google/wiki40b huggingface dataset:
Kačiūniškės dvaras

Istorija

1850 m. buvo įteisintas seserų benediktinių palivarkas. Tuomet Kačiūniškių dvaras turėjo daugiau kaip 97 dešimtines žemės, tačiau po 1863 m.sukilimo carinė valdžia 10 dešimtinių nusavino rusakalbiams gyventojams, šią vietą pavadindama „Maskva“. Nuo 1864 m. Kačiūniškės buvę Kauno seserų benediktinių žinioje. 1926-1929 m. Kačiūniškės žemės buvo išnuomotos pusininkams, o nuo 1929 m. dvarą ir žemes vėl valdė vienuolės. Tada prie dvaro buvo 89 hektarai žemės. Kačiūniškių dvaro sodybą sudarė 2 kiemai, sodas, kapinės ir 10 trobelių: seserų gyvenamasis namas – rūmai, trijų aukštų pastatas, statytas 1929 m. Pirmame aukšte buvo virtuvė ir sandėliai, antrame – koplyčia, trečiame – kambariai ir vonios. Šeimynos mūrinis namas, dviejų aukštų su požemiais, pastatytas 1931 m. Taip pat medinė klėtis, klojimas, kiaulidė, medinė daržinė. 
Į kitą Nevėžio krantą benediktinės keldavosi valtele. Ja atplaukdavo ir Raudondvario parapijai paskirtas klebonas. Atvykęs aukoti Šv. mišių, jis viešėdavo ir Kačiūniškėse, išklausydavo seserų benediktinių išpažinties.
Sovietmečiu vienuolynas uždarytas, rūmai tapo gyvenamuoju namu. Anksčiau rūmuose gyvenusios seserys benediktinės atsisakė bet kokių pretenzijų į nekilnojamąjį turtą. Pastatas atiduotas kolūkiui „Kelias į komunizmą“, paskui Žemės ūkio elektrifikacijos mokslinio tyrimo instituto eksperimentiniam ūkiui. Čia veikė pieninė, rūsyje – skalbykla. Keliuose kambariuose gyveno kolūkiečiai. Vėliau kolūkių griūties epochoje dvarelis atiduotas keliems neturintiems būsto žmonėms. Kelioms šeimoms laikinus butus dvare skyrė Raudondvario seniūnija.

Dvaro sodybos rekonstrukcija

2016 m. pabaigoje Kačiūniškės dvaras buvo parduodamas per Kauno rajono savivaldybės viešą pardavimo aukcioną, jį nupirko privatūs asmenys.
2019 m. Kultūros paveldo departamentas atliko patikrinimą rekonstruojamame dvare ir nustatė, jog savavališkai nugriauti du valstybės saugomų vertybių sąraše esantys pastatai – tvartas ir svirnas, o vietoje vieno iš jų pastatytas naujas pastatas.

Architektūra

Kačiūniškėje vienuolės benediktinės įsikūrė  1929 m. kanauninko Juozo Meškausko iniciatyva. Čia jos užveisė sodą ir pastatė dvaro rūmus pagal architekto M. Grubliausko projektą. Ypač įdomus rūmų bokštas, kurio viršutinės dalies ornamentikoje galima įžvelgti stilizuotus Maskvos kremliaus bruožus. Rūmai su kuorais papuoštu bokštu pasižymi žaisminga stilių eklektika. Taip pat įrengta Kačiūniškės Švč. Marijos koplyčia, kurioje laikytos pamaldos. Sienų karnizus ir jonikus virš koplyčios bei antrojo aukšto bokšto langų puošė šv. Benedikto kryžiai.  Koplyčios ir kambarių sienos buvo išdažytos tautinių audinių ornamentais. Inventoriaus knygoje minima, kad koplyčioje kabėjo garsiausio renesanso dailininko ir architekto Rafaelio paveikslo „Siksto Madonos“ reprodukcija, o 5 patalpą juosiantys langai pagaminti iš želatininio vitražo.
Puntlandas

Istorija

Viduramžiais dabartinio Puntlando žemėse buvo Varsangalio, vėliau Madžirtino sultonatai. XX a. pr. teritoriją užkariavo britai ir italai.
Puntlando autonomija sukurta 1991 m., siaučiant Somalio pilietiniam karui, ir remiasi vietos klanų valdžia.
Vaikų Eurovizijos dainų konkursas 2019

Grafinis dizainas

Šių metų devizas yra „#ShareTheJoy“. Logotipe yra ryškiaspalvis aitvaras, simbolizuojantis laisvę, šviesą ir bendras džiaugsmingas akimirkas.
Stasys Vansevičius

Biografija

Baigęs vidurinę mokyklą, studijavo teisę. 1952 m. baigė VU Teisės fakultetą, jam suteiktas teisininko kvalifikacinis laipsnis. 1958 m. Vilniaus universitete apgynė teisės kandidato disertaciją „Lietuvos valstiečių teisinė padėtis XIX a. antrojoje pusėje“), teisės mokslų kandidatas. 1970 m. apgynė disertaciją „Lietuvos valstiečių teisinė ir socialinė ekonominė padėtis imperializmo laikotarpiu“. 
VU asistentas, dėstytojas, vyresnysis dėstytojas, nuo 1958 m. docentas. 1958–1961 m. VU TF Valstybės teisės katedros vedėjas, 1961–2003 m. VU Valstybės ir teisės teorijos ir istorijos katedros vedėjas, 1961–1967 m. VU Teisės fakulteto dekanas. Nuo 1972 m. profesorius. VU senato narys.  Nuo 1999 m. rugsėjo mėn. Vyriausiosios rinkimų komisijos narys. 
Ilgiausiai per visą VU Teisės fakulteto istoriją vadovavo Teisės teorijos ir teisės istorijos katedrai (dab. VU Teisės fakulteto Viešosios teisės katedra). Moksliniai interesų sritys – teisės teorija, Lietuvos teisės istorija (Lietuvos statutai ir jų teisė). 
Stasys Vansevičius buvo vedęs. Sūnus Donatas Vansevičius, teisėjas. Palaidotas Liepynės kapinėse.
Agstafa

Istorija

1941 m. gavo miesto teises.
Julius Pagojus

Biografija

2006 m. baigė Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnaziją. 2011 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisės magistro laipsnį. 2012 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą, įgijo ekonomikos bakalauro laipsnį. 
2012-2014 m. dirbo teisingumo ministro patarėju, nuo 2014 m. LR teisingumo viceministras, jauniausias viceministras nepriklausomos Lietuvos istorijoje. 2016 m. Valstybinės vartotojų teisių apsaugos tarnybos direktorius.
Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos narys. Anksčiau vadovavo Klaipėdos jaunimo organizacijų asociacijai „Apskritasis stalas“, Vilniaus jaunimo organizacijų sąjungai „Apskritasis stalas“, Vilniaus jaunimo reikalų tarybai. Buvo Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos kontrolės komisijos pirmininkas, valdybos narys, Jaunimo tarptautinio bendradarbiavimo agentūros valdybos narys, Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos biuro vadovas.
Nuo 2018 m. užsiima lobistine veikla. Yra įmonės „MB Conversio“ vadovas.

Kritika

J. Pagojus administracine atsakomybe baustas 4 kartus: 2011 m. už tai, kad vairuodamas kalbėjo mobiliuoju telefonu; 2013 m. už leistino važiavimo greičio viršijimą beveik 40 km/h; 2014 m. už leistino važiavimo greičio viršijimą beveik 30 km/h; 2015 m. vairavo neblaivus ir metams neteko vairavimo teisių. Šis faktas nebuvo viešinamas iki J. Pagojaus kandidatavimo į teisingumo ministrus 2016 m. lapkričio mėn.  2016 m. lapkričio 29 d. prezidentės Dalios Grybauskaitės dekretu paskirtas Sauliaus Skvernelio Vyriausybės teisingumo ministru.
Elžbieta Habsburgaitė

Biografija

Elžbieta buvo Albrechto II ir jo žmonos Elžbietos Liuksemburgietės (1409–1442) duktė. Ji ištekėjo 1454 m. kovo 10 d. už Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio. Keturi iš jos sūnų tapo karaliais, dėl to ją dar vadina „karalių motina“.
Po bevaikio brolio Vladislavo Postumo mirties 1457 metais ji ir jos šeima pareiškė teises į Čekijos ir Vengrijos sostą. Po kiek tai laiko jos vyresnysis sūnus gavo abu sostus. Jo jaunesnysis sūnus tapo Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu.
Petra

Aprašymas

Rausvas lyg rožė ir senas Petros miestas buvo Nabatėjų karalystės ir Romos imperijai priklausiusios Arabijos provincijos sostinė. Jis įsikūręs teritorijos, kadaise vadintos Transjordanija, pietuose. Tūnodamas kitapus Um el-Bijardos, šis miestas buvo sunkiai pasiekiamas, tačiau tokia geografinė padėtis leido tapti klestinčiu karavanų ir prekybos centru. Pro Petrą driekėsi Karalių kelias, jungiantis su Raudonąja jūra. Kiti keliai siejo miestą su Arabija, Tarpupiu (Mesopotamija) ir Viduržemio jūra. Senasis miestas glaudėsi prie kalnų grandinių.
Kalnuose nabatiečiai pastatė šventyklų dievams garbinti, pavyzdžiui, Dušarą ir Alatą. Petroje buvo maldos namų (vienuolynų), turgaviečių, du amfitaetrai, daugybė tiesiog uolose iškaltų kapaviečių ir kt. Į gyvenamąją miesto dalį buvo galima įžengti tik iš rytų, išdžiūvusios Siko upės vaga. Kadaise šios upės vandenys akveduku buvo nukreipti į miestą.
Vienas geriausiai išsilaikiusių, į Siką atgręžtų pastatų – kapavietė, vadinama al Kaznė (iždas, lobynas). Pastato fasadas yra 40 m aukščio ir 26 m pločio, visas iškaltas iš uolos ir padalintas į du aukštus. Apatinio centras – portikas (atviras prieangis su kolonomis) su šešetu kolonų, iš kurių keturios stiebiasi abipus įeigos laiptelių. Tikromis kolonomis galima vadinti tik dvi vidurines (kairioji pastatyta iš naujo). Kitos keturios iš uolos išsikiša tik per tris ketvirtadalius savo skersmens.
Abipus portiko matoma po labai nudilusią reljefinę skulptūrą – priešais žirgą stovintį vyriškį su apsiaustu. Frontoną puošia voliutos (ritinėlio formos ornamentai) – tai helenų meno įtaka. Architravo kampuose matomi du akroterijai – kačių šeimos gyvūnai. Viršutinį fasado aukštą sudaro trys atskiros dalys. Centre esantį apskritą architektūros elementą (tolosą) dengia kūgio formos stogas, o šį vainikuoja urna. Vienoje ir kitoje jo pusėje yra po dviejų kolonų remiamą pusfrontinį – iš uolos iškaltą tik trys ketvirtadaliai kraštinių kolonų skersmens, kitas galima vadinti puskolonėmis, nes iš akmens išskobta tik pusė jų skersmens. Centrinė toloso skulptūra – kairėje rankoje gausybės ragą laikanti moteris. Iš įeigos vestibiulio patenkame į du šoninius kambarius. Į juos įžengiama pro aukštus, negiliais reljefais papuoštus portalus, o pakilus laiptais atsiduriama centrinėje patalpoje, kurios sienoje išskobtos laidojimo nišos.
Vakarų pasauliui Petrą 1812 m. surado šveicaras Johann Ludwig Burckhardt. 1985 m. Petra įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Vienas iš naujųjų pasaulio stebuklų.
Apeliacija (teisė)

Apeliacija neįsiteisėjusio pirmosios instancijos nuosprendžių, teismų sprendimų ir nutarčių apskundimas ir peržiūrėjimas teismine (apeliacine) tvarka. Peržiūri apeliacinės instancijos teismas.

Lietuva

Apeliacine tvarka bylas Lietuvoje nagrinėja Lietuvos apeliacinis teismas bei apygardos teismai.
Dvasios mokslai

Dvasios mokslai – tokie mokslai, kurie savo dalyku turi žmogiškąją tikrovę, žmogaus kūrybinį reiškimąsi istorijoje. Tai tie mokslai, kurie dažniausiai vadinami humanitariniais mokslais (pedagogika, sociologija, istorija, kalbotyra, literatūros istorija, estetika ir t. t).

Istorija

Dvasios mokslų terminas pirmiausiai atsirado Vokietijoje, kada buvo norima aišiai ir metodiškai dvasios mokslus atriboti nuo gamtos mokslų. Pirmasis šį terminą pavartojo I. Schielas 1849 metais savo J. St. Millio Logikos vertime Moral Sciences išversdamas tai dvasios mokslais. Šį terminą išpopuliarino W. Diltheyus veikale Enleitung in die Geistewissenschaften 1883 metais, kuriame jis griežtai atskyrė dvasios mokslus nuo gamtos mokslų metodų.
Kartais dvasios mokslai dar vadinami ir istorijos ar kultūros mokslais, nes žmogiškoji tikrovė yra iš esmės tiek pat istorinis vyksmas, kiek ir kultūrinė kūryba.
Eglė Jakštytė

Biografija

Gimė ir augo Radeikiuose (Utenos raj.), turi dvi seseris ir brolį.
2009 m. rugsėjo – gruodžio mėn. dalyvavo LNK muzikiniame šou „Muzikos akademija 2“, kuriame kelis kartus pelnė savaitės lyderės vardą ir dažniausiai iš visų dalyvių tapdavo konkurso komisijos narių favorite. Dėl ypatingai stipraus balso praminta „Sienų drebintoja“. Atliko dainas „Taip sunku mylėt “, „Visada su tavim“, „Netikėti sapnai“, „Sugrįžk pas mane“, „Mano širdis laisva“, „Noriu lėkt“ (su Vilium Tarasovu) ir kt.
Auksiniame „Muzikos akademijos“ finale didesne nei dviguba balsų persvara aplenkusi 2-osios vietos laimėtoją Kafką (Edgarą Kapočių), tapo šio muzikinio konkurso nugalėtoja ir laimėjo 10 tūkst. Lt. Taip pat radijo stoties „Lietus“ klausytojų balsavimais buvo išrinkta geriausia dainininke ir gavo dar vieną prizą – galimybę nemokamai įrašyti savo dainų albumą.
Svečio teisėmis kartu su K. Kerbedžiu pasirodė LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai 4“, atliko kelias dainas LNK šou „Lietuvos daina“, su daina „Baltas Rytas“ dalyvavo konkurse „Nauja daina 2010“ (kartu su R. Čivilyte), su daina „Meilė yra“ – nacionalinėje atrankoje į 2011 m. „Euroviziją“.
2011 m. vasario–gegužės mėn. kartu su aktoriumi Tomu Rinkūnu dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai 5“, pasiekė pusfinalius. Tų pačių metų rugsėjo mėn. dalyvavo LNK šokių projekte „Kviečiu šokti“.
2011 m. vasarą tapo tarptautinio šlagerių festivalio „Palanga 2011“ vicekaralienė.
2014 metais Eglė dalyvavo muzikiniame projekte „Chorų karai“, kur atstovavo savo gimtajam miestui ir dainavo su Utenos „Laimės“ choru.
Klemensas I

Biografija

Patikimų biografinių žinių nėra. Pasak Irenėjaus Lioniečio, buvo asmeniškai pažįstamas su apaštalais Petru ir Pauliumi. Nuo pirmųjų krikščionybės amžių laikomas kankiniu. IX a. tradicija teigia, kad jis buvo nukankintas Krymo Chersonese už žmonių krikštijimą upelyje. Imperatoriaus Trajano įsakymu buvęs paskandintas Juodojoje jūroje pririštas prie inkaro. Ankstesni autoriai teigia jį mirus sava mirtimi Romoje. Romos katalikų ir liuteronų bažnyčios jį mini lapkričio 23 d.

Tapatybė

Nėra jokio pagrindo manyti, kad jis yra Klemensas, paminėtas Laiške filipiečiams 4:3. „Hermio piemuo“ (Vizija II. 4. 3) mini Klemensą, kurio pareiga bendrauti su kitom bažnyčiomis. Tai patvirtintų Klemenso laiškų Korinto Graikijoje bažnyčiai autorystę.
Liber Pontificalis teigia, kad Klemensas asmeniškai pažinojo Šventą Petrą, parašė du laiškus (antrasis jam nebepriskiriamas) ir mirė Graikijoje trečiais Trajano valdymo metais ar 100 m. e. m. Vatikano „Annuario Pontificio“ (2003) teigia jį buvus popiežiumi 92–99 m.
Pagal Reimso evangeliją, kai Šalono vyskupas Rožė 1048 m. lankėsi Kijeve, kad parengtų Henriko I ir Anos Kijevietės vestuves, Jaroslavas Išmintingasis jam parodė Klemenso galvą, kurią jis atsigabeno iš Chersono per karinę ekspediciją.

Raštai

Klemensas labiausiai žinomas dėl pirmojo laiško Korintiečiams. Laiškas korintiečiams (96 m., lietuvių kalba fragmentai 2003 m.) – ankstyviausias išlikęs krikščioniškas tekstas iš neįtrauktų į Naujojo Testamento kanoną, (Sirų bažnyčioje buvo įtrauktas), artimas apaštalų raštams. Jo autorystė ir parašymo laikas istoriškai įrodyti. Laiško atsiradimo priežastis – Korinto bendruomenėje kilę nesutarimai dėl valdžios. Klemensas ragina korintiečius susitaikyti, išsaugoti apaštalų sukurtą vadovavimo bendruomenei tvarką, aiškina hierarchijos Bažnyčioje būtinybę. Kūrinys suteikia žinių apie I a. poapaštalinę Bažnyčią, jos liturgiją, hierarchinę struktūrą, atskleidžia Romos vyskupo pranašumą kitų krikščionių bendruomenių atžvilgiu, užsimena apie šv. Petro ir Pauliaus mirtį, pateikia idėjų dėl apaštališkosios įpėdinystės.
Antrasis laiškas, tiksliau pamokslas, parašytas II a., buvo priskiriamas Klemensui, bet mokslininkai tai paneigė.
Lietuvos TSR architektūros klausimai

Lietuvos TSR architektūros klausimai – tęstinis Lietuvos architektūros leidinys, ėjęs 1960–1988 m. Vilniuje (t. 1 išleistas Kaune).
Leido Statybos ir architektūros institutas, nuo 1973 m. Statybos ir architektūros mokslo tyrimų institutas. Skelbė straipsnius architektūros istorijos, teorijos, miestų genezės, kaimų gyvenviečių formavimo, visuomeninių ir gyvenamųjų namų, rekreacinės ir kraštovaizdžio architektūros klausimais. Išleisti 9 tomai, nuo t. 5 – po 3-4 sąsiuvinius kasmet. Tiražas 500–1100 egzempliorių.
Vaclovas Vingras

Darbinė veikla

1961 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą, 1963 m. įstojo į Kauno A. Sniečkaus politechnikos instituto (KPI) Statybos fakultetą, 1971 m. baigė KPI Šiaulių vakarinį fakultetą, įgijo pramoninės ir civilinės statybos inžinieriaus kvalifikaciją.
1961 m. ir 1966–1971 m. dirbo Šiaulių statybinėse organizacijose. 1971–1991 m. Lietuvos mokslinės techninės informacijos ir techninės ekonominės analizės mokslinio tyrimo instituto Šiaulių filialo vedėjas, 1978–1991 m. ir Šiaulių miesto inžinierių namų direktorius. 1992–1993 m. – UAB „Šiaulių birža“ direktorius, 1993–2000 m. – individualios įmonės „Kontraktas“ savininkas ir direktorius. 2000–2002 m. Šiaulių miesto savivaldybės mero pavaduotojas. Nuo 2002 m. UAB „Rūdė“ ekonomikos direktorius, Šiaulių universiteto asistentas antraeilininkas. 2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos sekretorius, nuo 2011 m. administracijos direktoriaus pavaduotojas.

Politinė veikla

1975–1989 m. LKP narys, 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių iniciatyvinės grupės, 1988–1990 m. Sąjūdžio seimo narys. 1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 2001–2003 m. – Šiaulių skyriaus pirmininkas, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.
1990–1995 m. Šiaulių miesto liaudies deputatų tarybos deputatas, 1997–2000 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.

Visuomeninė veikla

1987–1990 m. – Lietuvos kultūros fondo Šiaulių skyriaus pirmininkas, nuo 1991 m. – Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto tarybos prof. Stasio Šalkauskio premijos skyrimo komisijos pirmininkas. Nuo 1998 m. – UNESCO Šiaulių klubo narys, 1998–2000 m. klubo prezidentas. Nuo 1999 m. – Šiaulių trečiojo amžiaus universiteto rektorato narys. Nuo 2001 m. Šiaulių universiteto tarybos narys.
2000 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu, 2002 m. – Atminimo ženklu už asmeninį indėlį plėtojant Lietuvos transatlantinius ryšius bei Lietuvos Respublikos pakvietimo į NATO proga.
Žmona Gražina, vaikai Saulius, Rimantas, Audronė, Gabrielė.
Nekropolis

Nekropolis – senovinis laidojimo kompleksas; kapinynas. Nekropolių būta prie didelių gyvenviečių.
Senovės Egipte žymiausias nekropolis buvo karališkasis kapinynas su piramidėmis, šventyklomis, patalpomis, skirtomis mirusiesiems balzamuoti, administraciniais pastatais; netoli piramidžių buvo didikų mastabos. Naujosios karalystės laikotarpiu Egipte (Karalių slėnyje, Nilo dešiniajame krante, priešais Karnaką) ir kitose Artimųjų Rytų šalyse (Izraelyje, Anatolijoje, Persijoje) atsirado nekropolių uolose. Jie dažniausiai buvo netoli kulto centrų. Kartais nekropoliuose būdavo įrengiami šachtiniai kapai (Mikėnuose). Graikų (Dipilono kapinės Atėnuose), romėnų (kolumbariumas prie Apijaus kelio), etruskų (Orvjeto kapinės) nekropoliai buvo prie pagrindinių kelių, didelėse aikštėse (Izola Sakros kapinės Ostijoje), įrengiami po žeme (katakombos).
Thomas Stearns Eliot

Tomas Sternsas Eliotas (1888 m. rugsėjo 26 d. – 1965 m. sausio 4) – vienas didžiausių XX amžiaus poetų. 1948 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

Biografija

Eliotas gimė Sent Lujyje, JAV, senas kultūrines tradicijas turinčioje Naujosios Anglijos senbūvių šeimoje. 1910 m. baigė Harvardo universitetą, paskui Sorbonoje klausė A. Bergsono paskaitų, vėl Harvarde studijavo sanskritą ir rytų filosofiją, Oksforde – filosofiją. Nuo 1915 m. Anglijoje mokytojavo, dirbo banke.
1922–1939 m. T. S. Eliotas leido žurnalą „The Criterion“, o nuo 1935 m. buvo leidyklos „Faber and Faber“ valdybos narys.
Jaroslav Kaminski

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus 11-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Matematikos fakultetą. 1984–1986 m. tarnavo TSRS kariuomenėje Taline. 2003 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, sociologas.
1987–1991 m. Vilniaus miesto Statybininkų kultūros rūmų garso operatorius, diskotekos vadovas, 1992–1999 m. radijo stoties „Znad Wilii“ muzikos skyriaus direktorius, 1997–2002 m. UAB „Geležinis Vilkas“ paslaugų organizatorius, 2001–2003 m. UAB „Rejspa“ reklamos specialistas, 2003–2007 m. Vilniaus rajono savivaldybės mero patarėjas ir Avižienių vidurinės mokyklos mokytojas. 2007–2009 m. Vilniaus miesto mero patarėjas, 2010–2015 m. Vilniaus miesto mero pavaduotojas.
2012–2016 m. Seimo nario Zbignevo Jedinskij padėjėjas–sekretorius.
Nuo 2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Vilniaus miesto skyriaus narys.
Žmona Kristina. Vaikai Lukaš, Kinga, Eliza
.
Mindaugas Briedis

Biografija

Baigęs Šeduvos vidurinę mokyklą, įgijo tekintojo specialybę. 1982–1989 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, įgijo istorijos mokytojo kvalifikaciją.
1989 m. Baisogalos vidurinės mokyklos istorijos mokytojas. 1990–1995 m. Radviliškio rajono istorijos dėstymo metodikos vadovas. 1992–1996 m. vasaromis istorijos ir archeologijos žinias tobulino dirbdamas Europos archeologijos parke Prancūzijoje.
1995–1997 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys. 1995–1996 m. Radviliškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 1996–2000 m. Seimo narys, 2000–2003 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys. 2002 m. Švietimo ir mokslo ministerijos Profesinio ir tęstinio mokymo departamento Pedagogų rengimo ir kvalifikacijos tobulinimo skyriaus vedėjas.
Šeduvių kultūros klubo pirmininkas ir Lietuvai gražinti draugijos narys. Lietuvos istorijos mokytojų asociacijos narys. UNESCO Lietuvos nacionalinės komisijos pirmininkas. 1989–1990 m. TSKP narys. Dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje. 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. Žmona Daiva Briedienė, Vilniaus vidurinės mokyklos "Lietuvių namai" direktorė.
Kianitas

Kianitas – mineralas, aliuminio silikatas, kurio cheminė formulė – Al₂O(SiO₄). Mineralo sinonimas – distenas.

Naudojimas

Kianitas naudojamas kaip ugniai atsparus mineralas, keramikoje, indų gamyboje. Taip pat naudojamas kaip brangakmenis, ypač skaidūs kristalai.
Arakaniečiai

Kultūra

Dauguma arakaniečių yra budistai, išpažįstantys Theravados atšaką. Tuo ir savo kalba jie skiriasi nuo Arakano musulmonų rohinjų.
Golfo klubas „Elnias“

Aikšyno charakteristika

Laukų skaičius: 9

Laukų PAR: 28

Laukų ilgis: 1270 m
Zigmuntas Jonas Beresnevičius

Zigmuntas Jonas Beresnevičius (g. 1942 m. birželio 8 d. Viekšniai) – Lietuvos chemikas organikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1989 m. chemijos mokslų daktaras
Nuo 1970 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1990–2001 m. Chemijos technologijos fakulteto Organinės chemijos katedros vedėjas, nuo 2001 m. dekanas, nuo 1991 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Tiria substituotas amino rūgštis, azoto turinčius heterociklinius junginius, biologiškai veiklių, augimą skatinančių junginių sintezę.
Epyro karalystė

Eakidų dinastija

Iki karalystės susiformavimo Epyre egzistavo trys gentiniai susivienijimai: chaonai buvo šiaurės vakarinėje regiono dalyje, molosai gyveno į pietus nuo jų, o tesprotai užėmė pietinę regiono dalį. Molosų tarpe kilusi Eakidų dinastija nuo 370 m. pr. m. e. tapo vis stipresnė regione. Ji sudarė sąjungą su greta augusia Makedonija. Tarp šių valstybių dinastijų buvo tamprūs kraujo ryšiai. Apie 343 m. pr. m. e. mirus molosų valdovui Aribui, jo įpėdinis Aleksandras titulavosi Epyro karaliumi ir iki 330 m. pr. m. e. suvienijo visas regiono gentis į vieningą valstybę.
Epyras visą laiką turėjo interesų gretimoje Italijoje, kur sudarė sąjungą su graikų kolonijomis (Didžiąja Graikija) prieš pusiasalyje augančią Romos įtaką. Karalius Pyras (297–272 m. pr. m. e.) rengė ekspedicijas į Italiją. Nors Heraklėjos mūšyje (280) jis sumušė romėnų armiją, pergalė prie Askulo (279) pareikalavo didžiulių netekčių, dėl ko ji žinoma kaip Pyro pergalė. Galiausiai Epyrui teko atsisakyti ambicijų Italijoje ir Sicilijoje.

Epyriečių lyga

233 m. pr. m. e. nužudžius paskutinį Eakidų dinastijos karalių Pyrą III, į sostą sėdo jo sesuo Deidamija, tačiau ji irgi buvo nužudyta. Kadangi taip galutinai pasibaigė Eakidų dinastija, epyriečiai nebeturėjo karalių, bet toliau išlaikė trijų genčių vienybę. Jų sąjunga vadinama Epyriečių lyga (gr. Κοινὸν Ἀπειρωτᾶν = Koinòn Āpeirōtân). Neramumų metu Epyras neteko nemažų sričių pietuose, kartu su sostine Amvrakija. Naująja sostine tapo Fenikė chaonų teritorijoje.
Nuo 215 m. pr. m. e. Roma kišosi į Epyro ir visos Graikijos reikalus. Dėl to kilo Makedonijos karai, Pirmojo (214–205) ir Antrojo (200–196 m. pr. m. e.) karų metu epyriečiai išlaikė tarpusavio vienybę, kovodami prieš Romą. Tačiau Trečiojo karo metu molosai liko Makedonijos pusėje, o chaonai ir tesprotai perėjo į romėnų. Tai lėmė Romos pergalę Epyre, ir lyga 168 m. pr. m. e. buvo įjungta į Romos imperiją. Ji įjungta į Makedonijos provinciją.
Pšemislas II

Pšemislas II arba Pšemislavas II (lenk. Przemysł(aw) II, lot. Primislaus; 1275 m. spalio 14 d., Poznanė – 1296 m. vasario 8 d., Rogoznas) – Didžiosios Lenkijos kunigaikštis Poznanėje nuo 1273 metų, Didžiosios Lenkijos kunigaikštis Kališe nuo 1279 metų, Mažosios Lenkijos kunigaikštis Krokuvoje 1290–1291 metais, Rytų Pomeranijos kunigaikštis nuo 1294 metų ir Lenkijos karalius nuo 1295 metų. Pšemislo I sūnus. Atstovavo Didžiosios Lenkijos Piastų linijai.
Atstatė 1079 metais atšauktą karaliaus titulą.
Edgaras Juška

Biografija

2002 m. Šiaulių universitete baigė pradinio ugdymo pedagogiką.
Raseinių rajono kultūros centro jaunimo laisvalaikio ir pramogų organizatorius.
Partijos Tvarka ir teisingumas Raseinių rajono skyriaus narys, skyriaus tarybos narys. Nuo 2011 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Kultūros centro mėgėjų teatro, mišraus choro „Šatrija“, muzikos grupės „Hobby“ narys.