Vokietijos socialdemokratų partija

Istorija

SPD įkurta 1863 m. gegužės 23 d. Leipcige kaip F. Lasalio vadovaujama Visuotinė vokiečių darbo sąjunga. Dalis sąjungos narių, vadovaujami V. Brakės, 1869 m. Eizenache įkūrė Vokietijos socialdemokratų darbininkų partiją.
Pirmieji socialdemokratai į Reichstagą buvo išrinkti jau 1871 m. (Augustas Bebelis). 1875 m. Gotoje abi partijos vėl susijungė ir sudarė Vokietijos socialistinę darbininkų partiją. Kovai su jos įtaka O. Bismarkas priėmė Ypatingąjį įstatymą prieš socialistus. 1890 m. Halės suvažiavime partija pasivadino SPD ir ėmė aktyviai dalyvauti politiniame gyvenime, stiprindama savo pozicijas įstatymų leidybos valdžioje, vadovaudamasi 1891 priimta V. Liebknechto parašyta Erfurto programa. Partijoje išryškėjo trys srovės: dešinieji oportunistai su E. Bernšteinu ir E. Davidu, centristai su K. Kautskiu ir R. Hilferdingu bei kairieji su K. Liebknechtu ir R. Liuksemburg. Sutaikyti šias sroves bandė A. Bebelis, vadovavęs partijai nuo 1867 iki 1913 m.
Jau 1912 m. reichstago rinkimuose SPD gavo 35 % (4,5 mln.) balsų, nors jos gretose buvo tik per 1 mln. narių. Partijos struktūra buvo laisva, ir teritorinė, ir gamybinė, ji leido per 90 laikraščių. II Internacionale SPD vaidino pagrindinį organizacinį ir ideologinį vaidmenį, jos programa tapo daugelio socialdemokratų partijų pagrindu. Karo metais partijoje susiformavo Internacionalo grupė, 1916 tapusi Spartako grupe, 1917 balandyje įėjusi į atsiskyrusią centristinę Vokietijos nepriklausomą socialdemokratų partiją (VNSDP), o vėliau į VKP.
1918 įvykus Lapkričio revoliucijai, SPD vaidmuo dar padidėjo. 1919 m. parlamento rinkimuose ji gavo 37,9 % balsų, buvo suformuotos F. Šeidemano ir G. Bauerio vyriausybės, 1919–1925 m. Veimaro respublikos prezidentu tapo SPD lyderis Fridrichas Ebertas.
1922–1924 į SPD grįžo dalis VNSDP narių, išaugo jos įtaka profsąjungose, susikūrė socialdemokratinės jaunimo, sporto organizacijos, pusiau karinė formuotė „Reichsbanner“. Kai kuriose žemėse SPD įgijo tvirtas pozicijas landtaguose. 1921 m. buvo priimta Gerlico, 1925 m. Heidelbergo programos. Pirmojoje partija pasiskelbė miesto ir kaimo partija, klasių kova buvo pripažinta kaip istorinė būtinybė. Heidelbergo programoje pareikšta kapitalizmo kritika ir numatytas organizuoto kapitalizmo bei ūkinės demokratijos kelias.
1928 m. SPD vėl grįžo valdžion, sudariusi koalicinį G. Miulerio kabinetą. Tačiau jis pademonstravo nesugebėjimą valdyti ekonominę krizę ir pasipriešinti didėjančiai fašizmo įtakai. 1933 sausyje Hitleriui demokratiniu keliu atėjus į valdžią, SPD buvo uždrausta, daugelis vadovų atsidūrė konclageriuose ir žuvo, kai kurie pasitraukė į Švediją, JAV, Britaniją.

Partijos atkūrimas

Tik 1945–1946 m. pradėta reorganizuoti SPD veiklą. 1946 balandžio mėn. Rytų Vokietijoje likę socialdemokratai kartu su komunistais įkūrė O. Grotevolio vadovaujamą Vokietijos vieningąją socialdemokratinę partiją. Vakarų okupacinių zonų socialdemokratai 1946 gegužės mėn. Hanoveryje atkūrė senąją SPD. Jos pirmininku buvo išrinktas K. Šumacheris. 1949 rugpjūtyje SPD dalyvavo pirmuosiuose Bundestago rinkimuose ir gavo 29,2 % balsų. Partijos įtaka nuolat augo. 1953 gauta 28,2 %; 1957-31,8 %; 1961-36,2 %; 1965-39,3 % balsų ir nors buvo opozicijoje, pasiekė kai kurių laimėjimų – 1951 m. buvo priimtas SPD pasiūlytas įstatymas dėl darbininkų dalyvavimo anglies ir metalo įmonių valdyme, 1957 ir 1960 m. priimti įstatymai dėl ligos pašalpų, jaunimo teisių apsaugos.
1959 buvo priimta ilgai rengta Godebergo programa, pripažinusi mišrią ekonomiką ir privatinę gamybos priemonių nuosavybę, tačiau pasipriešinusi monopoliniam kapitalui. Be to, joje buvo nemažai konkrečių reikalavimų švietimo, sveikatos ir socialinės apsaugos reformoms.

Sugrįžimas valdžion

1966 m. jau prasidėjusio ekonomikos nuosmukio sąlygomis, SPD sudarė koaliciją su KDS/KSS bloku. Vicekanclerio ir užsienio reikalų ministro postus šioje vyriausybėje užėmė 1964 m. po E. Olenhauerio mirties partijos pirmininku išrinktas V. Brandtas, ekonomikos ministru tapo K. Šileris, vėliau išstojęs iš SPD. Tačiau šiai vyriausybei pavyko pažaboti ekonominę krizę ir, nors 1968 m. buvo priimtas Ypatingasis įstatymas, leidžiantis vyriausybei apriboti demokratines teises ir įstatymus, 1969 m. rinkimuose SPD pasiekė gerų rezultatų – už ją balsavo 42,7 % rinkėjų. Vokietijos kancleriu tapo Vilis Brandtas. Be 11 socialdemokratų jo koalicinėje vyriausybėje buvo 9 ministrai, atstovavę Laisvąją demokratų partiją.
V. Brandtas kancleriu buvo iki 1974 m. gegužės, kai paaiškėjo, kad vienas iš artimiausių jo patarėjų yra STASI (Rytų Vokietijos slaptosios tarnybos) agentas. Po V. Brandto atsistatydinimo kanclerio postą iki 1982 m. užėmė kitas socialdemokratas Helmutas Šmidtas.
1969–1974 m. Vokietijos prezidentu buvo Gustavas W. Heinemanas. 1972 m. SPD gavo 45,9 % (230 vietų), 1976 m.-42,6 % (213 vietų), 1980 m.-42,9 % balsų. Buvo užmegzti geri santykiai su TSSR ir Lenkija, patvirtintas sienų Europoje neliečiamumas. 1973 m. Vokietija neprieštaravo, kad JTO nare taptų Rytų Vokietija. Buvo įvykdytos reformos, sulyginusios atskirų visuomenės sluoksnių, ypač jaunimo galimybes.
Valdant socialdemokratams rinkimų amžiaus cenzas sumažintas nuo 21 iki 18 metų. Tačiau buvo priimtas ir įstatymas dėl profesijos draudimo, apribojęs galimybę kai kuriems asmenims užimti valstybinės tarnybos postus. Svarbų vaidmenį partijos politikai turėjo plačiai svarstyta „Ekonominė politinė orientacija 1975-85 metams“, kuriai didelę įtaką turėjo 1968 m. „jaunimo maišto“ išugdyta partijoje susiformavusi ir apie 1/3 visos SPD sudariusi „Jaunųjų socialistų“ organizacija. Tačiau partijoje sustiprėjus G. Šmidto vadovaujamam dešiniajam sparnui, prasidėjo jaunimo malšinimas. JS pirmininkas K. U. Beneteris 1977 m. netgi buvo pašalintas iš partijos.
H. Šmidtui nepavyko efektyviai kovoti su pasikartojančiomis ekonominėmis krizėmis, nes atlikti esmines reformas trukdė koalicijos partneriai. Dislokavus Vokietijos teritorijoje JAV vidutinio nuotolio raketas, susidarė nepatenkintųjų sluoksnis ir pačioje partijoje, todėl 1982 m. rudenį H. Šmidto vyriausybė atsistatydino. 1983 m. rinkimuose partija gavo tik 38,2 % balsų bei 202 vietas Bundestage ir pasitraukė į opoziciją krikdemams iki pat 1998 metų. Po 1990 m. gruodžio rinkimų Bundestage ji turėjo 239 narius. Tik apie pusėje žemių ir savivaldybių SPD išlaikė tvirtas pozicijas.

Atsinaujinimas

1983 m. Vokietijos politiniame fronte pasirodžiusi „žaliųjų“ partija privertė ir socialdemokratus atkreipti dėmesį į gyvenamosios aplinkos apsaugos problemas. 1989 buvo priimta nauja „Principų programa“, kurios projektas buvo svarstomas nuo 1986 m. Joje siekta sukurti socialiai teisingą ir žmogaus vertą visuomenę, išsaugoti viską, kas turi vertę, išvengti visų pavojų, gresiančių gyvybei Žemėje. 1987 m. rinkimuose gavo 37 % balsų ir 186 vietas Bundestage.
1990 rugsėjo 26-28 vykusiame neeiliniame suvažiavime Vakarų Vokietijos SDP (925 400 narių) susijungė su 1989 m. atnaujinusia veiklą Rytų Vokietijos socialdemokratų partija (35 000 narių). Tačiau, nors ir turėdama daugumą žemių parlamentuose ir savivaldybėse (išskyrus Bavariją ir Rytines žemes), SPD iki 1998 m. buvo opozicijoje federalinėje valdžioje.
1999–2004 m. Johanas Rau buvo Vokietijos prezidentu.
Tik galutinai finansinėse machinacijose susikompromitavus H. Kolio krikdemams, socialdemokratai, vadovaujami Gerhardo Šrioderio, 1998 m. kartu su žaliaisiais, vadovaujamais J. Fišerio, gavo daugumą Bundestage ir sudarė vyriausybę.
Nors jiems ir nepavyko po vieningos Europos valiutos įvedimo atgaivinti stabtelėjusios Vokietijos ekonomikos, o 2002 m. vasarą Vokietiją nuniokojo stiprus potvynis, „raudonųjų ir žaliųjų“ koalicija 2002 vėl laimėjo Bundestago rinkimus. SPD gavo 38,5 % balsų ir 251 vietą parlamente (tik 9000 balsų mažiau, bet 248 vietas gavo krikdemai), o žalieji – 8,6 % ir 55 vie – tas. Dar 2 vietas mažoritariniuose rinkimuose gavo demokratiniai socialistai (buvę VDR komunistai).

Didžioji koalicija

2005 m. ekonominei ir socialinei krizei pagilėjus ir patiems socialdemokratams nusivylus G. Šrioderio vyriausybės politika, buvo surengti priešlaikiniai Bundestago rinkimai, kuriuose SPD gavo 222 vietas, krikščionių demokratų ir krikščionių socialistų koalicija – 226, laisvieji demokratai – 61, Kairioji partija, susidariusi iš demokratinio socializmo partijos ir O. Lafonteno vadovaujamų išeivių iš SPD – 54, o žalieji – 51. Buvo sudaryta didžioji socialdemokratų ir krikdemų koalicija, kanclere tapo Angela Merkel (užsienio reikalų ministru – Frankas Valteris Šteinmajeris).

Struktūra

Turi apie 600 tūkst. narių. Organizuota teritoriniu principu, yra apie 10 000 vietinių organizacijų. Aukščiausias organas – suvažiavimas, šaukiamas kas dveji metai vis kitame mieste. Į suvažiavimą renkama 400 žemių organizacijų delegatų. Suvažiavime renkama Valdyba. Prie Valdybos sudaroma profsąjungų taryba, palaikanti nuolatinius kontaktus su Vokiečių profsąjungų susivienijimu. Partijoje veikia savarankiškos jaunimo, moterų, sporto, kultūros organizacijos.
SI narė nuo 1951 m., PES narė.
Mokslo tiriamąjį ir švietimo darbą atlieka F. Eberto fondas ir institutas. Savo spaudos organo neturi, tačiau leidžiamas informacinis žurnalas Vorvärts (Pirmyn) ir teorinis žurnalas „Neue geselschaft“ (Naujoji visuomenė). Nuo 1999 m. būstinė Berlyne, Vilio Brandto rūmuose „Willy-Brandt-Haus“ Vilhelmo gatvėje 141.