google/wiki40b huggingface dataset:
Android Auto

Istorija

Apie „Android Auto“ buvo pranešta 2014 m. birželio 25 d. Google I/O konferencijoje, mobilioji programėlė išleista 2015 m. kovo 19 d.
Pietų Korėjos automobilių gamintoja „Hyundai“ tapo pirmąja gamintoja, pradėjusi savo klientams siūlyti galimybę įdiegti „Google Android“ sistemą 2015 metų gamybos modelyje „Hyundai Sonata“.

Funkcijos

„Android“ telefonai ar kiti įrenginiai automobilyje su transporto navigacijos sistema borto kompiuterio pagalba prijungiami prie tokių programėlių kaip „Google Maps“ naudojant balsu valdomas komandas, kontrolės mygtukus ant vairo ar prietaisų skydelio jutiklinį ekraną. „Android Auto“ taip pat siūlo daug pramoginių programėlių: „Google Play Music“, muzikos siuntimosi paslaugą „Spotify“, podcast turinį, radijo ir audio knygų programėlių. „Android Auto“ neleidžia vairuotojui skaityti ar rašyti pranešimų vairavimo metu, tačiau yra palaikomos programos Skype ir WhatsApp. Programinė įranga gali garsiai perskaityti gaunamus pranešimus ir paversti diktuojamą atsakymą į įprastą tekstinį pranešimą. 
Programa mažina vairuotojo dėmesio trikdymą kelyje, nes yra valdoma balsu, todėl nėra poreikio liesti ekraną. Balso atpažinimas pradedamas nuspaudus aktyvavimo mygtuką. Telefono ekranas įjungus „Android Auto“ yra blokuojamas, todėl vairuotojai telefonais naudotis tiesiogiai nebegali.
Automobilių audio sistemų gamintojai taip pat gamina savo sistemas su „Android Auto“, tarp kurių Pioneer, Kenwood ir Panasonic
Alessandro Volta

Biografija

1769 m. paskelbė savo pirmuosius fizikinius darbus, praplėtė Bendžamino Franklino aiškinimą apie Leideno stiklinę.
1775 m. pradėjo garsėti, išradęs greitai visoje Europoje pradėtą naudoti elektroforą.
Nuo 1778 m. Pavijos universiteto profesorius.
1800 m. sukūrė nuolatinės srovės šaltinį – Voltos bateriją.
Dumbldoro kariauna

Istorija

Penktojoje serijos knygoje „Haris Poteris ir Fenikso brolija“ istorijos vingis pakrypsta tokia linkme, kad pagrindinė burtininkų bendruomenės valdytoja, Magijos ministerija, kategoriškai neigia ir išjuokia Hario Poterio kalbas apie Voldemorto sugrįžimą. Jos sprendimu patvirtinta nauja kandidatūrą į Hogvartso apsigynimo nuo juodosios magijos mokytoją Doloresą Ambridž, kuri atsisakė mokinius mokyti praktiškų magijos panaudojimo pamokų. Hermionos Įkyrėlės iniciatyva suburta draugija savo mokytoju išsirenka Harį, o savo pavadinimą „Dumbldoro kariauna“ pasirenka kaip protestą prieš ministeriją (tam įtaką padarė Fenikso brolijoje nuolat vykusios kalbos apie Voldemorto atkuriamos kariuomenės grėsmę). 
Penktojoje dalyje įkurtos draugijos dalis (Haris, Hermiona, Džinė, Luna, Nevilis, Ronis) susikovė su Mirties valgytojais Magijos ministerijoje, paslapčių departamente. 
Septintoje dalyje „Haris Poteris ir Mirties relikvijos“ ši draugija, vadovaujama Džinės, Lunos ir Nevilis, likę mokytis Hogvartse net ir po Magijos ministerijos žlugimo, kėlė nemalonumus naujajam direktoriui Severui Sneipui ir taip skatino mokyklos bendruomenę nepaklusti Voldemortui. Taip pat vykstant mūšiui dėl Hogvartso, šios draugijos nariai lieka ginti mokyklos ir Hario.

Nevilis Nevėkšla

Nevilis Nevėkšla (1980 m. liepos 30 d.) – Hario Poterio knygų veikėjas. Nevilis Nevėkšla gimė 1980 metais liepos 30 dieną Alicijai ir Frenkui Nevėkšloms, garsiems aurorams. Tais pačiais metais, jo tėvai buvo kankinti kerais Mirties valgytojų Belatriks, Rudolfo ir Rabatso Lenstreindžų bei Barčio Susitraukėlio Jaunesniojo.
Penktaisiais mokymosi Hogvartse metais, Nevilis tapo „Dumbldoro kariaunos“ nariu ir kovojo su Mirties valgytojais Magijos ministerijoje, Paslapčių departamente.
Septintaisiais mokslo metais, jis tapo Dumbldoro kariaunos vadu (už tai buvo kankinamas Alektos ir Amiko Kerousų). Jis sunaikino šeštąjį Voldemorto horokrusą - gyvatę Nadžinę, nukirsdamas jai galvą Grifo kardu. 
Praėjus devyniolikai metų po Hogvartso baigimo, Nevilis tapo herbologijos mokytoju Hogvartse.

Džinė Vizli

Džinė Vizli yra J. K. Rowling Hario Poterio knygų serijos veikėja. Viena iš septynių Artūro ir Molės Vizlių šeimos atžalų. Ji jauniausia ir be to vienintelė dukra šioje šeimoje.
Antrojoje knygoje „Haris Poteris ir paslapčių kambarys“ ji tapo Voldemorto palikto horokruso auka, kai pastarojo praeities šešėlis ją siekė užvaldyti norėdamas įsigauti į paslapčių kambarį, o paskui ir nužudyti.

Luna Geranorė

Luna Geranorė – fiktyvi J. K. Rowling knygų serijos apie Harį Poterį veikėja. Pirmą kartą ši veikėja paminėta penktojoje J. K. Rowling knygoje, kurioje ji apibūdinama kaip neįprasto grožio mergaitė, turinti ilgus, šviesius, nešvarius, juosmenį siekiančius bei išsidraikiusius plaukus ir svajingą išraišką veide.
Penktoje knygoje ji tapo įkurtos draugijos nare, jos tėvo leidžiamame žurnale Priekabininkas buvo išspausdintas interviu su Hariu, bei padėjo Hariui įsigauti į Magijos ministeriją.
Septintoje knygoje ji minima kaip viena iš pasipriešinimo Voldemortui Hogvartse  vadovių.
Algimantas Antanas Kukšta

Biografija

1958 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1958–1967 m. Panevėžio sporto mokyklos lengvosios atletikos, 1967–1977 m. Panevėžio internatinės sporto mokyklos treneris, 1974–1977 m. šios mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 1977–1990 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto pirmininko pavaduotojas, nuo 1990 m. Kūno kultūros ir sporto departamento (KKSD) generalinio direktoriaus pavaduotojas, vėliau Sporto, Sporto strategijos skyrių vedėjas.
Lietuvos sportininkų rengimo 1980, 1984 ir 1988 m. olimpinėms žaidynėms tarpžinybinio štabo vadovas. 1977–2009 m. dalyvavo kuriant Lietuvos sporto šakų plėtotės, didelio meistriškumo sportininkų ir sportinės pamainos rengimo, sporto varžybų ir kompleksinių renginių sistemas, optimizuojant sportininkų, sporto darbuotojų, sporto organizacijų veiklos norminius aktus, programas, planavimo ir apskaitos dokumentus, moralinio ir materialinio skatinimo, finansavimo biudžeto lėšomis nuostatas.
Jo auklėtiniai lengvaatlečiai: Vilhelmina Augustinavičiūtė-Bardauskienė, Remigijus Valiulis, Rimantas Plungė, Margarita Treinytė-Butkienė ir kiti. 
2005 m. apdovanotas Lietuvos tautinio olimpinio komiteto Olimpine žvaigžde bei KKSD I-ojo laipsnio ordinu su grandine „Už nuopelnus Lietuvos sportui“.
Povilas Tamošauskas

Biografija

1961 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas, treneris. Habilituotas sociologijos mokslų daktaras.
Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) kūno kultūros katedros docentas, 2001 m. Kūno kultūros katedros vedėjas, 2003 m. Humanitarinio instituto direktorius, profesorius.
Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos Vilniaus miesto skyriaus narys.
1997–2000 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Rektorių konferencijos kūno kultūros ir sporto komiteto pirmininkas, VGTU senato narys, Verslo vadybos fakulteto tarybos narys, sporto mokslo tarybos narys, VGTU mokslo žurnalo „Santalka“ vyr. redaktorius. Sutuoktinė Jūratė, vaikas Rokas.
Sintautų herbas

Aprašas

Herbo žaliame lauke susiaurintas ir šiek tiek nuleistas sidabrinis banguotas dvišakis bei trys auksiniai dobilo lapai: vienas viršuje, du apačioje.

Istorija

2001 m. liepos 4 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1408. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Paskutinis legendinės grupės koncertas (1997 filmas)

Paskutinis legendinės grupės koncertas - VHS PAL videokasetė, išleista „LNK records“ 1997 m.
Įrašyta 1996 m. rugpjūčio 31 d. Vilniaus „Žalgirio“ stadione, per Roko maršo per Lietuvą koncertą.
Šiam maršui Antis atsikūrė pirmąsyk po išsiskyrimo 1990. Kadangi grupės sudėtis buvo neoriginali, oficialiai grupė vadinosi Anties orkestras.
Filme yra ne visos koncerto dainos.
Prodiuseriai Audrius Giržadas, Aurelijus Silkinis, režisierė Jūratė Šimkutė, montažo režisierius Ramūnas Zukas, operatoriai Boleslovas Grina, Tomas Aleksejevas, Gintautas Čepulėnas, Vytenis Stroginis, Mindaugas Gucevičius, Dainius Gucevičius.
Pontas (regionas)

Geografija

Ponto pagrindinė dalis koncentravosi Ješil Irmako (senovės Iriso) baseine ir apėmė didžiąją jo dalį. Tai buvo derlingų lygumų kraštas, susisiekiantis su Juodąja jūra. Svarbiausi miestai čia buvo Amasija ir Samsunas (senovės Amisas). Pontui dažniausiai taip pat priskiriama ir pailga Juodosios jūros pakrantė į šiaurę nuo Ponto kalnų, kur yra uostai Ordu, Trabzonas, Giresunas, Čaršamba. Kai kuriais atvejais į Ponto sampratą įtraukiami ir vakariau (Paflagonijoje) buvę pakrantės uostai, tokie kaip Sinopas ar Bafra.
Regionas vakaruose ribijosi su Paflagonija, pietryčiuose – su Mažąja Armėnija, pietuose – su Kapadokija.

Senovė

Manoma, kad senieji Ponto gyventojai buvo hatai, kuriuos XV a. pr. m. e. pakeitė kaškai, greičiausiai giminingi Kaukazo tautoms. Jie kėlė grėsmę Hetitų imperijai Kapadokijos regione. Matyt jų palikuonys čia gyveno ir I tūkst. pr. m. e. pradžioje, kuomet regioną jūra pasiekė graikai ir pradėjo čia kolonizaciją. Jie mini čia smulkias pakrantės gentis, tokias kaip moškai, marai, makronai, mosinoikai, tibarėnai, canai, chaldai. Graikai kūrė čia savo kolonijas. Regionas buvo svarbi graikų mitų vieta, kur veikė Heraklis, Odisėjas, kimerai, argonautai ir kt.
Giliau krašte buvusi regiono dalis (ir svarbiausias regiono miestas Amasija) ėjo iš rankų į rankas tarp Mažosios Azijos karalysčių: iš pradžių jis priklausė Frygijai, vėliau Lidijai, o VI a. pr. m. e. regionas atiteko Achemenidų imperijai. Pastaroji greičiausiai kontroliavo ir pakrantės graikų miestus, kurie mokėjo duoklę Persijai. Pontas buvo valdomas kaip Kapadokijos satrapijos dalis, ir kartu su ja atsiskyrė nuo Persijos kaip Kapadokijos karalystės dalis.

Graikiškasis laikotarpis

302 m. pr. m. e. persiškos kilmės didikas Mitridatas I Statytojas rytinėje Paflagonijoje ir Ponte įkūrė Ponto karalystę. Joje kūrybiškai maišėsi graikiška ir persiška kultūros. Tai buvo viena iš labiausiai helenizuotų to meto valstybių. I a. pr. m. e. pabaigoje jos karalius Mitridatas VI pradėjo sparčią ekspansiją, užimdamas Mažosios Armėnijos, Kapadokijos, Likaonijos, Kolchidės regionus, siekdamas valdyti visą Mažąją Aziją.
Ši ekspansija sukėlė Mitridato karus su Roma. 63 m. pr. m. e. romėnai nugalėjo Pontą. Atkplėšus nuo pralaimėjusios karalystės užkariautas sritis, Ponto ir Mažosios Armėnijos regionai kartu buvo paversti klientine valstybe. Ją panaikinus, Pontas inkorporuotas į Kapadokijos provinciją.
Diokletiano reformų metu Ponto regionas buvo padalintas į dvi atskiras provincijas – Diospontą su sostine Amise (kiti svarbūs miestai čia buvo Amasija, Sinopas ir kt.), ir Polemoniumo Pontą su sostine Polemoniume (kiti svarbūs miestai čia buvo Argyroupolis, Komana, Cerasas ir kt.). Justinianas 536 m. įvykdė dar vieną reformą: Polemoniumo Pontas padalintas į tris dalis: vakarinė pajūrio atkarpa atiteko Diospontui, o rytinė – Didžiajai Armėnijai. Kalnuotos sritys atiduotos Antrosios Armėnijos provincijai.
Staigūnai

Istorija

1702 m. žygiuodamas į karą prieš švedus čia buvo sustojęs Lietuvos kariuomenės etmonas Mykolas Servantietis Višnioveckis. Būdamas labai pamaldus jis pastatė 3 kryžius, ant vieno iš jų pakabino Barūnų Švč. Mergelės Marijos paveikslą. Po mūšio praregėjus ir pasveikus sužeistam kariui, vieta imta lankyti kaip stebuklinga.
Pirmoji medinė koplyčia pastatyta 1816 m., perstatyta apie 1910 m., nugriauta 1963 m. Dabar išlikę tik jos pamatai. Naujoji Kryžių koplyčia pastatyta 2000 m.
Pavaivadis

Pavaivadis (lenk. podwojewodzi, lot. vicepalatinus) – vienas iš vidutiniųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos žemietijų valdžios pareigūnų. Lietuvoje šis pareigūnas dažnai būdavo vadinamas vietininku.

Įgaliojimai

Lenkijos karalystėje pavaivadžio pareigos priklausė karaliaus dvaro nomenklatūrai, Lietuvoje ir Prūsijoje – žemietijų pareigybėms. Pavaivadis rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas, galėjo netgi pats nustatyti vietinių gamintojų kainas turguje.
Pavaivadžio jurisdikcijai nuo 1633 m., pradedant Krokuva priklausė ir miestų žydų bendruomenės, jis buvo žydų teismo vadovas ir, praktiškai vienintelis teisėjas. Jis teisdavo taip pat ir juri(s)dikos arba juzdikos, t. y. už miesto pilies sienų gyvenančius krikščionis.
Lietuvos ir Prūsijos pavaivadžiai taip pat vykdė ir kai kurias žemietijos seniūno funkcijas.
Karnaubo vaškas

Karnaubo vaškas – natūralus polimeras, gaunamas iš palmės vaškinės kopernicijos (Copernicia prunifera) ir giminingų rūšių Brazilijoje.

Funkcijos ir savybės

Glajinė medžiaga ir naudojama kramtomoje gumoje, saldumynuose, kavoje, kepiniuose. Jis pagerina kitų vaško rūšių kietumą bei suteikia blizgesio. Taip pat dedamas į kosmetikos medžiagas, pavyzdžiui, į depiliacines priemones ir pieštukinius dezodorantus.

Poveikis sveikatai

Didžiausia paros norma nenustatyta.

Pašalinis poveikis nežinomas naudojant maiste.

Karnaubo vaškas yra plačiai naudojamas kosmetikoje ir gali sukelti odos egzemą. Žmonės, kurie serga tokia egzema, gali būti jautrūs karnauba vaškui, esančiame maiste.
Mitybos apribojimų nėra. E903 gali naudoti visos religinės grupės, vegetarai ir veganai.
Kehra

Istorija

1993 m. gavo miesto statusą.
Kaya FC–Iloilo

Istorija

Klubo ištakos siekia 1996 m.
Pranciškus Bukota

Biografija

Brolis Tadas Juozapas Bukota. Nuo 1771 m. Abiejų Tautų Respublikos pasiuntinio Didžiojoje Britanijoje Tadeušo Burzynskio sekretorius, 1772 m. jo pavaduotojas, nuo 1789 m. ATR nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Britanijoje. ATR padalijimų laikais dėjo daug pastangų, kad Didžioji Britanija ir kitos valstybės remtų ATR nedalomumą, 1772 m. įteikė pirmąją notą.
1789 m. sudarė ir įteikė ATR ir Didžiosios Britanijos prekybinės sąjungos atstatant ir panaudojant Šventosios uostą projektą. Rusams 1792 m. įsiveržus į ATR įteikė notą dėl 1791 m. Gegužės trečiosios konstitucijos teisėtumo. Londone rūpinosi pirmaisiais ATR politiniais emigrantais, atvykstančiais mokslininkais. 1793 m. netrukus po notos dėl Rusijos ir Prūsijos prievartos veiksmų, atšauktas. Apsigyveno savo Siarhejevičų dvare (Minsko sritis) ir politinėje veikloje beveik nedalyvavo. Mirė pakeliui iš Sankt Peterburgo į namus.
Vaineikupis

Etimologija

Upėvardis kilo iš vietovardžio Vaineikiai, atsiradusio iš asmenvardžio Vaineikis. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas Voyneykupis, Wojnejkupis, Vaineikupis. 2001 m. patvirtintame Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatoriuje upėvardis iškreiptai rašomas Vainekupis.

Geografija

Ištakos yra Didžiųjų Žalimų kaimo žemių pietrytinėje dalyje, 8,3 km į pietvakarius nuo Salantų. Teka vakarų kryptimi skersai Vaineikių miško, centrine jo dalimi. Į Akmeną įteka 1,09 km į šiaurės rytus nuo Kašučių kaimo, ties riba su Vaineikiais, 48,0 km nuo jos žiočių.
Dešiniajame krante yra Vaineikių I senosios kapinės, kairiajame krante – Gargždupio senosios kapinės ir Kašučių senovės žemdirbystės vieta.
Gyvenvietės: Didieji Žalimai, Vaineikių Medsėdžiai, Vaineikiai, Gargždupis, Kašučiai.
Borisoglebskas

Istorija

Miestas įkurtas XVII amžiuje. 1646 m. minimas kaip Pavlovskaja tvirtovė. 1704 m. pastačius šventųjų Boriso ir Glebo, kuriuos nužudė Kijevo kunigaikštis Sviatopolkas, cerkvę, prie tvirtovės įsikūrusi gyvenvietė pavadinta Borisoglebsku.
Mormono knyga

Mormono knyga – (angl. The Book of Mormon) – 1827 metais Džozefas Smitas (Joseph Smith Jr.) išvertė senovės metraščių rinkinį, ilgą laiką buvusį paslėptą Kumoros kalvoje. Mormono knygą Lietuvoje galima gauti nemokamai Pastarųjų Dienų Šventųjų Jėzaus Kristaus Bažnyčios susirinkimu namuose, arba skaityti internete bei mobiliesiems įrenginiams su Androis ir iOS sistemomis skirtoje programėlėje Evangelijos biblioteka (Gospel Library).
Orginali Mormono knyga yra išversta į anglų kalbą (vėliau išversta į 92 kitas kalbas, taip pat ir į lietuvių).

Religinė vertė

Pastarųjų Dienų Šventųjų Jėzaus Kristaus Bažnyčios nariai (pastarųjų dienų šventieji, arba mormonai) Mormono Knygą laiko Šventuoju Raštu, vienu iš keturių bažnyčios standartinų raštų knygų: Biblijos, Mormono Knygos, Doktrinos ir Sandorų ir Brangiojo perlo. Jos turinys vertinamas dėl joje užrašytų pranašysčių apie pastarasias dienas, žmogaus likimą po mirties, Biblijos mokymus apie Evangelijos principus patvirtinančius senovės pranašų ir Kristaus pasekėjų pamokslus. Kartu su Biblija mormonai šią knygą naudoja kasdienėse Raštų studijose ir pamoksluose.

Santrauka

Mormono Knyga, tai senovės Amerikos civilizacijų religinis metraštis. Pasak šio metraščio, viena šių civilizacijų kilo iš žmogaus, vardu Lehis, apie 600 m. prieš Kristaus gim. su šeima palikusio Jeruzalę. Jie keliavo link jūros, pastatė laivą ir vandeniu pasiekė Ameriką.
Grupei pasiekus Naująjį pasaulį, dėl augančios nesantaikos šeimų grupės susiskaldė į klanus, ilgainiui peraugusius į dvi tarpusavyje kovojusias tautas. Raštai apima maždaug 1000 metų trukusius konfliktus, privedusius prie vienos iš šių tautų žlugimo.
Šioje istorijoje aprašomi liudijimai ir pranašystės apie Jėzų Kristų kaip pasaulio Atpirkėją ir prisikėlusio Jėzaus apsilankymas pas Naujojo pasaulio žmones.
Mormono Knygoje aprašoma, kaip savo tarnavimo senovės Amerikos gyventojams metu Jis įkūrė savo Bažnyčią lygiai taip pat kaip ir Senajame pasaulyje.
Metraštis liudija, kad po Kristaus apsilankymo žmonės taikiai ir vieningai gyveno beveik 200 metų.
Laikui bėgant, daugelis atitolo nuo Kristaus mokymų. Tarp jų įsiviešpatavo nedorybė, o prasidėjęs naikinantis karas galutinai pražudė visą tautą.
Mormono Knygoje pasakojama apie tai, kaip kruopščiai tie įvykiai buvo užrašyti metalo plokštelėse. Pareiga prižiūrėti ir pildyti šį metraštį prasidėjo nuo pirmųjų Jeruzalę palikusių žmonių ir buvo perduodama iš kartos į kartą.
Vienas iš paskutinių raštininkų senovės Amerikos pranašas, vardu Mormonas, sutrumpino šimtmečius apimančius Raštus ir glausčiau juos perrašė ant auksinių plokštelių.
Mormonas šį sutrumpintą metraštį perdavė savo sūnui Moroniui, paskutiniam žinomam žuvusios tautos atstovui, kuris, artėjant gyvenimo pabaigai, plokšteles užkasė kalvos papėdėje, vietovėje, kuri dabar yra žinoma kaip Niujorko valstija.
Dvikova (1971 filmas)

Turinys

Po to, kai jo žirgui įgėlė gyvatė, garsus Laukinių Vakarų kaubojus Eibas Krosas priverstas trumpam užsukti į miestelį. Pasklidęs garsas apie jo atvykimą netrukus sukelia didžiulį ažiotažą, mat mieste jau kuris laikas gyvena kitas garsus šaulys Vilas Teneris. Nors jiedu niekada nebuvo susitikę, pasklinda gandas apie galimą jų dvikovą ir žmonės pradeda lažintis. Eibas nenori kovos, bet neturi pinigų, ir Vilas, manantis, kad iš judviejų dvikovos bus galima gerai uždirbti, pradeda jį kalbinti ir provokuoti susirungti. Galiausiai paskelbiama vieta ir laikas: sekmadienis, ketvirta valanda, koridai naudojama arena už miesto, kad visi norintys galėtų įsigyti bilietą ir pamatyti geriausių Laukinių Vakarų šaulių dvikovą...
Barbara Bouchet

Biografija

Barbara gimė Reichenberg mieste, Sudetuose, dabartinėje Čekijoje 1944 m. Tuo metu ši teritorija buvo okupuota Vokietijos.
Baigiantis karui, šeima nusprendė emigruoti ir 1949 m. atvyko į JAV. Jie įsikūrė San Franciske, kur Barbara ir užaugo.
1959 m. ji laimėjo vietinės televizijos stoties KPIX-TV organizuotą grožio konkursą „Miss Gidget“. Nuo 1959 m. iki 1962 m. ji dalyvavo šios televizijos paaugliams skirtoje programoje „The KPIX Dance Party“ kaip viena šokėjų. Nusprendusi tapti aktore, Barbara persikėlė į Holivudą, kur pakeitė savo pavardę į lengviau tariamą prancūzišką versiją „Bušė“.
Pirmieji jos bandymai buvo darbas televizijos ir spaudos reklamose. 1964 m. ji debiutavo kine epizodiniu vaidmeniu komedijoje „What a Way to Go!“ Išvaizdi šviesiaplaukė netruko atkreipti į save dėmesio ir sulaukti naujų pasiūlymų, tačiau daugelis vaidmenų buvo antraeiliai: juostose „Please Come Home!“ (1965), „Harmo metodas“ (1965), „Agent for H.A.R.M“ (1966) ji dažniausiai vaidindavo seksualias merginas. 1965 ir 1967 m. jos nuotraukos pasirodė žurnalo „Playboy“ JAV versijose ir tais pačiais metais kine ji suvaidino Mis Manipeni filme „Casino Royale“ apie agentą 007 Džeimsą Bondą (ši juosta nepriklauso oficialiai filmų serijai).
Po vaidmenų įvairių serialų epizoduose ir matydama, kad jai siūlomi vienodi vaidmenys, Barbara nusprendė išmėginti savo jėgas Europoje ir persikėlė į Italiją. 1970–asiais ji tapo viena žinomiausių šalies aktorių, vaidinančių įvairiausių žanrų fimuose: tiek erotinėse komedijose, tiek giallo ar kriminalinėse juostose, iš kurių žymiausios yra „Nekaltųjų kančios“ (1972), „Pasimatymų namai“ (1972), „Riko“ (1973) ir „Mirtinas pyktis“ (1976). 1971 m. filme „Juodas tarantulo pilvas“ ji vaidino su Barbara Bach ir Claudine Auger – aktorėmis, taip pat sukūrusiomis vaidmenis filmuose apie Džeimsą Bondą, o 1980 m. komedijoje „Žmona atostogose... meilužė mieste“ nusifilmavo su kita populiaria Italijos aktore Edwige Fenech.
9 dešimtmečio pradžioje, pasibaigus erotinių komedijų populiarumo bangai, aktorė filmavosi labai retai, pasirodydama tik TV serialuose ir daugiau dėmesio skirdama kitai veiklai, taip pat ir TV laidų vedėjos (1984 m. TV šou„ Bene, Bravi, Bis“ ji vedė kartu su Fenech). 
1985 m. ji įkūrė savo prodiusavimo kompaniją, Romoje atidarė sporto klubą ir išleido seriją knygų bei vaizdajuosčių apie fitnesą. 1995 m. aktorė išmėgino jėgas teatre, komedijoje „La Presidentessa“. 
Vienas paskutiniųjų jos žymesnių vaidmenų kine buvo 2002 m. Martino Scorsese juostoje „Niujorko gaujos“. Po šio filmo Barbara vėl pradėjo dažniau filmuotis, daugiausia TV serialuose.

Asmeninis gyvenimas

1983 m. spalį, būdama 40, Barbara pozavo žurnalo „Penthouse“ Italijoje leidžiamai versijai, o jos nuotraukos ne kartą buvo ir ant šioje šalyje leidžiamo „Playboy“ viršelio. Šia fotosesija buvo jos, kaip sekso simbolio, atsisveikinimas.
Vienas iš aktorės pomėgių – tapyba.
1976 m. Barbara ištekėjo už prodiuserio Luigi Borghese, su kuriuo susilaukė 2 sūnų: Alessandro (1976) ir Massimiliano (1989). 2006 m. jie pradėjo gyventi atskirai.
Interviu

Interviu (angl. interview 'pokalbis') – dviejų, kartais daugiau žmonių pokalbis, kurio metu užduodant klausimus renkama informacija tam tikra tema. Tai paplitęs žiniasklaidos ir kai kurių humanitarinių mokslų tyrimo metodas.

Mokslas

Socialinėje psichologijoje ir panašiuose moksluose interviu yra informacijos gavimas žodine apklausa, naudojama siekiant sukurti darbines hipotezes, dominančias tyrėją, norint papildyti ar patikslinti duomenis, gautus kitais tyrimo metodais, ar panaudoti kaip pagrindinį duomenų rinkimo būdą.
Pernaravos valsčius

Pernaravos valsčius buvo vidurio Lietuvoje. Centras – Pernarava.
Kęstutis Bernatavičius

Biografija

1991 m. baigė Anykščių 3-ąją vidurinę mokyklą. 1991-1992 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos fakultete, 1992-1996 m. baigė Klaipėdos universitetą, įgijo sportinių šokių pedagogo-trenerio išsilavinimą.
Mokykliniais ir studijų metais sportininkas šokėjas, 1979-1991 m. šoko kolektyve „Verpetas“ (treneriai Stanislava Bilevičienė ir Juozas Pratkelis), 1992-1995 m. – ansamblyje „Žuvėdra“ (vadovai Ona Skaistutė Idzelevičienė ir Romaldas Idzelevičius). Su Lotynų Amerikos šokių ansambliu „Žuvėdra“ tapo pasaulio sportinių šokių čempionato bronzos medalininku (Vokietija, 1994 m.).
1995-1996 m. Klaipėdos sportinių šokių klubo „Gracija“ treneris, 1996-1997 m. Alytaus Panemunės vidurinės mokyklos šokių mokytojas, 1997-2003 m. Alytaus pradinės mokyklos-darželio „Sakalėlis“ choreografijos mokytojas, nuo 2002 m. Alytaus Šaltinių pagrindinės mokyklos šokių būrelio vadovas. 2004-2005 m. Alytaus kultūros ir komunikacijos centro vadybininkas. 1996 m. įkūrė Alytaus šokių studiją  „Alemana“, jos treneris ir pirmininkas.
Nuo 2008 m. Liberalų ir Centro sąjungos narys. Nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2005 m. Alytaus miesto kultūros ir meno tarybos pirmininkas, Lietuvos sportinių šokių federacijos Vykdomojo komiteto narys. Nuo 2007 m. nacionalinės kategorijos sporto treneris. Lietuvos sportinių šokių federacijos respublikinės A kategorijos teisėjas, nuo 2007 m. tarptautinės kategorijos teisėjas.
Žmona Lilija Bernatavičienė (g. 1973 m.) – choreografė. Sūnus Ligitas Bernatavičius – sportinių šokių šokėjas, duktė Žymantė Bernatavičiūtė – sportinių šokių šokėja.
FK Tekstilac Derventa

Istorija

Klubo įkūrimo data laikoma 1919 m. Klubas žaidžia serbų respublikos Pirmoje lygoje.

Pasiekimai

Klubas pasigirti dideliais pasiekimais negali. 2016/2017 m. sezone serbų respublikos Pirmoje lygoje užėmė šeštą vietą.