google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Būtėnas

Jonas Būtėnas (1892 m. kovo 27 d. Akmeniuose, Kražių valsčius, Raseinių apskr. – 1968 m. lapkričio 28 d. Čikagoje, JAV) – lietuvių dainininkas (baritonas), pedagogas ir chorvedys.

Biografija

1907 m. baigęs Kelmės dviklasę mokyklą, mokėsi Pagojaus žemės ūkio ir gyvulininkystės mokykloje. Mokėsi vargonuoti, bet nelabai sekėsi, todėl pradėjo dirbti Kelmės kooperatyvo pardavėjo padėjėju.
1909 m. emigravo į JAV – į Mahanoi Sitį, PA. Keletą metų dirbo fizinį darbą, o vakarais mokėsi anglų kalbos ir kitų bendrojo lavinimo dalykų. Netrukus įsijungė į Scrantono, PA, Šv. Juozapo lietuvių parapijos chorą, kuriam tuomet vadovavo Antanas Sodeika. Jis pradėjo lavinti Jono balsą, ir jau 1910 m. įvyko pirmasis dainininko viešas pasirodymas. Po keleto metų persikėlė į Klyvlendą ir pradėjo vadovauti chorui.
1918 m. nuvyko į Niujorką, kur toliau lavino balsą pas įvairius pedagogus. Apie metus vadovavo „Aido“ chorui (50 dalyvių). 1919 m. pastatė operetę „Iš meilės“. Kaip solistas pradėjo reikštis Operetės choro koncertuose ir operečių spektakliuose (chorui vadovavo Ksaveras Strumskis). Vėliau apsistojo Bostone ir su Stasiu Šimkum daug koncertavo, rinko aukas. Kiek laiko vadovavo „Aido“ chorui Worcesteryje, MA.
1922–1927 m. dainavimą studijavo Italijoje – Neapolyje ir Milane – pas prof. Mario Sammarco. 1926 m. debiutavo Garibaldi teatre Palerme Šarlio Gouno operoje „Faustas“. Buvo priimtas į gastroliuojančią operos trupę; sukūrė Džiuzepės Verdi operų „Traviatos“ ir „Rigoletto“ pagrindinius vaidmenis, dainavo Mantujoje, Turine, Veronoje, Milane ir kt.
Sugrįžęs į Lietuvą, 1928–1944 m. su pertrauka dainavo Valstybės teatre Kaune, kur sukūrė apie 20 klasikinių operų vaidmenų, daug koncertavo Lietuvos miestuose ir per Vilniaus radiją su filharmonijos orkestru, diriguojamu Jeronimo Kačinsko. Dainavo Rygos, Talino, Helsinkio, Stokholmo, Oslo, Kopenhagos, Briuselio, Paryžiaus, Vienos, Prahos ir Budapešto radiofonuose. 1941 m. pakviestas į Kauno konservatoriją dėstyti dainavimą. Tuo pat metu savo privačioje studijoje turėjo apie 30 mokinių (S. Barą, J. Vaznelį, V. Adamkevičių, P. Kovelį, V. Benderį, V. Bakūną, M. Kripkauskienę ir kt.).
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, lietuvių stovyklose rengė koncertus ir mokė dainininkus. 1947 m. žiemą persikėlė į JAV ir apsistojo Niujorke. Netrukus surengė koncertų Bostone, Elizabethe ir Niujorke. 1950 m. apsigyveno Čikagoje, įkūrė savo dainavimo studiją, Broniaus Jonušo vadovaujamame vyrų chore lavino dainininkų balsus. Pašlijus sveikatai liko visų apleistas ir mirė skurde. Į plokšteles įdainavo apie 100 liaudies dainų ir kitų kūrinių.
Nijolė Vaičiulienė-Paulauskaitė

Nijolė Vaičiulienė-Paulauskaitė (1953 m. lapkričio 2 d. Bumbulų k., Kelmės r.), pedagogė ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Liolių aštuonmetę mokyklą, 1969–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. M. Filipovas), o 1973–1978 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Motiekaičio klasė). Studijuodama dėstė muziką Vilniaus A. Vienuolio vidurinėje mokykloje (1976–1978) ir vadovavo vaikų chorui. Taip pat vadovavo Vilniaus autobusų parko moterų vokaliniam ansambliui, kuris 1978 m. respublikinėje ansamblių apžiūroje pelnė laureato vardą.
Nuo 1978 rudens Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1984–1990 muzikos praktikos vedėja, 1990–1995 Šiaulių konservatorijos Muzikos mokyklos mokymo dalies vedėja, nuo 1995 konservatorijos dėstytoja.
Nuo 1990 konservatorijos Muzikos mokyklos jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje ir 1996 Vilniaus jaunimo menų šventei, 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei. Choras dalyvauja miesto ir zoninėse dainų šventėse, koncertuoja Šiauliuose ir aplinkiniuose rajonuose. Pedagogė išmokėA. Bružo dešimties dainų ciklą „Rūpintojėlis“, pastatė R. Kisevičiaus operetę „Tai nutiko 6a“ (suvaidinta per 20 kartų). Muzikos mokyklos mergaičių vokalinį ansamblį ji parengė 1996 respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui.
N. Vaičiulienė daug ir kūrybiškai dirbo su įvairiais Šiaulių miesto vokaliniais ansambliais: grūdų produktų kombinato (1980–1985), kūdikių namų (1986–1991), medicinos mokyklos (1979–1986) ir kt. Su šiais kolektyvais ansamblių apžiūrose ir konkursuose ji pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Maždaug metus buvo Šiaulių miesto dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras“ chormeisterė. 1993 subūrė Tėvynės sąjungos moterų vokalinį ansamblį „Žemyna" – surengė su juo koncertų Šiaulių, Pakruojo, Kelmės, N. Akmenės, Telšių, Radviliškio rajonuose, Neringos ir Jelgavos (Latvija) miestuose, dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
N. Vaičiulienė – 1992, 1995, 1996 Šiaulių miesto ir 1993, 1994 Šiaulių krašto dainų švenčių dirigentė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Vilius Vytautas Bėčius

Vilius Vytautas Bėčius (1937 m. gegužės 10 d. Ločiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 2001 m. gegužės 25 d. Kaunas) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1961 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1968 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
Nuo 1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, 1983–1988 m. Augalininkystės katedros vedėjas, nuo 1970 m. docentas. 1978–1982 m. dėstė Gvinėjoje.
Nuo 1995 m. Lietuvos ūkio partijos, nuo 1999 m. Lietuvos valstiečių partijos narys.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo svarbiausia kryptis – žemės ūkio augalų selekcija ir sėklininkystė. Kartu su kt. sukūrė nebyrančių pašarinių žirnių veisles: „Kiblukai“, „Molinukai“, „Greitieji“, „Tomiai“.
Tranzitas

Formalumai gabenant prekes

Tranzitas įforminamas muitinėje pateikiant tranzito deklaraciją. Taip pat tranzitu laikoma procedūra, kai prekės gabenamos su TIR knygele (TIR konvencija), su ATA Carnet knygele (ATA konvencija), su Reino manifestu ar kitais dokumentais, kurie valstybės, kurioje įforminama tranzito procedūra, pripažįstami kaip tranzito dokumentai.
Tranzito procedūra laikoma baigta, kai prekės ir atitinkami dokumentai pateikiami muitinės įstaigai, į kurią pagal tranzito dokumentus per nustatytą terminą turėjo būti atgabentos prekės.
Bendrovė ar fizinis asmuo, atsakingas už tranzito procedūros teisingą užbaigimą, dokumentų duomenų teisingumą ir t. t., vadinamas tranzito procedūros vykdytoju. Jis taip pat turi muitinės įstaigai pateikti nustatyto dydžio garantiją (užstatą), užtikrinančią, kad bus sumokėta bet kokia skola ar privalomieji mokėjimai muitinei, galintys atsirasti dėl atitinkamų prekių, jei tos prekės per nustatytą terminą nebus nugabentos į paskirties vietą. Kai kuriais atvejais garantija gali būti nepateikiama (pvz., naudojantis vamzdynų transportu ar atliekant operacijas, kurias vykdo valstybių narių geležinkelių bendrovės).
Tranzito atvejus ir formalumus muitinėje Europos Sąjungoje reglamentuoja Bendrijos muitinės kodeksas.
Nagina

Siužetas

Po 15 metų praleistų užsienyje, Radživas grįžta pas motiną į Indiją. Čia pradedamos planuoti Radživo vestuvės su žemvaldžio Thakuro dukterimi Vidžaja, tačiau Radživas apleistoje šventykloje sutinka našlaitę Radžni ir nori ją vesti. Judviejų vestuvės įvyksta, nors Thakuras įvairiomis priemonėmis bando tai sustabdyti. Tačiau Radžni iš tiesų yra naga, ir pražudo Thakurą. Kartą į jų namus atvyksta sadhu gyvačių kerėtojas Bhairas. Jis įspėja Radživo motiną, kad Radžni yra gyvatė, norinti atkeršyti jos sūnui už savo vyro mirtį prieš daug metų. Tačiau iš tiesų, Bhairas siekia pavergti Radžni ir perimti iš jos galias. Lemiamoje kovoje Bhairas žūva nuo gyvačių įgėlimo, o Radžni išvaduojama iš prakeiksmo ir lieka gyventi su Radživu.
Rahovecas

Geografija

Savivaldybės plotas – 276 km². Ji apima 35 kaimus. 2011 m. duomenimis, savivaldybės teritorijoje gyveno 55 053 gyventojai. Savivaldybėje yra du Serbijai priklausantys anklavai.

Ekonomika

Ekonomika priklausoma nuo žemės ūkio. Daug vynuogynų.
Lokių salos

Lokių salos arba Medvežjės salos (rus. Медвежьи острова, jak. Эһэлээх арыылар) – šešių salų grupė Rytų Sibiro jūroje, į šiaurę nuo Kolymos upės žiočių. Priklauso Rusijai, Jakutijai (Žemutinės Kolymos ulusas). Bendras plotas – 60 km². Sudaro šios salos: Krestovskis, Leontjevo sala, Četyriochstolbovojus, Puškariovo sala, Lysovo sala, Andrejevo sala.
Salos sudarytos iš granito, molingų skalūnų, skardingais krantais. Aukštis iki 273 m (Krestovskio s.). Būdinga akmenuotoji arktinė tundra (auga samanos, šiurės, nedidelės žolės). Gyvena šiauriniai elniai, gausu pelių, užklysta lokiai, vilkai, lapės.
1710 m. Lokių salas atrado Jakovas Permiakovas, plaukęs iš Lenos į Kolymą. 1740 m. Krestovskio salą pasiekė Dmitrijus Laptevas. Vėliau salos buvo tyrinėtos keliaujant šunų kinkiniais.
Kuperio pora

Kūperio pora vadinami surišti elektronai, susidarantys pakankamai žemoje temperatūroje. Pavadinta Leono Neilo Kūperio vardu, 1956 m. pirmą kartą panaudojus elektronų porų idėją superlaidumui aiškinti. John Bardeen, John Schrieffer ir Leono Kūperio sukurtoje BCS teorijoje superlaidumą lemia būtent šios poros. Už teoriją autoriai 1972 m. gavo Nobelio fizikos premiją.

Teorija

Elektronai, dėl tokio paties krūvio stumia vienas kitą. Tačiau kristale judantis elektronas nežymiai pritraukia teigiamus jonus, poliarizuoja gardelę, todėl apie jį ima formuotis lokalinis teigiamas perteklinis krūvis, kuris, judant elektronui, taip pat juda. Pagal L.Kūperio teoriją jis gali pritraukti kitą elektroną. Tokiu būdu susidaro Kūperio pora. Dviejų dalelių abipusė trauka galima tik tada, kai jos tarpusavyje keičiasi energija, o Kūperio poroje ja keičiasi virtualiaisiais fononais (gardelės virpesiais).
Ši dviejų elektronų sąveika didžiausia tuomet, kai porą sudaro elektronai su priešingais sukiniais. Dėl šios priežasties suminis poros sukinys lygus 0, t. y. Kūperio pora yra bozonas. Tokiu atveju visos poros gali užimti tą patį energijos lygmenį (kadangi šiuo atveju negalioja Paulio draudimo principas). Tam tikromis sąlygomis šią visumą galima nagrinėti kaip Bozės-Einšteino kondensatą. Reikia paminėti, kad poruojasi elektronai ir su vienodais sukiniais, tačiau tokios poros susidarymo tikimybė žymiai mažesnė.
Skaičiavimais nustatyta, kad atstumas tarp elektronų Kūperio poroje yra iki 10⁴ kartų didesnis, nei gardelės konstanta. Tai reiškia, kad kiekvienoje poros užimtoje erdvėje yra daugybė elektronų, sudarančių kitas poras, o jos tarpusavyje gali keistis elektronais – suardyti ir sudaryti kitas Kūperio poras.
Norint suardyti poroje esančių elektronų sveiką, reikia suteikti daugiau energijos, nei sąveikos energija  (kur  – krizinė superlaidininko temperatūra), kuri Kūperio porose yra pakankamai nedidelė – 10–4–10–2 eV eilės. Ši energija vadinama Kūperio poros energetiniu plyšiu. Kai gardelės temperatūra pakyla aukščiau krizinės, jos virpesių energija pasidaro didesnė už energetinį plyšį ir suardo poras, o superlaidumas išnyksta.
Kristina Vareikienė

Biografija

1996 m. baigė Kauno technologijos universitetą, inžinierius ekonomistas.
2008–2011 m. ir nuo 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės administracijos direktorė.
Partijos Tvarka ir teisingumas Panevėžio miesto skyriaus narė. 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė, mandato atsisakė.
Vsevolodas Beriozkinas

Biografija

Gimė 1899 m. vasario 21 d. Kaune veterinaro šeimoje. 1918 m. baigė Vologdos gimnaziją ir įstojo į Raudonosios armijos karinį laivyną. 1920 m. baigęs institutą išvyko į pirmąją karinę ekspediciją Baltojoje jūroje. 1924 m. baigė geografijos studijas Leningrado universitete. 1928 m. baigė hidrografijos studijas karinėje jūrų akademijoje Leningrade. Studijuodamas dalyvavo daugelyje ekspedicijų Arkties vandenyne. 1936 m. tapo geografijos mokslų daktaru. 1931-1937 m. dėstė hidrometeorologiją Leningrado karinėje jūrų akademijoje. Nuo 1943 m. buvo TSRS hidrometeorologijos tarnybos viršininko pavaduotojas. Parašė apie 60 mokslinių straipsnių ir kelias monografijas. Mirė 1946 m. vasario 1 d. Leningrade. 1950 m. jo garbei buvo pavadinta viena iš Prano Juozapo žemės salų.
Mediniai (Leliūnai)

Aplinkinės gyvenvietės

 
 
 
 
UTENAANTALGĖ
Obelių Šv. Onos bažnyčia

Istorija

Katalikų bažnyčiai 1629 m. dovanotas Pakriaunių kaimas. Apie 1738 m. pastatyta nauja bažnyčia. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1859–1868 m. kanauninko Steponavičiaus rūpesčiu pastatyta mūrinė bažnyčia. 1899 m. per miestelio gaisrą ji ir parapijos trobesiai sudegė.
1900 m. atstatyta, pristatytos šoninės koplyčios. Statytojas – klebonas Vincentas Birutavičius. Obelių klebonu jis išbuvo iki mirties (mirė 1936 m.; palaidotas šventoriuje). Jį pakeitęs kunigas Leonas Virkutis (Obeliuose dirbo 27 metus) suremontavo bažnyčią išdažė jos vidų, nubaltino išorę, sutvarkė ūkinius trobesius, pastatė parapijos salę. Kurį laiką Obeliuose vargonininkavo Mikas Petrauskas. Jis ne tik vadovavo bažnytiniam chorui, bet įsteigė ir orkestrą.
1878 m. Obelių klebonijoje, o 1880 m. bažnyčioje lietuviškai sugiedota Jozefo Haidno oratorija „Pasaulio sutvėrimas“ ir kitos kompozicijos. Apie 40 metų vargonininkavo muzikas Povilas Lotočka. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą įsteigti Lietuvių katalikų blaivybės draugijos, Lietuvių katalikių moterų draugijos skyriai.
1944 m. sužalotas bažnyčios stogas, išorės sienų tinkas, didžiojo altoriaus vitražas. Po karo klebono Jono Nagulevičiaus (1900–1992) rūpesčiu suremontuota. Klebonas 1947 m. suimtas ir ištremtas į Sibirą (į Lietuvą grįžo 1952 m.).
1947 m. liepos 9 d. areštuotas vikaras Jonas Buliauskas (1910–1987 m.), nuteistas
10 m. kalėti (į Lietuvą grįžo 1956 m.).
1949–1959 m. parapiją administravo kunigas Alfonsas Strielčiūnas (1920–1988 m.). Jis pirko statomai Klaipėdos bažnyčiai medžiagas ir už tai nubaustas vieneriems metams priverstinių darbų Biržų rajono Kraštų plytinėje.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, turi neogotikos bruožų, kryžminio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų. Turi 3 altorius. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Karačiajų Čerkesijos vėliava

Karačiajų Čerkesijos vėliava – Rusijos Federacijos respublikos Karačiajų Čerkesijos simbolis. Patvirtinta 1994 m. Proporcija – 1:2. Tai trispalvė, sudaryta iš gulsčių juostų – žydros, žalios ir raudonos. Viduryje, žaliojoje juostoje yra apskritimas geltonu kraštu, kuriame vaizduojama tekanti saulė (geltona) bei balta, kalnus simbolizuojanti, horizonto linija. Žydra vėliavos spalva simbolizuoja ramybę, taiką, giedrus poelgius, žalia – gamtą, vaisingumą, jaunystę, raudona – pergalę, draugiškumą, tautų santarvę.
Tiltagaliai

Istorija

Kaimas minimas nuo 1586 metų. Sovietmečiu kaimas garsėjo Paežerio kolūkiu. 2006 m. Tiltagaliai šventė 420 metų jubiliejų. Ta proga kaimo centre iškilo paminklinis akmuo Tiltagaliams ir čia gyvenusiems žmonėms.

Žymūs žmonės

Tiltagaliuose gyveno kalbininkas Aleksandras Vanagas. Iš Tiltagalių kilusi politikė Rasa Juknevičienė.
Žibintas (mėnraštis)

Žibintas – Vilkaviškio Aušros vidurinės mokyklos moksleivių mėnraštis, einantis nuo 1992 m. gruodžio mėn. Vilkaviškyje.

Istorija

Tiražas 1992 m. – 700 egz., 1997 m. – 300 egz.
Grindų riedulys

Grindų riedulys – komandinė sporto šaka, populiariausia Skandinavijos šalyse. Grindų riedulys – ledo ritulio vasarinis variantas.
Tarybų Sąjungos laivyno admirolas

Tarybų Sąjungos laivyno admirolas (rus. адмирал флота Советского Союза) – aukščiausias TSRS Karinio jūrų laivyno laipsnis, įvestas 1955 m. kovo 3 d. ir atitikęs Tarybų Sąjungos maršalą.
1945 m. gegužį – 1955 m. kovo 3 d. laipsnis laivyno admirolas buvo prilygintas Tarybų Sąjungos maršalui.
1955 m. laipsnis laivyno admirolas buvo pervadintas į Tarybų Sąjungos laivyno admirolas.
1962 m. buvo atkurtas laipsnis laivyno admirolas, kuris tapo antruoju pagal vyresnumą po Tarybų Sąjungos laivyno admirolo.
Tarybų Sąjungos laivyno admirolo laipsnis buvo panaikintas 1991 m. suirus TSRS. Tada buvo ketinama įvesti analogišką laipsnį Rusijos Federacijos laivyno admirolas, kuris būtų atitikęs Rusijos Federacijos maršalą, bet šis laipsnis iki šiol neįvestas. 1994 m. ginkluotųjuų pajėgų užnugario tarnyba ir heraldinė taryba sukūrė munduro su atskyrio ženklais projektą, kuris dabar yra Rusijos Ginkluotųjų pajėgų muziejuje.
Štepselis ir Tarapunka

Veiklos pradžia

J. Berezinas ir J. Timošenka susipažino kartu mokydamiesi ir baigdami Kijevo Teatro institutą (1941 m.). Savo veiklą artistai pradėjo vaidindami duetu Antrojo pasaulinio karo frontuose, atlikdami humoristinius virėjo Galkino (J. Berezinas) ir pirtininko Močialkino (J. Timošenka) vaidmenis. Po 1946 m. ėmė vaidinti naudodami kaimo milicininko Tarapunkos ir teatro apšvietėjo Štepselio (liet. elektros lizdo šakutė) sceninius pseudonimus. Tarapunkos vardas kilo nuo upelio, kur netoliese buvo artisto tėviškė, keisto vardo. Šie sceniniai vardai vėliau tvirtai prigijo.

Dueto kūryba

Vaidinamų personažų ypatybėms sustiprinti duetas spektaklius, humoristines miniatiūras ir improvizacijas rengė vartodami rusų ir ukrainiečių kalbas vienu metu, kūrybinio įkvėpimo sėmėsi iš turtingo abiejų tautų folkloro. Gastrolėse užsienyje vaidino ir anglų k.. Štepselis ir Tarapunka buvo nuolatiniai populiariausių televizijos laidų, valstybinių šventinių koncertų Maskvos kremliuje dalyviai. Jų kūryba įvertinta to meto aukščiausiais apdovanojimais: TSRS valstybine premija (J. Timošenka), Ukrainos TSR liaudies artistų vardais, ordinais, medaliais.
Be linksmos vaidybos scenoje, estradiniuose spektakliuose, dueto nariai taip pat rašė scenarijus, režisavo, kūrė bei atliko pagrindinius vaidmenis savo pačių sukurtuose humoristiniuose televizijos ir kino filmuose.
Duetas savo sceninę veiklą nutraukė 1986 m. po vieno iš narių – J. Timošenkos – mirties. J. Berezinas netrukus emigravo į Izraelį.

Personažai

Personažų charakteriai, laikantis sovietinio laikmečio ideologijos nubrėžtų ribų, buvo kuriami intermedijos, grotesko ir pan. žanruose: buvo vaidinamos linksmos ir juokingos gyvenimiškos istorijos, kuriose veikė įvairiausių visuomenės sluoksnių ir profesijų atstovai, parodant jų gyvenimą, negeroves, pašiepiant nedorybes.
Tarapunka – dažniausiai paprastas vaikinas, bet aštrialiežuvis, neieškantis žodžio kišenėje, sudėtingose gyvenimo situacijose sugebantis pastovėti už save, kalbantis tik ukrainietiškai. Tuo tarpu Štepselis – „pasikėlęs“, tvirtai įsitikinęs savo pranašumu ir gyvenimiška patirtimi, mėgstantis pamokyti. Tačiau Tarapunka nesileisdavo išmušamas iš vėžių ir netapdavo nuolankiu klausytoju – į kolegos pamokymus atsakydavo įgeldamas, netikėtai, aštriai.
Rolandas Janickas

Biografija

1984 m. baigė Taujėnų vidurinę mokyklą. 1988 m. baigė Uljanovsko aukštąją komendantinę karo ryšių mokyklą, daugiakanalio ryšio eksploatacijos inžinierius. Tarnavo vyriausybinio karo ryšio dalinyje Kodymoje (Odesos sritis). 1991 m. grįžo į Lietuvą. 1991 m. pradėjo dirbti valstybinėje Kauno pašto, telefono, telegrafo įmonėje – Ukmergės rajono ryšių mazge elektromonteriu. 1992–1997 m. dirbo Ukmergės telekomunikacijų paslaugų tarnybos elektromonteriu. 1995 m. suteiktas Savanoriškos krašto apsaugos tarnybos Vilniaus ATG rinktinės atsargos vyresniojo leitenanto karinis laipsnis. 1997–2001 m. AB „Lietuvos telekomas“ Ukmergės klientų aptarnavimo grupės elektromontuotojas, specialistas. 2001–2004 m. UAB Comliet Kauno regiono Ukmergės eksploatacijos filialo meistras. 2004–2008 m. AB „Lietuvos telekomas“ (vėliau – TEO LT AB) Ukmergės klientų aptarnavimo skyriaus vadovas. 2007–2011 m. Ukmergės rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, atsakingas už investicijų valdymą. 2009–2012 m. studijavo Vilniaus Gedimino technikos universitete. 2011–2013 m. Vilniaus prekybos, pramonės ir amatų rūmų Ukmergės filialo direktorius.
Nuo 2003 m. Darbo partijos narys, Ukmergės skyriaus pirmininkas. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys.  Nuo 2013 m. Ukmergės rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1995 m. Taujėnų bendruomenės saviveiklininkas, Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo parapijos Pastoracinės tarybos pirmininko pavaduotojas. 2004–2012 m. Taujėnų vidurinės mokyklos tarybos pirmininkas. 2006–2007 m. visuomeniniais pagrindais išrinktas Ukmergės rajono Švietimo tarybos pirmininku. 2008 m. išrinktas Taujėnų miestelio bendruomenės pirmininku, Ukmergės vietos veiklos grupės valdybos nariu. Nuo 2011 m. Ukmergės veiklių verslininkų vadovų klubo narys.  Nuo 2015 m. išrinktas Ukmergės miesto meru.
Sutuoktinė Jolanta, vaikai Arvidas, Silvija, Lolita.
Stortingas

Stortingas (norv. Stortinget, „Didysis Susirinkimas“) - Norvegijos Karalystės parlamentas. Būstinė- Oslas. 169 nariai. 150 iš jų išrinkti provincijose (Fylke). Iki 2009 metų buvo dvejų rūmų.
Jataganas

Jataganas (turk. yatağan) – turkiškas vienašmenis priekin lenktas kalavijas, su rankena be skersinio ir gardos, kurios buoželė užlenkta į priekį. Turkijoje naudotas nuo XVI a. vidurio iki XIX a. pabaigos.

Konstrukcija

Geležtės ilgis 60–80 cm, ji lenkta pirmyn (kaip Iberijos falkata ar graikų kopis), pats galas prie smaigalio kartais lenktas atgal. Smaigalio dalis dviašmenė, todėl jataganas tiko dūrimui. Geležtės nugarėlė iš minkštesnio plieno, ašmenys – iš kieto.
Rankena be gardos, paprastai kaulinė, dramblio kaulo, sidabro, buoželė užlenkta priekin ir dvišaka, kad rankena tvirčiau laikytųsi rankoje. Buoželės dvišakuma apgaubia delno apatinį kraštą, todėl kertant patogu truktelėti jataganą į save, ir smūgis tampa kertantis – pjaunantis.
Makštis paprastai medinė, aptraukta oda ar apkaustyta metalu. Kadangi jataganas be gardos, įkišus jį į makštį makštyje paprastai pasislepia ir dalis rankenos. Jataganus dažnai nešiojo už diržo užkištose makštyse kaip durklus.
Dalies jataganų geležtės ir rankenos išpuoštos.
Janyčarų ir kitų pėstininkų naudoti jataganai buvo mažesni ir lengvesni už kardus, kad būtų patogesni pėstininkams nešioti prie juosmens.
Vienas iš jataganų variantų: visas ilgis – 80 cm, geležtės ilgis – 65 cm, masė be makšties – 0,8 kg, masė su makštimi – 1,2 kg.

Jataganų istorija

Jataganų pavadinimas atsirado iš Jatagano miesto (Yatağan) pietvakarių Turkijoje (Denizli provincija) pavadinimo.
Jataganus naudojo ne tik turkai, bet ir Artimųjų Rytų, Balkanų pusiasalio, pietų Užkaukazės šalių armijos. Jataganus kaip trofėjus parsiveždavo kazokai. Jataganus plačiai naudojo Uždunojės Sečės kazokai.