google/wiki40b huggingface dataset:
Džohoro sultonatas

Įkūrimas

Džohoro sultonatas yra tiesioginis Melakos sultonato įpėdinis. 1511 m Portugalams paėmus Melaką, jos paskutinis sultonas Mahmud Šahas pabėgo į Pahangą. Vėliau jis įsitvirtino Bintano saloje, kol 1526 m portugalai jo tvirtovės nesugriovė. Tada sultonas pabėgo į Sumatrą, kur mirė, palikdamas du sūnus.
Sūnus Muzafar Šahas įkūrė Perako sultonatą, o kitas sūnus, – Alauddin Riajat Šahas, – įsitvirtino salose, įkurdamas Džohoro sultonatą.

Klestėjimas

Džohoras nebepajėgė atkurti buvusios Malakos sultonato galybės. Tačiau jam priklausė nemažos teritorijos, įskaitant Pahangą, Selangorą, Negeri Sembilaną ir Sumatros rytines teritorijas. Dar šimtą metų jis išlaikė malajų hegemoniją, kovodamas su portugalais ir Ačehu, kurio sultonatas tapo stipriausiu prekybiniu konkurentu.
XVII a salyne pasirodžius olandams, Džohoras sudarė su jais sąjungą ir padėjo iš portugalų atimti Melaką. Šis miestas olandams išliko iki pat XIX a.

Smukimas

Maždaug tuo metu Džohoras patyrė byrėjimo grėsmę. Nuo jo siekė atsiskirti atskiros dalys. Džambi sultonatas ne kartą norėjo ištrūkti iš Džohoro hegemonijos, kas 1666 ir 1673 m sukėlė karus. Nors galutinį karą laimėjo Džohoras, jo silpnėjimas buvo neišvengiamas.
Pačioje XVIII a pradžioje prasidėjo įpėdinystės neramumai. 1699 m. mirus sultonui Mahmud Šahui II, jis nepaliko įpėdinio. Todėl jo viziris (bendahara) nelegaliai pasiskelbė sultonu Abdul Džalil IV. Tuo pasinaudojo minangkabau ir bugiai. Pirmieji iškėlė savo kandidatą Radžą Kecilį, kuris tapo sultonu, o Abdul Džalilis IV buvo nužudytas. Bugiai, tuo tarpu parėmė šio sūnų Radžą Sulaimaną, kurį 1722 m. pasodino į sostą. Tai nulėmė labai stiprią bugių įtaką sultonate po šio įvykio. Nuo 1760 m. tikroji šalies valdžia susikoncentravo temengung (valdytojo) rankose, o sultonai tapo jų marionetėmis.
Sultonato silpnumas nulėmė praradimą visų sričių Sumatroje, taip pat ir Malakos pusiasalyje: atsiskyrė Pahangas, Selangoras, Negeri Sembilanas.
1819 m. į sultonato gyvenimą įsikišo Malaja susidomėję britai. Jie nuvertė sultoną Abdul Rahmaną, vietoj jo pasodindami Hussein Šahą. Už tai jie gavo vieną sultonato salą – Singapūrą. Tai sukėlė sultonato skilimą, mat atsiskyrė Riau salos, suformavę atskirą Riau-Linga sultonatą. Šis liko bugių rankose.

Modernizacija

1855 m. visas sultonato valdymas buvo oficialiai perduotas temengong Ibrahimui, kuris pradėjo šalies modernizaciją. Jo sūnus, 1862 m. atėjęs į valdžią, 1866 m. titulavosi sultonu Abu Bakru, o senasis sultonas Ali liko valdyti Muare. 1877 m. Muaras prijungtas prie Džiohoro. Abu Bakro laikais pradėta intensyvi sultonato modernizacija. Sostinė perkelta į Džohor Bahru, išleista konstitucija, pertvarkyta administracija. Sultonatas ėmė greitai turtėti dėl kaučiuko ir palmių aliejaus gamybos.
Nepaisant to, 1914 m. Džohoras tapo Britų Malajos sudėtine dalimi, Nefederacinėmis Malajų Valstijomis. Tai buvo paskutinė kolonizuota malajų valstybė.
Eurolygos 2008–2009 m. sezonas

2008-2009 metų Eurolygos sezonas – 52-asis pajėgiausio tarptautino Europos krepšinio klubų turnyro sezonas.
Pirmosios sezono atidarymo rungtynės įvyko 2008 m. spalio 22 dieną, o pats čempionatas vyko iki gegužės 3 dienos, kuomet finišavo Finalinio ketverto varžybomis Berlyne.

Reguliarusis sezonas

Pirmoji Eurolygos dalis yra reguliarusis sezonas, kuriame susitinka 24 komandos padalintos į 4 grupes po 6 komandas. Kiekviena komanda žaidžia po dvejas rungtynes tarpusavyje išvykoje ir namuose, tad kiekvienai komandai komandai reguliariajame sezone reikia sužaisti po 10 rungtynių. Geriausiai pasirodžiusios keturios kiekvienos grupės komandos patenka į Top-16. Rungtynės reguliariajame sezone vyko nuo 2008 spalio 22 iki 2009 sausio 15

Top 16

Reguliariajame sezone išlikusios komandos padalinamos vėl į 4 grupes, bet šįkart kiekvienoje bus po 4 komandas, kurios tarpusavyje sužais po dvejas rungtynes namuose ir išvykoje, tad susidarys po 6 rungtynes kiekvienai komandai atskirai. Į ketvirtfinalius patenka po dvi geriausias kiekvienos grupės komandas. Rungtynės vyks nuo sausio 29 iki kovo 13.

Ketvirtfinaliai

Į ketvirtfinalius patekusios komandos yra atitinkama tvarka suporuojamos ir turi žaisti tarpusavyje tiek rungtynių kol viena iš komandų turės bent 3 pergales, tad kiekviena ketvirtfinalio pora gali susitikti nuo 3 iki 5 kartų. Ketvirtfinalių rungtynės bus žaidžiamos nuo kovo 24 iki balandžio 8.

Finalinis Ketvertas

Tai paskutinis Eurolygos etapas, kuriame 4 likusios komandos padalinamos į 2 poras kurios sužaidžia po vienerias rungtynes ir jų laimėtojai susitinka finale, o pralaimėtojai kovoje dėl 3 vietos. Finalinės kovos laimėtojas tampa Eurolygos čempionu. Finalinio ketverto rungtynės vyks nuo gegužės 1 iki gegužės 3.

Reguliarusis sezonas

Reguliarusis sezonas prasidėjo 2008 spalio 20 dieną ir vyko iki 2009 Sausio 15 dienos.

Finalinis ketvertas

Finalinio ketverto (pusfinalių, finalo, rungtynių dėl 3-čiosios vietos) etapas prasidėjo 2009 gegužės 1 dieną, o baigėsi gegužės 3 d.
Rūta Krasauskienė

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus 54-ąją vidurinę mokyklą, 1986–1992 m. studijavo LMA, 2001–2004 m. studijavo VPU edukologijos meninio ugdymo specialybę. 1988–1990 m. – Chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės“ chormeisterė, 1989–1999 m. – Vilniaus „Sietuvos“ vidurinės mokyklos muzikos mokytytoja, 1996–1999 m. – direktoriaus pavaduotoja ugdymui, 1999–2003 m. – Vilniaus Žemynos gimnazijos direktoriaus pavaduotoja ugdymui, nuo 2003 m. – direktorė, nuo 2004 m. – VPU Kultūros ir meno edukologijos instituto lektorė.
Helijas

Kultas

Helijas buvo garbinamas Peloponese ir ypač Rodo saloje, kur jo garbei buvo rengiami kasmetiniai gimnastikos turnyrai. Rodo kolosas buvo paskirtas Helijui.
Baudžiamoji justicija

Baudžiamasis teisingumas, baudžiamoji justicija – teisingumo (justicijos) sistemos dalis; siaurąja prasme – teisingumas baudžiamojoje srityje (baudžiamosiose bylose).
Teoriniu lygiu pasaulyje vyrauja baudžiamojo teisingumo, orientuoto į nusikaltimų užkardymą, modelis.
Tarptautiniu mastu (suprainternacionaliniu lygiu) veikia Tarptautinis Baudžiamasis Teismas (ICC), būstinė – Haga.

Lietuvoje

Baudžiamasis teisingumas Lietuvoje vykdomas bendrosios kompetencijos teismų.
Tyrimo lygmeniu Lietuvoje veikia LR TM Baudžiamosios justicijos departamentas bei Teisės instituto Baudžiamosios justicijos skyrius.
Rodų koplyčia

Istorija

Koplyčia pastatyta 1861 m. pagal architekto Cezario Anikinio (1787–1891) projektą. Koplyčia priklausė garsiai Švoinickių giminei. Jos atstovai dalyvavo visuose trijuose sukilimuose prieš carizmą. Koplyčios viduje yra palaidoti šios giminės nariai. Specialią vietą sau pasirinko koplyčios statytojas Kazimieras Švoinickis. Ji buvo atskirta ažūrinėmis iš geležies iškaltomis durelėmis, papuoštomis su dvarininko inicialais bei pusmėnuliu ir šešiakampe žvaigžde – Lelivos herbo ženklais. Sienoje priešais duris buvo langelis. Ši vieta buvo skirta karstui. Aplink – vietos žvakidėms ir atvykusiems žmonėms. Giliame rūsyje po koplyčia buvo įrengtas mauzoliejus. Koplyčioje buvo puošnus altorius, o nedidelėje varpinėje skambėjo varinis varpelis.
Koplyčioje palaidotas XIX-XX a. pradžios dailininkas, 1863 m. sukilimo dalyvis Romanas Alekna Švoinickis, kurio paveikslų yra Lietuvos muziejuose, Krekenavos bažnyčioje. R. Švoinickio dėka Rodų dvaras garsėjo meno kūrinių kolekcija, kurią sudarė archeologinių radinių, senovinių baldų, drabužių ir ginklų skyriai. Keičiantis laikams šios meno vertybės dingo. Pati koplyčia sovietmečiu buvo plėšiama ir niokojama. Prasidėjus Atgimimui ji buvo įrašyta į saugomų objektų sąrašą. 1990–2000 m. šventovė buvo restauruojama. 2000 m. rugpjūtį pašventinta Panevėžio vyskupo Juozo Preikšo. 2007 m. šalia koplyčios pastatytas ąžuolinis 3 m aukščio koplytstulpis (aut. tautodailininkas Petras Vainauskas) atminti palaidotiems koplyčioje ir Rodų II kaimo mirusiems.

Architektūra

Koplyčios pastato stilius – romantizmas. Statinio tūris – kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge ir rūsiu. Dvišlaičio stogo puošyboje dominuoja dekoratyvių formų tinkuoto plytų mūro, kvadrato plano bokšteliai su profiliuotais karnizais, užsibaigiantys metaliniais kryžiais. Vyraujančios pastato sienų, rūsio angos ir nišos – pusapskritės.
Vladimiras Nabokovas

Gyvenimas ir kūryba

Vaikystę Nabokovas praleido savo gimtajame mieste ir šeimos vasarnamyje į pietus nuo miesto. Čia atsirado jo viso gyvenimo hobis – drugelių tyrinėjimas. Nuo pat mažų dienų Vladimiras buvo mokomas rusų ir anglų kalbų, o nuo penkerių metų – dar ir prancūzų. Iš pradžių vaikas buvo mokomas privačiai, o nuo 1911 iki 1917 m. – Peterburgo gimnazijoje. Tuo metu jis parašė ir išleido savo pirmuosius eilėrasčius. 1919 m. šeima emigravo į Angliją ir Nabokovas dvejus metus Kembridže studijavo rusų ir prancūzų litaratūrą. Vėliau persikėlė į Berlyną ir gyveno iki 1937 m., pragyvenimui užsidirbdamas privačiomis kalbų ir teniso pamokomis. Greta to vertė, rašė eilėraščius, apsakymus ir romanus prisidengdamas Vladimiro Syrino slapyvardžiu. 1926 m., praėjus metams po vedybų su Vera Slonim, pasirodė jo pirmasis romanas „Mašenka“, o vėliau vienas po kito septyni romanai rusų kalba. 1937 m. gegužę Nabokovas su žmona ir sūnumi persikėlė į Prancūziją ir trejus metus gyveno Paryžiuje. Čia parašė savo pirmąjį romaną anglų kalba „Tikrasis Sebastiano Naito gyvenimas“. 1940 m. visa šeima persikėlė į Niujorką. Nuo 1941 iki 1948 m. Nabokovas dėstė rusų kalbą Veleslio koledže Masačūsetse, be to, kelerius metus Harvardo universitete buvo lyginamosios zoologijos muziejaus drugelių skyriaus darbuotojas. 1945 m. gavo JAV pilietybę. Nuo 1948 iki 1958 m. jis buvo Kornelo universitete Itakoje rusų ir Europos literatūrų profesorius. Tuo metu be keleto apsakymų parašė žymųjį romaną „Lolita“, kuris pirmiausia buvo išspausdintas 1955 m. Paryžiuje „Olimpic Press“ leidykloje. Septintojo dešimtmečio pradžioje jis persikėlė į Montro miestelį prie Ženevos ežero ir tapo laisvu rašytoju. Šveicarijoje parašyti jo romanai „Blyški liepsna“ ir „Ada“, taip pat perdirbo savo dar JAV išleistus prisiminimus ir paskelbė juos pavadinimu „Kalbėk, atmintie“. Paskutinį šių memuarų skyrių Nabokovo sūnus leido išspausdinti tik 1999 metais rašytojo 100-ojo gimtadienio proga. Vladimiras Nabokovas mirė 1977 m. liepos 2 d. Šveicarijoje.
Four Seasons Hotels and Resorts

Verslo modelis

„Four Seasons“ teturi vieną nekilnojamo turto objektą Vankuveryje, visi kiti objektai yra nuomojami. Bendrovė gauna apie 5 % pelno iš nekilnojamojo turto savininkų, tačiau nekilnojamojo turto savininkai yra priversti prisidėti prie pardavimų, rinkodaros ir viešbučių rezervavimo išlaidų. Sutartys sudaromos su nekilnojamojo turto savininkais bei vystytojais suteikia bendrovei teisę valdyti viešbučius savo nuožiūra, sukurti dizainą, kiekvieno iš pastarųjų viešbučių dizainas yra išskirtinis. Nepaisant to, kad pelno marža yra maža, viešbučių savininkai ir vystytojai noriai bendradarbiauja su viešbučių tinklo valdytoja todėl, kad prekės ženklo reputacija užtikrina paskolų gavimą, nes tai puikiai pasitarnauja pateikiant paskolos užstatą ar parduodant objektą.
Livo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Božichai, Janovas, Jarnicė, Jarnice Pienkai, Jartiporai, Kripai, Kucikas, Livas, Ludvinuvas, Osolinas, Piežchalai, Polaziai, Popeluvas, Ruchenka, Ruchna, Šnicė, Staraviešas, Šarutai, Tonča, Tonča Januvkai, Vitankai, Viškuvas, Zajoncas, Zavadai.
Širvintų rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis posėdis įvyko 2007 m. balandžio 6 d. Meru išrinktas Kęstutis Pakalnis, mero pavaduotoju išrinktas Alfredas Astikas, Administracijos direktore paskirta Živilė Pinskuvienė.
Hernandarjasas

Istorija

Pirminis vietovės pavadinimas buvo Takuru Puku (isp. Tacurú Pucu) gvaranių kalba reškiantis „ilgą skruzdėlyną“. Vėliau pervadintas gubernatoriaus Hernando Arias de Saavedra garbei. Pradžioje tebuvo nedidelis matės fabrikas, tačiau pastačius Itaipu hidroelektrinę Hernandarjasas pradėjo sparčiai augti. 1990 m. tapo pirmos kategorijos savivaldybe.
Torunė

Istorija

Miesto pradžia – slavų gyvenvietė. XIII a. jos vietoje kryžiuočiai įkūrė miestą ir pastatė gynybinę pilį. 1233 m. Torunė gavo miesto teises; buvo Hanzos narė, prekybos centras. 1411 m. čia kryžiuočių ordinas pasirašė taiką su LDK ir Lenkijos karalyste (Torūnės taika). 1454 m. Torūnės gyventojai sukilo prieš kryžiuočius. Po Trylikamečio karo (1454–1466 m.) 1466 m. Torūnės taika Torūnė atiteko Lenkijai. 1793–1807 m. ir 1815–1920 m. valdė Prūsija, Vokietija; 1807–1815 priklausė Varšuvos kunigaikštystei. 1920–1939 m. buvo Pamario vaivadijos centras.
Burbiškiai (Seinai)

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Burbiškės įsikūrė XVII a., priklausė Lazdijų seniūnijai. Rusijos imperijos metais Burbiškėse lietuvių vaikus mokė daraktoriai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 233 gyventojai, iš kurių 36 lenkai ir 197 lietuviai. Per Pirmąjį pasaulinį karą įkurta lietuvių pradžios mokykla, veikė iki 1922 m. XX a. trečiame dešimtmetyje čia veikė lietuvių choras, teatro būrelis. 1925 m. įsteigtas lietuvių Šv. Kazimiero draugijos skyrius. 1930 m. Vytauto Didžiojo 500-ųjų mirties metinių proga kaimo centre gyventojai pastatė kryžių, jis 1942 m. vokiečių nuverstas, vietos gyventojų paslėptas, vėliau atstatytas. XX a. ketvirto dešimtmečio antroje pusėje iki 1939 m. Burbiškiuose veikė lietuvių ūkio draugijos skyrius ir Jaunųjų ūkininkų ratelis, 1939 m. įkurta lietuviška mokykla. 1940–1941 m. vokiečiai daugumą kaimo gyventojų privertė išsikelti į Lietuvą, 1944 m. vokiečiams pasitraukus grįžo apie pusę.  1958 m. sausio 1 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Nuo 1960 m. veikė Juodeliškės bibliotekos filialas.  Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kasmet birželį Burbiškiuose prie Galadusio ežero rengiami Lenkijos lietuvių saviveiklos kolektyvų sąskrydžiai.

Aplinkinės gyvenvietės

Sankūrai 1,7 kmVygrėnai 3,8 kmGaliniai (Lazdijai) 1,6 kmVidugiriai (Punskas) 4 kmSalos (Lazdijai) 5,7 km
LAZDIJAI 9,3 kmKrasnavas 1,8 kmJuodeliškė (Seinai) 3,6 km
SEINAI 12 kmŪdininkai 2,9 km
Į Burbiškių sudėtį įjungtas Borisaukos kaimelis.
Antanas Žvinklys

Biografija

Baigęs Kalnalio aštuonmetę mokyklą, 1968–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Nijolė Domarkienė-Šimonytė). 1973–1975 m. tarnavo sovietinėje armijoje.
Nuo 1976 m. – Kūlupėnų (Kretingos raj.) pagrindinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų choro, vokalinio ir skudučių ansamblių vadovas. Vaikų chorą ir skudučių ansamblį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei, o mergaičių vokalinį ansamblį – 1978 m. respublikiniam „Dainų dainelės“ konkursui Vilniuje. Vaikų choras dalyvavo Kretingos rajono dainų šventėse, 1996 m. – Klaipėdos miesto dainų šventėje.
A. Žvinklys taip pat buvo Kūlupėnų kultūros namų meno vadovas, moterų vokalinio ir estradinio ansamblio vadovas. 1979–1980 m. vadovavo Salantų kultūros namų mišriajam chorui, kurį parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei. Yra Kretingos rajono dainų švenčių dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Bubiai (Šiauliai)

Aplinkinės gyvenvietės

ŠIAULIAI – 13 km 
 AUKŠTELKĖ – 4 km
Kurtuvėnai – 7 km 
 UŽVENTIS – 28 km
KELMĖ – 31 km
Bazilionai – 9 km

Pavadinimo kilmė

Pagal vieną legendą, senovėje Bubių gyvenvietę supo didžiuliai miškai su daugybe kurtinių (beje, kurtinys vaizduojamas ir herbe), nuo kurių nuolatinio baubsėjimo ir kilęs pavadinimas. Kita legenda byloja, kad Bubių vardas kilęs iš miškuose gyvenusių ir žmones gąsdinusių „baubų“.
Rivnės sritis

Plotas

Srities plotas 20047 km², kas sudaro 3,32 % Ukrainos teritorijos.

Vandens telkiniai

Srityje yra 171 upė ilgesnė nei 10 km. Svarbiausios: Horynė (ilgis srityje 386 km) su intaku Sluče. Kitos didesnės upės – Styrė, Pripetė. Visos upės priklauso Dniepro baseinui.
Regione virš 500 skirtingos kilmės ežerų. Tarp jų – Nobelis, Bilė, Luka, Didysis Počiajivo ir kiti. Pastatyta 31 vandens saugykla, yra virš 300 kūdrų.

Reljefas

Pagal reljefą sritis dalijasi į šiaurinę ir pietinę dalis. Šiaurinė dalis išsidėsčiusi pelkėtoje Polesės žemumoje (vyrauja 140–180 m aukštis, žemiausias aukštis 134 m virš jūros lygio ties Horynės upe). Pietinė srities dalis išsidėsčiusi Voluinės aukštumoje (vyrauja 200–300 m aukštis). Pietines srities sienas siekia Podolės aukštuma, kurioje išsidėsčiusi aukščiausia srities vieta – 372 m.

Istorija

Dabartinės srities teritorija priklauso istoriniam Voluinės regionui.
Dabartinės srities teritorija 1917–1919 m. įėjo į Ukrainos Liaudies Respublikos sudėtį, 1919 m. pavasarį Rivnėjė dirbo ULR vyriausybė. Ukrainiečiams pralaimėjus nepriklausomybės karus, po Rygos sutarties beveik visa srities teritorija atiteko Lenkijai. 1939 m. vakarų Ukrainos teritorijos perduotos Ukrainos Tarybinei Socialistinei Respublikai. Sritis įkurta 1939 m. gruodžio 4 d. Vokiečių okupacijos Antrojo pasaulinio karo metu Rivnė buvo Ukrainos reichkomisariato administraciniu centru. Karo metais srityje aktyviai veikė Ukrainos sukilėlių armijos partizanai. Nuo nacistinių karių sritis išlaisvinta 1944 m. vasario 2 d.
1991 m. gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma, 95.96 %, pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš TSRS. Šiandien Rivnės sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.

Sienos kirtimo punktai:

Automobilių: Horodyščė(Городище), Prykladnykai (Прикладники); geležinkelio: Udryckas(Удрицьк).

Ekonomika

Srityje išvystyta chemijos, medžio apdirbimo, statybų medžiagų, metalo apdirbimo, mašinų gamybos, lengvoji bei maisto pramonė. Varašo mieste išsidėsčiusi Rivnės atominė elektrinė.
Kėveliai

Istorija

Nuo Jogailos laikų (ar šiek tiek vėliau) iki XVIII a. pabaigos Kėveliai buvo Vilniaus vyskupo Molėtų dvaro valda. 1554 m. inventoriuje minimos Antalukštynės (od ziem biskupich sioła Ontołoszuńcow). Pirmasis žinomas dabartinio vardo paminėjimas yra Molėtų krikšto metrikų knygoje Nr. 1 (18v) de Kieuielu (1687 m.). 1697 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje minimas Martynas Kėvelis iš Kėvelių.
Prieš sovietmetį buvo žinomas kaip Kėvelių palivarkas, iki 1926 m. kovo 10 d. priklausęs savininkui Konradui Mackevičiui, po to parduotas Petrui Voitovui (Kauno notaras K. Škėma rej. Nr.5082); jį perėmė jo sesuo Frosenija Dunajevienė. Sovietmečiu nacionalizuotas ir pradėta formuoti gatvinio kaimo tipą.

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Kėvelis.
Juozapas Kiselis

Juozapas Kiselis, latv. Jāzeps Kiselis (1894 m. liepos 6 d. Lietuvoje – 1951 m. gegužės 30 d. Latvijoje) – Romos katalikų kunigas Latvijoje, pedagogas.

Biografija

Ilgą laiką tarnavo Latvijos katalikų parapijose. 1926–1928 m. klebonavo Kombulių (prie Kraslavos) Šv.Juozapo, 1928–1940 m. – Borovkos Dievo Motinos ir Kraslavos Šv.Liudviko bažnyčiose. Kraslavoje buvo ir dekanato vadovas, dėstė tikybą šio miesto gimnazijoje. 1940 m. Latvijos švietimo ministras jį paskyrė Rygos lietuvių gimnazijos direktoriumi. 1942–1951 m. kunigavo Preilių Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčioje. Palaidotas Naujosiose kapinėse Preiliuose.
Richardas Jepsenas Detlefzenas

Richardas Jepsenas Detlefzenas (vok. Richard Jepsen Dethlefsen, 1864 m. rugpjūčio 24 d. Gronlandas, Danija – 1944 m. kovo 24 d. Karaliaučius) – vokiečių architektas, architektūrologas.

Biografija

Baigė Hanoverio aukštąją technikos mokyklą, architektūrą ir meno istoriją. 1901–1936 m. ir 1939–1940 m. Karaliaučiaus Rytų Prūsijos architektūros ir dailės paminklų restauratorius. 1901–1907 m. restauravo Karaliaučiaus katedrą, 1909 m. vienas Rytų Prūsijos kraštotyros muziejaus (Ostpreussisches Heimatmuseum), kuriame buvo ir lietuvių trobesių, steigėjų. Sudarė paminklotyros archyvą.
FC Argeș Pitești

Sezonai

2017/18 m. 4 vieta.
Jonas Pacas (m. 1650)

Biografija

Trakų vaivados Petro Paco ir Jadvygos Zavišaitės sūnus.
Jis ėjo šias pareigas: karaliaus sekretoriaus, Slanimo kunigo ir Vilniaus kanauninko. 1647 metais minimas kaip Livonijos vyskupas, atsisakė priimti nominaciją.
Kohtla Jervė

Istorija

Pirmosios gyvenvietės dabartinėje miesto teritorijoje ėmė kurtis viduramžiais. 1241 m. rašytiniuose šaltiniuose minimos Jeruius, Kukarus ir Soenpe gyvenvietės. 1916 m. atradus degiųjų skalūnų sankaupas, pradėta jų gavyba prie Jervės kaimelio. 1919 m. pradėta plačiais mastais kasti skalūnus tiek atviruoju, tiek šachtiniu būdu. 1924 m. Kohtlos kaimelyje pastatyta skalūnų alyvos gamykla, sujungta geležinkeliu su Jerve. Gyvenvietės susijungė ir ėmė sparčiai augti. Antrojo pasaulinio karo metais skalūnų alyva įgijo itin didelę svarbą. Sovietinės okupacijos metais dar labiau padidinti gavybos tempai.
Kohtla Jervė miesto statusą gavo 1946 m. birželio 15 d. Prie miesto pradėjo jungtis ir kitos toliau esančios gyvenvietės, kuriose buvo vykdoma skalūnų gavyba. 1949 m. prie miesto prijungta Kukrusė (Kukruse), 1960 m. Jehvis, Ahtmė (Ahtme) ir Sompa, 1964 m. Kivielis (Kiviõli), Oru, Piusis (Püssi) ir Vyvikona (Viivikonna). Į miestą atvyko daug darbininkų iš visos Sovietų Sąjungos. 1990 m. Jehvis, Kivielis ir Piusis atsiskyrė nuo Kohtla Jervės. Dėl skalūnų paklausos mažėjimo ir nesveikos aplinkos daug gyventojų paliko miestą, išaugo nedarbas. Miestas ir šiuo metu apgriuvęs ir nesutvarkytas. Kohtla Jervę supa terikonų (kasybos atliekų) „kalnai“.

Gyventojai

Kohtla Jervėje gyvena apie 40 tautybių žmonių. Dauguma rusai, ukrainiečiai, baltarusiai. Estų – 21 %.

Ekonomika

Kohtla Jervė – didžiausias Estijoje skalūnų gavybos ir perdirbimo centras. Skalūnai išgaunami atviruoju ir šachtiniu būdu. Skalūnų alyvos gamykla, statybinių medžiagų kombinatas. Chemijos pramonė. Skalūnai gabenami į vietinę ir į Narvos šiluminę elektrinę.
Ignalinos rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Bronis Ropė, jo pavaduotoju Henrikas Šiaudinis.
Lietuvos spaudos fotografų klubas

Lietuvos spaudos fotografų klubas – spaudos leidinių redakcijose dirbančių fotografų 2001 metų vasaros pabaigoje įkurta nepelno siekianti organizacija. Viešoji įstaiga „Lietuvos spaudos fotografų klubas“ įsikūrusi Vilniuje.

Veikla

Lietuvos spaudos fotografų klubas rengia parodas, konkursus, klubo nariai susitikimuose dalinasi profesine patirtimi.
Lietuvos spaudos fotografų klubas rengia nacionalinį konkursą „Lietuvos spaudos fotografija“.
2006 m. lapkričio 3 d. Lietuvos spaudos fotografų klubas 80-ties metų jubiliejų šventusiam Lietuvos Respublikos Prezidentui Valdui Adamkui gimtadienio proga padovanojo 1 kvadratinio metro fotografijų koliažą. Sukomponuotose 80 nuotraukų – Lietuvos spaudos fotografų užfiksuotos Prezidento gyvenimo akimirkos.
Lietuvos spaudos fotografų klubas kartu su Nacionaline žurnalistų kūrėjų asociacija ir Lietuvos žurnalistų sąjunga rengia taip pat rengia seminarus spaudos fotografams.
Lietuvos spaudos fotografų klubo prezidentas yra Jonas Staselis.