Šachmatai

Legenda

Apie žaidimo istoriją sklinda daug legendų, viena iš jų yra daug kam labai gerai žinoma – apie radžą. Vakarų Indijoje radža Balhait savo patarėjams liepė sukurti žaidimą, kurį žaisti reikėtų proto, stropumo, įžvalgumo, drąsos ir išminties. Brahmanas Sissa pasiūlė šachmatų, sukurtų pagal karo modelį, žaidimą, sakydamas jog būtent kare radžos minėtos savybės labiausiai atsiskleidžia. Radžai žaidimas labai patiko, ir pasiūlė Brahmanui prašyti tokio atlygio, kokio šis tik panorės. Išminčius pasirodė labai kuklus ir paprašė nedidelio kiekio grūdų. Grūdų kiekį reikėjo apskaičiuoti: į pirmą šachmatų lentos laukelį reikėjo padėti 1 grūdą, į antrą 2, į trečią 2 x 2 = 4, į ketvirtą 4 x 4 = 16, į penktą – 16x 16 = 256 ir taip iki 64 langelio. Suskaičiavus, kiek gi grūdų reikės iš viso, pasirodė, kad paskutiniame langelyje turi būti padėti 9 223 372 036 854 775 808 grūdai, o iš viso grūdų skaičius siekė 2⁶⁴ – 1 = 18 446 744 073 709 551 615. Laikant, kad 1 cm³ telpa 15 grūdų, toks kiekis užims 12 000 000 000 000 m³. Norint gauti tiek grūdų, reikėtų visą Žemės paviršių 8 kartus apsėti javais. Jei sandėlio, kuriame norėtume sutalpinti visus grūdus, aukštis būtų 4 m, o plotis – 10 m, tai sandėlio ilgis būtų 300 000 000 km, t. y. du kartus daugiau, nei nuo Žemės iki Saulės.

Žaidimo raida

Labai sunku nustatyti tikslią šachmatų atsiradimo datą, kadangi panašūs žaidimai egzistavo jau prieš 5000 m.
Žinomi šachmatų istorijos tyrinėtojai Van der Linde, Von der Lasa, Murray laikosi nuomonės, kad šachmatai buvo išrasti Šiaurės Vakarų Indijoje (Pandžabe) VI a.
Populiariai jie buvo vadinami Čaturanga (skr. चतुरङ्ग = caturaṅga). Čaturanga, – dviejų sanskrito žodžių junginys – „Čatura“ reiškia keturis, „Anga“ – kariuomenės dalis, kurią sudarė ratha (vežimai), gaja (drambliai), turaga (žirgai), padādi (pėstininkai) – tai buvo įprastinė Indijos radžų armijos struktūra.
Kitas pavadinimas, naudotas žaidimui – aṣṭapada (išvertus iš sanskrito reiškia aštuonis žingsnius). Iš Indijos šachmatai vėlyvajame VI a. pakliuvo į Persiją, o iš ten apie 650 m., ją užkariavus arabams – pasiekė ir visą arabiškąjį pasaulį. Apie 800 m. šachmatai pateko į Kiniją ir per Korėją[ pasiekia Japoniją.
Europą šachmatai pasiekė VII a., arabams užkariavus Iberijos pusiasalį ir Sicilijos salą. Po Šiaurės Europą jie plito ir vikingų prekybos keliais.

Šatrandžas

Tai tobulesnė čaturangos forma. Čia figūrų ėjimus lėmė nebe metamas kauliukas, o žaidėjų logika. IX amžiuje šis žaidimas buvo labai smarkiai nagrinėjamas teoriškai. Čia visiškai tokie patys ėjimai buvo tik dabartinio bokšto, žirgo ir karaliaus. Rokiruotės nebuvo. Pėstininkai judėdavo tik į gretimą langelį. Pasiekęs tolimiausią gulstinę šis galėdavo virsti tik valdove. Valdovės ėjimai tais laikais buvo smarkiai apriboti – ji galėdavo judėti tik įstrižainėmis, ir tik į gretimą langelį. Rikis vaikščiodavo tik įstrižainėmis ir tik į trečią langelį (peršokdavo). Pergale buvo laikoma ne tik matas, bet ir patas, laimima būdavo ir nukirtus visas priešininko figūras.

Šachmatai Europoje

Į Europą šachmatai atkeliavo jau VI amžiuje – pietinėje Albanijoje, senajame Butrinto mieste esančiuose Bizantijos rūmuose buvo aptikta šachmatų figūra iš dramblio kaulo. Tačiau šachmatų paplitimas Europoje siejamas su VII a. – tuo metu arabai užkariavo Iberijos pusiasalį ir žaidimas paplito po visą Europą. Jau nuo XII a. šachmatai paplito aukštuomenėje.
Disciplina Clericalis (Dvasininkijos mokykla) veikale Petrus Alfonsi (Ispanija, 1062–1120?) išvardijo 7 riterio užsiėmimus: jodinėjimas, plaukiojimas, šaudymas iš lanko, kumštynės, medžioklė su sakalais, šachmatai ir poezijos kūrimas.
Pirmasis europiečių didesnis įnašas į žaidimą šachmatais buvo apie 1000 m. – šachmatų lentos laukeliai tapo skirtingų spalvų.
Nuo XIII amžiaus žaidimas buvo tobulinamas, atsirado keletas naujovių – pėstininkai galėjo iš pradžių eiti 2 laukelius į priekį, karalius vieną kartą per visą partiją galėdavo šokti į trečią bet kurį nuo jo esantį langelį, pvz., iš e1 – į c1, c2, c3, d3, e3, f3, g3, g2 ir g1. Apie 1580 Italijoje pasiūlyta valdovę paversti stipriausia figūra vietoj silpniausios. Visos šios naujovės pagreitino žaidimą.
Žymiausi Viduramžių šachmatai – Lewis šachmatų figūrėlės, 1831 rastos Luiso saloje, išorinių Hebridų salyne, priklausančiame Škotijai. Jos datuojamos 1150, spėjama, jog pagamintos Norvegijoje. Dauguma jų išdrožta iš vėplio ilčių, kelios – iš banginio danties. 11 iš 93 išlikusių figūrų saugomos Škotijos nacionaliniame muziejuje, kitos – Britų muziejuje Londone. Kitos žinomos figūros – vadinamieji Karolio Didžiojo šachmatai iš dramblio kaulo (Nors žinoma, jog Karolis Didysis niekada nežaidė šachmatais), saugomos Nacionalinėje bibliotekoje, Paryžiuje.
1512 m. portugalų žaidėjas Pedro Damiano (1480–1544) parašo „Questo libro e da imparare giocare a scachi et de li partiti“. Tai buvo pirma knyga apie šachmatus, išleista Italijoje.
Šiuolaikinių šachmatų taisyklės susiformavo XVI amžiaus viduryje, įvedus rokiruotę.
1749-aisiais Fransua Andrė Filidoras, kompozitorius ir geriausias to meto šachmatų žaidėjas išleido knygą L’analyse du jeu des Echecs (Šachmatų žaidimo analizė). Tai vienas nuostabiausių bet kada parašytų veikalų apie šachmatų žaidimą ir yra išverstas į daugybę kalbų.

Šachmatų strategija ir taktika

Šachmatų žaidimo vystymosi metu, beieškant kelių į laimėjimą, buvo suformuluoti bendri žaidimo principai siejami su bendrųjų planų sudarinėjimu – strategija, taip pat sukaupta daugybė kombinacinio žaidimo pavyzdžių realizuojant strategiją – kombinacinio pobūdžio taktinių smūgių, nulėmusių partijos baigmę.
Partijos pradžioje – debiute rekomenduojama pėstininkais užimti centrą ir kuo greičiau įvesti į žaidimą visas figūras taip kad jos užimtų kuo daugiau lentos kontroliuojančias pozicijas, taip pat atlikti rokiruotę, užtikrinant karaliui kuo saugesnę padėtį. Nerekomenduojama du kartus be reikalo pradžioje eiti ta pačia figūrą, žirgus be reikalo laikyti kraštinėse linijose iš kur jie kontroliuoja kur kas mažiau laukų. Reikia vengti vadinamojo pėstininkų sudvigubinimo vienoje linijoje, jei jų neremia pėstininkai gretimose linijose, nes tokie neapsaugoti pėstininkai gali būti lengvai prarasti partijos pabaigoje. Jei pavyksta priešininkui sutrukdyti rokiruotę išjudinus jo karalių, rekomenduojama pėstininkų, o kartais ir kitų figūrų aukomis atverti linijas centre ir surengti matuojančią ataką.
Partijos viduryje rekomenduojama figūromis užimti pozicijas susilpnintuose laukeliuose, kurių negali atakuoti priešininko pėstininkai, didinti spaudimą prieš silpnus izoliuotus pėstininkus, taip pat kovoti dėl atvirų linijų. Jas užėmus, esant galimybei rekomenduojama baltiesiems sujungti bokštus septintoje gulstinėje (juodiesiems – antroje). Esant rokiruotėms į skirtingas puses paprastai laimi tas žaidėjas, kuris pirmas surengia priešininko karaliaus sparno ataką savais pėstininkais. Rokiravus į tą pačią pusę naudojama ir ataka valdovės flange, taip pat ir ataka karaliaus sparno pėstininkais bei figūromis prieš varžovo karaliaus sparną. Figūrų veiksmai turi būti koordinuoti, jos turi palaikyti viena kitą vykdant konkrečius planus.
Partijos pabaigoje svarbia aktyvia figūra tampa karalius. Jį rekomenduojama ne slėpti, o laikyti arčiau centro iš kur jis gali greitai pasiekti bet kurį reikiamą lentos tašką ir kovoti prieš silpnus varžovo pėstininkus. Svarbūs pabaigoje yra ir vadinamieji praeinantys pėstininkai – tokie, kurių veržimuisi į priekį negali sutrukdyti varžovo pėstininkai. jei lentoje likę mažai pėstininkų, arba jų grandys yra toli viena nuo kitos ir vyksta figūrinis žaidimas, tai tokia padėtis vadinama atvira. Jei pėstininkų grandys yra arti viena prie kitos ir varžo figūrų judėjimą, tai tokia padėtis vadinama uždara. Atviresnėje padėtyje vertingesniais už žirgus yra laikomi rikiai, o uždaresnėje – priešingai. Kai kuriose atviresnėse pozicijose du rikiai yra laikomi vertingesniais už rikį ir žirgą, arba du žirgus.
Šachmatuose yra svarbūs ir pozicinio žaidimo gebėjimai – manevravimas figūromis gerinant jų padėtį ar iškovojant daugiau erdvės savo figūroms ir ribojant priešininko figūras, ir vadinamasis kombinacinis regėjimas, kuris išsiugdomas studijuojant elementaresnes ar sudėtingesnes šachmatų kombinacijas. Kombinacijos esmė – atiduodant varžovui vertingesnę figūrą ar pėstininką, po to priverstinai pasiekiamas lemiamas materialinis pranašumas ar net matuojamas priešininko karalius. Elementarus taktinio smūgio pavyzdys – pėstininkas užpuola vienu metu priešininko žirgą ir bokštą – sekančiu ėjimu viena iš šių figūrų laimima. Tai yra vadinamoji „šakutė“. Kitas pavyzdys – žirgas šachuodamas priešo karalių atakuoja ir jo valdovę, kurią po ėjimo karaliumi laimi. Sudėtingos šachmatų kombinacijos pasižymi netikėtais, iš pirmo žvilgsnio – nelogiškais pirmaisiais ėjimais – pvz., valdovės auka, tačiau po 4-5 ėjimų paaiškėja, kad varžovo padėtis tampa bloga ar net beviltiška. Tokios kombinacijos turi ir estetinę vertę. Jos išvystė atskirą šachmatų sritį – šachmatų uždavinių ir etiudų kompoziciją.
Šachmatų mėgėjai numato du tris ėjimus į priekį, o patyrę meistrai skaičiuoja kur kas ilgesnius variantus, tačiau jiems kartais tenka pasikliauti ir intuicija, kadangi visas galimybes esant ribotam laikui įvertinti būna neįmanoma. Pabaigose apskaičiuojamų variantų ėjimų kiekis siekia ar viršija ir dešimtį. Nepralenkiamomis variantų skaičiuotojomis yra kompiuterinės šachmatų programos, kurios partijos pradžioje naudoja turtingą pradžių biblioteką, o vėliau persijungia į variantų peržiūrėjimo ir vertinimo – jų „skaičiavimo“ režimą.
Pripažintais kombinacinio žaidimo meistrais laikomi Polis Morfis, Michailas Talis bei Garis Kasparovas, o pozicinio – Chosė Raulis Kapablanka, Michailas Botvinikas, Vasilijus Smyslovas, kuris itin stripriai žaisdavo partijų pabaigas. Originaliu stiliumi pasižymėjo Aleksandras Aliochinas, o sėkmingai pozicinį žaidimą su kombinaciniu derino Robertas Fišeris.