google/wiki40b huggingface dataset:
Kauno Žaliakalnio progimnazija

Istorija

1921 m. Kauno sentikių bendruomenė įkūrė pradinę mokyklą rusų tautybės vaikams. 1930-1931 pastatyta seniausia dabartinio pastato dalis. 1945 m. mokykla tapo 9-ąja septynmete. 1951 m. mokyklai suteiktas vidurinės mokyklos statusas. Tapo 19-ąja vidurine mokykla. 1967 m. pastatytas priestatas. 1994 m. prie dabartinės progimnazijos prijungtos rusiškos 11-ąja vidurine mokykla, jai suteiktas istoriko Levo Karsavino (1882–1952) vardas.
1999 m. mokykla reorganizuota į L. Karsavino pagrindinę mokyklą, atidaryta 1-oji lietuviška klasė. 2003 m. mokykla reorganizuota į lietuviškąją L. Karsavino pagrindinę mokyklą. 2005 m. mokykla reorganizuota į L. Karsavino pagrindinę aštuonmetę mokyklą. 2008 m. mokykla pervadinta į Kauno Žaliakalnio pagrindinę mokyklą. Nuo 2011 m. rugsėjo 1 d. progimnazija.
Virgis Stakėnas

Biografija

1971 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. Studijavo mediciną, bet gydytoju netapo. Baigė Šiaulių pedagoginį institutą, po to trejus metus dirbo mokytoju, vadovavo Šiaulių dviračių gamyklos „Vairas“ radijo studijai, laikraštyje „Lietuvos pionierius“ vedė „Muzikos skrynelę“. Šiauliuose veikusios Dainuojamosios poezijos studijos įkūrėjas ir vadovas. Ansamblių „Sekmadienis“ ir „Jonis“ krikštatėvis.
Lietuvos country muzikos festivalių judėjimo pradininkas, festivalių „Visagino Country“, „Juod'Country“, „Vieną kartą per Velykas…“, „Pūdas druskos“ iniciatorius. TV laidų „Country vakarėlis“ (Lietuvos radijas ir televizija), „Mana-Mana“ (Šiaulių televizija) vedėjas. Lietuvos country muzikantų asociacijos prezidentas. Sukūrė per 300 baladžių.
Tėvas Alfonsas Stakėnas. Žmona Ramutė – rūbų modeliuotoja, duktė Agnė.
Aloyzas Vytas Stankevičius

Biografija

1951 m. Paryžiuje baigė gimnaziją. Nuo 1951 m. Monrealio universitete studijavo prancūzų literatūrą.
Dirbo radiofone, savaitraščių „Radiomonde“ ir „Samedi-Dimanche“ korespondentas, 1953-1961 m. – „Le Petit Journal“ reporteris, nuo 1961 m. – Paryžiaus dienraščio „France-Soir“ ir žurnalo „Figaro Magazine“ korespondentas, laisvas žurnalistas. 1956 m. išrinktas Kanados prancūzų žurnalistų sąjungos direktoriumi. Dalyvauja lietuvių veikloje, Kanados lietuvių spaudoje. 
1961-1971 m. leidyklos „Les Éditions de l’Homme“, 1975 m. nuosavos leidyklos „Les Éditions internationales Alain Stanké“, „Stanké International“ (Paryžius) ir nuo 1976 m. „Les Éditions Libre Expression“ vadovas.
Jo devizas: „Vieno gyvenimo negana“.
Mištautai

Istorija

XX a. pr. buvo Kėdainių valsčiuje. Kaimo žemes valdė 10 savininkų.
1944–1950 m. kaimas buvo Mištautų apylinkės centras.

Aplinkinės gyvenvietės

Pikeliai – 2 km
Ruoščiai – 1 km
Lipliūnai – 2 km
Kėboniai – 2 km
Bulotiškio akmuo

Duomenys

Riedulio matmenys: aukštis – 1,85 m, plotis – 3,30 m, ilgis – 5,50 m, perimetras – 15,5 m.
Objekto paskelbimo saugomu teisės aktas: Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymas Nr. 76.

Velnio akmuo

Tai vienas iš Žeimelio girininkijoje esančių Velnio akmenų. Iš visų trijų Velnio akmenų šis Buletiškio miško 21 kvartale esantis akmuo – didžiausias. 2009 m. šaltinio duomenimis, jo ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi - 5,63 m, plotis 2,91 m, aukštis vakariniame gale 1,76 m, rytiniame - 0,7 m. Akmenyje iškalta įvairiausių raidžių, skaičių, ženklų.

Legendos

Pasakojama, kad tai esą akmeniu pavirtęs šykštuolis Daugalonių dvaro ponas Liakas. Buvę taip: dvarponiai Liakai turėję labai daug bičių. Vienam iš to dvaro ponų - proseneliui Apolinarui Liakui - jos sunešusios didžiulius turtus, mat tos bitės buvusios nepaprastos - vietoj duonos ir medaus į korius nešusios aukso dulkeles. Tai tam Liakui jos prinešusios pilną katilą aukso, kurį jis slėpęs Buletiškio miške. Bet jam to aukso neužtekę. Kartą jis apiplėšęs ir užmušęs pas jį atkeliavusius iš Rygos pirklius, ir bandęs užkasti juos toje pat vietoje, kur slėpė auksą. Tačiau bekasant duobę, į jį spyręs Perkūnas, ir klastingasis plėšikas dvarponis pavirtęs pilku akmeniu, užgulusiu auksą. Tą akmenį paritus, esą, iš tiesų būtų galima paimti iš ten auksą (Dapkus 1964: 233). 
Kiti apie šį akmenį pasakoja, kad turtingas ir gobšus grafas, priartėjus senatvei, nenorėdamas, kad jo turtas kam nors atitektų, po šiuo akmeniu pakasęs puodą aukso ir avilį medaus. Kartą vienas neturtingas žmogus šį lobį norėjęs iškasti, bet kiek pakasęs, prilipo prie jo ir suakmenėjo. Ir dabar neva tas lobis neiškasamas: kas tik pabandys jį iškasti - suakmenės. Nuo šio akmens į pietryčius plyti didelė bala - Niūrbalė, arba Niūri bala. Pagal šią balą ir prie jos įsikūręs dvaras vadintas Niū­rų dvaru. Niūrai – šiuo metu ištuštėjęs kaimas plačių laukų apsuptyje, apie 1,5 km į pietryčius nuo Velnio akmens.
Malgūžėlės palivarkas

Architektūra

Malgūžėlių palivarke išliko keletas pastatų – ekonomo namas (vienaaukštis, plytų architektūros, keturšlaičiu stogu) ir tvartas (skaldytų ir neskaldytų akmenų mūro, dvišlaičiu stogu, šoniniai skydai fachverko konstrukcijos su raudonų plytų užpildu).
Juzefas Jodkovskis

Biografija

Gimė 1890 m. gruodžio 20 d. bajorų Juzefo, sūnaus Felikso Jodkovskio ir Sofijos iš Zanevskių šeimoje Didžiųjų Jodkevičių dvarelyje, kuris stovėjo Eismontų parapijoje (Gardino apskrityje). Būtent, Eismontuose: Didžiųjų Jodkevičių, Mažųjų Jodkevičių, Žukevičių dvaruose nuo senų laikų gyveno Jodkovskiai, kurie naudojo herbą Nalęcz. 
Vaikystės metais Juzefas Jodkovskis gavęs privačias pamokas pas būsimą Vilniaus universiteto  profesorių Stanislovą Kostialkovskį, dėl ko sėkmingai išlaikęs egzaminus įstojo į Gardino berniukų gimnaziją. Istorijos pagrindus joje dėstė žinomas Gardino profesorius Eustachijus N. Orlovskis, su kuriuo vėliau Jodkovskis susirašinėjo daug metų iki pat profesoriaus mirties. 
Studijų gimnazijoje metais Juzefas aktyviai domėjosi Gardino istorija. Tuo metu ėmė kolekcionuoti rankraščius ir monetas. Taip pat dėka puikaus dailės mokytojo Šapilovo, susidomėjo tapyba. 
Gimnazijos metais Juzefas Jodkovskis susipažino su rašytoja Elze Ožeškiene, kuri leido jam naudotis savo biblioteka. 
Pirmą straipsnį Juzefas Jodkovskis parašė 1906 metais, kuris buvo išspausdintas "Dziennik Wileński". Šis straipsnis buvo skirtas Stepono Batoro laikų surastai viename muziejuje monetai. Straipsnis taip pat buvo perpublikuotas 1911 m. "Wiadomosci Numizmatyczno-Archeologiczni". 
Kitą straipsnį Jodkovskis parašė po metų. Jis buvo skirtas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės piniginių vienetų atnaujinimui, ko ėmėsi  Zigmantas Vaza.
1913 m. Juzefas Jodkovskis baigė Maskvos archeologijos institutą. Dirbo Maskvos archeologijos institute ir Rumiancevo muziejuje, vėliau konservatoriumi Vilniaus, Gardino ir Minsko gubernijose.

Mokslinė veikla

Tyrinėjo Gardiną, Krėvą, Lydą, Trakus ir kitas vietoves. Nuo 1922 m. Balstogės apygardos konservatorius. Vėliau dirbo Gardine, kur įkūrė istorijos ir archeologijos muziejų, jis 1930 m. perkeltas į Gardino pilį. 1932-1937 m. organizavo kasinėjimus Gardino pilies teritorijoje. Per Antrąjį pasaulinį karą Tautinio muziejaus Varšuvoje numizmatikos kabineto vedėjas ir Varšuvos numizmatų draugijos pirmininkas.
Pakruojo spaustuvė

Pakruojo spaustuvė – spaustuvė Pakruojyje, įkurta 1950 m. kartu su rajono laikraščio „Žvaigždė“ redakcija Vytauto Didžiojo g. 59.

Istorija

1951–1953 m. spausdino ir MTS laikraščius: Lygumų „Už pirmaujančius kolūkius“ ir Rozalimo „Spartuolis“. Rajono laikraštį „Žvaigždė“ spausdino iki 1962 m., tais pačiais metais prijungta prie Joniškio spaustuvės, spausdinusios laikraštį „Tarybinis balsas“. 1963 m. Pakruojo spaustuvė atkurta kaip Joniškio spaustuvės skyrius ir ėmė spausdinti Pakruojo rajono laikraštį „Auksinė varpa“. 1976 m. Pakruojo spaustuvė prijungta prie Šiaulių „Titnago“ spaustuvės kaip skyrius. Nuo 1979 m. spalio mėn. laikraštis „Auksinė varpa“ spausdinama ofsetu „Titnage“, o vietoje iki 1991 m. buvo tik renkamas. 1995 m. Pakruojo spaustuvė tapo UAB „Pakruojo komunalininkas“ dalimi, keletą metų dar spausdino brošiūras, blankus, etiketes, kitus smulkius spaudinius.
Barjerinis bėgimas

Barjerinis bėgimas – lengvosios atletikos rungčių grupė, kurioje sportininkai bėgdami turi šokinėti per barjerus.

Distancijos

Barjerinis bėgimas klasifikuojamas į sprinto ir ilgo nuotolio distancijas. Standartinė sprinto distancija vyrams yra 110 m, o moterims 100 m. Ilgo nuotolio barjerinio bėgimo distancija yra 400 m abiem lytims. Visos šios lenktynės vykdomos pasaulio čempionate ir olimpinėse žaidynėse.
Alternatyviuose renginiuose ir žiemos sezono metu vykdomos kitokių distancijų varžybos. pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionate vyksta 60 m barjerinio bėgimo rungtis. Tokiose lenktynėse sportininkams reikia įveikti tik penkis barjerus. Taip pat paplitusios alternatyvios 50 m ir 55 m rungtys. Ilgo nuotolio barjerinis bėgimas kartais sutrumpinamas iki 300 m ar 200 m. Tokios distancijos dažniausiai naudojamos mokyklose.
Barjerų aukštis klasifikuojamas į dvi grupes: aukštus ir vidutinio dydžio. Sprinto rungtyse (60, 100, 110) naudojami aukšti barjerai: 106.7 cm vyrams ir 83.8 cm moterims. Ilgo nuotolio bėgime naudojami vidutinio dydžio barjerai, kurie siekia 91.4 cm vyrams ir 76.2 cm moterims. Taip pat naudojami ir žemesni barjerai pasaulio jaunimo čempionatuose ir kituose jaunimo, vaikų ar senjorų lygio varžybose.
Vyrų 110 m distancijoje pirmasis barjeras stovi 13.72 m nuo starto linijos. Kiekviena sekanti kliūtis pastatyta 9.14 m atstumu vienas nuo kitos. Moterų rungtyje pirmasis barjeras stovi už 13 m nuo starto ir kiekvienas nutolęs po 8.5 m. Ilgo nuotolio barjeriniame bėgime naudojami tokie patys atstumai abiem lytims. Pirmoji kliūtinis stovi 45 m nuo starto linijos ir visi 10 barjerų nutolę vienas nuo kito kas 35 m. Trumpesnėse distancijose (pavyzdžiui, uždarų patalpų čempionatuose) atstumai išlaikomi tokie patys, tad skiriasi tik barjerų skaičius.

Variantai

Estafečių čempionatuose vykdomos barjerinio bėgimo estafetės. Tokiose lenktynėse, skirtingai nei paprasto bėgimo estafetėse, kiekvienas iš keturių komandos narių bėgą priešinga kryptimi, negu įrankį perdavęs komandos draugas. standartinės lenktynės yra 4 × 110 m vyrams ir 4 × 100 m moterims.
Malonumo šūksniai

Turinys

Antonio pakviečia savo meilužę Džuliją į savo namus, kuriuose, be jo, dar gyvena sekretorė Marta ir psichiškai atsilikęs tarnas Fenulas. Tą patį vakarą į namus grįžta ir Antonio žmona Martina, ką tik paleista iš psichiatrinės ligoninės. Antonio ir 3 moterys netrunka pasinerti į erotinius bei sadistinius žaidimus, kurie netrukus tampa grėsmingi ir mirtini. Pradžioje nužudoma Marta, Antonijas kalbina Džuliją atsikratyti žmona, tačiau sekančia auka tampa jis pats...
2 eurų proginės monetos

2 eurų proginės monetos – specialios 2 eurų monetos, kurias nuo 2004 m. gali išleisti kiekviena Euro zonos narė. Šios monetos nuo kitų eurų skiriasi tik aversu, kuriame dažniausiai pavaizduojamas koks nors istorinis įvykis ar kita proga. Šios eurų monetos galioja visoje euro zonoje kaip legali mokėjimo priemonė.
Bent vieną proginę 2 eurų monetą kasmet išleidžia Vatikanas, San Marinas, Suomija, Italija ir Liuksemburgas.
2015 m. gruodžio 14 d. Lietuvos bankas vieno milijono tiražu į apyvartą išleido pirmąją lietuvišką 2 eurų proginę monetą. Ji skirta lietuvių kalbai – averse iškaltas žodis „Ačiū“.
Nuo 2012 m. kiekviena euro zonos valstybė per metus gali išleisti iki 2 tokių monetų ir iki 5 procentų visų monetų apyvartos.
Dažnai 2 eurų proginės monetos yra kolekcionuojamos, o kai kurios iš jų net gaminamos iš brangesnių metalų, drauge jų vertė padidėja.
Konstantinas Skierus

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus inžinerinės statybos institutą, inžinierius statybininkas.
1998 m. SPUAB „Kretingos komunalininkas“, nuo 2006 m. Savivaldybės įmonės, vėliau UAB „Kretingos komunalininkas“ direktorius, nuo 2007 m. UAB „Palangos komunalinis ūkis“ direktorius.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kretingos rajono skyriaus narys. 2003–2006 m. ir nuo 2007 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys.  2003–2006 m. Ekonominės plėtros ir ūkio komiteto pirmininkas.
Sutuoktinė Alma, vaikai Aurelija, Vaida.
Christian Wulff

Biografija

Mokėsi Elisabeth mokykloje. Ernsto Morico Arndto gimnazijoje (Osnabriuke) baigė abitūrą. Osnabriuko universitete studijavo teisę. Specializacija – ekonomika. 1987 m. išlaikė pirmąjį valstybinį teisės egzaminą. Po to sekė teisės referendariatas. 1990 m. išlaikė antrąjį valstybinį teisės egzaminą. Buvo advokatas advokatų profesinėje bendrijoje (vok. Anwaltssozietät) Osnabriuke .

Politika

2010 m. birželio 30 d. išrinktas į Vokietijos Prezidentus. Pirmtakas – Horstas Kėleris, 2010 m. gegužės 31 d. netikėtai atsistatydinęs iš savo pareigų (dėl kritikos, išsakytos jo atžvilgiu po to, kai jis komentavo Vokietijos kariuomenės misijas užsienyje bei jas susiejo su ekonominių interesų gynimu). Dėl Vulfo kandidatūros 2010 m. birželio 3 d. susitikimo metu susitarė valdančiosios koalicijos atstovai Krikščionių demokratų sąjungos (CDU) pirmininkė Vokietijos kanclerė Angela Merkel, Vokietijos užsienio reikalų ministras Laisvosios demokratų partijos (FDP) pirmininkas Gvidas Vestervelė) ir Socialinės krikščionių sąjungos (CSU) pirmininkas Bavarijos ministras pirmininkas Horstas Zėjehoferis. Iki tol realiausia kandidate į atsilaisvinusį Vokietijos Prezidento postą buvo laikoma ilgametė Vokietijos darbo ir socialinių reikalų ministrė 7 vaikų mama Urzula fon der Lejen (Ursula von der Leyen) (CDU), bet dėl jos kandidatūros pasipriešino kai kurie įtakingi CDU ir CSU politikai.
Vulfas atsistatydino 2012 m. vasario 17 d.
Katalikas. Vedęs antrąkart (2008 m.). Žmona Bettina Wulff (mergautinė pav. Körner). Turi 2 vaikus.
FK Tûmenʹ

Istorija

Klubo ištakos siekia 1961 m. Yra žaidę elito divizione. Pastaruoju metu žaidė antros pakopos pirmenybėse.
Negendamumo tikimybė

Negendamumo tikimybė - tikimybė, kad per nustatytą išdirbį technikos įrenginys nesuges. Negendamumo tikimybė grafiškai vaizduojama monotoniškai mažėjančia laiko funkcija.
Renaldas Maziukas

Biografija

2009 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, pedagogas.
UAB „Nežinybinės apsaugos biuras“ Alytaus regiono saugos tarnybos vadovas.
Darbo partijos Druskininkų skyriaus narys. Nuo 2011 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Inesa, vaikai Kotryna, Greta
Velėna

Velėna – dirvožemio sluoksnis, taip tankiai perpintas augalų šaknimis, kad sudaro kartu besilaikantį darinį, arba tokio sluoksnio gabalas. Velėna paprastai susidaro natūraliai dirvose su tankia augalų (dažnai – miglinių šeimos) danga. Vietovėse, kuriose stinga vandens ar kurios neturi puraus paviršinio žemės sluoksnio, dėl ko nėra žolinės augalijos, velėnos nebūna. Velėna gerai apsaugo dirvožemį nuo vandens ar vėjo erozijos. Natūraliose pievose, stepėse ir kitur esančią velėną ardo įvairūs poveikiai. Jie gali būti natūralūs (pvz., antilopių ir kitų kaimeninių žinduolių bandos prie vandens šaltinių ištrypia augaliją ir gali suardyti velėną) ir antropogeniniai (sukelti žmogaus, pvz., transporto vėžės).

Dirbtinė velėna

Žmonės specialiai parengto dirvožemio sluoksnyje augina parinktus žolinius augalus (paprastai stiprią velėną sudarančias miglinių augalų rūšis), kurių šaknys perauga ir išraizgo tą dirvožemio sluoksnį. Taip parengtas dirvožemio sluoksnis vadinamas dirbtine velėna. Gera dirbtinė velėna susidaro per 10–18 mėn. Augančias žoles dažnai tręšia ir dažnai pjauna.
Velėnos „derlių“ nuima specialiomis mašinomis – velėną atskiria nuo gilesnių dirvožemio sluoksnių, supjausto į standartinio dydžio gabalus. Velėna supjaustoma į stačiakampius gabalus, kurie gali būti susukti į ritinius.
Dirbtinę velėną naudoja vejoms kloti apie gyvenamuosius namus, parkuose ir pan. Dirbtinės velėnos panaudojimas leidžia išsyk turėti velėna padengtą žaliuojantį paviršių. Tuo tarpu užpylus gero dirvožemio ir pasėjus vejų žolės velėna išsyk nesusidaro, žemės paviršius dar ilgai būna be žalumos, jį gali suardyti lietaus vandens sukelta erozija.
Dirbtines velėnas paprastai augina tam besispecializuojantys ūkiai. Tokias velėnas paprastai toli neveža, kadangi jos užima daug vietos, daug sveria, vežant gali išdžiūti ir po to sunkiau prigyti. Dirbtinė velėna paprastai parduodama statybinėms ir aplinkos tvarkymo kompanijoms, namų savininkams.
Bolivijos demografija

Gyventojų skaičius

8 989 045 (2006 m. duomenys)

Amžiaus pasiskirstymas

0-14 metai: 35 %

15-64 metai: 60,4 %

65 ir daugiau metų: 4,6 % (2006)

Vidutinis amžius

Visų gyventojų: 21,8 m.

Vyrų: 21,2 m.

Moterų: 22,5 m. (2006)

Gyventojų skaičiaus augimas

1.45 % (2006)

Gimstamumas

23,3 gimimo/1,000 gyventojų (2006)

Mirtingumas

7,53 mirtys/1,000 gyventojų (2006)

ŽIV/AIDS sergamumas

Paplitimas tarp suaugusių: 0,1 % (2003)

Žmonės, infekuoti ŽIV/AIDS: 4 900 (2003)

Mirtys nuo ŽIZ/AIDS: mažiau 500 (2003)

Raštingumas

Bendrai: rašyti ir skaityti gali visi, sulaukę 15 m.

Visų gyventojų: 87,2 %

Vyrai: 93,1 %

Moterys: 81,6 % (2003)
Šiaurinis Palenkės Bialos dekanatas

Šiaurinis Palenkės Bialos dekanatas (lenk. Dekanat Biała Podlaska - Północ) - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Bialos mieste.
2004–2008 m. Seimas

Mišri Seimo narių grupė (MSNG)

Seimo narių, nepriklausančių jokiai frakcijai, grupė: Vidmantas Žiemelis ir Petras Gražulis, 2008 m. tik Algimantas Matulevičius.
Papirčių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštoje apylinkėje dominuojančioje kalvoje (altitudė 245,9 m). Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50x40 m dydžio, 1 m aukštesniu šiauriniu kraštu. Joje rastos trinamosios girnos. Šlaitai nuolaidūs, iki 30 m aukščio. Vakarinis šlaitas 5 m aukštyje statintas.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelėje stovėjusių dviejų trianguliacijos bokštų griovių. Jis apaugęs mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Kačiūnų piliakalnis 7 kmKamšos piliakalnis 0,8 kmTauragnų piliakalnis 3 km
Taurapilio piliakalnis 5 kmKuktiškių piliakalnis 9 kmSėlos piliakalnis 6 kmAntaraisčių piliakalnis 11 kmDryžių piliakalnis 5 kmStaniuliškių piliakalnis 9 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Padievaičio piliakalnis

Piliakalnis

Iš pietvakarių piliakalnį juosia Jūra, iš pietų ir rytų – Vėžaus slėnis, šiaurinėje pusėje – aukštuma. Šlaitai statūs, 12–16 m aukščio. Aikštelė 55 m ilgio ir 8–10 m pločio, jos pietvakarinis kraštas nuslinkęs į Jūrą. Aikštelėje yra kultūrinis sluoksnis. Piliakalnį nuo aukštumos skiria 4,5 m aukščio pylimas, už kurio yra 8 m pločio ir 1,5 m gylio griovys.
Į šiaurę nuo piliakalnio, už šiaurinėje pašlaitėje esančio griovio, tarp Jūros ir Vėžaus slėnių, yra buvusi 77 m ilgio priešpilio aikštelė, jos pietinis galas 50 m, šiaurinis – 90 m pločio, kultūrinis sluoksnis suardytas ariant. Iš šiaurės ją juosia apie 90 m ilgio griovys. Į šiaurę nuo priešpilio ir į rytus nuo piliakalnio, Vėžaus kairiajame krante, yra senovinės gyvenvietės liekanų.

Tyrimai

1902 m. piliakalnį aprašė Liudvikas Kšivickis, 1964 m. jo žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Lietuvos istorijos institutas. L. Kšivickis griūvančiame pietvakariniame šlaite aptiko daug degėsių ir apdegusio molio. Vėliau rasta lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Aplinkiniai piliakalniai

Norgėlų piliakalnis 20 kmStalgėnų piliakalnis 33 kmŠiuraičių piliakalnis 22 kmJomantų piliakalnis 27 km
Šiūraičių piliakalnis 25 kmPadievyčio piliakalnis 17 km
Rūbaičių piliakalnis 13 kmŽakainių piliakalnis 20 kmPakisio piliakalnis 10 km
Lileikėnų piliakalnis 10 kmPavėžio piliakalnis 2 km
Rubinavo piliakalnis 12 km
Wikimapia

Wikimapia (angl. map, „Vikimapija“) – žemėlapiai internete, sukurti, naudojantis Google Map ir wiki technologijomis. Žemėlapiuose galima pažymėti objektus, maršruto linijas ir kt. Projekto autoriai yra Aleksandras Koriakinas ir Evgenijus Saveljevas. Projektas pristatytas 2006 m. gegužės 26 d. Jo tikslas, kaip sako autoriai, „aprašyti“ Žemę. Vikimapija nėra Vikimedijos fondo projektas. Nors, pasak autorių, Vikipedija įkvėpė juos imtis „Wikimapia“ projekto.

Projekto dalyviai, vartotojų lygiai

Registracija svetainėje nėra privaloma. Užsiregistravus, vartotojas gauna daugiau privilegijų – gali kurti maršrutus, daugiau vietų, įmantresnių ir platesnių kontūrų, dalyvauja forume, „wikimapia wiki“ skiltyje.
Per keturis veiklos metus Wikimapia svetainėje užsiregistravo milijonas vartotojų. Tai oficialiai paskelbta 2010 m. gruodžio mėnesį.
2012 m. įvykdytas esminis pokeitimas: įvesti 8 vartotojų lygiai (user levels). Pasiekęs aukštesnį lygį vartotojas įgija daugiau privilegijų. Pasiekęs, penktą lygį jis gali pretenduoti į paaukštinimą (advanced level), jeigu jo darbo kokybė bei gebėjimai bendrauti su kitais vartotojais atitinka reikalavimus. Beveik visi iki 2012 m. paaukštinti vartotojai išlaikė savo statusą, nes patvirtino Pažengusių vartotojų kodeksą. 2012 m. gruodį pažengusiųjų vartotojų skaičius perkopė 600 skaičių. Be vartotojų lygių, leidžiančių įgyti daugiau funkcijų, yra atskiros privilegijos (specialiosios teisės), leidžiančios tvarkyti dokumentus, kategorijas, forumą. Jos skiriamos nedideliam skaičiui ilgamečių vartotojų.

Vikimapija Lietuvoje

Daugiausia projekto dalyvių yra iš Vilniaus ir Kauno. Oficialiai iki 2012 m. buvo dešimt privilegijuotų vartotojų (6 iš Kauno, 3 iš Vilniaus, 1 iš Tauragės). 2008 metais buvo įkurtas Lietuvos wikimapia vartotojų klubas. Klubo tikslas yra suvienyti Lietuvos vartotojus svetainėje, taip pat, pritraukti daugiau žmonių iš Lietuvos į Wikimapia, apmokyti naujokus. Klubo veikla Wikimapia nėra oficiali, klubo nariais tampa tik Lietuvos vartotojai. Dalis klubo įstatų net tapo bendro pažengusiųjų vartotojų Kodekso pagrindu.
Josef Albers

Biografija

Jozefas Albersas gimė 1888 m. kovo 19 d. Botrope Vokietijoje (Rūras). 1905−1908 m. jis mokėsi Biurene ir tapo mokytoju. Dėstė Vestfalijos vietovių pradinėse mokyklose iki 1913 m. Po to lankė užsiėmimus Karališkojoje dailės mokykloje Berlyne ir 1915 m. buvo atestuotas dailės mokytoju. Vėliau J. Albersas mokėsi meno Esene ir Miunchene. 1920 m. pradėjo mokytis Bauhaus mokykloje Veimare. Būdamas 32 metų amžiaus jis buvo vyriausias studentas. J. Albersas daugiausiai dirbo su tapyba ant stiklo, taip pat užsiėmė baldų kūrimu, tipografika ir metalo dirbiniais. 1923 m. jis tapo L. Mohojaus-Nadžio asistentu ir buvo jo paveiktas − J. Alberso tapyba ant stiklo pasikeitė, tapo labiau industrializuotų formų. 1925 m. J. Albersas tapo Bauhaus profesoriumi mokyklai persikėlus į Desau. Tais pačiais metais vedė tekstilininkę Anni Fleischmann.
1933 m. nacistams uždarius Bauhaus, J. Albersas emigravo į JAV ir tais pačiais metais pradėjo vadovauti naujai įkurtam Black Mountain koledžui Š. Karolinoje, kuriame dėstė iki 1949 m. Amerikoje Alberso vardas buvo anglizuotas į Džozefo. 1935 m. Dž. Albersas atliko pirmą iš daugelio kelionių į Meksiką, 1936 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda J. B. Neumann Naujojo meno ratelyje Niujorke. 1939 m. Dž. Albersas priėmė JAV pilietybę, 1949 m. pradėjo savo pagarsėjusią „Pagarbos kvadratui“ tapinių seriją. Menininkas daug dėstė įvairiose JAV meno mokyklose ir universitetuose, 1950−1958 m. vadovavo dizaino skyriui Jeilio universitete.
Dž. Albersas užsiėmė daugiapusiška menininko veikla: tapė paveikslus, kūrė sieninę tapybą, grafikos kūrinius, rašė poeziją, esė ir knygas apie meną. Jo šviečiamoji veikla reikšmingai prisidėjo prie Bauhaus idėjų sklaidos JAV ir jaunųjų menininkų tobulinimo. 1965−1967 m. Niujorko šiuolaikinio meno muziejus suorganizavo Dž. Alberso kilnojamąją parodą, kuri parodyta JAV, Meksikoje ir Pietų Amerikoje. 1971 m. Metropoliteno meno muziejuje Niujorke įvyko jo retrospektyvinė paroda, pirmoji, skirta gyvenančiam menininkui. Dž. Albersas gyveno Niu Heivene (kur įsikūręs Jeilio universitetas), kur mirė 1976 m. kovo 25 d. Dž. Alberso menininko sugebėjimų pripažinimas atėjo vėlai. Geriausiai jis žinomas pagrindinių spalvų, bei juodos ir baltos, abstrakcionistiniais paveikslais su stačių kampų formomis, iš kurių garsiausia serija „Pagarba kvadratui“.