google/wiki40b huggingface dataset:
Nerėpų senosios kapinės

Vieta

Įrengtos Erlos upelio slėnio šlaite esančioje terasoje, žemėjančioje į vakarus. Kapinės netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi, 35 m ilgio ir 27 pločio, apaugusios medžiais. Paviršiuje kyšo keletas stambių lauko akmenų, o ties viduriu stovi paminklinis kryžius. Į rytus nuo kapinių stovi anotacinis ženklas.  
Memorialinį vertingųjų savybių pobūdį turintis kultūros paveldo objektas. Teritorijos plotas – 0,09 ha, perimetras – 123 m.

Kryžius

Kryžius antkapinio paminklo tipo, keturių tarpsnių. Jį sudaro 3 tašytos, stačiakampės stačiasienės akmens plokštės, virš kurių kyla metalinis kryžius kiauravidure kryžma. Viršutinėje plokštės vakarinėje plokštumoje iškaltas sunkiai įskaitomas užrašas: „Už čia ilsančius / steigėjai paminklo / SKRYPKAUSKAI".

Istorija

Kapinės veikė XVI - XVIII a. Jose laidoti Nerėpų kaimo gyventojai. Vadinamos Kapaliais, Marų kapais, Maro kapeliais, Senkapiais. Kapines uždarius, jose nuo XIX a. retsykiais be kunigo buvo laidojami savižudžiai ir nekrikštyti mirę kūdikiai, kurių nepriimdavo į Salantų parapijos kapines. Paskutinės palaidotos 1920 m. šiltinės aukos. 
Nuo seno jose stovėjo keli aukšti, ąžuoliniai kryžiai, kuriems sunykus Edvardas Nikontas 1936 m. pastatė akmeninį paminklinį kryžių. Seniau kapinėse vykdavo gegužinės pamaldos, į kurias sueidavo visi kaimo gyventojai. Sovietmečiu kapinės buvo suniokotos, o kryžius nuverstas. Aloyzo ir Birutės Skripkauskų rūpesčiu jis atstatytas ir pašventintas. 
1995 m. kapines žvalgė Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė, 2000 m. – Julius Kanarskas, 2015 m. – Kultūros paveldo centro vyriausioji paminklotvarkininkė Loreta Jatulionytė-Brezgienė.
1997 m. gruodžio 31 d. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (registro kodas L566),, 2005 m. balandžio 19 d. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe. 
Kapines prižiūri Aloyzas ir Birutė Skripkauskai. 2000 m. Salantų regioninio parko direkcija prie kapinių pastatė anotacinį ženklą.
Bram Stoker

Biografija

Stokeris gimė 1847 m. lapkričio 8 d. Klontarfo mieste, esančio į šiaurę nuo Dublino (Airija). Tėvai, Abraomas Stokeris (1799–1876), kilęs iš Dublino, ir Šarlotė Matilda Bleik Tornley (Charlotte Mathilda Blake Thornley, 1818–1901), kilusi iš Bolišanono, Donegolo grafystėje. Stokeris šeimoje buvo trečiasis iš septynių vaikų.
Būdamas vaiku dėl ligos negalėjo atsistoti ar vaikščioti, todėl iki kol jam sukako septyneri pragulėjo lovos patale. Toks netikėtas jo pasveikimas bei liga gydytojams atrodė kaip stebuklas. Ši trauminė patirtis atsispindi jo darbuose – amžinasis miegas ir mirusiųjų prisikėlimas, Drakulos pagrindinė tema. Augdamas daugiau nepatyrė rimtų sveikatos sutrikimų ir netgi buvo puikus futbolininkas bei atletas, kuomet 1864–1870 m. Dublino Trejybės koledže studijavo istoriją, literatūrą, matematiką ir fiziką. Su pagyrimu baigęs studijas Matematikos fakultete, Stokeris ilgą laiką dirbo žurnalistu ir dramos kritiku vietiniame Dublino laikraštyje „The Evening Mail“. Jo susidomėjimas teatru privedė prie to, jog jis susipažino su anglų aktoriumi Henriu Irvingu, su kuriuo palaikė artimus ryšius. 1878 m. susituokė su Florencija Balkomb, kurios rankos taip pat siekė ir žymus anglų dramaturgas Oskaras Vaildas. Vėliau kartu su ja persikėlė gyventi į Londoną, kur dirbo vadybininku Irvingo Lyceum teatre ir parašė pirmąsias savo knygas. Naujųjų 1879 m. išvakarėse jam gimė sūnus Irvingas Noelis.
Nors Stokeris buvo parašęs ir daugiau kūrinių, didžiausios sėkmės (tačiau jau po autoriaus mirties) susilaukė gotikinio žanro romanas „Drakula“, kurį jis parašė įkvėptas Džozefo Šeridano Le Fanu (Joseph Sheridan Le Fanu, 1814–1873) parašyto gotikinio romano apie vampyrus „Karmila“ (Carmilla), išleisto 1872 m. Prie šio kūrinio Stokeris dirbo aštuonerius metus, studijavo Europos folklorą ir legendas apie vampyrus.
Bremas Stokeris mirė Londone 1912 m. balandžio 20 d., pasak keleto šaltinių nuo per didelio išsekimo ar sifilio. Jis buvo kremuotas, palaikai saugomi Londono Golders Green krematoriume.
1987 m. Siaubo rašytojų asociacijos įsteigti kasmetiniai literatūros apdovanojimai, pavadinti rašytojo garbei.
Danilavos piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Jonėnų piliakalnis 6 kmBaluošos piliakalnis 6 kmPavandenės piliakalnis 14 kmSužionių piliakalnis 4 kmAbejučių piliakalnis 5 kmBernotų piliakalnis 17 kmRėvos piliakalnis 12 kmNoselėnų piliakalnis 13 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Lugduno Galija

Raida

Ji suformuota padalijant Plaukuotosios Galijos (lot. Gallia Comata) teritoriją į tris dalis. Pradinė šios provincijos, dar vadintos Keltų Galija (lot. Gallia Celtica), teritorija buvo nuo Senos ir Marnos šiaurės rytuose (riba su Belgijos Galija) iki Garonos pietvakariuose (riba su Akvitanijos Galija). Valdant Augustui Lugduno Galijos teritorija buvo sumažinta. Žemės tarp Luaros ir Garonos buvo perduotos Akvitanijos Galijai, o centrinė ir rytų dalys buvo perduotos naujai provincijai Aukštutinei Germanijai. Lugduno Galija buvo imperijos provincija, verta būti valdoma imperijos legato.
III a. pabaigos Diokletiano administracinių reformų metu Lugduno Galija buvo padalinta į keturis administracininius vienetus, numeruojamus skaičiais nuo I iki IV. Tuo metu Lugduno Galijos užėmė didžiausią dalį diocezijoje, klaidinančiai vadintoje Galų diecezija (lot. Dioecesis Galliarum), kuriai dar priklausė Pirmoji Germanija, Antroji Germanija ir Belgika. Daug galų žemių priklausė Vjeno diecezijai (pietinės Galijos provincijos), Britanijos diocezijai (joje gyveno irgi keltai) ir Ispanijos diocezijai.
Inkorporacinė kalba

Inkorporacinė kalba arba polisintetinė kalba – kalba, kurioje sakiniai sudaromi inkorporacijos būdu.
Inkorporacinės yra dalis paleoazinių (čiukčių, koriakų, nivchų) ir Šiaurės Amerikos indėnų (dakotų, cimšijanų, pajutų) kalbų. Kartais inkorporacinėms kalboms priskiriamos ir agliutinacinės eskimų-aleutų kalbos.
Inkorporacinėse kalbose sakiniai sudaromi kaip sudėtiniai žodžiai (inkorporacijos būdu), t. y., šaknys žodžiai jungiamos į bendrą visumą – žodį sakinį. Žodžio sakinio pradžią sudaro veiksnio šaknis, pabaigą – tarinio šaknis. Tarp jų įstatomos papildinių su pažyminiais ir aplinkybių šaknys. Pavyzdžiui, čiukčių „ty-ata-kaa-nmy-rkyn“ („aš-taukai-elnias-žud-daryk“) 'aš riebius elnius žudau'.
Paprastai inkorporacija esti drauge su agliutinacija.
Dentino hiperjautrumas

Dentino hiperjautrumas (trumpinamas DH, arba DHS,) yra aštrus ir trumpas dantų skausmas, kuris kyla dėl per didelio dentino paviršių stimuliavimo, dažniausiai temperatūra, garais, lietimu, osmotiškai, chemiškai arba elektra. Toks skausmas neaprašomas kita dantų liga.
Albertas Kruminas

Biografija

1953–1960 m. mokėsi Naujosios Akmenės vidurinėje, 1960–1965 m. vakarinėje mokyklose, 1969–1973 m. studijavo Charkovo teisės institute.
1960–1965 m. Akmenės cemento gamyklos šaltkalvis, 1965–1968 m. tarnavo tarybinėje armijoje, 1968–1969 m. Akmenės cemento gamyklos elektromonteris, 1973–1978 m. teisės sistemos darbuotojas, 1978–1999 m. AB “Akmenės cementas“ cecho viršininkas, juridinio skyriaus viršininkas, nuo 1999 m. A. Krumino kontoros advokatas.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1995–2001 m. Akmenės rajono skyriaus pirmininkas. 1998–2000 m. LSDP Šiaulių apskrities koordinatorius. Nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP tarybos ir prezidiumo narys.
1997–2003 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys.
FK Lâkamatyŭ Homel

Istorija

Įkurtas 2008 m. Nuo 2014 m. žaidžia Pirmos lygos pirmenybėse. Niekada nedalyvavo elito pirmenybėse.
Karu regionas

Mažasis Karu

Mažasis Karu yra mažesnis už Didįjį ir piečiau. Vietiniai gyventojai šią sritį vadina afr. Klein Karoo 'Mažasis karu'.
Mažasis Karu, kuris yra mažiau sausringas už Didįjį, yra derlingas slėnis, kurį šiaurėje riboja Svartbergo kalnai (afr. Swartberg), o pietuose – Langebergo (afr. Langeberg) ir Outenikvos kalnai (afr. Outeniekwaberge).

Šio subregiono ribos nėra griežtai nustatytos, bet daugelis gyventojų laiko, kad vakarinė Mažojo Karu riba Barideilo kaimo (angl. Barrydale) regione, o rytinė – ties Juniondeilu (angl. Uniondale).
Mažojo Karu teritorija yra 300–600 m virš jūros aukštyje. Slėnio ilgis yra 245 km, vidutinis plotis – apie 48 km. Per metus kalnų šlaituose išlyja apie 400 mm kritulių, o slėnio dugne – iki 130 mm.
Gyvenvietės susitelkusios palei Gourits, Groot, Touws, Olifants ir Kammanassie upes. Pagrindinis subregiono miestas yra Oudtshoorn. Kiti miestai ir gyvenvietės – Ladismith, Calitzdorp, De Rust. Subregione žinomi misionierių punktai yra Zoar, Amalienstein, Barideilas (Barrydale) ir Dysselsdorp.
Subregione pirmieji europiečiai tyrinėtojai pasirodė XVII a. pabaigoje. Šiose sausringose žemėse tada gyveno tik khoisanai.
Šiuolaikinės žemdirbystės technologijos užtikrina vietinių žemių produktyvumą.

Aukštutinis Karu

Aukštutinis Karu, esantis 1000–1300 m aukštyje yra Pietų Afrikos plynaukštės dalis tarp Oranžinės upės ir Didžiosios pakopos kalnagūbrio.
Briliantais sninga

Briliantais sninga (trump. BS), tai Lietuvos ultimeito komanda iš Vilniaus. Komandos branduolį sudaro buvę akademinio irklavimo sportinikai susibūrę 2005 metais.
Abraomas Bermanas

Biografija

1925–1929 m. LKJS Anykščių parajonio komiteto sekretorius. 1928–1929 m. LKP Panevėžio rajono komiteto narys. 1929–1940 m. kalintas. 1940–1941 m. dirbo Utenoje. 1942–1945 m. 16-osios lietuviškosios divizijos politinis darbuotojas, 1945 m. kapitonas. 1945–1962 m. dirbo Kaune.  Bendradarbiavo laikraščiuose „Arbeter“ ir „Kareivių tiesa“.
San Pedras (DKK)

Istorija

Pirmasis europietis, pasiekęs šį kraštą buvo portugalas Soeriras Da Košta (XV a.).
John Travolta

Biografija

Johnas Travolta gimė šešių vaikų šeimoje Englevudo mieste Naujajame Džersyje (JAV). Travoltos mama Helen Cecilia buvo aktorė ir dainininkė, o tėtis Salvatore Travolta – futbolininkas. Jis užaugo kaip Romos katalikas, bet 1975 m. įsitraukė į scientologiją.
Baigęs Engeluvo mokyklą, jis persikėlė į Niujorką. Šiame mieste jis pradėjo dainuoti ir filmuotis televizijos serialuose, o vėliau, persikėlęs į Los Andželą, tęsė savo aktoriaus karjerą.
Juodupėnų seniūnija

Istorija

Įkurta 1919 m., priklausė Salantų valsčiui (Kretingos apskritis). Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Juodupėnų apylinke. 1941 m. birželio mėn. antroje pusėje atkurta. 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Juodupėnų apylinke.
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Juodupėnai.
Seniūnai: Jurgis Stanius (1932 m.)
FK Nemunas Alytus

Istorija

„Dainavos“ klubas dar nuo XX a. vidurio ilgą laiką buvęs stipriausia Alytaus komanda. Tačiau atgavus Nepriklausomybę, po 1990 m. klubas susilpnėjo, jį nustelbė Snaigė Alytus, ir 1993 m. „Nemunas“ (1992 m. pervadinta „Dainava“) sudarė „Daisotros“ (buvusios „Snaigės“) klubo dublerių pagrindą.
Ifnis

Ifnis buvo 1 502 km² teritorija pietų Maroke, Atlanto vandenyno pakrantėje, į pietus nuo Agadiro ir priešais Kanarų salas. 1964 m. šioje teritorijoje gyveno 51 517 gyventojų ir daugiausiai vertėsi žvejyba.
Dabar ši teritorija priklauso Sus-Masa-Dra regionui.
Liudomiras Nastopka

Liudomiras Nastopka (1909 m. kovo 27 d. Goryje, Gruzija – 1985 m. Biržų rajone, LTSR) – Lietuvos pedagogas, šaulys.

Biografija

Tėvas, baigęs Dorpato veterinarijos institutą, dirbo Vidurinėje Azijoje, vėliau Gruzijoje (Goryje ir Tbilisyje) bei Ukrainoje. Motina, dvasininko Martyno Cumfto duktė, po Mintaujos gimnazijos baigimo, mokytojavo.
1918 m. daugiavaikė Nastopkų šeima grįžo į gimtąją šalį. Liudomiro sesuo Halina užaugusi ta­po ži­no­ma ra­šy­to­ja ir ver­tė­ja, brolis Jaroslavas – Lietuvos Respublikos diplomatu. Trečias brolis Valentinas, išsimokslinęs veterinarijos gydytoju, žuvo autoavarijoje.
Liudomiras Nastopka baigė Panevėžio gimnaziją, vėliau studijavo Vienos universiteto Gamtos – matematikos fakultete. Studijų nebaigė. 1925–1928 m. Biržų gimnazijoje dirbo mokytoju. 1930–1931 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, Pirmojo Lietuvos Prezidento karo mokykloje įgijo atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnį. 1932 m. paskirtas Aukštadvario progimnazijos mokytoju. 1935 m. perkeltas dėstyti matematiką į Kaišiadorių gimnaziją, kartu buvo karinio parengimo instruktorius.
Šaulių sąjungos Trakų rinktinės Kaišiadorių kuopos vadas. Nuo 1933 m. – Atsargos karininkų sąjungos valdybos narys. Įstojo į Tautininkų sąjungą, 1934 m. išrinktas valdybos nariu, paskirtas šios organizacijos jaunimo karinio parengimo ir drausmės vadu.
1940 m. rugsėjo 1 d. Vilniuje buvo įsteigta X valstybinė gimnazija, kurios direktoriumi patvirtintas L.Nastopka. Pokaryje Biržuose daug metų dėstė matematiką ir fiziką, 1950–1951 m. buvo Biržų 1-osios vidurinės mokyklos direktoriumi. Miesto šachmatininkų buvo vadinamas  „nevainikuotu čempionu“, nors oficialiose varžybose ir nedalyvaudavo. 
Palaidotas evangelikų reformatų kapinaitėse Rinkuškių kaime ant Širvenos ežero kranto.
Buvo vedęs Feliciją Apolainytę, pora užaugino dukteris Feliciją Nijolę (g. 1934 m.) ir Liubomirą Eleną (g. 1937 m.). Paliko vertingą pri­si­mi­ni­mų rank­raš­tį „Ma­no šei­mos kro­ni­ka“ (sau­go­mas Lie­tu­vių li­te­ra­tū­ros ir tau­to­sa­kos ins­ti­tuto rank­raš­ty­ne), ištraukos buvo paskelbtos periodinėje spaudoje.
Jonas Jokūbas Zamoiskis

Biografija

Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Smolensko vaivados Mykolo Zdislavo Zamoiskio (apie 1679–1735) antrasis sūnus nuo pirmos santuokos su Ana Dzialinska (m. 1719). Broliai – Liubelsko vaivada Tomas Antonis ir Karūnos didysis kancleris Andžejus Jeronimas.
1744 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Chelmo žemės, 1746 metais pasiuntinys (deputatas) į seimą nuo Černigovo vaivadijos, 1750 metais – pasiuntinys nuo Liublino vaivadijos. 1764 metais tapo konfederacijos „Familija“ nariu ir pasiuntiniu į konvokacinį seimą nuo Liublino vaivadijos. Taip pat 1764 metais palaikė Stanislovą Augustą Poniatovskį išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.
1767 metais po savo bevaikio Klemenso Jurgio giminaičio mirties Jonas Jokūbas Zamoiskis paveldėjo Zamoisko ordinaciją. 1768 m. gegužės 8 d. tapo Baltojo erelio ordino kavalierius. 1770 metais gavo Podolės vaivados pareigybę.
Šešėlių teatras

Šiuolaikinis šešėlių teatras

2000 m. Viduryje gimė nauja šešėlių teatro tendencija, kurioje vietoj lėlių šokėjai, naudodamiesi savo lankstumu ir plastiškumu, sukuria spektaklius, pirmiausia naudodami savo kūnus. Dešimtmečio pabaigoje srovė tapo labai populiari, o jo šešėliai pradėjo atsirasti daugelyje pasaulio šalių. Populiariausi iš šių naujų šešėlių teatrų gali būti laikomi šešėlių „Pilobolus“ teatru. Ir tarp garsiųjų galima pavadinti Attraction, El Gamma Penumbra, Fireflies , Verba.
Teisės recepcija

Teisės recepcija – praeities visuomenės ar valstybės teisės normų, principų, teisinių formų perėmimas ir pritaikymas vėlesnėje visuomenėje ar valstybėje. Žymiausia teisės recepcija pasaulyje – Romėnų teisės recepcija. Lietuvoje – TSRS teisės recepcija po Nepriklausomybės atkūrimo.

Romėnų teisės recepcija

Romėnų teisės recepciją palengvino jos universalumas. Viduramžių Europoje galiojo kanonų teisė, papročiai, prekybos teisė, miestų teisė ir kitos teisės sistemos. Romėnų teisė Italijoje taikyta jau nuo XI a. Lietuvos teisei romėnų teisė taip pat padarė įtaką. Didžiausią – Vokietijos teisei (žr. pandektistika, BGB).

Sovietinės teisės recepcija

Itin didelę įtaką Eurazijos teisei padarė TSRS teisė. Ji iki šiol veikia pokomunistinėse valstybėse (tiesa, recepuota, pakeista, atnaujinta). Po Nepriklausomybės atkūrimo Lietuvoje buvo recepuota sovietinė (Lietuvos TSR) teisė. Naujajai teisinei sistemai pagrįstai įstatymai parengti praėjus daugiau nei dešimtmečiui ir įsigaliojo įstojimo į ES išvakarėse (pvz., LR BPK, LR CPK). Ypač ilgai truko administracinės teisės srities reforma. Iki pat 2016 m. gruodžio 31 d. galiojo LR ATPK, kuris 2017 m. sausio 1 d. buvo pakeistas LR ANK (Administracinių nusižengimų kodeksu).
Indoeuropiečių kilmės paleolitinio tęstinumo teorija

Paleolitinio tęstinumo teorija

Ši teorija teigia, kad indoeuropietiškai kalbantys ateiviai atvyko į Europą prieš dešimtis tūkstančių metų ir ledynmečio pabaigoje diferencijavosi į keltus, italikus, germanus ir kitas gentis, užimdami maždaug dabartines jų teritorijas. Teigiama, kad ledyno sukeltas europiečių populiacijos išskirstymas po skirtingas teritorijas ir tapo tokio išsiskyrimo dalimi. Remiamasi paleogenetiniais tyrimų duomenimis, rodančiais, kad apie 80 proc. dabartinių europiečių yra kilę iš senosios paleolitinės autochtoninės Europos populiacijos, o archeologiniai tyrimai rodo nepertraukiamą jų raidos tęstinumą. Ši teorija atsirado, nes nėra duomenų apie intensyvias vėlesnes migracijas netgi žalvario amžiuje bei analogiška teorija yra įsitvirtinusi aiškinant urališką finoUgrų kilmę nuo paleolito laikų. Tokia indoeuropiečių teorija gerokai skiriasi nuo žinomų Colin Renfrew ir Marijos Gimbutienės teorijų bei modelių, teigiančių, jog indoeuropiečiai pasirodė bei išplito Europoje tik pastarųjų 6 000 metų laikotarpiu.
Kentvinas

Kentvinas (angl. Centwine, m. 686 m.) – Vesekso karalius (676–685 m.), Kinegilso sūnus.

Biografija

Kentvinui, tikėtina, pavyko atstatyti Vesekso vienybę, nors pasak Bedos, Kentvino valdymo laikotarpis truko dešimtmetį, kada teritoriją valdė smulkūs karaliai, ir savo pasakojime iš kart nuo Kenevalo pereina prie Kedvalo.
Kentvilas tęsė Kenvalo pradėtas kovas su britais. Atlaikęs pergalę prieš kornoulcus 682 metais, jis užgrobė Devoną ir nustūmė britus prie pat jūros. Kai kurie šaltiniai teigia, kad didelę gyvenimo dalį Kentvinas liko pagonis, bet po to krikštijosi, tapo bažnyčios globėju ir nuėjo į vienuolyną, kur atsisakė sosto. Tikėtina, jo sosto išsižadėjimas buvo susietas su Kedvalos troškimu patekti valdžion. Yra ir kita nuomonė, kad Kedvala nuvertė Kentviną nuo sosto.
Inžinerija (laikraštis)

Inžinerija – Vilniaus Gedimino technikos universiteto dvisavaitis laikraštis, leidžiamas nuo 1973 m. spalio 17 d.

Istorija

Iki 1989 m. Nr. 11/12 ėjo kaip Vilniaus inžinerinio statybos instituto savaitraštis. Tiražas 1973 m. – 1000 egz., 1997 m. – 350 egz.,  2010 m. – 700 egz.
Meksikas (valstija)

Geografija

Valstijos teritorija kalnuota, išraižyta plačių slėnių (Tolukos, Teskoko). Svarbiausios viršukalnės – Siera Nevada, Siera de las Krusesas, Nevado de Toluka. Valstijos upės priklauso tiek Ramiojo tiek Atlanto vandenyno baseinams. Pagrindinė upė – Lerma. Seniau Meksiko slėnyje telkšojo keletas didelių ežerų (Teskoko, Čalko, Ksočimilko ir kt.), bet jie buvo nudrenuoti.
Vanlangas

Raida

Vanlango karalystę sukūrė Raudonosios upės slėnio gyventojai lakvietai. Archeologiniai radiniai patvirtina tik vėlyviausią Vanlango laikotarpį, tuo tarpu didžioji dalis istorijos yra laikoma mitologiniu. Vietnamiečių mitologija pasakoja apie pirmąjį lakvietų valdovą Kin Zuongą (viet. Kinh Dương Vương, čunomas: 涇陽王), kuris 2879 m. pr. m. e. konsolidavo gentis ir pradėjo Hong Bang dinastiją. Visi jos valdovai titulavosi Hung vuongais (viet. Hùng Vương, čunomas: 雄王).
Trečiasis Hung vuongas 2524 m. pr. m. e. perkėlė sostinę į Fongčau (viet. Phong Châu, čunomas: 峯州) gyvenvietę Raudonosios upės vidurupyje (dab. Phu Tho provincija) ir pervardino karalystę Vanlangu. Iki dabar ši vieta yra viena švenčiausių Vietnamo vietų, ir čia stovi seniesiems valdovams garbinti pastatyta šventykla.
Nuo VII-VIII a. pr. m. e. Raudonosios upės gyventojai jau pasižymėjo ganėtinai aukšto lygio visuomenės organizacija, išvystytu žemės ūkiu, geros kokybės bronzos dirbiniais, ir tapatinami su Dongsono archeologine kultūra. Būtent šios kultūros laikotarpis labiausiai ir siejamas su Vanlango karalyste.
Vanlangas prekiavo ir kariavo su savo pietiniais kaimynais čiamais (austroneziečiai) ir šiauriniais kaimynais auvietais (tai-kadajai). 258 m. pr. m. e. pastarųjų vadas An Zuongas nukariavo Vanlangą, sujungė jo teritorijas su savomis ir sukūrė Aulako karalystę. Lakvietams maišantis su auvietais išsivystė vietnamiečių tautybė.
Fotoelementas

Fotoelementas yra elektroninis prietaisas paverčiantis elektromagnetinių spindulių energiją į elektrinį signalą.

Konstrukcija

Vakuuminį deguonies-cezio fotoelementą sudaro stiklinė kolba, kurioje yra vakuumas. Jos vidinis paviršius, išskyrus "langelį" šviesai patekti, padengtas sidabro sluoksniu, o šis- cezio oksido sluoksniu. Sidabro sluoksnis ir jį dengiantis puslaidininkio sluoksnis yra fotoelemento katodas. Anodas- tai metalinis žiedelis kolbos centre.

Dar buvo gaminami stibio-cezio vakuuminiai fotoelementai, kuriuose pirmasis sluoksnis yra stibio, o ant jo- puslaidininkinis sluoksnis. Dujiniai fotoelementai buvo gaminami tik deguonies- cezio ir nuo vakuuminių skyrėsi vien tuo, kad kolba buvo pripildyta žemo slėgio argono dujų.

Veikimo principas

Prijungus maitinimo šaltinį, tarp fotoelemento anodo ir katodo atsiranda elektrinis laukas. Jei pro fotoelemento "langelį" į katodą kris šviesos srautas, tai fotonai išmuš elektronus iš fotokatodo. Laisvus elektronus pritrauks anodas ir grandinėje atsiras elektros srovė, kuri tekės tol, kol katodas bus apšviestas. Srovės ir šviesos srauto santykis vadinamas fotoelemento jautrumu. Šis dydis matuojamas mikroamperais, padalytais iš liumenų. Tipinis fotoelemento jautrumas yra 20-100μA/lm. Dujinių fotoelementų jautrumas yra 4-5 kartus didesnis, nes juose vyksta dujų jonizacija tarp elektrodų. Tačiau dujiniai fotoelementai turi nemažą inerciją.
Stačioji notra

Paplitimas ir augavietės

Paplitusi Rytų, Vidurio ir Pietų Europoje, Kaukaze, Mažojoje Azijoje. Lietuvoje labai reta.
Auga sausuose saulėtuose šlaituose, sausuose pievose, palaukėse, pūdymuose, pakrūmėse.

Biologija

Tai daugiametis žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas ir šaknis ilgai išsilaikanti. Stiebas status, 10–50 cm aukščio, tvirtas, kartais kylantis, paprastas arba šakotas, apaugęs minkštais, šeriškais plaukeliais, rečiau plikas. Žemutiniai lapai pailgai lancetiški, 3–5 cm ilgio ir 0,5–2 cm pločio, dantyti, trumpakočiai. Viršutiniai lapai kiaušiniški arba pailgi, lygiakraščiai, bekočiai, mažesni už žemutinius. Visi lapai iš abiejų pusių apaugę retais, prigulusiais plaukeliais.
Žiedynas ilgas, varpos pavidalo. Menturiai sudaryti iš 6–10 žiedų, viršūnėje sutankėję, prie pagrindo išretėję, išaugę viršutinių lapų pažastyse. Pažiedėlės šeriškos, kartais jų nėra. Žiedai 1–2 cm ilgio, su trumpais kotais arba bekočiai. Taurelė varpiška, penkiadantė, apaugusi į viršų nukreiptais, prigulusiais plaukeliais arba plika; jos danteliai trikampiški, su smailiomis viršūnėmis, pliki. Vainikėlis šviesiai geltonas, oranžinės spalvos žiotimis, plikas arba kiek plaukuotas, jo vamzdelis ilgesnis už taurelę, vidus pervertas plaukelių vainiku. Viršutinė lūpa lygiakraštė, įskilusia viršūne, trumpesnė už apatinę, jos kraštai atgal atsilenkę; apatinė lūpa triskiautė, nulinkusi, ties pagrindu su raudonomis dėmėmis. Kuokelių viršūnės labai išsilenkusios.
Žydi birželio–spalio mėnesiais. Vaisius – riešutėlis, apskritai kiaušiniškas, apie 2 mm skersmens, rudas, kartais su neryškiais taškeliais. Dauginasi vegetatyviniu būdu ir sėklomis.

Apsauga ir grėsmės

Į saugomų Lietuvos augalų sąrašus įrašyta nuo 1981 m. Nyksta dėl augaviečių užžėlimo ir pavėsio susidarymo.