Mečetė

Pastatas ir papročiai

Mečetę sudaro pats pastatas, kurio vidus yra išklotas kilimais (musulmonai melsdamiesi turi galva paliesti grindis), o vienoje iš sienų yra mihrabas - arka, atgręžta tiksliai į Mekos miestą Saudo Arabijoje. Į šią arką atsisukę žmonės meldžiasi, nes šis miestas islame laikomas šventu.
Į mečetės vidų galima užeiti tik nusiavus batus, merginoms privaloma slėpti plaukus. Šalia mečetės yra patalpa su praustuvais, skirta apsiplauti prieš maldą, nes musulmonai turi melstis švarūs. Senosiose mečetėse šiose vietose yra specialūs tam skirti fontanai arba baseinai.
Musulmonams nebūtina melstis mečetėje, bet taip yra geriau, ypač penktadieniais (šventa musulmonams savaitės diena).

Istorija

Mečečių statybos pavyzdžiu tapo pranašo Mahometo namas Medinoje, mieste į šiaurę nuo Mekos. Mečetės pradėtos statyti VII a.Arabijos pusiasalyje atsiradus islamui ir su arabų užkariavimais išplitus Artimuosiuose Rytuose.  Užkariautuose miestuose arabų kalifai islamo religinėms reikmėms pritaikydavo jau esančius statinius arba statydavo naujus maldos namus. Ankstyvasis mečečių tipas vadinamas hipostiline mečete. Ją sudarė didelis kiemas, kuriame paprastai galėdavo sutilpti visa miesto vyrų bendruomenė (moterims dalyvauti buvo uždrausta). Kiemą supo dengtų arkadų konstrukcijos ir hipostilė, nukreipta į Mekos pusę. Kadangi islamo šventyklose nebuvo šventikų ir religija neturėjo šventųjų, mečetėse labai silpnai išreikštos ašinės struktūros. Tikinčiojo malda buvo jo asmeninis dialogas su Dievu. 
Mečetėse nevykdavo procesijų, ceremonijų, nebūdavo giedama. Šventyklos durų buvo daug ir jos sukomponuotos atsižvelgiant į patogumą, kad tikintieji lengviau ir greičiau galėtų sueiti ir išsiskirstyti. Minbaras (sakykla) buvo paprasta konstrukcija, skirta pamokslui po penktadienio vakaro maldos, mihrabas (niša) žymėjo Mekos pusę mečetės viduje. Žolės patiesalai ir vėliau kilimai dengė mečetės grindis, ant kurių tikintysis galėjo klauptis ir paliesti kakta žemę. Kieme buvo įrengti fontanas arba baseinas rankų ir kojų apsiplovimui prieš maldą. Kiek vėliau prie mečečių pradėti statyti minaretai, kurie žymėjo mečetės vietą ir iš jų muedzinas kvietė tikinčiuosius maldai. Hipostilinės mečetės buvo statomos pagal Mahometo namų Medinoje pavyzdį. Kai kuriose iš jų buvo platforma, vadinama dika, ant kurios muedzinas galėjo balsiai melstis. Vėliau mečetėse sukurtos maksuros − atskiros uždaros patalpėlės, skirtos išimtinai valdovui pasimelsti.
Vidurinėje Azijoje nuo XII a. paplito keturių ivanų − didelių skliautinių nišų kiekvienoje mečetės kiemo vidinėje sienoje − tipas. Su Osmanų imperijos iškilimu XV a. buvo pradėtos statyti mečetės, kuriių maldos salė buvo ne hipostilė, o plati erdvė, uždengta dideliu kupolu, modeliuota pagal bizantinį Sofijos soboro Konstantinopolyje pavyzdį. Osmaniškų mečečių kiemai buvo žymiai mažesnio dydžio nei hipostilinių, nes Osmanų imperijos valdose dažnai lydavo ir atviro kiemo reikmė sumažėjo.

Mečetės Lietuvoje

Lietuvoje yra keturios: Kaune, Nemėžyje, Keturiasdešimtyje Totorių, Raižiuose.
II pasaulinio karo metu, sovietmečiu daug mečečių Lietuvoje sudegė ar buvo sugriautos. Pavyzdžiui,
1968 m. Vilniaus mečetę nugriovė ir šalia buvusias musulmonų kapines suniokojo Raudonoji Armija.