google/wiki40b huggingface dataset:
Gelonai

Gelonai – gentis, kuri Herodoto laikais (V a. pr. m. e.) gyveno į šiaurę nuo Skitijos. Pagal Herodoto informaciją, Gelono miestas buvo budynų krašte, o jo pavadinimas neatskiriamas nuo gelonų genties vardo. Herodotas „Istorijoje“ rašo: „Bet kai persai įsiveržė į budynų kraštą, užtiko medinę tvirtovę, iš kurios budynai buvo pasitraukę, ir ją padegė“. Manoma, kad persų sugriautoji tvirtovė ir buvęs Gelono miestas, kuris galimai lokalizuojamas Desnos, kairiojo Dniepro upyne (Bilsko piliakalnis), kartais dar toliau į rytus, Dono ir Volgos tarpupyje. Per jį ėjo prekybos kelias.
Daugelis tyrinėtojų, remdamiesi Herodoto informacija, yra linkę gelonus laikyti helenais (graikais) ar bent jau helenizuota skitų gentimi. Tada atitinkamai manoma, kad Gelono miestas buvo graikų įkurta fraktorija budynų žemėse. Kadangi budynai buvo klajokliai, tarp jų apsigyvenę gelonai lokalizuojami gana dideliame plote. Mat šių vietų archeologinės kultūros esančios vietinių kultūrų, skitų ir graikų importo sintezė. Sprendžiant iš Herodoto duomenų, atrodytų, kad senovėje gelonai buvo graikai: gelonai kilę iš helenų – išvyti iš pajūrio prekybos vietų, jų šventovės su graikų dievais, apeigos panašios į Dioniso kultą; jų kalba – skitų ir helenų kalbų mišinys. Simas Karaliūnas ir kiti teigė, kad jie buvo baltai, kuriuos tapatino su gyvatės totemu.
Sprendžiant pagal Juchnovo kultūros pakraštyje esanti Bilsko piliakalnį, kuris galutinai buvo apleistas apie I a. Gali būti, kad prasidėjus aorsų ekspansijai gelonai pasitraukė į šiaurę (dalis budynų vakariau), kur ir yra lokalizuojami Ptolomėjaus, o dar vėliau paminėti ir helespontiečiai. Ir vėlesni senovės istorikai, įskaitant Amianą Marceliną, pateikia žinių apie gelonus ir jų lokalizacijas.
944 Hidalgas

944 Hidalgas yra Kentauro grupės asteroidas.
Skirtingai nuo daugelio kitų asteroidų orbitų, Hidalgo orbita primena kometų orbitas. Jis skrieja ištęsta ir labai pakrypusia į ek­liptikos plokštumą orbita tarp 2,0 ir 9,54 av nuo Saulės. 944 Hidalgas labiausiai nutolsta net už Plutono orbitos, prasibrauna iki Koiperio žiedo. Asteroido skersmuo yra apie 40 km. Asteroidas aplink Saulę apsisuka per 13,77 metų.
Evro nomas

Geografija

Evras yra vienas didžiausių Graikijos nomų, o Trakijoje - didžiausias. Jo ilgis iš šiaurės į pietus yra apie 150 km (su Samotrake ir vandeniu - 200 km). Panašaus ilgio yra Larisos ir Etolijos ir Akarnanijos nomai. Plotis iš rytų į vakarus svyruoja nuo 70 iki 100 km. 
Nomo didžiausios upės yra Marica ir Arda. 
Rodopų kalnai stūkso vakaruose ir pietvakariuose. Centras ir šiaurė kalvoti. Evro slėnyje - lygumos. Samotrakė yra kalnuota. 
Pietinėje ir centrinėje dalyje būdingas Viduržemio jūros tipo klimatas. Šiaurinėje dalyje ir kalnuose būna šaltų žiemų.
Anita Blond

Biografija

Savo karjerą Anita pradėjo kaip žurnalo „Penthouse“ modelis. Pirmieji jos bandymai kine įvyko 1994 m. Vokietijoje ir Italijoje, kur ji pasirašinėjo tikrąja pavarde arba kaip Anita Kelli.
Savo pseudonimą Anita Blond pasirinko pagal šviesią plaukų spalvą, nors iš tiesų ji yra tamsiaplaukė. Pirmaisiais metais daug filmavosi su kita populiarėjančia aktore Anita Dark bei dalyvavo ne vienoje bendroje foto sesijoje.
Greta vaidybos, jos nuotraukas nuolat spausdino suaugusiems skirti žurnalai „Oui“, „Cheri“, „Velvet“ ir „Perfect 10“, o žurnalas „Penthouse“ 1996 m. ją kartu su Anita Dark įtraukė tarp 7 populiariausių Europos pornoaktorių.
Pasiekusi populiarumą Europoje, Anita Blond, kaip ir jos draugė Anita Dark, persikėlė į JAV, kur toliau tęsė karjerą tokiose kompanijose kaip „Private“, „Odyssey“, „Elegant Angel“ ir „Wicked Pictures“.
2001 m., suvaidinusi daugiau kaip 100 filmų, ji pasitraukė iš pornografijos. Nors ir buvo viena populiariausių aktorių Europoje, Anita nėra laimėjusi asmeninių apdovanojimu, nors vienas paskutiniųjų jos filmų „Blond and Brunettes“ 2002 m. laimėjo 2 AVN apdovanojimus.
Interneto puslapyje paskelbtame 50 gražiausių pornoaktorių sąraše Anita Blond užima 20 vietą.
Baigusi pornografijos aktorės bei modelio karjerą, Anita mėgino vaidinti kitokio pobūdžio filmuose: „99 francs“ (2007 m.), „The Errand of Angels“, „Vita di paparazzo“ (abu 2008 m.). Titruose ji būna pristatoma kaip Anita Kelli arba Anita Gold.

Šeima

Anita Blond yra ištekėjusi už pornografinių filmų aktoriaus Frank Gun, kuris, skirtingai nei žmona, nėra pasitraukęs iš suaugusiųjų kino industrijos.
Liudas Truikys

Liudas Truikys (1904 m. spalio 10 d. Pagilaičiuose, Plungės rajone – 1987 m. gegužės 28 d. Kaune, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – dailininkas, scenografas, dekoratyvinės dailės dėstytojas.

Biografija

1923 m. baigė Telšių gimnaziją ir įstojo į Kauno meno mokyklos tapybos studiją. 1929 m. už dalyvavimą mokinių streike buvo pašalintas iš mokyklos, įsitraukė į Nepriklausomųjų grupės veiklą. Tapė peizažus, portretus, plakatus, dalyvavo parodose. 1931 m. įsidarbino Šiaulių dramos teatre. 1934–1935 m. ir 1937 m. savarankiškai tobulinosi Berlyne ir Paryžiuje.
1936 m. buvo priimtas į Lietuvos dailininkų sąjungą. Tuo metu kūrė impresionistinius peizažus, apipavidalino L. Minkaus baletą „Don Kichotas“. Kauno Šv. Mikalojaus bažnyčioje įrengė 3 vitražus „Adoruojantys angelai“. 1938 m. Šančių Šv. Jėzaus Širdies bažnyčioje nutapė freską „Angelai“.
1932–1940 m. dirbo Valstybės teatre dailininku ir apipavidalino dramas: „Aukso žaismas“ (1932 m.), „Tikruoju keliu“ (1933 m.), F. Šilerio „Vilhelmas Telis“ (1935 m.), Sofoklio „Oidipas Kolone“ (1939 m.), operas: Ž. Ofenbacho „Hofmano pasakos“, Dž. Pučinio „Madam Baterflai“ (abi 1937 m.), Dž. Verdžio „Otelas“ (1938 m.), E. d Albero „Mirusios akys“ (1940 m.) ir kitas. Iki 1940 m. sukūrė scenografiją 27 spektakliams. Nemažos įtakos kūrybai turėjo liaudies menas, dailininkai M. Dobužinskis ir M. K. Čiurlionis.
1941–1949 m. buvo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas, dekanas, katedros vedėjas, o nuo 1947 m. – docentas. 1947–1949 m. dėstė Kauno vidurinėje dailės mokykloje. 1948 m. buvo Vilniaus Operos ir baleto teatro vyriausias dailininkas, tačiau įsigalėjus socrealizmui iš pareigų buvo atleistas. 1956 m. dailininkas nutapė dvi freskas Kauno Šv. Kryžiaus (Karmelitų) bažnyčiai. Siekiant apsaugoti nuo sunykimo, jos uždengtos tinku. 1953–1959 m. dėstė Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume, kūrė scenografijas spektakliams. 1969–1975 m. dirbo dėstytoju Lietuvos dailės instituto Kauno skyriaus Taikomosios dailės katedroje. 1975 m. sukūrė scenografiją Dž. Verdžio operoms „Aida“ ir „Don Karlas“ bei „Traviata“ (1984 m.).
Kauno gaisrinė

Kauno miesto gaisrinė yra Kauno miesto centre, į pietus nuo centrinio pašto, priešais Nemuno salą. Architektūros paminklas. Pastatyta 1930 m. Nemuno ir I. Kanto gatvių sankirtoje (architektas Edmundas Frykas). Pastatas tebeatlieka Kauno ugniagesių centro funkcijas, laikomas vienu gražiausių tokios paskirties pastatų Lietuvoje.
Domantas Antanavičius

Karjera

A lygoje debiutavo 2015 m., kai atstovavo FK Sūduva Marijampolė. Dažniausiai žaidė už Sūduva B.
2018 m. birželio 24 d. tapo FC Stumbras nariu. 
Už kauniečius A lygoje sužaidė šešis susitikimus. 
Už Stumbras B Pirmoje lygoje sužaidė 11 susitikimų ir pelnė 4 įvarčius.
2019 m. vasarą FC Stumbras išnyko iš Lietuvos futbolo žemėlapio ir žaidėjas persikėlė į Estiją ir atstovauja Maardu Linnameeskond.
Kretingos (Klibių) akmuo su dubeniu

Apibūdinimas

Dubenėtas akmuo kampuotas, 1,28 m skersmens. Aukštis šonuose 61–72 cm, ties viduriu – 86 cm. Viršutinė šonų dalis 30–45 cm plotyje grubiai aptašyta, o apatinė akmens dalis neapdirbta.
Viršutinė plokštuma netaisyklingai apskrita, 1,21 m skersmens, nuolaidėja 14–23 cm į kraštus. Jos viduryje iškaltas netaisyklingo apskritimo pavidalo 49–57 cm skersmens ir 7–10 cm gylio plokščiadugnis dubuo, kurio dugno pakraščiu eina 3–4 cm pločio ir 1,5–3,0 cm gylio griovelis.

Istorija

Seniau akmuo buvo Klibių kaimo žemių vakarinėje dalyje, 0,34 km į šiaurę nuo senųjų kaimo kapinių. Gulėjo buvusių bendrųjų kaimo ganyklų pietvakariniame kampe, šalia ankstyvųjų žemdirbystės laukų. Prasidėjus melioracijai, 1970 m. išverstas ir nugabentas į skaldymui surinktų akmenų sąvartyną. Čia jį 1971 m. pastebėjo akmenų paruošėjas Petras Rentauskas ir pranešė inžinieriui Ignui Jablonskiui, kuris akmenį parvežė į Kretingos kraštotyros muziejų.

Tyrimai

1971 m. akmens stovėjimo vietą žvalgė Ignas Jablonskis. 25 m² dydžio plote aptikta daug degėsių ir angliukų.
Preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio viduriu.
Dokumentinė literatūra

Dokumentinė literatūra – faktais ir menine išmone grindžiami kūriniai.
Dokumentiniuose kūriniuose siekiama tikroviškai atvaizduoti autentiškus įvykius ir faktus, tačiau yra ir nemažai išmonės. Prie dokumentinių kūrinių priskiriamos apžvalgos, etiudai, interviu, kronikos, reportažai, straipsniai, dokumentiniam filmui parašytos apybraižos. Dokumentine literatūra vadinami ir tie kūriniai, kuriems būdingas dokumentiškumas, pirmiausia istorinė proza, taip pat biografiniai, dienoraštiniai, kelionių romanai. Dokumentinė literatūra pradėjo formuotis XIX a. viduryje.
Itabo rezervatas

Itabo rezervatas (isp. Reserva Itabó) – biologinis rezervatas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, į šiaurės rytus nuo Siudad del Estės, dešiniajame ant Paranos upės įrengto Itaipu tvenkinio krante. Yra 80 km šiauriau Hernandarijaso miesto. Plotas 15 208 ha.
Paviršius lengvai banguotas. Rezervatą rytų – vakarų kryptimi kerta Itabo upė su savo dviejomis atšakomis – Pietų Itabo ir Šiaurės Itabo, bei intakais. Dirvožemiai lateritiniai, raudonos spalvos. Būdingas subtropinis klimatas: vidutinė metinė oro temperatūra 21-22 °C, metinis kritulių kiekis 1500–1700 mm. Santykinis oro drėgnumas 70-80 %.
Augalijoje vyrauja aukštieji miškai, su negausiais žemaisiais miškais, krūmynais ir pievomis. Gausu balamedžių, ruprechtijų, kedrenių, Cabralea oblongifoliola, Cordia trichotoma, amerikinių balfūrų, gyslotųjų kvebrachų, žaltinių karolmedžių, blizgiųjų piestojų ir kt. Iš žemųjų augalų vyrauja vienažiedė eugenija, Campomanesia xanthocarpa. Žolinę augaliją sudaro daugiausia įvairios bromelijos. Rezervate aptikta 40 rūšių žinduolių, 250 – paukščių ir 20 – roplių. Sutinkami pekariai, lyguminiai tapyrai, didžiosios mazamos, koačiai, šarvuočiai, iš paukščių – ibiškieji garniai, baltakakliai garniai, braziliniai kormoranai, antys Cairina moschata, ereliai žuvininkai, karališkieji grifai, iš roplių – kaisakos, koralinės gyvatės, plačiasnukiai kaimanai.
Jadvyga Monstvilaitė

Biografija

1930-1936 m. mokėsi Plungės valstybinėje gimnazijoje,
1936-1938 m. Šiaulių valstybinėje mokytojų seminarijoje
1938-1940 m., 1941-1942 m. J. Monstvilaitė dirbo Plungės valsčiaus Nanaišių pradinės mokyklos mokytoja,
1943-1945 m. Plungės vidurinės mokyklos mokytoja,
1945-1949 m. Lietuvos TSR švietimo ministerijos Aukštųjų ir specialiųjų mokyklų valdybos inspektore.
1940-1943 m. ir 1945-1947 m. studijavo Vilniaus Valstybiniame pedagoginiame institute Gamtos mokslų fakultete (dabar – Lietuvos edukologijos universitetas).
1953–1956 m. Žemdirbystės ir dirvožemio instituto,
1956–1958 m. Žemdirbystės instituto direktoriaus pavaduotoja mokslo reikalams.
1958–1992 m. dirbo Žemdirbystės instituto Vokės filiale,
1958–1991 m. Herbicidų laboratorijos vedėja;
nuo 1969 m. profesorė. 1967 m. biologijos mokslų daktarė. 
Duktė dainininkė Giedrė Kaukaitė.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – reljefo įtaka piktžolių rūšinei sudėčiai, piktžolių botaninė sudėtis ir jų naikinimas mechaninėmis ir chemijos priemonėmis. Paskelbė daugiau kaip 300 mokslinių ir mokslo populiarinamųjų straipsnių.
Žiemos kanalas

Žiemos kanalas (rus. Зи́мняя кана́вка) – nedidelis kanalas Sankt Peterburgo Centriniame rajone, jungiantis Nevą ir Mojką ties Žiemos rūmais. Kanalo ilgis – 228 m, plotis – 20 m. Žiemos kanalas – vienas didžiausių turistų traukos objektų mieste, populiari romantiškų susitikimų vieta, o kanalo vaizdas su arkine galerija nuo Milijoninės gatvės – vienas iš Sankt Peterburgo simbolių.
Nedidelis kanalas šioje vietoje buvo iškastas 1719 m. Po metų dalis krantinės prie caro Petro I-ojo namo buvo išgrįsta akmenimis (pirmą kartą Sankt Peterburge). 1787 m. vietoje Petro I Žiemos rezidencijos kanalo krantinėje pagal Giacomo Quarenghi projektą buvo pastatytas klasicistinis Ermitažo teatras, o kitoje kanalo pusėje baigta Didžiojo Ermitažo statyba. Abu pastatai per kanalą antrojo aukšto lygyje buvo sujungti galerija, kurią prilaiko aukšta arka.
1784 m. kanalo krantinės buvo sutvirtintos, išgrįstos jau tradicija tapusiomis granito plokštėmis, turėklai papuošti grotelėmis.
Kanalo pavadinimai kelis kartus keitėsi, jis buvo vadintas Senuoju rūmų, Žiemos rūmų, dešinysis krantas kurį laiką buvo Pašto gatvė. Dabartinis pavadinimas galutinai įsitvirtino XIX a. pradžioje.
Per neilgą kanalą nutiesti net trys tiltai. Pirmasis medinis pakeliamasis tiltas pastatytas 1720 m., o 1766 m. vietoje jo pastatytas pirmasis Peterburge akmeninis Ermitažo tiltas, netrukus atsirado I-asis Žiemos tiltas. Labai panašus II-asis Žiemos tiltas pastatytas 1940 m.
Paberžė

Aplinkinės gyvenvietės

GIEDRAIČIAI – 16 km 
 GLITIŠKĖS – 6 km
Visalaukė I – 9 km
ANAVILIS – 1 km 
 Barskūnai – 8 km 
 MAIŠIAGALA – 18 km
Eitminiškės – 11 km 
 NEMENČINĖ – 22 km
Pikeliškės – 7 km 
 DIDŽIOJI RIEŠĖ – 18 km 
 VILNIUS – 32 km
Antpirštis

Istorija

Lietuvoje antpirščiai aptinkami XV a. – XVI a. vyrų, manoma, siuvėjų kapuose. Gaminti iš plonos žalvarinės skardos su išorėje išmuštomis nedidelėmis duobutėmis, uždari. Rasta Rumšiškių, Skrebinų (Jonavos rajono savivaldybės teritorija), Kurklintiškių (Ukmergės rajono savivaldybės teritorija) ir Kukių kapinynuose. Analogiškų antpirščių aptinkama ir gretimuose kraštuose.
Upernavikas

Transportas

Upernavike yra įsikūręs oro uostas, iš kurio lėktuvai skrenda į Kvanaką, Kvarsutą ir Ilulisatą. Kompanijai "Air Greenland" priklausantis sraigtasparnis "Bell 212" padeda aplinkiniams kaimams palaikyti ryšį su Upernaviku. Vasarą nedidelis kompanijos "Royal Arctic Line" keltas plukdo į gretimus kaimus.

Radinys

1824 m. netoli Upernaviko esančioje Kingigtorsakvo saloje buvo rastas XIII a. runomis išraižytas akmuo, kuriam suteiktas Kingigtorsakvo vardas. Akmenyje buvo paminėti trys vikingai ir aprašyta netoliese pastatyta piramidė iš akmenų. Tai šiauriausiai rastas vikingų kultūros palikimas, neskaitant smulkių dirbinių, kuriuos inuitų pirkliai nugabeno toliau į šiaurę. Todėl ši vietovė laikoma šiauriausiu tašku, kurį pasiekė vikingai savo kelionių metu.
Tuščiakotis baravykenis

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 45 psl.
Bočių žemė

Bočių žemė – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kauno rajono tarybos laikraštis, leistas 1990–1991 m. Kaune.

Istorija

Tiražas 1990 m. – 5000 egz., 1991 m. – 3000 egz. Išėjo 8 numeriai.
Vyr. redaktorius Juozas Mozeris.
Česlovas Tarvydas

Biografija

1972 m. baigė Rietavo žemės ūkio technikumą, mechanizatorius. Č. Tarvydo individualios įmonės savininkas.
Tėvynės sąjungos Klaipėdos rajono skyriaus narys. 1990–1995 m. Klaipėdos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Priekulės Laisvės kovų ir tremties istorijos muziejaus steigimo iniciatorius, padėjo pargabenti į Lietuvą Vasario 16-osios akto signataro Jurgio Šaulio archyvus ir daiktus. Sutuoktinė Marijona, duktė Jūratė.
Usambaros kalnai

Usambaros kalnai (angl. Usambara Mountains) – kalnagūbris Tanzanijos šiaurės rytuose. Ilgis – 110 km, plotis – iki 64 km. Aukščiausia vieta siekia 2440 m. Kalnagūbrį sudaro dvi dalys – Vakarų Usambara ir mažesnė, bet drėgnesnė Rytų Usambara.
Šie kalnai pasižymi dideliu gaunamos drėgmės kiekiu, todėl yra apaugę tropiniais miškais. Jie pasižymi didele bioįvairove, endeminių rūšių gausa. Čia gyvena tanzaninis didysis apuokas (Bubo vosseleri), usambarinė šepardija (Sheppardia montana), kalninis audėjas (Ploceus nicolli). Yra įkurtas Amanio gamtos rezervatas. Usambaros kalnuose gyvena bantų tautos (šambai), masajai.
Algirdas Gruzdas

Algirdas Gruzdas (g. 1947 m. rugpjūčio 27 d. Kaune) – buvęs Lietuvos futbolininkas ir treneris.

Biografija

1970 m. baigė LKKI. Žaidė Kauno „Atlete“, Klaipėdos „Atlante“, Kauno „Bangoje“.
Trenerio karjerą pradėjo 1972 m. Dirbo Kauno futbolo mokykloje, treniravo „Bangą“, su kuria 1989 m. iškovojo Lietuvos čempionės vardą ir tapo „Tiesos“ taurės laimėtoja.
Tarp A. Gruzdo auklėtinių – Aurelijus Skarbalius, Darius Maciulevičius, Dainius Šuliauskas, Andrius Velička.
Rai akmenys

Rai akmenys - dideli, apskriti disko formos akmenys, pagaminti iš klinties, paplitę Japo saloje. Vietiniai žmonės šiuos akmenis naudojo kaip neįprastą valiutos formą.
Jie dar vadinami akmeniniais pinigais.

Forma ir vertė

Rai akmuo yra apskritas disko formos akmuo, iškaltas iš klinties, su didele skyle viduryje. Didžiausias žinomas akmuo yra 3 metrų diametro, 0,5 metrų storio, ir sveria apie 4 tonas.
Akmenys buvo naudojami užtvirtinti socialiniams susitarimams: vestuvėms, paveldėjimams, politiniams sandėriams, sąjungų ženklams, išpirkoms ar tiesiog keitimui į maistą. Tradiciškai, mokant šiais pinigais, jie nepakeičia buvimo vietos, bet šeimininkas visada žino, kurie pinigai priklauso jam ir juos prižiūri.
Žaliava akmeniniams pinigams buvo plukdoma iš Palau ir Naujosios Gvinėjos, galbūt iš Guamo.
Kurmaičių koplyčia

Architektūra

Koplyčios architektūra turi išliekamąją vertę ir yra reikšminga tautos kultūros paveldo dalis.
Pastato planinė struktūra ir architektūrinė išraiška būdinga lietuvių liaudies architektūrai. Koplyčia originali tuo, kad jos stogas yra keturšlaitis, lyg didelės pirkios. Ant kraigo centro uždėtas aštuoniasienis bokštelis su kūginiu stogeliu ir kryžiumi. Koplyčia yra stačiakampio plano su trisiene apside ir prie jos prišlieta zakristija. Interjere išlikęs saikingo dekoro medinis altorius, baliustrada, sakykla, pagrindinės įėjimo durys su kalvio darbo apkaustais, kryžiai. Jie neseniai restauruoti, trūkstamos architektūrinės detalės rekonstruotos. 2004 m. restauruotas unikalus koplyčios altorius.
Hotano prefektūra

Geografija

Prefektūra pietuose ribojasi su Tibeto regionu, pietvakariuose turi sieną su Indija per ginčytiną Aksai Čino kraštą. Pietinė dalis kalnuota, ja driekiasi Kunluno kalnai, tuo tarpu į šiaurę nuo jų plyti nesvetinga Taklamakano dykuma. Per ją nuo kalnų į Tarimo baseiną teka keletas upių (Hotanas, Karakašas, Jurunkašas, Kerija). Yra senovinio Nijos miesto liekanos.
Viktoras Kafarovas

Biografija

Gimė 1914 m. birželio 18 d. Šiauliuose. 1938 m. baigė Kazanės chemijos institutą. Nuo 1944 m. dirbo Maskvos chemijos institute. Buvo vienas iš pirmųjų pradėjusių taikyti kibernetiką chemijos inžinerijoje. Nuo 1952 m. TSKP narys. 1960-1970 m. vykdė tyrimus susijusius su matematiniu modeliavimu chemijos procesuose. Nuo 1979 m. Tarybų Sąjungos mokslų akademijos narys. Mirė 1995 m. spalio 11 d. Maskvoje.
Albinas Lozuraitis

Biografija

1952 m. baigė Jurbarko vidurinę mokyklą, 1957 m. baigė Vilniaus universitetą, Istorijos ir filologijos fakultetą, įgydamas lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. 1963 m. birželio 25 d. Vilniaus universitete apsigynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Socialinė ideologija (jos socialinių principų metodologiniai pagrindai)“. 1963 m. suteiktas filosofijos daktaro laipsnis. 1957–1992 m. dirbo Vilniaus universitete, – dėstytoju, vyresniuoju dėstytoju, docentu. 1974–1992 m. – Vilniaus universiteto filosofijos žurnalo „Problemos“ vyr. redaktorius. 1992–1996 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys.
Buvo Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, šios partijos tarybos, prezidiumo narys, partijos kandidatas į Lietuvos Respublikos Seimo narius Naujamiesčio rinkimų apygardoje. 1992–1996 m. – Lietuvos Respublikos Seimo narys, Valstybės ir teisės komiteto pirmininko pavaduotojas.
Vedęs. Pirmoji žmona – redaktorė Žana Levitina iš gyvenimo pasitraukė 1991 metais. Iš pirmosios santuokos turi du vaikus: architektą Eduardą Lozuraitį (g.1960) ir filologę Lizetą Lozuraitytę (g.1968).
Antrą kartą vedė 1995 metais filosofę  Loretą Anilionytę. Su ja turi dukrą teisininkę Ievą Lozuraitytę (g.1996).
Kermano provincija

Istorija

Provincija įkurta Achemenidų satrapijos Karmanijos vietoje.

Geografija

Provincija įsikūrusi Irano kalnyne, todėl paviršius daugiausia kalnuotas (aukščiausia viršūnė – Hazaranas, 4500 m). Rytuose plyti Dešte Luto dykuma, kitur būdingos stepės ir pusdykumės, o gyvenvietės įkurtos daugiausia oazėse. Klimatas daugiausia sausas, karštas, pietuose drėgnesnis.

Gyventojai

52,9 % Kermano provincijos gyventojų gyvena miestuose, 46 % – kaimuose, 1,1 % – klajokliai. Vyraujančios tautos – persai, beludžiai, afšarai ir kt.
Didžiausi miestai: Kermanas, Sirdžanas, Rafsandžanas, Džiroftas, Bamas, Zarandas, Šehrebabakas.
Tai Či

Tai Či Čuan (arba tiesiog Tai Či, kinų kalba – „aukščiausios ribos kovos menas“) – kinų kovos menas, pasižymintis švelniais ir lėtais judesiais. Jis nuo seno žinomas kaip sveikatingumo, savigynos ir fizinio poilsio bei dvasinio nušvitimo visuma. Tai Či tikslas – savigyna bei sveikatos stiprinimas, o jo galutinis praktikavimo tikslas – gyvenimo prasmės, harmonijos su pasauliu ir pačiu savimi atradimas. Teisingai atliekami Tai Či Čuan judesių sistemos pratimai, padeda: atsipalaiduoti, nuraminti mintis, gerinti kraujotaką, taisyti kūno laikyseną, sustiprinti imuninę sistemą bei vystyti vidinę energiją Či. Tai Či Čuan kovos menas pradėjo formuotis Kinijoje prieš kelis šimtmečius. Jos filosofinį pagrindą sukūrė mąstytojai daoistai, ieškoję būdų kaip pasiekti ilgaamžiškumą ir pažinti gyvenimo esmę. Šio meno pradininku laikomas daoistas vienuolis atsiskyrėlis Čžan Sanfenas. Jo sukurta sistema priskiriama vidinėms ušu mokykloms.
Kadohadačai

Kadohadačai (angl. Kadohadacho) – Šiaurės Amerikos indėnų gentis, priklausiusi kadų konfederacijai. Dabar priskirti Oklahomos kadams (angl. Caddo Nation of Oklahoma).

Istorija

Kadohadačai tradiciškai gyveno ties dabartinių Teksaso, Oklahomos, Arkanzaso ir Luizianos valstijų sienomis. Jie augino tokias žemės ūkio kultūras kaip kukurūzai, pupos, moliūgai ir pekaninė karija, gamino pardavimui lankus ir molinius indus.
1541 m. kadohadačų grupės sutiko Ernando de Soto ekspediciją, nors ispanai į kadohadačų teritoriją nebuvo įžengę. 1687 m. kadohadačų gentis priėmė La Salle ekspedicijos išlikusius narius savo kaimuose Teksase. Nuo tada kadohadačai palaikė draugiškus ryšius su prancūzais.
XVII-XVII a. kadohadačai buvo viena iš trijų kadų genčių grupių. Kadohadačų buvo 4 bendruomenės, gyvenusios netoli Raudonosios upės Didžiojo vingio.
XVIII a. pradžioje kadohadačus puolė Chickasaw indėnai ir dalį išžudė, dalį pavergė. Kadohadačų genties likučiai pasitraukė į vakarus ir prisijungė prie nasonių ir načitočių genčių. XVIII a. pabaigoje kadohadačų likučiai prie giminingų načitočių šiaurės vakarų Luizianoje.

Perkėlimas

1845 m. JAV federalinė vyriausybė kadohadačus ir hasinai indėnus perkėlė į Brazoso rezervatą Teksase. 1859 m. šios gentys vėl buvo perkeltos kartu su kitais kadais į Indėnų teritoriją, į rezervatą tarp Kaneidiano ir Vošitos upių.

Dabar

Kadohadačai yra Oklahomos kadų (angl. Caddo Nation of Oklahoma) nariai kartu su Hasinai, Hainai bei kitomis kadų gentimis. Kadohadačų dialektas priklauso kadų kalbai, artimas Hasinai ir načitočių dialektams, juo šiandien tebekalbama.
Aneksija

Aneksija (lot. annexio – prijungimas) – vienašališkas ir neteisėtas svetimos valstybės teritorijos ar jos dalies prijungimas prie savosios (pvz., Lietuvos prijungimas 1940 m. rugpjūčio 3 d. prie SSRS arba didelės Meksikos teritorijos prijungimas 1848 m. vasario 2 d. prie JAV).
Aneksija paprastai įvykdoma po karinės jėgos panaudojimo ar bent jau grasinimo ja.
KS Skënderbeu Korçë

Istorija

Apie šį klubą sklandė legendos, o Federbet agentūra kartais nespėdavo dalintis informacija. Čempionų lyga, Europos lyga, vietinis čempionatas. Rungtynės buvo perkamos ir parduodamos. „Fiksinama“ be jokios sąžinės graužaties. Vienas tituluočiausių Albanijos klubų eilę metų vertėsi tokia veikla. Pagaliau visi „nuopelnai“ oficialiai pripažinti ir įvertinti.  UEFA sprendimu 2018 m. klubas nušalintas nuo dalyvavimo Europos turnyruose dešimčiai metų.