Šachmatų etiudas

Meninis etiudas

Tačiau tikruoju meninio etiudo pradininku, 1895 m. davusio kūrybinius ir teorinius meninio etiudo principus buvo Aleksejus Troickis (1866–1942). 
Pagrindinis jo nuopelnas – tai, kad jis perkėlė į etiudą praktinės šachmatų partijos kovos grožį ir įvairovę ir šią kovą pateikė švarioje ir taupioje formoje. A. Troickis dar labiau sustiprino etiudo ryšį su praktiniu šachmatų žaidimu. Tai reiškė, kad etiudas tai – epizodas iš partijos su abipusiai aštria, pilna  emocijų kova, su nelauktomis efektingomis aukomis,  įdomiais, manevrais, pabrėžiančiais pagrindinę idėją, klaidinančiais pėdsakais  ir įsimintina gražia pabaiga. 
Taip pat į meninio etiudo vystymąsi didelį indėlį įnešė Henris Rinkas (1870–1952), broliai Vasilijus Platovas (1881–1952) ir Michailas Platovai, Leonidas. Kubelis (1891–1942).

Etiudų raida  XX amžiuje

Meninis etiudas savo viršūnę pasiekė XX a. viduryje, kai etiudų kūrėjai  sistemingai ir giliai ištyrė figūrinės kovos elementus, pato ir mato, dominavimo, įvairių pozicinių lygiųjų, sisteminio judėjimo  idėjas. Etiudais žavėjosi platus šachmatininkų ratas. Daugelis didmeistrių ir meistrų susidomėję netipinių idėjų paieškomis, dar labiau praturtino šachmatų etiudus puikiais kūriniais. Emanuelis Laskeris, Paulius Keresas, Vasilijus Smyslovas, Janas Timanas, sukūręs 145 etiudus Jurijus Averbachas, sukūręs 200 etiudų ir įnešęs svarbų indėlį į šachmatų baigmių teoriją, Džonas Nanas ir kt. ne tik turėjo etiudų kolekcijas, bet ir patys juos kūrė.
XX a. pirmoje pusėje etiudas išplito į daugelį šalių, kur iškilo eilė žymių etiudų kompozitorių:
Prancūzijoje (Frederikas Lazardas (1883–1948), Vitalijus Halberštadtas (1903–1967)), Čekoslovakijoje (Ričardas Retis (1889–1929), Františekas Dedrle (1878–1957), Oldrichas Durasas (1882–1957), Artūras Mandleris (1891–1971), Ladislavas Prokešas (1884–1966), Indžichas Fritcas (1912–1984)) Suomijoje (Visa Kivis (1905–1990), Julius Robertas Gunstas (1896–1958)), Švedijoje (Ernstas Holmas (1879–1941)), Olandijoje (Džonas Selmanas (1910–1978), Janas Hendrikas Marvitcas (1915–1991), Kornelis Janas de Feiteris (1907–1988)), Austrijoje (Aloisas Votava (1896–1970)), Argentinoje (Chosė Munjosas (1904–)), Rumunijoje (Paulius Faragas (1886–1970)). 
XX a. antroje pusėje šachmatų kompozitorių dėmesys buvo nukreiptas į sintezės, aktyvaus juodųjų pasipriešinimo, klaidinančio pėdsako, kovos plano kaitos idėjas. XX a. pabaigos ir XXI a. pradžios kompozitoriai  idėjų įgyvendinimui naudoja vis didesnį kiekį figūrų su netipiniu jų santykiu, komplikuoja kovą netikėtais figūrų manevrais, cugcvangais, plačiais aido-kartojimais. Iškilo naujų etiudų kompozitorių: Ernestas Pogosyantsas, sukūręs 1727 etiudus, Henrikas Kasparianas (600 etiudų), Davidas Gurgenidzė (600) ir kt.

Etiudo turinys ir konstrukcija

Etiudo turinį sudaro besivystanti kova tarp baltųjų ir juodųjų, kuri priveda iki pozicijos, kurioje užduoties įvykdymas nekelia abejonių.
Kiekvienam etiude yra vystoma tema, panaudojant idėjas. Tačiau jų reikšmė etiudo turinyje gali būti skirtinga. Vienais atvejais svarbesnę reikšmę turi tema, kitais idėjos
Turinyje galima išskirti charakteringus elementus: temas ir idėjas. Siekiant tikslo etiude naudojamos temos – tai konkrečios kovos formos, o idėjos – tikslo pasiekimui naudojami būdai, taktinės priemonės  Temos ir idėjos yra didžiausią įtampą pasiekusios kovos kertiniai, kulminaciniai vystymosi  momentai. 
Etiudo konstrukciją sudaro šios dalys: įžanginė, centrinė – etiudinė ir pabaiga. 
Įžanginė – skirta nepastebimai įvesti sprendėją į pagrindinę etiudinę dalį. Jos metu gali būti iškeistos figūros, kartais reikia figūras atvesti į šachmatų lentos tam tikrus laukelius ir t. t. Tačiau ši  dalis  neturi būti ilga: laikoma, kad kuo trumpesnė ji – tuo aukštesnė etiudo kokybė. 
Centrinėje, etiudinėje, dalyje vyksta, pagal autoriaus pasirinktą temą, figūrų kova. Gerose kompozicijose iniciatyva yra nepastovi: ji pereina nuo vienos pusės kitai - viena išradingai atakuoja, kita – išmintingai ginasi. 
Idealiais atvejais kova, nepastebimai pasiekusi kulminaciją pereina į pabaigą, po kurios žaidimas baigiasi matu (patu), pozicinėmis lygiosiomis ar lemiamu materialiniu pranašumu.

Pagal užduotį

Dėl užduoties etiudai yra arčiau praktinių partijų už šachmatų uždavinius. Pradinė etiudo pozicija, kaip taisyklė, primena poziciją iš šachmatų partijos – dažniausiai iš partijos baigmės, rečiau iš vidurio žaidimo.
Pagal užduotį etiudai skirstomi į dvi grupes:
1)laimėjimo – baltieji pradeda ir laimi;
2)lygiųjų – baltieji pradeda ir pasiekia lygiąsias.

Pagal turinį

Pagal etiudo turinį jie, taip pat, skirstomi į dvi grupes:
1)analitinius, kuriuose pagrindinis  elementas yra susidarančių variantų analizė;
2)kombinacinius, kuriuose pagrindinę reikšmę turi kūrinio idėja, kombinacija.
Nors analitiniai etiudai ir turi laikytis vienintelio sprendinio principo, jie yra artimi šachmatų partijai: juos galima būtų priskirti kažkuriam baigmių skyriui.

Pagal figūras

Etiudai, taip pat, yra skirstomi pagal: figūrų sudėtį, autorius, figūrų skaičių. Tiems kas siekia studijuoti partijų baigmes patogesnis yra etiudų skirstymas pagal figūras, o kompozitoriams – pagal temas.