Atliekų tvarkymas

Pagrindinės sąvokos

Atliekų tvarkyme naudojamų sąvokų yra daug, čia pateikiamos plačiausiai vartojamos.

Atliekų hierarchija

Atliekų (tvarkymo principų) hierarchija klasifikuoja pasirenkamas atliekų tvarkymo strategijas taikant esminį atliekų minimizavimo kriterijų. Pagrindinės strategijos yra atliekų mažinimas, pakartotinis panaudojimas bei perdirbimas (angl. „3 R’s“: reduce, reuse, recycle). Šios hierarchijos pagrindinis tikslas yra išgauti maksimalią naudą iš produktų ir minimalų atliekų kiekį.

Išplėsta gamintojų atsakomybė

Išplėsta gamintojų atsakomybė (angl. extended producer responsibility) yra strategija, skirta aplinkos sąnaudų, siejamų su produktų gyvavimo ciklu, integravimui į tų produktų rinkos kainą. Tokiu būdu gamintojams, importuotojams ar pardavėjams priskiriama finansinė ar fizinė atsakomybė už produkcijos galimą poveikį aplinkai po pardavimo, Lietuvoje tai vadinama – gamintojų ir importuotojų atsakomybės principu.

„Teršėjas moka“ principas

Taikant šį principą, apmokestinama pramoninė ar komercinė veikla, prisidedanti prie aplinkos taršos. „Teršėjas moka“ principas taikomas ir kitose srityse, tuo tarpu atliekų tvarkyme paprastai reiškia, kad objektai, kurių veikloje išskiriamos atliekos, moka numatytus mokesčius už atliekų pašalinimą.

Atliekų surinkimo metodai

Atliekų surinkimo metodai įvairiose valstybėse ir regionuose skiriasi, kai kur, ypatingai mažiau ekonomiškai išsivysčiusiose šalyse, atliekų surinkimo sistemos apskritai nėra.
Viena dažniausiai taikomų surinkimo sistemų yra kai atliekas namų ūkiai, bendrijos bei įmonės kaupia specialiuose konteineriuose ar dėžėse, kurios reguliariai (pvz., kas savaitę) ištuštinamos ir išvežamos atliekų surinkimui skirtais sunkvežimiais. Kai kur Europoje bei kitose pasaulio dalyse naudojama Envac atliekų surinkimo sistema, kai atliekos susiurbiamos požeminiais kanalais. Kai kuriose nuo miestų nutolusiose vietovėse gyventojai turi patys pristatyti atliekas į surinkimo centrus.

Atliekų tvarkymo metodai

Kokie atliekų tvarkymo metodai taikomi, priklauso nuo atliekų pobūdžio, aplinkinių žemių panaudojimo bei prieinamo žemės ploto. Pavyzdžiui, Australijoje, kurioje bendras gyventojų tankis yra santykinai mažas, atliekos daugiausiai šalinamos sąvartynuose, tuo tarpu Japonija pagal plotą yra mažesnė šalis su didesniu gyventojų tankiu, todėl šioje valstybėje labiau įprasta atliekas deginti, nes nepakanka ploto sąvartynams.

Žaliavų išgavimas

Tai palyginus nesena koncepcija, pagal kurią atliekos gali būti traktuojamos kaip žaliavos. Atliekos gali būti perdirbamos į antrines žaliavas, arba jų šilumos kiekis panaudojamas energijos gavybai; tam tinkamos technologijos vis dar tobulinamos ir vystomos. Tokia praktika pasaulyje vis populiarėja, ypač didmiesčių regionuose, kur nepakanka vietos sąvartynams. Kita priežastis – pripažinimas, kad vien atliekų pašalinimas nėra tvarus metodas ilgalaikės perspektyvos atžvilgiu bei daugumos pirminių žaliavų ištekliai yra riboti.
Kai kuriose ekonomiškai besivystančiose šalyse žaliavų išgavimas dideliais mastais vyksta neoficialioje formoje, kai gyventojai patys pertikrina sąvartynus ir pan. sukauptas atliekas, ieškodami daiktų, kuriuos gali parduoti ar patys pasinaudoti. Kai kuriose valstybėse tokia praktika nuima didelį darbo krūvį nuo atliekų tvarkymo institucijų, todėl būta bandymų ją integruoti į oficialias atliekų tvarkymo sistemas. Ši praktika yra palyginus pigi ir padeda sumažinti skurdą, tačiau kelia grėsmę ja užsiimančių žmonių sveikatai, dėl pavojaus užsikrėsti ar apsinuodyti, todėl išsivysčiusiose šalyse nelaikoma tinkama.

Perdirbimas

Perdirbimas – tai procesai, leidžiantys pakartotinai panaudoti perdirbtas atliekas. Didžiąją jų dalį sudaro pakuočių atliekos. Žinomiausias to įgyvendinimo būdas – atliekų rūšiavimas pagal medžiagas, iš kurių jos pagamintos. Surūšiuotos atliekos surenkamos iš gyventojų (dažniausiai taikoma konteinerinė pakuočių ir pakuočių atliekų surinkimo sistema) ir įstaigų, arba pristatomos į atitinkamus centrus, ir vėliau atitinkamai apdorotos panaudojamos naujų produktų gamyboje. Naudojama ir specialiai rūšiavimui pritaikyta įranga.
Ekonomiškai išsivysčiusiose šalyse dažniausiai perdirbama: aliumininės gėrimų skardinės, plienas, maisto ir purškiamų medžiagų indai, HDPE ir PET buteliai, stikliniai buteliai ir stiklainiai, kartonas, laikraščiai, žurnalai. Perdirbami taip pat ir kiti plastikai (PVC, LDPE, PP, PS). Visi išvardinti produktai paprastai sudaryti iš vienos medžiagos, dėl ko juos santykinai lengva perdirbti. Sudėtingesnių produktų, pvz., kompiuterių, elektroninės įrangos, perdirbimas yra sunkesnis bei brangesnis, nes reikalingas jų išardymas ir t. t.
Dėl perdirbimui skirtų atliekų rūšiavimo ir surinkimo sąnaudų, šių medžiagų kaina panaši arba net didesnė nei pirminių žaliavų. Dauguma dabartinių ekonomikų nepilnai arba išvis neapskaito žalos ar naudos aplinkai, nors šiuo požiūriu perdirbtų medžiagų panaudojimas pranašesnis už pirminių žaliavų išgavimą dėl to, kad reikalauja žymiai mažiau energijos, vandens ir kitų išteklių sąnaudų. Pvz., perdirbus 1000 kg aliumininių skardinių, būtų sutaupyta apie 5000 kg iškasamo boksito bei išvengiama šiltnamio dujų emisijų, atitinkančių 15,7 tonas anglies dioksido.
Šalyse, kur atliekų rūšiavimas yra įstatymiškai privalomas, dažnai dėl nežinojimo ar neigiamo nusistatymo gyventojai tai atlieka ne pagal reikalavimus, kas apsunkina tolimesnį perdirbimo procesą (įsimaišius pašalinėms medžiagoms – pvz., skardinės su maisto liekanomis arba aliejumi išteptas popierius – gali būti užkimšta ar sustabdyta perdirbimo sistema; kartais netinkamai išrūšiuotas atliekas tenka tiesiog išmesti). Neretai po gyventojų išrūšiavimo atliekos turi būti pakartotinai perrūšiuojamos.
Atliekų perrūšiavimas taip atliekamas naudojant specialią įrangą, kai visa atliekų srovė susmulkinama iki panašaus dydžio smulkių dalelių, iš kurių magnetine transporterio juosta pašalinamos geležies turinčios medžiagos, o cikloniniais separatoriais dalelės išskirstomos pagal mases. Toliau, panaudojant rentgeno spindulius (pagal tai, kaip medžiagos juos sugeria), galima atskirti stiklą bei įvairius metalus. Likusi atliekų masė, sudaryta daugiausiai iš plastiko, popieriaus ir kitų organinių medžiagų liekanų, paprastai deginama arba pirolizuojama.

Biologinis perdirbimas

Organinėms atliekoms, tokioms kaip augalinės liekanos, maisto atliekos, popieriniai produktai, vis plačiau taikomi biologinio perdirbimo metodai, kur medžiagos skaidomos mikroorganizmų. Biologinio perdirbimo metodų įvairovė yra didelė. Skiriami aerobinis (kompostavimas, procesui reikalingas deguonis) ir anaerobinis (aplinkoje be deguonies) skaidymas, gali būti derinami abu metodai. Likusi organinė masė gali būti panaudojama kaip mulčius ar kitiems agronomijos bei žemėtvarkos tikslams.

Pirolizė ir dujinimas

Pirolizė ir dujinimas (gazifikacija) yra panašūs terminio apdorojimo metodai, kurių metu atliekos yra kaitinamos aukštoje temperatūroje, su ribotu deguonies kiekiu, paprastai uždarame inde ir taikant aukštą slėgį. Šie metodai yra efektyvesni energijos išgavimo atžvilgiu nei tiesioginis deginimas.
Pirolizuojant kietąsias medžiagas, susidaro visų agregatinių būsenų produktai: liekamosios alyvos ir dujos gali būti vėliau deginamos išgaunant energiją arba rafinuojamos iki kitų naudingų medžiagų, kietieji likučiai (anglis) gali būti taip pat perdirbami į pvz., aktyvuotąją anglį.
Dujinimo proceso metu, organinės medžiagos tiesiogiai paverčiamos sintetinėmis dujomis, sudarytomis iš anglies monoksido bei vandenilio. Šios dujos panaudojamos deginimui gaunant elektrą bei garus. Dujinimas naudojamas biomasės jėgainėse energijai ir šilumai gauti.