google/wiki40b huggingface dataset:
Rimantas Matulis

Biografija

Už dalyvavimą Vėlinių demonstracijoje – minėjime Kaune 1957 m. trumpai kalintas. 1960 m. įstojo į Vilniaus universiteto istorijos – filologijos fakultetą, su kitais įkūrė Pabaltijo turistų sąjungą. Dėl tautinių pažiūrų persekiotas KGB, 1962 m. priverstas iš universiteto išstoti. 1962 m. apsigyveno Kaukaze (Karačiajų-Čerkesų autonominė sritis), dirbo geologijos ekspedicijoje. 1970 m. Vilniaus universitete baigė anglų kalbą. Su kitais 1969 m. organizavo lakūno S. Dariaus gimtinės liekanų gelbėjimą nuo sunaikinimo, pilkapio jam netoli Judrėnų supylimą. 1969 m. vienas žygeivių judėjimo Lietuvoje steigėjų. Su B. Burauskaite 1971 m. įkūrė liaudies dainų klubą „Raskila“. TSRS saugumo iniciatyva 1972 m. jam nebuvo leista rašyti disertacijos iš Lietuvos istorijos. Dalyvavo Lietuvos Helsinkio grupės veikloje. 1970–1980 m. dirbo Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejuje, 1980–1990 m. Lietuvos hidrogeologijos ekspedicijoje. 1989 m. vienas Lietuvių tautininkų sąjungos atkūrėjų, 1989–1990 m. – pirmininkas. Nuo 1989 m. Mažosios Lietuvos reikalų tarybos veikėjas. 1990–1995 m. Lietuvos kultūros fondo direktorius. 1996–1998 m. dirbo Lietuvos pedagogų kėlimo kvalifikacijos institute, nuo 1999 m. – anglų k. mokytojas.
Vytauto Šilo ir Henriko Samboros parengtai knygai „Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje“ (1990 m.) sudarė tenykščių piliakalnių sąrašą ir žemėlapį.
Mamprugu

Istorija

Mamprusių valstybės įkūrimas siejamas su gausiomis legendomis, kurios prasideda Malio imperijoje ir pasakoja apie protėvių migracijas į dabartines teritorijas apie XIV a. Mamprugu įkūrėjas Gbevahas (Gbewaah) su savo žmonėmis atsikėlė iš Biu gyvenvietės šiaurėje į Pusigą, kur įkūrė Senąją Dagombos karalystę. Ši karalystė laikoma tiesiogine Mamprugu pirmtake, ir čia yra palaidotas pirmasis Mamprugu valdovas Gbevahas. Tačiau po mirties mamprusiai neteko šių teritorijų, ir dabar jos yra apgyvendintos kusasių. Tai iki mūsų dienų išlaiko įtampą tarp mamprusių ir kusasių.
Po Gbevaho mirties trys jo sūnūs vėl buvo priversti migruoti į pietus. Tohagu įkūrė Mamprugu karalystę, kurioje konsolidavosi mamprusiai, Mantambo – Nanuno karalystę, kurioje konsolidavosi nanumbai, o Sitobu įsitvirtino dabartinėje dagombų teritorijoje ir įkūrė Dagbono karalystę. Iš šių trijų karalysčių Mamprugu laikoma svarbiausia, centrine visų gūrų tautų karalyste, o jų valdovas, tituluojamas najiriu labai dažnai konsultuodavo gretimų karalysčių (Dagbono, Mosių valstybių) valdovus. Todėl jos stiprybę pirmiausia lėmė ne karinė galia, o jos valdovų statusas ir autoritetas kitų gurų tautų tarpe.
Mamprugu teritorija apėmė ne tik pačių mamprusių etnines teritorijas, bet visą teritoriją šiaurės rytų Ganoje, kur dabar gyvena kusasiai, farefare, mobai. Karalystės branguolį (mamprusių žemes) sudarė 5 administracinės sritys, kuriose valdžia buvo paveldima. Šiaurinėje šių žemių riboje buvo sostinė (Gambaga, vėliau Nalerigu), kurioje rezidavo pats valdovas. Į vakarus nuo sostinės buvo trys provincijos – Kpasinkpe, Wungu ir Janga. Į rytus buvo ketvirtoji provincija – Yunyo. Provincijos tik nominaliai pripažino Mamprugu valdovo valdžią, ir jai nebuvo būdinga tokio lygio centralizacija, kaip jos kaimyno Dagbono atveju.
Karalystės istorija yra mažai žinoma. Pirmąją sutartį su Europos kolonistais Mamprugu sudarė su prancūzais, kurie ketino šią teritoriją prisijungti. Tačiau 1897–1902 m. britai užėmė Gambagą ir čia derėjosi su prancūzais dėl karalystės likimo. 1902 m. Mamprugu atiteko Britų Aukso krantui ir nustatytos kolonijos šiaurinės bei rytinės sienos. Valdant britams, mamprusių monarchija buvo išlaikyta.
Brunėjaus–Muaros rajonas

Geografija

Beveik visas rajonas urbanizuotas, čia yra svarbiausi šalies miestai. Rajoną kerta Brunėjaus upė.

Gyventojai

Rajone gyvena 280 tūkst. gyventojų, kas sudaro daugiau nei pusę Brunėjaus gyventojų. Svarbiausi miestai yra Bandar Seri Begavanas, Gadongas, Džerudongas, Berakasas, Muara. Vietiniai gyventojai yra įvairios malajų tautos, miestuose nemažai kinų, indų, filipiniečių. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai.
Kazlų Rūda

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad vietovardžiui pradžią davė XVI amžiuje iš Mozūrijos miško atsikėlęs verslininkas bajoras Kazla (ar Kazlas; apsigyveno 2 šeimos, 5 ar 6 ar 7 broliai), kurio vardu ir buvo pavadinta išaugusi gyvenvietė. Pavardė ir dabar pasitaiko Sūduvoje.
Dėl komponento Rūda nėra visiškai aišku. Žinoma, kad jis susijusi su rūdos gavimo ir apdorojimo vietomis, kurios vadinamos rūda, rudnia. Nors tai ir panašūs žodžiai, tačiau anksčiau jie turėjo gana skirtingą reikšmę: rudnia 'balų rūdos apdorojimo vieta' (baltarusių ir lenkų kilmės), o rūda – 'žaliava, iš kurios gaminama geležis, balų rūda' (taip pat baltarusių ir lenkų kilmės). Tikėtina, kad kuriantis Kazlų šeimoms čia būta pelkių rūdos, kurios gavyba ir vertėsi Kazlai. Atvykę į gyvenvietę Kazlai ėmėsi balų rūdos verslo. Gyvenvietė imta vadinti Kazlo rūda. Kai numirė Kazlas, įmonę ėmė valdyti Kazlienė, o gyvenvietę pavadino Kazlienės rūda. Kai ji numirė, gyvenvietė pavadinta Kazlų Rūda.

Ekonomika

Kazlų Rūdoje išplėtotas pirminis medienos apdorojimas (bendrovė „Kazlų medis“, „Juodeliai“, „Kirvilė“, „Jūrės medis“), medienos drožlių plokščių („Girių bizonas“, „Kronolitas“), mėsos produktų („Medonos mėsa“, Lelešienės įmonė), tekstilės gaminių („Vip“), biologinio kuro („BioNovus“) gamyba, veikia šiluminės energetikos įrenginių bendrovė „Kazlų Rūdos metalas“, Kazlų Rūdos verslo inkubatorius. Yra Kazlų Rūdos mokomosios miškų urėdijos informacijos centras, kuriame atidarytas Miško muziejus.
Sukrės departamentas

Geografija

Departamentas išsidėstęs Karibų jūros žemumoje. Klimatas drėgnas ir šiltas. Vidutinė metinė oro temparatūra 27 °C.

Ekonomika

Išvystytas daugiausia žemės ūkis. Auginamas tabakas, medvilnė, kukurūzai, jamsai, sorgai, juka, bananai. Gyvulininkystė.
Marianas Ivanciuvas

Marianas Ivanciuvas (Marian Iwańciów; 1906 m. vasario 4 d. Zočuve – 1971 m. kovo 14 d. d Zamoscėje) – lenkų tapytojas, grafikas, pedagogas.
Nuo 1926 m. mokytojavo Vilniuje ir Trakuose. 1929–1935 metais studijavo Vilniuje, Stepono Batoro universiteto Dailės fakultete, akademiniais 1933/1934-1934/1935 metais dalyvavo ataskaitinėse fakulteto parodose, Vilniaus grafikų parodose: Poznanėje, Šiuolaikinės lenkų karinės grafikos; 1940 – Vilniaus plastikų.
1939 m. rugsėjo kampanijos metu Solovkuose pateko į nelaisvę, grįžo 1944 m. Iki 1945 m. rudens mokytojavo Trakų vidurinėje mokykloje. Vėliau išvyko į Lenkiją, iš pradžių į Aukštąją Sileziją (1945–1953 metais mokėsi Aukštosios Silezijos vid. profesinėje mokykloje), paskui į Zamoscę, ten dirbo mokytoju Valstybiniame plastinių menų licėjuje, 1965–1969 m. buvo jo direktorius. 1949–1950 m. baigė studijas Torūnėje, Koperniko universiteto Dailės fakultete, gavo dailininko tapytojo diplomą.
Be pedagoginio darbo aktyviai įsijungė į meninį gyvenimą, iš pradžių Vroclavo, paskui Liublino srityse, buvo vienas iš Zamojskio grupės steigėjų. Keliavo po Rumuniją, Jugoslaviją, lankėsi Paryžiuje, piešė studijas pastele ir akvarele. Iki karo daugiausia dirbo grafikos srityje, kūrė architektūrinius peizažus ksilografijos technika (Vilniaus, Trakų motyvais), naudodamas ryškius medžio rėžius. Grafikoje kartais rėmėsi naujausia Lenkijos istorijos ikonografija ("Mūšis dėl Vilniaus', ksilografija, 1938). Po karo daugiausia tapė aliejinius peizažus, aiškaus kolorito, su daugybe gyvos žalumos. Priklausė avangardiniams Zamojskio grupės atstovams.
Vilhelm Kettler

Biografija

Tėvai – Kuršo hercogas Gotchardas Ketleris ir jo žmona Ana Meklenburg-Giustorf.
1587 metais po tėvo mirties valdė vakarinę Kurlandijos hercogystės dalį, tuo metu rytų Semigalijos dalį valdė jo vyresnysis brolis Frydrichas Ketleris. Vystė Kuršo ekonomiką, laikydamasis merkantilizmo politikos. Prie jo Edolėje buvo pastatyta stambi metalurgijos gamykla, o Ventspilyje – laivų statykla.
1615 metais Jelgavoje Vilhelmo įsakymu buvo nužudyti iš bajorų opozicijos broliai Noldje. Dėl to konflikto, Lenkijos karaliaus įsakymu, 1616 metais buvo priverstas palikti šalį, kur vieninteliu valdovu tapo Frydrichas.
Po to jis apsistojo Pomeranijos hercogų dvare Štetine, ir 1628 metais iš hercogo Bogislavo XIV gavo Kukulovą, kuriame 1640 m. mirė.

Šeima

Žmona – Sofija Prūsė (1582–1610), Albrechto Frydricho, Prūsijos hercogo duktė.
Vyresnysis sūnus Jakob von Kettler (1610–1682), nuo 1638 metų buvo Frydricho bendravaldžiu ir tapo jo įpėdiniu po jo mirties 1642 metais.
Scissor Sisters

Ankstyvoji karjera (2001–2003)

Grupė susikūrė 2000 m., kai Shears`as, viešėdamas pas draugą Kentukyje, susipažino su Babydaddy. Jie pradėjo kurti muziką ir galiausiai nusprendė, kad jiems nekaip sekasi. Persikėlus į Niujorką, per Helovyną kabarete duetas susipažino su Ana Matronic (ji buvo persirengusi Andy Warhol fabriko broku, Shears`as buvo persirengęs „nelegaliu abortu“).
Grupė netrukus pradėjo koncertuoti ir susipažino su Del Marquis tuo metu, kai Jake Shears vis dar šoko striptizą klube „IC-Guyz“. Kai grupė tapo kvartetu, įrašė nepriklausomą „A Touch of Class“, taip pat ir singlą „Electrobix“, kuriame (kitoje disko pusėje) buvo galima rasti disco/glam koverį iš „Pink Floyd“ klasikos, „Comfortably Numb“.
Paddy Boom atėjo į grupę, kai „The Scissor Sisters“ ėmė ieškoti būgnininko ir, nors pirmajame albume būgnų partijos atliekamos mašinos, o ne būgnininko, dabar jis atlieka būgnų partijas.
Paneriškių ąžuolas

Paneriškių ąžuolas – senas ąžuolas, augantis Elektrėnų savivaldybėje, Vievio seniūnijoje, Paneriškėse, kalvos ties Nerimi papėdės šlaite, šalia gyvenamos sodybos ūkinių pastatų. Medis supamas tankių krūmokšnių, šalia stovi informacinė rodyklė. Pasiekiamas iš magistralės  A1  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  pasukus į dešinę ties rodykle „Lazdėnai, Rykantai“, toliau vykstant link Paneriškių regyklos. 
Neries regioninio parko Sviliškio kraštovaizdžio draustinyje augančio Paneriškių ąžuolo būklė  labai pablogėjo 2009 m., kuomet nulūžo ąžuolo viršūnė ir viena stambi šaka. Kol kas yra išlikusios gyvybingos dvi ąžuolo šakos. Kamiene prie pagrindo žiojėja didelė drevė.
Paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu, remiantis Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1968 m. gegužės 14 d. įsakymu Nr. 157.
Trileris: žiaurus filmas

Turinys

Kažkada Madeleinė pavėlavo į mokyklos autobusą ir leidosi pavėžinama nepažįstamo vyriškio. Pastarasis vėliau ją nusivežė namo, kur apsvaigino narkotikais. Per kelis mėnesius Madeleinė buvo pripratinta prie heroino ir mėginta paversti prostitute, tačiau po kelių mėginimų pabėgti ir pasipriešinus klientui, jai buvo išdurta akis.
Galiausiai mergina tampa prostitute ir turi aptarnauti ne tik vyrus, bet ir moteris. Prievarta parašiusi laišką tėvams, kad pabėgo iš namų, netrukus ji sužino apie šių savižudybę. Pagrobėjas Tonis pradeda ją išleisti į miestą, suprasdamas, kad nuo narkotikų priklausoma mergina niekur nepabėgs, tuo tarpu Madeleinė už savo uždirbtus pinigus pradeda lankyti savigynos treniruotes, mokytis šaudyti bei vairuoti automobilį. Po to, kai nužudoma gretimame kambaryje „dirbusia“ Salė, Madeleinė pradeda veikti, ketindama nužudyti visus savo klientus ir Tonį.
Libano progresyvi socialistinė partija

Libano progresyvi socialistinė partija (PSPL, arab.: Hizb al – Taqaddumi al – Ishtiraki, angl. Progressive Socialist Party:) – Libano kairioji demokratinio socializmo politinė partija.

Istorija

Įkurta 1949 m. sausio 5 d. Kamalio Džumblato rūmuose Beirute. Be šio Libano druzų bendruomenės politinio lyderio, partijos steigėjais buvo Libano parlamento narys Faridas Žubranas, laikraščio „Al Adib“ savininkas Albertas Adibas, rašytojas ir mokslininkas Abdalahas Alaili, teisininkas Fuadas Rizkas ir gydytojas Georgas Hana.
Partijos iniciatyva 1951 m. Libane buvo surengta Arabų socialistų partijų konferencija. Iki 1977 m. partijos pirmininku buvo Kamalis Džumblatas, po jo nužudymo – jo sūnus Validas Džumblatas, 1984 m. buvęs transporto ministru.
1951–1968 m. parlamento rinkimuose gaudavo po 3 vietas 1972 m. parlamento rinkimuose buvo gavusi 6 vietas Nacionalinėje Asamblėjoje. 1975–1990 m. šalyje vyko pilietinis karas. Todėl rinkimai nebuvo vykdomi. 2005 m. rinkimuose socialdemokratai buvo antri, gavo 16 vietų parlamente.
Socialistų Internacionalo narė nuo 1980 m. Turi 80 000 narių, daugiausia iš drūzų bendruomenės.
Kaala

Istorija

Kolonijiniais metais miestas vadintas Vila Robertu Viljamsu (Vila Robert Williams) pagal kalnakasybos magnatą Robert Williams.
Kengiai

Istorija

Kengių dvaras istoriniuose šaltiniuose paminėtas 1775 m. Vėliau 1882 m. dalis dvaro atiteko Nadieždai Šarupičienei (1880-1948) ir jos vyrui kaip pasoga. Tais pačiais metais statytas namas, ūkiniai pastatai, užveistas sodas ir želdiniai. 
1930 m. liepos 18 d. Kengių dvaras pateko į Raportų knygą „Vytauto Didžiojo garbei“, kuomet čia lankėsi Vytauto Didžiojo jubiliejinius metus minėjusi procesija.
Hira

Hira, Hiros uola (arab. حراء ) – uola Jabal an-Nūr viršūnėje, dabartinėse Hidžazo apylinkėse, Saudo Arabijoje. Labiausiai žinoma kaip vieta, kur pagal musulmonų tikėjimą, Mahometui angelas Gabrielius atskleidė Alacho paslaptį. Pagal islamą, Mahometas šioje uoloje praleido ilgą laiką medituodamas, mąstydamas bei gaudamas pranešimus iš Alacho. Nors uola nebuvo didelė, jis pasikviesdavo prisijungti ir kitus žmones, ypatingai Ramadano laikotarpiu.
Kyzylžar FK

Istorija

Klubas įkurtas 1968 m.
Gailaičių apylinkė (Akmenė)

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Akmenės apylinkės ir Pakempinių apylinkės.
Veprių Kalvarijos

Istorija

Istoriniai šaltiniai liudija, kad Veprių Kalvarijos buvo įrengtos susipykus Upninkų ir Veprių miesteliams dėl bažnyčios. Sugriuvus Upninkų bažnyčiai, caro valdžia neleido jos restauruoti, tad Vilniaus arkivyskupijos administratorius nutarė įkurti parapiją Vepriuose, o Upninkų bažnyčios inventorių pervežti į Veprių bažnyčią. Upninkiečiai neleido paimti inventoriaus, riaušės tarp jų ir vepriškių truko pusantros paros. Riaušes laimėjus vepriškiams, upninkiečiai boikotavo naująją bažnyčią. Kad parapijos bažnyčia Vepriuose nebūtų tuščia, buvo iškelta idėja čia įkurti Kalvarijas. Šios idėjos autorystė nėra aiški. Yra trys versijos: pirmoji, kad tai vietos bažnyčios klebono ir netoliese (Milašiūnuose) veikusio dominikonų vienuolijos namų iniciatyva; antroji, kad tai vietos bažnyčios klebono ir dvarininko iniciatyva, ir trečioji, kad tai lenkų ir lietuvių maldininkų nesantaikos problemos Vilniaus Kalvarijose, rezultatas.
Anksčiau nei Vepriuose, Lietuvoje Kalvarijos buvo įkurtos tik Verkiuose ir Žemaičių Kalvarijoje. Kalvarijų planas buvo parengtas Vilniaus Kalvarijų pavyzdžiu, statant vartus ir koplytėles, o iš Jeruzalės viena maldininkė atvežė dvylika maišelių šventosios žemės.
Kryžiaus kelio stotys Vepriuose įsteigtos 1846 m., kai pirmą kartą buvo apeiti Kristaus kančios keliai. Tuomet pirmosios koplytėlės buvo medinės, sukaltos iš lentų. 1882–1900 m. Veprių ūkininkų lėšomis  dauguma pirmųjų medinių koplytėlių, išskyrus Paskutinės vakarienės (Večernyko) ir Veronikos patarnavimo, pakeistos mūrinėmis. Į šias dvi didžiąsias medines koplytėles buvo galima patekti ir ten melstis. 
Koplytėlės nukentėjo nuo artilerijos per Pirmąjį pasaulinį karą. 1923 m. kunigo Pranciškaus Mirskio iniciatyva senieji sunykę Kalvarijų paveikslai buvo pakeisti naujais, tapytais ant cinkuotos skardos, tačiau žemesnio meninio lygio (keli jų saugomi Veprių muziejuje). Sekminių metu Kalvarijose būdavo apeinami Kristaus kančios keliai. Maldininkų, atvykstančių į Sekminių atlaidus, skaičius nuolatos augo ir tarpukario laikotarpiu į Veprius jų atvykdavo tūkstančiai. Apie Veprių Kalvarijas dar 1927 m. buvo išleistas vadovėlis „Jėzaus Kristaus kančios kelių arba Kalvarijų vadovėlis taikomas Vilniaus ir Veprių Kalvarijoms apvaikščioti“.
Veprių kryžiaus kelio stočių koplytėlės sovietmečiu, 1962–1963 m. buvo nugriautos (išliko tik šventoriuje stovėjusios koplytėlės). Tačiau tikintieji ateidavo melstis į tas vietas, kur jos stovėjo, o jų stovėjimo vietas žymėdavo kryžiais ar gėlėmis. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, 1989–1990 m., Klebono Vaclovo Ramanausko, apylinkės seniūnės Janinos Akstinavičienės ir kt. iniciatyva sunaikintosios Kryžiaus kelio stočių koplytėlės buvo atstatytos už tikinčiųjų paaukotas lėšas. Siekiant surinkti lėšų, Veprių bažnyčioje buvo surengtas labdaringas Lietuvos nacionalinės filharmonijos atlikėjų koncertas. Kalvarijų atstatymui atminti šalia bažnyčios didžiųjų vartų ir XXIX stoties pastatytas medinis koplytstulpis. Pagrindiniai aukotojai nurodyti paminklinėse lentelėse pritvirtintose prie atstatytų koplytėlių šonų.
Terra Nova (serialas)

Siužetas

Įžanginėje serijoje vaizduojama 2149 m. Žemė, kurioje dėl žmonių pertekliaus susidarė ekologinė katastrofa – didžiulis oro užterštumas, visur tvyro smogas. Tačiau mokslininkai rado įtrūkį laiko tėkmėje (kirmgraužą) ir tapo įgalūs išsiųsti žmones į paralelinę visatą – alternatyvią kreidos periodo Žemę. Į ją siunčiamos tik specialiai atrinktos piligrimų misijos. Į vieną iš jų keliauja Elisabeth su vaikais Josh ir Maddy. Jos vyras Jim ir dukra Zoe į sąrašą įtraukti nebuvo, bet vis tiek atlieka kelionę laiku.
Terra Nova yra ekologiška, moderniomis atsinaujinančiomis technologijomis pagrįsta bendruomenė, gyvenanti tvora apsuptoje teritorijoje. Bendruomenei vadovauja jos įkūrėjas, generolas Taylor. Jim netrukus gauna jo pasitikėjimą ir tampa atsakingu už tvarkos palaikymą, o Elisabeth yra pagrindinė gydytoja. Paaiškėja, kad už Terra Novos tvorų pavojų kelia ne tik grėsmingi dinozaurai, bet ir atskalūnų grupė, vadinama „Sixers“, kuri tarnauja korporacijoms iš 2149-ųjų.
Šiaulių koplyčia-mauzoliejus

Būklė

Koplyčia suremontuota: išdažyta, apskardintas stogas, palangės, įrengti lietvamzdžiai, pakeisti langai, dvivėrės durys. Statinys stilistinės architektūros, stačiakampio plano, be apsidės, su išlikusiu rūsiu po grindimis. Jos įlūžusios, su atsivėrusia anga į kriptą, kurioje matyti sarkofagų fragmentų. Stogas dvišlaitis, be kryžiaus. Koplyčios viduje išlikęs altorius.
Grindis rengiamasi 2017 m. suremontuoti, uždengus sutvarkytą laidojimo rūsį ir pašventinus palaikus. Koplyčia atnaujinama vietos bendruomenės, Bagaslaviškio klebono rūpesčiu.

Palaidojimai

Koplyčioje prie vidinių sienų pritvirtintos 5 atminimo lentos, kurios yra atnaujintos, nuvalytos. Jose paminėtos datos (nuo 1852 m.), palaidotųjų vardai: Anna Mazarakowna, Marya Mazarakowna, Ian Mazaraki, Ksawery Kotwicz, Marya Jefimowowna, Liudvikas Matukas.
Belgijos Galija

Istorija

Romėnai, vadovaujami Cezario, sritį nukariavo 57 m. pr. m. e., ir ji priklausė Plaukuotosios Galijos (lot. Gallia Comata) provincijai, apėmusiai dideles teritorijas į šiaurę nuo Transalpinės Galijos. Tačiau kadangi Plaukuotoji Galija buvo pernelyg didelė, Augustas liepė ją suskirstyti į smulkesnius administracinius vienetus. Tai buvo padaryta konsultuojantis su Agripa. Belgijos Galija buvo apibrėžta kaip šiauriausia Galijos dalis, kur juntama stipri germanų įtaka.
Netrukus Belgikos provincija buvo stipriai išplėsta Lugduno Galijos sąkaita, ir jos pietine riba tapo Sena. Provincijos sostinė iš pradžių buvo Reimsas (lot. Durocorter), o vėliau perkelta į Tryrą (lot. Augusta Treverorum), kur rinkdavosi romėnų konsilijos. Kiti provincijos miestai buvo Mecas (lot. Diuidorum), Amjenas (lot. Samarobriua) ir kiti. Romanizacijos politika buvo labai sėkminga ir sparti.
Kadangi Belgikos provincija tapo pačia didžiausia Romos provincija, I a. pabaigoje jos teritorija keletą kartų buvo mažinama, atskiriant kitas provincijas. Apie 83 m. Domicianas šiaurinėse jos dalyse suformavo Žemutinę Germaniją (maždaug dabartinė Belgija), o rytinėse – Aukštutinę Germaniją.
Po Diokletiano reformų III a. pabaigoje Belgijos Galija buvo suskaidyta į dvi dalis: Pirmąją Belgiką (lot. Belgica Prima) ir Antrąją Belgiką (lot. Balgica Secunda), kurių skiriamoji riba buvo Masas. Jos priklausė didesnei Galijos diecezijai. Jau IV a. į Belgikas migravo frankai, kurie jas kontroliavo maždaug nuo 350 m. 406 m. regioną nusiaubė vandalai ir burgundai. Abi Belgikos provincijos nustojo egzistuoti V a., kuomet čia įkurta Frankų karalystė.
Totorio prefektūra

Geografija

Totorio prefektūra pietuose ribojasi su Okajamos prefektūra, rytuose – su Hiogo prefektūra, pietvakariuose – su Hirošimos prefektūra ir vakaruose – su Šimanės prefektūra. Šiaurėje prefektūros krantus skalauja Japonijos jūra.
Prefektūra garsėja Totorio smėlio kopomis, kurių tokia gausybė yra tik šioje prefektūroje.

Miestų, miestelių ir kaimų susijungimai

Nuo 2004 m. rugsėjo mėn. įvykdyta 10 sujungimų. Paskutinysis įvykdytas 2005 m. spalio 1 d., kai Dajėjaus ir Hodžio miesteliai, buvę Tohaku apskrityje, buvo sujungti į naują miestelį – Hokujėjų.

Kultūra

Prefektūroje kiekvieną vasarą vyksta Šian-šian festivalis, kurio metu šokama.

Sportas

Totorio prefektūroje, Jonago mieste, esti viena futbolo komanda – „Gainare Tottori“.
Best Thing I Never Had

Vaizdo klipas

Vaizdo klipas buvo režisuotas Diane Martel, o buvo nufilmuotas Westchester County 2011 m. birželio 15 d. ir Fort Greene, Brukline, 2011 m. birželio 16 d. Vaizdo klipas buvo pristatytas 2011 m. liepos 7 d.
Daltono dėsnis

Daltono dėsnis – chemijoje ir fizikoje naudojamas dėsnis, dar vadinamas Daltono parcialinio slėgio dėsniu, nustatantis, kad chemiškai nesusijusių idealių dujų mišinio slėgis yra lygus jų parcialinių slėgių sumai. Šį empirinį dėsnį 1802 m. paskelbė Džonas Daltonas.
Raudonoji sedula

Biologija

Tai platus, iki 5 m aukščio krūmas, retai medelis, gyvenantis apie 30 metų. Šakos plačiai išsikerojusios, stačios ar nulinkusios. Jaunos šakelės apaugusios plaukeliais, žalios, greit paraudonuojančios. Senesnių šakų žievės pilkos. Lapai kiaušiniški ar elipsiški, pleištiškais pamatais, ilgomis nusmailėjusiomis viršūnėmis, su lapkočiais, lygiakraščiai, iki 10 cm ilgio ir 6 cm pločio, su ryškiomis, su 3–5 poromis lanku išlinkusių ir link viršūnės nukrypusių gyslų, išaugę poromis vienas prieš kitą. Viršutinė lapų pusė būna tamsiai žalia ir apaugusi retais plaukeliais, apatinė – šviesesnė, tankiau plaukuota. Po pirmų šalnų lapai parausta.
Žiedynas – tanki, pusrutuliška kekė. Žiedkočiai plaukuoti. Žiedai dvilyčiai, keturnariai, nemalonaus kvapo. Taurelės danteliai trikampiški. Vainiklapiai pailgi, smailiaviršūniai, žalsvai balsvi, jų išorinės pusės apaugusios plaukeliais. Kuokeliai 4, kaitaliojasi su vainiklapiais.
Žydi gegužės–birželio mėnesiais, kartais rudenį pražysta antrą kartą. Vaisius – apvalus, melsvai juodas, 6–8 mm skersmens, sultingas kaulavaisis su dvisėkliu kauliuku; vaisiai subręsta rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais. Sėklos dirvožemyje išlieka daigios iki 1 metų. Augalas dauginasi sėklomis, vegetatyviškai atlankomis bei šaknų atžalomis.
Augalo chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 22.

Paplitimas ir augavietės

Savaime paplitusi Europoje, Kaukaze, Centrinėje Azijoje, kitur natūralizuota. Lietuvoje nedažna.
Auga mišriuose bei lapuočių miškuose, mišriuose medynuose, krūmuose, vandens telkinių pakrantėse, šlaituose. Auginama parkuose, soduose. Mėgsta purius, karbonatinius, ne per drėgnus dirvožemius. Pakenčia paunksnę.

Naudojimas

Raudonoji sedula dekoratyvi, gerai auga pasodinta, tinka gyvatvorėms, gražiai atrodo želdiniuose. Vaisiai nevalgomi, nors jų vartojimas minimas literatūroje. Liaunos šakelės vartojamos pynimo darbams, kieta tanki mediena – tekinimo darbams. Apyvaisyje ir sėklose yra nedžiūstančio aliejaus, tinkamo techniniams reikalams.

Ekologija

Vaisiais minta strazdai, kurie ir išplatina sėklas.