google/wiki40b huggingface dataset:
Samariečiai

Kilmė ir istorija

Manoma, kad samariečiai, kaip ir žydai, yra tiesioginiai izraelitų palikuonys. Apie XIV a. pr. m. e. izraelitai migravo į Pažadėtąją žemę, kurią nukariavo ir apgyvendino. Gentinei Izraelio karalystei suskilus į dvi dalis, t. y. Izraelį šiaurėje ir Judėją pietuose, pradėjo skaidytis izraelitų tautinė tapatybė. Judėjos gyventojai tapo žydų (judėjų) protėviais, o Izraelio, su sostine Samarija - samariečių.
VIII a. pr. m. e. Asirijos imperijai nukariavus Izraelį, didelė dalis jos gyventojų buvo ištremti į kitas imperijos vietoves ir išnyko be pėdsakų. Vietoj to, asirai į regioną perkėlė kitas etnines grupes, daugiausia iš Kutos miesto (Babilonijoje). Likę vietos gyventojai, susimaišę su ateiviais ir sudarė samariečių tautybę. Dėl to neretai samariečiai jų pietinių kaimynų judėjų būdavo vadinami kutiečiais (hebr. כותים = Kuthim).
VI a. pr. m. e. iš Babilono tremties į tėvynę grįžę Judėjos gyventojai (žydai) išlaikė seną nesantaiką su samariečiais. Žydai nemėgo samariečių, nes, anot jų, samariečiai vesdavo svetimo tikėjimo moteris, jų tikėjimo ritualai labai skyrėsi nuo judėjų tikėjimo. Po to, kai žydų Hasmonėjų valstybė įjungė Samariją, samariečiai tapo persekiojama ir diskriminuojama etnine grupe: krašte politiškai viešpatavo judėjai. Samariečiai keletą kartų minimi Naujajame Testamente, su jais susijęs vienas žymiausių pasakojimų apie gerąjį samarietį.
Nepaisant diskriminacijos, samariečiai buvo gausi Palestinos etninė grupė. Po to, kai žydai buvo ištremti iš Palestinos, IV a. samariečių skaičius siekė iki vieno milijono. Tuo metu jie jau kalbėjo aramėjų kalba, tačiau šventuosius tekstus rašė specifiniu samariečių raštu, kuris tiesiogiai kildinamas iš senojo hebrajų rašto (žydų naudojamas hebrajų raštas, tuo tarpu, yra kildinamas iš aramėjų rašto).
Vėlesniais laikais samariečių skaičius mažėjo dėl spartėjančios asimiliacijos ir persekiojimų. Žymesnis samariečių naikinimo atvejis buvo 529 m. nuslopintas Trečiasis samariečių sukilimas prieš krikščionių valdžią Bizantijoje. Po VII a. Palestinos prijungimo prie Kalifato, daug samariečių perėmė islamą. Netgi savo religiją išlaikę samariečiai ėmė kalbėti arabų kalba, tačiau ir ją rašė samariečių raštu.
Po to, kai samariečiai tapo Izraelio dalimi, dauguma jų perėmė valstybinę kalbą - hebrajų. 2007 metais samariečių beliko tik apie 720 žmonių. Dauguma jų gyvena netoli Gerizimo kalno, Nabluso mieste (Vakarų krantas) arba Izraelyje, Holono mieste.
Jonavos Janinos Miščiukaitės meno mokykla

Istorija

1965 m. Jonavoje buvo įsteigta Muzikos mokykla. Ilgiau nei dešimtmetį ji glaudėsi Jonavos baldų kombinato klube. 
1976 m. Muzikos mokykla persikėlė į naujas patalpas Jonavos 2-ojoje vidurinėje mokykloje (dabartinėse „Santarvės" vidurinėje ir "Neries" pagrindinėje mokyklose).
1982 m. atidarytas naujas - Dailės - skyrius. 
1990 m. Muzikos mokykla persikėlė į miesto centrą, buvusias Pionierių namų patalpas (anksčiau čia veikė Jonavos vidurinė mokykla). 
Nepriklausomybės metais mokykla toliau intensyviai plėtėsi. 1992 m. atidarytas Choreografijos, 1993 m. - Teatro skyrius. 
1994 m. mokyklai suteiktas Meno mokyklos statusas. Iki tol mokyklą baigė 1121 ugdytinis.
2009 m. gegužės mėn. mokyklai suteiktas Jonavoje gimusios estrados dainininkės Janinos Miščiukaitės (1948-2008) vardas.

Struktūra

Mokykloje mokoma muzikos, teatro, dailės, bei choreografijos. Veikia šie skyriai: Teatro (įkūrėjas, ligšiolinis vedėjas - mokytojas ekspertas Jonas Andriulevičius), Dailės (vedėja Jolita Nenortienė), Choreografijos (vedėja Živilė Antanavičienė); muzikos mokoma Akordeono instrumento, Fortepijono instrumento, Pučiamųjų instrumentų, Tautinių instrumentų, Styginių instrumentų ir Muzikos teorijos skyriuose.

Atributika

Jonavos meno mokykla turi savo atributiką: emblemą, himną, vėliavą. Emblemoje pavaizduotas medis, kurio lapų vainiko, sudaryto iš 4 „ratilais" išdėstytų linijų, centre pavaizduoti 4 čiulbantys paukščiukai (simbolizuojantys stipriausią ugdymo mokykloje - Muzikos - sritį). Mokyklos himnas vadinasi „Meno mūzų pilis“  (prasidedantis žodžiais Laiko paukštė paliečia sparnais…); žodžių ir muzikos autorė - Virginija Verikienė (Styginių instrumentų skyriaus smuiko mokytoja). Mokyklai yra įteiktas ŠMM atminimo vimpelas  „Kultūros mokykla“.
Jurgis Juozapaitis

Biografija

Brolis Vytautas Juozapaitis. 1968 m. baigė Lietuvos konservatoriją, mokytojas Julius Juzeliūnas. 1969-1977 m. Lietuvos televizijos garso režisierius. 1991-1994 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas. 1994-1996 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos Muzikos fondo pirmininkas. 1998-2000 m. chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės“, 1998-2001 m. B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos dėstytojas.

Kūryba

Kūryboje vartojamos įvairios kompozicinės technikos – serializmas, aleatorika, koloristika, minimalizmas, būdingas intuityvizmas, melodinių linijų spontaniškumas, natūrali muzikos tėkmė, ekspresyvumas, lyriškumas. Redagavo ir instrumentavo V. Jakubėno baletą „Vaivos juosta“ (1993-1994 m.), atkūrė ir instrumentavo M. K. Čiurlionio uvertiūrą „Kęstutis“ (1995 m.).
FK Ventspils

Istorija

Klubas įkurtas 1997 metais, kai susijungė du klubai ("Venta" ir "Nafta"). Tais pačiais (1997) metais klubas debiutavo Virsliga pirmenybėse. 
1997 m. balandžio 12 d. FK "Ventspils" sužaidė pirmas oficialias varžybas, kurias pralaimėjo tituluotam Rygos „Skonto“ rezultatu 0:3.
Brisker & Magitman

Biografija

Duetas iš Izraelio, išgarsėjo per pirmuosius metus, išleidus begalę kūrinių.
Grupė startavo su savo pirmuoju singlu „Feel Me“, kūrį įrašė su dainininke Galia. D. Kūrinys buvo išleistas 2006 m. pradžioje, įrašų kompanijoje Twisted Frequency. Plokštelę sudaro James Harcourt ir Janicki & Langner remiksai. Vėliau, tais pačiais metais, buvo išleisti Mashtronic ir Force Mass Motion remiksai. Išviso jau yra sukurta apie 7 skirtingas šio kūrinio versijas.
Po sėkmingo pripažinimo muzikos scenoje, pradėta bendradarbiauti su įrašų kompanijomis Candyflip Records iš Graikijos, Microkosmos Records iš Šveicarijos bei Audio Therapy.
Tais pačiais 2006 m. duetas išleido pirmąją savo kompiliaciją „Inception“, kurios turinį sudaro tokių atlikėjų kaip Andre Absolut, Parham & Dominic Plaza, Snake Sedrick muzika.
Scenoje duetas sulaukė paramos iš žinomiausių klubinės muzikos atlikėjų tokių kaip Nick Warren, Hernan Cattaneo, Mashtronic, Phatjak ir Shiloh. Vos per kelerius metus grupė išleido kūrinių žinomose įrašų kompanijose, tokiose kaip Baroque, SOG, Method, Babylon ir Twisted Frequency.
Brisker & Magitman pasirašė leidimą su Sony Entertainment dėl singlo „Silly Thoughts“, kuris naudojamas PlayStation 2 žaidime Eye Toy Kinetic Combat 2. Dėl kūrinio buvo susitarta ir su įrašų kompanija SOG.
Vėliau, tais pačiais 2006 m. atlikėjas Perry O'Neil suremiksavo jų kūrinį „Other Dye“, kuris buvo įmiksuotas į Hernan Cattaneo „Renaissance: Sequential“ kompiliacijos serijas.
Aleksandras Bendinskas

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje. 1931 m. įstojo į Prienų „Žiburio“ gimnaziją. Dalyvavo moksleivių ateitininkų veikloje, pasižymėjo kaip aktyvus sportininkas. Nuo 1938 m. Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakulteto studentas, studentų ateitininkų korporacijos „Grandis“ narys.

Antrasis pasaulinis karas

Įsikūrus Lietuvių aktyvistų frontui (LAF), dalyvavo jo veikloje Kaune. Aleksandras Bendinskas vadovavo prekybos, pramonės ir transporto išsaugojimui, kad karui prasidėjus sovietai turto nesunaikintų ir neišsivežtų. 1941 m. birželio 13-15 d. trėmimuose sovietai panaudojo sunkvežimių iš  Lietūkio ir kitur. Birželio 17-18 d. sklido gandai, kad dar sovietai rengia dar didesnius trėmimus. LAF štabas nusprendė „penketukams“ nurodyti tokiu atveju apgadinti transporto priemones. 1941 m. birželio 22 d.  nacių Vokietija užpuolė  Sovietų Sąjungą. Kitą dieną kai kurie sovietai saugumiečiai bandė iš Kauno išsprukti Lietūkio garaže esančiais automobiliais. Vienas penketukas juos sugavo, nuginklavo ir ten užrakino. Birželio 25 d. kai kurie išlaisvinti lietuviai kaliniai juos atrado, kai kuriuos atpažino ir iš keršto juos kraupiai nužudė.  Vytautas Petkevičius rašė, kad jisai vienuolikos metų būdamas stebėjo šias  Lietūkio garažo žudynes ir matė kaip Aleksandras Bendinskas lietuviams tenai vadovavo po to kai „ Klimaičio vyrai“ iš ten išėjo. 
Aleksandras Bendinksas aktyviai veikė 1941 m. birželio sukilime, perimant Kaune milicijos nuovadas. Buvo LAF Kauno štabo administracinio politinio skyriaus viršininkas. 1941 m. liepos mėn. 4 d išgelbėjo  Lietuvos laikinosios vyriausybės pirmininką  Juozą Ambrazevičių nuo voldemarininkų  Juozo Pyragiaus, Taunio,  Vytauto Stanevičiaus. 
Vokiečių okupacijos metais dalyvavo Lietuvių fronto (LF) veikloje, pogrindinės spaudos leidyboje ir platinime, taip pat kaip LF Resursų komiteto narys – aprūpinant LF veiklą ištekliais.
1940–1943 m. Kauno bendrovės „Parama“ technikas, direktorius. 1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1943–1945 m. dėstė Aukštesniojoje prekybos mokykloje.

Po karo

1945 m. sovietinės reokupacijos metu buvo suimtas. 1945–1956 m. kalėjo Gulage. Grįžęs į Lietuvą, nuo 1960 m. dalyvavo rezistencijoje, Maceinos, Brazaičio, Škirpos ir kt. knygų leidyboje, daugino ir platino „LKB Kroniką“ ir kt. leidinius.
Nuo 1957 m. fabriko „Drobė“, Lentvario kilimų fabriko mechanikas, vyr. mechanikas. 1960 m. baigė Maskvos lengvosios pramonės ir tekstilės institutą, inžinierius technologas.
Nuo 1962 m. Bandomosios dirbtinio pluošto gamyklos vyr. mechanikas, Buitinės chemijos gamyklos vyr. mechanikas. 1969–1980 m. Projektavimo ir konstravimo biuro vyr. konstruktorius. 1980–1990 m. profesinės technikos mokyklos meistras.

Nepriklausomybę atgavus

Nepriklausomybę atgavus – pirmasis atkurtos Lietuvos šaulių sąjungos pirmininkas. 1992–1996 m. Seimo narys, išrinktas pagal LDDP sąrašą. Lietuvos ateities forumo narys.
Žmona Irena, sūnus Audrys.
Gediminas Karalius

Biografija

1970 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1969–1974 m. dėstė M. K. Čiurlionio meno mokykloje-internate. Nuo 1989 m. – Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, 1989–1991 m. Vaizduojamosios dailės fakulteto dekanas, 1991–1995 m. akademijos prorektorius studijoms, 1996–2000 m. Skulptūros katedros vedėjas, nuo 1995 m. profesorius. Nuo 1994 m. dailininkų grupės „24“ narys.

Kūryba

Kuria dekoratyvines skulptūras („Rytas“, Vilnius, 1975 m., „Skrydis“, Druskininkai, 1977 m., „Polėkis“, Juknaičiai, 1985 m., fontanas Nepriklausomybės aikštėje Vilniuje 1987 m., „Suolas“, Švarcenau, Austrija, 1993 m., „Legenda / Geležinis vilkas“, Vilnius 1995 m.), paminklus (bolševikų aukoms atminti Vilniuje, 2004 m.), mažąją plastiką („Pantomima“ 1974 m., „Vaisius“ 1975 m., „Šaukštas“ 1977 m., „Nueinanti“ 1979 m.). Sukūrė 50 Lt kolekcines monetas (V. Kudirkos 100-osioms mirties metinėms, 1999 m., K. Semenavičiaus veikalo „Didysis artilerijos menas“ išleidimo 350-osioms metinėms ir Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo 10-mečiui, abi 2000 m.).
Kūryboje naudoja raudonmedį, ąžuolą, bronzą, varį, vienas pirmųjų lietuvių skulptūroje ėmė taikyti polichromiją ir skirtingų medžiagų derinius. Kūriniams būdingas metaforiškumas, transformuoti ir savitai įprasminti natūros vaizdai, raiški kompozicija. Nuo 1970 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Latvijoje 1972 m., 1980 m., Vokietijoje 1983 m., Austrijoje, Švedijoje, Estijoje, visos 1989 m., Lenkijoje 1996 m.). Individualios parodos surengtos Vilniuje 1990 m., 1991 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Suražo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII–XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII–XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919–1923 m. veikė Suražo valsčius, kurį sudarė miesto teises praradęs Suražo kaimas. 1919–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Zavikų valsčiui. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lapių rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. Nuo 1954 m. iki 1975 m. priklausė Lapių apskričiai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Doktorce, Koncovizna, Kovale, Lešnia, Ostaše, Ostruvas, Rinkai, Šredzinskiai, Zavikai, Zaviki Ferma, Zimnochi Suslai ir Zimnochi Šviechai.
Radiškio piliakalnis

Piliakalnio tyrimai

Piliakalnį 2015 m. birželio 18 d. žvalgė ir aprašė Kultūros paveldo centro archeologai. Nustatyta, kad piliakalnis yra įrengtas Šventosios upės dešiniojo kranto viršutinės terasos lapuočiais apaugusiame iškyšulyje, iš rytų pusės – žemesnė Šventosios terasa, o šiaurės vakaruose ir vakaruose toliau tęsiasi aukštuma. Piliakalnio aikštelė trikampė, orientuota šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi, apie 40 m ilgio ir 25 m pločio šiaurės vakarų gale ties pylimu, apie 2 m žemėja link pietrytinio galo, o maždaug 10 m ilgio atkarpoje šiame gale išsilygina ir tampa beveik horizontali. Aikštelė yra apaugusi lapuočiais medžiais ir krūmais.
Šiaurės vakarinėje pusėje Radiškio piliakalnio aikštelę nuo aukštumos skiria lenktas, apie 12 m pločio ir 2 m aukščio (nuo aikštelės) pylimas labai stačiu išoriniu šlaitu, žemėjančiais galais. Pylimo išorėje pastebėta įduba ─ buvusio griovio liekanos. Piliakalnio šlaitai yra nuo 6-10 m iki 12-14 m aukščio, statūs šiaurės rytų dalyje. Šlaitai yra paveikti gamtinės erozijos, beveik visi, išskyrus pietvakarinį šlaitą, apaugę lapuočiais medžiais ir krūmais.
Gruzdžių dvaras

Istorija

Įkurtas XVI a. viduryje. Nuo 1793 m. Gruzdžių dvarą valdė grafas Platonas Zubovas ir jo palikuonys. 1810–1812 m. dvaras perstatytas. 1858 m. jį įsigijo Aleksandras Naryškinas, kurio giminės valdymas baigėsi prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui.
1923 m. dvare įsteigta žemesnioji žemės ūkio mokykla, dabartinė Gruzdžių žemės ūkio mokykla.
Konstantinas Gaitanži

Biografija

Konstantinas gimė Vilniuje, nuo 1983 metų kartu su tėvais gyveno Visagine. Vilniaus Filharmonijos akordeonininko Leonido Gaitanži anūkas, kompozitorės Tamaros Gaitanži-Blažienės sūnėnas. Po mokyklos baigimo grįžęs į Vilnių, privačiai mokėsi tapybos pagrindų pas Saulę Kisarauskienę, lankė J. Vienožinskio dailės mokyklą. Nuo 1997 metų studijavo tapybą Vilniaus Dailės Akademijoje pas Kostą Dereškevičių, Algimantą Kurą, Leopoldą Surgailį. Po bakalauro studijų baigimo kelerius metus dirbo dizaineriu. Grįžęs prie meninės veiklos, nuo 2004 iki 2006 metų studijavo VDA magistrantūroje pas Joną Gasiūną. Baigęs aspirantūra, nuo 2011 dėsto Vilniaus Dailės Akademijoje . Šiuo metu bendradarbiauja su galerijomis „Meno Niša“ (Vilnius). bei „Stalowa“ (Varšuva) . Lietuvos tarpdisciplininio meno kūrėjų asociacijos narys . Gyvena ir dirba Vilniuje.

Kūryba

Aktyvią parodinę veiklą pradėjo 2006 m., dalyvavo daugybėje grupinių parodų Lietuvoje ir Europoje, nuo 2008 m. rengia asmenines parodas Lietuvoje ir užsienyje. 2004–2010 periodo paveikslai įtakoti pop meno bei japonų „superflat“ judėjimo.
Konstantino kūrybai būdingas kiek ironiškas požiūris į supančią aplinką: „man atrodo naivu tikėtis, kad šiuolaikinė visuomenė gali būti nevartotojiška. Ji negali būti kitokia. Mano tikslas gerokai kuklesnis. Noriu bent kartais nukrypti nuo šablono. Sukurti ir parodyti nuorodą į kažką, kas gali būti už šiuolaikinės visuomenės, už vartotojiškumo“. 
Nuo 2010 stilistika keičiasi link monochrominės, daugiasluoksnės tapybos. Šio periodo paveikslų motyvai paprastai siejasi su istorinėmis traumomis, atskirtimi, žmogiškumo ribų tyrinėjimais, technologinės pažangos refleksija. 2013 metais Konstantinas tapo vienu iš devynių Rytų Europos menininkų, pirmą kartą reprezentavusių regiono meną Hong Kongo meno festivalyje.

Apdovanojimai

2011 bei 2015 LR Kultūros ministerijos skirtos individualios metinės valstybinės stipendijos.

Personalinės parodos

2016. „Gylus Vėlinių sapnas“. A. Mickevičiaus muziejus.
2015. „Vėlinės“. Galerija „Trivium“, Vilnius
2014. „SALA“. „Meno Nisa“ gallery, Vilnius
2012. „Konstatacija” „Akademijos“ galerija, Vilnius
2012 „Dead Rock Star“. Galerija „Meno niša“, Vilnius 
2011. „Neuscwabenland!” Senamiesčio galerija, Vilnius, KKKC, Klaipėda 
2008 „Post/Transflat“. „Meno parkas“, Kaunas, „Hobusepea“, Tallinn, Estonia

Svarbiausios grupinės parodos

2016 XVI tarptautinės Vilniaus tapybos trienalės „Nomadiški vaizdai“ tarptautinė paroda. Taikomosios dailės muziejus, Vilnius
2016 “WUNDERKAMERAden” galerija “Meno Forma”, Kaunas/LT.
2015 “Kartos nesikartoja 2” galerija “Meno Forma”, Kaunas/LT.
2015 „Trumpa iššvaistyto laiko istorija“. „Pamenkalnio galerija“, Vilnius
2014 “Kartos nesikartoja”, galerija “Meno Forma”, Kaunas/LT.
2014 “Wide angle/Time limit”, gallerija “Arka” Vilnius/LT.
2013 “Synchronization”, Gallery “Y”, Minsk/BY.
2013. „East+Europe“. Hong Kong Art Festival. Hong Kong Municipality Hall. HK/China
2013 “Eurostandards”, VMU art gallery “101_, Kaunas, VDA Art Gallery “Titanikas”, Vilnius/LT.
2010. OSTRALE‘10, Dresden, Germany
2010. ELEPHANT BULLET. KuMu, Tallinn, Estonia
Lukrecija

Lukrecija (lot. Lucretia) – Sen. Romos istorijos moteris-herojė.

Istorija

Anksčiausiai Lukrecijos istoriją paliudijo Sen. Romos istorikas Kvintas Fabijus Piktoras (III a. pr. m. e.) ir ją perpasakojo Titas Livijus (I a. pr. m. e.). Lukrecija gyveno VI a. pr. m. e. tirono Lucijaus Tarkvinijaus laikais. Ji buvo ypač graži ir dora patricijaus Lucijaus Tarkvinijaus Koliatino žmona. Koliatinas pasigyrė savo draugams kariams, kad jo žmona pralenkė savo dorybe jų žmonas. Būrys kareivių parjojo į Romą tuo įsitikinti ir rado Lukreciją su tarnaitėmis verpiant vilną nesant vyro namie.
Lukrecijos vaizdas sužadino tirono sūnaus Seksto Tarkvinijaus aistrą. Po kelių dienų Tarkvinijus slaptai atvyko į Koliatino namus. Lukrecija priėmė jį kaip garbingą svečią, tačiau Tarkvinijus netikėtai įsiveržė į jos apartamentus ir grasindamas nužudyti išprievartavo. Priėmusi tėvo ir vyro priesaiką atkeršyti Tarkvinijų giminei, Lukrecija nusižudė durklu siekdama išsaugoti savo garbę. Lucijus Junijus Brutas tuomet sukėlė pasipiktinusią Romos liaudį prieš tironą ir jį privertė bėgti. Įvykiai paprastai datuojami 509 m. pr. m. e. − Romos respublikos įkūrimo data.
Istorija įkvėpė vėlesnių laikų Europos menininkus. Yra kitų, šiek tiek besiskiriančių tarpusavyje, istorijos versijų.
Lietuvos jachtklubas

Lietuvos Jachtklubas – pirmasis lietuviškas jachtklubas.
1919 m. Kaune inžinieriaus J. Šližio iniciatyva įsisteigė pirmoji nepriklausomos Lietuvos sportinė organizacija – Lietuvos sporto sąjunga, turėjusi vandens sporto sekciją. Susisiekimo ministerijos inžinieriaus Jono Šimoliūno iniciatyva buvo pradėtas kurti Lietuvos jachtklubas. Jo įstatai įregistruoti 1921 m. rugsėjo 7 dieną. Pirmuoju naujojo jachtklubo pirmininku tapo pats J. Šimoliūnas.
Pradžioje Lietuvos jachtklubo veikla buvo nežymi. Turėtos tik kelios irklinės valtys, tad dažniausiai buvo rengiamos valčių lenktynės, iškylos Nemunu ir įvairios pramogos ant vandens.
1922 m. sausio 29 dieną įvyko Lietuvos jachtklubo susirinkimas, kuriame buvo išrinkta nauja valdyba: pirmininkas Vl. Skardinskas, nariai S. Darius ir V. Žadeika, komodoru paskirtas J. Šimoliūnas, o vėliau advokatas Juozas Treinys. Valdyba patvirtino klubo vėliavos ir ženklo, buriuotojų uniformos projektus.
1922 m. kovo 12 d. Kaune įsteigta Lietuvos jūrų skautų sąjunga. Kauno draugovę nuo įsikūrimo globojo Lietuvos jachtklubas
Jūrų skautai aktyviai talkino Lietuvos jūrininkų bei Lietuvos moterų tautiniam laivynui remti sąjungoms. Aktyviai dalyvavo šių draugijų tautinio laivyno propagavimo darbe, švenčių ir rinkliavų ruošime. Per trumpą laiką spėjo pasižymėti prisidėdami organizuojant pagalbas nukentėjusiems nuo potvynių. Jūrų skautų vadai suorganizavo pirmąją Lietuvos vandens sporto šventę, valčių rungtynes ir pirmąją Lietuvos mokinių kelionę į užsienį. Atsidėkodamas už parodytą veiklumą Lietuvos jachtklubas kauno jūrų skautus apdovanojo vėliava.
1929 m. vasario 13 d. Klaipėdoje įkurtas Lietuvos jachtklubo padalinys. 1933 m. Klaipėdos jachtklubas tapo savarankišku vienetu.
1932 m. jachtklubas įsikuria prie Aleksoto tilto plaukiojančiame pastate – vadinamojoje brandvachtoje, kuri buvo pastatyta pagal inžinieriaus Kęstučio Bulotos projektą. Čia buvo administracijos ir restorano patalpos, rūbinės sportininkams. Vėliau šis plaukiojantis pastatas buvo pavadintas „Perkūno“ jachtklubu.
1934 m. ties Žiemos uostu įrengiamas atviras plaukimo baseinas. Čia įsikuria ir Lietuvos fizinio lavinimo sąjungos jachtklubas „Kipras“, pavadintas operos dainininko Kipro Petrausko garbei.
Pirmąją jachtą kauniečiai pasistatė patys, ji buvo pakrikštyta „Kiro“ vardu. Tik po 1936 metų olimpinių žaidynių Kauno jachtklubai įsigijo dvi olimpinės klasės joles – pirmąsias sportines burvaltes Kaune.
Iki 1940 m. Kauno buriavimo klubai turėjo apie 30 narių. Juose buvo organizuojami kursai pradedantiems buriuotojams. Vienu iš tokių vadovų buvo Bronys Stundžia.
1992 m. birželio 30d. LR Vyriausybės nutarimu pakeistų proporcijų Lietuvos jachtklubo vėliavai suteikiamas Karinių jūrų pajėgų vėliavos statusas.
Togo vėliava

Togo vėliava buvo įteisinta 1960 metų balandžio 27 d. Ją sudaro penkios vienodo pločio juostos, žalios (apačioje ir viršuje) besikeičiančios su geltonomis. Raudoname kvadrate kairiajame viršutiniame kampe yra balta penkiakampė žvaigždė.
Vėliava buvo sukurta Ahyi Paul ir yra artima auksiniam stačiakampiui.
Kęstutis Valentinavičius (1968-02)

Biografija

1993 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. 2007–2011 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Mieliūnų bendruomenės tarybos narys. Sutuoktinė Renata, vaikai Lina, Viktorija.
Jelizaveta Veriovkina

Jelizaveta Daragan-Veriovkina, rus. Елизавета Петровна Дараган-Верёвкина (1834 m. birželio 5 d. – 1885 m. kovo 18 d. Liubline, palaidota Liepkalnio stačiatikių kapinėse Vilniuje) – Rusijoje ir Lietuvoje kūrusi tapytoja, labdarė.

Kūryba

Tapybos mokėsi Sankt Peterburge, pas akademinės krypties dailininką Karlą Timoleoną Nefą. Norėdama geriau susipažinti su jo darbais užsienio stačiatikių cerkvėse, 1858 m. aplankė Londoną, Nicą ir Vysbadeną. Nuo 1876 m. dalyvavo Vilniaus dailės kūrinių parodų draugijos veikloje. Daug tapė Vyžuonėlių dvare, iki Antrojo pasaulinio karo jame buvo saugoma dailininkės kūryba. Pokaryje darbai atsidūrė Konstantino Arcibuševo kolekcijoje Odesoje ir Floridoje (JAV).
J.Veriovkina tapė aliejumi, jos paveikslai sukurti daugiausiai religine tematika. Būdinga akademinė stilistika, švelnūs idealizuoti tipažai.