google/wiki40b huggingface dataset:
Prūsijos Ostbanas

Prūsijos Rytų geležinkeliai arba Prūsijos Ostbanas (vok. Preußische Ostbahn) – Prūsijos karalystės rytinėje dalyje 1848–1919 m. eksploatuotas valstybinis geležinkelių tinklas. Pagrindinės  linijos iš Berlyno vedė prie valstybinės sienos su Rusijos imperija ir turėjo didelę karinę bei ekonominę reikšmę.

„Reichsbahno“ sudėtyje

Po Pirmojo pasaulinio karo Lenkija ir Lietuva pasiskelbė nepriklausomomis respublikomis ir Prūsijos Ostbanas jų teritorijose geležinkelio infrastruktūrą prarado. Sutinkamai su Versalio sutartimi, 1919 m. buvo suformuotas vad. Lenkų koridorius, atskyręs Gdanską ir Rytų Prūsiją nuo likusios Vokietijos, tad Prūsijos Ostbano geležinkelis tapo pagrindine tranzitine jungtimi tarp abiejų teritorijų. Konfliktai važiuojant Lenkų koridoriumi vėliau nacistinės Vokietijos buvo paskelbti kaip vieni iš priežaščių pradėti Antrąjį pasaulinį karą.
Bilietai buvo gana brangūs: važiuojant iš Karaliaučiaus į Berlyną pirma klase gulama vieta kainavo 25 markes (apie 30 % vidutinio darbininko mėnesinio uždarbio), o vienas kilometras kelio tos pačios klasės vagone atseidavo apie 0,087 markės. Riedant Klaipėdos krašto teritorija (po Klaipėdos sukilimo ją valdė Lietuvos Respublika), kelionė kainuodavo panašiai: 0,19 lito važiuojant pirmos klasės vagonu. Su Nord-Express traukiniu į Rygą keliavę Prūsijos Ostbano vagonai Lietuvoje stabtelėdavo Kybartuose, Kaune ir Joniškyje. Be to, kursavo ir tiesioginio susisiekimo vagonas Klaipėda–Berlynas (Vokietijos sostinę juo buvo galima pasiekti per 15 val.).
Lietuvos geležinkelių valdybai Ostbanas taip pat buvo svarbus partneris. Pvz., ketvirtame dešimtmetyje ši Vokietijos įmonė per 24 valandas vagonais–šaldytuvais pristatydavo Lietuvoje skerstų kiaulių puses iš Tilžės į Prahą (ekspedijavo šveicarų firma Danzas, šiais laikais įeinanti į koncerną DHL). 
Tarpukaryje visi Vokietijos regioniniai geležinkeliai buvo apjungti į vieną organizaciją, pavadintą Deutsche Reichseisenbahnen, o 1937 m. – Deutsche Reichsbahn (pastaroji Antrojo pasaulinio karo metais tarnavo nacistinės Vokietijos kariniams poreikiams). Artėjant frontui, 1945 m. sausio 22 d. iš Karaliaučiaus į Berlyną nuvažiavo paskutinis traukinys ir Prūsijos Ostbano geležinkelio istorija baigėsi galutinai.
Nicolas Hülkenberg

Karjera

1997 m., būdamas 10 metų, Nicolas Hülkenberg debiutavo kartinguose. 2002 m. tapo Vokietijos jaunių kartingų čempionu bei tais pačiais metais laimėjo Vokietijos kartingų čempionatą.

Formulė 1 (2007–dabar)

2007 m. pabaigoje Nicolas dalyvavo dviejų dienų Williams bandymuose. Jau pirmą dieną bandymuose aplenkė 2008 ir 2009 m. sezonų komandos lenktynininką Kazuki Nakajima, o nuo Nico Rosberg (komandoje važiavusį 2007–2009 m.) atsiliko vos 0,4 sekundės. Po šių įspūdingų rezultatų vokietis tapo komandos lenktynininku bandytoju, juo buvo ir 2009 m. sezone.
Pasibaigus 2009 m. F1 sezonui, Williams pranešė, kad į komandos gretas priimti Rubens Barrichello bei jaunasis vokietis. Jau pirmais metais jsi pelnė komandai pirmąją pole poziciją. Nepaisant tokio pasiekimo, lenktynėse gerų rezultatų nebuvo. Per visą sezoną Nicolas Hülkenberg pelnė 22 taškus.
2011 m. vasario pabaigoje tapo Force India komandos lenktyninku bandytoju. Kitame sezone 2012 m. ta pati ekipa jį pakvietė tapti nuolatiniu lenktynininku. Šiame sezone vokietis pasiekė iki šiol geriausią savo karjeros rezultatą, Belgijos GP finišavęs 4-tas.
2013 m. jis perėjo į Sauber ekipą – čia surinkęs 51 tašką N. Hülkenberg liko 10-tas. Po šio sezono jis vėl grįžo į indų ekipą.
2014 m. beveik kiekvienose lenktynėse vokietis finišuodavo taškų zonoje, keturis kartus pasiekta 5 vieta. Bendroje įskaitoje liko 9-tas.

24 val. Le Mano lenktynės (2015)

2015 m. vokietis debiutavo 24 val. Le Mano lenktynėse aukščiausioje kategorijoje su Porsche komanda. Įveikę 395 ratus su šia komanda tapo čempionais.
Bruce Faulconer

Bruce Faulconer – JAV kompozitorius, geriausiai žinomas kaip angliško įgarsinimo muzikos filmams Dragon Ball Z kūrėjas. Taip pat jis yra įmonių Faulconer Productions ir CakeMix Recording savininkas ir įkūrėjas.
Silicis

Pavadinimo kilmė

Silicio yra daug titnage, iš kurio 1823 m. Jensas Jakobas Bercelijus ir išgavo šį elementą (lot. silex – kietas akmuo, titnagas).

Silicio fizikinės savybės

Silicis – puslaidininkis. Jo plonos plokštelės, išpjautos iš silicio monokristalų, naudojamos šiuolaikinėje technikoje, pavyzdžiui, saulės baterijose, paverčiančiose saulės spindulių energiją elektros energija. Daugelyje išlydytų metalų, pavyzdžiui, aliuminyje, silicis tirpsta, nesijungdamas su jais, ir aušinant lydalą, išsiskiria kristalais.

Silicio gavimas

Silicis nepaprastai stipriai susijungęs su deguonimi; todėl norint gauti silicį iš jo dioksido, reikia labai energingo reduktoriaus. Laboratorijos sąlygomis amorfinis silicis gaunamas Beketovo būdu. Tam smulkaus kvarco smėlio ir magnio miltelių mišinys supilamas į sunkiai lydomą mėgintuvėlį ir, įstačius į mišinį magnio juostelę, uždegamas:
SiO₂ + 2Mg → Si + 2MgO + 372 kJ

Silicio dioksidas (SiO2)

Tai viena labiausiai paplitusių medžiagų Žemės plutoje. Jis randamas dviejų atmainų: kristalinis ir amorfinis. Kristalinis SiO₂ dažniausiai aptinkamas kvarco pavidalu. Smulkūs kvarco grūdeliai – paprastas smėlis. Švarus smėlis yra baltas, geležies junginių nudažytas – geltonas. Fizinės dirvožemio savybės, taip pat jo gerumas daug priklauso nuo smėlio grūdelių dydžio ir kiekio. Kvarco kristalų pavadinimas priklauso nuo jų spalvos: rudas vadinamas dūminiu kvarcu, violetinis – ametistu, bespalvis skaidrus – kalnų krištolu.

Kvarco kristalai

Jie naudojami papuošalams ir laikrodžių ašelių lizdams gaminti. Kalnų krištolas praleidžia ultravioletinius spindulius ir dėl to naudojamas optinėse priemonėse linzėms. Amorfinis silicio dioksidas randamas kaip „infuzorinė žemė“. Tai kadaise gyvenusių infuzorijų kiautelių likučiai, naudojami dinamitui gaminti. Kristalinis SiO₂ kartu su amorfiniu sudaro titnagą, agatą ir kt. Titnagas dabar vartojamas rutuliniuose malūnuose.

Poveikis žmogui

Dėl silicio cheminio poveikio žmogaus plaučių ląstelėms, silicio dulkės sukelia silikozės ligą.
Šiaulių Šv. Jurgio bažnyčia

Architektūra

Bažnyčia neobizantinio stiliaus, su priestatais ir dviem bokštais. Bažnyčioje yra dailininko J. Janulio darbų, dailininko Petro Kalpoko „Šv. Zitos“ paveikslas, šventųjų statulų iš medžio.
Mikroorganizmai

Mikroorganizmai (graik. mikros – mažas), kitaip mikrobai. Tai akimi nematomi, tik pro mikroskopą įžiūrimi vienaląsčiai arba kolonijiniai organizmai. Pvz., bakterijos, grybeliai, mikroskopiniai pirmuonys ir dumbliai.
Virusai ir prionai nelaikomi gyvais organizmais , tačiau dažnai priskiriami prie mikroorganizmų. Mikroorganizmai paplitę beveik visose planetos aplinkose: ore, vandenyje, dirvoje, augaluose ir gyvūnuose. Dalis jų yra labai svarbūs įvairiuose biocheminiuose procesuose, kai kurie yra patogenai.
Mikroorganizmai gyvena beveik visose buveinėse nuo ašigalių iki pusiaujo, dykumų, geizerių, uolienų ir vandenyno gelmių. Kai kurie yra ekstremofilai, pvz., gyvena karštyje arba šaltyje, kiti - aukštame slėgyje ir keli, kaip Deinococcus radiodurans, atsparūs aukštai radiacijai. Mikroorganizmai taip pat sudaro mikrobiotą, kuri randama ant visų daugialąsčių organizmų. 2017 m. gruodžio mėn. ataskaitoje buvo nurodyta, jog 3,45 mlrd. senumo Australijos akmenyse kadaise buvo mikroorganizmai ir tai yra ankstyviausias tiesioginis gyvybės Žemėje įrodymas.
Mikrobai daugeliu atveju yra svarbūs žmogaus gyvenime ir sveikatoje, pasitarnauja maisto fermentacijoje, nuotekų valyme, gamina kurą, fermentus ir kitus bioaktyvius junginius. Jie yra naudojami biologijoje kaip organizmai-modeliai ir naudojami biologiniame kare arba bioterorizme. Mikroorganizmai yra gyvybiškai svarbūs derlingų dirvožemių komponentai. Žmogaus organizme sudaro žmogaus mikrobiotą, pvz., žarnyno mikroflorą. Gali būti patogenai ir sukelti infekcines ligas.
Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius

Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys, kurie, nepaisydami gresiančio aiškaus pavojaus savo gyvybei, pasižymėjo gelbėdami žūvančius žmones. Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi apdovanojami Lietuvos Respublikos ir užsienio valstybių piliečiai, kurie žmones gelbėjo Lietuvos Respublikos teritorijoje ir Lietuvos Respublikos piliečius – užsienyje. Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi tas pats asmuo gali būti apdovanotas kelis kartus. Kiekvienas naujas apdovanojimas pažymimas aukso žvaigždute, kuri prisegama prie kaspinėlio.

Istorija

Prieš karą šis apdovanojimas vadinosi „Žūstančių gelbėjimo kryžius“ ir buvo gaminamas „Arthus Bertrand“ dirbtuvėse Paryžiuje. Atkurtas ženklas gamintas Vilniaus Dailės kombinate, vėliau TŪB „Gurtana“ dirbtuvėse. Kaspinėlius gamina Danijos firma „Morch and Sons“.
Prieš karą Kryžiumi apdovanoti 44 asmenys, 1991 m. atkūrus apdovanojimą iki 2006 m. gruodžio 15 d. apdovanoti 1058 asmenys. Iš jų apie 250 asmenų yra Lietuvos piliečiai, nacistinės okupacijos metais gelbėję žydus ir daugelis iš jų buvę įvertinti Pasaulio tautų teisuolio garbės vardais. Kita apdovanotųjų grupė – pasižymėję gelbstint žmonių gyvybes gaisrų, kitų stichinių nelaimių metu. Tarp jų – keletas dešimčių vaikų ir paauglių, gelbėjusių skęstančiuosius ar gaisre žūvančius žmones. Nusipelniusiam asmeniui mirus, garbės ženklas ir diplomas įteikiami saugoti jo šeimai.
Aerosvit Airlines

Istorija

Aviakompanija įkurta 1994 metais. Tais pačiais metais buvo pradėti vykdyti skrydžiai iš Kijevo į Tel Avivą, Odesą, Salonikus, Atėnus ir Larnaką. Tada „Aerosvit Airlines“ vadinosi „Air Ukraine“. 1994 metų pabaigoje aviakompanija įsigijo Boeing 737 lėktuvą, ir pradėjo skrydžius į Maskvą. Tai pirmoji aviakompanija Europoje, kuri atliko skrydį į Bankoką.

Servisas

Visuose aviakompanijos tarptautiniuose skrydžiuose yra dvi – ekonominė ir verslo – klasės.
Verslo klasės skrydžiuose keleiviai gauna nemokamą maitinimą. Ekonominės klasės keleiviai gauna užkandžius bei gėrimus nemokamai. Už kitus patiekalus reikia susimokėti. Ilguose tarptautiniuose skrydžiuose teikiamos audio/video paslaugos.

Kryptys

Aerosvit Airlines skraido į Europą, Aziją, Šiaurės Ameriką iš Boryspilio Tarptautinio oro uosto.
Ribolai

Istorija

Pirmą kartą kaimas minimas XV a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVIII a. gyvenvietė tapo palivarku. Apie 1753 m. kaime įkurta Ribolų Šv. Kosmio ir Damjano parapija. 1864 m. atidaryta mokykla. 1874 m. pastatyta Ribolų Šv. Jurgio cerkvė. 1952-1954 m. kaimas buvo Ribolų valsčiaus centras.
Zenonas Lapinskas (1928)

Biografija

1947 m. baigęs Rokiškio 1-ąją vidurinę mokyklą, Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą.
1948–1951 m. Rokiškio 1-osios vidurinės mokyklos mokytojas, 1951–1957 m. – direktorius. 1958–1961 m. Rokiškio rajono laikraščio „Po spalio vėliava“ redaktorius, 1962–1968 m. – Kaišiadorių rajono laikraščio „Į komunizmą“ redaktorius. 1968–1990 m. – Lietuvas radijo ir televizijos Kauno vyriausiosios redakcijos vyriausiasis redaktorius. Daugelį metų buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas.  Buvo apsilankęs daugiau nei 20 pasaulio šalių.
Krabės liga

Krabės liga – smegenų leukodistrofija, įgimta degeneracinė nervų sistemos liga, viena encefalopatijų. Liga pasitaiko retai. Jos židinių esama izoliuotose Sicilijos ir Izraelio bendruomenėse.
Atsiranda dėl galaktozilceramidų apykaitą reguliuojančio geno mutacijos keturioliktosios chromosomos ilgajame petyje 14q31. Paveldima autosominiu recesyviuoju būdu. Dėl geno mutacijos smegenyse būna per mažai galaktocerebrozidazės, jose kaupiasi galaktocerebrozidai. Centrinėje ir periferinėje nervų sistemoje vyksta baltosios smegenų medžiagos demielinizacija, tačiau nervų sistemos laidumas nesutrinka.
Didžioji dalis ligonių suserga pirmaisiais šešiais gyvenimo mėnesiais (infantilinė, arba klasikinė, forma).
Ligoniams sutrinka motorinės funkcijos (atsiranda traukuliai, paralyžius), psichinė raida, pažeidžiami regos ir klausos nervai (apankama, apkurstama), odą išberia būdingos vyšnių spalvos dėmės. Mirštama iki 2 m. amžiaus.
Krabės ligos suaugusiųjų formos (vyriausio žinomo ligonio amžius buvo 84 m.) eiga gerybinė. Būdingas silpnumas kojose, hiperrefleksija. Smegenų audinyje, skirtingai nei kitų encefalopatijų atveju, aptinkamos vadinamosios globoidinės ląstelės, kilusios iš kaulų čiulpų monocitų ir makrofagų kamieninių ląstelių pradininkių (jose esama baltymų psichozino ir galaktozilceramido).
Ligą mėginama gydyti perpilant negiminingų donorų bambos virkštelės kraują.
Krabės ligą 1916 m. aprašė K. H. Krabė (Danija).
Japoniškojo encefalito vakcina

Japoniškojo encefalito vakcina – tai skiepas, skirtas apsaugoti nuo susirgimo japoniškuoju encefalitu. Vakcinos veiksmingos daugiau nei 90 % atvejų. Kiek laiko trunka apsauga, nežinoma, tačiau manoma, kad veiksmingumas su laiku mažėja. Vakcina leidžiama į raumenis arba po oda.

Rekomendacijos

Kraštuose, kuriuose ši liga kelia problemų, rekomenduojama skiepijimą šia vakcina įtraukti į profilaktinių skiepų kalendorių. Atsižvelgiant į vakcinos rūšį, skiepijama viena arba dviem dozėmis. Srityse, kuriose liga pasitaiko dažnai, papildomų dozių skirti paprastai nereikia. Asmenis, sergančius AIDS ir nėščiąsias patartina skiepyti išaktyvinta vakcina. Rekomenduojama skiepyti asmenis, ketinančius keliauti šalių, kur liga pasitaiko dažnai, gamtoje.

Saugumas ir tiekimo forma

Vakcinos santykinai saugios. Injekcijos vieta gali skaudėti ir parausti. 2015 m. duomenimis buvo 15 skirtingų registruotų vakcinų. Kai kurios jų pagamintos rekombinacinės DNR technologijos būdu, kitos – su susilpnintais virusais, o likusios – su išaktyvintais virusais.

Istorija, visuomenė ir kultūra

Japoniškojo encefalito vakcinos į rinką pateiktos apie 1930 m. Ši vakcina įtraukta į Pasaulio sveikatos organizacijos būtinųjų vaistų sąrašą, kurį sudaro svarbiausi pagrindinės sveikatos priežiūros vaistai. Jungtinėse Amerikos Valstijose imunizavimo kursas šia vakcina kainuoja nuo 100 iki 200 JAV dolerių.
Elly Bender

Biografija

Gimė 1863 m. rugsėjo 5 d. Klaipėdoje, kaip Elisabeth Böhncke. Pirmąjį teatro vaidmenį suvaidino Dancige, vėliau vaidino Sankt Peterburgo ir Berlyno teatruose. 1895 m. metams išvyko vaidinti į Milvokio Carltheater teatrą. 1899 m. iš JAV grįžo vaidinti į Berlyną. 1900-1901 m. dainavo Berlyno Metropoltheater. 1907 m. vasario 12 d. ištekėjo už šachmatininko Curt von Bardeleben. Savo senatvę praleido aktorės Marie Seebach viloje Veimare, kur ir mirė 1947 m. sausio 11 dieną.
Mindaugas Milinis

Biografija

1993 m. baigė Klaipėdos universitetą. 1995–1997 m. regioninės televizijos „Balticum TV“ informacinės laidos redaktorius, publicistinės laidos „Tavo problemos“ ir sportinės laidos „Riteriai“ kūrėjas. 1997–2000 m. dienraščio „Vakarų ekspresas“ reporteris. 2000–2001 m. krovos kompanijos „Bega“ atstovas spaudai. 2001–2003 m. dienraščio „Vakarų ekspresas“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 2003–2004 m. žurnalo „Ekstra laikas“ redaktorius ir leidėjas. 2004–2006 m. Neringos savivaldybės atstovas spaudai. 2006–2012 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ korespondentas. Nuo 2012 m. dienraščio „Vakarų ekspresas“ ekonomikos ir politikos aktualijų redaktorius. 2015 m. laikraščio „Naujas rytas“ redaktorius.

Kūryba

Išleido fotoalbumą „Neringai 45“ (2006 m.), knygą „Paskutinieji Kuršių nerijos betonuotojai“ (2008 m.), parašė publicistines knygas „Afganistano kariai“ (2010 m.), „Afganistano kariai. Antra knyga“ (2012 m.), istorinį romaną „Partizanas“ (2015 m.).
Žaliasis skydinukas

Biologija

Skydinukai išauga iki 8,5–10 mm dydžio. Kūnas neįprastai plokščias, ovalus. Krūtinės sritis ir antsparniai žali, be žymių, kurios būdingos kitoms Cassida rūšims. Apatinė dalis juoda. Kojos ir palyginti trumpos antenos yra rudos. Savo kūno spalva ir forma puikiai prisitaikę būti sunkiai pastebimais tarp žalių augalų. Šie mimikriniai vabalai sutinkami balandžio–spalio mėn. Lervų kūnas su daug ataugų, apsigynimui nuo priešų ir parazitų paprastai kartu su savimi ant nugaros tampo maišelį su ekskrementais ir išnaromis.
Vabalas žiemoja miškingose vietovėse, sausoje žolėje po medžiais ir krūmais. Prabunda balandžio pabaigoje – gegužės pradžioje, migruoja prie mitybinių augalų. Apkramto lapų kraštus arba išėda skyles, kartais pažeidžia jaunų lapų kotus. Pasimaitinę poruojasi ir pradeda dėti kiaušinėlius. Vaisingumas siekia 150–200 kiaušinėlių. Lervos masiškai pasirodo birželio–liepos mėn. Jos įsitaiso aptinėje lapo dalyje, graužia lapalakščio apatinį sluoksnį, palikdamos epidermį, kuris po to džiūdamas suplyšta. Ant augalų maitinasi 20–30 parų. Prieš tapdama lėliuke, lerva prisitvirtina kūną prie lapo apačios ir kabo žemyn galva. Ši stadija trunka 6–9 paras. Naujos kartos vabalai išlenda birželio pabaigoje – rugpjūčio pradžioje, maitinasi apie 10–15 parų, po to sulenda į žiemavietes. Per metus vystosi viena generacija.
Žaliojo skydinuko populiaciją gamtoje mažina jo priešai plėšrūnės blakės – mėlynoji skydblakė (Zicrona caerulea), dvispyglė skydblakė (Picromerus bidens), kiti vabzdžiai.

Mityba

Daugiausiai minta notreliniais (Lamiaceae) augalais. Žaliojo skydinuko racione yra: vandeninė mėta (Mentha aquatica), dirvinė mėta (Mentha arvensis), miškinė mėta (Mentha longifolia), Mentha rotundifolia, Mentha suaveolens, Mentha verticillata; taip pat kiti augalai iš Lamiaceae šeimos: Galeopsis grandiflora, geltonžiedė aklė (Galeopsis speciosa), dirvinė aklė (Galeopsis tetrahit), plaukuotoji aklė (Galeopsis pubescens), vaistinė melisa (Melissa officinalis), lipnusis šalavijas (Salvia glutinosa), vaistinis šalavijas (Salvia officinalis), pievinis šalavijas (Salvia pratensis), pelkinė notra (Stachys palustris), stačioji notra (Stachys recta) ir miškinė notra (Stachys silvatica).
Striapčis

Striapčis (rus. стряпчий) – Rusijos imperatoriaus dvaro rūmininko, vėliau – kai kurių valdininkų pareigos ir laipsnis.

Rūmininkai

XVI–XVII a. Maskvos valstybėje striapčis buvo rūmų tarnų specialybė. Striapčio laipsnis buvo rūmininko laipsnis, žemesnis už stalininką (rus. стольник).
Rūmininkas striapčis turėdavo prižiūrėti caro drabužius, pateikti juos carui apsirengiant ar persirengiant. Atskiros pareigos buvo striapčis raktininkas (стряпчий с ключом), kuris buvo rūmų ekonomas.
Kai kurie striapčiai tapdavo miestų ir pulkų vaivadomis.

Valdininkai

Vėliau striapčiai buvo valdininkai duonos, arklidžių ir kituose kiemuose (rus. двор). Striapčių pareigos buvo panaikintos Petro I laikais, bet vėl įvestos 1775 m. teismų reformos metu.
1775–1864 m. striapčis buvo teismo valdininkų rangas. Striapčiai galėjo būti prokuroro padėjėjai baudžiamosiose bylose. Ypatinga striapčiams palikta sritis buvo iždo interesų gynimas, pavyzdžiui, imperatoriaus dvarų žemių klausimais. Nuo XIX a. pradžios jie ėmė prižiūrėti kalinimo vietų veiklą.
Nuo 1832 m. egzistavo pareigos prisiekęs striapčis (присяжный стряпчий), kuris gindavo privačius interesus komerciniuose teismuose. Po 1864 m. teismų reformos liko tik prisiekusio striapčio pareigybė, visos kitos striapčių pareigybės buvo panaikintos.
Lagranžo taškas

Lagranžo taškai yra padėtys tarp dviejų, vienas aplink kitą besisukančių kūnų (Žemės ir Mėnulio, Saulės ir Žemės), kuriuose trečiasis mažos masės objektas (tarkim, kosminis laivas) gali neribotą laiką išbūti nenaudojant jokių papildomų jėgų jo padėčiai stabilizuoti. Lagranžo taške abiejų kosminių kūnų gravitacijos jėgos kompensuojasi, todėl ten esančio objekto padėtis jų atžvilgiu nesikeičia.
Lagranžo taškus apie 1772 m. matematiškai atrado žymus italų – italų kilmės prancūzų matematikas Joseph Louis Lagrange.
Matematiškai galimi penki Lagranžo taškai, tačiau pirmieji trys (L1-L3) yra nestabilūs: nežymus nukrypimas nuo taško padėties gali ir nesukurti atgal į tašką grąžinančių jėgų. Tačiau galimos stabilios orbitos aplink šiuos taškus.
Priklausomai nuo kūnų masių santykio, taškai L4 ir L5 gali būti ir stabilūs. Jie stabilūs, jei didesniojo ir mažesniojo kūnų masių santykis (M₁/M₂) yra didesnis nei 24,96. Tai teisinga Saulės – Žemės bei, iš dalies, Žemės – Mėnulio poroms.
Žinoma pseudomokslinė teorija, jog taške L2 už Mėnulio yra Lilita. Į žemiau Mėnulio esantį tašką L1 kartais iškeliami dirbtiniai palydovai. Žemės – Saulės L1 taip pat naudojamas kaip ideali vieta Saulę stebinčioms observatorijoms. Saulės – Jupiterio L4 ir L5 taškuose skrieja vadinamoji Trojos asteroidų grupė. Saturno palydovai Tetija ir Dionė L4 ir L5 taškuose turi mažesnius palydovus Telestą bei Kalipsę ir Elenę bei Polideuką.
Dombrova Vielka

Istorija

1423 m. kaime įkurta Šv. Stanislavo parapija. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas buvo ant Mazovijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sienos. 1667 m. kaime pastatyta medinė bažnyčia, remontuota 1785 metais. 1883-1889 m. pastatyta neogotikinio architektūros stiliaus bažnyčia. 1827 m. kaime buvo 25 namai ir 65 gyventojai. Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Mazovijos Vysokio apskričiai, Šepetovo valsčiui. Palivarką sudarė 550 margų. 1921 m. kaime buvo 45 namai ir 314 gyventojų, iš kurių 148 vyrai ir 166 moterys. 291 žmonės buvo lenkai ir 23 žydai. 1944 m. kaimo bažnyčia buvo apgriauta ir 1947-1960 m. atstatyta.
Latvelių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos lėkštame upės slėnio šlaite, netaisyklingo keturkampio plano, 21 m ilgio šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi ir 20 m pločio, apaugusios lapuočiais medžiais, aptvertos statinių tvora, kurios pietvakariniame kampe įrengti vienvėriai varteliai.
Centrinėje dalyje stovi medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė koplytėlė dvišlaičiu skardos stogeliu su kaltiniu kryželiu, Švč. Mergelės Marijos su vaikeliu Jėzumi ant rankų ir angelo skulptūromis.
Į kairę nuo koplytėlė stūkso monumentalus, medinis, kryžmiškas kryžius profiliuota viršūne.
Teritorijos plotas – 427 kv. metrai.
1,65 km į pietus yra Kumpikų, o 0,97 km į šiaurę – Mančių senosios kapinės.

Istorija

Kapinės veikė nuo XVI a. Jose laidoti Latvelių ir greta buvusių Pirkulių gyventojai, daugiausia – maro aukos. 
Nuo XVIII a. pab. mirusiuosius pradėjus laidoti Darbėnų, o taip pat netoli esančiose Grūšlaukės parapinėse kapinėse, jose retsykiai iki XX a. 2 dešimtmečio be kunigo laidoti nekrikštyti mirę kūdikiai, savižudžiai, šiltinės, dizenterijos ir kirų ūminių infekcinių ligų epidemijų metu mirę vaikai ir suaugusieji. 
Vadinamos Kapeliais (žem. Kapalē), Marų kapais, Maro kapeliais. Mirusiems atminti jose nuo seno buvo statomos koplytėlės ir monumentalūs ąžuoliniai kryžiai. Iš jų po karo tebestovėjo 2 koplytėlės ir 5 kryžiai. Viena koplytėlė buvusi statyta 1896 m., o vieno kryžiaus stiebe buvusios įrėžtos jo pastatymo ir atnaujinimo datos: „1799–1864–1905“. Prie koplytėlių kaimo gyventojai kasmet per Šeštines rinkdavosi pasimelsti už mirusiuose, pritariant muzikantams giedodavo Visų Šventųjų litanija.
Pokariu kapinės su kairiajame Normanšakės krante buvusia Latvelių kaimo žeme priskirtos Grūšlaukei. Kryžiams išvirtus, o koplytėlėms sunykus, 1958 m. du geriau išlikę kryžiai buvo atstatyti, o tarp jų pastatyta nauja koplytėlė, į kurią perkeltos senųjų koplytėlių skulptūros. Koplytėlė su Marijos, Marijos Sopulingosios skulptūromis ir Jėzaus Krikšto skulptūrine grupe 1972 m. buvo paskelbta vietinės reikšmės dailės paminklu (DV-1500; 9498). Marijos ir Jėzaus Krikšto skulptūroms 1973 m. dingus, jų vieton pastatytos šv. Jono Nepomuko ir Pietos skulptūros, atneštos iš kaime nugriautos kitos koplytėlės.
Koplytėlė 2012 m. Darbėnų seniūnijos rūpesčiu buvo atnaujinta, vietoje dingusių senųjų skulptūrų buvo pastatytos Švč. Mergelės Marijos su kūdikėliu Jėzumi ant rankų ir angelo skulptūros, kurias padarė liaudies meistras Vytautas Vaičekauskas iš gretimo Kumpikų kaimo.
1969 m. kapines žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1984 ir 1986 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2017 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė (Kultūros paveldo centras).  
1997 m. registruotos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (registro kodas L549), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Heins Džankšenas

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1942 m., kai buvo statomas Aliaskos kelias. Šiuo metu turi kaimo statusą.