google/wiki40b huggingface dataset:
Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Grigalius Masalskis ir Marija Masalskienė netoli Rudaminos dvaro 1592 m. pastatė bažnyčią ir dovanojo jai Beviršių kaimą. 1674 m. minima apleista mūrinė bažnyčia. Rudaminos dvaro savininkas Mikalojus Turčinavičius Sušickis pradėjo statyti dabartinę mūrinę bažnyčią. 1757 m. pradėtos gaminti čerpės stogui uždengti, ieškomas architektas bokšto projektui parengti. 1777 m. minima parapinė mokykla. 1797 m. bažnyčia perstatyta.
1803 m. į Rudaminą paskirtas klebonas Augustinas Polikarpas Marcejevskis (1761–1827 m.), vėliau Seinų pavyskupis, jis konsekravo bažnyčią; palaidotas Rudaminoje), rengė jaunuolius į kunigų seminariją. Vikaras Jurgis Dailidė (1838–1864 m.) bažnyčioje perskaitė 1863 m. sukilėlių manifestą, todėl areštuotas ir nuteistas mirti (1864 m. balandžio 1 d. sušaudytas).
1906 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas P. Andriulis). 1907 m. įsteigta biblioteka – skaitykla. Klebonas Jonas Giedraitis (mirė 1910 m.) pastatė mūrinę kleboniją. Klebono Jurgio Zieniaus rūpesčiu bažnyčia 1913 m. padidinta. 1985 m. pradžioje paskirtas klebonas Juozas Zdebskis (1929–1986 m.) bažnyčią suremontavo. Jis 1986 m. vasario 5 d. žuvo automobilio katastrofoje; palaidotas Rudaminoje, bažnyčios šventoriuje.

Architektūra

Bažnyčia ankstyvojo baroko stiliaus, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su prieangiu. Vienanavė, dengta cilindriniu skliautu. Joje 5 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Hamletas Vladislavas Markšaitis

Hamletas Vladislavas Markšaitis (g. 1937 m. gegužės 12 d. Tauragėje) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1962 baigė Maskvos universitetą. 1999 m. apgynė disertaciją „P - plėtinių su dviem išsišakojimo taškais Galua grupės“, fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1965 m. Vilniaus universiteto Tikimybių ir skaičių teorijos katedra.
Nuo 2008 m. Mykolo Romerio universitetas Matematinio modeliavimo katedra.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – algebra, algebrinė skaičių teorija, Galua teorija. Tiria p – plėtinių su dviem išsišakojimo taškais Galua grupes.
Taraskanai

Istorija

Taraskanai buvo sukūrę vieną iš ikikolumbinių Mezoamerikos civilizacijų su sostine Cincuncanu. Jų architektūra išsiskiria T formos laiptuotomis piramidėmis – jakatomis.
Taraskanai buvo viena iš nedaugelio tautų, kurios actekams nepavyko nukariauti. Actekai puolė kelis kartus, tačiau visada nesėkmingai. Į Mičoakaną atvykus ispanų užkariautojui Kristobaliui de Olidui, taraskanų vadas Tangachuanas II pasidavė be kovos. 1530 m. šalį pradėjo siaubti Nunjo de Gusmanas, kuris nužudė ir Tangachuaną II. Po to, daugelis taraskanų pasitraukė į kalnus.

Buitis

Tradicinis verslas – rankinė žemdirbystė (kukurūzai, pupelės, moliūgai, aitrieji pipirai, batatai, kviečiai, daržovės, vaisiai). Laiko avis, kiaules, galvijus, vištas, kalakutus, verčiasi žvejyba, medžiokle, rankiojimu, bitininkyste (tame tarpe drevine). Išvystyti amatai: pynimas, audimas, siuvinėjimas, verpimas, vaškinių ir akmeninių skulptūrų, lakuotų gaminių gamyba. Atskiros gyvenvietės vysto atskirus amatus. Taraskanai – prekybininkai, nešiojantys krovinius kalnų keliais. Dabar daug taraskanų dirba samdomą darbą.
Taraskanai gyvena įvairių dydžių kaimuose, rančerijose. Būstas vienos arba dviejų patalpų, stačiakampio plano, belangis, sienos apteptos moliu, stogas dvišlaitis, šiaudinis. Dabar paplitęs meksikietiškas būstas.
Dabar taraskanai nešioja meksikiečiams (metisams) būdingus rūbus, o seniau moterys vilkėdavo laisvas palaidines, sijonus, skraistes iš vilnonių apklotų, vyrai – ilgus paltus (aijates), plačiabryles šiaudines arba lapines skrybėles. Tebenešioja metalinius, medinius puošmenis, išsiuvinėjimus.

Kultūra

Tradicinė šeima – mažoji. Santuoka patrilokalinė, vėliau neolokalinė. Giminė patrilinijinė, dabar – bilateralinė. Išlikusios tarybos, apeiginės giminių sueigos.
Taraskanai ženkliai paveikti meksikiečių, metisizavęsi. Išlikę liaudies šokiai, dainos, tautosaka, gerbiamos upių, žvaigždžių, mėnulio dievybės.
Eugenijus Karpavičius

Biografija

Senelis Povilas Karpavičius. 1978 m. baigė dizainą Lietuvos dailės institute. 1978–1982 m. dirbo Vilniuje Komunalinio ūkio projektavimo institute, 1982–1993 m. – leidykloje „Mokslas“. Nuo 1994 m. dirbo Lietuvos nacionaliniame muziejuje. 2001 m. įsteigė individualią leidyklą.

Kūryba

1983–1986 m. sukūrė teatro plakatų. Apipavidalino 200 dailės ir fotografijos albumų, literatūros, kultūros, istorijos ir paveldo knygų. Jo knygų dizainas savitos stilistikos, santūrios ir subtilios estetikos. Dalyvavo parodose Lietuvoje (Vilniuje 1981 m.) ir užsienyje (Lahti, Suomija, 1985 m., Varšuva 1986 m., Fort Kolinsas, JAV, 1987 m., Ogakis, Japonija, 1991 m., Brno 1988 m., 1990 m., 2000 m.). 1987 m. surengė individualią ekspoziciją VII Baltijos plakato trienalėje Rygoje. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis muziejus.
Lionas

Istorija

Romėnų valdymo laikais vietovė vadinta Lugdunum. II a. ji tapo Galijos centru. Lugdune gimė Romos imperatoriai Klaudijus ir Karakala. II a. vietovėje pradėjo plisti krikščionybė, buvo įkurta vyskupija, tuo pat metu vyko ir krikščionių persekiojimai. 437 m. atsikėlė burgundai, kurie 461 m. Lugduną paskelbė savo sostine. 534 m. jį užkariavo frankai. Ankstyvaisiais viduramžiais Lioną valdė Šventoji Romos imperija. Imperatorius Frydrichas I Barbarosa 1157 m. perdavė miestą valdyti Liono arkivyskupui. 1245 m. ir 1274 m. mieste vyko pirmasis ir antrasis Bažnyčios visuotiniai susirinkimai. XIII a. miestiečiai kovojo už miesto savarankiškumą ir kreipėsi paramos į Prancūzijos karalių Pilypą IV. 1312 m. Lionas buvo prijungtas prie Prancūzijos. XIV a. Lionas tapo svarbiu regiono mugių ir šilko prekybos centru, tačiau nukentėjo per Šimtametį karą. 1470 m. Lione buvo išspausdinta pirmoji knyga prancūzų kalba, o miestas tapo reikšmingu Europos knygų spausdinimo centru. Religinių karų Prancūzijoje metu Lionas buvo hugenotų centru. Karams pasibaigus katalikų pergale, daug protestantų iš Liono išvyko. Prancūzijos revoliucijos metais Lionas buvo žirondistų atrama. XIX a. mieste sparčiai plito tekstilės pramonė. 1914 m. mieste vyko Pasaulinė paroda. Antrojo pasaulinio karo metais Lione buvo okupacinių Vermachto pajėgų būstinė.

Architektūra

Išliko senovės Romos pastatų – teatrų, amfiteatrų, akvedukų, odeono griuvėsiai. Gausu bažnyčių: V a. šv. Irenėjo bažnyčia, XII a. romaninė benediktinų bazilika, romaninė gotikinė šv. Jono katedra, XVII a. miesto rotušė, pseudobizantinė XIX a. bazilika. 1829 m. pastatyti Operos rūmai. 1998 m. Liono senamiestis buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Ekonomika

Lionas svarbus Prancūzijos transporto centras. Per miestą eina greitojo geležinkelio magistralė, jungianti Paryžių ir Marselį, veikia miesto tarptautinis oro uostas, upių uostas, metropolitenas. Svarbus automobilių, lokomotyvų gamybos, metalo apdirbimo, elektronikos, chemijos, farmacijos, biotechnologijų, tekstilės, maisto, poligrafijos pramonės centras. Piečiau Liono veikia didžiausia Prancūzijoje naftos perdirbimo įmonė.
Tupai

Tupai – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje (Draugijos salos, Pavėjinių salų grupė), 22 km į šiaurę nuo Bora Bora salos. Įeina į Bora Bora komuną.
Koordinatės: 16°17′0″S 151°50′0″W
Atolo plotas 11 km². Yra išorinė ir vidinė lagūnos, sujungtos sąsiauriais. Tupai saloje nėra pastovių gyventojų. Į ją atvyksta tik darbininkai iš Bora Boros rinkti kopros. Yra privatus aerodromas.
Sala vietinių gyventojų dažnai vadinama Motu Iti („mažoji sala“).
Bainukai

Istorija

Mokslininkai teigia, kad bainukai yra vieni seniausių Senegambijos gyventojų. Tai rodo jų fizinė sudėtis – jie yra gerokai mažesni, nei kaimynai džolai, sererai ar volofai. Jų pačių padavimai teigia, kad seniau jie gyveno gerokai šiauriau, į šiaurę nuo Gambijos upės, bet vėliau, stumiami sererų, migravo į pietus. Šioje migracijoje juos vedė jų vadas Gana Sira Bana.
Bainukai sukūrė ankstyvuosius savo valstybinius junginius: minimos Bišangoras, Džase, Foni, Buguando. Didžiausia jų buvo Kasanla (Kassanla) su sostine Mampatinge. Nuo XVI a. valstybės priklausė Kaabu imperijai, kuri suformavo specialias bainukų provincijas. Per šį laikotarpį bainukai aktyviai perėmė mandinkų kultūrą, Kaip ir kitos Senegambijos pajūrio etninės grupės, perėmė kontrolę prekyboje tarp europiečių ir giliau žemyne gyvenusių tautų.
XIX a. pabaigoje bainukų gyvenamas žemes, kaip ir visą Kaabu regioną, užėmė Portugalija, tačiau vėliau regioną atplėšė Prancūzija ir prijungė jį prie Senegalo. Šiuo metu bainukų kalba ir kultūra yra beveik užgožta gausesnių džolų kultūros.
Šiaurės Airijos futbolo taurė

Šiaurės Airijos futbolo taurė (angl. Irish Cup – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų. Vienas seniausių pasaulyje taurės turnyras.
Vestfalija

Geografija

Regionas apima rytinę Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės pusę. Svarbiausios regiono upės - Emsas, Lipė ir Rūras. Šiaurėje Vestfalija ribojasi su Žemutine Saksonija, rytuose, už Vėzerio upės, – su Ostfalija, pietvakariuose – su Reino kraštu, šiaurės rytuose – su Žemutinėmis provincijomis, o pietryčiuose – su Reino Frankonija.

Istorija

Ankstyvuoju laikotarpiu Vestfalijos istorija neatsiejamai susijusi su Žemutinės Saksonijos istorija. Tai buvo regionas, nuo VI a. sudaręs vakarinę (vieną iš keturių) Saksonijos kunigaikštystės dalių.
1180 m., kuomet Henriko Liūto valdomą Saksoniją nusiaubė Frydrichas Barbarosa, Vestfalija atskirta nuo Saksonijos, ir čia suformuotos atskiros valdos. Svarbiausios feodalinės valstybėlės čia buvo Vestfalijos kunigaikštystė, Betheimo grafystė, Markos grafystė, Ravensbergo grafystė, Teklenburgo grafystė, Osnabriuko vyskupija ir Miunsterio vyskupija. Nuo 1500 m. šios valdos buvo administruojamos Žemutinio Reino-Vestfalijos imperinėje apygardoje.
1648 m. šio regiono miestuose Miunsteryje ir Osnabriuke buvo pasirašytos sutartys, pabaigusios Trisdešimtes metų karą. Šis procesas istorijoje žinomas kaip Vestfalijos taika.
Nuo XVII a. regione galią plėtė Prūsijos kunigaikštystė. XIX a. pradžioje regioną užėmė Prancūzijos imperija. 1807–1813 metais Napoleonas I iš Kurheseno, Hanoverio, Braunšveigo ir į vakarus nuo Elbės esančios Prūsijos dalies sudarė Vestfalijos karalystę. Ji buvo atiduota valdyti Napoleono broliui Jeronimui Bonapartui. 1813 m., po Vienos kongreso, beveik visą regioną valdyti gavo Prūsijos karalystė, kuri čia įkūrė Vestfalijos provinciją. Tuo metu žemės aplink Osnabriuką perėjo Hanoverio karalystei. Iki Antrojo pasaulinio karo Vestfalija buvo viena iš Prūsijos provincijų.
1946 m. Vestfalijos provinciją sujungus su Lipės laisvąja valstybe ir dalimi Reino provincijos, suformuota Šiaurės Reino-Vestfalijos žemė.
Radviliškio Šv. apaštalų Petro ir Povilo sentikių cerkvė

Istorija

Sentikių cerkvė (buv. Šv. Vladimiro stačiatikių cerkvė) pastatyta 1881 m. Jos fundatorius– stambiausios Rusijos geležinkelių magnatų šeimos atstovas Vladimiras fon Mekas. 1892 m. padidinta. 1948 m. sovietmečiu uždaryta ir nacionalizuota. Nuo 1955 m. priklausė buitinam kombinatui. Atgimimo laikais buvo perduota sentikių bendrijai ir atkurta. 2012 m. atnaujinta.
Šventojo švytėjimas

Šventojo švytėjimas (kartais vartojamas žodis Heiligenschein kilęs iš vokiečių kalbos) yra optinis fenomenas, kurio metu apie stebėtojo galvos šešėlį susidaro ryški aureolė, halas. Tai stebima tuomet, kai paviršius, į kurį krenta šešėlis, pasižymi tam tikromis optinėmis savybėmis. Rasa ant žolės yra geriausias tokio paviršiaus pavyzdys, kuriame susidaro šventojo švytėjimas. Beveik sferiniai rasos lašai veikia kaip maži lęšiukai, surenkantys šviesą paviršiuje už jų. Dalis šios surinktos šviesos yra išsklaidoma galine kryptimi, link Saulės, ir dar kartą pereina rasos lašą. Dėl šios priežasties šešėlio taškas, atitinkantis dangaus sferoje padėtį priešingą Saulės padėčiai, yra ryškiausias.
Priešpriešos efektas pagerina halo efektą, sudarydamas ryškią aureolę aplink stebėtojo galvos šešėlį, kuomet stebėtojas žiūri į priešingą Saulei pusę. Kuomet stebimas šventojo švytėjimas, nėra matomi spalvoti žiedai, būdingi vainikui arba Brokeno šmėklai.
Nelė Mazalaitė

Biografija

Baigusi Klaipėdos gimnaziją 1931-1940 m. dirbo Vidaus reikalų ministerijoje Kaune. Buvo Lietuvių rašytojų draugijos narė, dalyvavo moterų rašytojų rengiamuose literatūriniuose vakaruose, rašė kūrinėlius vaikams. Kūrybą spausdino periodiniuose leidiniuose „Rytas“, „Naujoji Romuva“, „Naujoji vaidilutė“, „Židinys“, „Ateitis“, „Aidai“ ir kituose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Kūrė montažus lietuvių šventėms, publicistinius straipsnius spausdino almanache „Baltija“, neperiodiniame literatūriniame žurnale „Gintaras“. 1949 m. išvyko į JAV, gyveno Brukline.

Kūryba

Jau pirmaisiais novelių rinkiniais įsitvirtino kaip viena ryškiausių ketvirtojo-penktojo dešimtmečio rašytojų. Novelėse dažniausiai vaizduojamas moters pasaulis, būdingas romantiškas siužetas – klajonės, išėjimai, sugrįžimai, atsitiktinumai, gyvenimo trapumas. Lyriniai intarpai, gamtos poetizavimas, psichologinis meilės atskleidimas siejasi su pakylėtu dvasingumu. Muzikos pradą ji perėmė iš neoromantinės impresionistinės skandinavų tradicijos. Novelėse vaizduojamas provincijos inteligentų gyvenimas. Pokario rinkiniuose sukūrė savitą literatūrinį romantizuotos legendos žanrą. Romanai siužetu ir pasakojimo linijomis pratęsia novelistikos tematiką ir problematiką.
Svarbiausias akcentas tiek novelistikoje, tiek romanuose – jos moterys nėra „rūpesčių moterys“. Jos gali sau leisti svajoti, įsimylėti, o tarpu vyrai uždirba pinigus (dažniausiai tarnauja valdiškose įstaigose). Rašytoja kuria idealų, tobulą moters paveikslą, todėl jos novelių moterys apdovanotos visomis dorybėmis – išsilavinusios, muzikalios, patrauklios. Tokių moterų ateitis – vienatvė (vienatvė šeimoje arba vienatvė visuomenėje – senmergystė). Tačiau vienatvę jos renkasi pačios. Tai lyg apsauginė priemonė, tai pasirinkimas būti nepažeidžiamoms, nes nuo realybės paprasčiausiai pasislepiama.
Jos kūrybos išversta į anglų, čekų, ispanų, italų, latvių kalbas.
Kūras (Šveicarija)

Architektūra

Kūras žymus savo senovinės architektūros senamiesčiu: yra gotikinė Šv. Liucijos bažnyčia su VIII a. kripta (pradėta statyti 1150 m.), romaninė gotikinė katedra su Karolingų laikotarpio reljefais (1155–1272 m.), vėlyvosios gotikos Šv. Martyno bažnyčia (1474–1491 m.) su VIII a. sienų fragmentais, gotikinė rotušė (XV–XVI a.), kurioje nuo 1872 m. įrengtas archeologijos, taikomosios dekoratyvinės dailės ir tautodailės muziejus, XVII–XVIII a. akmenų mūro gyvenamieji namai, barokiniai Vyskupų rūmai (atstatyti apie 1737 m.).

Istorija

Kūras žinomas jau nuo Antikos laikų, kuomet buvo Romos imperijos Retijos provincijos centras. Nuo V a. vyskupijos centras. Nuo X a. priklausė Šv. Romos imperijos kunigaikščiams. Reformacijos metu 1526 m. tapo laisvuoju miestu. 1489 m. įstojo į Šveicarijos sąjungą. Nuo 1820 m. tapo Graubiundeno kantono centru.
Juozapas Glinskis

Biografija

1957 m. baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą, jaunesnysis agronomas.
Radviliškio rajono ŽŪB „Gražiškiai“ valdybos pirmininkas.
Lietuvos valstiečių partijos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Radviliškio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Radviliškio krepšinio klubo prezidentas.
Vaikai Ričardas, Erikas.
Belinshauzeno jūra

Geografija ir klimatas

Jūra yra įsiterpusi tarp Antarktidos pusiasalio, Aleksandro salos ir Turstono salos. Rytinė ir pietinė dalis šelfinė, likusi – Belinshauzeno dubumoje. Jūros plotas – 487 000 km², vidutinis gylis 1250 m, didžiausias gylis – 4 115 m. Jūros dugnas – abisalinė lyguma. Temperatūra jūros šiaurėje siekia 0 °C, pietuose −1 °C. Druskingumas 33,5‰. Visus metus jūroje sutinkami ledkalniai. Žiemos metu ir ankstyvą pavasarį visa jūra pasidengia ledu.

Istorija

Plioceno epochoje, maždaug prieš 2,15 milijono metų į jūrą nukrito didelis asteroidas. Belinshauzeno jūrą 1821 m. atrado Rusijos admirolas Fadėjus Belinshauzenas. Jo garbei jūra ir pavadinta.
Jurbarko rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.

Jurbarko rajono savivaldybės taryba – Jurbarko rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Arminas Lipšys

Arminas Lipšys (1937 m. gegužės 14 d. Laumalės, Kretingos valsčius – 2006 m. sausio 23 d. Hiutenfeldas, Vokietija) – Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas.

Biografija

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją, gyveno Špakenbergo karo pabėgėlių stovykloje. 1955–1997 m. dirbo Darmštadto metalo apdirbimo įmonėje. Anksti įsitraukė į Darmštadto lietuvių visuomeninę veiklą, nuo 1977 m. aktyvus Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas, 1990–1998 m. pirmininkas. 1982–2006 m. Vasario 16-osios gimnazijos rėmimo fondo narys.
Organizavo Vokietijoje vykusius svarbiausius Europos lietuvių renginius – IV Pasaulio lietuvių jaunimo kongresą 1979 m., Europos lietuvių dienas 1989 m., t. p. Europos lietuviškųjų studijų savaites (nuo 1993 m.), kurį laiką vadovavo labdaros draugijai, rėmusiai Lenkijos lietuvius.
Darbėnų girininkija

Darbėnų girininkija yra Kretingos miškų urėdijos vakarinėje dalyje, Kretingos rajono savivaldybėje, Darbėnų miestelio apylinkėje.

Apibūdinimas

Girininkija apima Kretingos rajono savivaldybės Darbėnų seniūnijos vakarinę, centrinę ir pietinę dalį bei Kretingos seniūnijos centrinę dalį. Vakaruose ribojasi su Palangos girininkija, iš pietų ir rytų – su Vaineikių girininkija, o šiaurinėje dalyje – su Grūšlaukės ir Lenkimų girininkijomis.
Valstybinės reikšmės miškų plotas – 2782 ha, iš kurių 63% užima pušynai, 25% – eglynai, o likusius – beržynai, ąžuolynai ir kiti medynai. Didžiausi yra Baltkalnio, Lenkės, Mažučių, Joskaudų, Kadagynų Rievos, Tūbausių miškai.
Girininkiją sudaro Kadagynų, Mažučių ir Darbėnų eiguvos.
Girininkijos miškuose išskirtos 3 skirtingų tipų buveinės (5,63 ha), saugomos 3 vištvanagių ir 2 suopių lizdavietės, į Raudonąją knygą įrašytų pilkųjų garnių kolonija, 18 kultūros paveldo objektų – Auksūdžio Velnio akmuo, Auksūdžio senovės gynybinis įtvirtinimas, vad. Kūlių pilale, Auksūdžio alkvietė, Auksūdžio ir Dubašių senovės žemdirbystės vietos, Joskaudų alkakalnis-piliakalnis, vad. Alkos, Pilies kalnu, Erškėtyno šaltinis, akmuo ir koplyčia, Genčų ir Žibininkų kapinynai, Žibininkų senovės gyvenvietė, Daubėnų I, Daubėnų II, Kašučių, Mažučių, Tarvydų II ir Žibininkų senosios kapinės, Lietuvos partizanų bunkeris ir paminklas Žibininkuose.
Lomžos valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919-1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Kupiskų ir Puchalų valsčiams. 1939–1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lomžos rajonui. 1941-1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1973-1976 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Gačo valsčiui. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai. 1998 m. pradėtas naudoti Lomžos valsčiaus herbas.

Administracinis suskirstymas

Andžeikai, Bače Suche, Bače Lipnikas, Bogušice, Boženica, Chojni Mlode, Čaplice, Dlužnevas, Gačas, Gielčinas, Gžimali Ščepankovskiai, Janovas, Jarnutai, Jednačevas, Kisiolkai, Konažice, Kotai, Lochtinovas, Lutostanas, Mikolajevas, Mikolaikai, Milevas, Modzele Skudoše, Modzele Vipichai, Nove Kupiskai, Nove Vižikai, Pnevas, Podguže, Puchalai, Rubinuvka, Ribnas, Semien Nadžečnai, Semien Rovai, Sežputi Mlode, Stara Lomža nad Žeka, Stara Lomža pži Šosie, Stare Chojnai, Stare Kupiskai, Stare Modzele, Stare Sežputai, Vigoda, Zosinas ir Zavadai.
Naršėnai

Istorija

Kaimas susiformavo 1607 m. iš Padustėlio dvaro tarnybų. 1926 m. išskirstytas viensėdžiais. Tais metais kaimo teritotija 252,35 ha. Yra kapinės, paskutinis palaidojimas 1905 m. 
Kaimo gyventojas Zakaras Urbanėlis (g.1899) dalyvavo Nepriklausomybės kovose ir buvo apdovanotas Vyties kryžiumi. 1926 m. išvyko į Urugvajų. Tolimesnis gyvenimas nežinomas. 
1948 m. pavasarį kaimo gyventojai suvaryti į organizuotą "Aušros" kolūkį, kuris1955 m. tapo Antalieptės žemės ūkio technikumo padaliniu. 1961 - 1962 m. pastatyti du mūrinai dviaukščiai daugiabučiai namai, 1960 - 1975 veikė kultūros namai, iki 1996 m. buvo kaimo parduotuvė. 
Gyventojų demografinėje raidoje žymus gyventojų skaičiaus padidėjimas dėl apylinkės kaimuose 1971 - 1972 m. atliktos melioracijos.
Gintautas Pranciškus Kamuntavičius

Biografija

1965 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą, 1968 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Teorinės fizikos katedros aspirantūrą. 1970 m. apgynė fizikos – matematikos mokslų kandidato disertaciją „Kvantinės lauko teorijos metodų taikymas atominių sluoksnių teorijoje“, o 1989 m. Dubnos Jungtinio branduolių tyrimų instituto Teorinės fizikos laboratorijoje (Rusija) – fizikos – matematikos mokslų daktaro disertaciją „Lygtys tapatingų fermionų sistemų banginių funkcijų komponentėms“. 1998–1999 m. su Fulbraito stipendija dirbo mokslinį darbą JAV Arizonos universitete.
1968–1990 m. dirbo Fizikos institute. Nuo 1990 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1990–1994 m. Fizikos fakulteto dekanas, 1997–2006 m. – Fizikos katedros vedėjas, nuo 1993 m. profesorius. 2006–2010 m. Gamtos mokslų fakulteto dekanas.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo svarbiausios sritys – teorinė ir matematinė fizika, atomo branduolio teorija. Sukūrė ir išplėtojo savaime surištųjų kvantinių sistemų, susidedančių iš tapačiųjų dalelių, teoriją. Yra paskelbęs apie 70 mokslo darbų prestižiniuose Lietuvos, buvusios TSRS ir užsienio žurnaluose. Išvertė fizikos (su kitais) ir kvantinės mechanikos vadovėlių.
Armadeilis

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo viduramžių.
Šėmai

Istorija

XIX a. čia buvo nedidelis Šėmų dvaras.

Žymūs žmonės

1856 m. į Šėmus pas dvarininkę dėdienę mokytis buvo atvykusi būsimoji rašytoja Žemaitė (1845–1921). Ji čia pragyveno 1863 m. sukilimą, kurį rėmė jos dėdienė.
Kostas Bigalis

Biografija

Karjerą pradėjo 1975 metais po pergalės mėgėjų dainininkų konkurse. 1981 m. sukūrė muziką filmui „Next One“. 1984 metais su Mariana Efstratiou įkūrė muzikos duetą „Big Alice“. Žymiausia daina - „I Miss You“, pasiekusi pirmąją vietą Graikijos topuose. Nuo 1989 m. daugiau dėmesio skyrė savo solinei karjerai. 1994 metais su savo parašyta daina „To Trehandiri“ atstovavo Graikijai „Eurovizijos“ dainų konkurse, kur užėmė 14-ą vietą. Po dvejų metų jis parašė dainą „Emis Forame To Himona Anixiatika“ atlikėjai M. Efstratiou, kuri „Eurovizijoje“ liko taip pat 14-oje vietoje.
2002 metais Graikijos nacionaliniame finale su atlikėja Mirella Fragkopoulou ir daina „Let me be the one“ užėmė 4-ą vietą.