google/wiki40b huggingface dataset:
Yliškių kapinynas

Yliškių kapinynas – prūsų kapinynas prie Yliškių kaimo (Vėluvos apskritis, nuo 1946 m. rus. Дивное – Divnoje, Gvardeisko rajonas, Kaliningrado sritis).

Tyrimai

Vietovė 1405 m. minima Ilisken, 1427 m. – Ilischken vardu. Kapinynas, kartais vadinamas Neu Ilischken, aptiktas 1888 m.; rasti žąslai, antskydis (umbas), segė, durklas sidabro ir aukso plokštelėmis puoštose makštyse. Kapinynas 1890 m. ir apie 1897 m. buvo kasinėjamas. Į Karaliaučiaus muziejų „Prussia“ buvo patekę senojo geležies amžiaus – II a.-IV a. ir vikingų laikotarpio IX a.-XI a. radinių, kurie neišliko.
Budslavas

Istorija

1504 m. Lietuvos Didysis kunigaikštis Aleksandras Jogailaitis padovanojo Vilniaus vienuoliams bernardinams mišką netoli Dauginavos, dabartinėje Baltarusijoje. Čia buvo kertami medžiai ir plukdomi į Vilnių Bernardinų bažnyčios statybai. Bernardinų broliai miške įkūrė eremą, kurį jie vadino „būda“. Iš čia kilo Būdos vardas, vėliau tapęs Budslavu. Pasak istorikės Rūtos Janonienės, Būdos eremas ilgainiui išaugo į vieną garsiausių Lietuvos bernardinų provincijos vienuolynų.
Stebuklingo Budslavo Marijos paveikslo atsiradimas Būdoje siejamas su popiežiumi Klemensu VIII, kuris asmeniškai Marijos paveikslą padovanojęs LDK didikui, Minsko vaivadai Jonui Pacui, iš kalvinizmo sugrįžusiam į Katalikų Bažnyčią, taip jį padrąsindamas už nuoširdžią atgailą.
Pasak legendos, karalius Steponas Batoras (1533–1586) Budslavą padovanojo karališkajam rotmistrui Jeronimui Oskerkui (Murdelio herbas).
1589 m. bernardinų vienuoliai pastatė medinę bažnyčią. 1643 m. vietoj medinės bernardinai pastatė mūrinę bažnyčią. Nuo to laiko Būda tapo „šlovinga“, t. y. Budslavu (nuo slava - „šlovė“).
1732 m. spalio 6 d. Budslavas karaliaus Augusto III suteikta privilegija tapo miesteliu.
1783 m. pastatytas mūrinis vienuolynas, kuriame buvo Bernardinų Budslavo bažnyčia ir dvi koplyčios.
1793 m. pateko į Vileikos apskrities sudėtį.
1800 m. Budslave atidaryta parapijos dviejų klasių mokykla, seniausia visoje Vilniaus gubernijoje.
1861 m. Budslavo dvaras su palivarku Vileikos apskrityje priklausė dvarininkui Oskerkui.
1868 m. buvo 259 gyventojai ir 48 namų ūkiai.
Nuo 1885 m. buvo valsčiaus centras su 327 gyventojais. Stovėjo bažnyčia, sinagoga ir parapijos mokykla.
1907 m. nutiesta geležinkelio jungtis tarp Polocko ir Molodečno, pastatyta stotis už 2 km nuo kaimo.
1908–1910 m. Janas Oskerkas (1871_1934), kuris buvo vedęs Kristiną Sulžinską, ženkliai išplėtė ir perstatė dvaro sodybos gyvenamąjį namą Budslave. 
1915 m. Budslavą užėmė vokiečių kariuomenė. 2016 m. įsikūrė Rusijos Vakarų fronto 2–osios armijos štabas, rengęs Naručio operaciją.
1918 m. gruodžio 10 d. atkurta Tarybų valdžia.
1921–1939 m. buvo Lenkijos sudėtyje. Paskutiniu Budslavo valdytoju buvo Sigizmundas Oskerkas (1901-1964). Prasidėjus II pasauliniam karui, Budslavo gyventojai Lenkijos kariuomenės sudėtyje vieni pirmųjų patyrė Vokietijos puolimą, čia vyko aktyvūs karo veiksmai. 1941 m. naciai buvo įkūrę vietos žydų getą, nužudė šimtus taikių gyventojų.
1970 m. buvo 859 gyventojai, 1996 m. – 721 gyventojas.
Antanas Marcijonas

Biografija

1958 m. baigė Rokiškio Panemunėlio vidurinę mokyklą. 1958–1963 m. studijavo VU Teisės fakultete (VU TF), baigė vienpakopes vientisąsias teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. Nuo 1963 m. VU TF Valstybinės teisės katedros asistentas, nuo 1965 m. vyr. dėstytojas, nuo 1976 m. docentas. 1972 m. Maskvos universitete apgynė disertaciją „Teisinė faunos apsauga Lietuvos TSR“, teisės mokslų kandidatas.  1996 m. 2 savaites stažavosi Turino universitete (Italija).
1983–2003 m. VU TF Valstybinės teisės, 2003–2008 m. VU TF Konstitucinės ir administracinės teisės katedros vedėjas; nuo 2002 m. profesorius. VU TF Tarybos narys, mokslo darbų „Teisė“ redaktorių kolegijos narys. 2004–2012 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos, 2004–2009 m. Vyriausiosios tarnybinės etikos komisijos narys. 
Mokslinių darbų pagrindinės sritys – aplinkos teisinė apsauga (aplinkos teisė), mokesčių teisė. Parašė mokomųjų knygų aukštųjų mokyklų studentams.
Vištyčio Lauko II piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 28x11 m dydžio, aukštesne rytine dalimi. Šiaurės vakarų aikštelės krašte buvo pylimas, dabar čia yra 5 m pločio terasa 1,5 m statesniu šiaurės vakarų šlaitu. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apkasų, aikštelėje įkasto geodezinio reperio. Piliakalnis dirvonuoja, vakariniame šlaite auga krūmų guotas.
Pietinėje ir šiaurės vakarų papėdėse, 0,7 ha plote yra papėdės gyvenvietės, kurioje rasta grublėtos keramikos, liekanos.

Aplinkiniai piliakalniai

Pilupėnų piliakalnis 11 kmDabravolės piliakalnis 4 kmPiliakalnių piliakalnis (Vilkaviškis) 17 kmBudelių piliakalnis (Pilupėnai) 14 kmMenkupių piliakalnis 22 kmŽydkiemio piliakalnis 11 kmPavištyčio I piliakalnis 3 kmSūduvos piliakalnis 12 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kekaras

Kekaras (šved. Kökar, suom. Köökari) – sala Suomijai priklausančiame Alandų salyne. Drauge su kitomis pietrytinėmis Alandų salomis ir uolomis sudaro Kekaro savivaldybę. Jos sausumos plotas – 63,55 km².
Kekaro savivaldybėje gyvena 263 gyventojai, beveik visi – švedai. Kekaro saloje yra Šv. Onos bažnyčia, krašto muziejus, bronzos amžiaus archeologinė vietovė. Susisiekimas jūra su Lengneso uostu Fasta Alande ir Galtbiu žemyninėje Suomijoje. Kekaro saloje yra Kekaro, Karlbio, Helsės kaimai.
Impotencija

Impotencija (lot. impotentia – silpnumas, negalia) – šnekamojoje kalboje plačiai vartojamas terminas, apibūdinantis vyro lytinius sutrikimus. Seksologijoje terminas beveik nevartojamas, kadangi jį pakeitė tikslesnis – erekcijos ar ejakuliacijos sutrikimai (visų pirma priešlaikinė ejakuliacija - ejaculatio praecox). Impotencijos prasmę įvairūs mokslininkai suvokė skirtingai: vieni ja vadino erekcijos nebuvimą, kiti – priešlaikinę ejakuliaciją, treti – vyro nevaisingumą. Impotencija vadinami sutrikimai retai būna negrįžtami – erekcijos sutrikimai dažniausiai yra laikini, kylantys dėl partnerių psichologinio nesuderinamumo ar nenoro prisitaikyti.
Pungvė

Pungvės baseinas

Administraciškai Pungės baseinas apima dalį Sofalos ir Manikos provincijų Mozambike bei didelę dalį Mutasos rajono Zimbabvėje. Nedidelis plotelis baseino Zimbabvėje patenka į Njangos rajoną (Nyanga district).
Pungvės baseino teritorijoje Mozambike gyvena apie 1 081 000 žmonių, o Zimbabvėje – apie 95 869 žmonės.
Francisco Pizarro

Ankstyvoji biografija

Tiksli Fransisko Pisaro gimimo data nežinoma, manoma, kad jis gimė Ispanijoje, Truchilje, Estremadūroje 1471, 1475, 1476 arba 1478 metais, tradiciškai minima kovo 16 d. Apie Pisaro jaunystę duomenų beveik nėra; yra tik žinoma, kad jis buvo neraštingas.
1502 m., kai Ispanijoje pasklido kalbos apie Naujojo pasaulio turtus, Pisaras kartu su naujai paskirtu Hispanjolos gubernatoriumi Nicolás de Ovando išvyko į Pietų Ameriką.
1513 m. jis lydėjo Vasco Núñez de Balboa kertant Panamos sąsmauką, jie tapo pirmaisiais europiečiais, pamačiusiais Ramųjį vandenyną.
1514 m. Castilla de Oro gubernatoriumi tapo Pedro Arias de Avila. Fransiskas Pisaras greitai tapo jo patikėtiniu, už lojalumą buvo paskirtas naujai įkurto Panamos miesto meru ir magistratu.

Peru užkariavimas

1532 m. Pisaras išsilaipino netoli Ekvadoro, kur rado aukso, sidabro bei smaragdų. Lobiai buvo išsiųsti Almagro, likusiam Panamoje ir atsakingam už tolesnį ekspedicijos aprūpinimą. 1532 m. konkistadorai įkūrė San Miguel de Piura miestą, pirmąjį ispanų miestą Peru. Tuo metu Hernando de Soto tyrinėjo aplinkines žemes, kur susitiko su inkų pasiuntiniais.
Konkistadorai nuvyko susitikti su inkų imperatoriumi Atahualpa, tačiau pastarajam menkos ispanų pajėgos, kurias sudarė 106 pėstininkai ir 62 raiteliai, įspūdžio nepadarė ir jis atsisakė leisti jiems įsikurti inkų teritorijoje. Įsiutinti ispanai 1532 lapkričio 16 d. susikovė su 80 000 indėnų armija Kachamarkos mūšyje ir jį laimėjo praradę vos 5 žmones – niekuomet nematyti arkliai ir šaunamieji ginklai sukėlė paniką tarp inkų, ir šie beveik nesipriešino. Pats Atualpa pakliuvo į nelaisvę. Pisaras pareikalavo iš jo išpirkos – pilno kambario aukso. Atualpa šią išpirką sumokėjo, tačiau vis vien buvo apkaltintas savo brolio Huaskaro nužudymu bei sąmokslu prieš Pisaro pajėgas ir 1533 m. rugpjūčio 29 d. nužudytas
1533 m. Pisaras užėmė Kuską, tuo baigdamas inkų imperijos sunaikinimą. 1535 m. sausio 18 d. Pisaras įkūrė Limą, ispaniškosios Peru sostinę.
1536 m. Manko Kapako II vadovaujami inkai sukilo. Jie 10 mėnesių laikė apgulę Kuską ir net trumpam jį užėmę, tačiau pranašesni ispanų ginklai ir tarp indėnų išplitę raupai nulėmė jų pralaimėjimą.
Tuo metu tarp Pisaro ir de Almagro ėmė kilti nesutarimai – Izabelės licencija paskyrė visą valdžią Pisarui, o kitiems konkistadorams ten buvo numatytos antraeilės pajėgos. Almagro išvyko į pietus, ieškodamas dar didesnių turtų, tačiau jo ekspedicija į dabartinės Čilės teritoriją buvo nesėkminga. Grįžęs jis stojo į atvirą konfrontaciją su Pisaru, tačiau Las Salinas mūšyje patyrė pralaimėjimą ir 1538 m. liepos 8 d. buvo nužudytas.

Mirtis

1541 m. birželio 26 d. Fransiskas Pisaras buvo nužudytas grupės de Almagro šalininkų, kurie paskyrė naujuoju Peru gubernatoriumi de Almagro sūnų, Diego de Almagro II, tačiau sąmokslininkams pralaimėjus 1542 m. jis buvo nubaustas mirties bausme.
William Chandless

Viljamas Čandlsas (William Chandless; g. 1829 m. lapkričio 7 d. – m. 1896 m. gegužės 5 d.) – anglų keliautojas, tyrinėjęs Amazonijos kraštą.
1860–1869 m. gyveno Manause iš kur rengdavo ekspedicijas po Amazoniją. Ištyrinėjo daugelio upių baseinus (1860 m. Žurueną ir jos intaką Arinusą, 1864–1865 m. Purusą ir jo intaką Akrę, 1867 m. Žurua), užmezgė ryšius su iki tol nežinomomis indėnų tautomis, kurių dalis vėliau išnyko (pvz., aravų kalba žinoma tik iš Čandlso surinktų žodžių).
Viljamas Čandlsas savo ekspedicijų užrašus siuntė Karališkajai geografų draugijai, kuri 1866 m. jį apdovanojo medaliu už Puruso baseino tyrimus.
Palaidotas kartu su tėvu ir seneliu Londone, prie Šv. Marijos bažnyčios.
Viljamo Čandlso garbei pavadinta Čandlso upė ir nacionalinis parkas.
Chiptune

Chiptune, dar žinoma kaip lustų muzika arba 8 bitų muzika – sintezuota elektroninė muzika, išgaunama senų kompiuterių, video žaidimų konsolių ir žaidimų automatų garso lustais arba kitais būdais, kaip, pvz., emuliuojant.
Ankstyvajame XX a. 9-ajame dešimtmetyje asmeniniai kompiuteriai atpigo ir tapo labiau prieinami paprastiems naudotojams. Tai privedė prie to, kad pagausėjo pasenusių asmeninių kompiuterių, kurių savininkai atsisakė pereidinėdami prie naujesnių mašinų. Naudotojams buvo nereikalingi pilnai surinkti kompiuteriai, taip pat nebuvo sudėtinga jų rasti, todėl pasenę kompiuteriai tapo lengvai prieinamomis ir įperkamomis priemonėmis muzikai ar kitokiam menui kurti. Nors daugiausia tai buvo pogrindinis žanras, chiptune muzika buvo gana populiari nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio iki XXI a. ir turėjo įtakos elektroninės šokių muzikos vystymesi.
Helena Cehak-Holubovičova

Biografija

Vyras Vladimiras Holubovičius. 1930 m. baigė Lvovo universitetą. 1931–1939 m. Vilniaus universiteto vyresnioji asistentė, vadovavo universiteto archeologijos muziejui. Nuo 1945 m. gyveno Lenkijoje, 1946–1950 m. Torunės, nuo 1950 m. Vroclavo universiteto dėstytoja, po vyro mirties 1962 m. – Archeologijos katedros vedėja, nuo 1968 m. profesorė.
Janis Grinbergas

Biografija

Gimė latvių savanorio ir į Liepoją su šeima iš Vilniaus krašto atvykusios lietuvės šeimoje. Vaikystė ir jaunystė prabėgo Latvijoje. 1944 m. rudenį vokiečiai išvežė darbams į Čekijos miestą Hradec Kralovę. Po karo persikėlė į Prahą, su vietos „Uncas“ krepšinio komanda tapo Čekijos čempionu, vėliau ėmė ją treniruoti. Savo patarimais padėjo ir Slovakijos čempionams „ŠK Bratislava“ krepšininkams. Grįžo į Latviją. 1948–1949 m. Kauno valstybinio universiteto dėstytojas-treneris. 1949–1953 m. krepšinio komandos „Kauno audiniai“ žaidėjas, treneris. 1950 m. baigė Latvijos kūno kultūros institutą. Nuo 1952 m. sąjunginės kategorijos krepšinio teisėjas.
Nuo 1953 m. gyveno Vilniuje. 1953–1955 m. LSSR kūno kultūros ir sporto komiteto krepšinio, 1953–1989 m. rankinio vyr. treneris. Nuo 1955 m. sąjunginės kategorijos rankinio teisėjas. 1956–1964 m. SSRS moterų rankinio rinktinės treneris. Nuo 1959 m. tarptautinės kategorijos rankinio teisėjas. 1963–1965 m. ir 1968–1970 m. SSRS vyrų rankinio rinktinės treneris. 1972–2000 m. Tarptautinės rankinio federacijos (IHF) teisėjų ir taisyklių komisijos narys, oficialus atstovas XX–XXVII olimpinėse žaidynėse, daugelyje pasaulio pirmenybių.  1978–1980 m. XXII olimpinių žaidynių Maskvoje rankinio varžybų direktorius.
1989–1992 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto (LTOK) generalinis sekretorius, nuo 2002 m. garbės generalinis sekretorius. 1997–1998 m. Lietuvos rankinio federacijos prezidentas, nuo 1998 m. garbės prezidentas. Nuo 2000 m. IHF garbės narys. 21 kartą vedė IHF teisėjų kursus. 2005 m. Lietuvos olimpinės akademijos akademikas.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūlsodis

Etimologija

Pavadinimas žemaičių kilmės. Seniau vadintas Kūlių soda (žem. kūlis = liet. akmuo; sen. žem. suoda = liet. kaimas). Rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Kulasoda, Kulesody, Kulisody, vok. Kulesjady, liet. Kulių kaimas, Kūlsodis.
Šujai

Šujų bendruomenė

Šujų bendruomenė yra susiskirsčiusi į klanus. Kaimuose paprastai tegyvena keletas šimtų šujų, kurių dauguma turi tą pačią pavardę. Šujų vyrai dirba laukuose (aria, akėja, prižiūri besiganančius gyvulius, ima derlių), o šujų moterys rūpinasi namais. Tradiciniai šujų namai būna vienaukščiai arba dviaukščiai, statyboms dažniausiai naudojama eglės arba pušies mediena. Jei namas dviaukštis, antrajame aukšte būna gyvenamosios patalpos, pirmajame - arklidės ir maisto sandėlis.  
Šujų laidotuvės - ilgas ir sudėtingas procesas, kurio metu aukojami gyvūnai. Mirus vienam iš kaimo gyventojų kurį laiką pasninkaujama, t. y. nevalgoma mėsos. Jeigu Šujų moteris lieka našlė, ji privalo trejus metus dengti savo plaukus baltu audeklu. 
Šujai naudoja mėnulio kalendorių, kuris prasideda devintąjį mėnulio mėnesį.

Šujų kalba

Šujai kalba šujų kalba (kinų kalba: 水语, pinyin: Shuǐ yǔ), kuri priklauso Tajų-kadajų kalbų šeimai. Šujų kalboje yra 8 tonai ir net 44 priebalsės. Ganėtinai paprastą piktografinę šujų kalbos rašto sistemą, kuri susideda iš apytiksliai 150 piktogramų, žino tik šamanai ir naudoja ją pranašystėms ir būrimams. Kasdieninėms reikmėms šujai vartoja kinų rašto sistemą. Šujų kalbos rašto sistemai gresia pavojus išnykti.

Šujų religija

Šujų religija yra politeistinė, taip pat garbinami protėviai. Šujų religijoje yra daugiau kaip 900 dvasių ir dievų, kurie gali nešti ir laimę, ir nelaimę. Samdyti šamanai atlieka maldas ir aukas namuose tų, kurie serga arba yra arti mirties. 
Šujų žmones turi daugybę tabu ir prietarų. Pavyzdžiui, prasidėjus pavasario sezonui tris dienas po pirmojo griaustinio negalima arti žemės, nes tikima, kad sulaužius šį prietarą būtų supykdytas griaustinio dievas. Švenčių metu negalima užmušti šuns. Manoma, kad jei ką tik pagimdžiusi moteris aplankys kitą kaimą ar kito žmogaus namą, ji užtrauks ligą.

Šujų šventės

Duan šventė - tai derliaus nuėmimo šventė, panaši į kinų naujuosius metus. Ši šventė prasideda kažkur rugsėjį ir sutampa su šujų naujaisiais metais, švesti baigiama lapkritį. Naujųjų metų išvakarėse nevalgoma naminių gyvūnų mėsos. Priklausomai nuo šujų gyvenamosios vietos šventės pradžios ir pabaigos datos gali skirtis. 
Mao šventė tetrunka keturias dienas ir yra švenčiama tų, kurie nešvenčia Duan šventės. Ši šventė žymi ryžių sodinukų persodinimo pabaigą ir yra švenčiama dešimtąjį šujų kalendoriaus mėnesį.
Pavasario šventė yra švenčiama tų, kurie nešvenčia nei Duan, nei Mao švenčių. 
Šujų švenčių metu paprastai mušami bronziniai būgnai, šokama, dainuojama, skerdžiami naminiai gyvūnai ir dėkojama šeimų protėviams.

Šujų virtuvė

Pagrindinis šujų maistas yra lipnūs ryžiai. Ryžiai garinami bambukiniame garintuve arba verdami uždengtame puode ant mažos ugnies. Papildomai vartojami grūdai (kviečiai, miežiai, sojos) ir šakniagumbiai (saldžios bulvės). Daržovių auginama ir suvartojama mažai. Po ryžių pirmenybė teikiama naminių gyvūnų mėsai bei žuviai. Kaip ir dongai, šujai savo kaimuose yra įsirengę tvenknius, kuriuose veisia karpius. Šujai gali pasigirti giliomis, kone dviejų tūkstančių metų senumo, vynadarystės tradicijomis.
Titas

Valdymas

Po tėvo mirties 79 m. Titas tapo imperatoriumi. Liaudies buvo mėgstamas ir laikomas geru imperatoriumi. Jo valdymo metu įvyko Vezuvijaus išsiveržimas, po pelenais palaidojęs Pompėją ir Herkulanumą. Daug lėšų skyręs maro epidemijos, 79.VIII.24 Vezuvijaus išsiveržimo, 80 m. Romos gaisro padariniams likviduoti, visuomeninėms statyboms (buvo baigtas statyti Koliziejus, termos), dovanų dalijimui ir pramogoms.
Po dvejų valdymo metų Titas mirė nuo karštinės. Senatas po mirties paskelbė apie jo dieviškumą; sostas atiteko Tito broliui Domicianui.
Giorgio Morandi

Biografija

Džordžas Morandis gimė 1890 m. liepos 20 d. Bolonijoje. Buvo vyriausias iš 8 šeimos vaikų. 1906 m. trumpai dirbo užsienio prekybos agentūroje, kur dirbo jo tėvas. 1907 m. pradėjo mokytis Bolonijos dailės akademijoje. 1909 m. Dž. Morandis susipažino su P. Sezano kūriniais ir 1910 m. Venecijos bienalėje − su O. Renuaro, kurių kūrybos įtaka išliko vėliau visą Dž. Morandžio gyvenimą. Jis pabuvojo Florencijoje, kur buvo paveiktas Džoto, Mazačo ir Učelo kūrinių. Pirmasis išlikęs Dž. Morandžio tapybos darbas datuojamas 1911 m., pirmasis grafikos − 1912 m.
1913 m. Dž. Morandis paliko Bolonijos dailės akademiją, 1914 m. pradėjo sieti save su italų futuristais, jo pažįstamais tapo Umbertas Bočonis ir Karlas Kara. Dž. Morandis dalyvavo futuristų parodose Bolonijoje ir Romoje, užėmė piešimo mokytojo vietą su pertraukomis iki 1930 m. Bolonijos pradinėje mokykloje. Pirmojo pasaulinio karo metu 1915 m. Dž. Morandis tarnavo kariuomenėje, bet dėl ligos buvo atleistas po 6 savaičių tarnybos, po to vėl sirgo, sunaikino daug to laikotarpio savo kūrinių. Po karo Dž. Morandis keliavo į Romą, susipažino su Dž. de Kiriku, kurio kūrybos kai kurie bruožai persidavė Dž. Morandžiui. Po truputį dailininkas pradėjo garsėti. Jis, Dž. de Kirikas ir K. Kara 1921 m. eksponavo Berlyne ir 1922 m. − Florencijoje. 1926-27 m. trumpai dirbo Emilijos Redžo ir Kalabrijos provincijų pradinių mokyklų direktoriumi. 1927 m. eksponavo Novecento Italiano judėjimo menininkų, kurie siekė atgaivinti klasikinės italijos dailės motyvus, parodoje Milane. Šį judėjimą rėmė Italijos „dučė“ Benitas Musolinis. 1928 m. Dž. Morandis eksponavo grafikos kūrinius Venecijos bienalėje.
Dž. Morandis niekuomet neturėjo susikirtimų su Italijos fašistiniu režimu ir 1930 m. užėmė grafikos profesoriaus postą Bolonijos akademijoje iki 1956 m. Antrajame pasauliniame kare menininkas nedalyvavo. Jo pirmoji personalinė paroda įvyko 1945 m. Fiore galerijoje Florencijoje. 1948 m. Dž. Morandis tapo Šv. Luko akademijos nariu Romoje, buvo apdovanotas pirmuoju prizu italų menininkams Venecijos bienalėje. 1953 m. Dž. Morandis buvo apdovanotas didžiuoju prizu už grafiką ir 1957 m. − didžiuoju prizu už tapybą San Paulo bienalėje. 1958 m. Dž Morandis pasitraukė į Gricanos kaimo vietovę netoli Bolonijos. Mirė 1964 m. birželio 18 d. Bolonijoje. Geriausiai Dž. Morandis žinomas natiurmortais, kuriuose dažniausiai vaizdavo butelius, vazas, dėžutes. Savo gyvenimo metu jis neprisišliejo nei prie vieno modernistinio meno judėjimo. Jo kūryba labiausiai buvo įtakota P. Sezano. Dž. Morandis buvo vienu geriausiai žinomų XX a. Italijos menininkų, jo garbei Gricanos miestelio pavadinimas buvo praplėstas į Gricana Morandis. Dailininkas niekuomet nebuvo išvykęs iš Italijos. Bolonijoje įsteigtas Morandžio muziejus, kuriame eksponuojami dailininko sesers Marijos Terezos dovanoti kūriniai.
Beinašilis

Istorija

1904 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Kęstutis Ilgūnas

Kęstutis Ilgūnas (g. 1926 m. gegužės 26 d. Pilviškių miestelyje, Vilkaviškio r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

1946–1948 m. vargonų ir choro dirigavimo mokėsi Kauno muzikos mokykloje (N. Martinonio ir A. Budriūno klasės).
Nuo 1949 m. kurį laiką choro dirigavimo studijas dar tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė) Vilniuje, bet dėl politinių persekiojimų studijas nutraukė.
Dar mokydamasis Kauno muzikos mokykloje pradėjo vadovauti Pilviškių nepilnos gimnazijos moksleivių ir mokytojų mišriajam chorui. 1951–1956 m. Valkininkų vidurinės mokyklos muzikos ir vokiečių kalbos mokytojas, moksleivių ir suaugusiųjų chorų vadovas.
Nuo 1952 m. kasmet ėmė organizuoti buvusio Eišiškių rajono dainų šventes ir joms diriguoti. Mokyklos ir kaimo chorus parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. 1956–1957 m. Bubių (Šiaulių r.) kaimo dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovas. Kolektyvas nemažai koncertavo Žemaitijoje, taip pat Baltarusijoje ir Vilniuje. 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio konkurse pelnė trečiąją vietą. Buvo tų metų Šiaulių rajono dainų šventės vyr. dirigentas. 1958–1960 m. Pabradės (Švenčionių r.) vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir kultūros namų choro vadovas. 1958 m. suorganizavo pirmąją buvusio Pabradės rajono dainų šventę ir buvo jos vyr. dirigentas. Kultūros namų mišrųjį chorą parengė 1960 m. respublikinei dainų šventei Vilniuje. 1960–1964 m. Dūkšto (Ignalinos r.) Rytų Aukštaitijos dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovas – surengė koncertų miestuose ir kaimuose. Taip pat dėstė muziką Dūkšto vidurinėje mokykloje ir vadovavo moksleivių chorams. Didelius jaunučių ir jaunių chorus parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei Vilniuje.
1964–1986 m. K. Ilgūnas – Ignalinos rajoninių kultūros namų mišriojo choro vadovas. Kolektyvą parengė 1965, 1970, 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, chorų apžiūrose bei konkursuose laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1970 m. respublikinei dainų šventei parengė ir Dūkšto kultūros namų mišrųjį chorą.
Buvo Ignalinos rajoninių kultūros namų meno vadovas ir 2-osios vidurinės mokyklos muzikos bei dainavimo mokytojas. Išėjęs į pensiją, dar kurį laiką mokytojavo Didžiasalio (Ignalinos r.) vidurinėje mokykloje. Buvo Ignalinos rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Valkininkų gimnazija

Istorija

Valkininkų vidurinė mokykla pradėjo veikti 1940 m. lapkričio 10 d. Didžiausias mokinių skaičius mokykloje buvo 1954 m. – 505 mokiniai. Vėliau mokinių skaičius ima mažėti: 1979 m. – 334; 1985 m. – 207; 1987 m. – 189, 1998 m. – 170, 2004 m. – 249. 1966 m. pastatytas netipinis pastatas, kuriame įrengtas 21 kabinetas. 1982 m. pastatytas 80 vietų mokyklos bendrabutis.
1966 m. mokykloje įsteigtas kraštotyros muziejus. Jame per 300 eksponatų. Muziejaus įkūrėjas istorijos mokytojas Vytautas Galvėnas.
2015 m. Valkininkų vidurinė mokykla įgijo gimnazijos statusą.
Anatolijus Šelestas

Biografija

Žaidėjo karjerą pradėjo Kropivnyckio „Zirkoje“. O atsiradus galimybei išvykti į Europą, jis persikėlė į Vokietiją.
Baigęs žaidėjo karjerą ėmėsi trenerio darbo.
2018 m. birželio viduryje FK Atlantas savo feisbuko paskyroje išplatino žinią apie naują komandos vyr. trenerį. Juo tapo Antolijus Šelestas. Tiesa, jau po savaitės pasirodė pranešimas, kad treneris atleistas. Per tą laiką komanda nespėjo sužaisti nei vienų oficialių rungtynių. Prie komandos vairo vėl grįžo Algimantas Briaunys. Rugpjūčio mėnesį Anatolijus ir vėl tapo FK Atlantas strategu. Per tą laiką komanda iškovojo du taškus. Lygiosios su FK Jonava ir FK Palanga.
Vladislav Kurilo

Biografija

1978 m. baigė Švenčionių 2-ąją vidurinę mokyklą, 1991 m. baigė Vilniaus universitetą, ekonomistas.
AB „Lietuvos draudimas“ draudimo konsultantas.
Darbo partijos Švenčionių rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Nijolė, vaikai Vladislav, Julija.