google/wiki40b huggingface dataset:
Jevgenijus Kanskis

Jevgenijus Kanskis; latv. Jevgēņijs Kanskis, rus. Евгений Канский (1907 m. gruodžio 17 d. Rygoje, Rusijos imperija – 1986 m. liepos 5 d. Rygoje, Latvijos TSR) – Latvijos ir TSRS buriuotojas, vienas iš buriavimo ledu Latvijoje pradininkų.

Biografija

Nuo septynerių metų susidomėjo buriavimu, jo tėvas – turtingas Rygos notaras Viačeslavas Kanskis – buvo garsus buriuotojas ir automobilių mėgėjas. 1922 m. J.Kanskis laimėjo pirmąją regatą ir iš tėvo gavo dovanų – jachtą „Jolite“. Baigęs jūreivystės studijas jis visgi kapitonu netapo – toliau užsiiminėjo buriavimu. 1914 m. notaras V.Kanskis buvo įsigijęs Estliandijos gubernatoriaus jachtą „Amata“, vėliau tėvas ir sūnus Kanskiai su ja dalyvaudavo svarbiausiose Europos regatose. Buvo laimėtos garsiosios Nordsee Woсhe lenktynės, regatos Havre, Diuvelyje, Ostendėje ir kt. 1938 m. birželio 19 d. Jevgenijus Kanskis nugalėjo Pirmojoje tarptautinėje buriavimo regatoje Klaipėda–Nida. Iš viso tarpukaryje su jachta „Amata“ buvo pelnyta virš dviejų šimtų prizų ir kt. apdovanojimų, tarp jų ir medalis „Navigacia Restituta“. Be to, J.Kanskis garsėjo kaip puikus sportinio automobilio „Amilcar CGS Grand Sport“ vairuotojas, dalyvavo prestižiniame Monte Karlo ralyje.
Latvijai tapus sovietine respublika, J.Kanskis išliko neginčijamu buriavimo autoritetu tuometinėje Tarybų Sąjungoje, buvo vienas pirmųjų buriavimo ledrogėmis Kyšo ežere prie Rygos atkūrėjų. 1951–1965 jis net šešiolika kartų tapo TSRS čempionu buriuodamas jachtas ir ledroges, paskutinį kartą nugalėjo būdamas 58 metų, o vieną pirmenybių sidabro medalį pelnė jau sulaukęs 72 metus. Nepaisant to, į šalies rinktinę kviečiamas nebuvo dėl savo sportinės praeities „buržuazinėje Latvijoje“. Neturėdamas leidimo išvykti į varžybas užsienyje, rungtyniaudavo TSRS vandenyse. 1960 m. ir 1961 m. su „Drakono“ klasės jachta jis nugalėjo regatose „Aplink Kuršių marias“. 1980 m. buvo pakviestas teisėjauti Maskvos olimpinių žaidynių Talino regatoje, o po trijų metų baigė aktyviai sportuoti.
La Lima

Istorija

Pradžioje La Lima priklausė San Migelio savivaldybei, vėliau – San Pedro Sulos, o nuo 1981 m. gavo savivaldą.
Paprastoji auslinda

Išvaizda

Tai rudos spalvos vabzdys, iš išvaizdos kiek suplotas, su gana ilgais siūliškais ūsais, nedidelėmis akimis, rausvo atspalvio galva. Auslindos turi dvi poras sparnų, bet pirmoji pora virto trumpučiais kietais antsparniais, po kuriais slepiasi susilankstanti antroji skraidomųjų sparnų pora. Auslindos gali skraidyti, bet dieną jos lindi įvairiuose plyšiuose ir atsikišę sparnai joms tik trukdytų.
Baišados arena

Istorija

Stadiono statybų darbai buvo pradėti 1912 m. Atidarytas 1914 m. birželio 6 d. 1934 m. stadionas pervadintas į Estádio Joaquim Américo Guimarães. XX amžiaus 8-ajame dešimtmetyje buvo uždarytas. Nuo 1984 m. buvo laikinai (kelerius metus) atidarytas. 1997 m. kovo 26 d. stadionas buvo nugriautas. 1999 m. birželį vietoje seno stadiono buvo pastatytas naujas.
1914 m. rugsėjo 6 d. buvo surengtos pirmosios futbolo varžybos tarp Flamengo ir Internacional Futebol Clube (7–1). Pirmasis įvartis buvo pelnytas Flamengo Arnaldo.
Naujame stadione pirmos futbolo varžybos įvyko 1999 m. birželio 24 d. Atlético Paranaense 2–1 laimėjo prieš Paragvajaus Cerro Porteño. Pirmą įvartį pelnė Atlético klubo žaidėjas Lucas.
Didžiausias žiūrovų skaičius – 31 740, 2001 m. gruodžio 16 d. rungtynėse Atlético Paranaense – São Caetano (4–2).
Rugsėjo 8

Vardadieniai

Klementina – Adriana – Marė – Marija
Moldavijos transportas

1995 m. pagrindinė transporto rūšis Moldavijoje buvo geležinkelis (visas ilgis 1138 km) ir greitkeliai (12730 km) iš viso, įskaitant (10973 km) asfaltuotą kelią). Pagrindiniai geležinkelio mazgai – Kišiniovas, Benderai, Ungenis, Oknita, Belcai ir Basarabiaska. Pagrindiniai užsieniniai geležinkeliai jungia respublikos tinklą su Odesa Ukrainoje prie Juodosios jūros ir su Rumunijos miestais Jasais ir Galaciu; jie taip pat veda į Ukrainos šiaurę. Greitkeliai jungia pagrindinius Moldavijos miestus ir yra pagrindinis keliavimo būdas per šalį, tačiau keliai yra prastos kokybės: apie 20 % Moldavijos kelių yra kritinės būklės. Pagrinidinis šalies oro uostas yra Kišiniove.
Laivininkystė galima Pruto ir Dniestro upių žemupiuose, tačiau vandens transportas turi nedidelę reikšmę šalies transporto sistemoje. 1990 metais iš viso 317 mln. tonkilometrų buvo krovinių buvo pergabenta šalies vidaus vandenyse, geležinkeliais 15 007 mln. tonkilometrų ir keliais 1673 mln. tonkilometrų.
Remiantis pasaulio ekonomistų forumu, nepaisant daugybės tarptautinės paramos iš ES, Pasaulio banko ir kitų vakarų remėjų, Moldavija turi antrą pagal prastumą kelių kokybę pasaulyje po Čado Afrikoje. Viena tokios prastos statistikos priežasčių yra didelė politikų korupcija.

Geležinkeliai

iš viso: 1138 km Visas Calea Ferată geležinkelio tinklas nėra elektrifikuotas. Traukinių infrastruktūra yra prastos būklės, nes jie buvo pastatyti dar Tarybų Sąjungoje. Vidutinis keleivinių komercinių traukinių greitis yra 35-40 km/h (įskaitant sustojimus).
Tačiau daugiausia investuota buvo naujų geležinkelių, jungiančių Kišiniovą ir pietinę Moldaviją, statyboms nuo 2003 m.
Tarptautiniai keleiviniai traukiniai važiuoja į Bukareštą, Kijevą, Minską, Sankt Peterburgą ir Maskvą.

Greitkeliai

iš viso: 12 730 km
asfaltuota: 10 973 km
neasfaltuota: 1757 km (2003 m.)

Vandens keliai

424 km (Dniestro upe) (2005 m.). Kai kurios dalys yra Padniestrės valdžioje.

Dujotiekiai

Gamtinės dujos 606 km (2006 m.)

Uostai

Moldavija turi mažą naftos terminalą Dunojuje, esantį Džiurdžiuleštyje, suderintą su jūriniais laivais. Uostas buvo atidarytas 2006 m.

Jūrinis prekybos laivynas

iš viso: 7 laivai

pagal tipą: krovininiai 7

užsieniui priklausantys: 3 (Ukraina 3) (2006)

Oro uostai

12 (2006 apsk.). Vienas komercinių skrydžių oro uostas (Kišiniovas) turi skrydžius į maždaug 20 vietų ir skraidino 688 000 keleivių 2007 m.

Oro uostai su neasfaltuotais pakilimo takais

iš viso: 6
nuo 914 m iki 1523 m 3
mažiau nei 914 m 3 (2006 apsk.)
Blaublitz Akita

Istorija

Klubo ištakos siekia 1965 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais. 
Nuo 2010 m. žinomas kaip Blaublitz Akita futbolo klubas. Nuo 2014 m. žaidžia J3 lygoje.
Archaizmas

Archaizmas (iš sen. gr. ἀρχαϊκός – 'senovinis, senų laikų, pirmykštis') – kalbotyroje vadinami tokie žodžiai ar leksinės išraiškos, kurios neatitinka šiuolaikinės bendrinės kalbos normų, tačiau buvo įprastos ankstesnėse tos kalbos formose. Archaizmai gali būti tyčia naudojami kaip įmantrios kalbos forma, kaip tam tikro žargono dalis arba kaip idiomos, sutinkamos religiniuose, tautosakiniuose tekstuose.
Archaizmais laikomos taisyklingos, iš tos kalbos kilusios, seniau toje kalboje funkcionavusios leksemos, tačiau jais nėra seniau toje kalboje paplitę skoliniai (pvz., svietas, čystas, zvanas ir kt.), jais taip pat nėra plačiau bendrinėje kalboje neprigiję naujadarai, literatūriniai naujadarai, semantizmai (kalbomokslis, vielabraukis, grožė, gyvata ir kt.).
Archaizmai yra natūrali kalbos kaitos apraiška. Kai kurių žodžių nunykimas dažnai susijęs su jų miglota, nevienareikšme prasme, panašumu su kitais, skirtingos reikšmės, žodžiais. Gramatinės formos nyksta dėl sudėtingų formų pakeitimo paprastesnėmis, galūnių trumpinimų, sutampančių formų vengimo.

Vartojimas

Bene gausiausiai archaizmai vartojami literatūrinėje kalboje (ypač poezijoje, dainų tekstuose) kaip įtaigesnės, gyvesnės, labiau išskirtinės kalbos elementai (meninės raiškos priemonės).
Jos širdį drasko sielvartas bei rūstis.
Ji man bylojo apie skraudų kerštą,
ir tytveika piktų, agnių svajonių
bei tūžmasčių užplūdo jos krūtinę.
„Skalvių mergelė“, Vincas Mykolaitis-Putinas
Kaip specifiniai tam tikros srities žodžiai archaizmai vartojami, pavyzdžiui, teisinėje kalboje – „patraukti baudžiamojon atsakomybėn“, „nuteisti myriop“, religinėse formuluotėse (pvz., Tėve Mūsų, kurs esi danguje, teesie šventas tavo vardas…). Kiti archaizmai išsisaugoja idiomose, posakiuose – „eik velniop“, „jau saulelė vakarop“, „iškeliavo Anapilin“, „eik šunims šėko pjauti“, „turėk aumenyje“, „vardan kažko“). Išnykę iš bendrinės kalbos, archaizmai gali ilgai gyvuoti tarmėse, tam tikrose subkultūrose ir panašiai.
Archaizmams artimi žodžiai yra istorizmai – seniau vartoti pavadinimai, išnykę iš bendrinės kalbos išnykus jais vadintiems daiktams, reiškiniams, ar pakitus jų pavadinimams (lažas, baudžiava, muškieta, vyža, žagrė, rikis, maskolis, gudas, Rymas, Petrapilis…).
Antanas Dambrauskas (1911)

Antanas Dambrauskas (1911 m. vasario 10 d. Norkūnai, Rokiškio valsčius – 1995 m. lapkričio 21 d. Druskininkai) – Lietuvos vertėjas, rašytojas.
Jonas Užpurvis

Biografija

Mokėsi Virkytų mokykloje, 1911 m. baigė Klaipėdos mokytojų seminariją. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo Vokietijos kariuomenėje ryšininku-vertėju.
1923-1930 m. mokytojavo Rokuose (prieš tai – Vilkyčiuose). 1930-1933 m. studijavo klasikines kalbas Vytauto Didžiojo universitete Kaune, buvo studentų draugijos „Mažoji Lietuva” narys. 1934-1939 m. dėstė lotynų ir anglų kalbas Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1926-1939 m. dalyvavo Klaipėdos krašto mokyklų draugijos veikloje. 1939 m. kovo 23 d. hitlerininkams uždarius gimnaziją, su šeima persikelė į Palangą, toliau mokytojavo iš Klaipėdos atkeltoje Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1941-1943 m. dėstė vokiečių kalbą Vilniaus universitete. 1945 m., grįžęs į Klaipėdą, apsigyveno savo, prieš karą statytame, name. Dėstė vokiečių ir anglų kalbas Klaipėdos I-joje gimnazijoje bei mokytojų seminarijoje.
1926 m. vedė, žmona Ilzė Stubraitė, vaikai – dukra Janina (g. 1937 m.), sūnus Ramūnas (g. 1940 m.) 1949 m. su šeima ištremtas į Krasnojarsko kraštą Tasejevo rajoną. Dirbo viename kolchoze bitininku. 1962 m. grįžo iš tremties, negavęs gyvenimo ploto, nes jo name Klaipėdoje bei tėviškėje Virkytų kaime sovietų valdžia buvo apgyvendinusi žmones, prisiglaudė pas sūnų Šilutėje. Vėliau gavo butą naujame penkiaaukštame name. Ir Sibire, ir Šilutėje rašė Sovietų valdžiai prašymus išvažiuoti į Vakarų Vokietiją. 1967 m., gavęs leidimą, su žmona ir sūnumi išvyko. Vokietijoje gavo pensiją, pasistatė namą, keliavo po Vakarų Europą: Vokietiją, Italiją, Ispaniją ir kt.

Asmenybė

Buvo neaukštas, judrus. Kalbėjo greitakalbe Klaipėdos krašto tarme. Mėgo muziką, liaudies dainas, pats skambindavo fortepijonu klasikinius kūrinius. Kūrė eiles, muziką, dirigavo chorui. Piešė. Domėjosi kalbomis, augalais. Mokėjo daugiau kaip 30 kalbų: vokiečių, anglų, graikų, lotynų, prancūzų ir kt.

Kūryba

Rinko istorinę medžiagą iš vokiečių senų dokumentų, vertė juos į lietuvių kalbą ir 1938-1939 m. iš jų paruošė dviejų tomų knygą „Lietuvių tautos istoriniai šaltiniai“. Pirmas tomas „Senprūsių kova su Ordinu“ išleistas 1938 m., antras – „Lietuvių kovos su Ordinu iki Kęstučio mirties“, išleistas 1939 m.
1962–1967 m., gyvendamas Šilutėje, parašė knygą „Trys kalbinės studijos“, kurią 1990 m. išleido Mažosios Lietuvos fondas Čikagoje. Knyga parašyta vokiečių kalba, joje aprašoma gimtoji Saugų tarmė, nagrinėjama upės ir miesto vokiško pavadinimo Memel kilmė, aptariama Kristijono Donelaičio kūryba. Priede pateikti autoriaus įkalbėtos Saugų tarme dvi garso kasetės.
Gyvendamas Vokietijoje, parašė grožinės literatūros kūrinių, atsiminimų. Prisidėjo prie akademinio „Lietuvių kalbos žodyno“ rengimo. Rankraščiuose paliko neužbaigtų darbų. 1999 m. UAB „Litimo” leidykla Vilniuje išleido 516 puslapių knygą „Mano literatūrinis palikimas” (parengė Regina Sinkevičienė). Joje sudėti J. Užpurvio apie tremtį Sibire hegzametru parašytas epas „Turgus baltųjų vergų“, novelė „Kažkur“, eilėraščių rinktinė „Ką mano siela regėjo“ bei prisiminimai apie Joną Užpurvį.
Vidurinė Azija

Vidurinė Azija siauresne sąvoka yra regionas tarp Amudarjos ir Syrdarjos upių, o platesne sąvoka – visos buvusių tarybinių Azijos valstybių teritorijos (Kazachija, Kirgizija, Uzbekija, Turkmėnija, Tadžikija). Kai kada prie teritorijos prijungiamas ir Afganistanas, dar rečiau – Mongolija. Kai kada kartu minimas ir Azerbaidžanas, dažniausiai taip norint paminėti visas postsovietines tiurkų šalis. 
Vidurinės Azijos kaip savotiškai skirtingo regiono idėją 1843 m. pirmasis įdiegė Alexander'is von Humboldt'as.

Sąvokos

Dominuoja trys Vidurio Azijos ribų sąvokos. Pirmos dvi Vidurinės Azijos tradicinės sąvokos teisingos, jeigu į šį regioną žvelgsime šiaurės-pietų kryptimis, nes tokiu atveju visos šios šalys yra Azijos žemyno geografiniame viduryje.

Pirmoji sąvoka

Pagal pirmą, senesnį TSRS laikų apibrėžimą, Vidurinei Azijai priskiriama Uzbekija, Turkmenija, Kirgizija, Tadžikija, nors šis regionas yra gegografinės Azijos žemyno vakarų pakraštyje.

Antroji sąvoka

Antra, plačiai priimta sąvoka, kada šalia anksčiau paminėtų šalių Vidurinei Azijai priskiriama ir Kazachija, bet taip pat šis regionas  yra Azijos žemyno vakarų pakraštyje, tik užima platesnę dalį šiauriau. Kazachija nėra Azijos žemyno viduryje, o Kazachijos vakarinė dalis (apie 10 proc. šalies teritorijos) yra geografinėje Europoje.

Trečioji sąvoka

UNESCO variantas labiausiai atitinka Vidurinės Azijos geografinį apibrėžimą, kadangi šiuo atveju išskyrus vakarines ribas, regionas tolygiai nutolęs nuo Azijos žemyno šiaurinių, pietinių ir rytinių pakraščių. Į šias ribas patenka Kazachija, Kirgizija, Uzbekija, Turkmenija, Tadžikija, Sibiro pietų dalis, Mongolija, Kinijos vakarų dalis (Vidinė Mongolija, Sindziangas, Činghajus, Gansu, Tibetas), Indijos ir Pakistano šiaurinės dalys, šiaurės rytų Iranas.
Andrejus Karvackis

Karjera

2018 m. tapo „Panevėžio“ futbolo klubo nariu. 2018 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje.
2019 m. kartu su panevėžiečiais rungtyniavo A lygoje. Per tą laiką sužaidė 15 rungtynių A lygoje ir buvo startinės sudėties žaidėjas, tačiau vasarą gavo kryžminių raiščių traumą, kuri ilgam žaidėją išvedė iš rikiuotės.
Vanda Kašauskienė

Biografija

1944–1954 m. mokėsi Subačiaus, Šiaulių vidurinėse mokyklose. 1954–1959 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete. 1966 m. VU apgynė disertaciją „LKP veikla vystant liaudies švietimą respublikoje (1956–1961 m.)“, 1979 m. apgynė disertaciją „LKP veikla vystant liaudies švietimą respublikoje Tarybų valdžios metais (1940–1970)“, 1980 m. istorijos mokslų daktarė. 
1959–1984 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1971 m. docentė, nuo 1983 m. profesorė. 1984–1990 m. Partijos istorijos instituto prie LKP CK direktorė. 1990–2001 m. Lietuvos istorijos instituto Naujausiųjų laikų istorijos skyriaus vyresnioji mokslo darbuotoja. 
1959–1989 m. SSKP, 1989–1990 m. savarankiškos LKP narė. 1986–1990 m. LKP CK narė.
Algimantas Vakarinas

Biografija

1982 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius – mechanikas.
1992 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos Muzikos fondo direktorius, 1993 m. Lietuvos kultūros instituto direktoriaus pavaduotojas, 1994 m. viešbučio „Taffotel“ direktorius, 1995 m. UAB „Pasekmė“ direktorius, 1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės Naujamiesčio seniūnijos seniūnas, 1999 m. Vilniaus mero pirmasis pavaduotojas, 2003–2007 m. Vilniaus mero pavaduotojas.  2008–2010 m. LR vidaus reikalų viceministras. 2010 m. UAB „Dogas“ direktoriaus patarėjas.
1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Vilniaus miesto skyriaus narys, skyriaus pirmininkas, LiCS valdybos narys, nuo 2010 m. visuomeninio judėjimo „TAIP“ (Tėvynės atgimimas ir perspektyva) narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. su Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Rasuolė, vaikai Eglė, Milda.
Ruth Chepngetich

Biografija

2017 m. laimėjo Stambulo maratoną. 2018 m. pasaulio pusės maratono bėgimo čempionate užėmė 13 vietą bei pelnė sidabrą moterų komandinėje įskaitoje kartu su Kenijos nacionaline komanda. 2019 m. Dubajuje pasiektas asmeninis rekordas maratone (2:17:08) buvo trečias greičiausias laikas istorijoje. 2019 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate pelnytas auksas maratono rungtyje.
Degučių herbas (Šilutė)

Aprašas

Raudoname skydo lauke prie stilizuoto žalio augančio medelio žalia skydo papėde žingsniuoja auksinis elnias su sidabriniais ragais ir akimi.

Istorija

Degučiams istorinis herbas buvo suteiktas 1792 m. gegužės 15 d. Atkuriant herbą, iškilo problema dėl vaizduojamo objekto – panaudoti elnią ar briedį. Bet buvo nuspręsta pavaizduoti elnią.
Naujasis Degučių herbas buvo patvirtintas Lietuvos Respublikos Prezidento 2006 m. lapkričio 30 d.
Alandai

Istorija

Salos apgyvendintos jau bronzos ir geležies amžiais, pirmajame tūkstantmetyje čia gyveno šiaurės germanai, XI–XII amžių sandūroje atsikraustė švedai. Nuo tada priklausė Švedijai kaip Suomijos (Osterlando) dalis ir buvo traktuojamos kaip atskira istorinė provincija.
Švedijai pralaimėjus 1808–1809 m. karą su Rusijos imperija, Alandų salos ir Suomija atiteko Rusijai. Nuo 1917 m. – nepriklausomos Suomijos dalis, greitai kilo atskyrimo nuo Suomijos idėjos (Alandų klausimas) ir 1922 m. pripažinta savivalda ir atskiras parlamentas. Buvo traktuojama kaip provincija ir regionas kartu.
Nuo 1957 m. – Šiaurės Tarybos narė, nuo 1984 m. turi atstovą Šiaurės Ministrų Taryboje.

Ekonomika

Salų ekonomikoje labiausiai dominuoja laivyba, prekyba ir turizmas. Laivyba sudaro net 40 % visos Alandų ekonomikos. Daugelis laivybos kompanijų yra mažos ir jose dirba apie 10 darbuotojų. Maisto pramonėje yra svarbi vietinė žvejyba ir ūkinė veikla.
2004 m. salos nedarbo lygis siekė 1,8 %. Remiantis 2006 m. Eurostat duomenimis Alandai buvo 20 Europos Sąjungos regionas pagal turtingumą iš 268 regionų. Salose itin paplitęs atsiskaitymas Švedijos kronomis.
Perekšliai

Istorija

Pirmą kartą minimi 1589 m.
Sojombas

Sojombas (skr. swayambhu 'savaime užgimęs'; mong. soyombu, soyongbu) – senovinis sudėtinis simbolis, primenantis stulpą iš vienas ant kito sudėtų abstrakčių geometrinių simbolių. Sojombų tradicija kilusi iš indų ir budistų kultūros.

Socialistinės Mongolijos sojombas

Socialistinės Mongolijos vėliavoje sojombas buvo papildytas viršuje buvusia penkiakampe žvaigžde. 1992 m. Mongolijos vėliava buvo pakeista – žvaigždė iš vėliavos sojombo buvo pašalinta.

Buriatijos sojombas

Sojombus naudojo ir kitos mongolų tautos, pvz., buriatai.
Pečioros jūra

Pečioros jūra (rus. Печорское море) – Arkties vandenyno jūra (pietrytinė Barenco jūros dalis) tarp Kolgujevo ir Vaigačo salų.

Jūros ribos

Pečioros jūrai priskiriama akvatorija į rytus nuo linijos Čiorno ragas (Naujoji Žemė, pietinis įėjimas į įlanką Kostin Šaras) – šiaurinis Kolgujevo galas – pietinis Kolgujevo galas – Sviatoj Nos ragas (rus. Святой Нос) žemyne. Karos Vartų ir Jugros Šaro (rus. Югорский Шар) sąsiauriai nėra Pečioros jūros dalis.

Visi Pečioros jūros krantai yra Rusijos teritorija (žemyno krantas ir Kolgujevo ir Vaigačo salos – Nencų autonominė apygarda, Naujoji Žemė – Archangelsko sritis).
Pečioros jūra turi keletą įlankų – Ramenka, Kolokolkovo, Chaipudyros, Pečioros (didžiausia). Stambiausia įtekanti upė – Pečiora.

Jūros charakteristikos

Jūros ilgis (platumos kryptimi, nuo Kolgujevo iki Karos Vartų) – apie 300 km, plotis (ilgumos kryptimi, nuo rago Ruskij Zavorotas (rus. Русский Заворот)) iki Naujosios Žemės – apie 180 km. Jūros akvatorijos plotas – 81263 km², vandens tūris – 4380 km³.

Jūra sekli, gilėja einant į šiaurę nuo žemyno kranto. Vidutinis gylis – 6 m. Pagal pietinį Naujosios Žemės krantą eina giliavandenis lovys (gylis virš 150 m). Giliausia vieta – 210 m.
Poliarinė naktis tęsiasi nuo lapkričio pabaigos iki sausio vidurio, o poliarinė diena – nuo gegužės vidurio iki liepos galo. Ledo danga sezoninė, susidaro rugsėjį ar spalį, išsilaiko iki liepos. Vanduo paviršiuje šilčiausias rugpjūčio mėnesį – 10–12 °C, o gilumoje – rugsėjo-spalio mėnesiais. Vanduo šalčiausias gegužės mėnesį, tuomet paprastai vandens temperatūra neigiama visame gylyje.
Pečioros jūros vandens druskingumas keičiasi keičiantis metų laikams, jis nevienodas skirtingose akvatorijos vietose. Esant ledo dangai vandens druskingumas jūrinis (32–35 ‰). Vasarą ir rudenį jūros vanduo labai gėlėja dėl Pečioros upės ir kitų upių nuotėkio. Paviršiniame 10 metrų sluoksnyje susidaro sūroko (druskingumas iki 25 ‰), pagėlėjusio (druskingumas 25–30 ‰) ir jūrinio sūraus (druskingumas virš 30 ‰) vandens zonos. Zonos ryškiausios liepos mėnesį. Zonos ima mažėti rugpjūčio-spalio mėnesiais ir lapkritį, kai jūra ima užšalti, visiškai išnyksta.
Pečioros jūroje teka šiltosios Kolgujevo-Pečioros srovės, šaltosios Litkės srovės atšakos, taip pat – nuotėkinės (šiltos vasarą ir šaltos žiemą) Baltosios jūros ir Pečioros srovės.
Pečioros jūroje ties Varandėjaus sala vidutinis siziginio potvynio aukštis yra 1,1 m.

Versla Pečioros jūroje

Jūroje žvejojamos menkės, medžiojami baltieji delfinai, ruoniai.
2009 m. Pečioros jūroje pramoninei naftos gavybai rengiami telkiniai Prirazlomnojė (Приразломное), Dolginskojė (Долгинское), Medinskojė-Morė (Медынское-море), Varandej-Morė (Варандей-море) ir kt. Ties Varandėjaus gyvenviete veikia jūrinis naftos terminalas, pumpuojantis žemyninių telkinių naftą.
Apiterapija

Apiterapija (lot. apis 'bitė' + gr. therapeia 'gydymas') – gydymo ir profilaktikos metodai, kuriuose naudojami bičių gaminami ir surenkami produktai, taip pat ir bičių nuodai.
Bičių produktai (pirmiausia medus) žinomi ir svarbūs nuo priešistorinių laikų. Ispanijoje Suevas de La Arana oloje rasti paleolito epochos piešiniai, vaizduojantys žmogų, kopinėjantį iš drevės medų.
Hipokrato (460–377 pr. m. e.) raštuose randami gydymo bičių produktais (medumi, pikiu) ir bičių įgėlimais pavyzdžiai. Ibn Sina (Avicena) (980–1037 m.) savo veikale „Gydymo mokslo kanonas“ tiesiogiai nurodė gydomąjį pikio poveikį ir rekomenduoja kariams juo gydyti sužeidimus.
1858 m. prancūzų gydytojas Demarti pradėjo gydyti bičių nuodais, tai laikoma šiuolaikinės apiterapijos pradžia. Ilgą laiką apiterapija laikė tik gydymą bičių nuodais bei įgėlimais. Dabar apiterapeutų naudojamų bičių ir jų veiklos produktų sąrašas labai išsiplėtė. Naudojami praktiškai visi bičių produktai: medus, bičių surinktos žiedadulkės, pikis, bičių pienelis, bičių duonelė, bičių nuodai, vaškas, tranų hidrolizatas ir kiti produktai. Iš jų gaminamos įvairios farmacinės formos – tepalai, ekstraktai, tinktūros, tabletės, kurios naudojamos terapijai tiek atskirai, tiek ir derinant su bičių įgėlimais.
Moksliniai tyrimai neparodė jokio teigiamo bičių nuodų poveikio sveikatai.

Apiterapija Lietuvoje

Lietuvos Apiterapeutų asociacija (LAA) įkurta 1991 metais. Pradininkai ir asociacijos įkūrėjai yra gyd. Povilas Rimkus, dr. Kamelija Kadziauskienė (1951–2001). Prie apiterapijos vystymo Lietuvoje daug prisidėjo prof. Antanas Gendrolis.
Abu Inanas Farisas

Istorija

Abu Inanas Farisas 1348 m. valdžią užėmė jėga, kol teisėtas Maroko sultonas, jo tėvas Ali I Abdal Hasanas, kariavo rytų Magrebe. 1352 m. Abu Inanas Farisas sutiuškino Zajanidus ir užėmė Tlemseną ir metų pabaigoje jis valdė visą vidurio Magrebą iki Bedžajos. 1357 m. vasarą buvo užimta Konstantina, rudenį – Tunisas, o 1358 m. pradžioje ir visas Oreso regionas. 1358 m. Abu Inanas Farisas netikėtai susirgo ir gruodžio mėn. jo vizirio Alfodudlo įsakymu buvo uždusintas. Naujuoju Maroko sultonu viziris paskelbė penkiametį Abu Inano Fariso sūnų Mahometą II-jį Assaidą.
Abu Inanas Farisas pastatė dvi medreses, vieną 1350 m. Meknese (Bou Inania Madrassa (Al – madrasa Al – abū `inānīya)), o kitą – 1357 m. Fese.
Albertas Sinevičius

Biografija

1950–1961 m. mokėsi Kauno 22-ojoje vidurinėje mokykloje. 1961–1983 m. kailių apdirbimo fabriko kailių plovėjas, raugintojas, dažytojas, cecho viršininkas ir technikos vadybos viršininkas. 1962–1970 m. studijavo KPI Lengvosios pramonės fakultete. 1983–1987 m. siuvimo gamybinio susivienijimo „Baltija“ generalinis direktorius. 1987–1990 m. LSSR lengvosios pramonės ministro pavaduotojas.
1990–1991 m. Kazimiros Prunskienės Vyriausybėje – LR prekybos ministras.  1991–1992 m. Vertybinių popierių biržos prezidentas ir generalinis direktorius. 1992–1994 m. Bronislovo Lubio ir Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėse – LR pramonės ir prekybos ministras.  1994–2000 m. Vilniaus komercinio banko prezidentas. 1994–2004 m. UAB „Lietžaliava“ bendraturtis ir prezidentas, nuo 2004 m. UAB „Sineta“ prezidentas. VU Filosofijos fakulteto tarybos narys. 1991–1992 m. Vilniaus „Rotary“ klubo prezidentas, garbės narys.