Europos socialinis fondas

Istorija

Europos socialinis fondas buvo įkurtas pagal 1957 m. Romos sutartį – tai seniausias iš visų struktūrinių fondų. Pagrindinis ESF tikslas visada buvo didesnis užimtumas, bet laikui bėgant šis tikslas buvo pritaikomas prie besikeičiančių sąlygų. Ankstyvuoju pokario laikotarpiu fondas daugiausiai dėmesio skyrė darbuotojų migracijai Europoje, vėliau labiau stengtasi sumažinti jaunų ir nekvalifikuotų darbuotojų nedarbo lygį. Dabartiniu finansavimo laikotarpiu, 2007–2013 m., ESF ne tik skiria paramą asmenims, kuriems sunku surasti darbą, kaip antai moterims, jaunimui, vyresnio amžiaus darbuotojams, migrantams bei žmonėms su negalia, bet ir padeda įmonėms bei darbuotojams prisitaikyti prie pokyčių. Tai atliekama remiant naujovių diegimą darbo vietose, mokymąsi visą gyvenimą ir darbuotojų judumą.

Vieta ES politikoje ir strategijoje

Lisabonos darbotvarkė yra visaapimanti Europos Sąjungos strategija, kuria siekiama iki 2010 m. paversti Europą dinamiškiausia ir konkurencingiausia žiniomis grįsta ekonomika pasaulyje, pasižyminčia tvariu ekonominiu augimu, su daugiau ir geresnių darbo vietų, didesne socialine sanglauda ir pagarba aplinkai. ESF prioritetai atitinka Lisabonos darbotvarkės tikslus.
Lisabonos darbotvarkei paremti skirtos dauguma ES finansinių ir politinių priemonių. Tarp jų ir Sanglaudos politika, kurios tikslas – sumažinti ekonominius ir socialinius skirtumus tarp ES šalių ir regionų. Tam naudojami ES biudžeto finansiniai ištekliai (struktūriniai fondai) – įskaitant ESF, – skirti paremti mažiau išsivysčiusių regionų ekonominę ir socialinę plėtrą.
Atsižvelgiant į poreikį didinti konkurencingumą bei užimtumą globalizacijos ir senėjančios visuomenės kontekste, buvo sukurta Europos užimtumo strategija, ES šalims narėms apibrėžianti koordinuojančius pagrindus, pagal kuriuos būtų suvienodinti prioritetai ir tikslai užimtumo srityje. Šie bendrieji prioritetai aptariami Užimtumo gairėse ir įtraukiami į šalių narių atskirai parengtas nacionalines reformų programas. ESF finansavimą šalys narės paskirsto savo nacionalinėms reformų programoms ir nacionalinėms strateginių priemonių programoms (NSPP), kuriomis nustatomi šalių narių pagrindiniai iš ES struktūrinių fondų gaunamų lėšų panaudojimo prioritetai.
Nustatant ESF finansavimo prioritetus didelį vaidmenį vaidina ir Europos socialinė darbotvarkė. Socialine darbotvarke siekiama atnaujinti „Europos socialinį modelį“, modernizuojant darbo rinkas ir socialinės apsaugos sistemas, kad darbuotojai ir įmonės galėtų pasinaudoti tarptautinės konkurencijos, technologinės pažangos ir kintančių visuomenės tendencijų teikiamais privalumais, kartu ginant labiausiai pažeidžiamus visuomenės narius. Be to, prie ESF iniciatyvų prisideda ir „lankstumo ir užimtumo saugumo“ koncepcija. Lankstumą ir užimtumo saugumą galima apibūdinti kaip politikos strategiją, skirtą tuo pat metu didinti darbo rinkų, organizacijų bei santykių lankstumą ir užimtumo bei pajamų saugumą. Terminas „lankstumas ir užimtumo saugumas“ apima ir naują užimtumo traktuotę, požiūrį „darbo vieta visam gyvenimui“ keisdama požiūriu „darbas visam gyvenimui“. Ji skatina darbuotojus valdyti savo profesinę veiklą, mokantis visą gyvenimą, prisitaikant prie pokyčių ir keičiant darbo vietas.

Įgyvendinimas

Nors strategija formuojama ES lygmeniu, už ESF finansavimo įgyvendinimą atsakingos ES šalys narės ir regionai. Sutarus dėl strategijos ir biudžeto paskirstymo, planavimas atliekamas bendrai. Šalys narės ir jų regionai kartu su Europos Komisija suplanuoja septynerių metų veiklos programas. Šiose veiklos programose aprašomos veiklos sritys, kurios bus finansuojamos – jos gali būti geografinės arba teminės.
Šalys narės paskiria nacionalines ESF valdymo institucijas, atsakingas už projektų atranką, išmokas ir projektų eigos bei rezultatų vertinimą. Taip pat paskiriamos atestacijos ir audito institucijos, kurių užduotis yra stebėti ir užtikrinti, kad lėšos būtų panaudojamos pagal ESF taisykles.

Projektai

ESF įgyvendinamas projektais, kuriems vykdyti teikiamos paraiškos, ir kuriuos įgyvendina įvairios valstybinės ir privačios organizacijos. Tarp šių organizacijų yra nacionalinės, regioninės ir vietos valdžios institucijos, mokymo ir kvalifikacijos kėlimo įstaigos, nevyriausybinės organizacijos (NVO) ir savanorių sektorius, taip pat socialiniai partneriai, pavyzdžiui, profesinės sąjungos ir darbo tarybos, pramonės ir specialistų asociacijos bei atskiros bendrovės.
ESF projektų naudos gavėjai yra labai įvairūs, pavyzdžiui, atskiri darbuotojai, žmonių grupės, pramonės sektoriai, profesinės sąjungos, valstybinės administracijos arba atskiros įmonės. Ypač daug dėmesio skiriama pažeidžiamoms žmonių grupėms, turinčioms ypatingų sunkumų rasti darbą ir išsaugoti darbo vietas, kaip antai ilgalaikiams bedarbiams ir moterims. Dalyvaudami ESF projektuose, paramos kasmet sulaukia maždaug 9 milijonai asmenų iš šių pažeidžiamų grupių. Žr. 1-ąjį grafiką.