google/wiki40b huggingface dataset:
Ravenos egzarchatas

Raida

Valdant Justinianui I Bizantija nukariavo dideles teritorijas iš Ostgotų karalystės ir taip „susigrąžino“ Italiją į romėnų valdžią. 540 m. generolas Belizarijus užėmė Raveną, kuri de facto tapo valdų Italijoje sostine. Tuo metu egzarchatas dar nebuvo įkurtas oficialiai, o išlaikyta Romos provincijų sistema.
568 m. šias valdas užpuolė langobardai, kurie iki 573 m. patyrė žymių laimėjimų prieš romėnus ir sugebėjo užkariauti didžiąją dalį Apeninų pusiasalio, taip sukurdami Langobardų karalystę. Jie įsitvirtino Pavijoje ir įkūrė daug smulkių hercogysčių, vienijamų bendro valdovo. Imperatorius Justinas II 576 m. nesėkmingai bandė atkovoti prarastas pozicijas. Galiausiai Bizantijos kontrolėje likusios valdos buvo reorganizuotos į egzarchatą. Salos egzarchatui priskiriamos nebuvo: Sicilija buvo administruojama atskirai, o Sardinija ir Korsika – kaip Afrikos egzarchato dalis.
Egzarchatą sudarė visame Apeninų pusiasalyje pabirusios teritorijos. Jų pagrindinė dalis buvo aplink sostinę Raveną ir tiesiogiai kontroliavo pajūrio ruožą tarp Po upės šiaurėje ir Marekio pietuose. Ravenoje rezidavo egzarchas, pagrindinis Konstantinopolio vietininkas Italijoje.
Visos kitos teritorijos buvo organizuotos kaip eparchijos, ir jas sudarė vasaliteto principais su Ravena susiję hercogystės (gr. Δουκάτον), išreiškę savo lojalumą Bizantijai. Svarbiausios iš jų buvo Venecija, Pentapolis, Perudža, Roma, Neapolis ir Kalabrija.
Santykiai tarp šių atskirų dalių nebuvo harmoningi. Ypač sudėtingi jie buvo tarp Ravenos egzarchų ir Romoje rezidavusių popiežių. Romos aristokratija nesijautė laiminga valdoma „svetimšalių“ egzarchų, o įtampą dar labiau didino religiniai disputai. Galiausiai popiežiai 727 m. pasiskelbė nepriklausomi dėl nesutarimo ikonoklazmo klausimu, ir Roma atsiskyrė nuo Egzarchato (tai davė pradžią Popiežiaus valstybei). Į popiežiaus pusę perėjo kelios kitos hercogystės, pvz., Neapolis.
Be vidinių įtampų nuolat egzistavo ir išorinė grėsmė, mat Langobardų karalystė nuolat kovojo su Bizantija ir siekė perimti jos kontroliuojamas dalis. Ypač aktuali langobardams buvo Egzarchato kontroliuojama juosta, kuri skyrė Didžiąją (šiaurinę) ir Mažąją (pietinę) Langobardijas. VIII a. labgobardams pasisekė nukariauti Perudžą, o 751 m. paimti Raveną. Nužudžius egzarchą Eutichijų, egzarchatas buvo panaikintas.
Vienintelė iš egzarchato likusi Bizantijai teritorija buvo Kalabrija, kuri 965 m. buvo reorganizuota kaip Italijos katepanatas.
Boleslovas Piekarskis

Biografija

Ketverius metus mokėsi Peterburgo darbo mokykloje, o 1925 m. su tėvais persikėlė į Panevėžį, kur 1933 m. baigė Panevėžio lenkų gimnaziją. 1933–1937 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete studijavo biologiją, o 1934–1942 m. Kauno konservatorijoje mokėsi dainuoti, vargonuoti ir diriguoti, dėstė muziką ir dainavimą lenkų gimnazijoje. 1940–1942 m. dėstė muziką ir vadovavo chorams Utenoje, vėliau dvejus metus dirbo Vilkaviškyje. 1944–1949 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo chorams Kauno 8-ojoje ir 3-ojoje gimnazijose.
1950 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje įgijo choro dirigento specialybę (doc. Konrado Kavecko klasė). 1950–1971 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje dėstė choro dirigavimą ir kitas chorvedybos disciplinas. 1950–1953 m. buvo direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. Kurį laiką mokė muzikos ir dainavimo Vilniaus 8-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo miesto mėgėjų chorams. Daug prisidėjo prie sostinės meno mėgėjų apžiūrų ir dainų švenčių organizavimo, buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir sumanus metodininkas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Janas Pranciškus Bielinskis

Biografija

Lenkijos bajorų Bielinskių giminės atstovas, jerbo „Junosza“ savininkas. Mlavo seniūno Adomo Bielinskio (m. iki 1660) sūnus.
Karinę tarnybą pradėjo karališkų reitarių rotmistro laipsnyje. Nuo 1659 metų Janas Pranciškus Bielinskis minimas kaip Plocko pataurininkas. 1660 metais gavo valdyti Repino ir Mlavo seniūnijas. 1661 metais gavo karališkos gvardijos pulkininko laipsnį. 1667 metais Janas Pranciškus Bielinskis buvo paskirtas Karūnos ginklininku ir Malborko ekonomijos administratoriumi. 1672 metais iš Leščinskių įsigijo Malborko seniūniją. 1674 metais Janas Pranciškus Bielinskis buvo paskirtas Zamoistės ordinacijos valdytoju. 1678 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą, 1679 metais tapo Karūnos tribunolo maršalka. 1681 metais Janas Pranciškus Bielinskis gavo Malborko vaivados pareigybę.
Vasilijus Perovas

Vasilijus Perovas (rus. Васи́лий Григо́рьевич Перо́в, 1834–1882 m.) – vienas žymiausių XIX a. Rusijos tapytojų, geriausiai žinomas rusų buities vaizdais. Taip pat kūrė portretus, religinius ir istorinius paveikslus.

Biografija

Vasilijus Perovas gimė 1834 m. sausio 2 d. Tobolske (1833 m. gruodžio 21 d. pagal tų laikų Rusijos kalendorių). Jo tėvas buvo baronas Grigorijus Krideneris. V. Perovas buvo nesantuokinis sūnus ir nors tėvai iškart po jo gimimo susituokė, jis neturėjo pilnaverčio šeimos vaiko teisių ir negalėjo naudotis tėvo pavarde. Kitais metas tėvas gavo siuntimą į Archangelską, kur buvo paskirtas prokuroru. Po dvejų metų jis išėjo į atsargą ir persikėlė į Sankt Peterburgą, dar po dvejų metų − į Samaros guberniją pas giminaičius, kur sūnui buvo priskirta Perovo pavardė. 1842 m. šeima persikėlė į Arzamaso apylinkes. V. Perovas mokėsi A. Stupino dailės mokykloje Arzamase, sukūrė pirmą savarankišką kūrinį „Nukryžiavimas“. 1853 m. jis įstojo į Maskvos dailės mokyklą. Mokslų metu jis buvo ne vieną kartą apdovanotas medaliais už pasiekimus, jo kūriniai eksponuoti Maskvoje ir Sankt Peterburge. Jis pradėtas nuo jaunų dienų būti vertinamas P. Fedotovo realistinės žanrinės tapybos tęsėju. 1862 m. laimėjęs aukso medalį, su valstybės rėmimu V. Perovas lankėsi Vokietijoje ir po to apie pusantrų metų praleido Paryžiuje.
1864 m. V. Perovas grįžo iš užsienio į Rusiją, apsistojo Maskvoje. 1865−1871 m. jis intensyviai kūrė buities žanro paveikslus. Šie kūriniai jam buvo sėkmingi, 1866 m. dailininkas priimtas į akademikus. 1870 m. tapo profesoriumi, 1871 m. pradėjo dėstyti Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje ir maždaug tuo metu prisijungė prie „peredvižnikų“, pradėjo tapyti daugiau portretų. Kuo toliau, tuo labiau dailininką masino vis didesnio masto drobės: religiniai ir istoriniai paveikslai. Šios vėlyvosios dailininko didelės kompozicijos laikomos mažiau vykusiomis nei jo žanriniai paveikslai ir portretai. Jis nutapė F. Dostojevskio (1872) ir A. Ostrovskio (1871) portretus. Pačioje gyvenimo pabaigoje dailininkas pradėjo užsiimti literatūra, publikavo žurnaluose keletą apsakymų, atsiminimus. Vasilijus Perovas mirė 1882 m. birželio 10 d. Kuzminkų kaime netoli Maskvos (1882 m. gegužės 29 d. pagal tų laikų Rusijos kalendorių). Palaidotas Donskojaus vienuolyne Maskvoje. Jo geriausiais kūriniais laikomi paveikslai iš 1865−1871 m. laikotarpio: „Trejetas“, „Paskutinė užeiga prie miesto vartų“.
Vaidas Jauniškis

Vaidas (Vaidotas) Jauniškis (g. 1965 m. rugpjūčio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino kritikas.

Biografija

1988 m. baigė lietuvių filologiją Vilniaus universitete. 1989–1993 m. dirbo žurnale „Mokslas ir gyvenimas“, dienraščių 1993–1998 m. „Lietuvos rytas“, 1998–2002 m. „Kauno diena“ redakcijose. 1999–2004 m. žurnalo „Teatras“, nuo 2005 m. internetinio žurnalo „Menų faktūra“ redaktorius.
Noriūnų miško eglė

Noriūnų miško eglė – aukščiausia Lietuvos eglė, auganti Alytaus rajone, Miroslavo seniūnijoje, Alytaus miškų urėdijos Dzirmiškių girininkijos (42 kv., 8 skl.) teritorijoje, Balkasodžio valstybiname botaniniame draustinyje.
Eglė paskelbta saugomu valstybės gamtos paveldo objektu 1999 m., gamtos paminklu – 2000 m.
Eglė auga nuošalioje vietoje, pasiekiama iš kelio  2512  Seirijai–Balkasodis–Tolkūnai  pasukus Balkasodyje pietryčių kryptimi pagal kelio nuorodą (1 km) miško gruntiniu keliu link eglės. Miške iš kelio sukama į dešinę ties ryškiais dažais pažymėta vieta, pavažiuoti apie 200 m. Paminklinis medis pamatomas paėjus šlaitu žemyn, Urkupio upelio krante. Nors ji įspūdingo aukščio, bet aukščiu greta kitų augančių eglių pastebimai neišsiskiria. Medis yra pasiekęs gamtinę brandą. Turi vieną kamieną, tačiau auga trijų medžių grupėje.
Rymano hipotezė

Rymano hipotezė – hipotezė, teigianti, kad visi netrivialieji Rymano dzeta funkcijos nuliai yra kompleksiniai skaičiai, kurių realioji dalis lygi 1/2.
Už šios hipotezės įrodymą pažadėta solidi premija.
Anicetas Puškorius

Biografija

1924 m. baigė Skaudalių pradinę mokyklą, liko gimtajame kaime, užsiėmė medžio drožyba. 1928 ir 1929 m. dalyvavo Kretingos ir Skuodo žemės ūkio parodose, kuriose jo medžio kūriniai pelnė apdovanojimus.
Vėliau dalyvavo liaudies menininkų sąjungos kūrime, eksponavo darbus Lietuvoje, sovietų Rusijoje, Čekoslovakijoje, Vengrijoje, Italijoje. 1937-1940 m. dirbo „Marginių“ bendrovėje, vėliau – Kauno „Dailės“ kombinate, o nuo 1947 m. – Klaipėdos „Dailėje“.
Tarpukariu Anicetas Puškorius buvo aktyvus Kalnalio parapijos visuomenės veikėjas, Lietuvių katalikų jaunimo federacijos „Pavasaris“ Kalnalio valdybos narys, vyrų kuopos vadas. Jis iš savo lėšų 1940 m. balandį užsakė Vilniaus lietuviams „Pavasario“ žurnalą, kartu su bendraminčiais leido Kalnalio pavasarininkų laikraštėlį „Velkė“.
1958-1962 m. mokėsi Vilniaus dailės instituto drožybos kursuose, 1960 m. tapo Lietuvos liaudies meno draugijos nariu. 1961 m. persikėlė į Kretingą.
Didelę jo kūrybos dalį sudaro pasaulietinio turinio drožiniai senovės gyvenimo, žmogaus veiklos, socialinių negerovių (girtuoklystės, vagystės, tinginystės), globalinių problemų (bado, karo, žmogaus ir planetos likimo) motyvais, Užgavėnių kaukės, įvairūs suvenyrai. Nemaža Užgavėnių kaukių kolekcija saugoma Kretingos muziejaus rinkiniuose.
Jis sukūrė vyskupo Motiejaus Valančiaus, poeto Antano Strazdo ir kitų žymių asmenybių biustus.
A. Puškorius kūrė sakralinio meno kūrinius. Jo darbo šventųjų skulptūros 1930-1944 m. papuošė Salantų valsčiaus Imbarės kaimo kapinių koplyčią, Kūlsodžio kaimo kapinių–Kapkalnio koplytėlę ir pakelėje prie Blendžiavos upės pastatytą koplytstulpį, Kretingos valsčiaus Voveraičių pakelės koplytėlę ir Daktarų kaimo koplytėlę. Vėliau Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčiai išdrožė apaštalų, Nidos katalikų bažnyčiai – Šv. Pranciškaus, Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčiai – Šv. apaštalų Pauliaus ir Petro skulptūras. Kalnalio Šv. Lauryno bažnyčioje tebėra prieš karą sukurta Nukryžiuotojo skulptūra. Paskutinis meistro darbas buvo apie 4 metrų aukščio Kristaus skulptūra.
Jis turėjo literatūrinių gabumų. 1938 m. Svajoklio slapyvardžiu sukūrė dramas „Plyšo mylinti širdis“ ir „Didysis Vilniaus žygis“, 1943 m. Audros Sūnaus slapyvardžiu parašė lyriškų eilėraščių pluoštelį „Poezija Birutei“.
1981 m. jam įteikta Kultūros ministerijos Pauliaus Galaunės vardo premija, o 1989 m. suteiktas Kretingos rajono Garbės piliečio vardas.
Mirė Kretingoje. Palaidotas Kretingos senosiose kapinėse.
Rudy Youngblood

Rudis Jangbludas (Rudy Youngblood; g. 1982 m. rugsėjo 21 d.) – amerikiečių aktorius, šokėjas, menininkas. Labiausiai žymus dėl pagrindinio vaidmens Melo Gibsono filme „Apokalipto“.
Gimė Teksase, Beltone. Kilęs iš indėnų jakių ir komančų, bet nėra genties narys. 2000 m. baigė Beltono aukštąją mokyklą. Dalyvavo Indėnų šokių teatro veikloje. 2005 m. persikėlė gyventi į Los Andželą, tais pačiais metais debiutavo filme Spirit: The Seventh Fire.
Rudis Jangbludas buvo parinktas Melo Gibsono vaidinti pagrindinį veikėją Jaguaro Pėdą filme apie majus „Apokalipto“. Dėl to turėjo išmokti dialogus majų jukatekų kalba.
Jangbludas yra atletas, praktikuojantis jodinėjimą žirgais, pow-wow šokius, boksą, bėgimą.
FAITA apdovanotas už nepriekaištingą vaidybą filme „Apokalipto“.
Adebayo Akinfenwa

Biografija

Gimė Nigerijos emigrantų šeimoje. Profesionalo karjerą pradėjo Lietuvoje žaisdamas už „Atlantą“ 2001–2003 m. Vėliau sugrįžo Anglijon.
Kalnų khmerai

Istorija

Manoma, kad kalnų khmerai susiformavo iš dalinai išlikusių senųjų gyventojų ir lygumų khmerų. Tiek kalnų khmerų tiek lygumų khmerų panašūs būstai, apranga, mityba, papročiai ir apeigos (buivolų aukojimas), mitologija. Būdinga matrilokalinė santuoka.
Dėl gana sudėtingų žemdirbystei gamtos salygų, kalnų khmerai nepatyrė stiprios įtakos iš aplinkinių civilizuotų valstybių ir sudarė buferinę zoną tarp lygumų khmerų vakaruose ir čiamų (vėliau vietnamiečių) rytuose. Dėl ilgos izoliacijos, vietos gentys nesiekė sukurti centralizuotų valstybių, išlaikė gana primityvų gyvenimo būdą, pirmykštes religijas.
Vakariniai kaimynai juos vadindavo apibendrintais žeminančiais terminais phnuong ar samre, rytiniai kaimynai - mọi. XIX a. kalnų khmerų gyvenamą regioną valdė prancūzai, kurie juos pavadino apibendrinančiu terminu "kalniečiai" (pranc. Montagnards). Prancūzų laikais visas arealas buvo padalintas tarp trijų Prancūzijos Indokinijos administracinių vienetų: Anamo, Kambodžos ir Laoso.
1954 m. prancūzams pasitraukus iš regiono, kalnų khmerų gentys liko padalintos tarp Pietų Vietnamo, Kambodžos ir Laoso. Kambodžoje jos buvo pavadintos kalnų khmerais ir jas bandyta integruoti į didesnę khmerų tautą. Vietname jos tapo vadinamos degarais.
Kazlų Rūdos mokomoji miškų urėdija

Istorija

Kazlų Rūdos miškų urėdija įkurta 1920 m. Tuo metu ji turėjo 6 girininkijas. Vėliau urėdija buvo padalyta į Kazlų Rūdos ir Jūrės miškų urėdijas. 1991 m. Nuo Kazlų Rūdos miškų urėdijos atsiskyrė Marijampolės miškų urėdija, o 1994 m. urėdija pavadinta mokomąja. 2018 m. prijungta prie Valstybinės miškų urėdijos.
1994 m. Ąžuolų Būdos girininkijoje maumedžių giraitėje perlaidoti trečiojo Lietuvos Prezidento Kazio Griniaus palaikai.
Artūras Barysas

Artūras Barysas „Baras“ (1954 m. gegužės 10 d. Panevėžyje – 2005 m. sausio 28 d. Vilniuje) – kino menininkas, aktorius, režisierius, avangardinės muzikos grupės Ir Visa Tai Kas Yra Gražu Yra Gražu vokalistas. Stambus knygų, muzikos įrašų ir kitko kolekcionierius.
Artūras Barysas yra Roberto Kundroto ir Algimanto Lyvos romano „Pasviręs pasaulis“ (1995) vieno personažo – Mago – provaizdis.
Apie A. Barysą sukurtas filmas „Baras“ (rež. Giedrė Žičkytė).
Elena Aleknienė-Ivanauskaitė

Biografija

Augo Dievo Apvaizdos parapijoje ir giedojo bažnyčios chore. Baigė Šv. Kazimiero akademiją – lankė muzikos kursus De Paulo universitete. 1957–1961 m. vargonininkavo Šv. Juozapo slovakų parapijoje Čikagoje, o 1978–1985 m. buvo vargonininkė Viešpaties Dievo gimimo parapijoje Bridžporte.
Apie septynerius metus dainavo Lietuvių Šaulių sąjungos moterų vokaliniame ansamblyje, kuriam vadovavo J. Sodaitis. Vėliau – kantorė Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapijoje Čikagoje.
Hlohovecas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1113 m., kaip Galgocz. 1362 m. suteiktos miestelio teisės. 1663 m. okupuotas Osmanų imperijos. 1685 m. atkovotas austrų.
1720 m. pastatyta renesanso–baroko stiliaus pilis, kurios vietoje stovėjo viduramžių pilis. 1802 m., netoli pilies, pastatytas ampyro stiliaus teatras, jojimo mokykla bei baroko stiliaus parko paviljonas.
Arkangelo Mykolo aikštėje stovi gotikinė Arkangelo Mykolo bažnyčia. Šalia bažnyčios išlikusi XVIII a. Šv. Onos koplyčia. 1492 m. statyta pranciškonų bažnyčia ir vienuolynas. Dalį vienuolyno patalpų naudoja nacionalinis istorijos ir geografijos muziejai.
Kazimieras Citavičius

Biografija

Gimė 1833 m. rugpjūčio 11 d. Padubysyje, tėvas Stanislovas Citavičius, motina Vincenta Marchlevičiūtė. 1855 m. pradėjo mokytis Sankt Peterburgo kadetų mokykloje, baigė 1862 metais. Prasidėjus 1863 m. sukilimui prisijungė prie Jokūbo Geištoro vadovaujamų sukilėlių, vėliau prisijungė prie brolio Zigmanto Citavičiaus vadovaujamų sukilėlių. Po 1863 m. balandžio 6 d. mūšio, kurio metu žuvo brolis, sugebėjo pabėgti ir prisijungė prie Jablonskio pulko, kur pasivadino Antanu Chrustausku. 1863 m. balandžio viduryje kautynėse prie Šakviečio buvo sužeistas ir paimtas į rusų nelaisvę.
Po sunkių galvos sužeidimų buvo gydomas Tauragės, Raseinių ir Kauno ligoninėse. 1865 m. liepos 13 d. buvo išaiškinta jo tikroji tapatybė ir po 1866 m. birželio 25 d. teismo buvo nuteistas sušaudymui, tačiau medicininė komisija vėliau atšaukė šį sprendimą ir K. Citavičius buvo išsiųstas į katorgą Nerčinske. 1874 m. atleistas nuo sunkaus darbo, o 1880 m. leista grįžti į Lietuvą, tačiau dėl finansinio nepritekliaus toliau dirbo įvairiose gamyklose prie Volgos upės bei Maskvos ir Žemutinio Naugardo geležinkelio stotyse, kol galiausiai grįžo į Vilnių, kur įsidarbino Vilniaus žemės banke. Vilniuje susituokė su Adele Lopataite (1864-1924). Už dalyvavimą sukilime apdovanotas Lenkijos Nepriklausomybės kryžiaus ordinu. Mirė 1930 m. balandžio 4 d. Vilniuje, palaidotas Rasų kapinėse.
Portugališka virtuvė

Jūros gerybės

Kadangi Portugalija nuo seno buvo jūrinė valstybė, todėl jos virtuvė pasižymi žuvies ir jūros gerybių patiekalų gausa. Portugalijoje suvalgoma daugiausia žuvies iš visų Europos šalių. Žuvis gali būti kepama, skrudinama, troškinama, verdama, rūkoma, džiovinama. Dažniausiai valgoma menkė (bacalhau), kuri tradiciškai sūdoma ir džiovinama (dar nuo tų laikų, kai nebūdavo šaldytuvų), sakoma, kad Portugalijoje yra 356 patiekalai iš menkių. Žuvies patiekalai gardinami alyvų aliejumi, actu. Mėgstamos grilyje keptos sardinės, taip pat konservuotas tunas su bulvėmis ir pupelėmis. Taip pat valgoma daug kitų jūros gerybių – aštuonkojų, kalmarų, sepijų, krevečių, omarų, langustų, moliuskų, rajų ir kt. Caldeirada yra populiarus portugališkas patiekalas iš moliuskų, žuvies, bulvių, pomidorų.

Mėsos patiekalai

Mėsa ir paukštiena Portugalijoje nuo seno buvo tik aukštuomenės meniu kasdienė dalis. Dažnas valgis iš mėsos yra cozido, kuris labai priklauso nuo virėjo biudžeto ir vaizduotės – jį sudaro jautienos, kiaulienos, sūdytų lašinių, dešrų, kumpių atraižos su bulvėmis, ropėmis, morkomis, lęšiais, ryžiais. Porte tradiciškai paplitę pupelėmis įdaryti žarnokai. Kitas populiarus mėsos patiekalas iš Porto yra francesinha: sumuštinis, įdarytas kumpiu, dešra, pomidorais ir šparaginėmis pupelėmis. Azoruose gaminama alcatra – jautiena, marinuota raudoname vyne su česnakais, ir vėliau pakepta. Portugalijoje yra didelė dešrų (enchido) įvairovė: čorizo, kraujinė dešra, linguiça, farinheira, botillo ir kt. Savita dešra yra alheira – rekonkistos laikais ją gamino į krikščionybę atversti žydai: vengdami kiaulienos jie naudojo paukštieną, triušių, laukinių gyvūnų mėsą, duoną. Portugalai tradiciškai Kalėdoms valgydavo kalakutieną, o vištiena būdavo skurdžių žmonių maistas. Dabar dažnai ruošiama smarkiai prieskoniais įtrinta vištiena piri-piri.

Kita

Portugališkoje virtuvėje gausu daržovių – pomidorų, kopūstų, svogūnų ir kt. Alenteže gaminama açorda – patiekalas iš česnako, kalendros, alyvų aliejaus, kiaušinių bei duonos. Prie daugelio patiekalų pateikiamos salotos iš salotų lapų, pomidorų bei svogūnų, pagardintos alyvų aliejumi ir actu. Bulvės ir ryžiai yra labai dažna garnyro dalis. Populiarios ir daržovių sriubos, pavyzdžiui, caldo verde iš bulvių, svogūnų ir kale (kopūstų).
Šalis pasižymi sūrių įvairove. Dauguma jų gaminama iš ožkos arba avies pieno, turi stiprų aromatą. Populiariausi sūriai yra Sera da Eštrelos, Nišos, Rekižano. Azoruose (San Žorže) gaminamas sūris iš karvės pieno.
Portugališki desertai dažnai gaminami iš kiaušinių, gardinami vanile ir cinamonu. Populiarus ryžių pudingas (arroz doce), kiaušinio trynio ir pieno desertas (leite-creme), desertas iš vermišelių (aletria). Gaminami pyragaičiai Pastel de nata, bola de Berlim, pão-de-ló. Algarvėje saldumynai gaminami iš marcipanų ir migdolų.
Juozapas Berkmanas

Juozapas Berkmanas (lenk. Józef Berkman, 1838 m. Lietuva – po 1915 m. Varšuva) – Lietuvos tapytojas.

Biografija

Studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje. Dalyvavo 1863 m. sukilime, buvo ištremtas. 1866 m. amnestuotas. Nuo 1870 m. gyveno Rusijoje (Irkutskas, Žemutinis Naugardas), nuo 1880 m. Liepojoje, nuo 1884 m. Varšuvoje. 1900 m. grįžo į Vilnių.
Nutapė akademistinių paveikslų iš sukilėlių ir tremtinių gyvenimo. Pažymėtinas „Paštas Sibiro tremtiniams Angaros upe“, 1915 m.
Koldstrimas (Britų Kolumbija)

Koldstrimo ranča

Koldstrimas taip pat žinomas dėl Koldstrimo rančos, kurią 1863 m. įkūrė kpt. Charles Frederick Houghton. Rančą jis vėliau perdavė Forbes George Vernon ir Charles Albert Vernon, kurie 1891 m. šią pardavė John Hamilton-Gordon, vėliau tapusiam Kanados generaliniu gubernatoriumi (1893–1898 m.). Dabartiniai savininkai rančą nusipirko 1994 m. ir toliau užsiima galvijininkyste.
Italijos karalystės vėliava

Italijos karalystės vėliava pradėta naudoti 1861 m. suvienijus Italiją ir sukūrus Italijos Karalystę. Vėliavos trys spalvos simbolizavo šalies kelią į piliečių laisvę ir demokratiją. Vėliavos viduryje vaizduojamas Savojų dinastijos herbas.
Pirmą kartą šią vėliavą panaudojo 1848 m. Sardinijos karalystės ir Pjedmonto kariuomenė kaip karo vėliavą.
Džajapura

Istorija

1910–1962 m. miestas vadintas Hollandia. Jis buvo to paties pavadinimo šiaurės rytų Vakarų Naujosios Gvinėjos rajono centras. Miestas vadintas Kota Baru ir Sukarnapura, kol 1968 m. gavo dabartinį pavadinimą. Jis sanskrito kalba reiškia Pergalės miestas. Suharto norėjo taip paminėti pergalę prieš olandus Trikoros operacijoje. Paskutinis mūšis mieste vyko 1962 m. rugpjūčio 15 d.
1942 m. Džajapurą užėmė japonai. 1944 m. balandžio 21 d. Sąjungininkai juos išvijo. Čia buvo įsikūręs generolas Douglas MacArthur, kol užėmė 1945 m. kovą Filipinus. Pro čia keliavo pusė milijono JAV kareivių, buvo įkurta 20 bazių.
1945 m. Holandiją olandai padarė Nyderlandų Naujosios Gvinėjos sostine. 1962 m. spalio 1 d. miestas buvo perduotas JTO ir pavadintas Kota Baru iki 1963 m. gegužės 1 d., kai Indonezija perėmė miestą.
1998 m. miestą nuniokojo cunamis.
Ščebros-Olšankos valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo 1815 iki 1916 metų valsčiaus teritorija priklausė Augustavo apskričiai, Suvalkų gubernijai, Lenkijos Kongreso karalystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Augustavo apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 dienos valsčių sudarė 31 kaimas. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 metų rugsėjo 29 dieną. Nuo 1973 m. sausio 1 dienos, atnaujinus valsčių sistemą šis valsčius buvo išskaidytas į Naujinės ir Plaskų valsčius.
Europos Sąjungos oficialusis leidinys

Europos Sąjungos oficialusis leidinys (ES OL) – vienintelis periodinis leidinys, leidžiamas kiekvieną darbo dieną visomis vienuolika oficialiųjų Europos Sąjungos (ES) kalbų.

Serijos

ES OL sudaro 2 serijos: L – teisės aktai, C – informacija bei skelbimai ir priedas S – pasiūlymai viešosioms sutartims sudaryti. Be to, C serijai priklauso skyrius OL C E, kurio dokumentai pateikiami tik elektronine forma.
L serijoje pateikiami šie ES teisės aktai kaip reglamentai, direktyvos, sprendimai, rekomendacijos, nuomonės.
Be to, OL L serijoje leidžiamas Galiojančių Bendrijos teisės aktų registras (angl. Directory of Community legislation in force). Jame pateikiama nuorodų į pirminius teisės aktus ir vėlesnius jų pakeitimus. Taip pat jame yra nuorodų į ES su trečiosiomis šalimis sudarytas sutartis ir pasirašytas konvencijas, privalomų aktų prie ES sutarčių, papildomų aktų, pvz., valstybių narių vadovų ar vyriausybių vadovų ir ministrų tarybos priimtų sprendimų, kitų institucijoms svarbių neprivalomų teisės aktų.
Christian Schwartz

Kristijonas Švarcas (vok. Christian Schwartz, 1652 m. Noihauzene (dab. Gurjevskas Kalininingrado srityje, Rusija) – 1709 m. balandžio 25 d.) – Klaipėdos valdytojas, poetas.

Biografija

Gimė Rytprūsiuose, studijavo teisę Vokietijoje. 1694 m. buvo paskirtas Brandenburgo kurfiursto Frydricho I vietininku (vok. Hausvogt) Klaipėdoje. Dainų tekstų autorius, išleido religinių giesmių rinktinę.