google/wiki40b huggingface dataset:
Ne žaidėjo personažas

Ne žaidėjo personažas (angl. non player character; NPC) – žaidimo meistro ar kompiuterio valdomas veikėjas vaidmenų žaidimuose.

Stalo vaidmenų žaidimai

Paprastai terminu NPC yra nusakomi visi vaidmenų žaidimo personažai, už kuriuos nežaidžia žaidėjai, ir sudaro žaidimo pasaulio populiaciją. Kiekvieno atskiro NPC aprašymo detalumas priklauso nuo meistro noro ir paties NPC svarbos scenarijuje – šalies karalius, jo patarėjas ar pagrindinis priešininkas paprastai būna smulkiai aprašyti meistro užrašuose: jų statistikos, charakterio savybės, turimi daiktai ir kita. Tuo tarpu nedidelės užeigos, kur nakčiai sustojo veikėjai, savininkas gali būti aprašytas keliais žodžiais. 
Personažai turi būti pastovūs. Pavyzdžiui, jei žaidėjai nuolat lankosi toje pačioje smuklėje, geriau jei smuklininkas turi savo vardą, istoriją, gimines bei panašiai. Detaliai aprašyti, turintys savo motyvaciją ir charakterio bruožus NPC gerokai pagyvina žaidimą ir leidžia labiau pasinerti į žaidimo pasaulį.
Kuriant tikroviškesnį personažą, žaidėjams padeda įsivaizduojami su jais susiję NPC (giminės, bendražygiai, draugai ir pan).
Be pavienių NPC, žaidimuose veikia gildijos, organizacijos, sektos ir kitos panašios struktūros, kur žaidėjai gauna užduočių bei kyla hierarchijos laiptais. Žaidimo meistras turi pagalvoti, kas organizaciją įkūrė, ką ji vienija, kas ten vyksta ir kokie tikslai. Žaidimo meistro parinkta  santvarka nusako, kaip tvarkosi žaidimo veikėjus supanti daugelio tūkstančių NPC bendrija.
Dažnai NPC prisijungia prie žaidėjų valdomų veikėjų grupės kaip pagalbininkai arba siekdami savų tikslų. Dažniausiai tokių veikėjų valdymas lieka meistro rankose, bet kai kuriose RPG sistemose kartais juos gali valdyti žaidėjai.
Žaidimo meistras, norėdamas paįvairinti žaidimą arba palengvinti sau naštą, gali leisti už kurį nors NPC žaisti žaidėjui iš šalies.

Kompiuteriniai vaidmenų žaidimai

Kompiuteriniuose vaidmenų žaidimuose (cRPG) NPC terminu yra vadinami visi kompiuterio valdomi personažai. Jų elgesį apsprendžia skriptai, kuriuos aktyvuoja žaidėjo veiksmai. Dažniausiai NPC atlieka konkrečias funkcijas – perka/parduoda daiktus, duoda žaidėjui eilinę užduotį ir pan.
Struktūra

Abstrakčios struktūros

Abstrakčioji struktūra yra neformalus objektas, kurį apibrėžia (logiškai ir pagal kilmę nuo pačios struktūros ir jos savybių nepriklausoma) tam tikrų taisyklių, savybių ir ryšių aibė. Svarbus abstrakčiosios struktūros pavyzdys gali būti įvairios matematinės struktūros.

Biologinės struktūros

Biologinės struktūros reiškiasi visuose organizaciniuose lygiuose, visose hierarchijose, pradedant atominiu lygiu, per molekulinį, ląstelinį, audinių, organų, organizmų, populiacijų lygius iki ekosistemų lygio. Biologijoje dažnai aukštesnio lygio struktūros komponuojamos iš žemesnio lygio struktūrų. Biologines struktūras kaip abstrakčius biologinio tyrimo objektus nagrinėja morfometrija ir sistemų biologija.

Cheminės struktūros

Cheminė struktūra nusako molekulių sandaros elementų geometrinį išsidėstymą ir molekulių elektroninę sandarą. Cheminių junginių struktūrinės formulės grafiškai vaizduoja molekulės atomų išsidėstymo tvarką ir ryšius. Sudėtingų junginių (pvz., baltymų) struktūra gali būti vaizduojama kaip trimatė baltymo makromolekulės projekcija.

Muzikinės kompozicijos

Muzika yra meno kūrinys (reiškinys, objektas) sudarytas iš garsų ir pauzių, išdėstytų laike. Muzikos kūrinio struktūros gali būti kompozicinės (simfonija, koncertas ir pan.) arba mažesnio lygio, kūrinio dalies struktūros (sonata, fuga ir pan.)

Socialinės struktūros

Socialinė struktūra vaizduoja visuomeninių santykių tinklus. Ji atspindi visuomeninę individų ir žmonių gyvenimo santykių organizaciją. Žmonių santykius galima vaizduoti struktūromis tiek, kiek jie reiškiasi kaip sistema, kurią sudaro būdinga tarpusavio santykių sąranga (darbo pasidalijimo struktūra, gamybinių santykių struktūra ir pan.). Gali būti nagrinėjamos smulkesnių nei visuomenė sistemų struktūros (formalių grupių, neformalių grupių, kt.) arba platesnės, tarpvisuomeninės, globalios struktūros (socialinės klasės, etninės, vartotojų, religinės ir pan.).
Sudie, žiaurusis broli

Turinys

Po daugelio metų grįžęs namo Džovanis sutinka seniai nematytą savo seserį Anabelę ir ją įsimyli. Kuomet mergina tampa nėščia, jiedu kreipiasi patarimo į vienuolį Bonaventūrą, kuris, pasitaręs su vyresnybe, nurodo, kad jie privalo išsiskirti, o Anabelė – ištekėti už jai ranką pasiūliusio kilmingo aristokrato Soranzo. Po vestuvių Anabelė ir Džovanis ir toliau susitikinėja, kol galiausiai Soranzas ima įtarti žmoną neištikimybe. Nors pastaroji neišduoda meilužio brolio, šis, negalėdamas susitaikyti su išsiskyrimu, nužudo ją ir, išpjovęs širdį, ateina į pokylį prisipažinti Soranzui. Pastarasis dėl patirtos gėdos ir pažeminimo duoda komandą tarnams nužudyti visus svečius...
Maišiakulės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Vastapos kairiajame krante. Aikštelė trikampė, orientuota pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 15 m ilgio, 30 m pločio pietvakarių krašte. Čia supiltas 1 m aukščio, 19 m pločio pylimas, už kurio iškastas 15 m pločio, 2,3 m gylio griovys, už kurio buvęs antras pylimas (sunaikintas). Pietų ir pietvakarių šlaituose, 2-2,5 m žemiau aikštelės yra 4 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 24 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, pietrytinis šlaitas eroduoja. Apaugęs mišriu mišku.

Aplinkiniai piliakalniai

Piliakalnio piliakalnis (Molėtai) 2 kmAntakščių II piliakalnis 1,5 kmRunionių piliakalnis 3 kmAntakščių piliakalnis 0,4 kmPelenių piliakalnis 20 kmPerkalių piliakalnis 10 kmAlantos piliakalnis 4 km
Pakryžės piliakalnis 4,5 kmSvobiškėlio piliakalnis 5,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Mosėdžio herbas

Aprašas

Herbo skydo raudoname lauke auksinis lokys, iškišęs auksinį liežuvį, glėbyje nešantis juodą akmenį.

Istorija

2002 m. rugpjūčio 19 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1866. Herbo etalono autorius – dailininkas Saulius Bajorinas.
Vida Kanopienė

Vida Kanopienė (g. 1952 m. gegužės 21 d. Kaune) – Lietuvos sociologė, habilituota socialinių mokslų daktarė.

Biografija

1974 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1983 m. ekonomikos mokslų kandidatė, habilitacija 2005 m.
1975–1992 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos institute, 1983–1987 m. Darbo išteklių ir demografijos sektoriaus, 1987–1992 m. Demografijos skyriaus vyresnioji mokslinė bendradarbė. 1992–2000 m. Lietuvos Filosofijos ir sociologijos instituto Demografijos skyriaus vyresnioji mokslinė bendradarbė. 1993–2002 m. Vilniaus universiteto Sociologijos katedros, nuo 2002 m. Lietuvos teisės universiteto (nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) socialinės politikos katedros vedėja, nuo 2005 m. profesorė.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: socialinis darbas, Lietuvos moterys politinėje veikloje, ekonomikoje, darbo rinkoje. 10 mokslinių monografijų bendraautorė.
Endrikis Budrius

Biografija

Dirbo vargonininku Žydkiemyje ir mokytoju Briedausių dvare. Mokytojaudamas Pilupėnuose pradėjo rinkti dainas ir jų melodijas. Susirašinėjo su Liudviku Rėza, rinko ir siuntė jam liaudies dainas, taip pat savo poeziją. Eduardo Gizevijaus bičiulis. 1848–1849 m. žurnale „Neue Preussische Provinziell-Blätter“ publikuoti jo užrašytų dainų tekstai ir melodijos – 37 dainos su E. Gizevijaus vertimu į vokiečių kalbą. E. Budriaus užrašytų dainų paskelbė Georgas Neselmanas knygoje „Lietuvių liaudies dainos“ (Littauische Volkslieder, 1853 m.). Kristianas Barčas knygoje „Dainų balsuose“ (2 t. 1886–1889 m.) pakartojo E. Gizevijaus paskelbtas ir įdėjo dar 8 jo užrašytas dainas.
Sueiliavo proginių, didaktinių kūrinių. L. Rėzos archyve išlikusio rinkinėlio eiles (Budriaus prisikalbėjimas, Ant brolio svotbos, Apraudojimas, Pavasaris, Lapė be uodegos), kurias paskelbė Vaclovas Biržiška Tautoje ir žodyje (7, 1931).
Dievo paukštelis

Dievo paukštelis – neperiodinis humoro žurnalas (vadintas laikraščiu), ėjęs 1946–1949 m. Vakarų Vokietijoje.

Istorija

Platintas Niurtingeno, Švabiš Gmiundo, Memingeno bei Augsburgo karo pabėgėlių stovyklose. Pirmasis numeris pasirodė 1946 m. balandžio 1 m., Nr. 2-5 – 1947 m., Nr. 6 ir pavadinimu „Tarpušventis“ – 1948 m., paskutinis numeris – 1949 m. Numeriai buvo nevienodos apimties – nuo 4 iki 16 psl.
1946–1947 m. leido ir redagavo Pulgis Andriušis, Juozas Sodaitis ir Albinas Valentinas, 1948–1949 m. vieną numerį išleido laikraščio „Mintis“ redakcija, redagavo Pulgis Andriušis. Leidinyje spausdinti humoristiniai tekstai ir piešiniai.
Lekiantieji laiškai

Lekiantieji laiškai (Lekiantieji Laiszkai Rytprusiszkoses Konsenvatywu Draugystes), laikraščio „Tiesos prietelius“ politinis priedas, ėjęs 1881–1882 m. Priekulėje.

Istorija

Spausdintas gotišku šriftu. Leido Rytų Prūsijos konservatorių partija, redagavo Jurgis Traušys. Pasirodė 14 numerių.
Hipotekos ir įkeitimo sudarymo ir registravimo elektroninė paslauga

Hipotekos ir įkeitimo sudarymo ir registravimo elektroninė paslauga (HISREP) - e. teisinė paslauga, įgalinanti notarus, prisijungus prie internetinės programos, rengti ir spausdinti sutartinės hipotekos bei sutartinio įkeitimo lakštus, minėtų sandorių pakeitimus.
Programoje įdiegta sąveika su Gyventojų, Juridinių asmenų, Nekilnojamojo turto, Kelių transporto priemonių, Traktorių, savaeigių ir kitų žemės ūkio mašinų, Jūrų laivų, Vidaus vandenų laivų registrais, kuri užtikrina sandorio duomenų tikslumą ir teisingumą bei palengvina sandorio surašymo procesą, o duomenys elektroniniu būdu perduodami Hipotekos registrui.

Reikšmė

Hipotekos registro pakeitimais siekiama įgyvendinanti „vieno langelio“ principą, kad notaras surašytų, patvirtintų hipotekos (įkeitimo) sandorį ir sandorio duomenis perduotų Hipotekos registrui elektroniniu būdu. Taip sumažinama administracinė našta tiek verslui, tiek ir gyventojams.
Vilniaus Adomo Mickevičiaus gimnazija

Istorija

Lietuvos centrinis valstybės archyvas dokumentų apie mokyklos įsteigimą Kruopų gatvėje neturi. Žinoma, kad nuo 1942 m. mokyklos direktoriumi dirbo Juozas Matkevičius. Vokiečių okupacijos metu mokykla pavadinta 6-ąja progimnazija. 1945 m. ji pertvarkyta į 7-ąją pradinę mokyklą dėstomąją lenkų kalba. Tais laikais mokyklai vadovavo ponia Sukackienė. 1949 m. mokykla tapo septynmete. 1953 m. rugsėjo 1 d. švietimo įstaiga pavadinta 11-ąja vidurine mokykla. 1957 m. repatriacijos metu iš 707 mokinių į Lenkiją išvyko 151. 1958 m. mokykla išleido pirmuosius 43 abiturientus. 1972 m. ant senų mokyklos pamatų pastatytas naujas mokyklos pastatas.
1989 m. mokyklai suteiktas įžymaus poeto Adomo Mickevičiaus vardas. Mokykla aiškiai suvokė naują besikeičiančią situaciją ir kėlė tikslą tapti gimnazija. Direktoriaus ir mokytojų pastangų dėka 1996 m. įsteigtos pirmosios gimnazijos klasės. Mokyklos bendruomenė, suprasdama švietimo reformos reikalavimus, aktyviai dalyvavo švietimo sistemos ir mokyklos kaitoje ir tas procesas buvo sėkmingai vykdomas. 1999 m. LR švietimo ir mokslo ministerija suteikė mokyklai gimnazijos statusą. 1953–2003 m. mokykla išleido 2656 abiturientų.
Kauno baldai

Istorija

Įmonė įkurta 1880 m. tuo metu įmonėje dirbo 200 darbuotojų, gamino lenktus baldus ir parketą. Įmonės pavadinimas buvo „Elena“. 1954 m. buvo įsteigtas Kauno baldų kombinatas, kuris vienijo 3 stambias baldų įmones: Lietmedis, Raudonoji žvaigždė, Maumedis. 1955 m. buvo prijungta „Kriūkų laivų statykla“. 1965 m. Kauno baldų kombinatas pradėjo gaminti virtuvinius baldus. 1974 m. buvo įkurtas baldų gamybinis susivienijimas „Kauno baldai“. Pradėta minkštų baldų gamyba, medienos džiovinimas ir pirminis medienos ruošinių mašininis apdirbimas. 1992 m. įregistruota akcinė bendrovė „Kauno baldai“. 1998 m. rugpjūčio mėnesį AB „Kauno baldai“ tapo koncerno SBA dalimi. 2004 m. įmonė prisijungė prie SBA baldų kompanijos, kuri pradėjo atstovauti bei parduoti AB „Kauno baldai“ produkciją. 2014 m. dirbo 392 darbuotojai.
Aurelija Ragauskaitė

Biografija

Gimė pašto tarnautojo šeimoje, augo Kauno priemiestyje Panemunėje. Tėvas Edvardas Ragauskas ten dirbo pašto viršininku, motina Ona Petruitytė-Ragauskienė (pulk. Jono Petruičio sesuo) buvo namų šeimininkė. Abu tėvai turėjo gražius balsus, dalyvavo mėgėjų teatro spektakliuose. Sesuo Aldona Ragauskaitė tapo Kauno muzikinio teatro soliste ir režisiere.
1941 m. baigė VI gimnaziją. 1942–1945 m. dirbo vaistinėse mokine, kursuose prie Kauno universiteto įgijo farmacininko (provizoriaus padėjėjo) specialybę. 1945–1947 m. mokėsi Kauno dramos teatro studijoje, nuo 1946 m. vasario 1 d. – dramos pagalbinių aktorių grupėje. Nuo 1947 m. IV kategorijos aktorė. 1947–1952 m. Maskvos Anatolijaus Lunačiarskio teatro meno institute baigė aktorinio meistriškumo studijas. Studijuodama Maskvoje ištekėjo už poeto Juozo Macevičiaus, su kuriuo susilaukė dukros Elenos ir sūnaus Eduardo.
1952–1957 m. Kauno muzikinio dramos teatro II kategorijos aktorė. 1957–1962 m. A. Lunačiarskio teatro meno institute baigė režisūros studijas. 1959–1961 m. dėstė LSSR konservatorijoje, išleido VI aktorių laidą. 1961–1962 m. Vilniaus universiteto estetikos katedros dėstytoja, 1963–1964 m. Lietuvos radijo ir televizijos režisierė. 1964–1965 m. Lietuvos valstybinio rusų dramos teatro režisierė, 1965–1968 m. Valstybinio jaunimo teatro vyriausioji režisierė, 1969–1971 m. Vilniaus lėlių teatro vyriausioji režisierė, 1973–1974 m. LSSR operos ir baleto teatro režisierė, 1974–1979 m. Šiaulių dramos teatro vyriausioji režisierė, 1979–1982 m. Vilniaus teatro „Lėlė“ vyriausioji režisierė. 1983–1991 m. statė spektaklius LSSR valstybiniame akademiniame dramos teatre ir Klaipėdos dramos teatre.

Kritika

Prie geriausiai kritikų įvertintų spektaklių skiriami „Romeo ir Džuljeta“ Jaunimo dramos teatras), „Valdovas“, „Kaip žydėjimas vyšnios“, „Pajūrio kurortas“, „Prisikėlimas“ (Šiaulių dramos teatras). Pati režisierė prie reikšmingų darbų dar skiria spektaklius „Vasarotojai“ (Šiaulių dramos teatras) bei „Gerasis žmogus iš Sezuano“ (Klaipėdos dramos teatras).
Įvairių kritikų nuomone, Ragauskaitės režisūrai būdingas monumentalumas, griežtas konceptualumas, subtilus konstruktyvizmas, vaizdingumas, visų spektaklio komponentų darna. Ji dirbo su tokiais scenografais kaip Dalia Mataitienė, Igoris Ivanovas, Viktorija Gatavynaitė ir kt. Muziką jos statytiems spektakliams rašė Feliksas Bajoras, Osvaldas Balakauskas, Vytautas Kernagis, Benjaminas Gorbulskis ir kt.
Veršvų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Nemuno dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje. Aikštelė beveik keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 12x9 m dydžio. Jos rytiniame krašte supiltas 3,5 m aukščio, 20 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 17 m pločio, 2 m gylio griovį. PV šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 3 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 37 m aukščio. Piliakalnis apaugęs paskirais krūmais, šlaitų apatinėje dalyje­ – lapuočiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIV a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 15 200 m². Išmatavimai: 220 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir iki 130 m pločio.

Tyrimai

1943 m. piliakalnį žvalgė Petras Tarasenka.  1986 m. Vytautas Daugudis piliakalnio aikštelėje ištyrė 57 m² dydžio plotą, rado 1 m storio I tūkstantmečio pr. m. e. - XIV a. kultūrinį sluoksnį su stulpavietėmis, lygia keramika,XVIII a. – XIX a. kalvės liekanomis.

Aplinkiniai piliakalniai

Jaučakių piliakalnis 19 km
Bernatonių piliakalnis 6 km
Lepšiškių piliakalnis 14 km 
 Lentainių piliakalnis 8,5 km
Eigulių piliakalnis 5 km 
 Vieškūnų piliakalnis 14 km
Marvelės piliakalnis 2 km
Aukštųjų Šančių piliakalnis 7,5 km
Henrikas Kurauskas

Biografija

Gimė Kauno Valstybės teatro krosnininko, turėjusio ten butą, šeimoje. 1948 m. baigęs Kauno dramos teatro studiją vaidino šiame teatre. 1952 m. stažavo Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje. 1954–1991 m. vaidino Lietuvos dramos teatre.
1947 m. žaidė Kauno „Lokomotyvo“ futbolo komandoje, 1946 ir 1947 m. su LSSR rinktine tapo SSRS jaunių čempionu.

Kūryba

Išgarsėjo 1957 m. sukurtu Juliaus Janonio vaidmeniu Juliaus Būtėno ir Aleksandro Kernagio dramoje „Pamilau dangaus žydrumą“, šį vaidmenį 1959 m. sukūrė ir filme „Julius Janonis“, (rež. Balys Bratkauskas, Vytautas Dabašinskas).
Teatre sukūrė daugiau kaip 100 vaidmenų, tarp jų – raiškių herojinių ir charakterinių vaidmenų spektakliuose pagal užsienio ir lietuvių literatūros veikalus. Vaidyba intelektuali, temperamentinga, atskleidžiamos sudėtingos psichologinės būsenos. Jautrių, subtilių personažų paveikslus sukūrė šiuolaikinės dramaturgijos spektakliuose. Komediniams vaidmenims būdinga improvizacija, satyros ir grotesko elementai. Sukūrė apie 70 vaidmenų radijo teatro spektakliuose.
Arvydas Každailis

Biografija

1957–1962 m. LSSR dailės institute studijavo grafiką. 1961–1965 m. Vilniaus radijo matavimo prietaisų MTI dizaineris. 1965–1987 m. M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos-internato Dailės skyriaus dailės dalykų dėstytojas. Bendradarbiavo „Minties“ ir „Vagos“ leidyklose, dirbo kūrybinį darbą. Nuo 1987 m. Lietuvos heraldikos komisijos narys. 1992–1994 m. LR kultūros ir švietimo ministerijos Ugdymo turinio departamento Meninio ugdymo turinio sektoriaus vadovas. Nuo 1992 m. dailės mokyklų kuratorius.
Brolis istorikas, muziejininkas Aloyzas Každailis (g. 1943).
Fovizmas

Fovizmas (pranc. les fauves 'laukiniai žvėrys') – tai modernaus meno srovė, atsiradusi XX a. pradžioje. Šis judėjimas išsivystė iš impresionistinės ir neoimpresionistinės dailės, tam turėjo įtakos V. van Gogo, P. Gogeno tapyba. Svarbiausia fovistų išraiškos priemonė – intensyvios, nenatūralios spalvos.
Terminas kilęs nuo kritiko Louis Vauxcelles panaudoto žodžio fauves (laukiniai žvėrys) apibūdinant grupę tapytojų 1905 m. Paryžiaus Rudens salone, tarp kurių – Anri Matisas, Andrė Derenas, Morisas de Vlaminkas ir kiti. Fovistus domino bendras gyvenimo, jo formų, spalvų vaizdas; jie manė, jog meno kūrinys – tai ilgų apmąstymų rezultatas, turintis nepakartojamą pobūdį ir privalantis išsiskirti giedrumu. Šie menininkai atsisakė linijinės ir erdvinės perspektyvos. Fovistų dekoratyvumas turėjo įtakos monumentaliajai tapybai, taikomajai dailei, plakato menui.
Džiudžitsu

Džiudžitsu (jp. 柔術 švelnumo menas) – japonų kovos menas, pasižymintis imtynių, laužimo ir smūgiavimo elementais. Pirmiausia džiudžitsu meną studijavo samurajai, norėdami plikomis rankomis apsiginti nuo kardais ginkluotų užpuolikų. Iš džiudžitsu atsirado kiti panašūs menai, kaip aikido ir dziudo.
Sportas turi daug atšakų, vadinamųjų mokyklų (riū). Priklausomai nuo jų iki tam tikro laipsnio leidžiami įvairūs imtyniavimo veiksmai, tokie kaip metimas, sąnarių užlaužimai, sugriebimai, akių dūrimai, kandžiojimai, spyriai ir smūgiai. Be džiudžitsu daugelis mokyklų taip pat moko naudotis ginklais.
Šiais laikais džiudžitsu praktikuojama tiek savo tradicine, tiek šiuolaikine forma. Dziudo kovos menas, praktikuojamas kaip olimpinė sporto šaka, yra Kano Džigoro XIX a. pab. vystytos džiudžitsu mokyklos ir braziliško džiudžitsu derinys.

Istorija

Džiudžitsu ištakomis laikomas Sengoku periodas (Muromači laikotarpis), kurio metu inkorporuoti įvairūs ankstesni japoniški kovos menai, pasitarnaujantys kovos lauke, esant artimam kontaktui su priešu, kai ginklai tampa neefektyvūs. Skirtingai nei kaimyninėse Kinijoje ir Okinavoje, Japonijoje kovojimo plikomis rankomis technika rėmėsi daugiausia metimais, imobilizavimu, sąnarių užlaužimu, smaugimu, nes smūgiavimo technikos buvo neefektyvios dėvint šarvus. Pradinės džiudžitsu mokyklos, tokios kaip takenouči-riū, taip pat mokė smūgių atrėmimo ir kontratakos prieš kardus ar ietis naudojant mažesnius ginklus technikų.
XVII a. džiudžitsu įgavo dar daugiau reikšmės dėl neokonfucianizmo plitimo ir jo sąlygoto ginklų ir šarvų atsisakymo, prioritetizuojant plikų rankų technikas savigynai. Džiudžitsu radosi smūgiavimo technikų, įskaitant smūgius į gyvybinius taškus. Tačiau XVIII a. smūgiavimas vėl tapo nežymia džiudžitsu dalimi.

Džiudžitsu Lietuvoje ir pasaulyje

Japonijai pakeitus savo izoliacionizmo politiką ir atsivėrus, palaipsniui jos kovos menai ėmė populiarėti už jos ribų. Dėl to Europoje džiudžitsu atsirado XIX a. pab. - XX a. pr. Prie kovos meno propagavimo daug prisidėjo Kacukuma Higaši, kartu su Irvingu Hancock‘u 1905 m. parašęs apie tai 2 knygas. 
Lietuvoje džiudžitsu susidomėta jau bent tarpukariu. 1929–1930 metais džiudžitsu meno buvo mokoma Kauno aukštesniojoje policijos mokykloje kaip privalomos disciplinos. Vienas pagrindinių entuziastų ir šio kovos meno pradininkų buvo Vytautas Reivytis, 1936 m. apie tai išleidęs knygą, kurioje aprašęs 130 pagrindinių veiksmų.
Intelekto koeficientas

Intelekto koeficientas (IQ) – koeficientas, kuris nurodo asmens intelektinių gebėjimų lygį, lyginant su to paties amžiaus asmenų grupės vidurkiu.

Intelekto testai

Pirmieji šiuolaikiniai IQ testai – Stenfordo-Binė testai, sukurti 1905 metais Alfredo Binė kaip būdas atpažinti mokinius, kuriems reikalinga papildoma pagalba mokytis. Jis manė, kad žemesnis intelekto koeficientas reiškia, kad mokiniui reikia papildomai pasimokyti, bet ne patį sugebėjimą mokytis. Šią nuomonę vis dar palaiko dalis šių laikų mokslininkų.
IQ testas yra pritaikomas konkrečiai šaliai ir būtinai turi būti to žmogaus gimtąja kalba.
Intelekto koeficientas yra taip normalizuotas skaičius, kad vidutinis amžiaus grupės įvertinimas yra 100. Taigi, reikšmės nuokrypis nuo 100 atitinkamai reiškia didesnį arba mažesnį nei vidutinį tos amžiaus grupės IQ. Dažniausiai testai paruošiami taip, kad standartinis nuokrypis (σ) būtų 15. Taip pat testai ruošiami taip, kad reikšmės pasiskirstytų pagal Gauso skirstinį.
Kai reikšmių pasiskirstymas įprastas (σ=15), apie 67% žmonių IQ koeficientas yra tarp 85–115, o į 70–130 rėžį patenka apie 95% populiacijos. Reikšmė žemiau 70 laikoma protinio atsilikimo požymiu, reikšmė virš 130 - išskirtinai talentingo ir gabaus žmogaus požymiu. Didesnį nei 135 intelekto koeficientą turi apie 1% populiacijos.

Mokslininkai autistai paprastai pasižymi įspūdingomis mąstymo galiomis, tačiau jų IQ gali būti ir vidutinis.
Individai tarpusavy sėkmingai komunikuoja esant intelekto koeficiento nuokrypiui iki 30 taškų vienas kito atžvilgiu.
Kunojus

Kunojus (far. Kunoy 'Moters sala') – viena iš Farerų salų, išsidėsčiusi salyno šiaurės rytuose, tarp Kalsojaus ir Borojaus (su kuriuo sujungta pylimu nutiestu keliu). Plotas – 35,5 km², gyventojų 134 (2002 m. duomenys). Aukščiausia salos vieta – Kuvingafjalas (830 m).
Saloje yra dvi gyvenvietės: Kunojus (~70 gyventojų), kuris įsikūręs šiaurinėje pakrantėje, ir Haraldssundas (~70 gyventojų) – pietinėje pakrantėje. Gyvenvietes nuo 1988 m. jungia tunelis. Haraldssundas pylimu nutiestu keliu, kuriuo reguliariai kursuoja autobusai, sujungtas su Borojaus sala. Iki kol buvo supiltas pylimas, salą galimą buvo pasiekti keltu.
Seniau dar buvo Skardo gyvenvietė, kuri po 1913 m. septynių žvejų žūties Kūčių dieną buvo apleista.
Bobra Velka

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Protorenesansas

Protorenesansas – italų kultūros istorijos laikotarpis (XIII a. vidurys – XIV a. pradžia) prieš renesansą; šio laikotarpio italų architektūros bei dailės stilius. Italijos meno periodizacijoje protorenesanso laikotarpis apima dučento pabaigą ir trečentą.
Protorenesanso menas susiklostė veikiamas vis stiprėjančio antifeodalinio judėjimo, spartaus miestų, prekybos ir amatų augimo, turėjo sąsajų su romaniniu, gotikos ir Bizantijos menu. Protorenesanso architektūrai ir dailei būdingas romantinis jausminis tikrovės traktavimas, pasaulietinės tendencijos, antikos meno motyvai. Protorenesanso architektūroje susiformavo vadinamasis inkrustacinis stilius. Pastatų sienos neretai būdavo skaidomos į stačiakampio, apskritimo ar rombo formos plokštumas, pabrėžiančias statinio tektoniką, naudojami antikinių orderių elementai, pastatai dažnai būdavo puošiami spalvoto marmuro ornamentais. Protorenesanso skulptūrai būdingas žmogaus kūno formų tikroviškumas ir išraiškingumas, tapybai – monumentalumas, dekoratyvumas, psichologinis įtikinamumas.