google/wiki40b huggingface dataset:
Park Chung-hee

Biografija

Pak Čionghy gimė 1917 m. rugsėjo 30 d. Gumi mieste, Šiaurės Kiongsango provincijoje, neturtingoje šeimoje. Baigęs mokslus, 1937 m. jis tapo pradinių klasių mokytoju, tačiau vėliau metė darbą ir išvyko į Mandžiūriją. Ten baigė dvejų metų kursus Mandžiūrijos imperatoriškosios armijos akademijoje ir įstojo į Japonijos Karo akademiją. Po baigimo buvo paskirtas antruoju leitenantu Japonijos armijoje, dalyvavo Antrajame Pasauliniame kare. Jam pasibaigus grįžo į Korėją, dalyvavo JAV vykdytame Pietų Korėjos armijos formavime. Vėliau kovojo Korėjos kare ir po kelerių metų gavo generolo laipsnį.
Pasinaudojęs nestabilumu šalyje, Pak Čionghy 1961 m. gegužės 16 d. įvykdė karinį perversmą ir netrukus tapo laikinuoju šalies prezidentu. 1963 m. jis buvo oficialiai išrinktas į prezidento postą, o vėliau perrinktas dar keturis kartus: 1967, 1971, 1972 ir 1978 m.
1972 m. spalį Pak Čionghyi iniciatyva buvo priimtos konstitucijos pataisos, sustiprinusios jo galias ir leidusios pasilikti prezidento poste neribotą laikotarpį. Politinė padėtis tapo vis labiau autokratinė, buvo susidorojama su oponentais, pažeidinėjamos žmogaus teisės. Dalis visuomenės buvo nepatenkinta tokia situacija šalyje, stiprėjo politinės opozicijos, studentų, intelektualų, disidentų judėjimai, tačiau jie neįtraukė plačiosios visuomenės ir nebuvo masiniai.
1979 m. spalio pradžioje Pak Čionghi iš parlamento pašalino opozicinės partijos lyderį ir tai sukėlė didelius protestus Busano mieste. To pačio mėnesio 26 d. dėl Busano įvykių surengtame susitikime Pak Čionghi buvo nužudytas Pietų Korėjos centrinės žvalgybos vado Kim Džėgjū (김재규).
Pak Čionghi buvo vedęs Juk Jongsu (육영수), turėjo dvi dukteris ir vieną sūnų.
Okarina

Okarina (it. ocarine – 'žąsiukas') – pučiamasis muzikos instrumentas (uždarojo tipo fleita). Okarina turi keraminį kiaušinio arba cigaro formos korpusą, kuriame yra 7–10 skylučių. Korpusas pereina į vamzdelį su švilpiamąja briauna.
Okarina (neretai įvairaus diapazono okarinų komplektas – nuo sopraninės iki kontrabosinės) naudojama muzikantų mėgėjų.
Okarina buvo išrasta Italijoje – 1853 m. Džiuzepė Donati sukūrė klasikinę dešimties skylučių okariną, tačiau okarinos prototipų turi daugelis tautų. Okarinos tipo yra lietuvių molinukai.
Okarinoms sukurta nemažai partijų orkestruose.
Bafometas

Bafometas – neaiškios kilmės žodis, pirmą kartą pavartotas Tamplierių proceso protokoluose (XIV a. pr.). Šiam tamplierių simboliui stojant į ordiną reikšta pagarba jį bučiuojant.
Inkvizicija inkriminavo Tamplierių ordinui kaltinimus erezija, satanistinėmis praktikomis ir kt. Tarp kaltinimų buvo ir tai, kad tamplieriai esą garbina galvos pavidalo stabą, kurį jie vadina Bafometu. Templieriai buvo kaltinami ir polinkiu į islamą, o Bafometas kildinamas iš Mahometo.
XIX a. prancūzų okultistas Elifasas Levi sukūrė alegorinę figūrą – pabaisą su vyro lyties organu ir moteriškomis krūtimis, demono sparnais ir ožio kanopomis bei galva; tarp ragų vaizduojamas žibintas. Patį pavidalą Levi veikiausiai pasiskolino iš Taro kortų. Šį įvaizdį okultistas vadino „Mendeso Ožiu“ (vesdamas paralelę su ožiagalve egiptiečių dievybe, garbinta Mendeso mieste). Levi tapatino jį ir su tamplierių Bafometo stabu – taip Mendeso Ožiui prigijo pavadinimas „Bafometas“. Levi taip pat pavadino šią figūrą „Šabašo Ožiu“ – šabašas reiškia raganų sueigą (jose esą ožio pavidalu apsireiškia Šėtonas. Žodis šabašas kilo iš hebr. šabat, judaizme reiškiančio šabo šventę.
Ant Mendeso Ožio kaktos Levi pavaizdavo pentagramą (neapverstą) – anot jo, šviesos simbolį. Dvi Ožio rankos rodo į baltą ir juodą mėnulius. Levi aiškinimu, tai simbolizuoja Chesed (hebr. malonė) ir Gevurah (hebr. rūstybė) – dvi kabalistinės Dievo emanacijų schemos sefiras, du Dievo atributus. Šių aspektų dermė (ir vyriško bei moteriško prado sąjunga) – mistiko siekinys, todėl Levi vadina Mendeso Ožio rankų padėtį hermetizmo ženklu.
Kaltinimą, kad masonai garbina Bafometą, apipavidalintą kaip Mendeso Ožys, ir viską, ką jis reiškia krikščionių propogandistų akimis, veikiausiai paskatino Leo Taxil’io garsioji antimasoniškoji antis. 1894 m. Leo Taxil’is suvaidino atsivertimą į katalikybę, tapo veikliausiu katalikų propagandistu, o vėliau atskleidė savo apsimetimą ir kai kurias klastotes (tuo neva klibindamas neseniai paskelbtą popiežiaus neklystamumo dogmą). Taxil’io plunksnai priskiriama citata, katalikų propagandos pateikta kaip Albert’o Pike’o, masonybės teoretiko: „Taip, Liuciferis yra dievas. Deja, Adonajus (vienas iš žydų ir krikščionių Dievo vardų) – taip pat Dievas. […] Taigi satanizmo doktrina yra eretiška. Tikroji ir tyroji filosofinė religija – tai tikėjimas Liuciferį, – lygų Adonajui. Ir Liuciferis – Šviesos Dievas, Gėrio Dievas – vardan žmonijos kaunasi su Adonajumi – Dievu Tamsos ir Blogio“.
Marškiniai

Marškiniai – užsegamas viršutinis medžiaginis drabužis. Istoriškai pradžioje marškiniai buvo dėvimi vyrų kaip apatiniai drabužiai. Vėliau marškiniai išplito kasdieninėje veikloje ir pradėti dėvėti ne tik vyrų, bet ir moterų.
Pačius seniausius pasaulyje marškinius yra atradęs anglų egiptologas William Matthew Flinders Petrie – lininiai marškiniai buvo rasti iš pirmos egiptiečių dinastijos netoli Tarkano, datuojami apie 3000 m. p. m. e.
Marškiniai būna įvairių tipų ir yra dėvimi įvairiomis progomis – laisvalaikiu, politikoje, šventėmis, kartu su įvairiomis uniformomis, įvairiose sporto šakose (pvz., tenise polo marškinėliai) ir pan.
Laisvalaikio tipo marškiniai būna be susegimų ir sagų, vadinami marškinėliais.

Tradiciniai lietuvių marškiniai

Moterų marškiniai visose Lietuvos etninėse srityse būdavo siuvami tik iš balto lininio audeklo, XIX a. II pusėje – ir iš medvilnės. Būdavo ilgomis rankovėmis, stačia arba atlenkiama apykakle, dažniausiai paprasčiausio tunikinės formos kirpimo, rečiau – kitokio kirpimo. Viršutinė dalis siuvama iš plonesnės, apatinė – iš šiurkštesnės medžiagos.
Marškiniai buvo žemiau kelių. Rankovėms audžiamas siauresnis, kaip tik rankovės pločio audinys. Išeiginių marškinių apykaklėms, antims, rankogaliams skirtas plonesnis audinys netgi buvo ne namų darbo, o perkamas. Marškinius moterys siuvo pačios rankomis. Viršutinius drabužius, ypač vyrams siūdavo keliaujantys siuvėjai.
XX a. pradžioje šie marškiniai virsta apatiniais. XIX a. pabaigoje sutrumpėja rankovės, pagilėja iškirptė, po I pasaulinio karo atsiranda marškinių be rankovių.
Vyriški marškiniai buvo siuvami iš tokių pat medžiagų, kaip ir moterų. Marškiniai neilgi – sulig nuleistos rankos riešu arba plaštaka. Nešiojami dvejopai: išleisti ant kelnių ir sukišti į vidų. Palaidi marškiniai būdavo sujuosiami austine ar pintine juosta. Pirmasis nešiojimo būdas būdingas aukštaičiams (slavų kultūros įtaka, tada jie buvo ir šiek tiek ilgesni), antrasis – žemaičiams. Pastarasis nešiojimo būdas vėliau, pradedant XX a. II dešimtmečiu, išplito visoje Lietuvos teritorijoje. Ant kelnių išleistais marškiniais kartais dėvima tik karštomis šienapjūtės ir rugiapjūtės dienomis. Senieji vyrų marškiniai nebuvo puošiami.
Vyrų marškinių puošyba plinta tik XIX a. II pusėje, kai sermėgas išstumia surdutai, o vėliau ir klasikinio kostiumo švarkai, atidengę marškinių krūtinę. Vyriškus marškinius puošė tais pačiais būdais, kaip ir moteriškus, tik mažiau, kukliau.
FK Novi Pazar

Istorija

Klubo ištakos siekia 1928 m. Nuo 1962 m. vadinamas dabartiniu pavadinimu.
Jakovas Heleris

Jakovas Heleris (g. 1905 m. lapkričio 28 d. Kaune) – energetikas, Lietuvos nusipelnęs inžinierius, ilgametis Lietuvos energetikos instituto Kompleksinio energetikos tyrimų laboratorijos vedėjas

Biografija

1930 m. baigė Lježo (Belgija) universiteto Montefiorės elektrotechnikos institutą, įgijo inžinieriaus elektriko, o 1931 m. ir inžinieriaus radiotechniko diplomus. Baigęs studijas, dirbo privačiose firmose. 1940 m. Vyriausiosios energijos valdybos sektoriaus vadovas, 1941–1946 m. Saratovo specialios paskirties įmonės vyriausiasis energetikas. Po Antrojo pasaulinio karo – Lietuvos valstybinės plano komisijos Energetikos ir kuro skyriaus viršininkas.
1948 m. Lietuvos mokslų akademijai įsteigus Technikos mokslų institutą, Energetikos poskyrio (vadovas doc. Leonas Kaulakis) jaunesnysis mokslinis bendradarbis. Jis vienas pirmųjų pradėjo analizuoti šilumos tiekimo miestuose problemas. Nuo mokslinio darbo pradžios pasižymėjęs itin dideliu kruopštumu, atkaklumu ir darbštumu nuolat plėtė savo tyrimų sritį, įsigilindamas į visas energetikos ūkyje iškylančias problemas. 1952 m. Technikos mokslų institutą reorganizavus į Fizikos – technikos institutą, paskirtas Energetikos poskyrio vadovu. Jam vadovaujant buvo parengta Lietuvos vietinių energijos išteklių naudojimo schema. Ypač reikšmingi tyrimų rezultatai paskelbti 1955 m. parengtoje studijoje – Lietuvos TSR energetikos perspektyvinis išvystymas ryšium su kompleksiniu Nemuno kaskados panaudojimu. Šiam darbui ypač daug dėmesio skyrė instituto direktorius Algirdas Žukauskas. Studijoje pirmą kartą visapusiškai išanalizuoti šalies vietiniai energijos ištekliai, pateikta perspektyvinių energijos poreikių prognozė ir racionalūs jų tenkinimo būdai, suformuluota Lietuvos elektros energetikos sistemos sukūrimo idėja.
1956 m. Fizikos – technikos institutą pertvarkius į kelis institutus, Lietuvos MA Energetikos ir elektrotechnikos institutui (nuo 1967 m. Lietuvos TSR MA Fizikinių – techninių energetikos problemų institutas, nuo 1992 m – Lietuvos energetikos institutas) buvo pavesta tirti Lietuvos energijos išteklius, spręsti racionalius jų panaudojimo uždavinius, rengti energetikos šakų plėtros programas. Šiuos tyrimus vykdė Bendrosios energetikos sektorius, kuriam vadovavo J. Heleris. 1966 m. tikslinant instituto veiklos kryptis, sektorius buvo pavadintas Kompleksinių energetikos tyrimų laboratorija, jos vadovu iki 1980 m. pabaigos dirbo J. Heleris. Jam vadovaujant energetikos sektoriaus plėtros krypčių pagrindimui didelę įtaką turėjo TSRS vykdyta ekonomikos politika, Valstybinio plano komiteto rengiami darbai apie gamybinių jėgų išvystymą ir išdėstymą, Lietuvos energetikos sektoriaus integracija į TSRS Šiaurės Vakarų regiono energetikos sistemas. Laboratorijoje dirbo iki 1990 m. pabaigos, kai išvyko gyventi į Izraelį. Išsiskirdavo erudicija, įvairiapuse patirtimi, optimizmu, sodriu humoru.
Paskelbė per 80 mokslinių straipsnių, skaitė pranešimus daugelyje respublikinių ir sąjunginių konferencijų, 1965 m. kartu su žinomais Latvijos ir Estijos energetikos tyrimų vadovais J. Mazuru ir L. Vaiku parengė pranešimą Pasaulio energetikos tarybos kongresui.
Samojedai

Etimologija

Manoma, kad etnonimas atsirado rusams iškraipius nencų savivardį saamod ar saamid. Panašiai save vadina dar keletas šiaurinių Uralo tautų. Iki XIX a. rusų etnografinėje literatūroje nencus vadino Samojad (Самоядь). Rusų kalboje ši sąvoka   tautai vadinti samojedai (rus. самоед – saviėdis) skambėjo paniekinamai, todėl XX a. jos atsisakyta, pradedant naudoti neutralesnį vedinį samodai ar samodiečiai.

Istorija

Yra keletas samodų kilmės hipotezių, tačiau labiausiai paplitusi jų protėvyne laiko šiaurines Altajaus-Sajanų priekalnes pietrytiniame Vakarų Sibire. XIX a. viduryje suomių etnologas čia rado didžiausią samodų kalbų įvairovę. Čia gyveno pietų samodų kalbomis kalbėjusios tautos motorai, kamasinai, koibalai ir kt. Šiuo metu visos jos yra išnykę.
Apie I-IV a. Pietų Sibire prasidėjus Didžiajam tautų kraustymuisi, dalis samojedų (šiauriniai) migravo į Sibiro lygumas šiaurėje, judėdami palei Obę. Dalis jų apsistojo Tazo aukštupyje, kur konsolidavosi encai (jie migravo į rytus). Kita dalis apsistojo Pūro slėnyje, kur konsolidavosi nencai. Dalis, likusi gyventi Obės slėnyje, vadinami selkupais.
Nencai pirmieji užmezgė kontaktus su tautomis į vakarus nuo Uralo, kuomet apie XI a. buvo įtraukti į Naugardo prekybą su Jugra. Jie tiekė brangiakailių žvėrių kailius, mamuto bei vėplio iltis. Apie XV a. kai kurie samodai suformavo gentinius junginius. Svarbiausi buvo selkupų Keršoji Orda Obės vidurupyje ir nencų Obdoro kunigaikštystė Obės žemupyje (pastarojoje valdžią greičiausiai turėjo chantai).
Nuo XVI a. pabaigos Rusijos carystei kolonizuojant Sibiro žemes, pradėtas vartoti etnonimas samojedai, neskirstant čiabuvių į konkrečias etnines grupes. Į samojedų sąvoką neretai patekdavo ir kitos Sibiro tautos, kalbėjusios ugrų kalbomis. Rusija iki XVIII a. vidurio panaikino visas vietos kunigaikštystes ir jas inkorporavo į savo valstybę. XVII-XIX a. vyko sparti nutautinimo politika, kurios metu išnyko pietinės samodų tautos, o šiaurinės išliko negausios. Šiuo metu Rusijoje egzistuoja keturios samodų tautos, kurių didžiausia yra nencai.
Algis Tomas Geniušas

Algis Tomas Geniušas (1932 m. rugpjūčio 12 d. Kaune – 2017 m. sausio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija

Mokydamasis Vilkijos gimnazijoje dalyvavo pasipriešinime tarybiniam okupaciniam režimui, 1948 m. suimtas ir nuteistas. Kalėjo Vilniuje, Kaune, vėliau Mordovijos, Kemerovo, Omsko lageriuose. 1955 m. grįžo į Lietuvą, iki 1956 m. dirbo fabrike Kaune. 1961 m. Leningrado universitete baigė anglų filologiją. 1988 m. filologijos mokslų daktaras.
Nuo 1961 m. Kauno medicinos instituto, nuo 1963 m. – Vilniaus universiteto, 1965–1966 m., 1969–1974 m. – Latvijos universiteto, nuo 1974 m. – Vilniaus universiteto Kauno vakarinio fakulteto, 1996–2003 m. – Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1980–1992 m. Lietuvos mokslų akademijos, 1992–1993 m. agentūros ELTA, Europos Tarybos informacinių priemonių koordinacinio komiteto Strasbūre darbuotojas. 1993–1999 m. Jungtinių tautų Lietuvos asociacijos prezidentas. Nuo 1994 m. Tarptautinės nepriklausomų žurnalistų federacijos atstovas JT Žmogaus teisių komiteto sesijose.
Tyrinėja V. Šekspyro kūrybą, apie jį užsienio moksliniuose leidiniuose paskelbė studijų. Parašė atsiminimų apie kalinimą lageriuose (išspausdinti knygoje Antanas Miškinis. Sulaužyti kryžiai, 1989 m.; joje publikuojami lageryje jo perrašyti ir išsaugoti A. Miškinio „Psalmių“ rankraščiai).
FIFA himnas

FIFA himnas – oficialus himnas, atliekamas prieš FIFA organizuojamas rungtynes ir turnyrus, pvz., draugiškose varžybose ar pasaulio čempionatuose. Pirmą kartą buvo atliktas 1994 m. JAV vykusiame XV pasaulio futbolo čempionate. Himno autorius – vokiečių kompozitorius Franz Lambert, sukūręs himno instrumentinę muziką be žodžių.
FIFA pasaulio taurėje taip pat atliekami konkrečiam čempionatui sukurti himnai. Pvz., 2014 m. čempionatui Brazilijoje sukurtas pirmenybių himnas „We are one“ (atlikėjai Pitbull, Jennifer Lopez ir vietos dainininkė Claudia Leitte). Pačiu sėkmingiausiu visų laikų pasaulio čempionatų himnu laikomas 1998 m. Prancūzijoje sukurtas himnas „La Copa de la Vida“, kurį sudainavo Ricky Martin.
Lytiniu keliu plintančios ligos

Lytiniu keliu plintančios ligos (sutrumpintai dar vadinama LPL arba Venerinės ligos) – infekcinių ligų, plintančių per lytinius santykius, grupė.
Madrigalas

Madrigalas – Renesanso laikotarpiu paplitęs polifoninis pasaulietinio pobūdžio kūrinys.

Madrigalų balsai

Dauguma ankstyvųjų madrigalų (1520–1550) yra keturbalsiai. Amžiaus viduryje nusistovėjo penkiabalsiai, o šešių ir daugiau balsų madrigalai taip pat nebuvo neįprasti. Balsu buvo vadinama partija, skirta atlikti vienam dainininkui. Tačiau XVI a. instrumentai dažnai dubliavo balsus arba juos pakeisdavo. Amžiaus pabaigoje buvo atliekamos ir daug paprastesnės madrigalų aranžuotės: solistas dainuodavo vieną partiją, o sutrumpintas kitas partijas grodavo, pavyzdžiui, liutne.

Itališkieji madrigalai

Itališkųjų madrigalų, vyravusių XVI a. pasaulietinėje muzikoje, populiarumas leido Italijai pirmą kartą tapti Europos muzikos lydere. Priešingai nei trečento madrigalas (posminė daina su priedainiu), XVI a. madrigalas buvo ištisinė kompozicija pagal trumpą eilėraštį. Žodžiu ištisinė pasakome, kad kiekvienai poezijos eilutei buvo kuriama vis kitokia muzika, atitinkanti žodžių ritmą ir prasmę. Madrigalų tekstai, kitaip nei frotolos, buvo meniškesni ir kilnesni. Iš pastoralės žanro, kuris tuo metu buvo itin madingas, jie skolinosi meilės siužetus ir erotinius motyvus. Madrigalų tekstus kūrė žymiausi poetai: Frančeskas Petrarka, Jakopas Sanacaras, Ludovikas Ariostas, Torkvatas Tasas, Džovanis Batista Gvarinis ir kt. Jų poezijos herojinė ir sentimentali tematika darėsi vis populiaresnė. Priešingai nei paprastų frotolų (melodijų su akompanimentu eilėms dainuoti), madrigalų muzika buvo daug sudėtingesnė, jų homofoninė ir kontrapunktinė faktūra išradingesnė, įvairesnė. Tačiau svarbiausia, kad madrigalų kūrėjai stengėsi muzikos eleganciją ar sąmojį derinti su poezijos žaismingumu, orumu ir aistra.
Liepsnotoji gotika

Liepsnotoji gotika (pranc. flamboyant 'liepsnojantis') – architektūrinis stilius, vėlyvosios gotikos paskutinioji fazė Prancūzijos architektūroje. Lietuviškas terminas – spindulinė gotika arba spindulinis (gotikos) stilius.
Joanne

Vystymas

Atlikėjos trečiasis studijinis albumas „Artpop“ buvo išleistas 2013 m. lapkričio 13 d. Šis debiutavo pirmoje vietoje Billboard Top 200 albumų topuose ir buvo parduota 2,5 milijonų kopijų. Atlikėja nedelsiant pradėjo koncertinį turą po visą pasaulį su programa „ArtRave: The Artpop Ball“. Gaga taip pat minėjo, kad išleis antrą albumo „Artpop“ dalį, kurią sudarytų daugiau „eksperimentinė muzika“, tačiau šios dalies taip ir neišleido. „Artpop“ eros metu atlikėja išsiskyrė su ilgamečiu vadybininku Troy Carter, dėl skirtingo požiūrio į kūrybą. 2014 m. birželį ji pradėjo bendradarbiauti su Bobby Campbell.
Lady Gaga per 87-uosius „Oscarų“ apdovanojimus atliko dainą „The Sound of Music“, kuria buvo sužavėti daugelis dalyvavusių renginyje. Ji taip pat dendrabarbiavo su JAV Džiazo atlikėju Tony Bennett ir įrašė bendrą albumą „Cheek to Cheek“, kuris buvo išleistas 2014 m. rugsėjį. Albumas debiutavo Billboard Top 200 topų pirmoje vietoje, ir tai tapo atlikėjos trečiu numeris vienas albumu. Šis laimėjo „Grammy“ apdovanojimą už geriausią tradicinį pop vokalinį albumą.
Dainininkė taip pat bendradarbiavo su Nile Rodgers, kurie kartu perdarė dainą „I Want Your Love“. Daina buvo skirta dizainerio Tom Ford naujos mados kolekcijos reklamai. Ji taip pat 2015 m. išleido dainą „Til It Happens To You“, kuri buvo skirta seksualinę prievartą patyrusiems žmonėms.
Lady Gaga 2015 m. filmavosi serialo „Amerikietiška siaubo istorija“ penktame sezone, kur gavo pogrindį The Cauntess vaidmenį. Už pastarąjį ji gavo „Auksino gaublio“ apdovanojimą. Atsiimdama apdovanojimą dainininkė sakė, kad 2016 m. išleis naują albumą, tačiau kada tiksliai – nepasakė.

Įrašymas

2016 m. rugsėjo 9 d. Lady Gaga dalyvavo European radio circuit radijo laidoje, kur pristatė naują singlą „Perfect Illusion“. Interviu metu atlikėja sakė, kad kurdama albumą bendradarbiauja kartu su Beck, Florence Welch ir Father Josh Misty. Kalbėdama apie duetą kartu su Florence Welch, ji minėjo: „Aš pradėjau dirbti kartu su šia atlikėja ir aš jau seniai norėjau tai padaryti su šia mergaite. Ji yra viena geriausių vokalisčių pasaulyje. Ji nuostabi ir nepakartojama.“ Po kelių dienų WHTZ radijo laidoje, dainininkė atskleidė, kad daina vadinsis „Hey Girl“. Su atlikėju Beck Lady Gaga žada išleisti šokių muzikos stiliaus dainą, kurią sukūrė po kelionės Malibu.
Šelechovas

Istorija

Šelechovas įkurtas 1953 m., pradėjus aliuminio gamyklos statybą. Pavadintas XVIII a. rusų keliautojo Grigorijaus Šelichovo garbei. 1962 m. suteiktas miesto statusas.
Cezarių miestas

Cezarių miestas (isp. Ciudad de los Césares), taip pat įvairiai žinomas kaip Patagonijos miestas, Klajojantis miestas, Trapalanda ar Trapananda, Lin Lin arba Elelín, yra mitinis miestas Pietų Amerikoje, kurį neva surado nuskendusio ispanų laivo jūrininkai ir kuris buvo pilnas aukso ir sidabro. Miestas galbūt esti kažkur Patagonijoje, Andų kalnų slėnyje tarp Čilės ir Argentinos. Nepaisant ilgų ieškojimų, vykusių kolonizuojant Pietų Ameriką, jokių įrodymų, kad Cezarių miestas egzistuoja, nebuvo rasta.
Cezarių miesto aprašymuose kalbama apie klestintį ir turtingą miestą, pilną aukso, sidabro ir deimantų. Kartais miestas minimas kaip užkerėtas, todėl pasirodantis tik tam tikrais momentais. Viename dokumente teigiama, jog Cezarių miestas apsuptas dviejų kalnų - vieno iš aukso, kito iš deimantų. Tariami miesto gyventojai yra europiečiai, išsigelbėję iš sudužusių laivų, po audrų Magelano sąsiauryje, taip pat išgyvenę inkų imperijos atstovai, vaiduokliai ir Patagonijos milžinai.
Vadžrapanis

Vadžrapanis (skr. वज्रपाणि = Vajrapāṇi „vėzdarankis“, tibet. ཕྱག་ན་རྡོ་རྗེ་  = Chakna Dorjé, kin. 金剛手菩薩, pinyin: Jīngāngshǒu púsà) – bodhisatva, žinomas iš budistinės mahajanos ir vadžrajanos mitologijos. Mahajanos tekstuose minimas retai, bet itin didelę svarbą įgavo vadžrajanos (ypač Tibeto) budizme. Tibete Vadžrapanis kartu su Avalokitešvara ir Mandžušri sudaro svarbiausiųjų bodhisatvų trejybę. Vadžrapanis laikomas budos Akšobhjos apraiška.
Vaizduojamas stovįs grėsminga laikysena, dešinėje rankoje laikąs pakeltą vadžrą. Vadžrapanis simbolizuoja jėgą, jo paskirtis – paklydimų ir neišmanymo naikinimas. Apie Vadžrapanį sukurta daug legendų – pvz., pasakojama, kad jis lydėjęs Šakjamunį, kai šis paliko Kapilavastą, arba kad jis dalyvavęs, kai pas budą susirinkę nagai.
Vadžrapanio paveikslas, dalies budologų nuomone, galėjęs išsirutulioti iš indų vėzdarankio dievo Indros.
Aurimas Jurčius

Biografija

1997 m. baigė Alytaus Šaltinių vidurinę (dabar pagrindinė) mokyklą. 2001 m. baigė Kauno technologijos universitetą, 2003 m. įgijo inžinerijos magistro laipsnį.
Nuo 2005 iki 2008m. Seimo nario Juliaus Sabatausko padėjėjas – sekretorius.
Nuo 2000 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus skyriaus narys, 2006 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas. Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos Alytaus miesto skyriaus pirmininkas.
Nuo 2007 m. gruodžio 20 d. – iki 2009 m. kovo mėn. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Mersinas

Istorija

Antikoje miestas buvo žinomas kaip Zefironas (gr. Ζεφύριον). Romėnų laikais imperatoriaus Adriano garbei vadintas Adrianopoliu (lot. Hadrianopolis). 1473 m. miestą užkariavo Osmanų imperija.
Kunitačis

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – japoninis abrikosas, medis – dviskiautis ginkmedis (Ginkgo biloba), paukštis – didžioji zylė (Parus major).
Juozas Erlickas

Biografija

1970 m. baigė Viekšnių vidurinę mokyklą, 1971–1975 m. studijavo lituanistiką Vilniaus universitete. Dirbo gamtos apsaugos komiteto inspektoriumi, jaunimo teatro scenos darbininku, nuo 1995 m. dirba laikraštyje „Lietuvos rytas“.

Kūryba

Rašo eilėraščius, humoreskas, pjeses. Pirmąją humoreskų knygą „Kodėl?“ išleido 1979 m. Jo kūrybos stiliaus savybė – apvertimas ir kontaminacija. Tragikomiška nuotaika kuriama klasikinės lietuvių literatūros metaforas vartojant tiesiogine prasme, o buities vaizdus simboliškai. Gyvenimas pokomunistinėje Lietuvoje apibūdinamas antiironiškai. Gausu dialogų, istorinių, kultūrinių asociacijų, lietuvių rašytojus stilizuojančių ir parodijuojančių citatų. Ryški absurdo poetika. Jo kūrinių išversta į rusų, vokiečių, lenkų, prancūzų kalbas.
Pastatyta pjesių („Blinkuva“, 1989 m., „Pakeleivingi“, 1991 m., 1993 m.).
Bryzgių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas kalvos kyšulyje, į šiaurės vakarus nuo Velnio Duobe vadinamos natūralios įdubos. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 65 m ilgio, 45 m pločio pietrytinėje dalyje. Piliakalnio pietvakariniame šlaite, 2-3 m žemiau aikštelės yra 25 m pločio terasa, esanti 4-5 m aukščiau Velnio Duobės dugno. 2 m aukščio pietrytinis ir pietvakarinis šlaitai toliau pereina į ožnugarius, juosiančius Velnio Duobės šonus. Juose už įdubų yra 0,5 m aukščio pietryčiuose ir 1 m pietvakariuose bei 6 m pločio pylimai. Piliakalnio šlaitai - vidutinio statumo, iki 10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas duobių, apaugęs mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Stupelių piliakalnis 7,5 km
Užubalių piliakalnis 5 kmAlksnių piliakalnis 5,5 km
Sidabrinės piliakalnis 1,5 kmAknystos piliakalnis 13 kmGudiškių piliakalnis 6,5 km
Žiobų piliakalnis 34 kmDvietės piliakalnis 40 kmBakšėnų piliakalnis 43 kmMoškėnų piliakalnis 15 km
Alsetos piliakalnis 24 kmLukštų piliakalnis 14 km
Stasiūnų piliakalnis 25 km