sūnaus globos, dėl kurios susitarimą pavyko pasiekti tik 2004 m., neilgai iki Giorgio mirties (jų santuoka buvo nutraukta 2001 m.).
Rosanna mirė nuo vėžio po ilgos ligos 2009 m. spalio 17 d. Jai buvo 69 metai.
Jos sesuo Maria Pia Schiaffino taip pat aktorė.
Konstancija Jablonskienė

Konstancija Sketerytė-Jablonskienė (1868 m. spalio 8 d. Noreikoniuose, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1948 m. balandžio 19 d. Kaune, LTSR) – Lietuvos vertėja, literatė.

Biografija

Gimė ir augo ūkininkų Adomo ir Marijos Sketerių šeimoje. Brolis Adomas tapo žinomu gydytoju, literatu ir visuomenės veikėju; brolis Laurynas –  ūkininku, taip pat bendradarbiavusiu laikraštyje „Aušra“; sesuo Petronėlė (Rumpienė) –  ūkininke.
1890 m. liepos 24 d. Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčioje ištekėjo už pedagogo ir kalbininko Jono Jablonskio. Jaunikis buvo katalikas, o jaunoji –  evangelikė reformatė, sutuoktuvėms buvo gauti visi kanoniniai ir civiliniai leidimai. Šeima apsigyveno Mintaujoje, čia gimė trys vaikai. 1896 m. persikėlė į Revelį. 1902 m. J.Jablonskį nuteisė tremtin į Pskovą, su juo kartu išvyko vyriausias sūnus Konstantinas. K.Jablonskienė su kitais vaikais glaudėsi Žeimelyje pas brolį, gydytoją Adomą Sketerį. 1903–1904 m. Jablonskiai gyveno Šiauliuose, vertėsi atsitiktiniais darbais. Vėliau persikėlė į Vilnių, o 1906 m. –  į Panevėžį. 1912 m. mokyt. Jonas Jablonskis įsidarbino Gardino berniukų gimnazijoje, šiame mieste apsigyveno ir žmona su vaikais. 1914 m. mokytojas buvo iškeltas į Veližą (Vitebsko gubernija), o prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Jablonskiai atsidūrė Voroneže. Kartu su grįžtančiomis iš evakuacijos  Lietuviškomis gimnazijomis 1918 m. atvyko į Lietuvą ir apsigyveno Vilniuje; tais pačiais metais pesikėlė į Kauną. Gyvenimo pabaigoje sunki vyro liga privertė Jablonskius persikraustyti pas dukterį okulistę Oną Landsbergienę.      
Konstancija Sketerytė-Jablonskienė buvo išsilavinusi moteris: skambino pianinu, mokėjo rusų, vokiečių, prancūzų ir, matyt, lenkų kalbas. Ji bendradarbiavo to meto uždraustoje lietuviškoje spaudoje –  rašė vaizdelius į „Ūkininką“ ir „Varpą“. Tilžėje išleido rusų rašytojo Levo Tolstojaus apysakos „Kaukazo belaisvis“ vertimą, bene pirmoji vertė suomių rašytojo Pietario Peiverintos (suom. Pietari Päivärinta) kūrybą į lietuvių kalbą. Daug padėjo savo vyrui –  perrašinėjo jo redaguotus tekstus.  
Vaikai: Lietuvos teisės istorikas akademikas Konstantinas Jablonskis (1892–1960);  okulistė Ona Jablonskytė-Landsbergienė (1894–1957); dailininkė Julija Jablonskytė-Petkevičienė (1896–1937); Lietuvos aviatorius majoras Vytautas Jablonskis (1899–1963) bei žurnalistas ir diplomatas Jonas Jablonskis (1906–1941).
K.Jablonskienė mirė 1948 m., palaidota greta vyro senosiose Kauno miesto kapinėse. Vėliau palaikai perkelti į Petrašiūnų kapines.
Juodeliai (Radviliškis)

Aplinkinės gyvenvietės

Vaitiekūnai – 2 km
Dirgaičiai – 3 km
Ažytėnai – 3 km
Gaideliai – 1,5 km
Tadeušas Korsakas

Biografija

Kilo iš Koraskų – vienos iš seniausių ir turtingiausių Polocko kunigaikštystės, o vėliau Lietuvos didžiosios kunigaikštystės giminių. Polocko stovyklininko Karolio Korsako sūnus.
Mokėsi jėzuitų mokykloje Polocke. Polocko iždininkas (1767), sargybinis (1773–1775). Polocko pataurininkas (1775–1785), nuo 1787 metų – Vilniaus žemės teisėjas.
1790 metais išrinktas Ketverių metų seimo deputatu (pasiuntiniu) nuo Vilniaus vaivadijos.
Politinio klubo „Valstybės konstitucijos šalininkų sąjungos“ narys. Kosciuškos sukilimo dalyvis.
Žuvo Prahos rusų karių, vadovaujamų Aleksandro Suvorovo, šturmo metu 1794 m. lapkričio 4 d.
Palaidotas Kaminkovo kapinėse, Varšuvoje.
Petras Dimša

Biografija

1958 m. baigė Veisiejų vidurinę mokyklą, 1977 m. Leningrado valstybinį teatro, muzikos ir kinematografijos institutą, kur įgijo televizijos ir kino režisieriaus specialybę. 1965 m. kartu su poetu Martynu Vainilaičiu įkūrė Berniuko Žirniuko teatrą. Nuo 1971 m. dirbo Lietuvos televizijoje. Daugelio televizijos filmų režisierius ir aktorius. Vaidino populiariuose televizijos serialuose „Giminės“, „Dapkai ir Butkai“. Išleido keletą poezijos knygelių.
2013 m. liepos 17 d. neblaivus vairuodamas automobilį mirtinai partrenkė dviratininką. 2015 m. kovo 3 d. dėl šio įvykio nuteistas 6 metams nelaisvės.
Vigilijus Sadauskas

Vigilijus Sadauskas (g. 1971 m. birželio 26 d. Lietuva) – inžinierius, daktaras, docentas, teisininkas.

Išsilavinimas

1994 m. Vilniaus technikos universitete baigė mechanikos inžinerijos studijas, 1996 m. – magistrantūros studijas, transporto technologijos magistras, 2000 m. rugsėjo 15 d. VGTU Automobilių transporto katedroje – doktorantūrą, apgynė disertaciją „Lietuvos lengvųjų automobilių parko pavojingumo, pasyviojo ir bendrojo saugumo įvertinimas“, technologijos mokslų daktaras, docentas. 2004 m. MRU baigė teisę, teisės magistras.
2011 m. išrinktas Lietuvos nacionalinio radijo „Metų žmogumi“.

Veikla

Nuo 1996 m. Lietuvos Kelių eismo saugumo fondo sekretorius, nuo 2002 rugsėjo m. Susisiekimo ministerijos (LR SM) Saugaus eismo departamento direktorius, nuo 2009 rugsėjo mėn. LR SM vyriausiasis patarėjas. 
Nuo 2000 spalio m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Automobilių transporto katedros dėstytojas, docentas, nuo 2009 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Saugaus eismo centro vadovas.
2013 m. Lietuvos Respublikos Seimo paskirtas Lietuvos Respublikos akademinės etikos ir procedūrų kontrolieriumi.
Lietuvos vairuotojų sąjungos, Lietuvos automobilių inžinierių sąjungos narys. Domisi automobiliais, mokslo etika. Rengia komentarus
Lietuvos nacionaliniam radijui.
Jada Fire

Biografija

Džada gimė ir užaugo Los Andžele. Baigui mokyklą ji kurį laiką dirbo užkandinėje „KFC“ , o vėliau – sekso telefonu operatore.
Po to, kai jos draugė India pradėjo filmuotis pornografiniuose filmuose, ji susipažino Džadą su režisieriumi ir aktoriumi TT Boy, kurio įkalbėta 1998 m. taip pat nusifilmavo keliose juostose.
Pradžioje Džada vaidino gana retai, pinigus leisdama visažistės mokslams. Nuo 2003 m. aktorystė tapo pagrindine jos veikla ir iki 2012 m., kol oficialiai paskelbė apie savo pasitraukimą, Džada suvaidino daugiau kaip 350 filmų.
2008 m. Pornografinėje parodijoje „Who’s Nailin' Paylin?“ ji atliko JAV valstybės sekretorės Condoleezza Rice prototipo vaidmenį, tuo tarpu Lisa Ann filme vaidino senatorę Sarrah Palin, o Nina Hartley – Hillary Clinton.
Nikola Pusenas

Nikola Pusenas (pranc. Nicolas Poussin, 1594 m. birželio 15 d. Les Andelyje − 1665 m. lapkričio 19 d. Romoje) – prancūzų tapytojas. Vienas žymiausių prancūzų klasicistų.

Biografija

Nikola Pusenas gimė 1594 m. birželio 15 d. Les Andelyje, Normandijoje, netoli Ruano. Jo tėvas buvo karys, o motina valstietė. Tapyba Nikola susidomėjo, kai 1611 m. jo gimtąjį miestą aplankė Kventinas Varenas (Quentin Varin) (1570−1634 m.), vėlyvojo manierizmo atstovas. Kartu su juo 1612 m. Pusenas išvyko mokytis į Paryžių.
1621 m. Paryžiuje su F. de Šampeniu (Philippe de Champaigne) dekoravo Liuksemburgo rūmus. Nuo 1624 m. (su pertrauka) gyveno Italijoje. Nutapė religinių („Šv. Erazmo kankinimas“, 1629 m.), mitologinių („Mieganti Venera“, apie 1625−1627 m.), istorinių kompozicijų, artimų Venecijos mokyklai. Tuo metu Romoje konkuravo dvi mokyklos − manieristų ir natūralistų − ir abi nebuvo priimtinos Pusenui. Jo geriausias to meto asmeninis darbas yra „Poeto įkvėpimas“ (1628 m. dabar Luvre) − klasikinio stiliaus, tačiau Venecijos įtakoje pasižymintis savo gausia spalvine gama. Kurį laiką Pusenas dirbo Domenikino (Domenichino) studijoje. Čia jo stilius pradėjo tolti nuo manierizmo ir darėsi vis santūresnis ir klasikinis.
1629 m. dailininkas rimtai susirgo ir buvo Romoje slaugomas pranc. Diuget (Jacques Dughet) šeimos, kurių dukrą vėliau vedė. Kartu pasikeitė ir jo darbų kryptis. Pusenas tikėjo (Antikos) „imitacijos“ doktrina ir tapė mitologines temas pagal Ovidijų. Jis tapo „archeologu“, numizmatu, mokslininku. Pusenas naudojo mokslinius metodus, matavo statulas, nagrinėjo vazas, sarkofagus, mozaikas. Kartu jis tarsi izoliavosi nuo realybės. Iki 1633 m. buvo visaapimanti Titiano įtaka. Vėliau Pusenas susidomėjo Senojo testamento ir istoriniais siužetais („Aukso veršio garbinimas“, 1635 m., Londono nacionalinė galerija). Kai Titiano įtaka išblėso, išryškėjo dar griežtesnis klasicizmas, atitinkantis vėlyvąjį Rafaelį. Pusenas bandė išreikšti emocijas gestais, poza ir veidų išraiška.
1640−1642 m. Pusenas gyveno Paryžiuje, buvo Liudviko XIII vyriausiasis rūmų dailininkas. Čia jis puošė altorius ir kurė karališkų spaudinių titulinius puslapius. Tačiau Paryžiuje jis buvo sutiktas su pavydu ir intrigomis, todėl 1642 m. rugsėjo mėn. Pusenas grįžo į Romą, kur ir nugyveno likusį gyvenimą.
Planetariumas

Planetariumas – teatrinis pastatas, naudojamas švietimui ir pramogai astronomijos tematika.
Pagrindinis daugumos planetariumų atributas yra didelis kupolo formos projekcinis ekranas, kuriame atkartojamas astronominių ir danguje matomų kūnų judėjimas. Žvaigždinės scenos kuriamos naudojant daugybe įvairių technologijų (pvz., skaidrių projektoriai, lazeriai ir kitos). Neretai įvairios technikos kombinuojamos tarpusavyje sukuriant bendrą vaizdą. Pirmasis planetariumas buvo įkurtas 1924 m. Vokietijoje.
Bocmanas

Bocmanas (ol. bootsman, iš boot 'valtis' + man 'žmogus') – prekybinio arba žvejybinio laivo įgulos denio komandos viršininkas, Karinėse jūrų pajėgose – laivo jaunesniųjų vadų pareigybė.
Prekybinio arba žvejybinio laivo bocmanas atsakingas už laivo takelažo, rangauto, inkaro, denio įrenginių ir valčių tvarkingumą, už švarą laive. Dideliuose laivuose yra vyresnysis bocmanas ir keli bocmanai.
Kariniuose laivuose gali būti vyriausiojo arba vyresniojo bocmano pareigos. Lietuvos karinėse jūrų pajėgose bocmano pareigas eina puskarininkiai, arba laivūnai.

Carinės Rusijos laivynas

Bocmano pareigos Rusijos kariniame laivyne jau buvo 1699 m. Įstatymiškai bocmano pareigos buvo įtvirtintos 1720 m. Petro I Jūrų statute.
Bocmanas buvo aukščiausios tikrosios karo tarnybos jūrininkų rikiuotės pareigos. Už bocmaną žemesnės pareigos buvo bocmanmatas. Bocmano pareigas gaudavo bocmanmatas, jei būdavo vakansija ir kandidatas pereidavo atestaciją.
Bocmanas būdavo vyriausias jūrininkas iš visų žemutinių laipsnių jūrininkų. Jam pavaldūs buvo visi rikiuotės ir nerikiuotės jūrininkai ir puskarininkiai (rus. унтер-офицеры). Bocmanas turėdavo žinoti visų eilinių jūrininkų ir puskarininkių vardus, jų jūrininkiškus įgūdžius ir žinias, stebėti jų elgesį. Bocmanas turėdavo išmanyti takelažo darbus, sunkumų kilnojimo techniką, rangauto pakėlimo ir nuleidimo tvarką, darbą su inkarais, laivo ginkluotę, kompasą, valčių buriavimą ir vairavimą, skylių korpuse uždengimą lopais.
Mukura Victory Sports FC

Istorija

Klubas įkurtas 1963 m. gegužės 1 d.
Namų rungtynes žaidžia „Huye“ stadione, kuris talpina 10 tūkst. žiūrovų.

Komandos sudėtis

Atnaujinta: 2019 m. sausio 24 d.
<...>