google/wiki40b huggingface dataset:
Mėsinis sviestas

Mėsinis sviestas (vok. Fleischbutter) – užtepas, mišinys iš maltos mėsos, sviesto ir prieskonių. Tai vienas iš Švabijos patiekalų.
Dažniausiai mėsinis sviestas daromas iš maltos kiaulienos, nors gali būti naudojama ir maltos jautiena, aviena, taip pat – malti subproduktai (inkstai, skrandžiai ir pan.). Naudojami įvairūs prieskoniai, nors dažniausiai – druskos ir juodųjų pipirų mišinys. Į mėsinį sviestą kartais dedama maltų spanguolių ar apelsinų žievelių.

Pavyzdžiai

Schinkencreme – užtepas iš kiaulienos, bekono (kartais – rūkyto) ir prieskonių. 90-95% jo sudaro mėsa.
Svanetija

Geografija

Svanetijos regionas užima labai kalnuotas sritis Kaukazo kalnų grandinėje. Tai – aukščiausia gyvenam žmonių teritorija Europoje. Vakaruose yra Abchazija, pietryčiuose – Lečchumija, rytuose – Rača, o pietuose – Megrelija.
Regionas tradiciškai dalijamas į Aukštutinę Svanetiją (Zemo Svaneti) ir Žemutinę Svanetiją (Kvemo Svaneti).

Vakarų Gruzijos dalis

Svanetija buvo vienas iš istorinių Vakarų Gruzijos regionų. Kaip ir visa Vakarų Gruzija, ji nuo VI–V a. pr. m. e. priklausė Kolchidės karalystei, IV a. Lazikos valstybei, iki VI a. užkariauta Bizantijos, ir čia įvesta krikščionybė. Nuo VIII a. Svanetijos regione įsigalėjo Abchazijos karalystė.

Gruzijos karalystės dalis

X a. pabaigoje Mirus Abchazijos karalystės valdovui Teodosijui aklajam, sostą paveldėjo bagrationų dinastijos atstovas Bagratas III. Kadangi jis buvo susisaistęs giminystės ryšiais su daugybės kitų Gruzijos karalysčių dinastijomis, 1001 m. mirus Tao-Klardžetijos karaliui Dovydui III paveldėjo jo sostą, o 1008–1010 m. užkariavo ir Kachetiją bei Heretiją, taip baigdamas visos Gruzijos vienijimą.
Nuo XI a. iki XIII a. Svanetijos regionas buvo susivienijusios Gruzijos dalis.

Rusijos imperijoje ir TSRS

1833 m. Svanetijos kunigaikštis Ciokas Dadeškelianis pasirašė sutartį su Rusija, kuria Svanetija pateko jos įtakos sferon. Šis sunkiai pasiekiamas regionas autonomiją išlaikė iki 1857 m., kuomet Rusijos imperija nutraukė valdančiąją dinastiją ir inkorporavo Svanetiją į Kutaisio guberniją.
Regionas buvo vienas neramiausių Kaukaze. Svanai ne kartą sukildavo, ir vienas stipriausių sukilimų buvo 1876 m.
1918–1921 m. Svanetija buvo nepriklausomos Gruzijos Demokratinės Respublikos dalis, o vėliau kartu su Gruzija tapo Gruzijos TSR. Įeinant Raudonajai armijai svanai dar kartą sukėlė sukilimą, kuris buvo numalšintas.

Po Gruzijos nepriklausomybės

Po Gruzijos nepriklausomybės prasidėjęs pilietinis karas sukėlė Svanetijoje didelių ekonominių ir socialinių problemų. Jas paaštrino ir nuolat pasikartojančios stichinės nelaimės, tokios, kaip sniego griūtys, potvyniai. Tai skatino gyventojų migraciją į kitas Gruzijos vietas. Regione padidėjo nusikalstamumas.
2004 m. atėjus į valdžią M. Saakašviliui, buvo pagerinta situacija Svanetijoje.
Santjago del Estero provincija

Istorija

Ikikolumbiniu laikotarpiu provincijos teritorijoje gyveno indėnų gentys, daugiausia apjungtos inkų. 1542 m. žemes pasiekė pirmasis ispanų kolonizatorius – Diego de Rochas. 1553 m. įkurtas Santjago del Estero miestas. Provincija buvo pusiaukelėje tarp Peru sidabro telkinių ir Buenos Airių. Ilgą laiką dėl dabartinės provincijos žemių kovojo Salta ir Tukumanas. 1820 m. Santjago del Estero provincija atsiskyrė nuo Tukumano. 1856 m. patvirtinta konstitucija. XX a. pr. kilo ginčai dėl teritorijų su Čiako provincija.

Geografija

Santjago del Estero provincija išsidėsčiusi plynose Čiako lygumose. Pietuose pereina į Pampas. Pietuose įsiterpia Kordobos kalnagūbrio dalis (Sierra de Sumampa, Sierra de Ambargasta). Vakaruose taip pat yra neaukštų kalnų (Pampų kalnagūbriai). Teritoriją iš šiaurės vakarų į pietryčius beveik lygiagrečiai kerta Dulsės ir Salado upės. Šiaurėje išvystyta irigacinė sistema (pagrindinis kanalas – Canal de Dios). Dauguma upių sausuoju laikotarpiu išdžiūsta, susiskaido į nedidelius ežerėlius. Didelius provincijos plotus užima stovinčio vandens telkiniai: tvenkiniai (Río Hondo), druskingi ežerai (Lago de Cisnes, Lago de los Cachitos), lagūnos, maršos, šlapynės (Bañado de Figueroa, Bañado de Añatuya), taip pat druskos lygumos (Salinas de Ambargasta – provincijos pietvakariuose).
Klimatas subtropinis; kontinentinis. Ryškūs sausasis (žiemą) ir drėgnasis (vasarą) sezonai. Vidutinė metinė oro temperatūra 21,5 °C, tačiau per metus svyruoja nuo -5 °C iki 47 °C. Per metus iškrenta iki 700 mm kritulių (didžioji dalis – nuo spalio iki balandžio). Būdinga stepių ir pusdykumių augalija, krūmynai. Būdingi augalai: saldžiosios ceratonijos, quebracho colorado ir quebracho blanco, balamedžiai ir kt.

Ekonomika

Santjago del Estero provincijoje labiausiai išvystyta ūkio šaka – žemės ūkis. Svarbiausios žemės ūkio sritys – Salado ir Dulsės tarpupis bei iriguojama šiaurė. Auginama medvilnė (20 % šalies produkcijos), sojos, kukurūzai ir svogūnai. Rytuose – gyvulininkystė, kur auginamos daugiausia ožkos (15 % šalies kiekio). Svarbiausios pramonės šakos: medienos (300 tūkst. t per metus), tekstilės, maisto. Vykdoma naudingų iškasenų gavyba.
Provincijoje yra turistinių objektų: seniausias Argentinos miestas – Santjago del Esteras, kuriame gausu istorinių pastatų ir muziejų, Termas de Rio Ondo miestas, kuriame yra daug karštųjų versmių gydyklų ir Copo nacionalinis parkas.
Jonas Kristupas Naruševičius

Biografija

Kilo iš Lietuvos bajorų Naruševičių giminės, herbo „Wadwicz“ savininkas. Lietuvos didžiojo iždininko Kristupo Naruševičiaus ir Elžbietos Šimkovič sūnus. Turėjo brolius Stanislovą ir Aleksandrą Kristupą.
Mokėsi Ingalštato, Padujos ir Bolonijos universitetuose.

Valstybės tarnyba

Viašniansko tijūnas 1638 metų, Lietuvos didysis taurininkas 1661 metais, Lietuvos dvaro paiždininkis nuo 1661 metų.
Antanas Kitkevičius

Biografija

1825–1827 m. mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje. 1827–1830 m. Vilniaus universitete studijavo teologiją, filosofiją, pedagogiką. 1830 m. įšventintas kunigu. 1843 m. teologijos mokslų daktaras.
Nuo 1830 m. vikaras Benekainyse, nuo 1831 m. – Maišiagaloje, nuo 1832 m. – Šešuoliuose. 1833–1839 m. tikybos mokytojas Svisločiaus gimnazijoje, nuo 1839 m. Vilniaus dvasinės akademijos profesorius adjunktas. 1842 m. akademiją perkėlus į Sankt Peterburgą – Vilniaus kunigų seminarijos rektorius. 1851 m. atleistas iš seminarijos – Nemenčinės parapijos klebonas. Išvertė į lenkų k. A. Strazdo giesmę „Pulkim ant kelių“, išleido knygą „Šventųjų Tėvų himnai“ (lenk. Hymny Ojców Świętych, 1848 m.), kurioje 81 giesmė lenkų k. ir 16 giesmių lietuvių k. Už šią knygą gautą pelną skyrė Nemenčinės bažnyčiai atstatyti. Išleido knygą „Kristus Dievo Sūnus, pasaulio Karalius“ (Chrystus Syn Boży, Król świata 1851 m.).
Froot

Įvykiai prieš albumo išleidimą

2013 m. vasarį Diamandis paskelbė, kad pradėjo rašyti dainas naujam albumui, bet vėliau savo Facebook puslapyje patvirtino, kad prie albumo dirbo nuo 2012 m. liepos.
Interviu su „The Line of Best Fit“ metu Diamandis teigė, kad išleidus singlą „Primadonna“ (iš „Electra Heart“ albumo) ji jau žinojo ko nori iš trečiojo savo albumo. Atlikėja „Electra Heart“ albume dirbo kartu su keliais prodiuseriais ir dainų autoriais, bet naujame albume Diamandis visas dainas parašė pati ir dirbo tik su vienu prodiuseriu.

Išleidimas ir reklama

Pagrindinė albumo daina „Froot“ buvo išleista 2014 m. spalio 10 d., per atlikėjos gimtadienį. Albumo dainų sąrašas buvo patvirtintas 2014 m. lapkričio 9 d., o albumo viršelis buvo paskelbtas sekančią dieną.
Prieš albumo išleidimą, kiekvieną mėnesį, buvo išleidžiama po vieną dainą (kampanija pavadinta „Froot of the Month“). Diamandis teigė, kad tokia leidimo strategija jai leido išleisti tas dainas, kurias ji pati nori išleisti, o ne tik tas, kurios bus naudingos komerciškai. Po albumo nutekėjimo buvo spėliojama ar kampanija tęsis, bet nepaisant to paskutinė daina buvo išleista, kaip ir planuota. Pirmoji šios kampanijos daina buvo „Froot“, o gruodį buvo išleista „Happy“. Šios dvi dainos taip pat buvo išleistos kaip specialus 7" vinilinės plokštelės rinkinys. Sausį buvo išleista „Immortal“, vasarį „I'm a Ruin“, kovą „Forget“ ir balandį „Gold“. „Froot“, „Happy“, „I'm a Ruin“ ir „Forget“ tapo singlais. 2015 m. liepą buvo paskelbta, kad „Blue“ taps penktuoju albumo singlu.
2015 m. balandį, interviu su „Billboard“ metu, atlikėja išreiškė norą albumą išleisti iš naujo ir į jį įtraukti naują dainą „I'm Not Hungry Anymore“, tačiau vėliau šios idėjos atsisakė.

Komercinė sėkmė

„Froot“ debiutavo 10-oje JK albumų topo pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 10 411 kopijos. Antrąją savaitę buvo parduotos 2 294 kopijos ir albumas nukrito į 44-ąją poziciją. JAV albumas debiutavo 8-oje pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 46 000 kopijos. „Froot“ tapo pirmuoju atlikėjos albumu patikusiu į JAV top 10. Kanadoje albumas debiutavo 6-oje topo pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 4 500 kopijos.
Airijoje albumas pasiekė 4-ąją poziciją, Šveicarijoje 10-ąją, Suomijoje 19-ąją, Vokietijoje 24-ąją.
Vokietijos Pietvakarių Afrika

Istorija

1486 m. sausio mėn. šiose teritorijose lankėsi Portugalijos tyrinėtojas Diogo Cão, tačiau kraštas nesudomino europiečių ir ilgam pamirštas. 1805 m. vasario mėn. Londono misionierių draugija įkūrė nedidelę misiją Blydeverwacht mieste, tačiau šios grupės pastangos buvo mažai sėkmingos. 1840 m. Londono misionierių draugija visą savo veiklą perdavė vokiškai draugijai. Pirmieji šios organizacijos atstovai buvo Franz Heinrich Kleinschmidt (atvykęs 1842 m. spalio mėn.) ir Carl Hugo Hahn (atvykęs 1842 m. gruodžio mėn.). Jie pradėjo steigti bažnyčias visoje teritorijoje. Misionieriai iš pradžių turėjo didelę įtaką kultūrai, o vėliau – politikai.
1884 m. kraštas paskelbtas Vokietijos protektoratu. Pradėta krašto kolonizacija. Tačiau hererų, ovambų, nama gentys (žinomi kaip koikojai) priešinosi vokiečiams. Būta sukilimų prieš atėjūnus 1893 ir 1894 m.. 
1904 m. sausį įvyko hererų sukilimas, kuriam vadovavo Samuel Maharero. Sukilimas buvo numalšintas 1904 rugpjūtį, vadovaujant Lothar von Trotha, kai hererai buvo nugalėti Vaterbergo mūšyje. Kaip to pasekmę nuo 1904 iki 1907 m. kolonijinė vokiečių valdžia vykdė hererų ir namų genocidą, kurio metu buvo išžudyta 10 000 namų (pusė populiacijos) ir apytiksliai 65 000 hererų (apie 80 % visos populiacijos). Pietų Afrika okupavo šią Vokietijos koloniją Pirmojo pasaulinio karo metu ir administravo ją iki pat Antrojo pasaulinio karo pabaigos kaip Tautų Lygos mandatą, vadinamą Pietvakarių Afrika.
1990 m. kovo 21 d. Namibija tapo nepriklausoma valstybe.
Rustamas Kasimdžanovas

Šachmatų karjera

Pirmasis geras Kasimdžanovo rezultatas buvo 1998-aisiais laimėtas Azijos čempionatas. Kiti svarbūs rezultatai turnyruose – 1999-ųjų pasaulio jaunimo čempionate pasiekta antroji vieta, pergalė Esene 2001-aisiais ir pirmoji vieta Pamplonoje 2002-aisiais (ten po papildomos Blitz partijos aplenkė Viktorą Bologaną, pagrindiniame turnyre surinko 3,5 taško iš 6), 8 taškai iš 9 Vlisingeno turnyre 2003-aisiais. 2005 Pune Kasimdžanovas dalijosi pirmają vietą su Liviu Dieter Nisipeanu, surinkęs 6 taškus iš 9. 2000-ųjų šachmatų olimpiadoje, žaisdamas už Uzbekiją pirmojoje lentoje, surinko 9,5 taško iš 12, o 2002 liko antras FIDE šachmatų pasaulio taurėje (finale pralaimėjo Višvanatanui Anandui). Kasimdžanovas du kartus (1999-aisiais ir 2002-aisiais) žaidė Koruso šachmatų turnyre Wijk aan Zee mieste, bet abu kartus rezultatai buvo prasti: 1999-aisiais jis buvo 11-as iš 14, surinkęs 5 taško iš 13, o 2002-aisiais – 13-as iš 14, surinkęs 4,5 taško iš 13.

FIDE pasaulio čempionas

2004 m. FIDE pasaulio čempionate Kasimdžanovas laimėjo mini mačus prieš Alechandrą Ramiresą, Ehsaną Ghaemą Mahami, Vasilijų Ivančiuką, Zoltaną Almasi, Aleksandrą Grisčiuką ir Veseliną Topalovą. Po šių pergalių Kasimdžanovas žaidė šešių partijų mačą čempionato finale su Maiklu Adamsu.
Po pagrindinių šešerių partijų Kasimdžanovo-Adamso mačo rezultatas buvo 3:3. Čempiono išaiškinimui pagal varžybų reglamentą buvo žaidžiamos dviejų greitųjų partijų (po 25 min) mačas. Kasimdžanovas laimėjo pirmąją greitąją partiją, o antrąją sužaidė lygiosiomis ir tapo FIDE pasaulio šachmatų čempionu.

Kiti pasaulio čempionatų rezultatai

2005-ųjų FIDE pasaulio čempionatas Kasimdžanovui susiklostė nesėkmingai. Ten jis dalijosi 6-7 vietas su Maiklu Adamsu.
Mečys Markauskas

Biografija

Mokėsi Palangos progimnazijoje. 1912 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1917 m. – Maskvos universiteto Teisės fakultetą. Maskvoje dalyvavo socialrevoliucionierių veikloje.
1918–1920 m. dirbo Kauno darbo inspektoriumi. 1920–1922 m. advokatavo Marijampolėje. 1920 m. Marijampolėje organizavo Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) kuopą, sušaukė Sūduvos socialdemokratų suvažiavimą. 1922 m. išvertė M. Tugan-Baranovskio „Socializmas – visuomenės idealas“.
1922 m. – I Seimo narys, 1923 m. – II Seimo narys. 1923 m. gruodžio 28-29 d. LSDP XI suvažiavime bei XII ir XIII suvažiavimuose išrinktas LSDP CK nariu. 1925 m. balandžio 17 d. LSDP XII suvažiavime skaitė Seimo LSDP frakcijos ataskaitą. Iš Seimo pasitraukė 1925 m. spalio 2 d., Šiauliuose perėmęs mirusio advokato Stasio Lukauskio bylas.
Nuo 1925 m. advokato Kazimiero Venclauskio padėjėjas. Nuo 1926 m. „Naujosios gadynės“, „Socialdemokrato“ bendradarbis. 1931 m. „Socialdemokrato“ redaktorius. Mečio Kauko slapyvardžiu rašė „Aušrinėje“, „Lietuvos žiniose“, „Socialdemokrate“. 1929–1948 m. advokatas Šiauliuose. 1948 m. ištremtas į Sibirą, Krasnojarsko kraštą.
Auksodis

Auksodis – KU MF (Klaipėdos universiteto Menų fakulteto) folkloro ansamblis – klubas, vadovaujamas etnomuzikologės Rūtos Vildžiūnienės.
Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademija

Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademija (VDU MA) – VDU struktūrinis padalinys, turintis fakulteto statusą. Įsikūrusi Kaune, V. Čepinskio g. 5, šalia – Aleksoto apžvalgos aikštelė. Dekanas – doc. dr. Saulius Gerulis.

Istorija

Profesionalų muzikų rengimo ištakos Kaune – kompozitoriaus ir vargonininko Juozo Naujalio 1919 m. įkurta privati muzikos mokykla, kuri 1920 m. paskelbta valstybine. Po 1927 m. mokyklai vadovauti ėmė iš studijų Leipcige grįžęs kompozitorius Juozas Gruodis. Jo ir kitų to meto intelektualų dėka 1933 m. muzikos mokykla tapo aukštąja – Kauno konservatorija. Visą nepriklausomos tarpukario Lietuvos gyvavimo laikotarpį konservatorijoje, sekant geriausiomis Varšuvos, Prahos, Leipcigo, Paryžiaus, Peterburgo, Maskvos aukštųjų muzikos mokyklų tradicijomis, parengti menininkai formavo ne tik laikinosios sostinės, bet ir visos šalies kultūrą, kūrė ir turtino Lietuvos muzikinio gyvenimo istoriją.
1949 m., centralizuojant muzikinį švietimą, Kauno ir Vilniaus konservatorijos buvo sujungtos – muzikos studijos imtos vykdyti tik sostinėje.
1989 m., prabėgus 40-čiai metų, į Kauną buvo grąžintas aukštasis muzikinis lavinimas – įsteigtas tuometinės Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija, nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) Kauno fakultetas.
Nuo 2011 m. LMTA Kauno fakultetas tapo sudėtine Vytauto Didžiojo universiteto dalimi – VDU Muzikos akademija.
Ŭ

Ŭ ir ŭ (u su lankeliu) – modifikuota lotynų abėcėlės raidė U. Vartojama baltarusių kalboje, kai XX a. buvo sukurtas baltarusių abėcėlės lotyniškas variantas. Taip pat raidė yra ir esperanto abėcėlėje.
Ši raidė neturėtų būti maišoma su u su paukščiuku, kuri standartinėje kinų kalboje pinyin naudojama išreikšti u trečiuoju tonu. Palyginimui Ǔ ǔ (paukščiukas) su Ŭ ŭ (lankelis).
Keturios susikertančios tiesės

Siužetas

Dvi sutuoktinių poros neišvengiamai artėja prie skyrybų. Nesugebėdamos savarankiškai išspręsti savo kartais rimtų, kartais absurdiškų ar komiškų problemų, jos keliauja į mistiškąją varpo piramidę, pas nūnai madingą baltų žynį. Po ilgos ir komplikuotos kelionės, pasiekus žynį, atliekamas paslaptingas ir magiškas ritualas, kuris priartina poras prie stebuklingo visų problemų sprendimo. Tačiau viskas, net ir pačiam žyniui, pakrypsta labai netikėta linkme…
Vežimas

Istorija

Šumerai III tūkstantmečio pr. m. e. viduryje naudojo keturračius, II tūkstantmetyje pr. m. e. asirai, egiptiečiai, graikai – dviračius kovos vežimus. Iš senovės Graikijos darbiniai vežimai pateko į senovės Romą. Romėnai turėjo ir žmonėms vežioti skirtus vežimus (karietų prototipai). Viduramžiais vežimai plačiai naudojami nebuvo. Vėliau sparčiai plisti ir tobulėti pradėjo darbiniai vežimai. Įvairių rūšių karietos paplito nuo XVI a. (pirma Vengrijoje, vėliau ir visoje Europoje).
XIX a. vežimus pradėjo keisti tobulesnės susisiekimo priemonės, tokios kaip traukiniai, XX a. nukonkuravo automobiliai.

Lietuvoje

Lietuvoje nuo XIII a. naudoti darbiniai vežimai. XVI a. dvarų inventoriuose paminėti kaustyti ir nekaustyti, vienkinkiai, poriniai, vežimai. Kaustyti valstiečių vežimai žinomi nuo XVII a. pabaigos. XIX–XX a. naudoti dviračiai (retai) ir keturračiai vežimai. Pastarieji yra 2 tipų. Vieni (vienkinkiai, poriniai darbiniai vežimai, arba brikos, ir išeiginiai – bričkos, brikeliai, Žemaitijoje, lineikos Aukštaitijoje, fajetonai Užnemunėje) yra su 1 karties (pertrauko), kiti (vienkinkiai – vežėčios, uorės Aukštaitijoje) su 3 karčių jungiamuoju pagrindu. Viršutinė vežimų dalis įvairių formų. Iki šiol vežimai naudojami kaip pagalbinė transporto priemonė, taip pat pramogoms, tokioms kaip įvairios šventės, žirgų lenktynės.
Tomas Narkus

Biografija

1993 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą. Buvo Tauro (1994-1998) ir Snoro bankų (1998-1999) saugos departamentų inspektorius, bendrovės „Lietaus šalys“ vadybininkas (1999-2002), bendrovės „Meistro arsenalas“ komercijos direktorius (2002-2003), direktorus (2003-2009), bendrovės „Ortopedijos centras“ direktorius (nuo 2010). Medžiotojų klubo „Taurija“ narys (nuo 1994).

Sporto pasiekimai

SSRS tarptautinės klasės sporto meistras (1988). Pirmasis treneris K. Baltrušis, vėliau V. Kalininas, E. Kliosovas, Jurijus Moskvičiovas.
Lietuvos šiuolaikinės penkiakovės čempionas (1989, 1990), 5 kartus Lietuvos čempionatų laimėtojas komandinėje įskaitoje (1989-1993).
Pasaulio taurės etape (1991, Sofija, Bulgarija) užėmė 3 vietą. Buvo atviro kvalifikacinio Čekijos čempionato (1991, Praha) 3 vietos laimėtojas.
Lietuvos rinktinės sudėtyje dalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Čia asmeninėse varžybose užėmė 63 vietą tarp 66 dalyvių (nebaigė jojimo rungties (0 taškų), 2-as šaudyme, 49-as fechtavime, 36-as plaukime, 19-as bėgime), komandinėse varžybose – 15 vietą tarp 17 komandų.
Mendosa

Istorija

1516 m. kovo 2 d. Pedro de Castillo įkūrė gyvenvietę dabartinio miesto vietoje. 1817 m. per Andų kalnus į vaduoti Čilės persikėlė Chosė de San Martinas ir jo armija. 1861 m. kovo 20 d. smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimo. XIX a. antroje pusėje Mendosos apylinkes tyrinėjo Čarlzas Darvinas.

Susisiekimas

Mendosa yra 1037 km nuo Buenos Airių ir 380 km nuo Santjago. Mendosa plentais sujungta su Buenos Airėmis, San Chuanu, Bariloče, Santjagu. Geležinkeliai į Santjagą, Buenos Aires (Trans-Andų geležinkelis). Netoli miesto yra tarptautinis oro uostas.

Ekonomika

Svarbiausia pramonės šaka – vyndarystė. Taip pat maisto, naftos rafinavimo pramonė, metalo apdirbimas. Svarbus prekybinis ir tranzitinis miestas. Turistinis centras.

Sportas

Mieste 1978 m. vyko XI pasaulio futbolo čempionatas.

Architektūra

Kolonijinės architektūros pastatų praktiškai neišliko (buvo sugriauti per žemės drebėjimą). Tačiau Mendosa atstatyta kaip modernus ir jaukus miestas. Mieste gausu žalumos, drėkinimo kanalų, suteikiančio jaukaus miesto įvaizdį. Miesto „širdis“ – Nepriklausomybės aikštė (Plaza Independencia) su Sarmiento pėsčiųjų gatve. Kitose miesto dalyse taip pat daug aikščių. Vakarinėje miesto dalyje yra San Martino parkas. Jame yra zoologijos sodas, stadionas, pagrindinė Cuyo universiteto dalis, monumentas Chosė de San Martinui. Netoli miesto yra Cerro de la Gloria kalnas, nuo kurio atsiveria puiki miesto panorama. Taip pat mieste gausu restoranų, barų, kavinių, klubų, viešbučių.
Kaskelenas

Istorija

Kaskelenas susikūrė XIX a. vid. Miesto statusas suteiktas 1963 m.
Antanas Tyla

Biografija

1956 m. baigė Vilniaus universitetą, istorikas. 1964 m. apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „1905 metų revoliucija Lietuvos kaime“, 1988 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Lietuvos ir Švedijos feodalų kova dėl Livonijos XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje“. Nuo 1997 m. profesorius.
1956–1958 m. Klaipėdos raj. Veiviržėnų vidurinės mokyklos mokytojas. 1958–2002 m. Lietuvos istorijos instituto bendradarbis, vyriausiasis mokslinis bendradarbis, 1989–1992 m. Archeografijos skyriaus vedėjas, 1992 m. balandžio 16 d. – 1999 m. rugsėjo 3 d. Lietuvos istorijos instituto direktorius. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros profesorius, Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
Pasaulio Anykštėnų bendrijos, „Lithuanian Historical Studies“ redakcinės kolegijos pirmininkas, Lietuvių katalikų mokslų akademijos akademikas (nuo 1991 m.) ir Centro valdybos vicepirmininkas, LR valstybinės paminklosaugos komisijos, Lietuvos mokslo tarybos, Vytauto Didžiojo universiteto senato, Lietuvos banko banknotų ir monetų parengimo komisijos, Vilniaus savivaldybės pavadinimų teikimo komisijos, leidinio „Lituanistika“ redakcinės kolegijos narys.
Žmona Romualda (1933–2012), vaikai – Audronė (g. 1960), Gediminas (g. 1972). 
A. Tyla palaidotas Vilniaus Karveliškių kapinėse šeimos kape.

Mokslinė veikla

Pagrindinės mokslinių tyrimų kryptys Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės politinės kultūros, iždo ir valstybės apsaugos XVI a. pabaigoje – XVII a. viduryje problemos, bei Lietuvos magdeburginių miestų istorijos šaltinių tyrinėjimas ir rengimas spaudai.
Varas

Administracinis suskirstymas

Departamente 3 apskritys, 43 kantonai ir 153 komunos.

Istorija

Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymu nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Provanso provincijos. 1793 m. Tuloną užėmė Didžioji Britanija, todėl administraciniu centru tapo Grasas, 1795 m. Brinjolis, 1797 m. Draginjanas. Į Tuloną centras perkeltas tik 1974 m.
1859 m. nutiestas geležinkelis į Tuloną, tačiau 1860 m. Varas neteko dalies rytinių žemių. 1884 m. rajoną nusiaubė cholera. Su epidemija kovoti buvo atvykęs gydytojas Žoržas Klemanso, 1888–1893 m. Atstovų rūmų narys ir 1902–1920 m. senatorius nuo Varo departamento.
Pirmasis pasaulinis karas paskatino karinės pramonės plėtrą regione, tačiau sumažėjo maisto pramonės įmonių. 1944 m. departamentą okupavo vokiečiai, bet jau rugpjūčio 15 d. jame išsilaipino prancūzų komandosai. Kai išsivadavo Alžyras, departamente apsigyveno apie 100 000 repatriantų.

Ekonomika

Vyrauja turizmo ir sporto infrastruktūra. Pastaruoju metu daugiau auginamos gėlės, daržovės, daugiau gaminama vyno.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 4 senatoriai, išrinkti 1998 m., Atstovų rūmuose – 7 departamento atstovai.
Generalinę tarybą sudaro 43 nariai, renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. Generalinės tarybos pirmininkas Horacijus Lanfrančis.
FK Drobė Kaunas

Istorija

Klubas įsikūrė prie tekstilės gamyklos „Lima“ (įkurta 1937 m.), žaidė Darbo rūmų aikštėje Jonavos gatvėje (vėliau tapo „Limos“ stadionu). 1971 m. „Limos“ gamykla prijungta prie „Drobės“ fabriko, kurio reprezentacine komanda klubas ir tapo.
Lasko pilis

Aplinkiniai piliakalniai

Gedimino pilis 88 km
Krėvos pilis 11,5 kmEišiškių pilis 95 kmTrobų piliakalnis 37 km
Lydos pilis 86 km
FK Mladá Boleslav

Istorija

Klubo ištakos siekia 1902 m.
Pranciškus Kucevičius

Biografija

Nuo 1652 m. jėzuitas, nuo 1656 m. studijavo filosofiją Grace, 1659-1663 m. teologiją Trnavoje.
1670-1672 m. filosofijos, 1672-1674 m. – moralinės teologijos ir matematikos profesorius, mokyklų prefektas Varšuvoje. 1674 m. atvyko į Vilnių. 1674-1680 m. Vilniaus universiteto teologijos ir kanonų teisės profesorius, 1683-1688 m. ir 1692-1694 m. Lietuvos jėzuitų provincijolo sekretorius, 1688-1691 m. Vilniaus universiteto rektorius. 1691–1692 m. ir 1698-1699 m. Vilniaus profesų namų prepozitas, 1694-1698 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas. 1695 m. dalyvavo jėzuitų XIV Generalinėje kongregacijoje Romoje. Būdamas provincijolu kritikavo Lenkijos ir Lietuvos jėzuitų mokyklas, ragino jas reformuoti. 1698 m. įsteigė misiją Šeduvoje.