google/wiki40b huggingface dataset:
Podolės kunigaikštystė

Istorija

Podolės teritoriją nuo X a. valdė Kijevo Rusia, o nuo XII a. Haličo kunigaikštystė. Vykstant Haličo-Voluinės karams, regione įsitvirtino vyresnieji Naugarduko kunigaikščio Karijoto (Gedimino sūnaus) sūnūs. Jų pradėta giminė vadinama Karijotaičiai. Jie ėmė valdyti Podolę, nors tuo metu kunigaikštystė dar buvo nesuformuota.
1362 m. keturi broliai padėjo Algirdui mūšyje prie Mėlynųjų vandenų. Už tai 1363 m. Algirdas jų valdose oficialiai suformavo kunigaikštystę, kurią atidavė jiems valdyti. Broliai valdė kartu, nors ir rezidavo atskiruose miestuose. Podolės Kamenece rezidavo Jurijus Karijotaitis, Smotriče – Konstantinas. Aleksandras, tuo metu valdęs Voluinės Vladimirą Lenkijoje, grįžo į Podolę tik 1371 m. Teodoras tuo metu buvo Vengrijoje.
Karijotaičiai priėmė iš Lenkijos katalikų tikėjimą ir išplatino jį vietos rusėnų tarpe. Čia pasirodė dominikonai ir įkurta Podolės Kameneco vyskupija, tapusi pietryčiausiu katalikų farpostu. Kunigaikštystės sostinei suteiktos Magdeburgo teisės, prasidėjo pilių ir bažnyčių statyba.
1377 m. tuometinis Lenkijos ir Vengrijos karalius Liudvikas Didysis surengė labai sėkmingus žygius į Haličą. Broliai Karijotaičiai ryžosi pasiūlyti savo ištikimybės priesaiką jam, taip atsiskirdami nuo LDK. Vėliau jie labai aktyviai rėmė Jogailos sąjungą su Jadvyga, tačiau po Krėvos sutarties 1386 m. atsisakė prisiekti Jogailai ištikimybę.
Paskutinis iš brolių Karijotaičių, Teodoras, perėmė sostą broliui Konstantinui pabėgus į Vengriją. Jis sudarė sąjungą prieš Vytautą kartu su kitų kunigaikštysčių valdovais – Vladimiru (Kijevas), Kaributu (Seversko Naugardas), Švitrigaila (Vitebsko) ir Romanu (Moldavija). 1392 m. Vytautas baigė su jais karą, pasirašydamas Astravos sutartį, o 1393 m. užėmė Podolę ir išvarė iš ten Karijotaičius.
Tais metais Podolės kunigaikštystė de facto tapo LDK vietininkija. Vytautas čia pasodino savo vietininką, Lenkijos bajorą Spitko. Tačiau šis nepalaikė gerų santykių su Jogaila, kaip iš jo tikėjosi Lenkija. 1399 m. Spitko žuvus prie Vorsklos, Jogaila panaikino kunigaikštystę, ir perdavė jos teritorijas valdyti lenkų vietininkams. Po Žalgirio mūšio 1411 m. teritorijos vėl atiduotos LDK.
1430 m. LDK didysis kunigaikštis Švitrigaila atkūrė kunigaikštystę, kurios kunigaikščiu skelbėsi jis pats. Jam netekus sosto, Podolė perėjo Lenkijos karūnai. Čia suformuota Podolės vaivadija.
Šaranta (departamentas)

Šarantas (16) (pranc. La Charente, puatvinų – sentonžų tarme – Chérente, langedokų kalbos limuzenų tarme – Charenta) – Prancūzijos departamentas šalies pietvakariuose, Naujosios Akvitanijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Angulemas. Generalinės tarybos pirmininkas Mišelis Butanas (Michel Boutant) (Prancūzijos socialistų partija, PS)
Departamente 3 apskritys, 35 kantonai, 26 municipaliniai susivienijimai ir 404 komunos. Plotas – 5 956 km². 1999 m. – 339 628 gyventojai, 57 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais apimant dalį Angumua provincijos.
Pirmieji žmonės teritorijoje apsigyveno paleolite. Galijos – Romos imperijos laikus mena Šasenono termos, Bušaro teatras, viduramžius – Konjako, Angulemo, Vilbua-Lavaleto pilys, apgriautos per 100 metų anglų valdymą. Šarentiečiai buvo vieni pirmųjų kolonistų, kūrusių Naująją Prancūziją.

Geografija

Šaranto departamentas ribojasi su Vieno, Dordonės, Aukštutinės Vjenos, Pajūrio Šaranto ir De Sevro departamentais.
Departamente susikerta Langedoko ir Langedoilio kalbų ribos

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Filipas Arno ir Anri de Rišmonas, Atstovų rūmuose – Žanas Klodas Violė, Žakas Bobas, Džeromas Lamberas ir Žanas Klodas Bošo. Generalinę tarybą sudaro 35 nariai, renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.

Prefektai

2005 m. – Michel Bilaud
Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo Salos

Klimatas

Klimatas atšiaurus. Maksimali paros temperatūra Pietų Džordžijoje, jūros lygyje, yra 0 °C žiemą (rugpjūtį), ir 8 °C vasarą (sausį). Minimali žiemos temperatūra paprastai būna apie -5 °C, kartais iki -10 °C. Didžiausia kada nors užregistruota temperatūra buvo 23,5 °C Griutvikene.
Metinis kritulių kiekis Pietų Džordžijoje lygus 1500 mm.
Didžiają kritulių dalį sudaro šlapdriba arba sniegas.
Salas supančios jūrų temperatūra siekia iki 0 °C rugpjūčio pabaigoje, ir maždaug 4 °C balandžio pradžioje.
Virginijus Juozaitis

Virginijus Juozaitis (g. 1953 m. spalio 23 d. Kaune) – Lietuvos architektas.

Biografija

Mokėsi Žiežmarių pradžios mokykloje, 1971 m. baigė Kauno 13-ąją vidurinę mokyklą. 1977 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą.
1977–1986 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno skyriaus architektas, 1986–1991 m. dirbo Kultūros paminklų apsaugos inspekcijoje. 1993–2003 m. Kauno miesto savivaldybės architektas. Nuo 1999 m. projektavimo darbų studijos „Vila“, nuo 2002 m. projektavimo ir statybos priežiūros darbų įmonės „JAS“ vadovas. Suprojektavo gyvenamųjų namų Kaune, Maskvoje, įrengė parduotuvių interjerų Kaune.
Sangaras

Istorija

Gyvenvietė susikūrė 1928 m. pradėjus akmens anglių gavybą. Pavadinimas evenkų kalba reiškia „skylė, atvarta“. 1940 m. gavo darbininkų gyvenvietės statusą, be anglių gavybos dar verstasi statybinių medžiagų gavyba, žuvies perdirbimu. Uždarius kasyklą, gyventojų sumažėjo daugiau nei per pusę: nuo 10 107 (1989 m.) iki 4789 (2002 m.).
Nomeda Bėčiūtė

Biografija

1983-1987 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, 1987-1990 m. – Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. Nuo 1990 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. Sukūrė per 40 vaidmenų.
Jonas Gėrikas

Jonas Gėrikas (m. 1541 m. sausio 4 d.) – vienas 1525–1528 m. Sembos valstiečių sukilimo sukilimo vadų.

Biografija

Valstietis. Sembas. Prieš pat sukilimą savo pono nuteistas mirti, bet jo pasigailėjo Prūsijos kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis. Jo vadovaujamiems sukilusiems prūsų ir lietuvininkų būrams 1525 m. rugsėjo mėn. užėmus Žiokų (vok. Schaaken) pilį išrinktas sembų vyriausiuoju vadu. Sembos valstiečių vardu reikalavo išvaduoti juos iš vokiečių bajorų valdžios, pripažino tik Prūsijos kunigaikščio valdžią.
Sukilimą numalšinus kalintas Įsruties pilyje, 1526 m. ar 1528 m. pabėgo į Daniją, vėliau į Švedijos tvirtovę Viborgą, po 1534 m. – į Švediją. Kelerius metus tarnavo pas Švedijos karaliaus Gustavo I svainį grafą J. fon Hoją. Jo tremties nuosprendžio panaikinimu rūpinosi grafas ir Švedijos karalius, bet Albrechtas Brandenburgietis nesutiko, kad Jonas Gėrikas grįžtų į Prūsiją. Dėl nežinomų priežasčių jis buvo nuteistas mirties bausme ketvirčiuojant, bet nuosprendis įvykdytas po mirties.
NK Fužinar Ravne

Istorija

1937 m. buvo įkurtas klubas, turi senas tradicijas. Nepriklausomoje šalyje laimėjimais pasigirti negali. Dalyvavo žemesniųjų divizionų kovose.
Inflight

Inflight – Australijos muzikos grupė. Tai krikščionišku muzikos stiliumi grojanti muzikos grupė. Ši muzikos grupė daug koncertavo JAV, kur tokio stiliaus muzika yra itin populiari.
FC Hämeenlinna

Istorija

Klubo ištakos siekia 1929 m., kai buvo įkurtas HPK Hämeenlinna.
Zeližas

Zeližas (arab. الزليج) (arba Zellidj, Zillij, Zellij) – iš įvairių formų emaliu padengtų keramikiniu išdužų, į formą surinktas dekoratyvinis elementas, užpiltas tinko mišiniu. Šis menas charakteringas Maroko architektūroje, nors yra sutinkama visame Magribe, bei kitose islamo šalyse. Zeližo technika surinktos įvairiu formų keramikinės mozaikos naudojamos ornamentuoti sienas, lubas, grindis, fontanus, baseinus, stalus ir pan.

Istorija

Maroko–Andalūzijos architektūros elementas zeližas Maroke atsirado X a. Pradžioje buvo naudojama balto ir rudo atspalvio keramika. Atsiradus kitoms spalvoms šis menas ypač suklestėjo XIV a. valdant Marinidų dinastijai, kai buvo pradėta naudoti mėlynos, žalios ir geltonos spalvos keramika. XVII a. pradėta naudoti raudona spalva.
Dabar pagrindiniai Maroko zeližo meno centrai yra Fesas ir Meknesas.

Zeližo formos

Labiausiai paplitusi yra įvairių dydžių kvadratinių ir stačiakampių formų zeližas. Galimos ir kitokios formos detalės: aštuonkampis, apdirbamas kaip kabošonas, žvaigždė, kryžius ir t. t. Taip sumodeliuota forma yra užpilama 2 cm storio kietėjančio tinko mišiniu. Egzistuoja ir paprasti kvadratiniai 10x10 cm arba kvadratai su nukirstais kampais, kurie jungiami su kitos spalvos kabošonu, detalės. Grindų dekoravimui naudojamos storesnės keramikos detalės.

Zeližo meistras

Zeližo technika sukurti dirbiniai yra laikomi meno kūriniais. Šio meno paslaptys maâlems (pagrindinis meistras) perduoda iš kartos į kartą. Kad būtų išugdyti išskirtiniai gebėjimai, šio meno ilgas mokymas prasideda dar vaikystėje. Zeližo technika sudėlioti mozaiką reikia labai daug dėmesio ir pastangų. Maži keramikos elementai dėliojami į formą raštu–spalva į apačią, tad meistras popieriuje nupieštą ornamentą vaizduotėje turi lyginti su dėliojama mozaika. Padaryta klaida matoma tik pabaigus mozaiką ir ją užpilus kietėjančiu tinku.
Valerijonas Ažukalnis

Biografija

Kilęs iš nusigyvenusių bajorų šeimos. Nuo 1840 m. tarnavo dvaruose raštininku ir ūkvedžiu, Vilniuje dirbo T. Gliuksbergo spaustuvėje, laikraščio „Kurjer Wilenski“ redakcijoje. 1856–1863 m. gyveno Šimonyse ir Skapiškyje, vertėsi vesdamas bylas. 1863 m. sukilimo metu suimtas ir kalintas. 1864 m. persikėlė į Kauną, kur dirbo bajorų deputacijoje, palaikė ryšius su Antanu Baranausku.

Kūryba

Parašė gamtinės, buitinės ir meilės tematikos eilėraščių, pasakėčių. Pirmasis lietuvių poezijoje pavartojo trioleto formą. 1863 m. parengė spaudai kūrybos rinktinę „Raštai lietuviški“, bet, cenzūrai reikalaujant, jį spausdinti rusiškais rašmenimis, neišleido.
Išvertė A. Mickevičiaus, I. Krasickio, A. Goreckio, P. Karpinskio, S. Vitvickio, V. Sirokomlės ir kitų lenkų poetų kūrinių.
Sudarė ir 1863 m. įteikė spaudai originalių kūrinių, vertimų ir sekimų rinkinį „Raštai lietuviški“, bet cenzūrai reikalaujant spausdinti rusiškais rašmenimis jo neišleido. Originaliems eilėraščiams būdingas lyriškumas, kompozicijos vientisumas, liaudies dainų poetikos bruožai, romantizmo poveikis. V. Ažukalnio eilėraščiai pasižymi žodinga kalba, tautosakine poetika, lyrizmu. Kai kurie jų virto liaudies dainomis. Parašė lietuvių kalbos gramatiką (rankraštis nerastas).
Devintinės

Devintinės – bažnytinė krikščionių šventė, vykstanti devintosios savaitės po Velykų ketvirtadienį. Šį ketvirtadienį po  Švč. Trejybės sekanti iškilminga šventė dar vadinama Dievo Kūno švente. Lietuvos bažnyčiose tądien vyksta atlaidai.

Istorija

Šventės istorija siekia XIII amžių. Ši šventė pirmiausiai pradėta švęsti Belgijos Lježo vyskupijoje šv. Julijonos Montkornilonietės iniciatyva. Popiežiai Urbonas IV ir Klemensas V Devintinių šventę įvedė visame katalikų pasaulyje.

Aprašymas

Tai paskutinė iš kilnojamųjų kalendoriaus švenčių. Devintinės vyksta tarp gegužės 25 ir birželio 23 dienos. Religinės šventės dalis skirta pagarbinti Švč. Sakramentui. Prisimenami Jėzaus Kristaus per paskutinę vakarienę prieš kančią apaštalams pasakyti žodžiai: „Jei nevalgysite žmogaus Sūnaus kūno ir negersite jo kraujo, neturėsite savyje gyvenimo. Kas valgo mano kūną ir geria mano kraują, tas turi amžinąjį gyvenimą, ir aš jį prikelsiu paskutinę dieną“. Taip Jėzus kalbėjo laimindamas ir dalydamas savo mokiniams duoną ir vyną.

Papročiai Lietuvoje

Švč. Sakramentui pagerbti skirtos procesijos buvo labai populiarios senajame Lietuvos kaime. Kartu su tikinčiaisiais jose dalyvaudavo ir Lietuvos valstybės vadovai, kariuomenės karininkai, įvairių organizacijų atstovai. Lietuvos bažnytkaimiuose ir miestuose į Devintinių paskutiniąją procesiją visada suplaukdavo minios. Buvo šventinami žolynai, berželių šakos. Kaip ir per Sekmines, kaimiečiai apkaišydavo sodybos vartus berželiais, nupindavo „bromus“. Prieš Devintines piemenys vainikuodavo melžiamas karves lapų vainikais. Už tai šeimininkės atsidėkodavo sūriu, kiaušiniais, sviestu.

Žemaitijoje

Žemaitijoje ši diena dar pavadinama Vainikais.  Priimta Devintinių dieną prie namo durų prisegti dvi sukryžiuotas beržo šakeles. Žemaitės pašventintus žolynus pasodindavo į daržo lysves. Tikėta, kad tada kurmiai žemės neišraus.

Aukštaitijoje

Rytų Aukštaitijoje iš kiekvienų namų merginos nešdavosi pašventinti po devynis rūtų vainikėlius. Sudžiovintos jų rūtos, kaip ir Verbų dieną pašventinti kadagiai, būdavo padeginami ant ugnies, užėjus smarkiai perkūnijai, kad šventi dūmai išblaškytų audros debesis. Pašventintieji per Devintines įvairūs žolynai – rūtos, mėtos ir kiti, vadinti „Devintinio žolelėmis”, liaudyje plačiai vartojami ne tik apsaugai nuo perkūno įtrenkimo, bet ir liaudies medicinoje.

Dzūkijoje

Tautosakoje, užrašytoje iš Alytaus apylinkių, sakoma, kad „po Devintinio negalima nei arti, nei akėti, nei sėti, nes nesiseks ūkininkaut“. Aišku, kad Devintinių laikas, ypač kai jos vėlyvos, jau būna netinkamas, kad spėtų užaugti ir subręsti vasariniai javai. Taip susivėlinusiam su sėja šeimininkui tarsi pati gamta keršydavo, derliaus neišaugindama.
Baltadvario pilis

Istorija

Dvaras, vadintas Mūriniais Videniškiais, švedų meistrų įtvirtintas iki 1585 m. Vilniaus vietininko Mato Giedraičio ir jo sūnaus Mstislavlio vaivados Martyno Giedraičio lėšomis. Buvo Lietuvos vidurinės dalies gynybinės sistemos dalis, saugojo senąjį kelią Vilnius-Ryga. Pilį sudarė pylimais apjuosti du dviejų aukštų mūriniai pastatai su vartais ir požeminiais sandėliais (pylimuose), mediniai gyvenamieji ir ūkiniai pastatai.
XVII a. pr. į šiaurę nuo pilies, Siesarties juosiamame sklype, pastatyti dvaro rūmai ir įkurtas renesansinis sodas. Nuo XVII a. vidurio pilis prarado gynybinę paskirtį. Pagrindinis pastatas buvo rekonstruotas ir nutinkuotas, kompleksas pradėtas vadinti Baltadvariu.

Tyrimai

1987 m. Baltadvario piliavietę ir dvarvietę tyrė Paminklų restauravimo institutas (vadovė Irena Jučienė), 1999–2001 m. tyrinėjo Vilniaus universitetas (vadovas Albinas Kuncevičius).
Baltadvario piliavietė ir dvarvietė užima apie 21 ha, išsidėsčiusi netaisyklingo plano 120 × 200 m plote. Išliko įtvirtintų mūrinių įvažiavimo vartų pirmo aukšto griuvėsių, bokšto pamatai (prie upės), žemės pylimas (60 m ilgio ir 3,5–4 m aukščio) su medinių gynybinių bokštų liekanomis kampuose.
Berčiūnų valsčius

Berčiūnų valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Berčiūnai.
Krakių-Dotnuvos miškai

Krakių-Dotnuvos miškai – miškai Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, daugiausia Dotnuvos ir Krakių seniūnijose, 1,5 km į rytus nuo Krakių, 4 km į vakarus nuo Dotnuvos.

Geografija

Plotas 3280 ha, iš jų mišku apaugę 2910 ha. Susideda iš Dotnuvos, Medininkų, Pališkių ir Krakių miškų. Priklauso Kėdainių miškų urėdijos Dotnuvos girininkijai.
Mišku teka Smilgos baseino upės: Jaugila, Smilgaitis, Tranys, Girotakis. Reljefas lygus. Dirvožemiai vėlėniniai jauriniai glėjiški priemoliai.
Miške įsikūrę kaimai: Jankūnai, Girynė, Jaugilka, Apušrotas, Špitolpievis. Įsteigtas Dotnuvos-Josvainių biosferos poligonas.

Fauna

Miškuose gausu briedžių, šernų, yra stirnų, pasitaiko tauriųjų elnių. Čia sutinkami į raudonąją knygą įrašyti juodieji gandrai ir vidutiniai geniai, gausu bebrų.

Istorija

1944–1953 m. Krakių-Dotnuvos miškuose veikė Vyčio, nuo 1948 m. – Prisikėlimo apygardos, P. Lukšio, vėliau Maironio rinktinės partizanai. 1952 m. spalio 1 d. Padotnuvio kaime žuvo Prisikėlimo apygardos ir P. Lukšio rinktinės vadas Juozas Paliūnas (slap. Rytas).
Gėlainiai

Aplinkinės gyvenvietės

AKADEMIJA – 2 km
Dotnuvos GS – 3 km
Šiaudinė – 1,5 km
DOTNUVA – 0,5 km
Angolos herbas

Angolos herbas – Angolos valstybės simbolis.

Herbo aprašas

Angolos herbas yra socialistinės respublikos tipo, atspindi neseną valstybės praeitį.
Herbo skydas apvalus, skydo heraldiškai dešinysis kraštas uždengtas apačioje auksine kukurūzo, aukščiau – žalia vilnamedžio šakelėmis. Heraldiškai kairysis kraštas apjuostas krumpliaračiu. Skydo laukas mėlynas, skydo papėdėje – tekanti raudona saulė juodais linijiškais spinduliais, išsidėsčiusiais dviem ardais pagal aukštį. Spindulių fone sukryžiuoti mačetė ir kauptukas sidabrinėmis geležte ir galva bei rudais kotais. Viršutinėje skydo dalyje – auksinė penkiakampė žvaigždė. Skydo apatinę dalį ir kylančia saulę užstoja sidabrinė atversta knyga.
Po skydu auksinė juosta raudona išvirkščia puse, kurioje užrašas portug. REPÚBLICA DE ANGOLA ' Angolos respublika'.
KK163

Maršrutas

Kelias prasideda Ežerėje, Latvijoje. Eina Mažeikių rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Buknaičiai ir Reivyčiai. Baigiasi Mažeikiuose, laisvės gatvėje. Kelias piečiau Ežerės kerta Vadakstį, o šiauriau Reivyčių – Ašvą.
Juozas Kaminskas (1898)

Juozas Kaminskas (1898 m. sausio 21 d. Panevėžys – 1957 m. kovo 10 d. Čikaga) – Lietuvos tapytojas.

Biografija

1919–1920 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, nepriklausomybės kovų dalyvis. 1922–1923 m. lankė J. Zikaro dailės studiją Panevėžyje. 1924 m. laimėjo 50 centų monetos, vėliau pašto ženklų, Žemės banko čekių, žurnalų viršelių konkursus. 1924–1925 m. studijavo Romos karališkojoje aukštojoje architektūros, 1925–1926 m. Anžero dailiųjų amatų mokykloje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1945–1949 m. mokytojavo Hanau stovyklos lietuvių gimnazijoje, vadovavo dailės studijai. 1956 m. išvyko į JAV.

Kūryba

Kūryba realistinė, su „art deco“ bruožais, vyrauja peizažai ir etnografinės tematikos kompozicijos (Upelis 1933 m., „Audra“ 1939 m., „Hanau kareivinės“ 1946 m., „Tautodailė“ 1948 m., „Kaimo kapeliai“ 1952 m.). Parodose dalyvavo nuo 1926 m. Individualios parodos: Hanau (1945 m., 1946 m.), Šveinfurtas (1948 m.), Hiutenfeldas (1954 m.). 1958 m. Čikagoje surengta J. Kaminsko (pomirtinė) ir J. Šlapelio paroda.
Mano mažytė žmona

Mano mažytė žmona – 1984 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas.

Siužetas

Filmas apie jaunus žmones: apie meilę, svajones, jaunatvišką maištą. Rūta susipažįsta su Linu ir, norėdama nuslėpti, kad yra kilusi iš vargingai besiverčiančios, išgertuvių nevengiančios šeimos, prisistato jam kaip profesoriaus duktė. Netrukus atsitiktinė pažintis perauga į rimtus santykius, kurie klostosi kompanijos linksmybių fone. Visi atsirandantys keblumai išsprendžiami be vargo – sąmojingai ir greitai.
Akiuotoji rasbora

Paplitimas

Paplitusi Pietryčių Azijoje: Malaizijoje ir Sumatroje.

Aprašymas

Kūnas iki 6,5 cm. Taiki žuvis, laikosi būreliais.
Armbrusterio vilkas

Kilmė

Manoma, kad Canis armbrusteri galėjo išsivystyti iš C. chihliensis Azijoje (Tedford, Wang, 182). Spėjama, kad C. armbrusteri pirmą kartą pasirodė ankstyvajame pleistocene (Irvingtono periodas) dabartinės pietvakarių JAV teritorijoje. Šių vilkų likučiai dažnai randami uolienų sluoksniuose kartu su mamutų liekanomis. Manoma, kad C. dirus (angl. dire wolf) išsivystė iš C. armbrusteri Šiaurės Amerikoje. Vidurinėje žemyno dalyje rūšį C. armbrusteri išstūmė C. dirus, C. armbrusteri pasitraukė į pietryčius, kur gyveno Floridoje iki vėlyvojo pleistoceno (Rančo La Brea periodas).

Taksonomija

Rūšiai pavadinimą Canis armbrusteri 1913 m. suteikė Džeimsas Gidlis (J. W. Gidley). Pirmos šio vilko fosilijos aptiktos Kamberlando kaulų urve (Cumberland Bone Cave) Merilande, Irvingtono kloduose. Rūšies fosilijos aptinkamos plačiai pasklidusios JAV teritorijoje.

Morfologija

Armbrusterio vilkas buvo vidutiniškai stambesnis ir sunkesnis už savo senesnį ir ilgiau išlikusį giminaitį pilkąjį vilką (Canis lupus). Fosilijos ir kiti dabartiniai duomenys rodo, kad Armbrusterio vilkas buvo apie 15 kg sunkesnis.
Vienas individas, įvertintas Legendre ir Roth svėrė 63,1 kg, o kitas individas pagal įvertinimus svėrė 54,4 kg.

Seserinės rūšys

Armbrusterio vilkas laikomas seserine vilko C. dirus rūšimi, kuri yra vienas evoliuciškai artimiausių dabartinio pilkojo vilko giminaičių. Armbrusterio vilkas nuo pilkojo vilko ir C. dirus skiriasi siauresne kaukole.
Šlapdriba

Šlapdriba – kritulių rūšis, tarpinė tarp sniego ir lietaus. Šlapdribos metu krentančios snaigės yra pusiau ištirpusios, todėl limpa prie paviršių, o nusileidusios ant žemės ar kito paviršiaus dažnai išsyk ištirpsta. Tai vyksta, nes oro temperatūra prie žemės paviršiaus teigiama arba lygi 0 °C, tačiau aukštesniuose sluoksniuose ji neigiama, todėl susidaro snaigės.
Lietuvoje šlapdribos dažnos vėlyvą rudenį, žiemos pradžioje, taip pat per žiemos atodrėkius.
Ukmergėlė

Etimologija

Manoma, kad nuo upėvardžio kilo Ukmergės vardas, kuris senesniuose šaltiniuose žinomas kaip *Vilk(a)mergė. Todėl upės pirmine lytimi irgi galima laikyti šį pavadinimą. Upėvardį sudaro du dėmenys: vilk- siejama su gyvūno pavadinimu vilkas, o merg- su „šlapyne, bala“ (plg. liet. marga, merga, mirga „lėtas lietus“, liet. merglynas „klampynė“, av. marγā „pieva“ ir kt.).
Jankelis Vinickis

Biografija

1923 m. įstojo į LKJS. 1925–1926 m. LKJS Kėdainių miesto komiteto narys, sekretorius. 1927 m. LKP Kėdainių parajonio komiteto narys, sekretorius. 1927–1931 m. ir 1936–1940 m. kalintas. 1931 m. LKP Kauno III parajonio komiteto sekretorius. 1935–1936 m. LKP CK instruktorius. 1935–1949 m. LKP CK narys. 1935 m. baigė Tarptautinę Lenino mokyklą. 1935–1936 m. LKP CK Sekretoriato narys. 1940 m. Liaudies Seimo narys. 1940–1941 m. LKP Vilniaus miesto, 1945–1946 m. Vilniaus apskrities komiteto II sekretorius. 1941–1944 m. dirbo įvairiose TSRS vietose. Nuo 1948 m. dirbo Vilniuje. 1940–1947 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos depututas, Prezidiumo narys. 1955 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK.

Įvertinimas

1967 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
Australijos lietuvių bendruomenė

Australijos lietuvių bendruomenė (angl. Australian Lithuanian Community) – Australijos lietuvių visuomeninė organizacija, veikianti Australijoje nuo 1950 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės padalinys.

Organizacija

Bendruomenės apylinkėse slaptu balsavimu renkami atstovai į Krašto tarybą. Tarybos suvažiavimai vyksta kas dveji metai paeiliui Adelaidėje, Melburne, Sidnėjuje, tik 1984 m. vyko Kanberoje, 1998 m. Džilonge. Suvažiavimo metu vyksta ir Australijos lietuvių dienos, rengiamos nuo 1960 m. Krašto taryba savo kadencijos laikotarpiui renka Krašto valdybą, Krašto kontrolės komisiją, Garbės teismą ir Pasaulio lietuvių bendruomenės Seimo narius. Krašto valdyba vadovauja ir atstovauja Australijos lietuviams, rūpinasi lėšomis, palaiko ryšius su Pasaulio lietuvių bendruomenės ir kitų kraštų lietuvių bendruomenėmis, rūpinasi kultūros, švietimo, sporto ir jaunimo reikalais, prižiūri apylinkių valdybų veiklą.
Prie Australijos lietuvių bendruomenės Melburne veikia Australijos lietuvių fondas. 1973 m. įkurta Australijos lietuvių kultūros taryba. Nuo 1988 m. Adelaidėje veikia Australijos lietuvių bendruomenės archyvas, Sidnėjuje – Australijos lietuvių bendruomenė spaudos sąjunga, kuri leidžia savaitraštį „Mūsų pastogė“. Australijos lietuvių bendruomenei priklauso ir savarankiškos jaunimo, meno ir kitos organizacijos. Krašto valdyba išleido „Australijos lietuvių metraštį“ (t. 1. 1961 m., t. 2. 1983 m.).

Krašto valdybos pirmininkai

Antanas Baužė, J. Vaičaitis, V. Simniškis, L. Karvelis, V. Skrinska, S. Kovalskis, Izidorius Jonaitis, B. Daukus, S. Narušis, M. Zakaras, J. Maksvytis, V. Neverauskas, A. Šimkus, Algis Kabaila, A. Pocius, V. Bukevičius, D. Baltutienė, V. Martišius, Viktoras Baltutis, A. Žilinskas, Vytautas Vaclovas Doniela, J. Vabolienė, Birutė Prašmutaitė, Angonita Grincevičiūte-Valis
FON

FON – Ispanijos telekomunikacijų bendrovė, kurianti tarptautinį bevielio tinklo dalijimosi tinklą. Bendrovė įkurta 2005 m. lapkritį.
Bendrovės steigėjas – verslininkas Martin Varsavsky. FON tikslas yra visame pasaulyje suburti interneto prieigas turinčius asmenis, kurie padėtų keliaujantiems ir kitiems interneto naudotojams galimybę prisijungti prie interneto nemokamai arba daug pigiau, nei siūlo telekomunikacijų bendrovės.
FON siūlo įsigyti Fonera maršrutizatorių už prieinamą kainą, nemokamai dalintis internetu. Taip gaunama prieiga prie kitų Fonerų.