google/wiki40b huggingface dataset:
Karolis Buržinskas

Kūryba

Vienas populiariausių Karolio kūrinių, pasaka vaikams „Šimtakojis Gabrielius ir Sliekas Jokūbas“, kurią įgyvendino kartu su Greta Osecka. Kaip garso režisierius dirbo prie Andriaus Tapino audio knygos „Vilko Valanda“. 2016 m. sausio mėnesį išleido garsinę knygą „Princas“. Leidinys kartu su kita autoriaus kūryba, ilgą laiką buvo platinamas nemokamai „Aušros Radijas“ leidyklos puslapyje. 2016 m. liepos antroje pusėje Karolis Buržinskas pristatė pirmą režisūrinę 
radijo dramą „KOMA“.    
Autoriaus garsinės knygos ir radijo dramos pasižymi savita kompozicine struktūra, bei išskirtiniu montažu. Savo kūryboje naudoja modernias modulines DSP sistemas, įvairius garso generatorius, stereo mikrofonus, binauralinį garsą, konvoliucinį aidą ir impulsus, kurie padeda sukurti išskirtinės erdvės pojūtį. 
Karolio muzika plačiai naudojama kino ir TV pramonėje, tuo rūpinasi Danijos audio/video sinchronizacijos kompanija „Apollo Music“. Karolio muziką galima išgirsti populiarioje kinų melodramoje „Loving, Never Forgeting“, kurią oficialiais duomenimis stebėjo kiek daugiau nei 48 milijonai žmonių.
Žaganis

Istorija

Minimas nuo 1202 m. Miestą valdė Silezijos vokiečiai. 1945 m. po karo vokiečiai išvaryti ir atkelti lenkai.
Petras Bagrationas

Biografija

Gruzinų Bagrationų dinastijos kilmės kunigaikštis.
Nuo 1782 m. kovo 4 d. Astrachanės pėstininkų pulko eilinis Kizliare. 1783 m. dalyvavo malšinant sukilimą Čečėnijoje, kuriam vadovavo šeichas Mansuras. 1785 m. unteris, pateko į sukilėlių nelaisvę, caro vyriausybės išpirktas. 1787-1791 m. Rusijos-Turkijos karo dalyvis, praporščikas, 1792 m. Kijevo kavalerijos jėgerių pulko majoras.
1794 m. Kosciuškos sukilimą malšinusios kariuomenės karininkas. 1799 m. generolas majoras, A. Suvorovo žygių į Italiją ir Šveicariją dalyvis, vadovavo armijos avangardui. 1805-1807 m. karų su Prancūzija dalyvis, 1807 m. vasario 7 d. pasižymėjo Ylavos mūšyje, 1807 m. birželio 14 d. – Frydlando mūšyje, kuriuos Rusijos kariuomenė pralaimėjo. Po šių mūšių Napoleonas pasakė, kad Rusijos kariuomenėje yra tik vienas tikras generolas – Bagrationas.
Per 1808-1809 m. Rusijos-Švedijos karą vadovavo divizijai, užėmusiai Alandų salas, 1809 m. infanterijos generolas. Per 1809-1812 m. Rusijos-Turkijos karą vadovavo Moldavijos armijai. Per 1812 m. karą su Prancūzija – Rusijos II Vakarų armijos vadas. Borodino mūšyje 1812 m. rugpjūčio 26 d. mirtinai sužeistas.
Jo vardu 1946 m. Ylava pavadinta Bagrationovsku.
Sinišas

Istorija

Vietovė gyvenama nuo priešistorinių laikų. Randama pūnų juvelyrikos, kapaviečių. Romėnų laikais Sinišo vietoje buvo Mirobrigos (prie dabartinio Santjago do Kaseno) uostas bei svarbus žvejybinis centras. Pats vietovardis kildinamas iš lot. sinus („įlanka“ arba „išlinkis“). VII a. Sinišas užimtas vizigotų, vėliau nuniokotas maurų. XIII a. gyvenvietė vėl atsikūrė. 1362 m. Sinišas gavo miestelio statusą, pradėti statyti įtvirtinimai. XV–XVI a. buvo svarbus uostas, prekybinis centras, puldinėtas piratų. XX a. pr. tai buvo nedidelis miestelis, plėtojęs daugiausia žemdirbystę, žvejybą, turizmą. XX a. antroje pusėje pastatytas giliavandenis uostas, imta plėtoti pramonė.
1460 ar 1469 m. Siniše gimė portugalų jūrininkas Vaskas da Gama. Jis gimė Sinišo pilyje, kurią valdė jo tėvas, alkaldas Estevanas da Gama.
Rimantas Kačianauskas

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1982 m. technikos mokslų kandidatas, 1996 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
Nuo 1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) Taikomosios matematikos ir mechanikos katedros asistentas, nuo 1976 m. Statybinės mechanikos katedros aspirantas, nuo 1978 m. Statybinės mechanikos mokslinio tyrimo laboratorijos jaunesnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1982 m. asistentas, nuo 1983 m. vyr. dėstytojas, nuo 1993 m. docentas, nuo 1997 m. profesorius. 1995–1998 m. ir nuo 2002 m. Fundamentinių mokslų fakulteto Medžiagų atsparumo katedros vedėjas, 1998–2002 m. prorektorius mokslo reikalams. Stažavo 1986 m. Ciuricho aukštojoje technikos mokykloje, 1985 m. ir 1992 m. Štutgarto, 1997 m. Londono, 2000 m. Bremeno universitetuose.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritys – skaičiuojamoji mechanika, baigtinių elementų metodai, irimo mechanika, biomechanika.
Komunizmo aušra (Daugai)

Komunizmo aušra – Daugų rajono laikraštis, ėjęs nuo 1951 m. balandžio 6 d. iki 1959 m. gruodžio 10 d. Dauguose.

Istorija

LKP Daugų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus per savaitę. 1951–1952 m. ėjo kartą-dukart per savaitę. Spausdintas Varėnos spaustuvėje (Nr. 1), 1951–1955 m. – Vilniuje, 1955–1959 m. laikraščio spaustuvėje. Tiražas 1951 m. – 800 egz., 1959 m. – 1500 egz. 
Laikraštis uždarytas Daugų rajono didžiąją dalį prijungus prie Alytaus rajono. Teritorijoje platintas Alytaus rajono laikraštis „Komunistinis rytojus“. Daugų spaustuvės įrenginiai atiteko Alytaus spaustuvei.
Itapua departamentas

Geografija

Itapua departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono pietrytinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kaasapos departamentu ir Aukštutinės Paranos departamentu, vakaruose – su Misjoneso departamentu, rytuose ir pietuose Paranos upės atskirtas nuo Argentinos (Misjoneso ir Korjenteso provincijų).
Šiaurinės departamento dalies paviršius kalnuotas, derlingas, išraižytas upių ir upelių, apaugęs vešlia augmenija. Pietryčiuose būdingos lygumos, ten plyti ganyklų plotai. Centrinė dalis skurdesnė. Itapua aukštumos sudaro San Rafaelio Kordiljerą. Aukščiausias taškas yra San Rafaelio kalnas, iškylantis į 850 m aukštį. Kitos didesnės viršukalnės – Mbopikua, Sero Guasu, Benites-kuė, Tores-kuė, Gvajaki, Kaa-oveti ir Mboreve Poti.
Svarbiausia Itapua upė yra Parana. Į ją suteka įvairios upės, iš kurių svarbiausios – Tebikvari, Jakui Gvasu, Tembėjus. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 21 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 16 ir 28 °C. Per metus iškrenta 2400 mm kritulių (daugiausiai šalyje); drėgniausias mėnuo – spalis.
Departamente yra San Rafaelio nacionalinis parkas, bei vienintelis šalyje UNESCO pasaulio paveldo objektas – La Santisima Trinidad de Paranos ir Chesus de Tavarangės jėzuitų misijų griuvėsiai.

Gyventojai

Itapua departamente 2002 m. gyveno 453,7 tūkst. gyventojų, tai sudaro 8,8 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 32 žm./km². Tankiausiai gyvenama pietinė–pietrytinė dalis, rečiau vakarai, centriniai rajonai. Apie 30 % gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Itapua yra užregistruota virš dviejų tūkstančių (2146; 2002 m.). Dauguma (86,3 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi tik apie trečdalis.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Svarbiausios auginamos kultūros yra sojos (982,5 tūkst. t, 2002 m.), ryžiai (27,1 tūkst.), kviečiai (151 tūkst.) ir kukurūzai (161 tūkst.). Itapua yra svarbiausia kiaulių auginimo sritis šalyje (267 tūkst. vnt.), dar auginami galvijai (484 tūkst.), avys (33,9 tūkst.), arkliai (36,9 tūkst.).
Antonijus Vivaldis

Biografija

Groti smuiku Antonijų Vivaldį išmokė jo tėvas Džiovanis Batista (Giovanni Battista), dirbęs barzdaskučiu prieš tapdamas profesionaliu smuikininku.
1703 m. Vivaldis buvo įšventintas į kunigus ir greitai pramintas Il Prete Rosso („raudonuoju kunigu“), dėl savo rusvų plaukų. Netrukus, 1704 m., jis buvo atleistas nuo mišių laikymo dėl savo silpnos sveikatos (jis greičiausiai sirgo astma), o 1706 m. jis pasitraukė iš kunigystės ir tapo maestro di violino mergaičių prieglaudoje Pio Ospedale della Pietà, Venecijoje. Nuo to laiko jis užsiėmė vien muzika.
1705 m. išleistas pirmasis jo kūrinių rinkinys (raccolta). 1716 m. A. Vivaldis paskirtas maestro de' concerti. Tuo metu jis parašė didžiąją dalį savo muzikos, įskaitant daugybę operų ir koncertų. 1718 m. Vivaldis ėmė daug keliauti. Nepaisant šių kelionių Pietà mokėjo jam kiekvieną mėnesį už du koncertus orkestrui ir repeticijas su orkestru mažiausiai keturis kartus. Įrašai rodo, kad tarp 1723 ir 1729 m. jam buvo sumokėta už 140 koncertų.
Vienas iš žinomiausių A. Vivaldžio kūrinių yra „Keturi metų laikai“, kur jis perteikia skirtingu metų laiku kylančius jausmus. Didelė dalis Vivaldžio repertuaro buvo iš naujo atrasta tik pirmojoje XX a. pusėje Turine ir Genujoje, bet išleista tik antrojoje amžiaus pusėje. Vivaldžio muzika yra inovatyvi, laužanti tradicines schemas; jis suteikė šviesumo formaliai ir ritminei koncerto struktūrai, nuolat ieškodamas harmoninių kontrastų, įvedė inovatyvias melodijas ir temas. Be to, Vivaldis sugebėjo kurti neakademinę muziką, kuria žavėjosi ne siauras intelektualų ratas, o ir plačioji publika. Dėl to Vivaldis buvo populiarus net ir tokiose šalyse kaip Prancūzija, kurios tuo metu buvo labai uždaros savo muzikinėje tradicijoje.
Vivaldis laikomas vienu iš kompozitorių, kurie paskatino Baroko muziką evoliucionuoti į klasikinį stilių. A. Vivaldžio kūryba padarė didelę įtaką Johanui Sebastianui Bachui. Kiti kompozitoriai apie A. Vivaldį atsiliepė ne taip palankiai – Igoris Stravinskis teigė, kad A. Vivaldis ne sukūrė šimtus koncertų, bet šimtą kartų perrašė tą patį koncertą.
Nepaisant populiarumo A. Vivaldis mirė skurde ir buvo palaidotas bendrame kape.
Mohikanai

Istorija

Mohikanų konfederacija sukurta iš penkių genčių tam, kad galėtų priešintis jų agresyviems vakariniams kaimynams mohaukams. Konfederacijos atstovai genčių vadai sachemai reguliariai rinkdavosi Šodako vietovėje (dab. Olbanyje). XVII a. jie užmezgė ryšius su europiečiais kolonizatoriais. Pirmieji jų buvo olandai, įkūrę jų teritorijoje Naujuosius Nyderlandus. Jie 1614 m. Šodako vietoje pastatė Nasau fortą, kuris tapo svarbiu prekybiniu tašku tarp indėnų ir olandų.
Vėliau, 1664 m., kontrolę regione perėmė britai. 1710 m. vienas mohikanų vadų Etow Oh Koam, kartu su trimis mohaukų vadais lankėsi Anglijoje pas karalienę Aną. XVIII a. krašte veikė protestantų ir Moravijos bažnyčios misionieriai. Nemažai mohikanų priėmė krikščionybę, o vėliau kovojo Prancūzų ir indėnų kare britų pusėje.
Per JAV nepriklausomybės karą mohikanai susivienijo su amerikiečiais prieš britus ir jų sąjungininkus mohakus, senekus, onondagus ir kajugas. Tačiau Amerikai laimėjus karą, XVIII a. pabaigoje mohikanai buvo masiškai perkeliami iš jų gimtosios teritorijos į oneidų žemes vakaruose. Ten jie įkūrė savo gyvenvietę ir ją pavadino Naujuoju Stokbridžu. XIX a. I pusėje mohikanai buvo perkelti dar kartą, dar toliau į vakarus (dab. Viskonsine). Čia mohikanai galutinai asimiliavosi, prarado gimtąją kalbą, papročius. Jų likučiai susimaišė su lingvistiškai giminingais lenapiais. Jie tebegyvena Stokbridžo-munsių indėnų rezervate. Kartu su lenapiais jų priskaičiuojama 1,5 tūkst.
XX a. pabaigoje mohikanai ir lenapiai pateikė ieškinį, kad atgautų dalį prarastų žemių Niujorke (~9,300 ha). Mainais jiems buvo pasiūlyta ~0.81 ha žemės.

Literatūroje

Mohikanų genties pavadinimas panaudotas garsioje Džeimso Fenimoro Kuperio knygoje Paskutinis mohikanas. Knygos veiksmas vyksta tradicinėje mohikanų žemėje, tačiau kai kurie faktai apie mohikanus paimti iš visai kitos, tačiau panašaus pavadinimo indėnų genties moheganų. Pvz. veikėjo vardas Unkas yra ne mohikaniškas, o moheganiškas.
Kevin Garnett

Vidurinė mokykla

Pirmuosius tris gimnazijos metus jis žaidė savo gimtajame mieste Mauldine, Pietų Karolinoje. Paskutinę vasarą prieš mokyklos baigimą jis atsidūrė įvykių sūkuryje, kai paaštrėjo santykiai tarp baltųjų ir juodaodžių krepšininkų. Nors ir nebuvo prisidėjęs tiesiogiai, Garnett buvo areštuotas. Išsigandęs tolimesnių pasekmių, jis nusprendė persikelti į Čikagą, kur vidurinį išsilavinimą gavo Farragut Career Academy. Mokykla laimėjo 28 rungtynes ir patyrė 2 pralaimėjimus, tuo tarpu „USA Today“ jį išrinko Metų krepšininku. Jis taip pat buvo pripažintas geriausiu krepšininku Ilinojaus valstijoje. Jo pelnytų taškų vidurkis siekė 25,2 taško, 17,9 atkovoti kamuoliai, 6,7 rezultatyvūs perdavimai ir 6,5 blokuoti kamuoliai bei 66,7 % taiklumas atakuojant krepšį.
1995 m. baigęs Čikagos Farragut Career Academy 5 šaukimu pakviestas naujokų biržoje. Jis buvo pirmas NBA žaidėjas pakviestas po vidurinės mokyklos per paskutinius 20 metų.

Profesionali karjera

2007 m. Kevinas Garnetas buvo iškeistas į Al Jeferson, Ryan Gomes, Sebastian Telfair, Gerald Green, Theo Ratliff.
Klukovo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Dzikovinai, Grudekas, Jankai, Kaliskai, Kaplanas, Klukovas, Klukovo Kolonija, Kostri Podsendkovienta, Kostri Šmiejkai, Kučinas, Lubovič Vielkai, Lubovič Biziai, Lubovič Kontai, Lunevo Male, Lunevo Vielkie, Malinovas, Pientki Base, Pientki Grenzkai, Pientki Šeligai, Pientki Žebrai, Sobolevas, Stare Kostrai, Stare Varele, Stare Zalese, Trojanuvekas, Trojanovas, Uša Mala, Uša Vielka, Viktožinas, Višonki Košcelne, Višonki Blone, Višonki Klukuvekas, Višonki Nagurkai, Višonki Vlostai, Višonki Vojcechai, Višonki Vipichai, Žabinecas ir Žebri Vielkie.
Kunotas Vildžiūnas

Kūryba

K. Vildžiūnas – kūrinių ciklo „Vilniaus ženklai“ autorius, papuošęs sostinės tiltus savo kūriniais. Skulptūros yra nerūdijančio plieno, nuo 5 iki 20 m dydžio. Po Žirmūnų tiltu buvo pakabintas „Karališkasis obuolys”, po Žaliuoju tiltu – „Grandinė”, po senuoju Žvėryno tiltu – „Laivas-pusmėnulis”, Baltąjį tiltą pervėrė „Spindulys–Ietis“. Skulptūrų ciklo bendraautorius skulptorius Martynas Lukošius, taip pat prie šio projekto dirbo Rytis Lopas ir Ričardas Orlovas.  Nors kūrėjas ir gavo leidimus iš Vidaus vandens kelių direkcijos ir Tiltų ekspertų centro, bet dėl skulptūrų buvo sunerimę  Neries upeiviai ir tiltų projektuotojai teigė, jog motorlaiviams buvo iššūkis saugiai prasilenkti su patiltėje kabančiu objektu, bet vėliau pastebėję, jog skulptūros traukia turistus, kaipmat pramoko meistriškai manevruoti Neryje, o pvz., pasak kelių kritikų ir žmonių save laikančių išsilavinusiais pusantros tonos sveriantis „Karališkasis obuolys” bet kuriam inžineriniam statiniui būtų nemenka estetinė apkrova.
K. Vildžiūno kūrinių yra modernizmo skulptūromis garsėjančiame Jeruzalės skulptūrų sode (Vilnius), Birštono centrinio parko skulptūrų take.
Valdas Tutkus

Biografija

1978–1982 m. mokėsi Taškento aukštojoje pėstininkų vadų mokykloje. 1982 m. būrio vadas. 1983–1985 m. motorizuotosios šaulių kuopos vadas Afganistane. 1985 m. Turkestano karinės apygardos motorizuotojo šaulių bataliono vado pavaduotojas, 1987 m. bataliono vadas. 1988–1991 m. studijavo Maskvos M. Frunzės karo akademijoje.
1991–1992 m. Krašto apsaugos departamento Mokomojo junginio vado pavaduotojas, MPB „Geležinis vilkas“ vado pavaduotojas-štabo viršininkas. 1992–1993 m. Krašto apsaugos ministerijos Jungtinio štabo viršininkas. Nuo 1994 m. liepos 21 d. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo viršininkas-kariuomenės vado pirmasis pavaduotojas.  1995–1996 m. tobulinosi NATO gynybos koledže Romoje. 1996–1999 m. Lietuvos kariuomenės vado pavaduotojas.  1999–2001 m. LR karinis atstovas prie NATO ir Vakarų Europos Sąjungos, gynybos atašė Belgijos Karalystei. 2001–2004 m. Lietuvos kariuomenės lauko (sausumos) pajėgų vadas.  2004–2009 m. Lietuvos kariuomenės vadas. 
Transporto ir logistikos bendrovės „Hoptransa“ antrinės įmonės UAB „Hoptrans Projects“ plėtros direktorius, generalinis direktorius. 
2012 m. vasario mėn. sulaikytas neblaivus prie automobilio vairo. 
2014–2015 m. Lietuvos gynybos ir saugumo pramonės asociacijos direktorius.
Gunmos prefektūra

Istorija

Prieš maždaug 100 000 metų gyvenusio paleolito laikų žmogaus palaikai buvo atrasti Ivadžiuku, Gunmos prefektūroje, Japonijoje, XIX a. pr.. Dabar, netoli nuo ten, įkurtas valstybinis muziejus.
Praeityje Gunma buvo sujungta su Točigio prefektūra ir vadinosi Kenu žeme. Po kiek laiko žemė buvo padalinta į Kami-kenu ir Shimo-kenu. Geriausiai Japonijos istorijoje Gunma žinoma kaip buvusi Kodzukės žemė.
XIX a. 8-ajame dešimtmetyje su Italijos ir Prancūzijos parama, Anakoje buvo pastatytos modernios šilko gamyklos.

Geografija

Neskaitant centrinės ir pietrytinės dalies, kur susitelkę didžioji dalis gyventojų, prefektūra labai kalnuota. Šiaurėje Gunma ribojasi su Nijigatos ir Fukušimos prefektūromis, rytuose – su Točigio prefektūra, vakaruose – su Nagano prefektūra ir pietuose – su Saitamos prefektūra.
Gunmos prefektūroje glūdi Akagio, Harunos, Mijogio, Nikkō-Širanės ir Asamos kalnai ir teka Tonės, Agacumos ir Karasu upės.

Miestų ir kaimų susijungimai

Nuo 2003 m. balandžio 1 d. įvykdyta 15 miestų ir kaimų sujungimų. Paskutinis įvykdytas 2006 m. spalio 1 d., kai Haruna, paskutinis miestas likęs Gunmos apskrityje, buvo prijungtas prie Takasakio ir neliko minėtos Gunmos apskrities.

Klimatas

Gunmos klimatas šaltokas. Jam būdinga kara-kadze – vėjuotos, sausos žiemos.

Kultūra

Jomo Karuta (上毛かるた), tradicinis kortų žaidimas Gunmos prefektūroje, čia žaidžiamas tiek vaikų, tiek senų žmonių.
Adačis Micuru, žymusis mangaka, gimė būtent Gunmos prefektūroje.
Orfeas Leykosia

Isorija

Įkurtas 1948 m. Po Antrojo pasaulinio karo dalyvavo Kipro aukščiausioje futbolo lygoje, bet vėliau neteko savo reikšmės.
Plazmodis

Plazmodis (gr. plasma – lipdinys, eidos – pavidalas) yra gleivūnų (Myxomycota) ir kai kurių chitridiomikų (Chytridiomycota) somatinis kūnas, sudarytas iš plikos (neapgaubtos sienele) daugiabranduolės protoplazmos ir galintis ameboidiškai judėti. Plazmodis yra vienaląstis, tai yra nediferencijuotas į atskiras ląsteles. Nuo kitų vienaląsčių kūnų skiriasi tuo, kad neturi sienelės. Plazmodį iš išorės gaubia citoplazminė plazminė membrana (plazmolema) ir gleivių sluoksnis. Žiūrint pro mikroskopą, plazmodis atrodo tarsi tinklas su ertmėm (vakuolėmis). Vidinį tinklą sudaro plazmodžio gijos.
Plazmodžių dydžiai įvairuoja ir gali siekti iki 1-10 centimetrų. Kai kurių rūšių plazmodžiai gali ištįsti iki vieno metro. Taigi, tokių rūšių plazmodžiai yra lyg gigantiškos ląstelės, savo dydžiu pralenkiančios beveik visų kitų organizmų ląsteles. Parazitinių rūšių plazmodžiai yra smulkūs, tokio dydžio kaip parazituojamųjų organizmų ląstelės.
Plazmodis sudarytas iš 75 % vandens, 10 % baltymų, glikogeno ir kitų medžiagų. Kai kurių rūšių plazmodžių vakuolėse gausu pigmentų, kurie ir nudažo plazmodžius ryškiomis spalvomis, pavyzdžiui, geltona, raudona ir violetine. Kadangi plazmodžiai neturi sienelės, tai jie yra gleivėti, lipnūs, drebučių konsistencijos, jų forma netaisyklinga. Pasklidę ant substrato, plazmodžiai atkartoja jo paviršių. Susidarius nepalankioms aplinkos sąlygoms, pavyzdžiui, kritiškai sumažėjus drėgmei, plazmodžių paviršinis gleivių sluoksnis sustandėja (sklerotizuojasi), o pats plazmodis virsta pseudoskleročiu (gr. pseudo – tariamas, netikras, sklēros – kietas). Toks darinys gali ilgą laiką pakelti nepalankias aplinkos sąlygas.
Plazmodis juda ameboidiškai, pseudopodijų pagalba. Viduje plazmodžio protoplazma lėtai juda pirmyn ir atgal, tarsi pulsuoja. Tačiau į vieną pusę protoplazma juda stipriau, šioje pusėje ir susidaro pseudopodijos.
Plazmodis minta dvejopai: 1) fagocitozės (fagotrofijos) būdu, tai yra įtraukia į vidų, tarsi ryja, savo kelyje pasitaikančius mikroorganizmus (bakterijas, sporas, hifų dalis, dumblius ir pirmuonis); 2) absorbcijos būdu, tai yra visu kūnu siurbia ištirpusias vandenyje organines medžiagas.
Esant palankioms sąlygoms, iš gleivainių (Myxomycetes) klasės rūšių plazmodžių išsivysto vaisiakūniai (sporangiokarpai).
Kovo 8

Vardadieniai

Ašvilas – Ašvilė – Ašvyda – Ašvydas – Aušvyda – Aušvydas – Aušvydė – Beata – Gaudvilė – Laima – Vydmina – Vydminas – Vydminė
Sfaksas

Istorija

Sfaksas įkurtas 849 m., buvusio romėnų miesto Thaenae vietoje. 1148–1156 m. buvo valdomas siciliečių, vėliau užimtas ispanų. XVIII a. Sfaksas buvo viena svarbiausių osmanų piratų bazių. XIX a. miestas užkariautas prancūzų.
Telšių vyskupijos licėjus

Istorija

Įsteigtas 1994 m. Telšiuose, mokosi berniukai baigę pagrindinę mokyklą ir kurie galvoja apie galimybę tapti kunigu. Dauguma licėjų baigusių mokinių mokslus tęsia didžiojoje seminarijoje, o kiti toliau studijuoja pagal kitus savo pašaukimus ir sugebėjimus. Licėjaus direktorius yra kunigas Tomas Žlibinas.
Prieš 2012-2013 mokslo metus, vyskupijos licėjus buvo perkeltas į Žemaičių Kalvarijoje esančias Telšių kunigų seminarijos propedeutinio kurso patalpas, licėjaus auklėtiniai mokosi kartu su Žemaičių Kalvarijos vidurinės mokyklos moksleiviais.
Kampečė (miestas)

Paveldas

Kampečei būdinga barokinė kolonijinė architektūra. Išlikusios 1663 m. pastatytos tvirtovės liekanos (7 bastionai), Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo katedra (1542–1705 m.), Gubernatoriaus rūmai (XIX a.).
Kampečės fortas ir senamiestis 1999 m. įtraukti į UNESCO pasaulio pavedo sąrašą.

Istorija

Miestas 1540 m. įkurtas konkistadoro Fransisko de Montecho majų gyvenvietės Kimpech vietoje. Kronikose rašoma, kad ten buvę 3000 namų, įvairių paminklų, tačiau iki šių dienų nieko neišliko. Miestas dažnai buvo puldinėjamas piratų, kol XVII a. buvo fortifikuotas. Nuo XVIII a. tapo svarbiu uostu, per kurį buvo išvežami augaliniai dažai ir druska. Nuo 1863 m. tapo Kampečės valstijos centru.
Georgi Parvanov

Biografija

1975 m. baigė Perniko vidurinę mokyklą ir 1981 m. Sofijos universiteto istorijos fakultete „Bulgarijos komunistų partijos istorija“ specialybę. 1988 m. apgynė istorijos daktarinę disertaciją „Dimitar Blagoev ir Bulgarijos nacionalinis klausimas 1879–1917“.
1981 m. pradėjo dirbti tyrėju Bulgarijos komunistų partijos istorijos institute. Nuo 1989 m. vyriausiasis mokslinis bendradarbis. Nuo 2001 m. gegužės mėn. Bulgarijos interneto bendruomenės narys.
Nuo 1981 m. Bulgarijos komunistų partijos narys. (1990 m. ši partija pakeitė pavadinimą į Bulgarijos socialistų partiją – BSP.) Nuo 1994 m. – BSP aukščiausiosios tarybos pirmininko pavaduotojas. Nuo 1996 m. – BSP aukščiausiosios tarybos pirmininkas. 2000 m. perrinktas BSP aukščiausiosios tarybos pirmininku.
1994–2001 m. Bulgarijos parlamento narys. 2001 m. lapkričio mėn. išrinktas Bulgarijos prezidentu. Šias pareigas pradėjo eiti nuo 2002 m. sausio 22 d.
Dalyvavo 2006 m. prezidento rinkimuose. Pirmajame ture, vykusiame spalio 22 d., gavo 65 % rinkėjų balsų. Kadangi išviso rinkėjų dalyvavo mažiau kaip 50 %, tai išėjo į antrąjį turą kartu su savo priešininku ultranacionalistu Volen Siderov. Antrajame ture, vykusiame spalio 29 d., surinkęs virš 75 % rinkėjų balsų antrą kartą laimėjo Bulgarijos prezidento rinkimus.
Lydos plynaukštė

Lydos plynaukštė, Lydos lyguma, moreninė banguota klonėta lyguma Lietuvoje Šalčininkų raj. ir šiek tiek Varėnos raj. savivaldybių teritorijoje bei Baltarusijoje (Gardino sritis).
Altitudė 180 m. Lietuvoje esanti plynaukštės dalis vadinama Eišiškių plynaukštė. Šiaurėje siejasi su Medininkų aukštuma. Susidarė priešpaskutiniu ledynmečiu.
Moreninės nuogulos, kurių sluoksnio storis 120–410 m, slūgso iškilioje kristalinio pamato dalyje, ant kreidos sistemos mergelio ir kreidos. Priešledyninių nuosėdų paviršiaus absoliutus aukštis – 40 m. Per paskutinį ledynmetį Lydos plynaukštės paviršius buvo gerokai išlygintas, suskaidytas klonių.