google/wiki40b huggingface dataset:
Vitebsko kaštelionas

Vitebsko kaštelionas (lenk. kasztelan witebski) – antrasis pagal rangą po Vitebsko vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Vitebsko vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.

Įgaliojimai

Vitebsko kašteliono pareigybė įsteigta 1503 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Vitebsko vaivadija. Vitebsko kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Vitebsko vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas, taip pat bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Vitebsko kaštelionas pagal rangą turėjo dvidešimt pirmąją poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. nuo vaivadijos atskyrė didžiąją dalį žemių, kurios tapo Rusijos imperijos valdomis. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas. Pareigybė panaikinta po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m.
Neringos savivaldybės taryba

Neringos savivaldybės taryba – Neringos savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje.
Kodas: 188754378, adresas: Taikos g. 2, LT-93121, Nida, Neringa, tel. (8-469)52234.
Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 21 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.

Istorija

Neringos miestas įkurtas 1961 metais, kai lietuviškosios Kuršių nerijos dalies gyvenvietės – Juodkrantė, Pervalka, Preila, Nida – buvo sujungtos į vieną miestą, kurio ilgis beveik 50 kilometrų. Neringos mieste šiuo metu nuolat gyvena apie 3000 gyventojų.
Nukris Mančchava

Nukris Mancchava (g. 1982 m. sausio 15 d.) – Gruzijos futbolininkas.

Biografija

2005–2008 m. žaidė FBK Kaunas klubo komandoje, su kuriuo tapo Lietuvos čempionu. 2009 m. pasirašė sutartį su Žodino „Torpedo“ (Baltarusija).
Riebalų rūgštys

Riebalų rūgštys, riebalinės rūgštys – organinės rūgštys, dažnai su ilga alifolio grandine.

Sočiosios riebalų rūgštys

Šios rūgštys neturi π (dvigubojo) ryšio. Jų perteklius susijęs su širdies ir kraujagyslių ligomis.
Lietkabelis

AB Lietkabelis – izoliuotų elektros laidų ir kabelių gamybos akcinė bendrovė Panevėžyje, J. Janonio g. 4, LT – 5319 Panevežys.

Gamyba

Gamina instaliacinius laidus (jėgos, ryšio ir duomenų perdavimo, montavimo, elektros tiekimo, elektros įrangos, pramonės sprogdinimo darbams) ir kabelius (jėgos, ryšio ir duomenų perdavimo, stacionariosios instaliacijos), emaliuotuosius laidus šaldytuvams, televizoriams, elektros varikliams, laidų pynes transporto priemonėms.
Pajamos 2007 m. – apie 95,0 mln. Lt, eksportas (daugiausia į Didžiąją Britaniją) sudarė – 70 % apyvartos, dirbo 600 darbuotojų.

Istorija

Gamykla „Lietkabelis“ įkurta 1958 m. Gamino emaliuotuosius laidus, 1962 m. pradėjo gaminti instaliacinius laidus ir kabelius. 1986 m. pradėtas eksploatuoti naujas emaliuotų laidų cechas. 1988–1989 m. pasiekti didžiausi gamybiniai pajėgumai – pagaminta 12 000 t emaliuotų ir 250 000 km instaliacinių laidų. Nuo 1992 m. dalį produkcijos eksportuoja. 1993 m. privatizuota, tapo akcine bendrove. 1993 m. liepos 9 d. įvyko steigiamasis akcininkų susirinkimas. Nuo 2000 m. įmonę valdė investicijų bendrovė „Hermis Capital“, įstatinis kapitalas sudarė 17 032 416 Lt. 2006 m. 87,5 % akcijų valdė bendrovė „Metbalta“.

Kultūra

Įmonėje veikė mišrusis choras „Čiūto“ (vadovė Dalia Gaspariūnienė-Kremenskaitė) dalyvavęs 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje, daugelyje kitų kultūros renginių: 1993 m. ir 1996 m. J. Bendoriaus mišriųjų chorų festivalyje Marijampolėje, 1997 m. Aukštaitijos dainų šventėje Zarasuose. Konkursuose bei festivaliuose choras pelnė ir prizinių vietų, padarė įrašų Lietuvos radijui. 1988 m. koncertavo Jugoslavijoje (Belgradas), 1989 m. Ukrainoje (Kijevas), 1993 m. Lenkijoje, Slovakijoje, Čekijoje ir Vengrijoje.
Reprezentacinė Panevėžio vyrų krepšinio komanda 1993–1996 m. žaidė su bendrovės pavadinimu „Lietkabelis“, dalyvavo LKL ir BBL turnyruose. Vėliau komandos pavadinimas keitėsi, keičiantis rėmėjams.
Hadiačas

Istorija

Hadiačas miestu pripažintas 1634 m.
Naujoji viltis

istorija

Leidžia korporacija „Neo-Lithuania“ ir Amerikos lietuvių tautinė sąjunga. Spausdina dienos aktualijas ir stambesnes studijas.
Inverneso paltas

Inverneso paltas (angl. Inverness coat) – paltas oficialioms progoms su ilgomis atviromis rankovėmis. Tokie paltai buvo madingi Viktorijos ir Edvardo laikotarpiais. Tais laikais labiausiai oficialūs buvo juodi vakariniai Inverneso paltai, su kuriais ryšėdavo baltus kaklaraiščius. Dieniniai Inverneso paltai būdavo siuvami iš tvido ar panašaus audeklo.
Panašus drabužis yra Inverneso apsiaustas (angl. Inverness cape), kuris turi peleriną. O Inverneso paltas turi ne visą viršų dengiančią [peleriną, o atviras rankoves – lyg dvi mažas rankas dengiančias pelerinas.
Penghu salos

Penghu salos (kin. 澎湖群島, pinyin: Pénghú Qúndăo, pe̍h-ōe-jī: Phêⁿ-ô·-kûn-tó), taip pat žinomos kaip Peskadorų salos (portug. Ilhas Pescadores 'Žvejų salos') – salynas Taivano sąsiauryje, į vakarus nuo Taivano krantų. Jį sudaro 64 nedidelės salos ir salelės. Salos nuo Taivano pakrantės nutolusios 50 km, o nuo žemyninės Kinijos Fudziano provincijos 130 km. Visas salynas sudaro Penghu apskritį (kin. 澎湖縣, pinyin: Pénghú Xiàn), kuri priskiriama Taivano provincijai.
Bendras salyno plotas 141,052 km²; tai antra mažiausia apskritis šalyje, po Liandziango apskrities. Gyventojų 93 446 (2009 m. duomenys). Gyventojai verčiasi žemdirbyste (auginama ryžiai, batatai, soros, sorgai, arachiai, bananai), žvejyba, perlų rinkimu. Kasami fosforitai. Tris didžiausias salas jungia pylimai, tiltas.

Geografija

Salynas Ramiajame vandenyne. Didžiausios salos: Penghu, Juvengas, Baiša. Salos vulkaninės kilmės. Salų reljefe dominuoja žemumos; didžiausias aukštis 48 m v.j.l. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 327 km. Daugelį krantų supa koralų rifai.
Klimatas subekvatorinis musoninis; per metus iškrinta apie 1000 mm kritulių (daugiausia vasarą). Žiemą pasireiškia smarkūs vėjai, vasarą – taifūnai.

Istorija

Manoma, dabartinėje Penghu salų teritorijoje žmonės apsigyveno (atsikėlė iš žemyninės Kinijos) III a. pr. m. e. VI a. salas pajungė Kinija. Salų teritorijoje IX ir X a. įsikūrė hanių žvejų bendruomenės. XVI a. praplaukiančių portugalų jūreivių salos pramintos Peskadorų ('žvejų') salomis. Nuo XIV a. vidurio buvo pavaldžios mongolų Juan dinastijai. 1603 m. saloje Mingai dislokavo karines pajėgas, kad užkirstų kelią čia 1622 m. norėjusiems įsikurti olandams. Vis tik 1623 m. olandams pavyko tai padaryti. Apie 1661–1662 m. olandai buvo išstumti. Nuo XVII a. iki 1895 m. Taivaną ir salyną valdė Tungningo karalystė, vėliau Čingų dinastija.
Penghu salas 1885 m. kovą, Kinijos–Prancūzijos karui einant į pabaigą, buvo užėmę prancūzai, kurie pasitraukė po keturių mėnesių. Japonijai nugalėjus Kiniją Pirmajame Kinijos–Japonijos kare, Čingų vyriausybė perleido teisę į salas Japonijai. Po Antrojo pasaulinio karo kapituliavusi Japonija buvo priversta sugrąžinti salas Kinijai. 1949 m., po Gomindano kariuomenės pralaimėjimo Kinijos pilietiniame kare, Čiang Kaišeko vyriausybė ir jo kariuomenės likučiai pasitraukė į Taivaną (ir Penghu salas).
Eleonora Ravickienė

Eleonora Chainauskaitė-Ravickienė (1916 m. sausio 24 d., Junkūnai – 2004 m. sausio 6 d.) – Lietuvos kraštotyrininkė, nusipelniusi mokytoja, visuomenininkė.

Biografija

1935 m. baigė Rokiškio gimnaziją, 1938 m. – vokiečių kalbos studijas Klaipėdos pedagoginiame institute. Baigusi studijas mokytojavo Klaipėdos krašte, vėliau Kuršėnuose. Gelbėdamasi nuo karo persikėlė mokytojauti į Kantaučius, Plungę. Dirbo vakarinėje bei Plungės 3-ojoje vidurinėje mokykloje. Vėliau dėstė vokiečių ir prancūzų kalbas Statybos technikume. Aktyviai dirbo visuomeninį darbą. Septynerius metus buvo Plungės Raudonojo Kryžiaus draugijos pirmininkė, įkūrė medicinos seserų kursus.
Kraštotyros veiklą pradėjo pokaryje, gyvendama Plungėje. Dirbdama Statybos technikume, įsikūrusiame Plungės dvare, pradėjo rinkti dvaro istoriją, įkūrė kraštotyros muziejų. Parašė dvi knygas, straipsnių Lietuvos, Lenkijos ir Baltarusijos spaudoje. Savo darbų ir asmeninį archyvą padovanojo Žemaičių dailės muziejui.

Šeima

Vyras – Jonas Ravickas, vaikai – Jonas ir Regina.
Naudvaris (Raseiniai)

Aplinkinės gyvenvietės

ŠILUVA – 8 kmLyduvėnai – 2 km
Juozas Tysliava

Biografija

Augo nepasiturinčioje šeimoje. Tėvas buvo miręs. Baigęs Keturvalakių mokyklą, mokėsi Vilkaviškio gimnazijoje, kurioje baigė keturias klases. 1919 m. įstojo į savanorių gretas. 1920 m. demobilizavosi iš Lietuvos kariuomenės.
Nuo 1920 m. dirbo „Steigiamojo Seimo darbų“ ir laikraščio „Žemdirbių balsas“ redakcijose, 1922 m. – Eltoje, laikraščio „Lietuvos aidas“ korespondentas. Toliau mokėsi gimnazijoje. 1922–1924 m. laisvo klausytojo teisėmis Lietuvos universitete studijavo literatūrą. 1925 m. gavo valstybinę stipendiją ir išvyko į Paryžių studijuoti žurnalistikos. Aplankė beveik visas Europos valstybes. 1928 m. Paryžiuje leido literatūros žurnalą „Muba“. 
1932 m. rudenį išvyko į JAV, kur praleido apie pusę savo gyvenimo. 1940–1961 m. redagavo laikraštį „Vienybė“, 1940 m. perėmė laikraščio leidimą. 1939–1941 m. redagavo žurnalą „Lietuva“. Buvo aktyvus JAV lietuvių bendruomenės veikėjas. Redaktoriaus ir žurnalisto darbas atimdavo daug laiko, todėl Amerikoje Juozas Tysliava kaip poetas buvo mažiau žinomas.
Mirė nuo širdies ligos 1961 m. lapkričio 11 d. Brukline. Urna su poeto palaikais buvo atgabenta į Lietuvą ir 1962 m. gruodžio 27 d. palaidota Vilniaus Rasų kapinėse. 
1993 m. Kauno Aleksoto mikrorajone Tylioji gatvė pavadinta J. Tysliavos vardu.

Kūryba

1922 m. pasirodė pirmasis jo eilėraščių rinkinys „Žaltvykslės“. 1924 m. parengė poezijos antologiją „Sūduva“. 1928 m. leido įvairiakalbį modernaus meno žurnalą „Muba“ (Mūsų baro apžvalga). 1929 m. Prancūzijoje išleido poezijos knygelę „Vėjų taurė“ prancūzų kalba. Jos įvade poetas Oskaras Milašius rašė: „…mus labiausiai svaigina, – tai kvapas melancholijos, kurią skleidžia nuostabus, evangeliškas Lietuvos pavasaris…“ Save laikė senųjų prūsų palikuoniu; 1954 m. Amerikoje parašė poemą „Tawa nouson“ (Tėve mūsų), kurioje pasmerkė Mažosios Lietuvos užkariautojus.
Juozas Tysliava buvo savitas, individualaus braižo poetas, nepritapo nė prie vienos tuo metu buvusios literatūrinės srovės. Žavėjosi Kazio Binkio kūryba, dalyvavo „Keturių vėjų“ literatūrinės grupės diskusijose. Svarbiausi jo lyrikos motyvai – gamta, meilė, kaimas ir miestas. Jo poetinis žodis jaunas ir veržlus, kūrybos centrinė figūra – šių laikų žmogus; jo vargai ir rūpesčiai, svajonės ir liūdesys.
Žalgirio miško pažintinis takas

Žalgirio miško pažintinis takas yra įrengtas Žalgirių kaimo draustinyje. Pažintinio tako ilgis yra 1860 m. Draustinio tikslas yra išsaugoti ir eksponuoti paskutinį dar išlikusį buvusios didžiausios pelkininkų kolonijos kaimą bei žemėnaudos ypatumus, vykdant rekreacinę pažintinę veiklą ir išlaikant paveldėtą apgyvendintą struktūrą ir bendrą kaimo vaizdą.
Karaliaučiaus apygarda

Istorija

Sudaryta per 1815–1818 m. reformą po Vienos kongreso vietoje Rytų Prūsijos departamento. Apygardą administravo Karaliaučiaus karo ir domenų rūmai, buvo pavaldi Berlyno generalinei direktorijai. Karaliaučiaus ir Gumbinės apygarda apėmė visą Senovės Prūsos teritoriją nuo Klaipėdos iki Vyslos.
1816 m. rugsėjo 1 d. prie Karaliaučiaus apygardos prijungta Klaipėdos apskritis, buvusi Lietuvos departamente – taip Karaliaučiaus apygardoje buvo sujungti Klaipėdos ir Karaliaučiaus uostai. Kaip kompensacija iš buvusio Rytų Prūsijos departamento sudarant Karaliaučiaus apygardą Gumbinės apygardai buvo priskirtos 13 lietuviškų parapijų dalys. 1818 m. Karaliaučiaus apygardos plotas buvo 23 000 km².

Bažnyčios ir mokyklos

1818 m. evangelikų liuteronų bažnyčių bei maldos namų miestuose buvo 65, jose dirbo 91 dvasininkas, kaimuose buvo 211 bažnyčių su 159 dvasininkais. Evangelikų reformatų bažnyčių bei maldos namų miestuose buvo 5, jose dirbo 7 dvasininkai ir kaimuose 3 su savo dvasininkais. Katalikų bažnyčių miestuose buvo 25, dirbo 59 dvasininkai, kaimuose – 104 su 12 dvasininkų. Menonitų susirinkimų namų mieste buvo l, sinagogų (tik miestuose) – 15. Apygardoje veikė 4 gimnazijos, 2 mokytojų seminarijos, 48 miesto mokyklos, 197 pradžios mokyklos 112 kaimų ir 85 miestų bei miestelių.
1848 m. apygardoje buvo 455 bažnyčios bei 1 maldos namai, 1549 mokyklos. Veikė 268 evangelikų liuteronų, 8 evangelikų reformatų ir 81 katalikų parapija.

Gyventojai

Apygardoje 1818 m. buvo 59 valsčiai su 163 palivarkais ir 1652 valstiečių laukininkų kaimais, iš viso apie 37 000 sodybų. Bajorų žemėse buvo 757 kaimai su 21 000 sodybų. 1818 m. apygardoje gyveno 565 000 žmonės, iš jų 446 000 evangelikai, 116 000 katalikai, 2250 žydai (daugiausia Karaliaučiuje), 462 menonitai.
1848 m. surašymo duomenimis, gyveno 838 000 civilių gyventojų, iš jų 664 000 vokiečių, 133 000 lenkų ir 41 000 lietuvių. 1848 m. apygardoje gyveno 661 875 evangelikai, 171 000 katalikų (daugiausia lenkai) ir 5125 žydai. 1848 m. apygardoje buvo 48 miestai su 203 000 civilių gyventojų ir 5513 kaimų, palivarkų bei vienkiemių su 635 000 gyventojų.
1858 m. apygardoje buvo 929 841 gyventojų, iš jų 3324 lietuviai.
Edmundas Vaitekūnas

Biografija

1967 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą. 1971 m. baigė Šiaulių Kazio Preikšo pedagoginį institutą, Filologijos fakultetą ir įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę. 1972 m. baigė Klaipėdos Muzikos fakultetą ir įgijo dirigento kvalifikaciją. 1992 m. JAV Kongreso studijų centre (Vašingtone) studijavo autorių teisę. 2004 m. baigė Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą ir įgijo ryšių su visuomene ir atstovo spaudai specialybę.
1973 m. dirbo lietuvių kalbos, literatūros ir muzikos mokytoju Vilniaus miesto pagalbinėje mokykloje Nr. 2. 1977 m. – Vilniaus miesto pagalbinės mokyklos Nr. 2 direktorius. 1982–1986 m. – Autorių teisių agentūros Lietuvos respublikinio skyriaus viršininko pavaduotojas Lietuvos autorių kūrinių sklaidos užsienyje reikalams. 1986–1989 m. - Vilniaus miesto kultūros darbuotojų profsąjungos pirmininkas. 1989–1991 m.  - bendros Lietuvos ir Lenkijos įmonės „Laura“ generalinio direktoriaus pavaduotojas. 
Dvidešimt metų nuo 1991 m. buvo Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūros generalinis direktorius (nuo pat šios organizacijos įkūrimo pradžios). LR vyriausybės įgaliotas 1992 m. vedė derybas su sovietinės autorių teisių agentūros vadovybe Maskvoje dėl turto ir dokumentacijos perdavimo Lietuvai.
2007 m. E. Vaitekūno vadovaujama agentūra susilaukė nevienareikšmės visuomenės reakcijos, dėjusi pastangas, kad Grūto parko įkūrėjas Viliumas Malinauskas mokėtų mokestį tame parke esančių sovietmetį garbinusių skulptūrų autoriams.
Nuo 2013 m. balandžio 23 d. – Lietuvos radijo ir televizijos komisijos pirmininkas.

Politinė veikla

Dalyvavo 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose, atstovavo Darbo partijai (Justiniškių apygardoje Nr.7).

Asmeninis gyvenimas

Vedęs, žmona Rita Vaitekūnienė – Vilniaus apygardos prokuratūros 1-ojo ypatingai sunkių nusikaltimų skyriaus prokurorė. Turi tris vaikus: sūnus Erikas – verslininkas, duktė Monika – vadybininkė, duktė Ema – moksleivė.  Pomėgiai: muzikavimas (Šiaulių m. „Big Band“ orkestro dirigentas); dailė (organizavo kelias tapybos darbų parodas); autosportas (daugkartinis Lietuvos ralio čempionato dalyvis ir prizininkas). Kalba rusų, anglų kalbomis

Įvertinimas

Autorių tarybos sprendimu 2011 m. apdovanotas LATGA-A Aukso žvaigžde už asmeninį indėlį formuojant pirmą Lietuvos istorijoje autorių teisių priežiūros darinį, šios srities nacionalinę sistemą, norminius aktus.
Lietuvos genetikų ir selekcininkų draugija

Lietuvos genetikų ir selekcininkų draugija – visuomeninė mokslinė draugija, veikusi 1966–2003 m. Vilniuje, M. K. Čiurlionio g. 21.

Istorija

Telkė genetikos ir selekcijos sričių mokslininkus, vienijo apie 270 narių. Veikė 4 sekcijos: mikroorganizmų ir molekulinės genetikos, mutagenezės, ekologinės genetikos ir žmogaus genetikos. Lietuvos genetikų ir selekcininkų draugija rengė mokslines konferencijas, kongresus. Išleido apie 30 įvairių leidinių.
Reicho Finansų Teismas

Reicho Finansų Teismas (vok. Reichsfinanzhof - 'Reicho finansų rūmai'; RFH) - aukščiausios instancijos teismas Vokietijoje Reicho mokesčių bei rinkliavų bylose (Reichsabgabensachen) 1918-1945 m.; finansų teismas. Įsteigtas 1918 m. liepos 26 d. įstatymu. Pradėjo darbą 1918 m. spalio 1 d.
Disociacija

Disociacija – cheminis procesas, kai kompleksai, molekulės ar druskos išsiskiria į mažesnes molekules, jonus, ar radikalus. Paprastai tokia reakcija yra grįžtama.

Druskos

Druskos tirpdamos vandenyje skyla į anijonus ir katijonus. Tirpiklį išgarinus vyksta atvirkštinis procesas.

Rūgštys

Rūgščių disociacija paprastai reiškia protono H⁺ išsilaisvinimą. Tai pusiausvirasis procesas. Rūgšties disociacijos konstanta Kₐ nurodo rūgšties stiprumą: stipresnės rūgštys turi didesnę Kₐ vertę.

Bazės

Bazių disociacija paprastai reiškia OH⁻ jono išsilaisvinimą. Tai pusiausvirasis procesas. Bazės disociacijos konstanta Kb nurodo bazės stiprumą: stipresnės bazės turi didesnę Kb vertę.
Tulžies pūslės akmenligė

Tulžies pūslės akmenligė (lot. cholelithiasis) – liga, kai tulžies pūslėje ar jos latakuose susidaro akmenų.

Gydymas

Jei akmenligė nesukelia jokių simptomų, gydymas dažniausiai neskiriamas. Kitu atveju tulžies pūslės akmenligė gydoma vaistais arba chirurginiu būdu. Jei akmenys nesukėlė komplikacijų, neužkemša išėjimo iš tulžies pūslės, yra nedideli, nesukalkėję (t. y., sudaryti iš cholesterolio) ir jų nedaug, galima juos tirpdyti vaistais arba sutrupinti specialiu metodu (litotripsija). Skiriama spazmus ir skausmą mažinančių vaistų, atsiradus uždegimui – antibiotikų. Jei skausmo priepuoliai dažni ar atsirado komplikacijų, būtina operuoti. Operacija atliekama laparoskopiniu (tulžies pūslė pašalinama specialiu aparatu pro pradurtas pilvo sienoje skylutes) arba laparotominiu (pilvo siena prapjaunama) būdu. Jei akmenys pašalinami, tačiau išlieka jų susidarymą skatinančių priežasčių, jie gali formuotis iš naujo.
Negydant tulžies pūslės akmenligės, kuri sukelia simptomus, gali atsirasti komplikacijų: tulžies pūslės (cholecistitas) ar tulžies latakų uždegimas, sepsis, gali išsivystyti antrinė kepenų cirozė, didėja rizika susirgti tulžies pūslės vėžiu ir kt.
Vinica (Makedonija)

Istorija

Dabartinio miesto teritorijoje žmonių gyvenama nuo neolito. Bizantijos laikais turėjo fortą. XIV–XX a. priklausė Osmanų imperijai.
Kovo 11

Vardadieniai

Gediminas – Konstancija – Konstantas – Konstantinas – Kostas – Kostė – Vijolė – Paulina
Faenca

Istorija

Pagal mitologiją miesto pavadinimas Faoentia yra keltų ar etruskų kilmės (lot. Splendeo inter deos - Aš šviečiu tarp dievų). Patys romėnai miestą vadino Faventia ir jis tapo keramikos sinonimu.
Čia Kvintas Cecilijus Metelas Pijus nugalėjo Gnėjų Papirijų Karboną, Gajaus Marijaus šalininką, 82 m. pr. m. e. Po to miestas suklestėjo dėl žemės ūkio, keramikos, plytų ir tekstilės.
Čia Totilos ostgotai nugalėjo Bizantijos armiją Favencijos mūšyje 542 m.
Po nuosmūkio laikotarpio Faenca suklestėjo VIII a. Apie 1000 m. valdant vyskupams, o vėliau ir komūnai prasidėjo miesto klestėjimas ir statybos, kurios kulminaciją pasiekė valdant Manfredi šeimai. Pirmi konsulai buvo išrinkti 1141 m., o 1155 m. miestą pradėjo valdyti podesta. Kovojant tarp gvelfų ir gibelinų, Faenca iš pradžių palaikė imperatorių. Tačiau 1178 m. pakeitė nuomonę ir įstojo į Lombardijos lygą. Vidinė kova padėjo iškilti Maghinardo Pagano, kuris valdė miestą kelerius metus.
XIV a. pabaigoje gvelfai Manfredžai pradėjo valdyti Faencą ir išsilaikė valdžioje du šimtus metų. Klestėjimo viršūnė buvo Carlo II Manfredi valdymas. 1488 m. Galeotto Manfredi buvo nužudytas žmonos, jo sūnus Astorre III tapo įpėdiniu, bet jį Romoje nužudė Cezaris Bordžija, kuris užėmė Faencą 1501 m.
Po trumpo Venecijos valdymo, Faenca priklausė popiežiaus valstybei iki 1797 m.