google/wiki40b huggingface dataset:
1649 m. Soboro teisynas

1649 m. Soboro teisynas, Soboro statutas (rus. Собо́рное уложе́ние 1649 года) – Rusijos teisės sąvadas, XVII a. teisės paminklas; pirmasis Rusijos teisės istorijoje teisynas, įtraukęs visų teisės šakų galiojančias normas, įskaitant ir vad. naujųjų įsakymų straipsnius (новоуказные статьи).
1649 m. priėmė Žemės soboras. Soboro teisynas galiojo iki 1832 m., kai buvo priimtas Rusijos imperijos įstatymų sąvadas (Свод Законов Российской империи).

Valstybinė teisė

Soboro statutas įtvirtino valstybės vadovo – caro – teisinį statusą, paveldomąją monarchiją. Taip pat reguliavo svarbiausias valstybės valdymo sritis (baudžiavos teisė – valstiečių pririšimas prie žemės), išvykimas iš šalies ir atvykimas į ją, dvarų statusas.

Šeimos teisė

Santuokinis veiksnumas nustatomas papročių ir esamos praktikos (vyro – kaip ir civilinis veiksnumas- 15 m.). Asmeniui buvo leidžiama sudaryti ne daugiau kaip 3 santuokas per visą savo gyvenimą.
Šeimos galva – vyras; jis turi valdžią žmonos ir vaikų atžvilgiu. Nustatyta faktinė bendroji nuosavybė, žmonos pareiga paklusti vyrui. Valdžią vaikams tėvas išlaiko iki pat savo mirties. Už vaiko nužudymą tėvui skiriamas laisvės atėmimas (kalėjime), tačiau ne mirties bausmė (skiriama už pašalinio asmens nužudymą). Žmonoms už vyro nužudymą skiriama mirties bausmė – užkasimas į žemę gyvos žmonos.
Skyrybos leidžiamos su sąlyga: sutuoktinio pasitraukimas į vienuolyną, kaltinimai sutuoktiniui antivalstybine veikla, "žmonos nesugebėjimas turėti vaikų" (nevaisingumas).

Reikšmė

Soboro statute apibendrintos pagrindinės rusų teisės XV–XVII a. vystymosi tendencijos, įtvirtinant atitinkamas modernias normas, naujus institutus absoliutizmo dvasioje. Teisynu pirmą kartą sistematizuota Rusijos teisėkūra, ryškūs pirmieji bandymai išskirti teisės normas pagal teisės šakas.
Soboro statutas – pirmasis spausdintas Rusijos teisės paminklas. Iki tiol teisė buvo viešinama balsu skaitant turgaus aikštėse bei šventovėse (tai buvo įtvirtinta pačiuose dokumentuose). Spausdinto įstatymo forma užkirto kelią galimiems piktnaudžiavimams (ypač tarnyba, teismais). Soboro teisynas – beprecedentinis teisės sąvadas Rusijos teisėkūroje. Pagal apimtį su juo lygintis gali nebent Стоглав, tačiau pagal teisės materijos apimtį statutas lenkia keletą kartų.
Vakarų valstybėse privatinė teisė buvo pradėta kodifikuoti keliais dešimtmečiais vėliau (Danske Lov, Danija) 1683 m., Sardinijos kodeksas 1723 m., Bavarijos civilinis kodeksas (1756 m.), Visuotinis Prūsijos žemės teisynas (1794 m.), 1804 m. Napoleono kodeksas (Civil Code), Austrijos civilinis kodeksas (1812 m.).
Soboro teisynas palyginti su kitais privatinės teisės sąvadais buvo parengtas ir įsigaliojai per trumpą laiko tarpą – per pusmetį (968 straipsniai); priėmimą pagreitino pilietiniai neramumai miestuose. Napoleono kodeksas rengtas 4 metus (2 281 straipsniai), Vokietijos civilinis kodeksas nuo rengimo iki įsigaliojimo praėjo 27 metus (1873-1900 m.).
Aleksandras Piešina

Aleksandras Piešina (1896 m. gegužės 3 d. Videniškiuose, Molėtų raj. – 1955 m. gruodžio 8 d. Monrealyje, Kanada) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

Biografija

Tėvas Justinas Piešina buvo vargonininkas ir pirmasis Aleksandro muzikos mokytojas. Pradinį ir aukštesnį bendrojo lavinimo mokslą baigė Ukmergėje. Jaunystėje svajojo būti kunigu ir 1913 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, bet Pirmasis pasaulinis karas mokslą nutraukė. Vėliau studijas tęsė Peterburgo dvasinėje seminarijoje, tačiau prasidėjus revoliucijai, seminarija buvo uždaryta ir į kunigus A. Piešina nebuvo įšventintas. 1918–1920 m. Peterburge lankė Technologijos institutą.
1921 m. grįžęs į Lietuvą, mokėsi Kauno muzikos mokykloje (1930 m. įgijo muzikos mokytojo specialybę), 1922–1935 m. Ukmergės gimnazijoje dėstė muziką, matematiką ir lotynų kalbą, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams. Kurį laiką buvo dėstytojas Ukmergės pradinių mokyklų mokytojų kursuose ir mišriojo choro vadovas. 1935–1944 m. muziką ir dainavimą dėstė Raseinių gimnazijoje, vadovavo chorui, moksleivių ir Šaulių rinktinės pučiamųjų orkestrams.
Antrojo pasaulinio karo metu patekęs į Vokietiją, vargonininkavo lietuvių mokyklose Regensburge ir Scheinfelde, buvo lietuvių gimnazijos muzikos mokytojas. 1949 m. emigravo į Kanadą ir buvo pirmasis Monrealio naujos Aušros Vartų lietuvių parapijos vargonininkas ir choro vadovas, taip pat vadovavo Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Vytauto klubo chorui. Su chorais nemažai koncertavo ir dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. Dėjo daug pastangų, kad būtų įsigyti nauji bažnyčios vargonai. A. Piešina nesiekė garbės, o ramiai dirbo lietuvybės ir muzikos labui. Rėmė lietuvišką spaudą ir muzikinius leidinius.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Sukuras

Istorija

Senovėje miestas buvo vadinamas Aloru arba Aroru (urd. الور) ir buvo Sindo sostinė. Rajų dinastijos laikais pastatyta didelė Šivos šventykla. 711 m. miestas užimtas musulmonų. Britų laikais pastatyta užtvanka lėmė miesto suklestėjimą.
Belaito rajonas

Geografija

Rajonas užima beveik pusę Brunėjaus teritorijos. Didesnę jo dalį užima Borneo tropinės džiunglės, šlapynės. Rajonu teka ilgiausia šalies upė Belaitas su savo intakais.

Gyventojai

Rajone gyvena >60 tūkst. gyventojų. Dauguma jų susitelkę Kvala Belaito ir Serijos miestuose. Vietiniai gyventojai yra belaitai ir kiti malajai, miestuose nemažai kinų, indų, filipiniečių, džiunglėse yra ibanų, penanų. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai.
Šiuolaikinio šokio asociacija

Šiuolaikinio šokio asociacija – šiuolaikinio šokio kūrėjus vienijanti organizacija Lietuvoje. Ją 2007 metais įkūrė dvidešimt penki Lietuvos šiuolaikinio šokio choreografai ir šokėjai, turintys meno kūrėjo statusą.
Pabaltijo geležinkelis

Pabaltijo geležinkelis (rus. Прибалтийская железная дорога), pilnas pavadinimas Pabaltijo Raudonosios Vėliavos ordino geležinkelis (rus. Прибалтийская ордена Октябрьской Революции железная дорога) – geležinkelis, veikęs Lietuvos TSR, Latvijos TSR, Estijos TSR ir Rusijos TFSR (Kaliningrado sr.) teritorijose su valdyba Rygoje.

Istorija

Įkurtas 1963 m. vasario 16 d., apjungiant keliose kaimyninėse TSRS respublikose veikusius geležinkelius pagal TSRS Ministrų Tarybos nutarimą Nr. 174, išleistą 1963 m. vasario 14 d. Okupuotose Baltijos šalyse veikę geležinkeliai tapo TSRS vieningos geležinkelių sistemos dalimi. TSRS Susisiekimo ministerijai priklausęs geležinkelis nustojo gyvuoti nuo 1992 m. sausio 1 d.
AE Nikaia

istorija

Klubas įkurtas 1948 m. Klubo komanda žaidė Graikijos elito divizione.
1993 m. Monako Grand Prix

1993 m. Monako Grand Prix buvo Formulės 1 lenktynės, rengtos Monako trasoje gegužės 23 d., 1993 metais. Tai buvo šeštosios 1993 m. Formulės 1 sezono lenktynės.

Apibendrinimas

Ayrton Senna nugalėjo rekordinį šeštąjį kartą Monake po protingų taktinių lenktynių. Brazilas maksimaliai išnaudojo savo bolidą pergalei po to, kai Alain Prost startavo per anksti ir turėjo sustoti boksuose 10 sekundžių. Michael Schumacher pirmavo lenktynėse iki hidraulikos gedimo, taip atiduodamas pergalę Sennai.
Himalāyan Śerpā Club

Istorija

Žaidžia elito divizione.
Skandinavija

Terminologija ir vartojimas

Kalboje žodis „Skandinavija“ paprastai reiškia Daniją, Norvegiją ir Švediją.
Kai kurie turistiniai šaltiniai teigia, kad Islandija ir Suomija taip pat yra laikomos Skandinavijos šalimis, tačiau šis regionas paprastai yra žinomas kaip „Šiaures Šalys“.
Julija Levčenka

Sportinė karjera

2017 m. Pasaulio čempionate, Londone J. Levčenka iškovojo sidabro medalį ir pagerino savo asmeninį rekordą.
Li Xiaofeng

Li Xiaofeng (g. 1985 m. kovo 27 d.), žinomas pseudonimu Sky – profesionalus Warcraft 3 žaidėjas iš Kinijos. Šiuo metu yra World Elite komandoje. Sky žaidžia humans (žmonės) rase ir yra dusyk WCG pasaulio čempionas.
Jis yra vienas pagrindinių veikėjų dokumentiniame Nyderlandų filme apie profesionalias Warcraft 3 varžybas „Beyond the Game“.
Tarptautinio pripažinimo Li Xiaofeng susilaukė 2005 m. užėmęs trečiąją vietą pirmajame World e-Sports Games turnyre Seule (Pietų Korėja). Tais pačiais metais jis tapo World Cyber Games Warcraft 3 čempionu, tarp kitų oponentų įveikdamas ir jau garsius ir pripažintus žaidėjus Manuel Schenkhuizen (Grubby) bei Dae Hui Cho (FoV). 2006 metais žaidėjas vėl užėmė pirmąją vietą World Cyber Games turnyre, dar sykį įveikdamas Grubby, o finale – Yoan Merlo (ToD). Tais pačiais metais jis buvo įtrauktas į WCG šlovės lentą. 2007 m. Li vėl nuėjo iki WCG finalo, tačiau jame pralaimėjo Norvegijos žaidėjui Olav Undheim ir užėmė antrąją vietą.
2008 m. Kinijos olimpinis komitetas Li Xiaofeng kartu su kitu Warcraft III profesionalu Jang Jae Ho išrinko nešti olimpinį deglą prieš Pekiną.
Medžiagų pernaša

Medžiagų pernaša – medžiagų keliavimas į ląstelės vidų ir iš ląstelės.
127 valandos

Siužetas

2003 m. balandžio 25 d. Aronas Ralstonas (akt. James Franco) ruošiasi dienai Kanjonų žemės nacionaliniame parke Jutoje, naktį važiuodamas prie parko. Kitą rytą per visą parką jis važiuoja kalnų dviračiu, ketindamas užtrukti 45 minutėmis anksčiau, nei nurodo jo kelioninis gidas. Lakstydamas uolų dariniais jis sutinka dvi pasiklydusias keliautojas Kristi (akt. Kate Mara) ir Megan (akt. Amber Tamblyn). Ralstonas įtikina jas esąs gidas ir pasisiūlo vesti jas daug įdomesniu maršrutu, nei jos norėjo eiti. Jis praveda jas pro Robbers Roost' siauruosius kanjonus, kuriuose telkšo požeminis telkinys, nuo kurio jie nusprendžia pašokinėti filmuodamiesi Ralstono kamera. Kristi ir Megan pakviečia Aroną į vakarėlį, vyksiantį kitą vakarą, ir jis pasako atvyksiąs. Tačiau merginos abejoja, ar jis ten pasirodys.
Aronas tęsia kelionę į Melynojo Džono kanjoną pro siaurą perėję, kurioje dideli rieduliai kabo įsispraudę tarp akmeninių sienų. Jam besileidžiant nuo uolos, vienas nestabilus riedulys nurieda žemyn paskui Aroną į kanjono apačią ir prie kanjono sienos prispaudžia jo dešinę ranką, taip jį įkalindamas. Aronas išsyk šaukiasi pagalbos, bet kadangi jis įstrigęs didžiulėje izoliuotoje vietovėje, niekas jo negali išgirsti. Susitaikius su mintimi, kad liko vienas, Aronas ima filmuoti video dienoraštį ir naudodamasis rankiniu peiliuku bando suskaldyti riedulį. Taip pat pradeda normuoti savo maistą ir vandenį.
Supratęs, kad akmens niekaip nesuskaldys, jis imasi pjauti sau ranką, bet suvokia, jog peilis per daug atšipęs, kad įpjautų odą. Tuomet jis duria sau į ranką, tačiau supranta, kad niekaip neprakirs kaulo. Aronui pasibaigia vanduo ir jam tenka gerti savo šlapimą. Kuo toliau, tuo labiau jo vaizdo įrašai darosi liūdnesni, nes jis jaučia artėjančią mirtį. Aronas pradeda svajoti apie savo santykius bei praeities nuotykius: buvusią mylimąją (akt. Clémence Poésy), šeimą (akt. Lizzy Caplan, Treat Williams, Kate Burton) ir dvi keliautojas, sutiktas prieš nelaimingą atsitikimą. Po gyvenimo apmąstymų jis priėjo išvadą, kad viskas, ką darė gyvenime, vedė jį link šio išbandymo ir tai, kad jam lemta mirti kanjone.
Po penkių dienų vizijos būdu Aronas pamato dar negimusį savo sūnų. Jis sukaupia visas jėgas ir sulaužo sau ranką ir galiausiai nupjauna ją buku peiliu bei pasidaro turniketą likusiai rankos daliai. Prieš išvykdamas, nufotografuoja jį įkalinusį akmenį. Išėjęs iš kanjono, suvokia, kad jam dar teks nusileisti 20 metrų nuo olos ir nukeliauti keletą kilometrų, kol galų gale, išsekęs ir kruvinas, jis randa keliaujančią šeimą. Jiems iškvietus pagalbą, Aronas išskraidinamas sraigtasparniu.
Filmo pabaigoje rodomas tikrasis Aronas Ralstonas po nelaimės (nuotykiai kopiant į kalnus, kuriuos jis tęsė net po nelaimingo atsitikimo, jo žmona, kurią Aronas sutiko praėjus 3 metams po įkalinimo bei sūnus Leo, gimęs 2010 m.) Filmo galutinėje frazėje sakoma, kad nuo šiol Ralstonas visada kam nors praneša, jei kur nors išvykstąs vienas.
Gulbinų apylinkė (Biržai)

Istorija

1954 m. prijungtos dalis Kirdonių apylinkė ir dalis Čėniškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Gulbinų apylinkė prijungta prie Pabiržės apylinkės.
Kalvarijos herbas

Aprašas

Herbo skydas perskeltas į du laukus. Priekiniame raudoname lauke sidabrinė dantyta mūro siena su vartais bei bokštu virš vartų; arka ir dvi juodos šaudymo angos. Ant bokštelio juoda K raidė, stogas raudonas, viršuje auksinė vėliavėlė. Užpakaliniame mėlyname lauke auksinė Dievo apvaizdos akis. Virš skydo purpurinė kunigaikštiška kepurė su trimis perlais nusagstytais auksiniais lankais ir valdžios obuoliu viršuje. Skydo šonus puošia dvi, apačioje surištos raudonu kaspinu, žalios laurų šakelės su raudonais vaisiais.

Istorija

Pirmąjį herbą 1705 m. išrūpino Mykolas Juozapas Sapiega. Vėliau Kalvarijai laisvojo miesto teises ir herbą – „iš dešinės pusės mėlyname lauke Dievo Apvaizda, kairėje pusėje raudoname lauke vartai su aukštu bokštu bei didžioji raidė K, apsupta apačioje surištomis laurų šakelėmis, virš kurių karūna“ – 1791 m. gruodžio 27 d. suteikė Lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas. Kalvarijos herbas iš kitų išsiskyrė tuo, kad jo skydas buvo papuoštas dviem palmės šakelėm bei kunigaikštiška kepure viršuje. Kitais metais savivalda ir herbas panaikinti.
Iš naujo pagal 1791 m. privilegiją atkurtą herbą (herbo etalono autorius - dailininkas Juozas Galkus) Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas patvirtino 1991 m. balandžio 17 d. nutarimu I-1237.
Pleištas

Pleištas – prizmės formos mechanizmas, naudojamas įvairioms detalėms jungti, suspausti, atskirti, judesio arba sukimo momentui perduoti, taip pat kaip pjovimo ir kirtimo įrankis. Tai labai senas mechanizmas, naudotas dar Senovės Egipte statybinių akmens blokų perskėlimui.

Naudojimas

Pleištas neleidžia detalėms pasisukti viena kitos atžvilgiu. Senovėje buvo gaminamas iš bronzos, medžio, dabar – daugiausia iš legiruoto plieno. Pleištus galima naudoti pakelti sunkius daiktus, taip pat sujungti įvairias detales, variklio mechanizmus. Pagal formą pleištai skirstomi į skersinius, nuožulniuosius, prizminius ir segmentinius. Nuožulniaisiais pleištais daugiausia jungiami velenai su stebulėmis, prizminiai tvirtinami prie veleno sraigtais, skersiniai naudojami dinaminei apkrovai, segmentiniai tinka nedideliam sukimo momentui perduoti.
Šiongnu

Kilmė

Spėjama, kad šiongnu kilo iš Ordos regiono (dab. Vidinė Mongolija), iš kur plito po visą didžiulį regioną, kuris greičiausiai iki tol buvo apgyvendintas indoeuropiečių (giminingų skitams).
Nėra vieningos nuomonės, kokiai kalbinei grupei galėjo priklausyti šiongnu. Dažniausiai jie yra priskiriami prototiurkams, bet yra teorijų, kad jie galėjo kalbėti ir Jenisėjaus kalba, t. y. buvo giminingi ketams.
Tradicinėje kinų istoriografijoje (Sima Čian) šiongnu buvo laikomi palikuonimis paskutiniojo Šia dinastijos valdovo Džie (桀), kurio sūnus Čunvei (淳維) pradėjo šią tautą.
Šiongnu kinams buvo žinomi nuo pat Džou dinastijos laikų, o Kovojančių karalysčių laikotarpiu jų antpuoliai kėlė daug problemų daugeliui Kinijos valstybių. Tai skatino vietos valdovus statytis įtvirtinimus, kurie III a. pr. m. e. buvo sujungti į Didžiąją kinų sieną. Tuo metu Kiniją suvienijus į vientisą imperiją, taip pat spaudžiant donghu gentims rytuose ir juedži gentims vakaruose, šiongnu buvo priversti keltis į šiaurę ir apgyvendino visą Mongolijos plynaukštę.

Kinijos valdžioje

Šanju Huduershi (18-48) laikais Kinijoje kilus neramumams, šiongnu vėl iškovojo nepriklausomybę, tačiau netrukus jų valstybė suiro. Šiauriniai šiongnu, gyvenę vakaruose, kuriam laikui išlaikė nepriklausomybę, bet I a. pabaigoje pralaimėję šianbams ir Kinijai, pradėjo migruoti į vakarus. Spėjama, kad jie pradėjo Didįjį tautų kraustymąsį ir vakaruose tapo žinomi kaip hunai.
Pietiniai šiongnu (dabartinės Vidinės Mongolijos teritorijoje) nuo 50 m. sudarė vasalinę Kinijos imperijos valstybę, kuri turėjo savo vietinę valdovų dinastiją, tačiau ekonomiškai ir politiškai priklausė nuo Kinijos. Čia buvo vykdomos administracinės reformos, etninių kinų migracija į kraštą, sparti sinizacija, palietusi visas gyvenimo sritis.
Švirkštas

Švirkštas – medicininis vamzdelis su stūmokliu vaistams suleisti ar žaizdoms plauti. Dažniausiai naudojamas kartu su švirkšto adata.
Mihrabas

Mihrabas (michrabas) – niša musulmonų šventyklose − mečetėse. Ji įrengiama kiblos sienoje.
Mihrabu senovės arabų kultūroje buvo vadinamas valdovo sosto kambarys ar kambarys, kur reziduoja valdovas. Mahometas mihrabu vadino asmeninį maldos kambarį savo namuose, iš kurio jis išeidavo į mečetę. Mihrabas mečetėse tikriausiai buvo vieta, kurioje melsdavosi valdovas, kuris kartu buvo ir mečetės imamas. Mihrabas tikriausiai kilęs iš poreikio mečetės sienoje pažymėti kryptį į Meką tikintiesiems. Iš pradžių tai tikriausiai buvo ženklas sienoje ir po to jis pradėtas išskirti architektūriniu elementu − niša. Valdovui pakeitus meldimosi vietą į maksurą, mihrabas išliko mečetėse. Architektūriškai mihrabas turi ryšių su krikščionių apside. Požymiai Umajadų laikotarpio (VII a. pb.−VIII a. pr.) mečetėse rodo, kad jos galbūt turėjo mihrabus. Anksčiausias išlikęs mihrabas yra Bagdade ir datuojamas VIII a. pabaiga. Jis sukurtas iš monolitinės marmuro uolos ir tikriausiai iš pradžių buvo iškaltas Sirijoje. Kitas, vienas iš anksčiausių išlikusių mihrabų, yra Kairuano didžiojoje mečetėje (IX a. vidurys). Mihrabo planai buvo įvairių formų: kvadrato, pusapskritimio, heksagono. Jų gylys paprastai siekia iki 2 metrų. Pažymėtina išimtis yra Kordoboje esantis Meskitos mihrabas, kuris nėra atsuktas į Mekos pusę ir jo oktagono plano spindulio ilgis yra daugiau nei 3 metrai. Mihrabai buvo puošiami marmurinėmis ar keramikinėmis plytelėmis suformuojant įvairius islamiško meno stiliaus raštus. Mihrabo abejose pusėse paprastai panaudotos kolonos, o nišos lubos paprastai būna kriauklės formos. Paprastai nišos lubose ar prieš pat mihrabą ant grandinės būna pakabintas mečetės žibintas. Iš Fatimidų laikotarpio išliko kilnojamų mihrabų, pagamintų iš medžio. Mihrabai buvo statomi kapuose, mauzoliejuose.
Miestas-apskritis

Miestas-apskritis (lenk. Miasto na prawach powiatu) – Lenkijos administracinis vienetas, kai miestas turi panašias savivaldos teises kaip ir apskritis. Iš viso šalyje yra 65 tokie miestai.
Tauragės keramika

Tauragės keramika – plytų gamybos įmonė, veikianti Tauragėje.

Istorija

Įmonės veikla prasidėjo dar tarpukario metais, kai jos vietoje veikė dvi plytinės. Pokario metais įmonė sparčiai įsitvirtino rinkoje, nes sugriautiems pastatams reikėjo daug plytų. 1949 m. per dviejų pamainų darbo dieną buvo pagaminama 30 000 plytų. 1960 m. tapo ištisus metus veikiančia įmone.
1961 m. pradėjo veikti pirmoji tunelinė krosnis. Tauragės keramika buvo pirmoji įmonė Tarybų Sąjungoje, kurioje drenažo vamzdžiai pradėti išdegti tunelinėse krosnyse. 1965 m. pradėtas eksploatuoti keramikos cechas, kurio pajėgumas dvigubai viršijo iki tol veikusios įmonės pajėgumus. Ilgainiui plytų „apyvarta“ išaugo iki 40 mln., o drenažo vamzdžių – iki 150 mln. sąlyginių vienetų.
1991 m. sustojus tokiems dideliems melioracijos mastams, drenažo vamzdžių pagaminta tik 75 mln., plytų – 51 mln. ir 16 mln. keraminių blokelių sąlyginių vienetų per metus.
Tauragės keramika turi savo poilsio namus prie Baltijos jūros, sporto salę, klubą, yra pastačiusi keletą bendrabučių ir gyvenamųjų namų savo darbininkams. Daugelį metų šiai įmonei vadovavo V. Daujotas, dabar direktorius J. Gudelis. Šiuo metu įmonė yra sustabdžiusi savo veiklą.
Kazachijos TSR himnas

Kazachijos Tarybų Socialistinės Respublikos (KTSR) himnas (kaz. Қазақ Советтiк Социалистік Республикасының мемлекеттік әнұраны, Qazaq Sovettik Socïalïstik Respwblïkasınıñ memlekettik änuranı) buvo Kazachijos TSR valstybinis himnas.
Didžiojo Sen Bernaro perėja

Didžiojo Sen Bernaro perėja (pranc. Col du Grand St-Bernard, it. Colle del Gran San Bernardo, vok. Grosser Sankt Bernhard) – Alpių kalnų perėja, esanti kalnyno vakaruose, tarp Peninų Alpių ir Monblano masyvo, ties Italijos ir Šveicarijos siena. Aukštis 2469 m. Perėja jungia Ronos ir Dora Baltėjos upių slėnius. Tai trečia pagal aukštį Alpių kalnų perėja. Ja nutiestas kelias, jungiantis Martinji (Šveicarija) ir Aostą (Italija). 1924 m. iškastas 5,8 km ilgio tunelis. Perėjoje telkšo nedidelis Sen Bernaro ežeras.
Šia perėja keliai driekėsi nuo senovės: nuo IV a. pr. m. e. ja naudojosi keltų gentys, perėja minima romėnų kaip Poeninus arba Poenini (šis pavadinamas, matyt, kilęs ne nuo pūnų (=Hanibalo), kurie per ją niekad nesikėlė, o nuo senovės keltų žodžio kalnams *peninus). 57 m. pr. m. e. šią perėją bandė užkariauti Cezario karvedys Servijus Galba, bet galiausiai tą pavyko padaryti Augustui. Čia pastatyta tvirtovė, o vėliau – Jupiterio šventykla. 1049 m. atidaryta Sen Bernaro perėjos užeiga, veikianti iki šiol. Jos įkūrėjas, vienuolis Bernaras de Mentonas XVII a. paskelbtas šventuoju, alpinistų, žygeivių globėju. Užeigą prižiūrintys vienuoliai taip pat užsiimdavo keliautojų gelbėjimu (tam naudodavo šunis senbernarus). 1800 m. pro šią perėją Napoleonas įsiveržė į Italiją.
Baltijos aidas

Baltijos aidas – visuomenės, literatūros ir kritikos laikraštis, leistas 1931–1932 m. Klaipėdoje du kartus per savaitę.

Istorija

Pirmasis numeris išėjo 1931 m. spalio 21 d. Leidėjas A. Bernotas. Spausdino spaustuvė „Lituanus“, vėliau „Rytas“ Klaipėdoje. Išleista 20 numerių. Nuo 1932 m. vasario mėn. „Baltijos aidas“ buvo sujungtas su laikraščiu „Žemaičių balsas“ ir pradėtas leisti „Mūsų balsas“.
Atspindėjo Klaipėdos krašto bei kitų Lietuvos regionų įvykius, svarstė visuomeninio gyvenimo, kultūros, literatūros klausimus.
Bendradarbiavo A. Barkauskas, Juozas Purickis, J. Romeika, Aleksandras Vitkauskas.
Redaktorius J. Pocius.
YSCC Yokohama

Istorija

Klubo ištakos siekia 1986 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais. Nuo 2014 m. žaidžia J3 lygoje.
Era (albumas)

Cast

Eric Lévi : Keyboard, Prog., Lead Guitar (Mirror, After Time, Impera)
Guy Protheroe : Lead Vocal (Ameno, Enae Volare)
Eric Geisen : Lead Vocal (Cathar Rhythm)
Florence Dedam : Lead Vocal (Mother, After Time)
Murielle Lefebvre : Lead Vocal (Enae Volare Mezzo)
Harriet Jay : Lead Vocal (Ameno, Avemano, Cathar Rhythm
Neil Wilkinson : Drums (Avemano)
Lee Sklar : Bass (Avemano)
Philippe Manca : Lead Guitar (Era, Ameno, Cathar Rhythm, Mother, Avemano, Sempire d’Amor, Enae Volare), Mandolin (Era), Drums/Bass prog. (Ameno, Era)
Laurynas Algimantas Skūpas

Laurynas Algimantas Skūpas (1937 m. rugpjūčio 10 d. Kupiškio raj., Subačiuje – 2005 m. sausio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas romanistas, esperantininkas.

Biografija

Baigė Vilniaus pedagoginį institutą ir Maskvos užsienio kalbų institutą. Poliglotas, laisvai kalbėjo rusų, lenkų, ispanų, vokiečių, prancūzų, italų, provanso, turkų, esperanto kalbomis.
1960 m. mokytojavo Šeduvoje. Nuo 1964 m. Vilniaus universiteto prancūzų kalbos katedros dėstytojas, docentas, profesorius. 1970–1980 m. stažavosi Paryžiaus, Briuselio, Maskvos universitetuose. 1992–1995 m. dėstė lietuvių kalbą Paryžiaus Rytų kalbų institute, išleido lietuvių kalbos vadovėlį prancūzakalbiams.
Lietuvos esperantininkų sąjungos narys. Susidomėjo šia kalba 1959 m. Rašė straipsnius, o vėliau ir redagavo Lietuvos esperantininkų leidinius „Horizonto de Soveta Litovio“, „Litovio hodiaŭ“, „Litova stelo“. Nuo 1989 m. vedė Lietuvos radijo laidas esperanto kalba. Išvertė John Wells knygą „Lingvistikaj aspektoj de Esperanto“.
1979–1988 m. Tarybinių esperantininkų asociacijos narys (esp. Asocio de Sovetiaj Esperantistoj), ASE Lietuvos skyriaus pirmininkas. 1988–1993 m. Lietuvos esperantininkų sąjungos (Litova Esperanto-Asocio) pirmininkas. 2004 m. 57-ojo Tarptautinės katalikų esperantininkų sąjungos IKUE kongreso Kretingoje organizatorius.