Juodojo drakono draugija

Istorija

Mandžiūrijos šiaurinė siena su Rusija ėjo per Amūro upę, kinams žinomą kaip Juodojo Drakono upė, japonams – kaip Kokiuriu. Vienas kitos japonų slaptos organizacijos – „Juodojo okeano“ draugijos – lyderių Riohei Utida įsteigė „Juodojo Drakono“ klaną iš dalies dėl to, kad pirmoji draugija prarado savo slaptumą ir išgarsėjo už Japonijos ribų. R.Utida, dažnai lankęsis Rusijoje, irgi tikėjo, kad tik toji valstybė gali rimtai kelti grėsmę Japonijai. Todėl jis laikė savo pareiga sukurti specialiąją tarnybą, kuri užsiiminėtų žvalgyba prieš Rusiją.
„Juodojo Drakono“ klanas netrukus tapo pačia įtakingiausia ir agresyviausia slapta draugija Japonijoje. Jos nariai, pasirenkami iš jaunų patriotų, vadino save ne kitaip, kaip tik „narsiais riteriais“. Patį draugijos egzistavimą ir jos staigų gausėjimą sekėsi išsaugoti griežtoje paslaptyje daugelį metų, nepaisant to, kad kartais į ją įeidavo ministrų kabineto nariai ir aukštus postus užimantys kariškiai. Pirmą kartą draugija Japonijoje buvo paminėta spaudoje tik ketvirtajame dešimtmetyje.
Įgavusi politinės įtakos „Juodojo Drakono“ vadovybė ėmė nurodinėti Japonijos valdžiai, kokius žmones galima skirti į svarbias pareigas, o kokių – ne. Be „Juodojo Drakono“ žinios niekas negalėjo tapti ministru ar generolu. Ši organizacija taip pat kontroliavo ir visus karo atašė skyrimus. Pirmuoju Japonijos gynybos atstovu paskirtas pulkininkas Motodziro Akasi. Draugija karštai pritarė M.Akasio paskyrimui, bet pareikalavo, kad jis gautų „klajojančio atašė“ statusą ir turėtų galimybę važinėti kaip oficialus asmuo po įvairiais Europos šalis, kur gyveno daug išsiųstų arba pabėgusių iš Rusijos revoliucionierių. Pasirinkimas buvo sėkmingas. Pulkininkas pasirodė esąs sumanus, gudrus diplomatas. Pirmoji jo paskyrimo vieta – Rusija. Japonijos–Kinijos karo metu, 1894–1895 metais, pulkininkas dirbo būtent Rusijoje. Rusijos kontržvalgyba žinojo, jog pulkininkas M. Akasi – Japonijos imperatoriškojo Ginkluotųjų pajėgų štabo karininkas. Daugiau apie pulkininką rusai nieko nežinojo. Ilgainiui M. Akasi visgi suteiktas „atašė keliautojo“ statusas. Tai reiškia, kad jis turėjo galimybę važinėti ne tik po Rusiją, bet ir po visas Europos šalis. Taigi, lankydamasis Paryžiuje, Vienoje, Londone ar Berlyne, jis turėjo galimybę bendrauti su nuo bolševikų revoliucijos pabėgusiais „baltaisiais“ rusais.. Laikydamasis draugijos instrukcijų, M. Akasis mokėjo jiems solidžius honorarus už jų suteiktą vertingą informaciją apie Rusijos specialiąsias tarnybas.
Iš pradžių draugija rinko žinias tik apie Rusiją ir Mandžiūriją, bet ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje į interesų sferą buvo įtraukti Korėja, Kinija, Filipinai, Malaizija, Honkongas, Singapūras, Indija, Afganistanas, Etiopija, Turkija, Marokas, Karibų baseino, Pietų Amerikos šalys ir Jungtinės Amerikos Valstijos. Draugija taip pat užmezgė tvirtus ryšius su Sun Jatsenu, Kinijos gomindanininkų partijos, pavertusios feodalinę Kiniją šiuolaikiška valstybe, lyderiu.

Iširimas

Ketvirtajame dešimtmetyje Vakarų žurnalistai dažnai „Juodojo Drakono“ draugiją vadino tai Japonijos vyriausybės šešėline struktūra, tai prilygindavo ją kriminalinei mafijos tipo organizacijai. Beje, draugija kartais iš tiesų nevengdavo vykdyti nusikaltimų, todėl jos lyderį kartais vadindavo „pilkuoju imperatoriumi“. Prieš išnykdama draugija ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje palaikė kažkokius miglotus ryšius su nacistais.
1945 metais rugsėjo mėnesį amerikiečių generolas Duglas Makartūras oficialiai išvaikė šią organizaciją, liepdamas suimti septynetą svarbiausių vadovų. 1945-aisiais Japonija jau buvo kapituliavusi, todėl amerikiečiai stengėsi savo žinion perimti pagrindines japonų institucijas, galinčias kelti bent menkiausią grėsmę. Tačiau vėliau paaiškėjo, jog šitaip pasielgdamas amerikiečių generolas apsijuokė. Tais metais „Juodasis Drakonas“ ir be amerikiečių išvaikymo buvo praradęs įtaką ir jau nebeegzistavo. Beje, du iš generolo suimti numatytų asmenų niekada nepriklausė šiai organizacijai. Vienas iš „Juodojo Drakono“ lyderių, kurį 1945 metais ketino suimti generolo D. Makartūro tarnybos, pasirodo, jau buvo miręs. Itin ištikimas organizacijos vadovas nusižudė dar 1943-aisiais. Kiti įtariamieji narystės šioje organizacijoje buvo atsisakę gerokai iki 1945-ųjų – iki amerikiečių atėjimo. Taigi 1901 metais įkurtos ir sėkmingai kelis dešimtmečius dirbusios japonų žvalgybinės organizacijos neliko nė kvapo.