Tautinio darbo apsaugos batalionas

Tautinio darbo apsaugos batalionas, taip pat Tautos darbo apsaugos batalionas, TDA – lietuvių savanorių ginkluotas karinis dalinys  nacių okupuotoje Lietuvoje ir kitur  sušaudęs tūkstančius žydų, kovojęs su  sovietiniais partizanais ir gynęs karinius objektus.
Tautinis darbas tai junginio  nacionalsocializmo lietuviškas atitikmuo. Pavadinimas taip pat ataidi  Lietuvos tautinę apsaugą Geležinis Vilkas.

TDA bataliono įsteigimas

1941 m. birželio 22 d., sekmadienį,  nacių Vokietija užpuolė  Sovietų Sąjungą. Tuo pačiu  sukilo lietuviai, paskelbė nepriklausomybę ir sudarė  laikinąją vyriausybę.
Birželio 27 d., penktadienį, laikinoji vyriausybė savo posėdyje protokolavo, „Iš Vokiečių karinės vadovybės Kaune patirta, kad leista organizuoti Apsaugos Batalioną grynai kariškais pagrindais. Ši žinia su džiaugsmu priimta ir nutarta šį batalioną remti, finansuoti ir, jei bus galimybių, šios rūšies apsaugą plėsti ypač provincijoje.“ Viltasi, jog batalionas bus pradžia  Lietuvos kariuomenės.
Birželio 28 d., šeštadienį,  Kaune veikę lietuvių sukilėlių būriai buvo nuginkluoti. Kauno Karo Komendantas pulkininkas Jurgis Bobelis pasirašė įsakymą Nr. 9, „Vadovybės įsakymu lig šiolei veikę partizanų daliniai perorganizuojami į reguliarų junginį. Ryšium su tuo visi partizanų daliniai, įmonių apsauga ir paskiri asmenys savo turimus visus ginklus ir karo medžiagą privalo ligi šiandien, birželio mėn. 28 d. 17 val. grąžinti perregistravimui į Kauno Karo Komendantūrą. Nuo to pat laiko išduoti ligšioliniai leidimai ginklui laikyti ir vaikščioti nustoja galios. Asmenys, kurie nustatytu laiku ginklų perregistravimui į Komendantūrą negrąžins, bus baudžiami visu įstatymų griežtumu.“
Tą pačią dieną suformuotas bataliono branduolys.
Kauno Karo Komendantas Jurgis Bobelis pranešė, „Prie Kauno Karo Komendantūros formuojamas Tautinio Darbo Apsaugos batalionas. Visi taurūs lietuviai, norį tarnauti tame batalione, kviečiami iki š. m. birželio 29 d. 18 val. užsirašyti Kauno Karo Komendantūroj, Gedimino g. 34, I a., kamb. 1. Priimami tarnavę aktyvioj tarnyboj karininkai, puskarininkiai ir eiliniai. Registruojantis prašome pristatyti visus turimus karinius ir civilinius asmens dokumentus.“
Birželio 29 d., sekmadienį, Kauno karo komendantūra įkūrė Tautos darbo apsaugos batalioną. Komendantas Jurgis Bobelis komendatūros pareigūnams uždavė įvairias pareigas. Pulkininkui  Andriui Butkūnui buvo pavesta vadovauti batalionui, rūpintis apranga. Pulkininkas J. Vėbra rūpinosi apginklavimu, majoras A. Biknaitis – bataliono ir komendantūros etatų sudarymu, sargybų reikalais, pulkininkas leitenantas A. Lapinas – sąmatos sudarymu, partizanas L. Strazdas – autopriemonių tvarkymu.
Birželio 28 d. į batalioną įstojo 107 savanoriai, birželio 29 d. – 152, birželio 30 d. – 143, liepos 1 d. – 269.
Liepos 3 d. bataliono vadas Andrius Butkūnas antru įsakymu patvirtino karininkų pareigas.

1941 m. liepos 4 d. ir 6 d. žudynės VII Kauno forte

1941 m. liepos 4 d. batalione jau buvo 724 puskarininkiai ir kareiviai. Tą dieną  Kauno VII forte vokiečių įsakymu  Broniaus Kirkilo vadovaujama 1-oji kuopa sušaudė 463 žydus. Liepos 6 d. prisijungė  Juozo Barzdos vadovaujama 3-oji kuopa, kartu sušaudė 2514 žydus. 
Šios žydų žudynės buvo tuomet didžiausios įvykdytos nacių valdomose žemėse. Lietuvių sukilėlių sulaikyti beginkliai žydai buvo sušaudyti be jokio teismo. Žudynės grubiai pažeidė  1907 m. Hagos tarptautinę konvenciją uždraudžiančią kolektyvines bausmes. Kauno karo komendantas Jurgis Bobelis privalėjo drausti batalionui vykdyti SS  3/A operatyvinio būrio Karlo Jägerio įsakymą. Visgi, jisai savo nuožiūra ten dažnai lankėsi, duodavo įsakymus sargybai, nurodė išlaisvinti žydų moteris, vaikus, 70 Lietuvos nepriklausomybės karų savanorius ir dar kelis žydus.  
Liepos 7 d., Kauno karo komendantas Jurgis Bobelis pranešė  laikinajai vyriausybei, jog SS  A operatyvinės grupės vadas Stahleckeris pranešęs, kad „masinė žydų likvidacija“ toliau nebus vykdoma, ir nurodęs  Vilijampolėje steigti  žydų getą į kurį visi Kauno žydai privalėjo persikelti iki rugpjūčio 15 d.. 
Po pirmųjų šaudymų  VII forte atsistatydino apie 200 Tautinio darbo apsaugos bataliono kareivių. 
Liepos 3 d. kapitonui  Andrius Staugaičiui įsakyta telkti 6-ąją kuopą, tačiau pirmųjų žudynių dieną liepos 4 d. jisai atleistas iš tarnybos jo paties prašymu. Toliau 6-ąją kuopą telkė liepos 5 d. priimtas Zigmas Šliavas, tačiau po dviejų savaičių jisai paleistas į atsargą savo paties prašymu. Liepos 17 d. priimtas ir kuopos vadu paskirtas kapitonas Juozas Ūselis. Tą pačią dieną pradėta formuoti 7-oji kuopa. Jos vadas voldemarininkas, Geležinio vilko organizacinio skyriaus viršininkas kapitonas Antanas Švilpa, o vado padėjėjas leitenantas Antanas Gudelis.  
Žudynėse toliau daugiausia dalyvaudavo 3-ioji kuopa, neretai – 1-oji, kartais – 2-oji. Itin didelėms žudynėms įtrauktas visas batalionas, išskyrus tuo metu sargybą einančius ar kitas užduotis atliekančius karius. Vokiečiai nurodydavo kada, kur ir kaip vykdyti žudynes. Joms visada vadovaudavo keletas vokiečių karininkų ir be jų dalyvaudavo 10–20 vokiečių karių. 
Be žydų ir kitų žmonių laikymo ir sušaudymo, batalionas taip pat saugojo svarbius karinės ir ūkinės reikšmės objektus Kaune ir jo priemiesčiuose, sovietinių karo belaisvių stovyklas. Bataliono kariai „valydavo“ Kauno apylinkes, atsiliepdami į Kauno karo komendatūrą ateinančius pranešimus, kad Lietuvoje likę raudonarmiečiai, komunistai ar šiaip plėšikai plėšikauja, ieško maisto ir civilinių drabužių, išžudo šeimas, kad neliktų liudytojų.

Voldemarininkų pučas

SS ir voldemarininkai buvo nepatenkinti sumažėjusiu žydų žudymu. Liepos 23-24 d. voldemarininkų Geležinis Vilkas surengė pučą prieš  Lietuvos laikinąją vyriausybę. Dauguma Tautos darbo apsaugos bataliono karininkų, ypač jaunesnieji karininkai, buvo voldemarininkai arba jiems prijaučiantys. Grįžę į savo buvusius iki 1940 m. birželio 15 d. postus vadovaujantys policijos pareigūnai irgi buvo tokie, įskaitant Kauno policijos vadovą  Antaną Žarskų, kuris su keliais vyrais suėmė Policijos departament direktorių  Antaną Michelevičių. 3-os kuopas vadas leitenantas Juozas Barzda, paaiškinęs savo kariams, jog eina „versti“, su jais po vidurnakčio atvyko prie komendatūros ir bandė pašalinti komendantą  Jurgį Bobelį, kuris tačiau užsibarakadavo.
Liepos 24 d. kapitonas Stasys Kviecinskas išleido įsakymą Nr.9 komendatūrai. Voldemarininkų Organizacijos Tarybos nutarimu jisai skiriamas Kauno komendantu vietoj  Jurgio Bobelio, o jo padėjėju skiriamas pulkininkas Mykolas Kalmantas. Majoras Kazys Šimkus skiriamas Tautos Darbo Apsaugos bataliono vadu vietoj  Andriaus Butkūno.
Vokiečių karo komendantas generolas Maximilian Ritter von Pohl parodė savo nepasitenkinimą SS remiamu puču atsiųsdamas pulkininkui Bobeliui padėkos raštą, nepripažindamas naujo komendanto Stasio Kviecinsko ir su juo nebendraudamas.

TDA bataliono išgryninimas

Po voldemarininkų pučo žymiai paspartėjo  Hamano skrajojančio būrio išžudymas Lietuvos provincijos žydų.  Dešimt vokiečių  esesininkų būrį lydėdavo kokia trisdešimt lietuvių karių iš Tautos Darbo Apsaugos bataliono 3-osios kuopos, kuriai vadovavo Bronius Norkus. Žydų vyrų, moterų ir vaikų sulaikymą, laužymą ir pristatymą organizavo naujai paskirtas Lietuvos saugumo policijos vadovas Vytautas Reivytis.  Nuo savo veiklos pradžios Marijampolėje liepos 7 d. iki pučo, Hamano skrajojantis būrys išžudė 466 žmones, iš kurių 79% žydai. Po pučo iki rugsėjo 12 d. būrys papildomai sušaudė 61 108 žmonės, iš kurių 98% buvo žydai. Netrukus Lietuvos provincijoje neliko žydų. 
Voldemarininkai savo nuožiūra priimdavo, paaukštindavo ir atleisdavo bataliono karininkus. Karininkai į atsakingas pareigas buvo skiriami su  Geležinio vilko rekomendacija. „Geležinio vilko“ štabo viršininko  Igno Taunio rekomendacija priimti Pranas Šopaga, Juozas Krikščiūnas ir Juozas Jurkūnas.  Į tarnybą priimta 11 naujų karininkų, kurie beveik visi buvo karo pasitraukę iš Raudonosios armijos 29-ojo ŠTK. Nuo liepos 31 d. iki rugpjūčio 9 d. septyni karininkai buvo paleisti iš tarnybos kaip voldemarininkams nepatikimi ar dėl to, kad atsisakė būti žudynių vykdytojais ar liūdytojais: Julius Abramavičius, Stepas Paulauskas, leitenantas gydytojas Antanas Narbutas, jaunesnieji leitenantai Vladas Goras, Povilas Grigaliūnas, Jurgis Janulevičius ir Jonas Ralys.

Vokiečiai perima vadovavimą

1941 m. liepos 30 d. Rytų krašto (Ostlando) karo vado įsakymu vokiečių 11-ojo rezervinės policijos bataliono (RPB) vadas majoras Franzas Lechthaleris perėme vadovavimą Lietuvos darbo tarnybai ir visiems partizanų junginiams. Rugpjūčio 6 d. jis tai raštu pranešė Kauno karo komendantui  Stasiui Kviecinskui ir pareikalavo pasirūpinti, kad jo nurodymai ir įsakymai būtų besąlygiškai vykdomi. Iš rašto matyti, kad jis su Stasiu Kviecinsku jau buvo svarstęs būtinumą pertvarkyti ir perginkluoti lietuviškus dalinius. Stasys Kviecinskas įsakymu Nr. 18 paskelbė majoro nurodymą. Nuo to laiko lietuvių pajėgos buvo tiesiogiai pavaldžios vokiečiams. 
1941 m. rugsėjo 24 d. atsargos generalinio štabo majoras Romas Kiaulėnas raštu pareiškė Kauno karo komendantui  Stasiui Kviecinskui, jog bataliono karių nedrausmingumas piktina gyventojus. Kariai meta petardas į ožkas, granatomis muša žuvis, geria ir triukšmauja, nevalo batų, nesiskuta. „Kareiviai, atsilankydami pas privačius (civilius) gyventojus, su pasigėrėjimu pasakoja apie patirtus „malonumus“, naikinant žydus. Tas demoralizuoja gyventojus, o, be to, tai turėtų būti tarnybinė paslaptis. " Juos reikia drausti "…nes jei šie lietuviški batalionai ir nebeatstovauja kariuomenės dalinių, bet platesnė visuomenės masė dar žiūri kaip į Lietuvos kariuomenės likučius arba kaip į naujai besikuriančią kariuomenę.“ 
1941 m. gruodžio 1 d. SS štandartenfiureris Karlas Jägeris buvo priverstas sustabydyti žydų išžudymą. Jisai savo ataskaitoje teigiamai vertino TDA bataliono karių („partizanų“) dalyvavimą žudynėse: „Veiksmai pačiame Kaune, kur mūsų žinioje buvo pakankamas skaičius daugiau ar mažiau paruoštų partizanų, priešingai tiems ir dažnai dideliems sunkumams, kuriuos tekdavo įveikti kitose vietose, atrodydavo kaip paradinis šaudymas.“ 
1942 m. spalio 22 d. Zenonas Blynas savo dienoraštyje rašė, jog vokiečiai pareikalavo bataliono karius prisiekti. Atrodo, kad batalionų kareiviai jokiu būdu neprisieks. Kam jie turi prisiekti?  Fiureriui, ar vokiečių tautai? Teisinasi: yra savanoriai ir toliau kovos, bet neprisieks. 
Po karo, sovietinė valdžia nuteisė daug buvusių bataliono karių už dalyvavimą masinėse žydų ir kitų asmenų žudynėse ir už kovą su raudonaisiais partizanais. 1961 m. rugsėjo 25 d. buvę 1-osios kuopos kariai Pranas Matiukas, Jonas Palubinskas, Boleslovas Čirvinskas, Aleksas Raižys, Leonas Mecius, Juozas Kopūstas, Klemensas Skabickas, Stasys Bendzius buvo patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir vėliau sušaudyti.