google/wiki40b huggingface dataset:
Peilis

Peilis – universalus pjaunamas vienašmenis įrankis ir ginklas. Peilis susideda iš trumpos rankenos ir geležtės. Geležtė paprastai plieninė. Rankena medinė, metalinė, plastikinė, nuo senovės rankenos taip pat daromos iš rago ar kaulo. Be to, peiliais vadina ir plūgų, oblių, staklių geležtes.
Peiliai skirstomi į ištisinius ir sulenkiamus (lenktinius). Ištisinių peilių geležtė yra vientisa detalė, o sulenkiamų – užlenkiama arba įtraukiama į rankeną.

Paskirtis

Buityje peiliais pjaustomi (pvz., kapoklė) ir valomi (pvz., skutamos ar lupamos daržovės, vaisiai) maisto produktai. Peiliai naudojami kaip stalo įrankiai. Peiliais lupama gyvulių ir žvėrių oda, išdarinėjama skerdiena, drožiamas medis. Specialūs peiliai medžioklėje naudojami pribaigti žvėrims. Koviniai peiliai yra kareivių ekipuotės dalis.

Sandara

Peilis sudarytas iš geležtės (1) ir rankenos (2). Jeigu geležtė suvesta į vieną tašką, šis taškas vadinasi geležtės smaigalys (3). Aštrioji geležtės dalis vadinama ašmenimis (4). Ašmenys gali būti lygūs (angl. plain) arba dantyti. Paviršius, kuriame susiaurėja geležtė, vadinamas nuolydžiu (5). Priešinga ašmenims geležtės pusė vadinama pentimi (6). Kartais ant geležtės šonų paviršiaus būna griovelis (7), kuris geležtę palengvina. Neužaštrinta geležtės dalis prie rankenos vadinama geležtės pėda (8). Kartais tarp geležtės ir rankenos yra apsauga (9) (angl. guard), sauganti ranką. Rankenos viduje yra geležtės įkotė, prie kurios rankena įvairiais būdais pritvirtinama. Tolimiausia rankenos vieta geležtės atžvilgiu vadinama galu (10). Kartais gale padaroma skylė, per kurią įveriama virvelė ar dirželis (11).

Geležčių tipai

Geležtės skirstomos pagal šoninio profilio arba nuolydžio (skerspjūvio) formą.

Pagal šoninį profilį

1 – Tiesios penties linijos geležtė (angl. straight back), dar vadinama skandinaviškos formos geležte Skirta pjauti arba smaigaliu durti.
2 – Krintančios penties linijos geležtė (angl. drop-point) Vienodai gerai pjauna ir duria.
3 – Kylančios penties linijos geležtė (angl. trailing-point) Ši geležtė turi pačius ilgiausius ašmenis, o tai yra labai patogu pjaunant minkštą medžiagą.
4 – Bouvio tipo geležtė (angl. clip-point) Geležtės penties linija krinta žemyn iki smaigalio. Ši geležtė kiek primena drop-point tipą, bet ji turi smailesnį, ylą primenantį smaigalį. Peiliai su tokia geležte labai populiarūs JAV.
5 – Skramasakso tipo arba avies kojos geležtė (angl. sheep foot) Tiesūs geležtės ašmenys garantuoja tikslią pjūvio liniją. Durti netinkamas modelis, todėl tokia forma saugi. Tokia geležtė tinka įvairių profesijų peiliams – yra takelažinis peilis, elektriko peilis, sodo peilis ir t. t.
6 – Tanto tipo geležtė Ši geležtė dažnai naudojama ginkluotųjų pajėgų koviniams peiliams gaminti.
7 – Ieties formos geležtė (angl. spear-point) Smaigalys geležtės vidurio linijos atžvilgiu yra centre. Dažniausiai išaštrinta iš abiejų pusių. Ši forma daugiausia naudojama durklams ir peiliams, skirtiems durti, o ne pjauti.
Čimaltenango departamentas

Geografija

Paviršius kalnuotas. Departamentu driekiasi Čiapaso Siera Madrė, su nuo jos atsišakojančiais gūbriais ir plokščiakalniais. Stūkso du veikiantys ugnikalniai – Fuegas (3763 m) ir Akatenangas (3975 m). Upės priklauso abiejų vandenynų baseinams, svarbiausios: Kojolatė, Madrė Vjecha, Motagva, Piškaja, Guakalatė.
Departamente yra keletas senovės majų miestų liekanų, žymiausi – Išimčė, Miško Vjechas.
Prienų rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Prienų rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Sigitas Urbonas, jo pavaduotoju Pranas Morkūnas, vėliau Alfonsas Kazimieras Senikas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Audrius Narvydas.
Viktoras Varanavičius

Viktoras Varanavičius (g. 1954 m. vasario 6 d. Žagarėje) – Lietuvos pedagogas, Šiaulių miesto visuomenės veikėjas.

Biografija

1976 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, fizikos mokytojas. 2003 m. baigė Šiaulių universitetą, vadybos magistras.
Šiaulių Dainų progimnazijos direktorius.
Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) Šiaulių skyriaus narys. Vidurinių mokyklų vadovų asociacijos Šiaulių skyriaus tarybos narys. Moka rusų ir anglų kalbas. Sutuoktinė Laima, mokytoja, duktė Viktorija.
Orestas Marinis

Biografija

Baigė Romos muzikos akademiją. Dainavo Milano „La Scala“ ir kituose Italijos teatruose. Gyveno Rusijoje. 1901 m. su italų trupe gastroliavo Vilniuje ir Kaune. Nuo 1905 m. Maskvoje reiškėsi kaip pedagogas. Nuo 1910 m. dėstė Rusų ir Bavarijos konservatorijose Berlyne. 1924 m. dainavo Valstybės operoje, Tautos teatro vaidybos studijoje dėstė balso impostaciją (lavinimą). 1923-1933 m. dėstė dainavimą Kauno muzikos mokykloje, 1933-1937 m. Kauno konservatorijoje, parengė lietuvių operos dainininkų, tarp jų – Rostislavas Andrejevas, Vladas Baltrušaitis, Vincė Jonuškaitė, Marija Lipčienė, Romanas Marijošius, Juozas Mažeika, Stasys Sodeika, Petronėlė Zaniauskaitė. 1937 m. grįžo į Romą.
Kazvino provincija

Geografija

Provincijos paviršius kalnuotas, šiaurine dalimi driekiasi Elburso kalnai. Aukščiausia provincijos vieta – Sieleno k. (4175 m). Kalnuose būdingos šaltos ir sniegingos žiemos bei vidutiniškai šiltos vasaros, pietuose klimatas švelnesnis.

Gyventojai

68,05 % Kazvino provincijos gyventojų gyvena miestuose, 31,95 % – kaimuose. Dauguma gyventojų – persai. Taip pat yra tatų, azerbaidžaniečių, gilekių, talyšų, kurdų. 99,61 % gyventojų yra musulmonai.
Didžiausi miestai: Kazvinas, Takestanas, Elvendas, Ekbalija, Abjekas, Mohamedija.
Sisianas

Istorija

Sisianas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo VIII a. pr. m. e. kaip Sisakanas arba Siuni. Turkų valdymo metais vadintas Karakilisu (azer. Qarakilsə), nuo 1935 m. iki 1940 m. – Sisavanu. Miesto statusas suteiktas 1974 m.
Galisai

Pavadinimo kilmė

Galisų pavadinimas kilo nuo lotynų Gallaecos, o šis nuo vietinės genties, kurią graikai vadino καλλαικoι (Kallaikoi). Ji gyveno Šiaurės Portugalijoje ir buvo užkariauta romėnų generolo Decimo Junijaus Bruto Kalaiko II a. pr. m. e. Šios genties vardu pavadinti visi žmonės, gyvenantys į šiaurę nuo Duero upės ir į vakarus nuo Navijos upės, turintys bendrą kultūrą.
Galisų pavadinimo kilmė tyrinėta nuo VII a. Izidoras Sevilietis manė, kad galisai taip vadinami dėl baltos kaip galų odos. Jis sieją žodį Callaeci su graikišku žodžiu, reiškiančiu pieną. Dabartiniai mokslininkai teigia protoindoeuropietišką (kalniečiai) arba protokeltišką (miško žmonės) žodžio kilmę.

Emigracija

Galisija yra labiausiai emigracijos paveiktas Iberijos regionas. Daug galisų išvyko XIX a. pabaigoje–XX a. pradžioje į kitas Ispanijos sritis, kitas Europos šalis, Ameriką.
Priešingai nei baskų ir katalonų srityse, kuriose XIX a. vystėsi pramonė, Galisija liko izoliuotu kaimų, kurie vertėsi žemės ūkiu ir žvejyba, kraštu. Be to Galisijoje žemės ūkis buvo labai atsilikęs dėl mažo sodybų, vadinamų minifundios, dydžio. Minifundios atsirado, kai buvo bandoma padalinti visiems palikuoniams žemę po lygiai. Po kelių kartų žemės plotai buvo tokie maži, kad nebegalėjo išmaitinti šeimų. Išsivysčiusi žvejyba gelbėjo skurstančius žemdirbius.
1900–1981 m. iš Galisijos į likusią Ispaniją atvyko daugiau nei 825 tūkst. žmonių. Valdant Franko režimui galisai vyko į Prancūziją, Šveicariją, iš dalies į Didžiąją Britaniją. Pietų Amerikoje yra daugiausiai galisų už Ispanijos ribų. Keli milijonai amerikiečių yra kilę iš galisų, dauguma Argentinoje ir Brazilijoje. Šiaurės rytų Brazilijoje baltaodžiai vadinami galisais, nors tokie nėra, nes daug galisų atsikėlė į šį regioną. Argentinoje galisais buvo vadinami ispanai dėl panašios priežasties. Dabar Buenos Airės turi antrą pagal dydį galisų bendruomenę, nors dauguma jų mišrios kilmės.
Markus Schulz

Markus Schulz – vokiečių trance muzikos stiliaus DJ’ėjus ir prodiuseris, kuris šiuo metu gyvena Majamyje, Florida. Jis geriausiai žinomas iš savo kas savaitinės radio laidos Global DJ Broadcast, kuri skamba Digitally Imported radio stotyje.

Prodiusavimas

Markus Schulz yra išleidęs 6 remix’ų albumus bei 3 solinius albumus. Remiksuodamas kūrinius, jis turėjo galimybę dirbti su tokiomis žvaigždėmis kaip: Depeche Mode, Madonna, Rednex, Everything But The Girl, Jewel, Oceanlab, Gabriel & Dresden, Karada, Telepopmusik, Fat Boy Slim, Miro, Book Of Love, Blue Amazon ir PQM. Jo abu remiksuoti kūriniai Intuition ir Stand atlikti Jewel, pateko į pirmą Billboard club chart vietą.

Pasirodymai

Laisvu nuo remiksavimo studijoje laiku, Markus Schulz turi labai įtemptą tarptautinių pasirodymų grafiką. Jis jau septynerius metus yra The Works klubo rezidentas Phoenix, Arizona, kur jis ištobulino savo stilių. Nuo tada jis pasirodė daugumoje klubų visame pasaulyje. Taip pat jis dalyvavo kelete festivalių, įskaitant: Nature One, Dance Valley, Together As One, Love Parade, Global Gathering, Sensation White, ir paskutiniu metu Bang Music Festival Majamyje.
Vaiguvos dvaras

Vaiguvos dvaras buvo Vaiguvoje. Išlikęs dvaro svirnas

Istorija

Dvarą XV a. įkūrė žemaičių seniūnas Mykolas Kęsgaila. Dvarą XV a. 2-ojoje pusėje valdė Žemaičių seniūnas J. Kęsgailaitis, vėliau sūnus Stanislovas, o 1498 m. Andrius Rukovičius. Jo laikais Vaiguvos dvaras turėjo duoti dešimtinę savo pajamų Kurtuvėnų bažnyčiai.
1531 m. Stanislovas Kęsgaila Vaiguvos dvarelį užrašė Kražių altarijai. Yra išlikęs Vaiguvos dvaro 1557 m. gegužės 16 d. inventorinis aprašymas ir įkainojimas. Tada Vaiguvą valdė Kristina Valentienė su dviem sūnumis. XIX a. Vaiguvos dvaras, kuriam priklausė 844 dešimtinės žemės, buvo Sirevičių nuosavybė.
Vaiguvos dvaras, vietinių gyventojų vadinamas Vaigos dvaru, kadaise buvęs žymios Šiukštų giminės nuosavybė. Kaip vieną paskutinių savininkių senieji gyventojai nurodo buvus Bobenskaitę. Šioji padovanojo dvarą vienuolynui.
Po vienuolyno uždarymo čia įkurti vaikų namai, sovietmečiu – prieglauda. Iš paties dvaro komplekso beveik nieko neišlikę. Dvarvietę žymi vien dar teberyški alėja bei ąžuolas, kadaise stovėjęs prie dvaro rūmų. Patys rūmai neišliko, sudegė apie 1975–1976 m. Tuo laikotarpiu juose veikė ligoninė. Tai buvo didelis, gražus dviejų aukštų medinis rūmas, prie kurio šliejosi kiti pastatai bei 100 ha žemės. Iš kitų pastatų išliko akmens mūro sandėlis.
Sereikių koplyčia

Istorija

Medinė koplyčia pastatyta Sereikiuose 1795 m. vietos gyventojo Juozo Stanislovaičio lėšomis. Pastatas buvo daug kartų remontuotas, todėl keitė išvaizdą. Iš koplytėlės, stovėjusios ant Kryžių kalno, 1936 m. prie Sereikių koplyčios buvo pristatytas priebažnytis – „bobinčius“. Tačiau neilgai trukus po remonto, 1938 m. koplyčia stipriai nukentėjo per gaisrą (buvo paliktas neužgesintas smilkytuvas, sukėlęs gaisrą). Nuostoliai siekė 11 tūkst. litų.
Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą Sereikių žmonės pageidavo, kad šv. Mišias aukotų vietoje gyvenantis kunigas. Kadangi Sereikiai priklausė Lygumų parapijai, tai ir kunigai atvykdavo iš ten. Šiam sumanymui įgyvendinti ūkininkas Normantas žadėjo atiduoti savo žemę (apie 33 ha), tačiau ji buvo kiek toliau nuo koplyčios. Normantas siūlė susikeisti žemėmis su ūkininkais Jurgeliais, kurių apie 22 ha žemės buvo prie pat koplyčios, bet šie užmojai taip ir liko neįgyvendinti.
Sovietmečiu uždarinėjant bažnyčias, tas pats atsitiko ir Sereikiuose – maldos namai buvo uždaryti 1961 m. Tuomet Lygumų klebonas Prosperas Bubnys pasirūpino paimti ir išsaugoti altoriaus paveikslus. Vėliau jie buvo restauruoti, o prasidėjus Atgimimui – grąžinti į seną vietą. Koplyčia buvo vėl atidaryta 1989 m. spalio 8 d. Tada ją pašventino Šiaulių dekanas Kleopas Jakaitis.
1992 m. rugsėjo 19 d. prie kapinių pašventintas lauko akmenų paminklas kaimo tremtinių ir partizanų atminimui. Su kitais į tremtį buvo išvežti ir koplyčios statytojo palikuonys Stanislovaičiai. Minint koplyčios 200 metų sukaktį, 1995 m. liepos 15 d. šalia vartų pastatytas jubiliejinis kryžius.
Peorija

Istorija

1680 m. dabartinio Peorijos miesto žemėse prancūzai, vadovaujami Anri de Tonti, įkūrė Krevekoro fortą. Netrukus indėnai fortą sugriovė, o 1813 m. britai įkūrė Fort Klarką. 1825 m. šis pavadintas Peorija pagal čia gyvenusią indėnų peorijų tautą. Miestas nuo 1845 m.
XX a. pr. Peorijoje pradėjo kurtis lietuviai. Veikė darbininkų, socialistų kuopos.
Pedirkos dykuma

Pedirkos dykuma (angl. Pedirka Desert) – Pietų Australijos dykuma, esanti apie 100 km į šiaurės vakarus nuo Odnadatos (angl. Oodnadatta) ir 250 km į šiaurės rytus nuo Kuber Pedžio (angl. Coober Pedy) gyvenviečių. Šiauriau dykumos yra Dyno kalnas (angl. Mount Deane) ir Witjira nacionalinis parkas.
Dykuma yra palyginti maža, jos plotas apie 1250 km².
Ramygala

Pavadinimo kilmė

Ramygalos vardas iš pradžių, matyt, reiškė „ramus galas, rami vieta“, kadangi jos pavadinimą sudaro du sandai: ram- (nuo ramus – „tylus, be triukšmo, jaukus“) ir -gala („kraštas, pakraštys, sritis“). Mažiau tikėtina versija, kad vietovardis kilęs nuo asmenvardžio Ramys (pvz., kaip Vytogala ar Ariogala), tačiau toks asmenvardis dabar neaptinkamas.

Miesto simbolika

Miesto herbo ir vėliavos etalonus sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.

Herbas

Ramygalos herbas patvirtintas 2003 m. sausio 13 d. prezidento dekretu. Herbo žaliame fone yra vaizduojamas stovintis ant vienos kojos gandras.

Vėliava

Vėliavos žaliame fone – gandras, stovintis ant vienos kojos. Kampuose išdėstytos pasagos. Vėliavos kraštai apvesti raudonu apvalaus pjūvio apvadu. Dėl savo oficialių simbolių – herbo ir vėliavos – Ramygala buvo priimta į Europos gandrų miestų asociaciją.

Architektūra

Ramygalos bažnyčia ir mokykla – vieni seniausių pastatų mieste, turintys istorinę vertę.
Krištolas

Krištolas – bespalvis stiklas, kuriame yra virš 10 % metalų oksidų. Pagal pagrindinio metalo oksidą skiriama į švino, bario, kalio ir cinko krištolą.
Lietuvoje krištolas pradėtas gaminti XVII a. Ūtos (dab. Varėnos rajono savivaldybė) stiklo manufaktūroje. Gamintas kalio krištolas, kuriame buvo 10-20 % kalio oksido. Nuo 1896 m. Vilniaus apylinkėse pradėtas gaminti švino krištolas. Nuo 1973 m. Panevėžyje gaminamas bario krištolas, nuo 1985 m. – ir švino krištolas, turintis 24% švino oksido.
Snapinis žasto raumuo

Snapinis žasto raumuo (lot. musculus coracobrachialis) yra rankos raumuo, esantis priekinėje žasto dalyje. Raumuo tvirtinasi ant mentės (lot. os scapula) snapinės ataugos (lot. pr. coracoideus) žemiau dvigalvio žasto raumens trumposios galvos. Tęsdamasis žemyn, atgal ir į šoną pasiekia žastikaulį, prie kurio vidurio šoninio paviršiaus prisijungia tarp trigalvio žasto raumens šoninės galvos sausgyslės ir žastinio raumens galvos sausgyslės.
Susitraukdamas snapinis žasto raumuo pritraukia žastą prie šonkaulių (lenkia ranką per peties sąnarį), traukia žastą į priekį ir minimaliai suka jį į vidų. Kai raumuo nėra įtemptas jo funkcija kartu su kitais peties ir žasto aplinkos raumenimis stabilizuoti ranką ir perimti dalį svorio nuo peties sąnario.
Raumenį perverdamas inervuoja raumeninis odos nervas (lot. n. musculocutaneus), dėl tokios anatominės padėties pervargintas, pertemptas raumuo spazmuodamas gali sukelti skausmą petyje ir užpakalinėje rankos dalyje (toje srityje, kurią inervuoja užspaustas nervas). Dėl tos pačios priežasties gali susilpnėti lenkiamieji žasto nervai.
Raumenį krauju aprūpina žastinė arterija (lot. a. brachialis).
Donatas Katkus

Biografija

Mokėsi Kauno Juozo Naujalio muzikos mokykloje. 1965 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją. Nuo 1968 m. dėsto Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dabar – Lietuvos muzikos ir teatro akademija), 1983 m. suteiktas docento, 1996 m. – profesoriaus vardas.
1965 m. įsteigė Vilniaus styginių kvartetą, 1995 m. įkūrė Šv. Kristoforo kamerinį orkestrą ir jam vadovavo iki 2017 m. gruodžio 31 d.
Televizijoje 2007–2010 m. – nuolatinis LNK muzikinio šou „Žvaigždžių duetai“ komisijos narys, 2009 m. – humoro laidos „Nr. 1“ komisijos pirmininkas.
2001 m. suteikta Lietuvos valstybinė premija, 2003 m. – Pasaulio intelektualinės nuosavybės organizacijos premija.
KK188

Maršrutas

Kelias prasideda Rumšiškėse, viaduke, jungiančiame šį kelią su magistrale  A1  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Eina Kaišiadorių rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Užtakai, Dovainonys, Seibūtai. Baigiasi trišalėje sankryžoje su  129  Antakalnis–Jieznas–Alytus–Merkinė . Kelias piečiau Dovainonių kerta Uolės, o šiauriau Seibūtų – Strėvos upes. Per Strėvą nutiestas Tadaravos tiltas, technikos paminklas.
Degustacija

Degustacija (pranc. dégustation, lot. degusto 'ragauju') – aukštosios kulinarijos terminas, reiškiantis įvairaus maisto ir gėrimų atsargų ragavimą bei kritišką įvertinimą. Koncentruojamasi į skonio sistemą, pojūčius, išvaizdą, aukštos klasės kulinarijos meną.
Degustacija apima mažus porcijų pavyzdžius, paprastai 8 ir daugiau, paruoštus ar patikrintus ir patvirtintus vyriausiojo virėjo. Su maistu dažnai kartu degustuojamas ir derantis vynas.
Sibiro užkariavimas

Sibiro užkariavimas (rus. Покорение Сибири) teritorijos, kurias užėmė ir kolonizavo rusai.

Vakarų Sibiras

Pirmieji rusų bandymai užimti Sibirą žinomi nuo 1850 m., kai kazokų atamanas Jermakas surengė žygį į Vakarų Sibiro chantą. Jermako vadovaujama 540 kazokų kariauna kovojo su Sibiro valdovo Kučumo kariauna. Viename iš susirėmimų žuvo Jermakas. Vėliau kazokai gavo pastiprinimą ir mūšyje prie Obės upės Kučumas patyrė pralaimėjimą. Chanas prašė taikos su rusais, bet jie nesileido į derybas ir Kučumas pasitraukė į dabartinio Kazachstano teritoriją. Po kurio laiko jis žuvo stepėje ir neliko pagrindinio varžovo dėl dominavimo Sibire.
Buvo pastatytas įtvirtintas Tiumenės miestas, Tobolskas ir eilė ostrogų (fortifikuotų gyvenviečių).
1618 m. rusai pasiekė Jenisiejaus upę ir pagal ją statė fortus. Didžiausi iš jų Jeniseiskas (1619 m.) ir Krasnojarskas (1628 m.).

Rytų Sibiras

Rytų Sibire rusai susidūrė su buriatų pasipriešinimu. Iš pradžių jie puldinėjo rusų ostrogus. Rusai, pasimokę iš Jermako klaidų, ėmėsi aktyviai veikti prieš buriatus. Sumušti buriatai buvo priversti pripažinti rusų viršenybę. Buvo įkurtas Irkutskas, kuris tapo viso Rytų Sibiro administraciniu centru. Iš šio miesto valdyta net Aliaska, kai ji priklausė Rusijos imperijai.
Po to rusai veikė jakutų gyvenamoje žemėje. Didesnio pasipriešinimo nesulaukė iš jakutų, ir dėmesį nukreipė į Kamčiatką, bei Šilkos ir Amūro upės žemupį.
Kinija užleido Amūro baseiną ir Tolimųjų Rytų pakrantes, kur 1860 m. buvo įkurtas Vladivostoko uostas ir išsinuomotas Port Artūras (1898).
1903 m. nutiesta Trassibiro magistralė, kuri sujungė su europinė Rusijos dalimi.
Vėliausiai prie Rusijos buvo prijungti Pietų Sachalinas ir Kurilų salos, kurios atiteko po Antrojo pasaulinio karo. Iki šiol kyla diskusijų, kad Japonijai būtų gražintos bent keturios salos.

Gyventojai

1622 m. Sibire gyveno 23 000 rusų kolonistų, 1662 m. apie 105 000, o 1709 m. net 230 000.
Rusai kolonizavo altajus, buriatus, chantus, mansius, evenkus, jakutus, čiukčius ir kitas tautas. Mažesnės asimiliavosi ir išnyko, o didesnės surusėjo.
Bugališkis

Istorija

Nuo seniausių laikų Bugališkio žemė priklausė Vilniaus vyskupo Kuktiškių dvarui. Ankstyviausias aptiktas paminėjimas 1784 m. 1824 m. vienkiemyje gyveno Baltramiejus Eismantas. 1865 m. topografiniame žemėlapyje Butrancy, žmonės vadino Batrancai. XIX–XX a. pradžioje palivarkas, gyveno Daubarai. 1923 m. 2 ūkiai 20 gyv. Iki 1927 m. Kuktiškių, po to Suginčių parapijoje. Abugališkyje gyvenęs Kuktiškių valsčiaus viršaitis bolševikų su šeima buvo išvežtas į Sibirą.

Pavadinimo kilmė

Seniau kaimo buvo žinomas kaip Abugališkis. Vardas kilęs iš asmenvardžio Abugalis ar Abugelis.
Europos humanitarinis universitetas

Istorija

1992 m. Minske (Baltarusija) įkurtas Europos humanitarinis universitetas.
2004 m. aukštoji mokykla nutraukė savo veiklą Baltarusijoje.
2005 m. universitetas buvo atkurtas Lietuvoje.
2006 m. suteiktas universiteto statusas.
Mineral del Montė

Istorija

Ikikolonijiniais laikais šioje vietoje buvo otomių gyvenvietė Maghots’i. Kalnakasyba pradėta vystyti XVIII a., bet suklestėjo Meksikai atgavus nepriklausomybę, kuomet čia atvyko daug britų darbininkų. 1824 m. įkurta kalnakasybos bendrovė, atgabenta technika. Čia atvyko ~3500 britų, daugiausia kornų.
Apskritojo stalo diskusijos dėl tvaraus palmių aliejaus

Apskritojo stalo diskusijos dėl tvaraus palmių aliejaus (angl. Roundtable on Sustainable Palm Oil, sutrumpintai RSPO) – ne pelno siekianti asociacija, vienijanti alyvpalmių aliejaus gamintojus, perdirbėjus, vartotojus, investuotojus, aplinkos apsaugos bei visuomenines organizacijas. Įkurta 2004 m. su tikslu skatinti darniais principais paremtą alyvpalmių aliejaus išgavimą, sukuriant vieningus standartus bei sertifikavimo sistemą. RSPO būstinė įsikūrusi Šveicarijos mieste Ciuriche, o sekretoriatas – Kuala Lumpūre, Malaizijoje.

Istorija

RSPO buvo įkurta reaguojant į vis augančią kritiką dėl alyvpalmių plantacijų neigiamo poveikio aplinkai ir vietiniams gyventojams. Indonezijoje ir Malaizijoje, didžiausiose šį aliejų gaminančiose valstybėse, alyvpalmių plantacijų plotas per pastaruosius dešimtmečius išaugo kelis kartus ir viršija 110 000 km². Tokia plėtra kelia socialines problemas, nes nyksta tradiciniai maži ūkiai, kyla nesutarimų dėl žemės nuosavybės, bei aplinkosaugines, nes nemaža dalis plantacijų sodinama iškirtus miškus, palmės auginamos intensyviu būdu.
Pasaulio gamtos fondas 2001 metais pradėjo pirmąsias diskusijas, kaip išspręsti šias problemas. Buvo surengti keli organizaciniai susitikimai su įvairiomis interesų grupėmis, o organizacija oficialiai įkurta 2004 m. Po metų buvo susitarta dėl principų ir kriterijų, o 2007 m. – dėl sertifikavimo sistemos detalių. Kitais metais buvo sertifikuoti pirmieji ūkiai bei Olandiją pasiekė pirmoji sertifikuoto alyvpalmių aliejaus siunta.

Veiklos mastai

2012 m. pabaigoje 15 % viso pasaulyje pagaminamo alyvpalmių aliejaus buvo sertifikuota pagal RSPO standartus.

Kritika

RSPO kritikuojama dėl silpnų socialinių ir aplinkosauginių standartų. Teigiama, kad aliejaus sertifikavimas nepadėjo išspręsti Malaizijoje ir Indonezijoje plačiai paplitusių nesutarimų dėl vietinių gyventojų nuosavybės teisių į žemę, jame nėra stiprių saugiklių, leidžiančių išvengti miškų kirtimo naujiems alyvpalmių plantacijų plotams. Taip pat įžvelgiama organizacinių problemų, nesugebėjimo suderinti įvairių grupių interesus.
RSPO yra kritikuojama ir didžiųjų tarptautinių aplinkosaugos organizacijų: Žemės Draugų, Greenpeace, Rainforest Action Network ir kt. Po 2013 m. balandį įvykusio RSPO standartų atnaujinimo, kuriame nebuvo sustiprinti saugikliai, galintys užkirsti kelią miškų ir durpynų naikinimui sodinant naujus plantancijų plotus, bei plačiai paplitusiam pesticidų naudojimui, pats Pasaulio gamtos fondas išreiškė rūpestį dėl standartų veiksmingumo ir kviečia „progresyvias“ kompanijas savarankiškai įsipareigoti griežtesniems nei RSPO veiklos reikalavimams.

Alternatyvos

Dvi didžiausios alyvpalmių aliejaus gamintojos pasaulyje – Malaizija ir Indonezija – svarsto apie savų sertifikavimo sistemų kūrimą. Tai daroma argumentuojant, kad RSPO kelia per griežtus reikalavimus ir juos dažnai keičia, o sertifikavimas brangiai kainuoja ir suteikia mažą finansinę grąžą.
Medžiočiai

Istorija

Nuo XIX a. vidurio Medžiočių dvaras priklausė Charmanskiams. 1923 m. Medžiočių dvare buvo 18 sodybų.
1945–1974 m. veikė Medžiočių pradinė mokykla.