google/wiki40b huggingface dataset:
Makrofagocitas

Makrofagocitas – monocitų kilmės ląstelė, kurios pagrindinės funkcijos – fagocitozė ir dalyvavimas imuninėje sistemoje. Jų būna tam tikrose organizmo vietose. Makrofagocitai priklauso mononuklearinių fagocitų sistemai, anksčiau vadinti retikuloendoteline sistema.
Makrofagocitai svarbūs imuninėmis reakcijoms, bet jų veikla nėra savita. Makrofagocitai reaguoja į kiekvieną svetimą medžiagą. Jie neturi atminties apie pirminį sąlytį su antigenu, nesintetina imunoglobulinų, bet, nesavitai saugodami organizmą, sudaro savitojo imuniteto formavimosi pamatą. Mikrofagocitai (neutrofiliniai granulocitai) antigeną suskaldo iki medžiagų, kurios jau nebeturi antigeninių savybių ir paverčia jį neimunogenišku. Tačiau makrofagocitai antigeną skaldo iki atskirų fragmentų, kurie net 1000 kartų yra imunogeniškesni už patį antigeną. Makrofagocitai imuninį atsaką susidaryti skatina ir humoraliniu būdu. Jie išskiria veiksnių (monokinų), aktyvinančių arba valdančių imunitetą prieš bakterijas, virusus ir prieš navikines ląsteles.
Tiek ląsteliniam, tiek humoraliniam imunitetui makrofagocitai yra būtinas imuninių ląstelių sąveikos sandas. Jie jau pačioje imuninės reakcijos pradžioje, nešdami savo paviršiuje antigeno fragmentus, perduoda informaciją apie šį antigeną tiek T, tiek B limfocitams. Makrofagocitai, būdami tam tikrose limfoidinių organų vietose, sudaro sąlygas imuniniam atsakui pasireikšti: išlaiko, koncentruoja ir perduoda ląstelėms, gaminančioms antikūnus, perdirbtą imunogeninį antigeną ir taip sukelia antikūnų sintezę.
Taigi makrofagocitai dalyvauja vykstant daugeliui imuninių reakcijų: perdirbant antigeną, pateikiant jį limfocitams, sąveikaujant T ir B limfocitams, ląstelinio imuniteto efektorinės fazės metu ir kt. Įgyvendinant imuninį skatinimą dalyvauja kelios ląstelių sistemos: makrofagocitai, antigeno aktyvinti T limfocitai, B limfocitai (antikūnų gamybos pirmtakai) ir plazmocitai (savitų antikūnų gamintojai).
Ukrainos socialistų partija

Ukrainos socialistų partija, (SPU, Соціалістичнa партія України) – Ukrainos kairiojo centro politinė partija.

Istorija

Įkurta 1991 m. rugpjūčio 26 d. reorganizavus dalį buvusios Ukrainos komunistų partijos. Iki 1996 m. vietinės organizacijos buvo sukurtos visose srityse. 1992 m. pradėjo eiti partinis laikraštis „Tovariš", įkurtas Teorijos centras, parengęs naują SPU programą.
1993 m. SPU pasiskelbė opozicija prezidentui Leonidui Kravčukui. 1994 m. SPU kandidatai buvo iškelti 179 iš 450 rinkimų apygardų, jų priešininkai buvo valstybinė nomenklatūra iš vienos pusės ir vadinamieji demokratai iš kitos. Į Aukščiausiąją radą buvo išrinkta 14 SPU atstovų, partijos lyderis Aleksandras Morozas tapo Rados pirmininku. SPU pasiūlyta programa buvo priimta kaip visos Rados politinė platforma.
Tačiau 1994 m. prezidentu išrinkus karinio pramoninio komplekso atstovą Leonidą Kučmą, (jam rinkimuose oponavęs A. Morozas, gavęs 3,5 mln. balsų liko trečias), daug kas pasikeitė. Net ir dalis SPU deputatų palaikė prezidento radikalių ekonominių reformų politiką, nors jai pasipriešino SPU narių dauguma. Krizė kilo ir parlamente, tačiau A. Morozui pavyko ją suvaldyti, o SPU frakcija padidėjo iki 29 narių.
Tačiau L. Kučma toliau gilino konfliktą su Rada, todėl SPU pasiūlė priimti naują šalies konstituciją. 1996 m. parlamentas ją priėmė, įtvirtindamas demokratijos pasiekimus.
1998 m. Rados rinkimuose SPU sudarė koaliciją su žemdirbių partija ir gavo 35 vietas, iš jų 6 – iš 250 vienmandačių apygardų. Rados pirmininku buvo išrinktas koalicijos atstovas O. Tkačenka. Tačiau netrukus koalicija subyrėjo.
Per 1999 m. prezidento rinkimus prieš A. Morozą ir SPU prasidėjo šmeižto ir diskreditacijos kampanija, atsirado šiaudadūšių ir partijos viduje, todėl 2000 m. Politinė taryba keletą jų pašalino iš partijos, kartu išėjo dar 212 narių. 2002 m. rinkimuose gauta 20 vietų parlamente. 2004–2005 m. „Oranžinės revoliucijos“ metu SPU, baimindamasi socialinių garantijų dirbantiesiems apkarpymo nepalaikė liberalo Viktoro Juščenkos pozicijų.
2000 m. priimta nauja partijos programa, ideologiniu pagrindu paskelbusi demokratinį socializmą. SPU išaugo iki 150 000 narių. 2003 m. SPU tapo Socialistų Internacionalo konsultacine nare.
Pirmininkas nuo 1991 m. Aleksandras Morozas.
Konstantinas Boleckis

Konstantinas Boleckis (1881 m. rugpjūčio 22 d. Rusija – 1925 m. gruodžio 3 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.

Biografija

Gimė šeimoje, ištremtoje iš Lietuvos po 1863 m. sukilimo. Baigė Orenburgo Nechliudovo kadetų mokyklą, 1903 m. baigė Konstantino artilerijos mokyklą, 1912 m. baigė Rusijos generalinio štabo karo akademiją.
Per Pirmąjį pasaulinį karą – Rusijos imperijos kariuomenės divizijos štabo viršininkas, korpuso vado adjutantas, armijos štabo, kariuomenės vyriausiojo vado operatyvinio štabo karininkas.
1921 m. balandžio mėn. grįžo į Lietuvą. Nuo 1921 m. spalio mėn. Lietuvos kariuomenės Aukštųjų karininkų kursų taktikos lektorius. 1923 m. pulkininkas.
Amionas

Istorija

Vietovė, įsikūrusi ant senovinio telo, gyvenama nuo paleolito. Semitų gentys čia apsigyveno nuo 4 tūkstantmečio pr. m. e. Manoma, kad XIV a. pr. m. e. egiptiečių įrašuose minima Amia gali būti Amionas. Kryžininkų valdymo metais romėniškos šventyklos pakeistos krikščioniškomis, čia įsikūrė graikai.
Dmitrijus Algirdaitis

Biografija

Nuo 1356 m. valdė Briansko žemę su Trubčevsku ir Starodubu. Atrėmė 1370 m. Maskvos didžiojo kunigaikščio Dmitrijaus Doniečio ir kitus puolimus. 1372 m. Dmitrijaus Doniečio ir Algirdo Liubutsko sutarties liudytojas.
Tėvui 1377 m. mirus prisidėjo prie brolio, Polocko kunigaikščio Andriaus maišto prieš jaunesnįjį brolį didijį kunigaikštį Jogailą, bet tiesiogiai su juo nekovojo. 1379 m. žiemą su šeima ir bajorais perėjo tarnauti Dmitrijui Doniečiui. Iš jo gavo valdyti Perejaslavlį (dab. Pereslavlis Zaleskis). 1380 m. vadovavo pulkui Kulikovo mūšyje.
1388 m. prisiekė Jogailai kaip Lenkijos karaliui, grįžo į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę ir vėl valdė Brianską. Žuvo Vorsklos mūšyje. Iš jo sūnaus Mykolo kilo rusų kunigaikščių Trubeckojų (Trubeckių) giminė.
Kristupas Valadkovičius

Biografija

Lietuvos bajorų Valdkovičių giminės atstovas, herbo „Radwan“ savininkas.

Šeima

Buvo vedęs keturis kartus. Turėjo tris dukteris.
Sofija Konstancija 1652 metais ištekėjo už Lietuvos didžiojo maršalkos, kunigaikščio Aleksndro Hilario Palubinskio. Kita duktė, Janina, tapo Trakų kašteliono Mykolo Kristupo-Kiršenšteino žmona.
Vytenis Rudokas

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Architektūros fakultetą. Nuo 1983 m. architektas Šiauliuose. 
Lietuvos architektų sąjungos narys.
Germanwings skrydis 9525

Skrydis

Barselonoje lėktuvas pakilo 10:01 val. vietos laiku. 10:53 val. buvo prarastas radaro kontaktas su lėktuvu, tuo metu buvusiu 12 km aukštyje. Lėktuvas iš karto pradėjo stačiai leistis žemyn, tačiau nepasiuntė jokio pavojaus signalo radijo ryšiu. Jo nuolaužos buvo rastos 2 km aukštyje virš jūros lygio (44°16′50″ š. pl. 6°26′20″ r. ilg.).
Prancūzijos prezidentas François Hollande iš karto po įvykio išreiškė užuojautas aukų artimiesiems. Jis teigė, kad rasti gyvų įvykio vietoje nėra vilties.
Ispanijos karalius Pilypas VI tą pačią dieną lankėsi su oficialiu vizitu Paryžiuje, tačiau dėl įvykusios katastrofos vizitą atšaukė ir grįžo į Ispaniją.
Vokietijos kanclerė Angela Merkel pranešė, kad rytojaus dieną ketina vykti į katastrofos vietą.
„Lufthansa“, kurios dukterinė kompanija yra „Germanwings“, vadovas Carsten Spohr taip pat ketina aplankyti įvykio vietą, jis teigė, kad ši diena yra „tamsi diena Lufthansa bendrovei“.
Prancūzijos aviacijos saugumo tarnyba katastrofos dieną laikinai sustabdė oro eismą virš įvykio vietos.

Avarijos tyrimas

Avarijos dieną gelbėtojams pavyko atrasti vieną iš dviejų lėktuvo juodųjų dėžių. Įrašai iš garso įrašimo įrenginio parodė, kad aviakatastrofa buvo tyčinė.
Pagal įrašus nustatyta, kad pagrindinis lėktuvo pilotas buvo išėjęs pertraukai, tačiau nebegalėjo grįžti į kabiną – antrasis pilotas atjungė pirmojo piloto kodą ir neįleido jo. Prie lėktuvo valdymo aparatūros sėdėjęs antrasis pilotas nustatė autopiloto režimą iš 12 000 m į 30 m aukštį (mažiausią įmanomą aukštį autopilotui). Antrasis pilotas neatsakinėjo į oro eismo kontrolės užklausas bei nesiuntė jokio signalo. Vėliau buvo nustatyta jog pilotas sirgo sunkia depresijos forma, buvo gydomas, tačiau sugebėjo visa tai nuo darbdavių bei kolegų nuslėpti.
Igoris Stečkinas

Igoris Stečkinas (rus. Игорь Яковлевич Стечкин; 1922 m. lapkričio 15 d. Aleksino mieste, Tulos sritis, Rusija – 2001 m. lapkričio 28 d.) – tarybinis šaunamųjų ginklų konstruktorius, dirbęs Tulos konstruktorių biure CKIB SOO (rus. ЦКИБ СОО). Labiausiai žinomas kaip automatinio Stečkino pistoleto APS kūrėjas.
Remigijus Šaknys

Biografija

1975 m. baigė Šiaulių 12-ąją vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, spec. pedagogas ir logopedas, 2005 m. baigė Šiaulių universitetą, socialinis pedagogas.
1981 m. Biržų rajono Kučgalio pagalbinės mokyklos mokytojas, vėliau – direktoriaus pavaduotojas mokymo ir auklėjimo reikalams. 1988 m. paskirtas Biržų rajono Legailių pagrindinės mokyklos direktoriumi, mokyklą uždarius, iki 1996 m. Biržų rajono savivaldybės Juostaviečių pradinės mokyklos mokytojas. 1996 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos Švietimo skyriaus vedėjas. 2004 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos socialinės paramos skyriaus vyresnysis specialistas.
1995 m, 1997–1999 m. ir 2003–2007 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys.
Sutuoktinė Aldona, duktė Ramunė.
Dovas Beras Menašė Abramavičius

Biografija

Gimė 1869 m. kovo 7 d. Telšiuose. Baigęs mokyklą Telšiuose išvyko mokytis į žydų gimnaziją Kaune. Nuo 1904 m. iki 1915 m. dirbo rabinu Raseiniuose. I pasaulinio karo metu dalyvavo Maskvos teisės instituto paskaitose. 1918 m. eksternu laikė egzaminus Kijevo universitete. Baigęs mokslus dirbo advokatu Kijeve. Grįžęs į Lietuvą pradėjo dirbti advokatu Šiauliuose. 1925 m. tapo Lietuvos Antrojo Seimo nariu vietoje iš politikos pasitraukusio Joselio Kaganeumano. 1942 m. mirė Šiaulių gete.
Aleksas Ražanauskas

Biografija

1935–1940 m. kalintas. 1940 m. Liaudies Seimo narys. 1940–1941 m. Alytaus apskrities vykdomojo komiteto pirmininkas. Po vokiečių okupacijos, slaptėsi Alytaus rajono miškuose ir sutelkė apie 50 žmonių partizanų būrį, kuris buvo sunaikintas 1942 m. vasarą. Ražanauskas liko gyvas ir ieškojo raudonųjų partizanų Rūdninkų girioje, tačiau partizanai jį palaikė vokiečių siųstu šnipu ir sušaudė.
Pobleto vienuolynas

Istorija

Vienuolyną Frankoli upės slėnyje įkūrė katalonų grafas Ramonas Berengeris IV (Ramon Berenguer), išvadavęs kraštą iš maurų. Pobleto vienuolynas buvo pirmasis iš trijų giminingų vienuolynų (kiti du – Vallbona de les Monges ir Santes Creus), sudariusių „Cistersų trikampį“, kuris XII a. padėjo suvienyti Katalonijos žemes.
Vienuolyne įrengta Aragono karalių rezidencija ir panteonas, pradedant karaliumi Jokūbu I Aragoniečiu (1213–1276). Paminėtinos skliautuotos vidinių kiemų galerijos ir karalių kapavietė. Be to, vienuolyno centre stūkso XII a. bažnyčia, joje tebėra 1527 m. altorius (architektas Damija Formentas).
Vienuolynas smarkiai nukentėjo per Ispanijos 1833–1839 m. pilietinį karą, galutinai apleistas 1835 m., kai jį nusavino valdžia prie karalienės Izabelės II. Per sumaištį buvo išplėštos ar dingo vertingų paveikslų kolekcijos, baldai, per padegimus sudegė kai kurie pastatai. Išniekintų Aragono karalių kapaviečių likučiai buvo laikinai perkelti saugojimui į Taragonos katedrą.
Vienuolyną pradėta atkurti tik 1940 m., kai čia atsikėlė to paties ordino vienuoliai iš Italijos. 1963 m. sausio 11 d. popiežius Jonas XXIII suteikė vienuolyno bažnyčiai mažosios bazilikos statusą.
1991 m. vienuolynas įrašytas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Pavirvyčio dvaro ąžuolas

Pavirvyčio dvaro ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Telšių rajone, apie 2 km į pietvakarius nuo Tryškių, Pavirvyčio kaime, prie Virvytės ir Juodupio santakos, netoli Pavirvyčio dvaro. Ąžuolas stūkso Virvytės hidrografiniame draustinyje. Kelyje  4612  Tryškiai–Kiršiai  pastatyta rodyklė. Kitoje Juodupio pusėje auga Pavirvyčio alėjos ąžuolas.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
Margaretė Fišer

Margaretė Fišer-Falkenberg (vok. Margarete Fischer-Falkenberg; 1887 m. spalio 11 d. Klaipėdoje – 1972 m. vasario 16 d. Berlyne) – Vokietijos rašytoja.

Biografija

Gimė žinomo Klaipėdos alaus bravoro savininko Hermano Fišerio šeimoje. 1904 m. jam mirus, Margaretė Fišer nusprendė kartu su motina persikelti gyventi į Brėmeną. Šiame mieste ji mokytojavo, pedagogės diplomą buvo įgijusi prieš tai – Klaipėdos mokytojų seminarijoje.
Pirmasis literatūrinis darbas – drama „Vienuolis fon Corvey“ – atnešė sėkmę, veikalas buvo pastatytas dviejose scenose. Gerai įvertinta buvo ir antroji drama „Zuzė Haider“, 1917 m. autorė priimta į Vokietijos rašytojų sąjungą. 1923–1928 m. ji mokytojavo Frydenau (Berlyno priemiestis), o vėliau, netekusi darbo, apsigyveno kaime. 1936–1937 m. Berlyne redagavo iliustruotą romanų žurnalą „Unterm Lindenbaum“.
Antrojo pasaulinio karo metais parašytame romane „Sesuo“ (1940 m.) M. Fišer prisiminė tėviškę ir aprašė gyvenimą Klaipėdos krašte. Jau būdama garbingo amžiaus, 1970 m. išleido paskutinį savo romaną apie senovės Babiloną. Rašytoja buvo Vokietijos socialdemokratų partijos narė.
Encyclopédie

Enciklopedija arba Aiškinamasis mokslų, menų ir amatų žodynas (pranc. Encyclopédie, ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers) – prancūziška enciklopedija, didžiausias Prancūzijos Švietimo epochos mokslo ir kultūros paminklas.
Encyclopédie 35 tomai buvo išleisti XVIII a. (1751–1780). Pagrindinį leidimą sudarė 17 tomų teksto (60 000 straipsnių) ir 11 tomų „graviūrų“ (teksto iliustracijų).
1776–1777 išleisti 4 papildomi tomai, skirti iliustracijoms, 1780–2 tomai nuorodų, rodyklių. Enciklopedijos leidimo iniciatorius – А. Bretonas. Denisas Didro buvo pagrindinis organizatorius, atsakingasis redaktorius, prospekto sudarytojas bei daugumos tiksliųjų mokslų straipsnių autorius.
Antruoju Encyclopédie redaktoriumi iki 1758 buvo D'Alamberas.

Reikšmė

Encyclopédie istorinė reikšmė yra ta, kad ji ideologiškai prisidėjo prie Didžiosios Prancūzijos revoliucijos; straipsniai, parašyti patrauklia, populiaria forma, buvo nukreipti prieš feodalizmo santvarką.
Encyclopédie pagal to meto mastus pasiekė plačius gyventojų sluoksnius. Prenumeratorių skaičius – apie 4 000.
Enciklopedija buvo pakartotinai leidžiama Lukoje (1758–76), Ženevoje (1778–1779), Lozanoje (1778–81), daugelyje valstybių buvo verčiama ištisai arba iš dalies.
Paukščių stebėjimas

Paukščių stebėjimas (dar kitaip ornitologinis turizmas) – ekoturizmo sritis, rekreacinė veikla, mokslo sritis (ornitologija).
Paukščius galima stebėti plika akimi, naudojant specialias priemones (žiūronus ar teleskopą). Be to, neretai stengiamasi dažniau klausytis, nei žvalgytis, nes dauguma paukščių rūšių lengvai atpažįstamos pagal jų garsus. Dažnai paukščių stebėtojai siekia pamatyti konkrečių paukščių rūšis. Šie žmonės sudarinėja paukščių stebėjimo sąrašus, jų tikslas – pamatyti ar nufotografuoti kuo daugiau skirtingų rūšių atstovų. Kartais rengiamos ir paukščių stebėjimo varžybos – komandos ar dalyviai turi per tam tikrą laiką atpažinti kuo daugiau paukščių rūšių, iš tam tikro atstumo pamatyti konkretų paukštį ir pan.

Lietuvoje

Ornitologiniu turizmu žmonės gali užsiimti tiek savarankiškai keliaudami po Natura 2000 ir kt. saugomus gamtos kampelius, tiek su grupėmis bendraminčių, kurioms padeda profesionalūs ornitologai. Šio turizmo metu keliaujama po nacionalinius, regioninius parkus bei kitas gamtiškai vertingas teritorijas, kuriose gausu retų ir gražių Lietuvos krašto sparnuočių bei kitų gamtos vertybių. Turų metu, gidai padeda surasti ir atpažinti daugeliui dar neregėtų sparnuočių, papasakoja apie jų gyvenseną, biologiją ir ekologiją.
Lietuva yra palanki vieta tokiai turizmo sričiai, kadangi, skirtingai nei dauguma Vakarų Europos šalių, yra išsaugojusi vertingų gamtos kampelių, kuriuose iki šiol gyvena rečiausi Europos paukščiai. Lietuvos stebėtojai dažniausiai renkasi dienos ar savaitgalio išvykas.
Kauno L.Zamenhofo g. sinagoga

Istorija

Pasak istorinių šaltinių, 1627 m. netaisyklingo trikampio formos sklypo, įsiterpusio tarp Zamenhofo ir Kurpių gatvių, kampe stovėjo namas, kuris 1655 m. sudegė, liko tik rūsys. XVIII a. pabaigoje–XIX a. pirmoje pusėje neužstatytoje sklypo dalyje buvo sodas. Šio sklypo savininkas J. L. Neviažskis pasistatė namą, kuriame įsikūrė žydų bendruomenės namai ir mokykla. 1852 m. jis sumūrijo vienaaukštį namą su dviem rūsiais palei L. Zamenhofo g., o iki 1860 m. palei Kurpių g. buvo suręsti dviauščiai sandėliai ir tvora. Taip susiformavo Dvarelio kompleksas – vietinės reikšmės architektūros paminklas. Tai buvo stambios, uždaros XIX a. vidurio miestiečio sodybos pavyzdys. Komplekse dominuojančiu buvo sinagogos pastatas.

Architektūra

Sinagoga yra sumūryta iš plytų. Monumentalaus pastato tūris vientisas, stačiakampio plano. Galiniu fasadu orientuota į L. Zamenhofo gatvę. Šiaurinėje pusėje įrengti įvažiavimo vartai jungia su gyvenamuoju namu, pietuose yra priestatas, priklausantis gretimam sklypui L. Zamenhofo g. 5. Statinio pirmajame aukšte yra erdvi didžioji maldų salė, skirta vyrams, antrajame – moterims. Pagrindinės patalpos išlikusios beveik nepakitusios, tik buvo apgadintas interjeras, kuris buvo papuoštas sieninės tapybos elementais. Kadangi pastatas ilgą laiką buvo nebenaudojamas, interjere neišliko Aron kodešo. Beveik kvadratinėje salėje keturiomis kolonomis atskirta aukšta bima. Išlikę jos fragmentai, kurie restauruoti. Šiaurės vakarų gale yra dviaukštė pastato dalis. Pagrindinis fasadas simetriškas, suskaidytas aukštų arkinių langų su plačiais archivoltais, besiremiančiais į žemus stilizuotus tarplangių piliastrus. Tai „arkadų stiliaus“ motyvai, buvę populiarūs ir kituose panašiuose kulto statiniuose. Centrinio lango vietoje yra niša. Fasadą apjuosia atsikišęs profiliuotas karnizas. Šiaurės rytų fasade, kuriame dominuoja aukštas stogas, salės dalį skaido aukšti arkiniai langai, dviaukštę dalį – stačiakampiai langeliai. Galinis fasadas dviaukštis, su trikampiu frontonu, kuriame matomos laisvai išdėstytų arkinių angų žymės. Centre yra įėjimas.

Palikimas

Greta sinagogos uždarame kiemelyje išliko XIX a. vidurio pastatas, kuriame buvo mokykla ir du tvora sujungti sandėliai. Visą statinių kompleksą Sovietų Sąjungos laikotarpiu bandyta pritaikyti restoranui, vėliau – muziejui. 1982-1983 m. buvo paruošti arch. L. Aksamitausko ir R. Miliūkščio pastatų kapitalinio remonto ir pritaikymo naujoms reikmėms projektai, interjerus projektavo arch. L. Krivickienė.
2003-2005 m. sinagogos pastatas restauruotas privačiomis lėšomis. Jame įrengta konferencijų salė. Projektavo arch. Rymantė Gudienė, Liuda Perevičienė ir Vilija Skėrienė. Kiti komplekso pastatai taip pat restauruoti ir pritaikyti viešajai įmonei – Šeimos santykių institutui.
Dinaburg FC

Istorija

2009 m. pradžioje prijungtas Daugava Daugavpils klubas. Rudenį klubui skirta bauda už fiktyvius rungtynių rezultatus, klubui skirti techniniai pralaimėjimai, komanda nustumta į paskutiniąją vietą aukščiausiojoje lygoje, tačiau 2010 m. vėl gavo teisę žaisti, kuri vis tiek buvo atimta, o klubo vietą lygoje perėmė atgaivintas Daugava Daugavpils klubas.
Tėvynės balsas (JAV)

Tėvynės balsas – JAV lietuvių dukart-savaitinis laikraštis, ėjęs 1921–1924 m. Vilkes Bare, 55 W.Market steet.

Istorija

Leido Lietuvių industrijos bendrovė.
Atžagareivis

Atžagareiviais prieškarinėje Lietuvos visuomenėje revoliuciškai nusiteikusios grupės („pirmeiviai“) vadino „reakcionierius“, „pažangos priešus“, o dažnai ir visus pasisakančius prieš šių grupuočių veiklą. Vėliau gyvojoje kalboje šis terminas išnyko.
Pirmeiviais buvo vadinami socialdemokratai ir demokratai, o atžagareiviais – krikščionys demokratai, daugiausiai kunigai.
Annegret Kramp-Karrenbauer

Biografija

A. Kramp-Karrenbauer išaugo konservatyvioje katalikiškoje šeimoje. 1982 m. baigė Felklingeno gimnaziją. 1981 m. įstojo į 
CDU. Nuo 1984 m. studijavo politikos ir teisės mokslus Tryro ir Saro universitetuose. 
Baigusi studijas, 1991–1998 m. dirbo CDU partijos Saro skyriuje referente, būsimo Saro žemės ministro pirmininko Peterio Miulerio asistente. 1998 m. buvo užėmusi atsilaisvinusią Bundestago nario vietą, bet po 7 mėnesių paliko šią vietą, nes pralaimėjo federalinius rinkimus. 2000–2007 m. Saro vyriausybėje buvo ministre, atsakinga už vidaus reikalų, šeimos, švietimo ir kitas sritis. 2011 m. pradėjo eiti Saro žemės ministrės pirmininkės pareigas, kai jos kandidatūrą pasiūlė iš posto atsistatydinęs P. Miuleris. 
2018 m. vasario 26 d. CDU suvažiavime išrinkta generaline sekretore. Netrukus dėl federaliniame lygyje užimamų partinių pareigų ji atsistatydino iš Saro žemės ministrės pirmininkės posto. 2018 m.gruodžio 7 d. išrinkta CDU pirmininke vietoje anksčiau apie partinės karjeros pabaigą paskelbusios kanclerės  Angelos Merkel.
Nuo 2019 m. liepos mėn. pakeitė U. von der Leyen Vokietijos gynybos ministrės poste.

Asmeninis gyvenimas

A. Kramp-Karrenbauer ištekėjusi, turi tris sūnus. Jos vyras kalnakasybos inžinierius Helmut Karrenbauer pasirinko šeimoje auklėti vaikus, kol ji siekė karjeros. Visą gyvenimą gyveno Piutlingene.
Mėgsta skaitymą, yra grupės AC/DC fanė.  Kalba prancūziškai bei dar tobulina šios kalbos įgūdžius.

Požiūriai

Vokietijos žiniasklaidoje minima kaip „mažoji Merkel“. Ji – centristė, parėmusi A. Merkel atvirų durų migrantams politiką. Pasisako už tradicinę šeimą. Išlaiko griežtą poziciją Rusijos atžvilgiu: nepritaria Nord Stream–2 projektui, o po 2018 m. Kerčės sąsiaurio incidento pasiūlė neįleisti rusų laivų iš Azovo jūros  į Vakarų uostus.
Kačvahai

Valdovai

Kai kurie istorikai teigia, kad Kacchapaghatas, kaip ir čandelai ir paramarai, kilo kaip ankstesnių regiono valstybių duoklininkai. Jie nurodo, kad tik VIII-X a. žlugus Kanaudžo (miestas, valdęs regioną po Haršos imperijos žlugimo) valdžiai, Kacchapaghata valstybė iškilo kaip svarbi galia Čambalo slėnyje (dabartinės Madhja Pradešo valstijos teritorija). Šį požiūrį palaiko ir archaeologiniai duomenys: Kacchapaghata monetos (kaldintos Guptų stiliumi), aptiktos Madhja Pradeše ir Gopaksetra įrašai.
Sas-Bahu įrašuose, datuojamuose 1093 m., nurodyta valdančios giminės genealogija iki Mahipalo, kuris mirė maždaug iki 1104 m.
Kačvahų giminė valdė Amerą, kuris vėliau tapo žinomas kaip Džaipuro valstybė. Šie Kačvahai 1561 m. kreipėsi paramos į Mogolų imperatorių Akbarą Didįjį. Tuometinį vadą Bharamailą Kačvahą (Bharamail Kachwaha) formaliai pripažino radža, jis buvo įtrauktas į mogolų kilmingųjų sąrašus. O Bharamailas atidavė savo dukterį Akbarui į haremą. Buvo paskirtas mogolų gubernatorius, kuris prižiūrėjo Bharailo valdas bei duoklės mokėjimą. Bharamailas ėmė gauti gauti algą iš jo teritorijos pajamų. Nuo šio susitarimo prasidėjo radžputų praktika atiduoti dukteris mogolų imperatoriams mainais už jų kilmingumo pripažinimą bei galimybę kautis už imperatorių. Taip mogolai dažnai galėjo išreikšti Šiaurės Indijos radžputų kunigaikščiams savo vyresnumą be reikalo fiziškai rodyti savo galią, ypač po to, kai jie sutriuškino Gondvanos valdovus.
Jonas Adomavičius

Biografija

1978 m. baigė Telšių 3-ąją vidurinę mokyklą, 1983 m. – Kauno politechnikos instituto Inžinerinės ekonomikos fakultetą, inžinierius ekonomistas.
1983–1987 m. Šiaulių staklių gamyklos ekonomistas, 1987–1991 m. AB „Šiaulių stumbras“ planavimo ir gamybos skyriaus viršininkas, 1991–1994 m. Šiaulių odos gamyklos direktorius, 1994–2003 m. AB „Šiaulių stumbras“ generalinis direktorius, 2003–2006 m. generalinio direktoriaus patarėjas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše), 2003 m. bei 2004–2007 m. (LSDP sąraše) Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, Strateginės plėtros tarybos narys.
Šiaulių Rotary klubo narys, 2001 m. klubo prezidentas.