google/wiki40b huggingface dataset:
Liam Neeson

Jaunystė

Liamas Nisonas gimė Balimenoje, Antrimo grafystėje, Šiaurės Airijoje, Katerinos Nison ir Bernardo Nisono šeimoje. Jis buvo užaugintas kaip katalikas ir buvo pavadintas Liamu, nes toks buvo vietinis šventikas. Liamas yra trečias iš keturių vaikų ir turi tris seseris: Elizabetą, Bernadetą ir Rozaliną. Būdamas devynerių, Nisonas pradėjo lankyti boksą „All Saints Youth Club“ klube ir vėliau tapo Alsterio bokso čempionu. Nisonas pirmą kartą užlipo ant scenos būdamas vienuolikos, kai jo anglų kalbos mokytojas pasiūlė jam pagrindinį vaidmenį mokykloje.
1971 m. Nisonas įstojo į Karališkąjį Belfasto universitetą, kur studijavo fiziką ir informatiką.

Ankstyvoji karjera

Palikdamas universitetą Nisonas grįžo į Balimeną, kur jis dirbo įvairius darbus. 1976 m. jis prisijungė prie „Lyric Players'“ teatro Belfaste, kur vaidino dvejus metus. Pirmą kartą jis įgijo filmų patirties 1977 m., vaidindamas Jėzų Kristų ir Evangelistą religiniame filme „Piligrimo progresas“. Nisonas išvyko į Dubliną 1978 m. ir vaidino keliuose projektuose, bei prisijungė prie „Abbey“ teatro (Airijos nacionalinis teatras).
1980 m. filmų kūrėjas Džonas Burmanas pamatė Nisoną vaidinant Leni Smolą filme „Of Mice and Men“ ir pasiūlė jam Sero Gaveino vaidmenį Karaliaus Artūro filme „Ekskaliburas“. Po Ekskaliburo Nisonas išvyko į Londoną, kur jis toliau vaidino mažo biudžeto filmuose ir televizijoje. Jis gyveno su aktore Helena Miren, su kuria susipažino „Ekskalibure“. Tarp 1982 ir 1987 m. Nisonas pasirodė penkiuose filmuose, labiausiai žinomi, kartu su Melu Gibsonu ir Entoniu Hopkinsu 1984 m. „The Bounty“ ir kartu su Robertu De Niro ir Džeremiu Aironsu 1986 m. filme „Misija“.
1987 m. Nisonas išvyko į Holivudą.

„Šindlerio sąrašas“

Režisierius Stivenas Spilbergas pasiūlė Nisonui Oskaro Šindlerio vaidmenį filme apie Holokaustą, „Šindlerio sąrašas“, po to, kai jis pamatė Nisoną pjesėje „Anna Christie“ Brodvėjuje.
Jo vaidyba buvo įvertinta ir buvo nominuotas „Oskarui“ kaip geriausias aktorius, tačiau geriausiu aktoriumi tada tapo Tomas Henksas už savo vaidmenį filme „Filadelfija“

„Žvaigždžių karai“

1999 m. Nisonas vaidino filme „Žvaigždžių karai: epizodas I – pavojaus šešėlis“ džedajų mokytoją Qui-Gon Jinn. Džordžas Lukasas priėmė Nisoną į komandą, nes manė, kad aktorius turi puikius įgūdžius.
Dongningo karalystė

Istorija

Iki Dongningo susikūrimo Taivano salą kontroliavo Nyderlandai, kaip Formozos koloniją. Karalystės įkūrėjas buvo Kinijos Mingų dinastijos Fudziano provincijos įtakingas didikas Dženg Čengongas, olandų dar vadinamas Koxinga. Kuomet žemyne į valdžią atėjo Čingų dinastija, Dženg Čengongas priglaudė pabėgusį Mingų imperatorių ir pavertė savo provinciją paskutiniu avanpostu prieš Čingus. Tačiau negalėdamas atsilaikyti, jis nusprendė perkelti savo bazę iš žemyno, ir tinkamiausia tam reikalui pasirodė Taivano sala.
1661 m. Dženg Čenggongas, vadovaudamas nemažam laivynui, išsilaipino Taivano pakrantėje. Tais metais jo pajėgos apgulė Zelandijos tvirtovę Tainane. Po 9 mėnesių apgulties, 1662 m. vasario 1 d. olandai buvo priversti pasiduoti, pasirašyti sutartį ir atsisakyti interesų saloje. Tai buvo jų kolonijos pabaiga. Taip Čenggongas įsikūrė Tainane, kurį pavertė savo karalystės sostine. Sykiu jis išlaikė savo svarbiausias teritorijas žemyne – Siamene, Dzinmene, Fudžou ir kitur.
Tais metais miręs, Čenggongas paliko karalystę savo sūnui Dzingui, kuris ne tik išlaikė buvusias pozicijas, bet ir bandė išplėsti savo teritorijas į pietus, puldamas Filipinus. Tačiau jo invaziją sustabdė jungtinės Čingų Kinijos ir olandų pajėgos. Jo laikais karalystė virto tikra talasokratija, kurią palaikė galingas karalystės laivynas, neretai veikiantis piratiškais metodais, tačiau nebuvo siekiama pastoviau įsitvirtinti pačioje saloje ir sukurti sėslesnę bazę valstybingumui.
1680 m. karalystės laivynas buvo sutriuškintas Čingų laivyno, dėl kurio karalystė prarado savo teritorijas žemyne. 1681 m. mirdamas Dzingas paliko sostą savo sūnui Kezangui, bet į jį netrukus pasodintas jo brolis Kešuangas. Karalystės egzistencija 1983 m. pabaigė dar vienas Čingų Kinijos antpuolis, po kurio Taivano sala prijungta prie Kinijos, o Kešuangas buvo priverstas persikelti į Pekiną.
Pašuliai

Istorija

1945 m. balandžio 12 d. – prie Guronių ir Pašulių kaimų sovietų kareiviai apsupo A. Zdanevičiaus (slap. Morka) vadovaujamą 12 partizanų būrį, mūšyje visi partizanai žuvo.
San Tomės ir Prinsipės karinės pajėgos

San Tomė ir Prinsipės karinės pajėgos yra labai mažos. Jas sudaro keturios šakos - armija, pakrančių apsauga, prezidento gvardija ir nacionalinė gvardijos. 2005 m. šalies pajėgoms buvo skirta 581 729 JAV dolerių (0,8 % šalies BVP).
2004 m. duomenimis tinkamų kariuomenei (15-49 metų) žmonių šalyje gyveno 38 347. Į karinę tarnybą priimami nuo 18 m.
Antanas Petravičius

Antanas Petravičius (1821 m. – 1905 m. gruodžio 15 d. Subatėje (Latvija)) – kunigas, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija

Baigė Vilniaus kunigų seminariją. Į kunigus įšventintas 1845 m. ir paskirtas vikaru į Uteną, 1849 m. – Dusetų klebonu.
1863 m. lapkričio 24 d. areštuotas už tai, kad ragino dusetiškius sukilti ir kad slapta laidojo rusų sušaudytus sukilėlius. 1864 m. ištremtas į Naugardo guberniją. Dusetiškiai buvo sudėję dvi dainas apie jo kankinimus ir mirtį. 1871 m. leido grįžti į Kuršo guberniją.
1884 m. patvirtintas Subatės vikaru. Čia gyvendamas parūpindavo lietuviams maldaknygių ir kitos lietuviškos spaudos. Bendradarbiavo su knygnešiu Izidoriumi Masiuliu ir kitais.
Saulės para

Vidutine sauline para − laiko tarpas tarp dviejų gretimų vienavardžių vidutinės pusiaujinės saulės kulminacijos momentų tame pačiame Žemės dienovidinyje. Vidutinė saulinė para yra lygi tikrųjų saulinių parų metiniam vidurkiui. Laiko matavimo skalė, kurios pagrindą sudaro vidutinė saulinė para, vadinama vidutiniu sauliniu laiku.
Vidutinės saulinės paros pradžia tam tikrame geografiniame dienovidinyje laikomas apatinės vidutinės pusiaujinės saulės kulminacijos momentas (vidutinis vidurnaktis). Tada bet kuriuo kitu momentu vidutinis saulinis laikas Tₘ skaitine verte bus lygus vidutinės pusiaujinės saulės valandiniam kampui tₘ, plius 12ʰ. Vidutinės pusiaujinės saulės viršutinės kulminacijos momentu (vidutinį vidurdienį) tₘ=0ʰ, o Tₘ=12ʰ.
Kasdieniame gyvenime, nurodant laiką, turimas mintyje vidutinis saulinis laikas, tačiau žodžiai „vidutinis saulinis“ praleidžiami. Vidutinė saulinė para sudaro kalendorinių dienų skaičiavimo pagrindą.
Honkongo vėliava

Honkongo vėliava – raudoname fone yra Bauhinia blakeana gelė, kariame yra 5 lapeliai, o ant kiekvieno lapelio yra 1 žvaigždė.
Vėliava sukurta 1990 m. Vasario 16 d. 1996 m. vėliava tapo oficiali.
Ariogala

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas turi du sandus. Antrasis (-gala) kildinamas iš žodžio „galas“ (pabaiga, sritis, kraštas), tuo tarpu dėl pirmojo yra neaišku; gali būti, kad ji kilusi iš kokio nors asmenvardžio (pvz., dabartinės pavardės Arius, Arys). Ilgą laiką pavadinimas buvo rašomas dvejopai: germanų kalbose su pradžia e (Eregalle, Erogel, Eragelen, Erogelen, Erogeln ir kt., taip pat Aragel), o slavų – su dvibalse pradžia (Ойрякале, Ойракгола, Ejragoła ir kt.). 1848 m. Motiejus Valančius vadina Eirogalas. Dabartinis miesto pavadinimas oficialiai rašomas nuo 1925 metų – iki tol vartota Airiogala .

Pramonė

1968 m. įkurtas Raseinių gelžbetonio konstrukcijų gamyklos cechas, dab. bendrovė „Ariogalos gelžbetonis“. Mieste yra siuvimo įmonės „Šatrija“ cechas, Anglijos tekstilės įmonė „Camira“. Laivų gamykla „Skorgenes“.
Metalo apdirbimo įmonė SSF.

Šaltinis

2 km į vakarus nuo Ariogalos, prie pat Žemaičių plento, iš mišku apaugusio stataus Dubysos slėnio šlaito trykšta versmė. Tikima, kad jo vanduo turi gydančių galių. Ant miškingo šlaito įrengtas Vytauto Lažinsko kryžius, įrengtas Gedimino stulpų paminklas. Kitapus šaltinio, ties senojo tilto per Dubysą griuvėsiais, įrengta regykla į sraunią upės vagą.

Renginiai

Kasmet pirmąjį rugpjūčio šeštadienį Dubysos slėnyje vyksta Lietuvos tremtinių, politinių kalinių ir Laisvės kovų dalyvių sąskrydis „Su Lietuva širdy”.
Ignas Jonušas

Biografija

1974 m. baigė Šačių vidurinę mokyklą, 1982 m. – Šiaulių K. Didžiulio politechnikumą, technikas-elektrikas, 1988 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius elektrikas, 2003 m. – viešąjį administravimą Kauno technologijos universitete.
1997 m. Skuodo muitinės viršininkas, 1999–2002 m. Klaipėdos teritorinės muitinės viršininkas. UADB „Draudimo kryptis“ vadovas, UAB „Ketonas“ direktorius.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, Skuodo rajono skyriaus pirmininkas.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Rimanta, vaikai Ovidijus, Žygimantas, Vygandas.
Navonos aikštė

Navonos aikštė (it. Piazza Navona) yra Romos aikštė, pastatyta I a. antikinio Domiciano stadiono vietoje.
Ši aikštė vadinama gražiausia Romos barokine aikšte. Aikštė atitinka imperatoriaus Domiciano statyti stadiono formą. Aikštė pradėjo įgyti dabartinį pavidalą XVII a., kai popiežius Inocentas X, kurio giminės rūmai stovėjo aikštėje, užsakė pastatyti naują bažnyčią, rūmus ir fontaną. Gražiausią aikštės fontaną - Keturių upių fontaną (Fontana dei Quattro Fiumi) - sukūrė Bernini. Jį puošia keturių didžiausių pasaulio upių (Nilo, La Plata, Dunojaus ir Gango) alegorinės figūros, sėdinčios ant uolų po obelisku. Bernini sukūrė ir raumeningą maurą Maurų fontanui (Fontana del Moro).
Iki XIX a. rugpjūčio mėnesiais aikštė patvindavo, užsikimšus fontanų nutekėjimo angoms. Iki šių dienų aikštė išliko svarbiu visuomeniniu miesto centru.

Navonos aikštės apylinkės

Rajonas aplink Navonos aikštę, vadinamas centro storico (istoriniu centru), buvo apgyvendintas maždaug prieš 2000 m. Rajonas suklestėjo XV a., kai popiežius grįžo į Romą. Renesanso ir baroko laikais čia gyveno kunigaikščiai, popiežiai ir kardinolai, taip pat dailininkai bei amatininkai, kurie gaudavo užsakymus pastatyti ir išpuošti prabangius rūmus, bažnyčias ir fontanus.
Lavoriškių-Nemenčinės miškai

Lavoriškių-Nemenčinės miškai arba Lavoriškių giria – šeštas pagal plotą Lietuvos miškų masyvas, esantis Vilniaus rajono savivaldybės ir Vilniaus miesto savivaldybės teritorijose, į rytus ir šiaurės vakarus nuo Vilniaus.

Geografija

Plotas 31 010 ha, mišku apaugę 27 500 ha. 50 miškų; didesnieji: Antavilių, Avietynės, Bezdonių, Dolnios, Kairėnų, Lavoriškių, Nemenčinės, Rokantiškių, Santakos, Skersabalių, Taurijos, Valakupių. 65 % miškų yra valstybės reikšmės, priklauso Vilniaus miškų urėdijai, Nemenčinės miškų urėdijai bei Vilniaus miesto savivaldybei. Masyvas prasideda Valakupiuose (Vilniaus miesto dalis) ir tęsiasi į šiaurės rytus iki Neries ir Žeimenos santakos, rytuose pereina į Baltarusijos teritoriją. Miškuose yra miestelių ir kaimų (Arvydai, Ąžuolinė, Bezdonys, Buzaraistis, Nemenčinė, Vilkiškės ir kitų). Masyvą kerta geležinkelis Vilnius–Turmantas, plentas  102  Vilnius–Švenčionys–Zarasai . Paviršius – kalvota lyguma, pietrytinėje dalyje – Taurijos baseino pelkėta nusausinta žemuma. Miškų šiauriniu pakraščiu teka Neris, jos kairysis intakas Bezdonė ir į ją įtekantis Trinkulis, pietiniu pakraščiu – Vilnia ir jos dešinieji intakai Taurija ir Bražylė. Yra 10 ežerų didžiausi: Antavilis, Balžis, Juodis, Tapelių ežeras.
Reljefas šiaurės vakaruose lygus, pelkėtas, pietryčiuose kalvotas. Dirvožemiai jauriniai glėjiški, vietomis tipiški jauriniai, smėliniai.
Miškuose įrengtos miško poilsiavietės, pėsčiųjų ir dviratininkų takai, yra įsiterpusių kolektyvinių sodų ir stacionarių poilsiaviečių; gausu gamtos ir kultūros paminklų (12 pilkapių). Masyvo pietvakarinėje dalyje yra Pavilnių regioninis parkas, vidurinėje – Dvarčionių geomorfologinis draustinis ir Skersabalių geomorfologinis draustinis, pietinėje – Vilnios hidrografinis draustinis, rytinėje dalyje – Baravykynės kraštovaizdžio draustinis, Taurijos ornitologinis draustinis ir Buivydų hidrografinis draustinis.

Medynai

Miškuose vyrauja savaiminės kilmės brukniniai ir mėlyniniai pušynai su eglių, beržų ir juodalksnių priemaiša.
Miško augavietės nederlingos normalaus drėgnumo. 1 % miškų – rezervatiniai I grupės, 8 % – ekosistemų apsaugos II A grupės, 20 % – rekreaciniai II B grupės, 16 % – apsauginiai III grupės, 55 % – ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 24 %. pušynų yra 72 %, eglynų 11 %, beržynų 10 %, baltalksnynų 3 %, juodalksnynų ir drebulynų po 2 %. jaunuolynai sudaro 30 %, pusamžiai medynai 49 %, bręstantys 14 %, brandūs 7 %. Medynų vidutinis amžius 65 m., bonitetas 11,1, skalsumas 0,74, tūris 237 m³/ha.

Gyvūnija

Lavoriškių girioje yra briedžių, stirnų, šernų, barsukų, lapių, kurtinių, tetervinų, jerubių, užklysta ir lūšys.

Istorija

1944–1953 m. Lavoriškių-Nemenčinės miškuose prieglobstį rasdavo Vytauto apygardos Tigro rinktinės Lietuvos partizanai.
Jočionys

Istorija

Jočionys šaltiniuose minimi nuo 1744 m. (Joczuny, Jaczany). Tai buvo rėžinis kaimas su palivarku, o upės pakrantėje buvo įsikūrę viensėdžiai. Pro Jočionių apylinkes ėjo senasis kelias į Kauną.
Kampai II

Istorija

XIX a. pab. – XX a. pr. Kampai buvo 4 šlėktų okolicos Josvainių valsčiuje. Kampai Kondratiniai priklausė Adomavičiams, Angirščiams, Dverdoms, Dirdoms, Bakevičiams, Mištautams, Macevičiams, Nivinščiams, Račkoms, Stratanavičiams, Kilščiams, Kantautams; Tucevičiai – Bokevičiams, Vilainavičiams, Kondratams, Nivinščiams, Derbutams, Žutautams, Maukoms, Tomaševičiams.
Įkurti XX a. 2-ojoje pusėje, kai buvo sujungti Kampai Kondratiniai ir Kampai Tucevičiai.

Aplinkinės gyvenvietės

KUNIONIAI – 3 km
Kampai I – 1 km
Skaistgiriai – 5,5 km
Gailiakaimis – 1,5 km
Bajėnai II – 1,5 km
NKL 2013–2014 m. sezonas

NKL 2013–2014 metų sezonas – 9-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 15 klubų. Lygos čempione tapo „Mažeikių“ komanda.
Vanda Klikūnienė

Biografija

1956 m. baigė Luokės vidurinę mokyklą (pirmoji laida). 1961 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, kur studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Baigusi studijas pasiliko universitete.
1962–1964 m. LLKJS Vilniaus miesto komiteto skyriaus vedėja, sekretorė. 1964–1968 m. LKP Vilniaus miesto komiteto instruktorė. 1968–1972 m. LLKJS CK sekretorė. 1971–1976 m. LKP Revizijos komisijos narė. 1972–1976 m. LSSR švietimo ministro pavaduotoja. 1976–1985 m. LKP Vilniaus miesto komiteto II-oji sekretorė. 1976–1986 m. kandidatė į LKP CK narius, nuo 1986 m. LKP CK narė. Nuo 1980 m. LSSR AT deputatė. 1985–1990 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininko pavaduotoja. 
1971–1987 m. vadovavo Lietuvos kraštotyros draugijai. Dalyvauja nevyriausybinės organizacijos – Lietuvos moterų draugijos veikloje, nuo 1992 m. dirba pirmininkės pavaduotoja. Suteiktas LSSR nusipelniusios kultūros veikėjos vardas.
V. Klikūnienės šeima: vyras – buvęs inžinierius-statybininkas Pranas Klikūnas (g. 1934), duktė – Lolita.
Batsiuvystė

Batsiuvystė – tradicinis amatas, kurio metu gaminama avalynė. Teigiama, kad šiuo metu batsiuvystė – tai nykstanti amatų rūšis, kurią nuslopino masinė batų gamyba. Batsiuviai gamindavo įvairią avalynę, pav. batus, sandalus, klumpes, mokasinus naudodami išdirbtą odą, medieną, kaučiuką, plastiką ir kt.
Tradiciškai batus gamindavo batsiuviai ir kurpiai (kurpiai dažniau taisydavo batus, o ne juos gamindavo). Teigiama, kad batsiuviai konkuravo tarpusavyje. Batsiuviai priklausė cechams, gamino batus pagal individualius užsakymus, tuo tarpu kurpiai buvo laisvi amatininkai, keliaudavo iš vienos vietos į kitą, dažniausiai dirbo atokiose vietovėse.

Dabartinė batsiuvystė

Besivystančiose šalyse, vietoj tradicinių medžiagų, pradėta naudoti padangas ir kitas atliekas batų gamybai, tokiu būdu sustiprindami batų konstrukciją ir sumažindami gamybos kaštus.
Nors teigiama, kad batsiuvystė – sparčiai nykstantis amatas , tačiau kai kurie batsiuviai pastebi, kad krizės metu žmonės dažniau taiso batus, neturėdami pinigų naujų batų pirkimui. 
Šiuo metu batsiuvystė taip pat tampa populiari senųjų amatų atgaivinimo šventėse, specialiai sau pagamintus batus užsakinėja įvairių profesijų ir pomėgių atstovai, pav. šokėjai.
Polinė koordinačių sistema

Polinė koordinačių sistema yra dvimatė koordinačių sistema, kurioje kiekvienas taškas plokštumoje yra apibrėžiamas atstumu nuo nuo vieno nustatyto taško ir kampu su nustatyta kryptimi.
Nustatytas taškas yra vadinamas poliumi, o spindulys nuo poliaus iki nustatytos krypties yra vadinamas poline ašimi.
Latvijos vyrų krepšinio rinktinė

Laimėjimai

1935 m. Europos čempionate užėmė 1 vietą, 1939 m. užėmė 2 vietą.
Aleš Debeljak

Alešas Debeljakas, (slovėn. Aleš Debeljak, g. 1961 me. gruodžio 25 d., Liublianoje) – slovėnų rašytojas, eseisas, vertėjas, redaktorius, kritikas ir kultūros sociologas.

Biografija

Alešas Debeljakas 1985 m. apsigynė diplomą Liublianos universiteto Filosofijos fakultete iš lyginamosios kalbotyros, o 1993 m. apsigynė kultūros sociologijos daktaro laipsnį Sirakūzų universitete Niujorke. Taip pat buvo Senior Fulbright fellow Berklio universitete, dirbo Institute of Advanced Study-Collegium Budapešte, vėliau Civitella Ranieri Center ir Bogliasco Liguria Study Center for the Arts and Humanitites. Įsidarbino Liublianos Tarptautinių ryšių fakultete, 1999 m. tapo profesoriumi. 1985-1988 m. buvo pagrindinis laikraščio „Problemi“ redaktorius. Už eilėraščių rinkinį Slovar tišine 1989 m. gavo Jenkova premiją, o 1990 m. už kūrinius Slovar tišine ir Postmoderna sfinga – Prešereno fondo premiją.
Alešas Debeljakas yra Tarptautinių ryšių fakulteto Kultūrų ir religijų mokymo centro pirmininkas ir profesorius, tarptautinių žurnalų Sarajevski zvezki ir Verse bendraautoris bei pagrindinis knygų rinkinio Terra Incognita: Writings from Central Europe, kurį leidžia „White Pine Press“ Bufale, JAV sudarytojas. Su amerikiete žmona ir trimis vaikais gyvena Liublianoje.

Literatūrinė kūryba

Alešo Debeljako daugiausia melancholiškai intonuotai poezijai svarbus dialogas su moderniojo meno tradicija ir ekzistencialistiniu mąstymu (Imena smrti, 1985; Slovar tišine, 1987), taip pat karo karo įvykių atgarsiai buvusioje Jugoslavijoje ir gyvenimo patosas šeimoje (Minute strahu, 1990; Mesto in otrok, 1996). Esė srityje Alešas Debeljakas buvo vienas iš įtvirtinusių Slovėnijoje postmodernizmą (Posmrtna sfinga, 1989). Rašė ir straipsnius bei skiltis, slovėnų raštijos ir literatūros kritikos tyrinėjimais (Melanholične figure; Esej o književnosti, 1988). Už savo darbus gavo ir Slovėnijos Respublikos mokslo ambasadoriaus pripažinimą. Rašytojo knygos buvo išleistos anglų, japonų, vokiečių, kroatų, serbų, makedonų, lenkų, lietuvių, rumunų, suomių, vengrų, čekų, slovakų, ispanų ir italų kalbomis.
Baudžiamasis kodeksas

Baudžiamasis kodeksas – baudžiamosios teisės sąvadas; baudžiamąsias normas sisteminantis teisės aktas; baudžiamasis teisynas, kodifikuojantis normas bei išdėstantis jas vieninga forma bei viename akte tam tikra tvarka, remiantis modernia atitinkamo laikmečio teisės technika bei baudžiamąja teisėtyra, ligtoline praktika.
Vienas seniausių baudžiamosios kodifikacijos Europoje pavyzdžių – Imperatoriaus Karolio V baudžiamasis teisynas (kartu ir baudžiamosios teisenos normos); kiti istoriniai sąvadai -Constitutio Criminalis Theresiana, Vokietijos imperijos baudžiamasis kodeksas.
Baudžiamasis kodeksas – vientisas baudžiamasis įstatymas; jo paskirtis – baudžiamosios teisės priemonėmis ginti žmogaus ir piliečio teises bei laisves, visuomenės ir valstybės interesus nuo nusikalstamų veikų.
Kodeksas apibrėžia, kokios veikos yra nusikalstamos bei jas uždraudžia, pateikia jų rūšis (pvz., nusikaltimai ir baudžiamieji nusižengimai). Taip pat nustato bausmes, baudžiamojo ir auklėjamojo poveikio priemones už kodekse numatytas veikas bei priverčiamąsias medicinos priemones.
Baudžiamasis kodeksas taip pat pagrindžia baudžiamąją atsakomybę, nustato jos pagrindus ir sąlygas, taip pat aplinkybes, kuriais nusikalstamas veikas padarę asmenys gali būti atleisti nuo baudžiamosios atsakomybės ar bausmės.

Lietuvoje

Nepriklausomoje Lietuvoje galiojo 1919 m. Baudžiamasis statutas. 1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, Respublikos teritorijoje buvo įvestas galioti RSFSR baudžiamasis kodeksas. Vėliau – 1961 m. birželio 26 d. (su vėlesniais pakeitimais ir papildymais) LTSR baudžiamasis kodeksas.
Šiuo metu veikia 2000 m. Baudžiamasis kodeksas, priimtas Seimo 2000 m. rugsėjo 26 d. įstatymu; tuo pačiu įstatymu patvirtinti ir Baudžiamojo proceso kodeksas bei Bausmių vykdymo kodeksas), kurie buvo suderinti su ES teise ir įsigaliojo 2003 m. gegužės 1 d.
Cezary Grabarczyk

Biografija

1984 m. baigė Lodzės universiteto Teisės fakultetą.
1984–1987 m. Socialinio draudimo įstaigos Lodzės skyriaus referentas. 1987–1988 m. Lodzės Balutų rajono Butų ūkio įmonės inspektorius. 1988 m. Lodzės Valdybos inspektorius, nuo 1988 m. iki 1996 m. Lodzės universiteto Teisės fakulteto Konstitucinės teisės katedros asistentas.
Nuo 1989 m. Lodzės advokatų kontoros advokatas. 1998–1999 m. Viešųjų pirkimų valdybos pirmininko pavaduotojas. 1999–2001 m. Lodzės vaivados pirmasis pavaduotojas.
Nuo 1967 m. iki 1983 m. Lenkijos skautijos sąjungos narys. 1980–1984 m. Lodzės universiteto Nepriklausomos studentų sąjungos veikėjas. 1991–1994 m. Liberalų demokratų kongreso narys. Nuo 1994 m. Laisvės sąjungos narys, o nuo 2001 m. Pilietinės platformos narys ir jos Lodzės organizacijos pirmininkas.
2001–2005 m., 2005–2007 m. ir nuo 2007 m. Lenkijos Seimo narys išrinktas pagal Pilietinės platformos sąrašą.
Nuo 2007 m. lapkričio 16 d. Lenkijos infrastruktūros ministras.
Beata Szydło

Biografija

1989 m. baigė Jogailos universiteto etnografijos fakultetą. 1987–1995 m. buvo Krokuvos istorijos muziejaus asistentė, vėliau dirbo Libionžo kultūros centre. 1997–1998 m. vadovavo Bžeščės kultūros centrui, o 1998 m. tapo šio miesto mere. 1998–2002 m. taip pat buvo Osvencimo pavieto Tarybos narė nuo Solidarumo rinkimų akcijos.
2005 m. pagal partijos Teisė ir Teisingumas sąrašą tapo Lenkijos Seimo deputate, perrinkta į parlamentą 2007 ir 2011 m., o po sėkmingų jos partijai rinkimų, nuo 2015 m. lapkričio 16 d. iki 2017 m. gruodžio 11 d. vadovavo Lenkijos vyriausybei (trečioji moteris šiose pareigose Lenkijos istorijoje).
Budapeštas

Istorija

Romėnų laikais miestas vadinosi Akvinku (lot. Aquincum). Ilgą laiką Budapešto vietoje buvo trys atskiri miestai – Peštas, Buda ir Obuda (žinoma nuo 1148 m.). XIV a. Buda buvo Vengrijos karalystės sostinė, 1541–1686 m. priklausė Osmanų imperijai, nuo XVIII a. pradžios – Habsburgams. Nuo 1867 m. Buda – vėl Vengrijos karalystės sostinė. 1872 m. dešiniajame krante buvę Buda ir Obuda, o kairiajame – Peštas buvo sujungti į vieną miestą – Budapeštą. 1896 m. čia vyko Pasaulinė paroda.
1944 m. kovo mėnesį miestą okupavo nacistinė Vokietija, 1945 m. vasario 13 d. įžengė Raudonoji armija. 1956 m. Budapešte nuožmiai buvo nuslopintas antikomunistinis sukilimas.
Albenga

Istorija

Senovėje šioje vietoje buvo keltų genties ligūrų gyvenvietė. Romėnų laikais buvo žinoma kaip Albingaunum, ėjo kelias Via Julia Augusta, buvo uostas. Albengos reikšmė sumenko iškilus Genujai.
Gruodžio 28

Šventės

Tarptautinė kino diena

Vardadieniai

Albutas – Albutė – Algardas – Algardė – Ema – Jaugina – Jauginas – Inga – Ivita – Irvita – Ingeborga – Kamilė – Kantvilas – Vaidilutė – Vidas
Sigitas Šilkauskas

Biografija

1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys.
1995–1997 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).