google/wiki40b huggingface dataset:
Apvaisinimas in vitro

Apvaisinimas in vitro (lot. in vitro – stikle, mėgintuvėlyje) – tai pagalbinio apvaisinimo būdas, kurio metu moters kiaušialąstė yra apvaisinama laboratorinėmis sąlygomis, susidariusi zigota palaikoma iki tam tikros savo raidos stadijos, o paskui gemalas įvedamas į gimdos ertmę. Metodas išvystytas nustačius tokius nevaisingumo atvejus, kai yra visiškas gimdos kaklelio arba kiaušintakio nepraeinamumas, nors kiaušidžių funkcija yra normali (tuomet gaminasi kiaušinėlis, kurio negali pasiekti spermatozoidai). Tokios priežastys sudaro maždaug 10–20 proc. nevaisingumo atvejų, nors dabar apvaisinimas mėgintuvėlyje yra taikomas ir esant kitokioms nevaisingumo priežastims.

Technologija

Subrendusi kiaušialąstė vakuuminiu būdu yra išimama iš kiaušidės, patalpinama į indą su specialiu skysčiu, ten apvaisinama vyro spermijais ir paskui yra įvedama į gimdą, kur užsimezga vaisius. Metodo veiksmingumas kol kas yra gana žemas – iki 30 proc., todėl siekiant didesnės sėkmės garantijos, apvaisinimui imamos kelios (5-10) kiaušialąstės, kurios visos apvaisinamos vienu metu, o susidarę gemalai užšaldomi. Į moters gimdą gemalų implantacijos vykdomos tol, kol pasiekiamas norimas rezultatas, arba iki kol baigiasi pagaminti gemalai. Jei nėštumas pavyksta iš paties pirmo karto – likę gemalai sunaikinami, nebent moteris sutinka sumokėti už jų saugojimą užšaldytoje būsenoje, arba duoda leidimą embrionus panaudoti moksliniams tyrimams (kadangi tai reiškia naujos gyvybės sunaikinimą, kai kuriose valstybėse tai nėra leidžiama; pvz., Italijoje tokia procedūra yra griežtai reglamentuota, ir pagalbiniu būdu apvaisinti leidžiama ne daugiau kaip 3 kiaušialąstes, kurios visos vienu metu po to įsodinamos moteriai į gimdą).

Istorija

Apvaisinimą in vitro sugalvojo anglai, todėl pirmasis kūdikis, kuris buvo pradėtas mėgintuvėlyje (Luiza Braun, Louise Joy Brown), gimė Didžiojoje Britanijoje 1978 metų liepos 25 d., naudojant cezario pjūvį. Iki 2006 metų pasaulyje naudojant šį metodą yra gimę apie 3 mln. vaikų, iš jų apie 60 proc. – Europoje. Vakarų šalyse tokie vaikai sudaro iki 1-4 proc. nuo visų gimusiųjų skaičiaus.
Robert Baden-Powell

Biografija

Gimė Londono priemiestyje, Oksfordo universiteto profesoriaus ir admirolo dukters šeimoje. Būdamas 19 metų tapo karininku. Aštuonerius metus tarnavo Indijoje, Afrikoje, kur už drąsą ir sumanumą buvo vadinamas „Baltuoju Vilku“, po to Vokietijoje, Rusijoje ir Afganistane.
Pasižymėjo Anglų-Būrų kare, kuriame, turėdamas labai mažas pajėgas, sugebėjo apginti strategiškai reikšmingą Mafekingo tvirtovę. Už tai 1900 m. karalienė Viktorija suteikė jam generolo majoro laipsnį. R. Baden Powell buvo jauniausias generolas britų armijoje.

Skautų organizacijos įkūrimas

1899 m. vykusiame Mafekingo apsupime gimė skautybės idėja. R. Baden Powell vadovaujami 12-16 m. berniukai puikiai atliko žvalgybos, ryšių ir sanitarijos užduotis, tuo prisidėdami prie anglų pergalės.
Pasibaigus karui, R. Baden Powell pritaikė karių-žvalgų ugdymo programą vaikams, ją papildydamas Amerikos indėnų gyvenimo detalėmis, išleido knygą „Skautybė berniukams“ (Scouting for boys). 1907 m. suorganizavo pirmąją skautų stovyklą, kurioje dalyvavo 20 berniukų.
R. Baden Powell pedagoginiai sugebėjimai, nuoširdus darbas su vaikais, patraukli ir praktiška ugdymo ir veiklos programa pritraukė į organizaciją tūkstančius vaikų. Po poros metų, 1909 m., Anglijoje buvo apie 10 000 skautų. Pamažu skautai paplito po visą pasaulį. 1920 m. Londone įvyko pirmoji pasaulio skautų stovykla. Joje R. Baden Powell paskelbtas pasaulio skautų šefu. Už nuopelnus žmonijai 1929 m. Anglijos karalius suteikė lordo titulą.

R. Baden Powell Lietuvoje

Lankydamas skautus lordas R. Baden Powell keliavo po visą pasaulį. 1933 m. jis svečiavosi ir Lietuvoje. Palangoje jo vardu buvo pavadinta gatvė; dar ir dabar netoli Birutės kalno yra išlikęs akmuo, ant kurio iškalti R. Baden Powell’o, jo žmonos ir Lietuvos prezidento Antano Smetonos inicialai.
Nycos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Liepojos rajono dalies.
Monagasas

Geografija

Didžioji dalis teritorijos yra savanomis apaugusioje Orinoko žemumoje. Šiauriniu pakraščiu driekiasi du kalnų masyvai – Turimikirė ir Karipė. Aukščiausia vieta (Sero Negras) siekia 2000 m aukštį. Dauguma Monagaso upių priklauso Orinoko, supančio valstiją iš pietų ir rytų, baseinui (Gvanipė, Tigrė, Tabaska ir kt.). Kitos upės (Gvarapičė, San Chuanas, Rio de Oras, Karipė) teka tiesiai į Atlanto vandenyną. Yra Gvačaro urvo nacionalinis parkas.
Valstijos simbolis – lanksčioji mauricija (Mauritia flexuosa).
Maršalo Salos

Ekonomika

Daugiausia žmonių dirba valstybės sektoriuje (64 %). Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra duonmedžio vaisiai, bananai, pandanai. Išorinėse salose išgaunama kopra, gaminami įvairūs rankdarbiai. Valstybė taip pat parduoda žvejybos leidimus kitoms šalims, registruoja laivus. Verčiamasi žvejyba. Šalyje didelė bedarbystė, valstybė laikosi daugiausia JAV finansinės paramos dėka.
Energija saloms tiekiama dyzelinių elektrinių, kuriose deginamas kokosų aliejus, ir saulės jėgainių.
Skatinamas turizmas. Bikinio atolas yra paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.

Kultūra

Tradiciškai maršaliečiai buvo žymūs kaip įgudę jūrų keliautojai, išvystę navigacines sistemas naudojantis žvaigždėmis bei lazdelių schemomis. Tradicinės maršaliečių kanojos yra proa. Būdinga klaninė visuomenė, salas valdo seniūnų tarybos bei vadai (irooj laplap).
Tradicinė Maršalų Salų muzika vokalinė, kolektyvinė (roro), ja atliekamos legendos apie keliautojus. Naudojami būgnai.
Saloms būdinga Okeanijos virtuvė, kurioje vyrauja patiekalai iš kokosų, taro, žuvies, duonmedžio.
Dėl sausumos trūkumo, salų izoliacijos komandinis sportas išvystytas menkai. Maršalo Salos yra vienintelė pasaulio valstybė, niekada nesubūrusi futbolo rinktinės. Megėjišku lygiu žaidžiamas krepšinis, regbis. Individualių sporto šakų atstovai yra dalyvavę olimpinėse žaidynėse, Ramiojo vandenyno žaidynėse.
Žiaurūs

Turinys

Nors JAV pilietinis karas neseniai baigėsi, pulkininkas Jonas svajoja apie Konfederacijos armijos atsikūrimą ir naują pergalę. Kartu su sūnumis Benu, Netu ir Džefu jis užpuola ir išžudo armijos konvojų, gabenantį sunaikinti daugiau kaip milijoną iš apyvartos išimamų dolerių. Vis dėlto apiplėšimas – tik nedidelė plano dalis, kuriam įgyvendinti reikia kad pinigai saugiai atsidurtų Pietinėse valstijose. Tam sukurpiamas iš pažiūros nepriekaištingas planas – pinigai paslepiami karste, parūpinami dokumentai, kad tai Konfederatų karininko kapitono Embrouzo palaikai, kuriuose gedinti žmona, jos tėvas ir broliai gabena į savo rančą, kad galėtų palaidoti. Našlės vaidmeniui pasitelkiama išgerti mėgstanti prostitutė Kiti, tačiau po kurio laiko ji pamėgina pabėgti kartu su pinigais ir yra nužudoma.
Kad galėtų laikytis savo plano, Jonas siunčia savo sūnų Beną į artimiausią miestą, kad šis rastų moterį, galinčią suvaidinti misis Embrouz. Salūne Benas pastebi kortuotoją Kler ir, padėjęs kitiems pastebėti jog ši sukčiauja, su ja pasprunka. Sužinojusi, kokį vaidmenį turės atlikti, Kler bando priešintis, tačiau sutikti su pasiūlymu – vienintelė galimybė išgyventi.
Kelionė darosi vis pavojingesnė, nes kelyje tyko ne tik įtarūs Sąjungininkų patruliai, ieškantys konvojaus užpuolikų, bet ir gintis pasiruošę miestų gyventojai ar plėšikai. Pamažu tarp Kler ir Beno pradeda megztis simpatija, nes šis, kitos nei likę broliai motinos sūnus, jaučiasi atstumtas ir išnaudojamas. Po to, kai broliai be gailesčio pašalina sutiktą buvusį tikrojo kapitono Embrouzo parankinį, Kler supranta, kad net ir sėkmingai pabaigus operaciją jos greičiausiai lauks mirtis. Kai keliautojus užpuola meksikiečiai plėšikai ir juos nuveja armijos patrulis, Kler, kaip misis Embrouz, pasiprašo galimybės trumpam apsistoti jų forte, o netrukus pareiškia norinti, kad jos velionis vyras būtų jame ir palaidotas.
Jonas kartu su sūnumis bejėgiškai stebi kaip karstas su pinigais palaidojamas prie forto esančiose kapinėse. Galiausiai procesija pajuda toliau. Kler neabejoja, kad už šį poelgį ją netrukus nužudys, tačiau Jonas turi kitokį planą...
Jobokis

Istorija

Jobokis įkurtas 1946 m. kaip prancūzų karinis postas netoliese šulinio. 1958 m. buvo atidaryta mokykla, skirta afarų klajokliams. 1992 m. Jobokį buvo užėmę sukilėliai, o 1998 m. – Etiopijos armija.
Mikniškiai

Istorija

Nuo 1936 m. Vaitkevičių bei Keršulių sodyboje veikė pradinė mokykla. 1968 m. pastatyta nauja dviejų aukštų mūrinė mokykla, antrajame aukšte buvo įsikūrusi biblioteka (1994 m. vasario 2 d. uždaryta). 2005 m. birželio 29 d. mokykla uždaryta.
Mikniškiuose veikė Pavasarininkų draugija, jai (1932m.) vadovavo P. Verbyla, jis įsteigė dūdų orkestrą, orkestras turėjo apie 14 instrumentų, draugija turėjo savo vėliavą.
Mikniškių kaimo seniūnu buvo Juozas Mačionis, Jonas Kaleininkas.
Pokario metais susikūrė „Mikniškiečio“ kolūkis, kuris 1952–1973 m. buvo „Artojo“ kolūkio centras. „Artojo“ kolūkiui vadovavo Jonas Leseckas, Šuminskas, Albinas Navickas, Albinas Pileckas. 1973 m. „Artojo“ kolūkis sujungtas su Kirsnos kolūkiu ir pavadintas „Kirsnos“ kolūkiu.
Nuo 1950 m. Mikniškių apylinkė – LSSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d., prijungiant prie Vidzgailų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Vidzgailų apylinkė prijungta prie Rudaminos apylinkės, 1978 m. gegužės 31 d. Rudaminos apylinkė prijungta prie Šeštokų apylinkės, dabar priklauso Šeštokų seniūnijai.
2003 m. gruodžio 29 d. susikūrė kaimo bendruomenė (vadovė Liana Audzevičienė), atvyksta mobili biblioteka, iki 2016 m. veikė parduotuvė, pieno surinkimo punktas.
Žiguliai (aukštuma)

Žiguliai (rus. Жигули, Жигулёвские горы) – aukštuma (tradiciškai vadinama kalnais) Rusijoje, Samaros srityje, Samaros kilpos šiaurinėje dalyje, Volgos pakrantėje priešais Toljatį. Tai Pavolgio aukštumos dalis. Ilgis apie 75 km. Aukštis iki 381,2 m (Stebėtojo kalnas, rus. Наблюдатель).
Kalnai tektoninės kilmės, susidarę Žigulių lūžio vietoje. Sudaryti iš klinties ir dolomito. Šiaurinius Žigulių šlaitus dengia spygliuočių ir plačialapių medžių miškai, ten įsteigtas Žigulių rezervatas. Pietinuose šlaituose plyti miškastepės. Pašlaitėse yra naftos telkinių.
Žiguliai – svarbi turistinė Pavolgio vietovė. Nuo XIX a. antros pusės čia savo peizažus tapė rusų dailininkai (Ivanas Aivazovskis, Ilja Repinas, Fiodoras Vasiljevas).
Vietovardžio kilmė neaiški – vieni autoriai sieja su tiurkišku žodžiu джегуле („pakinkytas, kinkinys“), kuris galėjo būti susijęs su burliokų stovyklavietėmis, kiti – su Žigulių kaimu prie Usos žiočių. Šis vietovardis toliau siejamas su sen. rus. жегуль („kilpa, vingis, lankstas“). Pagal Žigulius pavadinti priešais Toljatyje gaminti VAZ automobiliai.
Ligūrai

Ligūrai (lot. Ligures; sen.gr. Λίγυες, Λίγυρες) – senovinė tauta, kurios pavadinimu buvo pavadintas istorinis Europos regionas Ligūrija, kuris kažkada apėmė Šiaurės Italiją ir Pietų Galiją.
Pagal Plutarchą ligūrai save vadino ambrones 'vandenų žmonės'. Ligūrų gyventos žemės apima dabartinę Italijos sritį Ligūriją, šiaurės Toskaną, dalį Austrijos (Norikas), Pjemontą, dalį Emilijos-Romanijos, dalį Lombardijos, dalį pietryčių Prancūzijos.
Paminėjimai klasikinėje literatūroje ir vietovardžiai rodo, kad ligūrų tauriskių (Taurisci) įtaka siekė centrinę Italiją. Hesiodas VI a. pr. m. e. pradžioje rašė, kad ligūrai buvo viena iš trijų barbarų tautų, kurios supa žinomą pasaulį: ligūrai – iš vakarų, skitai – iš šiaurės, etiopai – iš pietų.

Avienas (Avienus) IV a. pr. m. e. kelionės aprašymo vertime rašė apie ligūrų valdžią, siekusią net Šiaurės jūrą, nors vėliau juos iš ten išstūmė keltai. Ligūrų vietovardžiai aptikti Sicilijoje, Ronos slėnyje, Korsikoje, Sardinijoje.
Iki šiol nežinoma, ar jie buvo vietiniai gyventojai, gyvenę iki atvykstant indoeuropiečiams, ar atskira indoeuropiečių atšaka, gimininga italikams ir keltams, ar keltų ar italikų atšaka. Buvo keliama mintis, kad ligūrai ir lepontijai buvo giminingi. Kita hipotezė teigia, kad ligūrai kilę Betikoje (šiuolaikinė Andalūzija),
Ligūrus asimiliavo romėnai ir galai.
Sinagoga

Sinagoga (gr. synagōgē – susirinkimas) – judėjų maldos namai.

Pastatas ir papročiai

Joje laikomos pamaldos, skaitomas ir aiškinamas Tanachas. Dažniausiai būna taisyklingo plano, dviejų, trijų, ar penkių navų halinis pastatas. Vidaus erdvę sudaro maldų salė vyrams su sakykla (vad. bima) ir altoriumi – labiausiai apšviesta šventyklos dalis, dažnai su kupolu. Salės šonuose ir prieangyje – patalpos moterims, nes sinagogoje moterys turi būti atskirtos nuo vyrų. Kai kada sinagogos turi priestatus (biblioteka, rabino gyvenamosios patalpos ir kt.).

Sinagogos Lietuvoje

Lietuvoje sinagogas pradėta statyti XVII a. pabaigoje – XVIII a. pradžioje. Jau XIX a. sinagogų buvo visuose didesniuose miestuose.
Šiuo metu Lietuvoje veikia Kauno ir Vilniaus sinagogos. Mūrinių vasarinių ir žieminių sinagogų kompleksai dar išlikę Kėdainiuose, Joniškyje ir Kalvarijoje. Europos mastu unikalios medinės sinagogos tebestovi Kurkliuose, Žiežmariuose, Alantoje, Rozalime, Tirkšliuose, Laukuvoje ir Pakruojyje (pastaroji seniausia ir vertingiausia). Visų šių sinagogų būklė kritinė, interjerai sunaikinti.
Vanga (Indija)

Istorija

IV a. pr. m. e. Vanga buvo minima kartu su kitomis kaimyninėmis valstybėmis Gauda, Pundra ir Kamarupa. III a. kinų šaltiniuose ji buvo vadinama Panyueh. Spėjama, kad graikų šaltiniuose minima Gangaridai gali būti tapatinama su Vanga. Šios valstybės gyventojai visur aprašomi kaip geri jūrininkai ir prekybininkai.
Nuo pirmųjų mūsų eros amžių Vangos teritorija greičiausiai augo, ir ji tapo viena iš didžiausių valstybių tuometinėje Bengalijoje, konkuravusi su Gauda. Gali būti, kad Šašanko laikais (VII a.) Vanga kontroliavo visą rytų Bengaliją. Maždaug apie tą laiką piečiausia, pajūrinė Vangos teritorija pradėta vadinti Vangala, iš ko, spėjama, kilo visos Bengalijos pavadinimas.
750 m. gretimoje Gaudoje prasidėjus Palų dinastijai, ji prijungė Vangą prie savo imperijos, suvienydama visą Bengaliją. Tai užbaigė Vangos valstybingumą.
Osteoma

Osteoma – nepiktybinis auglys, išsivystantis kauliniame audinyje, dažniausiai randamas ant kaukolės ir veido kaulų. Didelės osteomos taip pat išsivysto raktikaulyje, dubens, galūnių kauluose. Jungiamųjų audinių osteoma gali išsivystyti galvoje, akyse, liežuvyje ar galūnėse. Osteomas auga labai lėtai ir dažniausiai be simptomų, išskyrus atvejus kai pradeda trukdyti kvėpuoti, regėti ar girdėti.
Dažniausiai osteomos išsivysto perkopus penkiasdešimt metų. Osteomos ne visada gydomos, o gydomas paprastai yra chirurginis pašalinimas.
Runavikas

Istorija

Runavikas įkurtas 1916 m.
Morbihanas

Morbijanas (56) (pranc. Le Morbihan, bretonų kalba – Mažoji jūra, Mor- jūra, Bihan – mažas) – Prancūzijos departamentas šalies vakaruose, Bretanės regione. Administracinis centras – Vanas (Vannes). Generalinės tarybos pirmininkas Žozefas Fransua Kargeris (Joseph-François Kerguéris) (Prancūzijos centristų sąjunga).
Departamente 3 apskritys, 42 kantonai, 21 municipalinis susivienijimas ir 261 komuna. Plotas – 6 823 km². 1999 m. – 643 873 gyventojai, 94 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Bretanės provincijos dalyje, apjungus Vano, Kornvalio, Sen Brijė, Sen Malo ir Nanto vyskupijų dalis.

Geografija

Morbijano departamentas ribojasi su Finistero, Kot Darmoro, Atlanto Luaros ir Ilio ir Vileno departamentais bei Atlanto vandenynu. Pagal departamento pavadinimą pavadinta Morbijano srovė, pratekanti netoli jo krantų Atlanto vandenyne. Į departamento sudėtį įeina taip pat ir 42 salos, kurių dviejose susikūrę komunos, dauguma kitų negyvenamos, bet įdomios ornitologijai.

Klimatas

Klimatas tipiškas okeaninis, su švelnomis žiemomis ir šiltomis vasaromis. Žiemos ir vasaros temperatūrų skirtumas nedidelis, ypač salose.

Kalba

Tradicinė departamento kalba – keltų bretonų kalbos dialektas vis dar naudojamas kasdien. Veikia ir dvikalbės mokyklos šia ir prancūzų kalbomis, kuriose 2005 m. mokėsi 3 183 moksleiviai. Dar apie 900 bretonų kalbos mokosi papildomai vidurinėse mokyklose.

Ekonomika

Pagrindinės ekonomikos šakos: žemės ūkis, žūklė ir maisto poduktų pramonė.

Turizmas

Salos ypač įdomios ornitologams – čia peri ir žiemoja daug paukščių rūšių. Istorija ir architektūra besidomintys turistai gali apsilankyti viduramžių miesteliuose, pilyse, abatijose.
Sportinio turizmo mėgėjams paruošta nemažai jūros sporto įrenginių ir maršrutų. Galima skraidyti parasparniais, nardyti jūroje, jodinėti žirgais.

Politika

Morbijano departamentui Prancūzijos senate atstovauja 3 senatoriai, Atstovų rūmuose – 6 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 42 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
FC Seoul

Istorija

Klubo ištakos siekia 1983 m., kai radosi Lucky-Goldstar FC. 
Vėliau Lucky-Goldstar Hwangso persikėlė į šalies sostinę Seulą. 
Dar buvo vienas persikėlimas į Anjangą. 
Galiausiai sugrįžo į Seulą ir tapo FC Seoul.
Aukštakulniai

Aukštakulniai (arba aukštakulniai bateliai) – moteriški batai, pasižymintys maždaug 10 cm ir didesnio aukščio kulnu, kuris būna nedidelio skerspjūvio ploto. Kadangi tai labiausiai moteriškumą pabrėžianti avalynė, todėl jie dažniausiai avimi tam tikromis progomis (oficialiuose susitikimuose, šventėse, vakarėliuose ir pan.), kadangi kasdienis avėjimas ne tik susijęs su pavojumi sveikatai, tačiau ir bendru nepatogumu.

Avėjimo ypatumai

Kadangi aukštakulniai, priklausomai nuo jų aukštumo, pakelia moters kūną aukščiau įprasto lygio, pasikeičia kūno svorio centras, todėl nuolatos nešiojant aukštus batelius gali išsivystyti sąnarių ir apskritai judėjimo aparato sutrikimai, padidėti kojų kaulų lūžumas, raumenų įtempimas, kraujo apytaka kojose. Be to, pakinta ir pėdos forma, kadangi kūno svoris pasiskirsto kitokioje plokštumoje nei avint įprastus batelius. Šių veiksnių visuma gali sąlygoti rimtus ortopedinius ir kraujagyslių sutrikimus kojose. Jeigu aukštakulniai dažnai avimi moters kūnui dar nevisiškai susiformavus (maždaug iki 20 m.), atsiranda rizika dėl dubens deformacijų, kurios vėliau gali trukdyti optimaliam nėštumui (visų pirma vaisiaus lokalizacijai gimdoje).
Nepaisant šių pavojų, aukštakulniai yra madingi, ypač kaip proginė avalynė. Juos avinti pasikeičia bendra moters kūno laikysena, šiek tiek daugiau pabrėžiama krūtinė ir užpakalis, pakinta eisena – ji tampa elegantiškesnė, judesiai lėtesni, tačiau atsargesni. Dėl šių veiksnių aukštakulniai pabrėžia moters seksualumą.
Audrius Inapas

Biografija

1991 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, mokytojas.
Kupiškio Lauryno Stuokos-Gucevičiaus gimnazijos mokytojas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Kupiškio rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Inga, vaikai Martynas, Laurynas.
Dingę (trečias sezonas)

Trečiasis televizijos serialo „Dingę“ sezonas, kurį sudaro 22 serijos, iš kurių viena buvo dvejų dalių, dvigubai ilgesnis epizodas. Sezono premjera įvyko 2006 m. spalio 4 d., Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje. Transliavimas buvo suskirstytas į dvi dalis: pirmieji šeši epizodai transliuoti iki 2006 m. lapkričio 8 d., o po dvylikos savaičių pertraukos, nuo 2007 m. vasario 7 d., buvo rodomi likę šešiolika epizodų. Sezonas baigėsi tų pačių metų gegužės 23 d.
Istorija tęsiama, praėjus 67 dienoms po nukritimo į salą. Išgyvenusieji vis daugiau sužino apie „Kitus“ ir susipažįsta su jų gyvenimu saloje. Vienas iš „Kitų“ grupės ir naujas salos gyventojas, prisijungia prie išgyvenusiųjų, tuo tarpu vienas iš pagrindinių veikėjų prisideda prie „Kitų“. Įvyksta šiurpi konflikto atomazga tarp išgyvenusių ir „Kitų“, išgyvenusieji susisiekia su išoriniu pasauliu.
Masagetija

Masagetija (pers. ماساگت) – istorinė valstybė, kuri jungė įvairias gentis, gyvenusias Vidurinės Azijos stepėse, į šiaurės rytus nuo Kaspijos jūros šių laikų Turkmėnistane, vakarų Uzbekistane ir pietų Kazachstane.
Šalis yra žinoma visų pirma iš Herodoto veikalo, kuriame Masagetija apibūdinama kaip kraštas, esantis rytuose nuo Kaspijos jūros. Veikale Herodotas kelis kartus nurodo, kad masagetai gyvena „už Araksės upės“, kuri teka per Kaukazą ir į Vakarų Kaspiją. Mokslininkai pasiūlė įvairius šios anomalijos paaiškinimus. Pavyzdžiui, Herodotas galėjo supainioti dvi ar daugiau upių, nes jis turėjo ribotas ir netiesiogines žinias apie geografiją.
Tas pats Herodotas mini šalies karalienę Tomyrą ir kariuomenės generolą, Tomyros sūnų Spargapį. 
Kitų autorių nuomone, tai galėjo būti Kaukazo valstybė, tariamai Kaukazo Albanija ir gretimos teritorijos dabartiniame Azerbaidžane ir Dagestane.
Paladijo Veneto vilos

Apie Paladijaus Veneto vilas

UNESCO Pasaulio paveldo objektas buvo sudarytas 1994 m. siekiant išsaugoti vieno reikšmingiausių Vakarų kultūros architektų Andrea Palladio kūrybinį palikimą ir iš pražių vadinosi „Vičenca - Paladijaus miestas“. Jame buvo įtrauktas Vičencos miestas su 23 Andrea Palladio pastatais ir keletas vilų Vičencos apylinkėse. Tačiau, pastebėjus, kad didelė dalis Paladijaus kūrinių nepatenka į objektą, jis 1996 m. buvo praplėstas įtraukiant likusias Paladijaus vilas Veneto regione ir dabar jame yra 24 tokios vilos. Kai kurių vilų autorystė ginčytina, jos priskirtos dėl bendro panašumo su Paladijo vilomis. Trissino vilą apie 1535 m. projektavo Gian Giorgio Trissino. Joje dirbo Andrea Palladio dar karjeros pradžioje. Kiek jis prisidėjo prie vilos dizaino, nežinoma. Villa Piovene, pastatyta apie 1542-44 m., yra keli šimtai metrų nuo Villa Godi (1537-42), pirmosios autorinės Paladijo vilos, tačiau linkstama manyti, kad Villa Piovene projekto autorius greičiausiai nebuvo pats Andrea Palladio.
Paladijaus vilos ženkliai skiriasi nuo jo statinių Vičencos ir Venecijos miestuose. Vilų paskirtis dažniausiai būdavo stambaus žemės ūkio vieneto centras. Paprastai vilą supdavo tvora, į vilos kompleksą įeidavo centrinis pastatas ir daugybė mažų ūkinių pastatų. Vilų sparnai būdavo skirti aptarnaujančiam personalui gyventi ir darbo reikmėms, bei derliui sandėliuoti. Dažniausiai vila būdavo statoma prie upės, upelio, kad juo būtų galima patogiai plukdyti derlių į miestą. Prie vilos paprastai įrengtas parkas ar sodas. 
Tarp Paladijaus vilų žymiausia yra Vila Rotonda - pastatas įkvėpęs daugybę imitacijų Vakarų architektūroje. Foskari vila yra viena tų vilų, kurios nebuvo aiškiai koncentruotos į žemdirbystės ūkio centrą, o yra labiau panaši į aristokratų užmiesčio namą. Barbaro vila įkūnija klasikinę Paladijaus architektūrinę 5 vienetų kompoziciją - centrinis pastatas, o iš šonų 2 einantys sparnai jungia jį su 2 flygeliais. Barbaro vila dar garsi Paolo Veronezės freskomis. Kai kurios Venecijos aristokratų šeimos, Trisino ir Pizanių, turėjo po 2 Paladijaus vilas.
Mepuemo nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 363,70 km² plotą ir yra 15 km į šiaurę nuo provincijos centro Fajao.

Flora ir fauna

Mepuemo nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, mišrūs, spygliuočių ir visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: raudonasis sparnenis (Dipterocarpus Intricatus), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), Afzelia xylocarpa, tamsioji dalbergija (Dalbergia oliveri), shorea siamensis, Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), Lithocarpus Cantleyanus ir kt.
Parke gyvena: Indokininis tigras, Indijos muntjakas, viverinė katė, šernas, Javinis elniukas, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla) ir kt, sutinkama apie 40 rūšių paukščių.
Paberžės dvaras

Istorija

Pralaimėjus 1863 m. sukilimą, sukilimo rėmėjas baronas buvo ištremtas į Sibirą, o dvaras padovanotas Rusijos caro valdininkui Tichejevui, kuris jį nuomojo vokiečiui Becheriui. Yra likę žinių, kad Tichejevas neblogai sugyvenęs su vietos žmonėmis, Paberžėje įsteigęs mokyklą ir apmokėdavęs mokinių maitinimo išlaidas. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą dvaro žemę Tichejevai pardavė buvusiems savo baudžiauninkams. Tada dvarui priklausiusi žemė buvo išdalinta sklypais, kuriuose pradėjo kurtis vienkiemiai.
Spaudoje kartais pateikiama informacija, kad Paberžės dvare XX a. pradžioje rengtos bulių kautynės, kuriose dalyvaudavę vietos toreodorai, yra klaidinga – bulių kautynės vyko kitame Paberžės dvare Vilniaus rajone.