google/wiki40b huggingface dataset:
Vilija Vertelienė

Biografija

1980 m. baigė Kauno 31-ąją vidurinę mokyklą, 1986 m. baigė Kauno medicinos instituto Medicinos fakultetą, įgijo gydytojo specialybę. 1999–2001 m. mokėsi Kauno medicinos universiteto Visuomenės sveikatos fakultete, suteiktas visuomenės sveikatos vadybos magistro kvalifikacinis laipsnis. 2001–2004 m. mokėsi Lietuvos teisės universiteto Teisės fakulteto teisės ir valdymo programos magistrantūroje, suteiktas teisės magistro kvalifikacinis laipsnis.
1986–1987 m. atliko rezidentūrą Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninėje, 1987–1999 m. Kauno klinikinės infekcinės ligoninės gydytoja infektologė, 1999–2002 m. vyr. specialistė infektologė. 2003–2004 m. VšĮ Kauno 2-osios klinikinės ligoninės direktoriaus (vyr. gydytojo) pavaduotoja infektologijai.
2004–2008 m. Seimo narė, 2004 m. Darbo partijos frakcijos, nuo 2006 m. rugsėjo 14 d. Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijos narė.
Sutuoktinis Arūnas Vertelis, sūnus Linas.
Robertas Žalys

Biografija

1989 m. Lietuvos čempionas su Kauno „Banga“, 1994 m. A lygos rezultatyviausias žaidėjas (16 įvarčių). Žaidė Lietuvos rinktinėje.
Petras Matulaitis

Petras Matulaitis (1865 m. birželio 29 d. Stebuliškės, Liudvinavo valsčius – 1900 m. birželio 8 d. Kotelničius, Viatkos gubernija) – Lietuvos gydytojas, tautinio sąjūdžio veikėjas.

Biografija

Brolis Pranas Matulaitis. 1890 m. baigė Maskvos universiteto medicinos fakultetą. 1892–1895 m. gydytojas Vilkaviškyje. Vienas „Varpo“ ir „Ūkininko“ steigėjų, šių leidinių iždininkas. Bendradarbiavo varpininkų spaudoje, palaikė ryšius su knygnešių Sietyno draugija. Gyvendamas Vilkaviškyje, rūpinosi draudžiamosios lietuvių spaudos gabenimu per sieną ir platinimu. 1897 m. suimtas, paleistas už užstatą, 1899 m. ištremtas į Viatkos guberniją, vertėsi gydytojo praktika. Mirė nuo šiltinės. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Gruodžio 4

Vardadieniai

Airė – Barbė – Barbora – Barė – Bušė – Liugailė – Liutaurė – Liutauras – Nadruvė – Nadruvis – Osmundas – Vainota – Vainotas – Vainotė.
Grigalius XIV

Biografija

N. Sfrondatis gimė kilmingoje Milano senatoriaus šeimoje. Studijavo Perudžoje ir Padujoje, po to 1560 m. tapo Kremonos vyskupu Lombardijoje. 1561–1563 m. dalyvavo Tridento susirinkimuose, kurių veikla buvo kontrreformacinė, cenzūravusi ne tik pažangias knygas, bet ir dvasininkų literatūrą.
N. Sfrondatis kardinolu tapo 1583 m. gruodžio 12 d. Tą pačią dieną Grigalius XIII buvo paskyręs kardinolais ir Alessandro Ottaviano de' Medici, Giovanni Battista Castagna bei Giovanni Antonio Facchinetti, vėliau atitinkamai tapusius popiežiais Leonu XI, Urbonu VII bei Inocentu IX. Nei vienas iš popiežių, tapusių kardinolais tą dieną, vėliau neišbuvo bažnyčios vadovais ilgiau nei metus.
Tapęs kardinolu N. Sfrondatis apsigyveno Romoje, bet toli nuo kurijos. Konklavoje jo kandidatūra į popiežius buvo iškelta Ispanijos iniciatyva, remiantis 7 kandidatų sąrašu, kurį į konklavą iš karto po ankstesniojo popiežiaus Urbono VII mirties 1590 m. rugsėjo 27 d. buvo perdavęs ispanų ambasadorius Olivaresas. N. Sfrondatis visiškai nepretendavo į popiežius, ir jam pranešta žinia apie jo išrinkimą buvo nelaukta. Kitą dieną jis kreipėsi į kardinolus su ašaromis akyse ir klausdamas: „Teatleidžia jums Dievas! Ką jūs padarėte?“
Valdis Kalnruozė

Biografija

1932 m. baigė Latvijos dailės akademiją, V. Purvyčio mokinys.

Kūryba

Nutapė lyriškų peizažų („Miestas prie upės“ 1937 m., „Rudens peizažas“ 1942 m., „Užutekis“ 1957 m., „Dauguva“ 1962 m., „Jūra“ 1968 m., „Ryga“ 1973 m., „Vakaras“ 1977 m., „Miestelis rudenį“ 1978 m.), natiurmortų („Gėlės“ 1955 m., „Aguonos“ 1964 m., „Rožės su citrina“ 1977 m., „Žiedas“ 1978 m.). Paveikslams būdingas pilkšvas, perliškai žvilgantis koloritas, pastozinė tapyba, įvairi faktūra, apibendrinti vaizdai.
Kruopiai (Kėdainiai)

Istorija

Po 1970 m. Kruopių kaimas prijungtas prie Labūnavos (dab. šiaurinė Labūnavos dalis prie Kruopių gatvės). Vėliau šiaurinė kaimo dalis prie posūkio į Serbinus atkurta.
Juozas Vaičiulis

Biografija

1974 m. baigė Alytaus politechnikumą, 1983 m. Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo inžinieriaus energetiko specialybę.
1974–1992 m. Sūduvos kolūkio elektrikas technikas, 1992–1995 m. Žemės ūkio bendrobės „Gulbinas“ vyr. energetikas. 1995–1998 m. Marijampolės rajono savivaldybės vicemeras, 1998–2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės meras.
2000–2004 m. AB „Lietuvos žemės ūkio bankas“, jį privatizavus AB „Bankas NORD/LB Lietuva“ Marijampolės skyriaus valdytojas. 2004 m. asmeninio ūkio valdytojas. 2005 m. Marijampolės savivaldybės kontrolierius, Savivaldybių kontrolierių asociacijos valdybos pirmininko pavaduotojas, Marijampolės apskrities koordinatorius.
1991–1995 m. Marijampolės rajono tarybos deputatas, 1995–2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys, 2003–2007 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1992 m. dalyvauja Lietuvos krikščionių demokratų partijos veikloje, LKD Marijampolės skyriaus pirmininkas.
Nuo 1997 m. Pasaulinės etikos ir ekonomikos mokyklos Lietuvoje prezidentas. Nuo 1997 m. dalyvauja tarptautiniame projekte „Vaiko tėviškės namai“ Marijampolės savivaldybės Avikilų kaime. Siekdamas istorinio teisingumo rėmė istorinio filmo „Vienui vieni“ apie žuvusį legendinį Lietuvos partizaną Juozą Lukšą-Daumantą pastatymą.
Žmona Lilija, vaikai Povilas, Lukas, Monika.
Pašlavantys (Naujoji Ūta)

Istorija

1959 m. 6 sodybose gyveno 17 asmenų. 2009 m. 5 sodybose gyvena 18 asmenų.
Robertas Petrauskas

Biografija

2000 m. baigė istorijos bakalauro studijas Klaipėdos universitete, specializacija – XX amžiaus istorija. 2010 m. išleido pirmąją savo knygą „Trečiojo reicho triumfas“, kuri yra pirma dalis iš numatomos serijos apie Antrąjį pasaulinį karą Europoje. 2013 m. Robertas Petrauskas išleido antrąją istorinę knygą „Lemtingi sprendimai. Antrasis pasaulinis karas Europoje“. Knyga buvo teigiamai įvertinta kritikų, publicistas Rimvydas Valatka gyrė puikų pasakojimo stilių, knygos dinamiškumą.
Robertas Petrauskas krepšinio rungtynes komentuoja nuo 1999 m., o sporto žinias rengia nuo 2005 m.

Asmeninis gyvenimas

Turi gyvenimo draugę Vaidą, su kuria 2008 m. susilaukė dukros Kotrynos.
Mindaugas Timinskas

Biografija

1993–1997 m. atstovavo JAV universiteto Iona komandai NCAA lygoje. 1997 m. baigęs universitetą, iki 1999 m. žaidė Šilutės „Šilutėje“, Strasbūro (Prancūzija) „IG“, Vokietijos antrosios lygos „Weissenfels“, bei Italijos Goricijos „Pallacanestro“ komandose.
Studijų metais taip pat žaidė Lietuvos rinktinėje, su kuria 1995 m. tapo Europos vicečempionu, bei Europos čempionu su Lietuvos jaunimo rinktine 1996 m. Šiose pirmenybėse M. Timinskas pripažintas naudingiausiu pirmenybių žaidėju, nepaisant to, kad jam konkurenciją sudarė turkas Ibrahim Kutluay, o komandos draugais buvo tokios asmenybės kaip Šarūnas Jasikevičius, Virginijus Praškevičius, bei didžiausia Lietuvos krepšinio viltimi vadintas Andrius Jurkūnas.
1999–2000 m. sezone M. Timinskas perėjo į Kauno „Žalgirį“, kuris prieš tai buvusiame sezone iškovojo Eurolygos čempionų titulą. Puikūs statistiniai rodikliai (LKL) – 12,3 taško, 5,4 kamuolio ir 3,8 rezultatyvaus perdavimo, bei nenumaldomas kovingumas, pavertė M. Timinską sirgalių numylėtiniu, bei lėmė tai, kad jis pripažintas naudingiausiu LKL žaidėju 1999–2000 m. sezone. Su Lietuvos rinktine 2000 m. Olimpinų žaidynių (Sidnėjus, Australija) III vietos laimėtojas.
Puikiai užsirekomendavęs, 2000–2001 m. sezone perėjo į Vitorijos „TAU Cerámica“, su kuria pasiekė Eurolygos finalą.
2001–2002 m. sezoną M. Timinskas pradėjo toje pačioje „TAU Cerámica“ komandoje, bet dėl legionierių limito sezono viduryje perėjo į Paryžiaus „Basket Racing“ komandą.
2002–2003 m. sezone M. Timinskas grįžo į Kauną, kur iki 2005 m. praleido 3 sezonus ir padėjo „Žalgiriui“ iškovoti tris LKL čempionų titulus.
2005–2006 m. sezone perėjo į Valensijos (Ispanija) „Pamesa“.
Šilalės viešoji biblioteka

Istorija

Biblioteka įkurta 1937 m. Pirmuoju jos vadovu paskirtas pradinės mokyklos vedėjas Albinas Monstvila. Pirmaisiais metais bibliotekoje skaitė 39 skaitytojai, kuriems išduota 1290 egzempliorių knygų. Pradžioje periodinių leidinių nebuvo gaunama. Kiek vėliau Šilalės valsčiaus biblioteka gaudavo tokius leidinius, kaip „Lietuvos aidas“, „Karys“, „Židinys“ ir žydų leidžiamų laikraščių. 
1940 m. pradžioje biblioteka turėjo apie 1000 knygų. 1941 m. prasidėjus karui, biblioteka sudegė. Ji atsikūrė tik 1945 m. rudenį. Sudėtingu pokario metų laikotarpiu nebuvo reikiamų patalpų, trūko knygų, specialistų. 
1950 m. Šilalės biblioteka tapo rajonine. Išaugo knygų fondai, skaitytojų skaičius. Didėjo darbuotojų skaičius: 1951 m. – 2 darbuotojai, 1953 m. – 3, 1958 m. dirbo 4 darbuotojai. 
1945–1957 m. biblioteka tilpo viename kambaryje, 1958 m. biblioteka gavo antrą kambarį, kuriame buvo atidaryta skaitykla. 1960 m. bibliotekos paslaugomis naudojosi 2240 skaitytojų (69 proc. visų gyventojų). 1965–1977 m. knygų fondą sudarė 23548 egz. įvairios literatūros. Rajoninė biblioteka teikė metodinę paramą 44 kaimo bibliotekoms.
1977 m. Šilalės rajone įvykdyta bibliotekų tinklo centralizacija.  Biblioteka reorganizuota į centrinę biblioteką su 32 filialais kaimo vietovėse (uždaryta 12 neperspektyvių kaimo bibliotekų). Centrinėje bibliotekoje veikė šie skyriai: metodikos, knygų komplektavimo ir tvarkymo, (knygų fondo saugojimo ir mainų rezervinis sektorius), skaitytojų aptarnavimo (sektorius darbui su jaunimu), bibliografinis – informacinis, vaikų literatūros, ūkinis – techninis skyrius. Bibliotekoje 1978 m. dirbo 21 darbuotojas.
Po 1992 m. reorganizacijos, biblioteka tapo Miesto biblioteka, filialai priklausė kultūros skyriui. 1997 m. biblioteka tapo Šilalės rajono savivaldybės viešąja biblioteka, kuriai priklausė 26 filialai kaimuose. 
Nuo 2000 m. Viešoji biblioteka įsijungė į LIBIS (Lietuvos integrali bibliotekų informacinė sistema), o nuo 2006 m. sausio 1 d. įdiegtas LIBIS skaitytojų aptarnavimo posistemis. 2009 m. bibliotekoje startavo projektas „Bibliotekos pažangai“. Šio projekto dėka buvo kompiuterizuota Viešoji biblioteka ir jos filialai. 2011 m. startavo Viešosios bibliotekos interneto svetainė. 
2012 m. biblioteka atšventė 75-erių metų jubiliejų. Tais metais pirmą kartą Vilniaus knygų mugėje buvo pristatytas Šilalės kraštas.
Edmundas Pupinis

Biografija

1982 m. baigė Ignalinos rajono Rimšės vidurinę mokyklą ir Ignalinos vaikų muzikos mokyklą, 1987 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą ir įgijo inžinieriaus dėstytojo specialybę, 1997 m. – edukologijos magistrantūrą.
1987–1990 m. Utenos žemės ūkio mokyklos dėstytojas. 1990–1995 m. Utenos žemės ūkio mokyklos praktinio mokymo vadovas. 1995–1997 m. Utenos aukštesniosios žemės ūkio ir maisto pramonės mokyklos dėstytojas. 1997–2001 m. Utenos rajono savivaldybės meras. 2001–2002 m. UADB „Preventa“ Utenos filialo direktoriaus pavaduotojas, direktorius. 2002–2004 m. UAB „Ergo Lietuva“ Utenos regioninio centro direktorius. 2012–2016 m. Utenos regioninio profesinio mokymo centro Suaugusiųjų mokymo skyriaus vadovas.
2004–2012 m. ir nuo 2016 m. Seimo narys.
1997–2004 m., 2007 m., 2011 m. ir 2012–2016 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 1995 m. Tėvynės sąjungos narys, nuo 2001 m. šios sąjungos Utenos skyriaus pirmininkas.
Utenos bendruomenės fondo valdybos narys.
ND Ilirija 1911

Istorija

1911 m. buvo įkurtas klubas, turi senas tradicijas. Nepriklausomoje šalyje laimėjimais pasigirti negali. Dalyvavo žemesniųjų divizionų kovose.
EINECS numeris

EINECS (European Inventory of Existing Chemical Substances) numeris – cheminės medžiagos registracinis numeris, suteiktas Europos Sąjungoje nuo 1971 m. sausio 1 d. iki 1981 m. rugsėjo 18 d. Registras sukurtas vadovaujantis Europos komisijos direktyva 67/548/EEC, kuri nusako pavojingų medžiagų žymėjimą: EINECS numeris turi būti matomas ant pavojingos medžiagos pakuotės.
1981 m. rugsėjo 19 d. šią žymėjimo sistemą pakeitė ELINCS (European List of Notified Chemical Substances).
Brigade Boys Club

Istorija

Žaidžia elito divizione.
Raseinių Šaltinio progimnazija

Istorija

Nuo 2011 m. rugsėjo 1 d. pagrindinė mokykla.
Mokykloje veikia Konsultacinis centras, kuriame padedama mokiniams, turintiems mokymosi sunkumų.
Borų miško pušis

Borų miško pušis – Kaišiadorių rajone saugomas valstybinis botaninis gamtos paveldo objektas (nuo 1999 m.). Pušis yra Žaslių seniūnijoje, netoli Naujažerio kaimo esančio Borų miško pakraštyje, apie 0,3 km į pietryčius nuo ūkininko J. Lesotos sodybos, Kaišiadorių miškų urėdijos Žaslių g-jos (516 kv., 6 skl.) teritorijoje. Pasiekiama kelio  1809  Kaišiadorys–Žasliai  pusiaukelėje pasukus 1,2 km į šiaurę, toliau – 0,8 km į rytus, 0,3 km Borų miško keliu. Prie objekto pastatytas informacinis stendas.
Pasakojama, kad kažkada prie pušies vaidendavosi, todėl aukštokai, tarp stiprių šakų, į medį buvo įkaltas metalinis kryžius su Nukryžiuotoju. Jis baigia įaugti į pušies medieną. Jis primena praeiviui apie žmonių nelaimes, negandas ir viltis.
II pasaulio futbolo čempionato finalas

II pasaulio futbolo čempionato finalas – finalinės 1934 m. pasaulio futbolo čempionato rungtynės tarp Italijos ir Čekoslovakijos komandų, vykusios 1934 m. birželio 10 d. Italija laimėjo rungtynes 2-1.
Mačas įvyko Nacionaliniame stadione Romoje, kai temperatūra siekė 40 °C. Čekoslovakijai 71 minutę Antonínas Pučas įmušė pirmąjį įvartį. Po 10 minučių Italija išlygino rezultatą. Nebuvo daugiau taisyklių, todėl rungtynės buvo priverstos pereiti prie papildomo laiko, o tai atsitiko pirmą kartą pasaulio čempionatų finalų istorijoje.
Abi rinktinės žaidė tuomet populiaria schema 2–3–5.
Sugaudžių dvaras

Sugaudžių dvaras (arba Obeliškių dvaras) buvo Sugaudžiuose ir Obeliškiuose. Išlikę keletas pastatų, liepų alėja, kalvė, Obeliškių tvenkinys.

Istorija

Dvaras priklausė Sugaudžiui. Per karą dvare buvo įrengta ligoninė, išardyta daržinė ir jos vietoje įrengtas aerodromas. Į dvarvietę vedanti liepų alėja (Liepkelis) buvo paversta rusų kariuomenės lėktuvų kilimo ir tūpimo vieta. Dvarvietė apsodinta medžiais, įrengtos gėlynų klombos.
Dvare buvo malūnas, kumetynas, klėtis, kalvė, Obeliškių tvenkinys. Dvaro plotas 80 ha, siekė Židikų ir Ritinės dvarų žemes. Po karo dvaro pastatuose apsigyveno naujakuriai. 1945 m. rudenį dvare buvo įsteigta progimnazija, 1949 m. pervadinta į septynmetę mokyklą, kuri veikė iki 1950 m. pavasario. 1994 m. dvaras sudegė.
Tesco

Įkūrimas

Jack Cohen įkūrė „Tesco“ 1919 m. prekiaudamas pertekliniu maistu nuo prekystatlio Londono East End’e. „Tesco“ prekės ženklas pirmą kartą pasirodė 1924 m. Pavadinimas kilo kai Džekas nusipirko arbatos siuntą iš T. E. Stockwell. Pavadinimą sudarė tiekėjo inicialai (TES) ir pirmos dvi Džeko pavardės raidės (CO), ir taip atsirado žodis „Tesco“.
Pirmoji „Tesco“ parduotuvė buvo atidaryta 1929 m. Burnt Oak, Edgware, Middlesex. 1947 m. Londono vertybinių popierių biržoje pasirodė kaip „Tesco Stores (Holdings) Limited“. Pirmoji savitarnos parduotuvė atidaryta St Albans 1951 m. (2008 m. dar veikė kaip „Metro“), o pirmasis prekybos centras „Maldon“ 1956 m.
1950–1960 „Tesco“ augo tiek organiškai, tiek įsigijimo būdu kol valdė daugiau nei 800 parduotuvių. Bendrovė įsigijo 70 Williamsons parduotuvių 1957 m., 200 „Harrow Stores“ parduotuvių 1959 m., 212 „Irwins“ parduotuvių 1960 m., 97 „Charles Phillips“ parduotuvių 1964 m. ir „Victor Value“ tinklą 1968 m. (parduotas „Bejam“ 1986 m.).

Valdymo ir strategijos pakeitimus

Įkūrėjas Jack Cohen buvo karštas lojalumo sistemų šalininkas. Jis 1963 metais pasirašė sutartį su Green Shield Stamps ir tapo vienu iš bendrovės didžiausių klientų.
Rusenimas

Rusenimas – beliepsnis kietų degių medžiagų degimas, kuomet medžiaga intensyviai oksiduojasi. Rusenimo pavyzdys yra žarijos lauže ar krosnyje, degantis tabakas cigaretėje.
Vilhelmas Šopenas

Vilhelmas Šopenas (lenk. Wilhelm Szopen, rus. Вильгельм Петрович Шопен) – pirmosios gildijos Vilniaus pirklys, mecenatas, Vilniaus miesto dūmos, 2-osios Vilniaus savitarpio kredito bendrovės tarybos, miesto tvarkymo komisijos narys.

Veikla

XIX a. viduryje pirko didelius žemės sklypus būsimosios geležinkelio stoties rajone, vertėsi sklypų perpardavinėjimu. 1891 m., miestui padovanojo žemės sklypą, būtiną gatvei per jo valdas nutiesti, bei iš dalies finansavo jos tiesimą. Šiai gatvei prigijo mecenato vardas, kuris oficialiai patvirtintas 1899 m.
1860 m. miesto pakraštyje, prie Tauro kalno, įkūrė tiems laikams gana stambią alaus daryklą „Šopen“, o kiek vėliau ir salyklinę kitame miesto pakraštyje, dabartinėje Paupio gatvėje. 1940 m. alaus darykla buvo nacionalizuota ir gavo „Tauro“ pavadinimą.
Burčiakų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas apie 300x100 m dydžio atskiros kalvos, juosiamos mažų upelių ir raistų, vidurinėje dalyje. Aikštelė pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, keturkampė, 60x27 m dydžio, iškiliu viduriu, 11,5 m natūraliai iškilusiais galais. Šlaitai nuolaidūs, 6-10 m aukščio. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.

Aplinkiniai piliakalniai

Dabintos piliakalnis 9 kmMaisiejūnų piliakalnis II 4 kmBijautonių piliakalnis 7 kmVarkališkių II piliakalnis 7 km
Guogų piliakalnis 8 kmPridotkų piliakalnis 4 kmPalapainės piliakalnis 7 km
Migonių piliakalnis 6 kmBūtkiemio piliakalnis 4 km
Basonių piliakalnis 5 kmBuivydonių piliakalnis 8 km
Eštrelos kalnai

Eštrelos kalnai (portug. Serra da Estrela – „žvaigždės kalnas“) – kalnų masyvas Pirėnų pusiasalyje, rytų Portugalijoje, vakariniame Centrinės Kordiljeros pakraštyje, aukščiausias žemyninėje Portugalijos dalyje. Aukštis iki 1993 m (Torės kalnas). Kalnų grandinės ilgis ~80 km, plotis iki 30 km. Sudarytas iš granito, gneiso, kvarcito. Kalnuose prasideda Mondego ir Zezerės upės.
Kalnus dengia Viduržemio jūros regiono krūmynai, miškai ir pievos. Yra volframo bei alavo rūdų telkinių. Žiemą Eštrelos kalnuose būna sniego, todėl Lorigoje yra slidinėjimo kurortas.
Kalnai paskelbti nacionaliniu parku, čia sutinkami vilkai, ūdros, genetos, barsukai, vilpišiai.
Kazys Bizauskas

Biografija

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje, Šveicarijoje, Vilniuje, 1913 m. baigė Kauno gimnaziją. 1913 m. pradėjo studijuoti Maskvos universiteto Teisės fakultete, bet Pirmasis pasaulinis karas nutraukė studijas. 1913 m. Maskvos lietuvių katalikų studentų draugijos „Rūta“ vienas steigėjų. 1914 m. laikraščio „Rygos garsas“ redaktorius. 1915 m. Panevėžio lietuvių gimnazijos inspektorius, miesto valdybos narys.
1917 m. rugsėjo 18 – 22 d. Lietuvių konferencijos Vilniuje dalyvis, 1917–1920 m. Lietuvos Tarybos narys, nuo 1918 m. – jos generalinis sekretorius. 1918 m. vasario 16 d. pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės aktą, jauniausias Nepriklausomybės akto signataras. Nuo 1918 m. Lietuvių krikščionių demokratų partijos narys.
1919 m. kartu su Jonu Vailokaičiu, Aleksandru Stulginskiu, Andriumi Dubinsku ir Pijumi Grajausku įkūrė Lietuvos ūkio banką. Dalyvavo Lietuvos delegacijos derybose su Tarybų Rusija, delegacijos generalinis sekretorius.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė LKDP frakcijai. 1920 m. birželio 19 d. – 1922 m. vasario 2 d. VI Kazio Griniaus ministrų kabinete – Lietuvos švietimo ministras. 1922 m. kovo 10 d. Steigiamojo Seimo nario mandato atsisakė.
Nuo 1922 m. kovo 30 d. Lietuvos atstovas Vatikane, nuo 1923 m. lapkričio 24 d.– nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras JAV, nuo 1927 m. rugsėjo 1 d. – Latvijoje, nuo 1928 m. gegužės 16 d. – Didžiojoje Britanijoje, nuo 1930 m. spalio 14 d. – Olandijoje. Nuo 1931 spalio 1 d. iki 1932 m. ir 1938–1939 m. įgaliotasis ministras prie Užsienio reikalų ministerijos, 1932–1938 m. ministerijos Teisės ir administracijos departamento direktorius. 1939 m. sausio – kovo mėn. nepaprastasis pasiuntinys Latvijoje.
1929 m. kovo 28 d. – 1939 m. lapkričio 21 d. XX Jono Černiaus ministrų kabineto ir 1939 m. lapkričio 21 d. – 1940 m. birželio 15 d. XXI Antano Merkio ministrų kabineto Ministro pirmininko pavaduotojas, įgaliotasis ministras Vilniuje.
1940 m. liepos mėn. NKVD suimtas savo ūkyje Žirnajuose netoli Pabaisko, Ukmergės apskritis. 1941 m., prasidėjus karui, iš Kauno kalėjimo vežamas į Rusiją, birželio 26 d. sušaudytas netoli Bigosovo geležinkelio stoties Baltarusijoje.

Visuomeninė veikla

Bendradarbiavo leidiniuose: „Draugija“, „Ateitis“, „Šaltinis“, „Viltis“, „Vienybė“. Vertė grožinę literatūrą iš lenkų ir kitų kalbų, parašė originalių kūrinių.
1925 m. Kaune įsteigė knygų leidimo bendrovę „Žinija“. XXVII knygos mėgėjų draugijos ir Lietuvių – britų draugijos vienas steigėjų. Vienas ateitininkų organizacijos kūrėjų, 1933 m. „Naujosios romuvos“ bičiulių sąjungos centro valdybos, 1935 m. – Ateitininkų federacijos vyr. valdybos pirmininkas.
Markas Aurelijus

Jaunystė

Šeima
Tikrasis vardas – Markas Anijus Katilijus Severas, po vedybų pasivadino Marku Anijumi Veru. Tapęs imperatoriumi, pasivadino Marku Aurelijumi Antoninu. Jis buvo vienintelis Marko Anijaus Vero ir Domicijos Liucilos sūnus. Jo vienintelė artima giminaitė buvo dvejais metais jaunesnė sesuo Anija Kornificija Faustina. Domicija Liucila buvo kilusi iš turtingos konsulo rango šeimos. Marko Aurelijaus tėvas kilęs iš Ispanijos, buvo pretoriumi ir mirė, kai sūnui tebuvo treji metai. Markas Aurelijus pamini, kad iš jo išmoko "vyriškumo be puikybės".
Jo tėvo teta iš motinos pusės buvo Vibija Sabina, Romos imperatoriaus Adriano žmona. Rupilija Faustina (Marko Aurelijaus senelė iš tėvo pusės) ir Vibia Sabina buvo pusiau seserys ir Saloninos Matidijos (Romos imperatoriaus Trajano dukterėčios) dukros. Jo tėvo sesuo buvo Faustina Vyresnioji, Romos imperatoriaus Antonino Pijaus žmona.
Po tėvo mirties jį įsūnijo senelis iš tėvo pusės Markas Anijus Veras. Senelis mirė 138 m., sulaukęs beveik devyniasdešimties metų.
Imperijos įpėdinis
136 m. Adrianas paskelbė, kad jo įpėdiniu taps Lucijus Cejonijus Komodas, pasivadinęs Liucijum Elijum Cezariu. Markas tada jau buvo patraukęs Adriano dėmesį (ir davė jam pravardę verissimus, išvertus "teisingiausias"). Jis buvo sužadėtas su Cejonija Fabija, Komodo dukra. Tačiau sužadėtuvės buvo nutrauktos po Komodo mirties, ir Markas Aurelijus buvo sužieduotas su Antonino Pijaus dukra.
Tad po Liucijaus Elijaus (Komodo) mirties Adrianas iškėlė sąlygą, kad Antoninas, jei nori tapti įpėdiniu, turi įsūnyti Marką (tada jis vadinosi Marku Elijum Aurelijum Veru) ir Lucijų Cejonijų Komodą (Liucijaus Elijo sūnų, dešimt metų jaunesnį už Marką, pavadintą Liucijum Veru) ir paskirti juos abu savo įpėdiniais.
Antoninas įvykdė sąlygą ir įsūnijęs paskelbė juos savo įpėdiniais 138 m. vasario 25 d., kai Markui buvo septyniolika metų. Jis tapo imperatoriumi sulaukęs 40 m. Spėjama, kad Adrianas buvo nusprendęs, jog Antoninas ir Komodas paruoš vietą jaunajam Markui Aurelijui ir Liucijui Verui.
Apie Marko gyvenimą valdant Antoninui, žinoma iš jo susirašinėjimų su vienu iš Adriano paskirtų mokytojų Frontonu, svarbia figūra to meto kultūroje. Šiuose laiškuose Markas atrodo esąs protingas, rimtas ir sunkiai dirbantis jaunuolis. Jie taip pat rodo didėjančią filosofijos įtaką būsimajam imperatoriui: iš pradžių rodęs nepasitenkinimą nesibaigiančiomis lotynų ir graikų kalbų pamokomis, jis susidomi Epikteto, įtakingo stoikų mokyklos moralės filosofo, Diatribėmis. Taip pat jis pradėjo reikštis viešajame gyvenime šalia Antonino, tapdamas konsulu 140 m., 145 m. ir 161 m. Tai rodė bendradarbiavimą priimant sprendimus. 147 m. jis gavo prokonsulo imperium už Romos ribų ir tribunicia potestas, pagrindines formalias imperatoriaus galias. 145 m. jis vedė Aniją Galeriją Faustiną ar Faustiną Jaunesniąją, kuri buvo Antonino dukra ir jo pusseserė iš tėvo pusės.