Denis Diderot

Biografija

Deni Didro gimė Langro miestelyje (Šampanės provincija) amatininko šeimoje, kuri iš kartos į kartą garsėjo peilių gamyba. Tėvai norėjo, kad vaikas būtų dvasininkas ir atidavė jį mokytis į jėzuitų mokyklą, paskui pasiuntė į Paryžių. Jaunąjį Deni Didro traukė filosofija, literatūra, menas, bet ne teologija. Po kivirčo su tėvais jis gyveno savarankiškai iš pamokų, atsitiktinio literatūrinio uždarbio, daug vertė.
1746 m. išleistos „Filosofinės mintys“ (les Pensées philosophiques); oficialiems valstybės ir bažnyčios atstovams jos atrodė įtartinos, knyga pasmerkta ir Paryžiuje viešai sudeginta. 1747 m. parašyta pirmoji filosofinė apysaka „Skeptiko pasivaikščiojimas, arba Alėjos" (la Promenade du sceptique, ou les Allées), o 1749 m. anonimiškai išleidžiamas „Laiškas apie akluosius regintiesiems pamokyti" (la Lettre sur les aveugles a l'usage de ceux qui voient); tai moksliniai ir filosofiniai samprotavimai apie pasaulio pažinimą, apie žmogaus proto galią. "Laiške apie akluosius" prasiskverbia ateistinės mintys. Kūrinio autorius buvo surastas ir nubaudžiamas: jam teko 100 dienų praleisti kalėjime Venseno pilyje. Šis incidentas dar kartą parodė, kokie buvo Didro ir oficialiųjų valdžios atstovų santykiai. Būdamas Vensene, Didro galvojo apie „Enciklopedijos" leidimą; šiam milžiniškam darbui jis skyrė beveik dvidešimt gyvenimo metų.
Reikšmingas Didro gyvenimo įvykis – kelionė į Rusiją Jekaterinos II kvietimu (1773–1774 m.). Peterburge prancūzų švietėjas kūrė įvairių reformų planus, siūlydamas konstitucinę valdymo formą, teismų reformas. Imperatorė mandagiai klausėsi jo improvizacijų, tačiau vėliau taip sakė: „Jeigu jo paklausyčiau, mano imperijoje reikėtų viską aukštyn kojomis apversti […]".
Paskutiniuosius kelerius metus Didro praleido ramiai rašydamas savo kūrinius.

Filosofinės pažiūros

Didro buvo XVIII a. filosofas materialistas. Savo pažiūras Didro išdėstė "Filosofiniuose laiškuose", "Laiške apie akluosius", "Mintyse apie gamtos aiškinimą", dialogo žanro kūriniuose "D'Alambero pokalbis su Didro", kituose teoriniuose bei grožiniuose kūriniuose.
Gnoseologijos srityje Didro – materialistas sensualistas. Jis tvirtino, kad pojūčiai duoda pilną ir neiškreiptą pasaulio vaizdą. Stebėjimai ir jutimai kaupia faktus, mąstymas juos suderina, patyrimas patikrina,- tokia pažinimo grandinė.
Kalbėdamas apie materiją, Didro teigė, kad ji esanti vienintelė substancija; įvairių materijos formų visuma yra esamybė. Materija susideda iš mažiausių savarankiškų dalelyčių (molekulių), jos visą laiką juda ir veikia viena kitą. Judėjimas yra vidinė materijos ypatybė. Tam judėjimui jokio išorinio postūmio nereikėjo ir nereikia. Pasaulio įvairovė priklauso nuo mechaninių materijos dalelyčių būvio. Didro materialistiškai aiškino žmogaus gebėjimą jausti, mąstyti. Jis atmetė žmogui duotų ar įgimtų idėjų pirmumą. Materijai, kuri yra aktyvi savaime, nereikia pradinio judintojo; todėl Dievo, kaip judintojo, būtinybė atmetama; Dievo nėra, nes jis neapčiuopiamas. Mąstymas ir sąmonė yra materijos judėjimo padarinys, todėl sielos nemirtingumo idėja kritikuojama. Materija yra visų reiškinių pagrindas, nematerialių reiškinių (stebuklų) nėra.
Skirtingai nei Volteras, Didro manė, kad religija ir tikėjimas nereikalingi auklėjant visuomenę.

Estetinės pažiūros

Rašydamas straipsnius „Enciklopedijai" bei grožinius kūrinius, diskutuodamas su draugais ir priešais, Didro nuolat keldavo estetikos problemą. Estetines pažiūras jis išdėstė keliuose straipsniuose. Vieni jo teiginiai tęsia klasicizmo estetikos tradiciją, kiti ją pataiso, papildo, kai ką atmeta. Didro grožio supratimas primena klasicistų racionalistų mintis: grožio kategorija egzistuoja nepriklausomai nuo žmogaus sąmonės. Grožio kūrimas – pamėgdžiojimo aktas. Menas – gamtos mėgdžiojimas. Apie grožį sprendžiama pagal tai, ar meno kūrinys panašus į objektą. Turi būti glaudus ryšys tarp tikrovės ir meno. Gamta yra pirmasis meno modelis.
Meno kūrinys turi būti paprastas ir suprantamas. Grožio elementas yra paprastumas, jis turi būti aiškus, nuosekliai pasakomas, tačiau paprastumo nereikia painioti su primityvumu.
Didro manė, kad meno kūrinys turi veikti daug žmogaus jausmų, jis privalo žmogų skatinti gyventi dorai. Menas, ypač teatras, turi būti naudingi visuomenei, nes jie tobulina žmonių santykius. Meno paskirtis – mokyti ir šviesti, spręsti dideles ir reikšmingas problemas. Kiekvienas menininkas turi būti sąmoningas pilietis ir kartu kovotojas už protingą ir gerą visuomenę.
Menas turi vaizduoti didelius žygdarbius, ginti ir išaukštinti dorybę, kovoti prieš ydas, ypač tokias, kurios visuomenėje toleruojamos ir net gerbiamos, kovoti prieš fanatizmą, prietarus, valdovų tironiškumą; tada menas turės žmogišką paskirtį.
Didro manė, kad pjesių negalima griežtai skirstyti tik į komedijas ar tragedijas. Turi būti kuriama rimtoji komedija – tokio žanro kūrinys, kuris vaizduotų dramatiškus paprastų žmonių išgyvenimus, jų dorus veiksmus. Taip teoriškai Didro pagrindžia XVIII a. miestelėnišką dramą. Kartu rašytojas pažymi, kad, kuriant personažo charakterį, nepakanka nurodyti pagrindinį jo prigimties bruožą, nes charakterį formuoja ir socialinė padėtis.
Estetinės Didro mintys turėjo didelį poveikį prancūzų ir kitų šalių dramaturgams.