google/wiki40b huggingface dataset:
Respublika (dienraštis)

Respublika – laikraštis, einantis nuo 1989 m. rugsėjo 16 d. Vilniuje. Leidžiamas Respublikos leidinių grupės.

Istorija

1989–1990 m. Sąjūdžio dienraštis, nuo 1990 m. – nepriklausomas dienraštis.
1991–1996 m. leido koncernas TTL, 1996–1998 m. – bendrovė „Respublika“, o nuo 1998 m. – bendrovė „Respublikos leidiniai“. Nuo 1991 m. leidžiamas rusų kalba.
1989–2014 m. – dienraštis, nuo 2014 m. – savaitraštis.

Respublika.lt

2007 m. gegužės pradžioje „Respublikos leidiniai“ įkūrė bulvarinę naujienų svetainę Delfis.lt, skelbdama, kad jo savininku bus Anton Tunyla, tačiau portalo Delfi.lt reikalavimu šis domenas buvo areštuotas dar iki jo starto ir uždrausta juo naudotis. Tuomet svetainė startavo pavadinimu Delfinas.lt, netrukus pervadinta į Tunyla.lt, bet rugsėjo pradžioje apsistota prie vieno iš „Respublikos leidinių“ leidžiamo laikraščių „Vakaro žinios“ pavadinimą atitinkančio domeno vardo Vakarozinios.lt.
2009 m. balandžio pabaigoje domenas Vakarozinios.lt buvo peradresuotas į Respublika.lt. Tokiu pavadinimu naujienų svetainė veikia iki šiol, tačiau vėliau atkurtas ir domenas Vakarozinios.lt, kuris veikia kaip Respublika.lt veidrodis.
Svetainėje Respublika.lt skelbiamos svarbesnės dienraščių „Respublika“ ir „Vakaro žinios“ publikacijos, kitos naujienos. Didesnio populiarumo ji neįgijo.
Tilžės sūris

Tilžės sūris (vok. Tilsiter) – puskietis sūris, sukurtas apie XIX a. Tilžėje (dab. Sovietskas, Kaliningrado sritis, Rusija) atsikėlusios iš Ementalio apylinkų (Berno kantonas, Šveicarija) prūsų-šveicarų dvarininkų Westphal šeimos.
Sūris stipraus ir aštraus skonio. Viduje ryžio dydžio akutės.

Istorija

Sūrius Rytų Prūsijoje gamino žymiai anksčiau. Atsikėlėliai iš Ementalio bandė gaminti Ementalio sūrį iš vietinių Rytų Prūsijos karvių pieno, tačiau dėl pieno ir skirtingų tos vietovės mikroorganizmų sūris išėjo ne Ementalio ar kito žinomo sūrio kopija, bet originalus Tilžės. Tokį sūrį lėmė ne tik receptas, bet labiau pieno rūšis ir kokybė.
Tilžės sūris pirmiausia pradėtas gaminti Vokietijos teritorijoje, iš pradžių išplito Rytų ir Vakarų Prūsijoje, vėliau ir Vokietijos šiaurėje. 1897 m. šveicarai pradėjo gaminti savo Tilžės sūrį. 1901 m. sūrį pradėjo gaminti Vokietijos „Allgäu“ gamykla. Vėliau kitos Vokietijos ir kitų šalių sūrio gamyklos.

Gamyba

Tilžės sūris gaminamas iš pasterizuoto pieno. Prieš sudedant sutrauką į formas, turi nulašėti išrūgos, nes sūris neslegiamas. Brandinimo procesas pradedamas „išprakaituoti skirtoje patalpoje“ 30-35 °C temperatūroje. Vėliau sūris dedamas į druskos vonią, po to brandinamas vėsesniame rūsyje. Suformuotas sūris (kepalais ar skrituliais) nuolat plaunamas sūdytu vandeniu, į kurį pridėta raudonųjų pelėsių grybelių kultūros. Šie išoriniai pelėsiai prieš parduodant sūrį nudžiūna ar nuplaunami. Tilžės sūris priskiriamas kietiems pjaustomiems sūriams „su gleivėmis“.
Tilžės sūrio rūšys gaminamas daugelyje šalių. Į prekyba patenka neilgai brandintas (4 savaitės).
Spalvų šviesumas

Spalvų šviesumas – vienas spalvos parametrų kai kuriose spalvų kodavimo sistemose (ACC, HSV), nurodantis kiek konkretus atspalvis yra šviesus ar tamsus. Visi atspalviai gali būti šviesesni ar tamsesni.
Pagal ACC spalvų sistemą, šviesūs atspalviai išdėstyti cilindro viršuje. Šviesumo laipsnis priklauso nuo padėties išilgai cilindro ašies (00-99). Juodai spalvai priskiriamas mažiausias šviesumo kodas 00, o baltai spalvai – didžiausias kodas 99.
Julius Sabatauskas

Biografija

1968–1976 m. Julius Sabatauskas mokėsi Jonavos 1-oje vidurinėje mokykloje, 1981 m. baigė Kauno politechnikos instituto Automatikos fakultetą, automatizuotų valdymo sistemų inžinierius. 2002 m. neakivaizdiniu būdu baigė studijas Lietuvos teisės universitete, jam suteiktas teisės ir valdymo magistro kvalifikacinis laipsnis (2003 m.).
1981–1984 m. Julius Sabatauskas buvo Alytaus šaldytuvų gamyklos, Alytaus 3-osios mechanizacijos valdybos darbuotojas (1984–1993 m.), UAB „Gebenė“ direktorius (1993–1994 m.). Alytaus miesto tarybos sekretoriato vadovas (1994 m.), Alytaus Valstybinės mokesčių inspekcijos vyr. inspektorius, personalo direktorius (1995–2000 m.), Alytaus savivaldybės kontrolierius (2000 m.).
Nuo 1989 metų Julius Sabatauskas – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1997–2003 m. Alytaus miesto skyriaus pirmininkas, nuo 1997 LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, tarybos pirmininko pavaduotojas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos, 1997–2000 m. ir valdybos narys. 2000–2004 m. ir nuo 2004 m. Seimo narys, nuo 2004 m. Teisės ir teisėtvarkos komiteto pirmininkas. Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
2002-2005 m. Lietuvos šachmatų federacijos pirmininkas.
NKL 2016–2017 m. sezonas

NKL 2016–2017 metų sezonas – 12-as lygos sezonas, kuriame dalyvauja 14 klubų.
FC Araks

Istorija

Klubas įkurtas 2001 m. po to, kai buvęs FC Araks Ararat klubas dėl finansinių priežasčių persikėlė į Jerevaną.
Sukumbijoso provincija

Geografija

Vakarinį provincijos pakraštį užima Andų kalnų pašlaitės, apaugusios rūko miškais. Ten yra iškilęs veikiantis ugnikalnis – Reventadoras (3562 m). Likusią dalį užima džiunglėmis apaugusi Amazonės žemuma. Provincija vagoja vandeningos upės, priklausančios Amazonės baseinui: Putumajas, Aguarikas, Napas, Koka. Gausu lagūnų. Įsteigta daug gamtos rezervatų.
Karo laivas

Karo laivas – laivas, statomas kariniais tikslais. Karo laivai visiškai skiriasi nuo prekybinių laivų: daug greitesni, manevringesni, ginkluoti bei specialiai šarvuoti. Karo laivas paprastai gabena ginklus, amuniciją ir atsargas savo paties įgulai. Dažniausiai šie laivai priklauso savos valstybės kariniam jūrų laivynui, retai valdomi individualiai ar privačių kompanijų.
Karo metu skirtumai tarp karo ir prekybinių laivų dažnai beveik išnykdavo. Karuose prekybiniai laivai buvo apginkluojami ir naudojami kaip pagalbiniai.
Falanga

Kilmė

Falanga, kaip kovinė pėstininkų rikiuotė, buvo žinoma ir iki graikų. Seniausios falangos tipo rikiuotės žinomos dar Šumere apie 2450 m. pr. m. e. Kariai būdavo ginkluoti ietimis, šalmais ir dideliais skydais, pridengiančiais visą kūną. Panašią rikiuotę naudodavo ir senovės Egipto kariuomenė. Istorikai iki šiol ginčijasi, ar graikai patys išrado falangą, ar jie pasinaudojo pirmtakų žiniomis.
Centralnaja Točka

Centralnaja Točka – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Rusijoje apie 100 km į šiaurės vakarus nuo Asino, Asino rajonas, Tomsko sritis.

Lietuviai

1948 m. sausio į Centralnaja Točką iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremtos 78 šeimos. Iš Asino jie buvo atvaryti pėsti. Tuo metu Centralnaja Točką sudarė keli barakai ir trobelės taigoje. Vėliau gyvenvietė išsiplėtė. Su kitomis gyvenvietėmis buvo susisiekiama upėmis: žiemą – rogėmis, vasarą – valtimis. Tremtiniai kirto ir plukdė mišką, į kirtavietes kasdien eidavo apie 3 km; dirbo pamainomis. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti miško darbuose. 1957–1959 m. tremtiniams išvykus į Lietuvą, gyvenvietė sunyko, vėliau sudegė. Centralnaja Točka kapinėse buvo palaidoti 34 lietuvių palaikai, 1990 m. į Lietuvą parvežta 21.
Akmenka

Istorija

Minimas 1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje.
Karinė sąjunga

Karinė sąjunga – tarptautinė sutartis nacionalinio saugumo klausimais, kai susitariančios šalys pasižada remti viena kitą, kilus iš anksto nenumatytai krizei. Karinės sąjungos skiriasi nuo koalicijų tuo, kad koalicija kuriama jau žinomai krizei.
Karinės sąjungos gali būti skirstomos į gynybos sutartis, nepuolimo sutartis ir antantes.
Karinės sąjungos nariai gauna papildomo saugumo savo autonomijos sąskaita. Be to, jie gali gauti ir nekarinės naudos: pavyzdžiui, svarbiu karinių sąjungų privalumu laikomi sustiprėję prekybos ryšiai tarp sąjungininkų.
Palomenės herbas

Aprašas

Mėlyname lauke sidabrinis arkangelas Mykolas, dešine ranka sidabrine ietimi smeigia po kojomis pamintą juodą drakoną. Arkangelo kūno spalva, sparnai, plaukai, šarvai ir kairėje rankoje laikomos svarstyklės – sidabriniai.

Istorija

Herbas patvirtintas 2009 m. rugpjūčio 31 d. Lietuvos Respublikos Prezidentės dekretu Nr. 1K-89.
Jonas II Gerasis

Biografija

Kilęs iš Valua dinastijos. Pilypo VI sūnus.

Valdymas

Per Šimtametį karą (1337–1453) 1356 m. pralaimėjo anglams Puatjė mūšį, buvo paimtas į nelaisvę ir įkalintas Londone. Pagal 1360 m. Bretigny ir Calais taikos sutartis, Prancūzija įsipareigojo sumokėti 3 mln. aukso ekių išpirką. Anglijai atiteko beveik visa pietvakarių Prancūzija. Jonas grįžo į Prancūziją, bet nesugebėjo surinkti reikalaujamos sumos; vietoj jos į Angliją buvo išsiųsti įkaitai. Kai 1363 m. liepą vienas jų (antrasis Jono sūnus Liudvikas Anžu) pabėgo iš nelaisvės, laikydamasis riterių garbės kodekso Jonas savanoriškai kaip kalinys 1364 m. grįžo į Angliją, kur netrukus ir mirė. Jo kūnas buvo pervežtas į Prancūziją ir palaidotas Sen Deni abatijoje.
Rimantas Bendorius

Biografija

1995 m. UAB „Baltai ir Ko“ prezidentas, įmonės „Baltų vikingas“, AB „Plateliai“ generalinis direktorius, 2000 m. UAB „Plungės šaltis“ generalinis direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 1996 m. Lietuvos valstiečių partijos narys.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) ir 1997–2000 m. (LVP sąraše) Plungės rajono savivaldybės tarybos narys.
Plungės pramonininkų sąjungos narys.
Lučizmas

Lučizmas, rajonizmas (rus. лучизм, районизм) – originali ir įdomi, neilgai gyvavusi abstraktaus meno kryptis, kurios pradininkai yra rusų kilmės menininkai. Lučizmo pradžia siejama su dailininkais dizaineriais Michailu Larionovu ir Natalija Gončiarova. 1913 m. kovo mėnesį Maskvoje surengtoje parodoje pavadinimu „Taikinys“ buvo eksponuojami lučistų darbai, sukurti nuo 1911 m. 1913 m. balandį pasirodė lučistų manifestas: „Mes skelbiame mūsų dienų talentą turėti: kelnes, švarkus, renginius, tramvajus, autobusus, lėktuvus, geležinkelius, didingus laivus – kaip nuostabu…“.
Pasak M. Larionovo lučistų paveikslai vaizduoja ne pačius objektus, o nuo jų atsišviečiančių spindulių sankirtą. Kadangi spinduliai perteikiami dažais, lučizmas logiškai tampa „nuo realios formos nepriklausomu tapymo stiliumi“, kuriuo kuriama vadinamasis „ketvirtasis matavimas“. Dinamiškos linijos naudojimu siekiant pavaizduoti judesį, iškalbingu manifestu ir aistra techninei estetikai lučistai artimi italų futuristams.

Parodos ir kūryba

Apie M. Larionovo ir N. Gončiarovos neoprimityvistinę ir lučistinę kūrybą, pasirodžiusią parodose, buvo plačiai diskutuojama žurnalų puslapiuose, ir ji greitai tapo žinoma ne tik Rusijoje, bet ir Europoje. 1912-1914 m. jų darbai buvo eksponuojami Londone, Berlyne, Romoje, Miunchene ir Paryžiuje. O didžiulė, daugiau nei 700 darbų autorinė N. Gončiarovos paroda, 1913 m. surengta Maskvoje, sulaukė plataus tarptautinio susidomėjimo. Prancūzų poetas bei kritikas Guillaume‘as Apollinaire‘as labai aukštai įvertino jų kūrybą, o rusų poetė Marina Cvetajeva N. Gončiarovos kūrybą apibūdino kaip „Vakarų ir Rytų, praeities ir ateities, žmonijos ir individo, darbo ir talento sankirtos tašką“.

Reikšmė

Prieš 1917 m. Rusijos revoliuciją M. Larianovas ir N. Gončarova jau gyveno Paryžiuje ir lučizmą iškeitė į jiems artimesnį „primityvųjį“ stilių. Jų dėmesį patraukė šokiams skirtų kostiumų ir dekoracijų modeliavimas. Nors ir neilgai gyvavusi, lučistų kūryba bei teorija turėjo didelės įtakos kitai Rusijos avagardistų kartai, ypač K. Malevičiui ir suprematistams, ir apskritai abstrakčiojo meno raidai.
Osornas

Istorija

Osorną Pedras de Valdivija, uiljičių kaimo vietoje siekė įkurti 1553 m., bet jo mirtis tą padaryti sutrukdė. 1558 m. miestą Villa de San Mateo de Osorno pavadinimu įkūrė Čilės gubernatorius Garsija Urtadas de Mendosa. Pavadintas pagal Osorno la Majoro miestelį Ispanijoje. 1602 m. miestą sugriovė uiljičiai. Ambrosijo O’Higinso nutarimu Osornas atkurtas 1796 m. Į miestą atvyko nemažai imigrantų iš Vokietijos.
Kęstutis Labeckas

Biografija

Šachmatais žaidžia nuo šešerių metų. Nuo 1996 m. iki 2006 m. – Lietuvos jaunučių- jaunių rinktinės narys. Daugkartinis Lietuvos jaunučių – jaunių šachmatų čempionatų prizininkas ir laimėtojas. 2012 metais Lietuvos edukologijos universiteto Filologijos fakultete baigė rusų filologijos ir tarpkultūrinės komunikacijos bakalauro studijas. Specialybė – rusų kalbos mokytojas.
Pradėjo dirbti šachmatų mokytoju 2012 m.  Kaip šachmatų būrelio vadovas dirba žydiškoje Vilniaus Šolomo Aleichemo gimnazijoje, Vilniaus Vytės Nemunėlio pradinėje mokykloje, Vilniaus Sofijos Kovalevskajos vidurinėje mokykloje (1-7 klasėse, aukšto meistriškumo), Vilniaus Gabijos gimnazijoje. Nuo 2014 m. rugsėjo mėn. Vilniaus mokymo centro mokytojas.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimų kandidatas į Vilniaus miesto savivaldybės tarybą. Iškėlė Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga. Veda individualias ir grupines šachmatų pamokas vaikams ir suaugusiems.
Glitiškių ąžuolas

Glitiškių ąžuolas – botaninis Lietuvos gamtos paveldo objektas, 1960 metais paskelbtas gamtos paminklu. Auga  Glitiškių kaime, Paberžės sen., Vilniaus raj. Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.). Ąžuolo kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 7,40 m, medžio aukštis – 24 m., lajos aukštis – 20 m. Medis pasiekė gamtinę brandą ir yra degeneracijos fazėje.
Glitiškių ąžuolas yra trečias pagal storį ir pirmas pagal aukštį ąžuolas Lietuvoje.

Istorija

Prie šio ąžuolo, pasak pasakojimų, 1831 m. sukilęs prieš carinę priespaudą rinkdavęsis dvaro jaunimas. Nuo čia jie žygiavę į Vilnių ir įsitraukę į sukilėlių gretas. Išlikusi dar viena įdomi istorija: daugel metų ąžuole perėjo baltų gandrų pora. Tačiau 1975 m. vasarą atskridę gandrai netūpė į lizdą, kelias dienas pasukę aplink ratus, nutarė įsikurti kitur. Nujautė gandrai negerą… Po kelių dienų šaka su lizdu nulūžo. Dabar ąžuolas pasitinka kiekvieną atvykusį aplankyti Glitiškių dvaro sodybos.
Hazarai

Istorija

Hazarus pirmąkart XVI a. pradžioje paminėjo Babūras, o vėliau Abaso I istorikai. Jie perėmė šiizmą XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje valdant Safavidams.
Hazarai su kitom tautom tarnavo Ahmado Šacho Duranio armijoje XVIII a. Yra teigiama, kad hazarai buvo išvyti iš Helmando provincijos ir Arghandabo rajono Kandaharo provincijoje. Antrąkart valdant Dost Mohamadui Chanui hazarai buvo pirmąkart apmokestinti, bet išlaikė autonomiją iki Abduro Ramano Chano valdymo XIX a. pabaigoje.
Kai Gandomako sutartis užbaigė Antrąjį Anglų-afganų karą 1880 m., Abduras Ramanas Chanas nusprendė užimti Hazaradžatą ir Kafiristaną. Hazarai priešinosi, tad jo pajėgos vykdė skerdynes. Pietinės Hazaradžato dalies pagailėta, nes ten gyventojai pripažino Abduro Ramano Chano valdžią, o kitur hazarai rėmė jo dėdę Šer Ali Chaną. Abduras Ramanas Chanas suėmė Syed Jafarą, Šeicho Ali genties vadą, ir įkalino Mazar-e-Šarife.
Pirmasis hazarų sukilimas prieš Abdurą Ramaną Chaną įvyko tarp 1888 ir 1890 m., kai sukilo jo pusbrolis Mohamedas Ešakvas ir hazarų Šeicho Ali genties vadai prisidėjo. Sukilimas buvo trumpalaikis, emiras išplėtė savo valdžią hazarų teritorijoje. Abduras Ramanas Chanas loaimėjo sukiršinęs hazarų sunitus ir šiitus. 
Išsiuntus Šeicho Ali genties vadus į Kabulą Savar Chanas ir Syed Jafar Chanas priešinosi valdžiai, bet jie buvo nugalėti. Hazarai buvo apmokestinti, afganų valdytojai valdė nugalėtuosius su prievarta. Žmonės buvo nugalėti, kaimai nusiaubti, vadai nužudyti ar įkalinti, o geriausia žemė atiduota afganų klajokliams.
Antrasis sukilimas įvyko 1892 m. pavasarį. Syed Askar Mousavi teigia, kad jo priežastis yra hazarų vado žmonos išprievartavimas, kurį įvykdė 33 afganų kariai. Net Abdurą Ramaną Chaną rėmę hazarų vadai perėjo į sukilėlių pusę. Emiras paskelbė džihadą hazarų šiitams, surinko 40 tūkst. karių, 10 tūkst. raitelių ir 100 tūkst. ginkluotų civilių (dauguma jų buvo puštunų klajokliai). Jo armijai padėjo britų patarėjai. Ši armija nugalėjo sukilėlius Urosgano provincijoje 1892 m. Vietiniai buvo ištremti ar nužudyti.
Dėl stiprios priespaudos hazarai sukilo 1893 m. pradžioje ir užklupę valdžią nepasiruošusią užėmė visą Hazaradžatą. Po kelių mėnesių sukilėliai buvo nugalėti dėl maisto trūkumo. Nedidelės sukilėlių grupės išsilaikė iki metų galo, vyriausybės kariai ištrėmė ištisus kaimus.
Dėl ankstesnių įvykių kilo stipri neapykanta tarp hazarų ir puštunų, kurie palaikė vyriausybę. Manoma, kad Abduras Ramanas Chanas ištrėmė ar nužudė 60% hazarų. Jų žemdirbiai turėjo savo žemę atiduoti puštunams, tad daugelis jų persikėlė į miestus Afganistane ir Irane, kad rastų darbo. Pakistane hazarai draugavo su juos priglaudusiais puštunais.
Aleksinas

Istorija

Aleksinas pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose minimas 1348 m. Gyvenvietė 1472 m. nusiaubta chano Achmato antpuolio. Miesto teisės suteiktos 1777 m.
Nuėmimas nuo kryžiaus (Rafaelis)

Apie paveikslą

Altorinis paveikslas sukurtas 1507 m. San Francesco al Prato bažnyčiai Perudžoje. Kūrinys yra pasirašytas ir datuotas. Jį užsakė Atalanta Baljoni (it. Baglioni), vienos iš valdančių Perudžos giminių atstovė savo sūnaus Grifoneto atminimui. Grifonetas buvo nužudytas 1500 m. liepos mėnesį savo brolio Džian Paolo pasiųstų vyrų centrinėje Perudžos aikštėje po to, kai pats nužudė keturis Baljoni giminės narius vestuvių metu (Džian Paolas sugebėjo išvengti nužudymo). Manoma, kad tai įvyko su motinos pritarimu. Gali būti, kad motiną pradėjo kamuoti sąžinės priekaištai ir ji panoro sūnaus atminimui skirti paveikslą. Žinoma, kad Rafaelis kelionių metu iš Florencijos į Urbiną pažadėjo šį paveikslą sukurti. Jis turėjo būti skirtas Baljoni koplyčiai toje pačioje bažnyčioje, kur jau anksčiau Rafaelis buvo nutapęs „Mergelės Marijos karūnavimo“ paveikslą „mirtinų“ Baljoni giminės priešų, Oddi giminės užsakymu.
Pirminis paveikslo eskizas rodo, kad Rafaelis pradėjo modeliuoti sceną pagal Perudžino „Kristaus apraudojimo“ paveikslą. Vėliau Rafaelis pakeitė kompoziciją ir iš apraudojimo, scena tapo nuėmimo nuo kryžiaus. Iš tikro paveiksle vaizduojamas Kristaus nešimas į kapo vietą jau nuėmus nuo kryžiaus. Paveikslas tikriausiai įkvėptas romėniško sarkofago reljefo, vaizdavusio Meleagro mirtį. Tai galėjo būti aliuzija į Meleagro motiną Altėja, kuri taip pat pasmerkė savo sūnų mirčiai už brolių nužudymą. Vienoje iš paveikslų figūrų galima pažinti Mikelandželo „Doni Tondo“ paveikslo madonos sukamąjį judesį.
Paveikslas išbuvo San Francesco al Prato bažnyčioje iki 1608 m., kai jis buvo išvežtas ir atiduotas (pagrobtas naktį) popiežiui Pauliui V, kuris savo ruožtu jį perleido pusbroliui Scipionei Borgezei, pradėjusiam kaupti nuosavą meno kolekciją. 1797 m. po Tolentino taikos paveikslas buvo perduotas Napoleono kolekcijoms Paryžiuje. Po Napoleono imperijos žlugimo 1816 m. paveikslas buvo grąžintas į Romą. Paveikslą altoriuje supo kiti Rafaelio tapybos fragmentai (dabar Vatikano muziejuose).
Centralizuota tinklo įvykių stebėjimo ir valdymo sistema

centralizuota tinklo įvykių stebėjimo ir valdymo sistema (angl. Service desk) – ITIL teorijos sąvoka, reiškianti klientų aptarnavimo skyrių, paremtą SPOT (Single Point of Contact) koncepcija.
Service desk – tai visuma procesų, procedūrų, žmonių, veiksmų ir pan., atsakingų už bendravimą su klientu, operatyvų teisingos informacijos klientui suteikimą ir pan. Service desk veikia kaip sąsaja tarp klientų (išorinio pasaulio) ir kitų procesų (vidinio firmos pasaulio). Service desk sąvoka labai smarkiai susijusi su Incident management sąvoka.
Siekiant išvengti terminų konflikto, terminas Service desk keičiamas į terminą Help desk arba Support management.
Juglos kanalas

Juglos kanalas – kanalas, jungiantis Didįjį Baltežerą ir Juglą. Iškastas 1901–1903 m. daugiausia buvusio Bukulto upelio vaga. Gaujos-Daugavos kanalo dalis. Prie kanalo Rygoje įsikūrę Bukultai ir Garkalnės savivaldybėje Bukultai ir Priedkalnė. Per kanalą eina Jaunciema gatvė.
Simonas Sirutis

Biografija

Juozapo Kazimiero Siručio ir Barboros Zabielaitės sūnus. 1749 metais vedė Petronėlę Scholastiką Volodkovičiūtę, Mstislavlio kašteliono Juozapo Nemirovičiaus našlę.
Pasiuntinys nuo Kauno pavieto į elekcinį seimą 1733 metais. Buvo pasiuntinu į 1750 metų seimą. Buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio elektoriumi 1764 metais.
1761 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1757 metais tapo Aleksdandro Neviškio ordino kavalieriumi.

Šeima

1747 metais Simonas Sirutis vedė Petronėlę Scholastikę Volodkovič, Mstislavlio kašteliono Juozapo Nemirovičiaus-Ščito (mirė 1745) našlę. Jų santuoka buvo bevaikė.
Paramai

Paramai arba paramos (isp. Páramo) – Naujojo Pasaulio tropikų gamtinė sritis būdinga aukštikalnėse, virš medžių ribos (maždaug 3800-5000 m aukščio ruože).
Paramai būdingi Andų kalnuose tarp 11° š. pl. iki 4,5° p. pl. ir tęsiasi nuo Meridos Kordiljeros Venesueloje iki Huankamambos įdubos Peru. Taip pat atskiri ruožai yra Centrinės Amerikos kalnuose: Kučumataneso kalnuose (Gvatemala), Talamankos Kordiljeroje (Kosta Rika, Panama) ir Siera Nevada de Santa Martoje (Kolumbija). Didžiausi paramų plotai plyti Kolumbijoje, netoli Bogotos (Sumapaso paramas).
Bendras paramų plotas siekia tarp 35000 – 77000 km². Netikslumai dėl neaiškios žemutinės ribos, be to, medžių riba nuolat kinta dėl miškų kirtimo, gaisrų, o jų vietoje susidaro antriniai paramai. Panašaus pobūdžio gamtinės sritys būdingos Afrikos (rytų, pietų), Malajų salyno kalnuose.
Paramuose auga ~5000 skirtingų augalų, iš kurių 60 % yra endeminiai. Jie prisitaikę prie vėsaus klimato, stiprių vėjų, žemo oro slėgio, didelės saulės radiacijos. Būdingi sukultentiniai, plaukuoti augalai, savo dydžiu gerokai lenkiantys giminingus lygumų augalus. Gausi žolinė augalija, yra nedidelių krūmokšnių. Sutinkami gyvūnai – akiniuotasis lokys, andinė lapė, baltauodegis elnias, įvairūs paukščiai.
Paramų sritis nyksta dėl žemdirbystės (auginamos bulvės, gumbinis kiškiakopūstis, gumbinė nasturtė), gyvulininkystės plitimo, miestų plitimo. Nustekenta dirva neatsistato, virsta dykyne.
Juozas Baranauskas (1864)

Juozas Baranauskas (1864 m. rugpjūčio 8 d. Čižiškės, Užpalių valsčius – 1928 m. sausio 21 d. ten pat, palaidotas Užpaliuose) – Lietuvos knygnešys.

Biografija

Iš Mažosios Lietuvos atgabendavo draudžiamosios lietuvių spaudos. Ją slėpdavo pas kaimynus, seserį, gyvenusią Bikūnuose. Kelis kartus prarado arklius, vežimą ir knygas. Bendradarbiavo su „Garšvių knygnešių draugija“. 1898 m. per jo namuose darytą kratą uriadnikas rado draudžiamosios lietuvių literatūros bei ryšulį korespondencijos, knygų sąskaitų, nelegalios spaudos. Už tai 1898–1899 m. kalintas Zarasuose, paskui trejiems metams ištremtas gyveno Odesoje. 1910 m. grįžo į Lietuvą.
Meilė dievo, artimo ir tėvynės

Meilė dievo, artimo ir tėvynės – JAV lietuvių visuomenės katalikiškas mėnesinis laikraštis, leistas 1920–1925 m. Čikagoje.

Istorija

1920–1921 m. vadinosi „Meilė“. Redaktoriai I. Urbonas, I. Čepulaitis, J. Tarvydas.
Kirdeikiai

Aplinkinės gyvenvietės

TAURAGNAI – 12 km 
 Sėlė – 7 km
Saldutiškis – 9 km 
 Kuktiškės – 10 km
Ginučiai – 5 km
Linkmenys – 7 km 
 Kaltanėnai – 16 km
Antalksnė – 6 km 
 Šakarva – 12 km
Penza

Istorija

Penzos miestas ant Suros upės kranto tuometės Maskvos valstybės pakraštyje buvo įkurtas 1663 m. XVIII a. miestas tapo svarbiu prekybos centru, 1801 m. tapo Penzos gubernijos centru, 1939 m. – Penzos srities sostine. Tarybiniais metais Penza tapo pramonės centru. Mieste taip pat įkurti šeši universitetai.

Susisiekimas

Pirmoji geležinkelio linija į Penzą nutiesta 1874 m. Šiuo metu miestas yra svarbus geležinkelių transporto mazgas. Pro miestą eina federalinė automagistralė M5 (Maskva – Čeliabinskas). Veikia Penzos oro uostas.
Miesto viešojo transporto sistemą sudaro troleibusai (pirmoji linija atidaryta 1948 m.), autobusai bei maršrutiniai taksi. Penza yra vienas didžiausių tramvajaus neturinčių Rusijos miestų.
Trauma

Trauma – audinių arba organų sužalojimas, sukeltas išorinio faktoriaus. Trauma pagal žalojantį faktorių būna mechaninė (pvz., sužeidimas autoavarijoje), terminė (pvz., nušalimas), cheminė (pvz., apsinuodijimas šarmais), elektros (sužalojimas elektros srove), psichinė (pvz., po sunkių išgyvenimų). Barotrauma ištinka staiga pasikeitus atmosferos slėgiui.
Trauma gali būti uždara, kai nepažeidžiamas odos ir gleivinės vientisumas, ir atvira (žaizda).
Esant ūminei traumai, traumuojantis faktorius veikia staiga ir trumpą laiką, esant lėtinei – nuolat ir ilgai.
Kai kurios traumos, tokios kaip išnirimas, kaulų lūžis, sumušimas, sukelia didelius anatominius pakitimus, kitos (pvz., vidaus organų suspaudimas) labai sutrikdo organizmo funkcijas.
Sunki trauma gali sukelti šoką; dažnai ji pavojinga gyvybei.