google/wiki40b huggingface dataset:
Vakarų Krantas

Vakarų Krantas (arab. الضفة الغربية ; angl. West Bank) – teritorija Artimuosiuose Rytuose, į vakarus nuo Jordano upės. Ši teritorija buvo Jordanijos aneksuota per 1948 metų Arabų-Izraelio karą. Nuo 1948 iki 1967 m. Vakarų Krantas priklausė Jordanijai, o vėliau Šešių dienų kare jį perėmė Izraelis. Šiuo metu Vakarų Krantas kartu su Gazos Ruožu sudaro Palestinos autonomiją.
Vakarų Krantas, įskaitant Rytų Jeruzalę, užima 5860 km² plotą, 220 km² šio ploto sudaro šiaurės vakarinė Negyvosios jūros dalis. Populiacija siekia 2 622 544 gyv. (2012 m. birželio mėn. duomenys). Daugiau nei 80 % (~2 000 000) gyventojų yra Palestinos arabai, o maždaug 500 000 – šioje teritorijoje gyvenantys žydai (iš jų 192 000 – Rytų Jeruzalėje). Pagal tarptautinės teisės normas, naujakurių gyvenvietės Vakarų Krante yra nelegalios, tačiau Izraelis tai ginčija.
Jungtinės Tautos laiko Vakarų Krantą Izraelio okupuota teritorija, tačiau Izraeliui ir kai kurioms kitoms suinteresuotoms grupėms priimtinesnis terminas – ginčytina teritorija.
Teritorijai priklauso Rytų Jeruzalė, tačiau Izraelis aneksavo rytinę Jeruzalę ir nepripažįsta jos kaip Vakarų Kranto dalies.

Vakarų Kranto ekonomika

Bendras vidaus produktas (su Gazos ruožu) – 5,327 mlrd. $ BVP augimas – 4,9 % Bedarbystė – 20,3 % (2005 m.)
Žakardinės staklės

Žakardinės audimo staklės – audinių gamyboje naudojamos audimo staklės, kurios supaprastina sudėtingų tekstilės gaminių (damasto, brokato, matliasės) gamybos procesą. Nuo paprastų audimo staklių skiriasi tuo, kad techniškai jomis galima valdyti kiekvieną metmenų siūlą. Staklės vadinamos jų išradėjo prancūzo Žozefo Mari Žakaro vardu, kuris XIX a. pradžioje sugebėjo mechanizuoti daug rankų darbo reikalavusį audimo būdą.

Istorija

1725 m. Liono tekstilės pramonės darbuotojas Basile Bouchon pristatė audimo įrenginį su perforuoto popieriaus juosta. Pirmą kartą publikai žakardinės staklės buvo pademonstruotos 1801 m. Prancūzijoje, kurios augančių karinių poreikių negalėjo patenkinti įprastas rankinis audimas. Tekstilės pramonininko Ž. M. Žakaro sukurtam mechaniniam įrenginiui valdyti buvo panaudotos specialios perfokortos su audeklo raštui skirta programa – kiaurymėmis atitinkamose kortos vietose. Viena skylučių eilė turėjo atitikti vieną audinio eilę. Vėliau ši valdymo sistema daugeliui išradėjų tapo įkvėpimo šaltiniu, tarp jų ir Čarlzui Babidžui, kuris suprojektavo šiuolaikinių kompiuterių prototipą.

Audimo technologija

Žakardinis audimas populiarus tekstilės pramonėje. Tokiuose audiniuose piešinys sukuriamas tarpusavyje perpinant įvairių spalvų siūlus. Taip išaudžiamas audinys su reljefiniu piešiniu. Šiuolaikinių technologijų dėka, į audinį galima perkelti įvairiausio sudėtingumo ir spalvingumo piešinius. Žakardiniai audiniai pasižymi tvirtumu, nes jų piešiniai išausti, todėl neišblunka, neišsitrina.
Sausio 13-osios atminimo medalis

Sausio 13-osios atminimo medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, skiriamas pagerbti Lietuvos bei užsienio valstybių piliečiams, pasižymėjusiems ginant Lietuvos laisvę ir nepriklausomybę 1991 m. sausio – rugsėjo mėnesiais. Medaliu apdovanojami Lietuvos ir kitų valstybių piliečiai, taip pat asmenys be pilietybės.

Istorija

Įsteigtas 1991 m. gruodžio 18 d. Lietuvos Respublikos Seimo įstatymu Nr. I-2119 „Dėl Sausio 13-osios atminimo medalio įsteigimo ir Lietuvos Respublikos ordinų, medalių ir kitų pasižymėjimo ženklų įstatymo pakeitimo ir papildymo“ 1991 m. sausio 13 dienai atminti. Sausio 13-osios atminimo medalis – pirmasis atkurtoje Lietuvos valstybėje naujai įsteigtas apdovanojimas. 2002 m. birželio 18 d. Valstybės apdovanojimų įstatymu Nr. IX-957 įteisinti nauji medalio nuostatai.
Medalio projekto autorius – skulptorius Leonas Pivoriūnas. Medalis gamintas TŪB „Gurtana“, dabar – UAB „Metalo forma“. Kaspinas buvo gaminamas Lietuvos tekstilės institute, dabar – Danijos firmoje „Morch and Sons“.

1991 m.

Sausio 13-osios atminimo medalis yra bronzinis, sidabruotas, apskritas. Priekinės medalio pusės krašte yra 1,5 mm pločio ir 0,5 mm aukščio briauna. Medalyje yra reljefinis sužeistojo karžygio, besiremiančio į angelą, atvaizdas; karžygio dešinėje rankoje – skydas su Gediminaičių stulpais. Viršuje įrašas „Sausio 13 d.“, o apačioje skaičiai „1991“. Kitos medalio pusės krašte yra tokia pat, kaip ir priekinėje pusėje, briauna; per centrą – horeljefinis žodis „Lietuva“, ant kurio mažesnėmis raidėmis reljefinis įrašas „buvom, esame ir būsim“. Medalio viršuje – reljefinis Vytis, apačioje – ąžuolo šaka. Medalio kaspinas geltonas, su vertikaliomis juoda ir raudona juostelėmis iš kraštų ir dviem žaliomis viduryje.

2002 m.

Sausio 13-osios atminimo medalis – sidabro, 38 mm skersmens. Priekinėje medalio pusėje sužeisto karžygio, besiremiančio į angelą, atvaizdas; karžygio dešinėje rankoje skydas su Gediminaičių stulpais. Viršuje įrašas „SAUSIO 13“, apačioje „1991“. Kitoje pusėje – įrašas „LIETUVA“, ant kurio mažesnėmis raidėmis įrašas „BUVOM, ESAME IR BŪSIM“. Viršuje – Vytis, apačioje – ąžuolo šakelė.
Kaspinėlis – geltono muaro, 32 mm pločio, su juoda ir raudona juostelėmis kraštuose ir dviem žaliomis viduryje.
Sausio 13-osios atminimo medaliu apdovanojama šio medalio komisijos teikimu. Komisiją sudaro ordinų kancleris ir Krašto apsaugos, Užsienio reikalų, Vidaus reikalų, Sveikatos apsaugos, Socialinės apsaugos ministerijų atstovai. Netekti Sausio 13-osios atminimo medalio galima tik teismo sprendimu. Apdovanotam asmeniui įteikiamas medalis, jo pakaitas ir medalio liudijimas.

Medalininkai

Tai masiškiausias Lietuvos Respublikos apdovanojimas – juo pagerbti 3984 (2006 m. gruodžio 11 d. duomenimis) Lietuvos bei užsienio piliečiai. Už tvirtą poziciją Lietuvos atžvilgiu, parodytą 1991 metais, medalis įteiktas ir pirmajam Rusijos Prezidentui Borisui Jelcinui. Juo apdovanoti ir kiti Lietuvos nepriklausomybei pritarę bei konkrečiais veiksmais ją parėmę užsienio šalių politiniai veikėjai.
Dzotas

Dzotas (rus. дзот, sutrumpintas дерево-земляная огневая точка – 'medžio ir grunto ugnies taškas') – dengtas lauko įtvirtinimas, skirtas apsaugoti kulkosvaidininką ir sudaryti jam sąlygas šaudyti.
Kitas dzoto pavadinimas – dzosas (дерево-земляное огневое сооружение – 'medžio ir grunto ugnies statinys'). A. Smetonos „Karybos žodyne“ siūlomas dzoto pavadinimas dvigubų rastų ugniavietė nėra tinkamas, nes jų konstrukcija būdavo gana įvairi, perdengimas ne visada būdavo iš dvigubo rąstų sluoksnio.
Kartais dzotus vadina blindažais, tačiau tai skirtingi, nors panašūs statiniai. Blindažas visiškai slypi žemėje, skirtas kareiviams pasislėpti.
Dzotas, skirtingai negu blindažas, ne visas slypi žemėje. Į paviršių išeina ambrazūra, pro kurią šaudoma. Viduje nebūna šildymo, apšvietimo (kad nedemaskuoti). Būna stalas kulkosvaidžiui ir gali būti lentynos šoviniams sudėti. Dzotas skirtas tik kulkosvaidininkams. Ambrazūra leidžia šaudyti 40-45° sektoriuje. Vidinė ambrazūros anga 40×18 cm, išorinė – 130×55 cm. Ambrazūra gali būti uždaryta viršun pakeliamu skydu, ji kruopščiai maskuojama. Kartais virš ambrazūros įrengdavo priešgranatinį skydą ar tinklelį.
Dzoto sienas surenčia iš rąstų ar sijų, ne plonesnių kaip 12 cm. Perdengimą įrengia iš 2-3 sluoksnių rąstų, kuriuos apkasa ~70 cm storio grunto sluoksniu. Storesnis grunto sluoksnis nenaudojamas, kadangi grunto masė pernelyg apkrauna sienas, o pats kauburys pasidaro lengvai pastebimas.
Statant dzotą iškasa apie 20 kub.metrų grunto, sunaudoja apie 3 kub.metrus rąstų, pats statymas užima 85 val./žmogui.
Dzotus statydavo iš anksto rengiamose gynybos linijose arba antrose gynybos linijose. Statant kelis dzotus numatydavo jų sąveiką, kad vienas dzotas pridengtų kitą ir neliktų neapšaudomų zonų. Dzotą gindavo ir šalia jų įrengtose pozicijose įsitaisę automatininkai. Dzoto kulkosvaidis ugnį atidengdavo tik prireikus, kad neišduotų savo pozicijos.
Čekijos futbolo varžybos 1977–1978 m.

1977–1978 m. pirmenybės

Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Kaliningrado srities herbas

Kaliningrado srities herbas - oficialus Rusijos Federacijos Kaliningrado srities simbolis, priimtas 2006 m. birželio 8 d.

Herbo aprašas

Herbo skydas prancūziškas/rusiškas, perkirstas ties apatiniu trečdaliu. Viršutinis laukas raudonas, jame pavaizuota sidabrinė mūrinė gynybinė siena su atidarais vartais. Iš abiejų sienos pusių kyla du sidabriniai dantyti bokštai. Tarp bokštų, virš sienos auksinis XVIII a. vidurio imperatorės Jelizavetos venzelis. Apatinis laukas mėlynas, riba tarp laukų banguota. Mėlyname lauke - penki auksiniai roundeliai.
Ant skydo viršaus uždėta gintarinė karūna. Iš karūnos šonų išeina Lenino ordino kaspinas, kuris apgobia skydą iš šonų ir apačios.
Regina Baltutytė

Regina Baltutytė-Mileckienė (g. 1954 m. liepos 21 d. Jakšiškis, Anykščių raj.) – Lietuvos irkluotoja.

Biografija

1988 m. baigė Vilniaus universitetą.
Kūno kultūros ir sporto departamento prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės vyriausioji specialistė-buhalterė, Lietuvos olimpiečių asociacijos revizorė.
Lietuviškas baras

Lietuviškas baras – Vilniaus krašto lietuvių mėnesinis iliustruotas kultūros žurnalas, ėjęs 1933–1939 m. Vilniuje.

Istorija

Leido redakcinė komisija, vėliau Motiejus Kraužlys. Ėjo 4 kartus per metus, nuo 1938 m. – kas mėnesį. Spausdino „Ruch“ spaustuvė Vilniuje.
Svarstė švietimo, kultūros, meno problemas, nušvietė Vilniaus krašto istoriją, lietuvių ir lenkų santykius ir kt. klausimus.
Bendradarbiavo A. Bielinis, A. Burokas, K. Blažys, Valerija Čepulytė, Vladas Drėma, J. Jankauskas, Juozas Kėkštas, P. Kunavičius, Rapolas Mackonis, Ona Miciūtė, S. Misiūnas, A. Viskantas, Aleksandras Vitkauskas ir kt.

Redaktoriai

Motiejus Kraužlys, V. Umbrasas.
Bronislovas Kučinskas

Biografija

1958 m. sidabro medaliu baigė Biržų J. Janonio vidurinę mokyklą, 1963 m. Kauno politechnikos institutą, inžinierius – mechanikas, technikos mokslų daktaras.
1962 m. Kauno pramonės statybos projektavimo instituto technologas, Kauno autoremonto gamyklos vyr. mechanikas, 1971 m. Specializuotos autotransporto įmonės direktorius. 1977 m. Kauno Vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas komunaliniam ūkiui. 1989 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, docentas. 1999 m. mėsos perdirbimo įmonės UAB „Giraitės Leda“ generalinis direktorius. 2004 m. Kauno miesto savivaldybės mero patarėjas. Vilniaus universiteto VŠĮ Regioninių projektų valdymo centro direktorius.
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio I ir II suvažiavimų dalyvis. 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narys. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
30 išradimų ir 14 mokslinių straipsnių autorius. Kauno golfo klubo, Rotary klubo narys. Valdovų rūmų atstatymo fondo steigėjas. Žmona Irena, vaikai Diana, Mindaugas.
Migonių lobiai

Migonių lobiai – papuošalų ir metalo žaliavos lobiai, rasti Pasvalio rajono savivaldybės teritorijoje Migonių kaime.

Lobiai

Pirmasis lobis rastas 1931 m. ariamame lauke. Šį lobį sudaro nebaigti dirbiniai: dvi žalvarinės apyrankės, segė, trys papuošalų dalys ir dvi trikampio pjūvio žalvarinės lazdelės. Datuojamas VII a. Manoma, priklausė juvelyrui.
Antrasis lobis rastas XX a. ketvirtame dešimtmetyje Migonių k. laukuose, radėjų atiduotas juvelyrams, perpirktas muziejininkų. Šį lobį sudaro trys sidabrinės antkaklės: dvi balnelinės, viena pergniaužtais galais. Datuojamas VI a. – VII a. manoma, užkastas pavojaus metu. Lobius saugo Biržų krašto muziejus „Sėla“.
Najadė (palydovas)

Atradimas

Palydovas atrastas 1989 m. rugsėjo mėnesį erdvėlaivio Voyager 2, praskriejusio pro Neptūną, darytose nuotraukose. Iš karto po atradimo buvo suteiktas laikinas S/1989 N 6 pavadinimas. Vėliau pavadintas šaltinių ir upelių nimfų – najadžių – vardu.

Kilmė

Manoma, jog tai viena iš pirminių Neptūno palydovų nuolaužų, kurie galėjo suirti dėl didžiausio planetos palydovo Tritono perturbacijos.

Tyrimai

Po Voyager 2 skrydžio, Neptūno sistema buvo intensyviai tiriama antžeminėse observatorijose ir Hablo kosminiu teleskopu. 2002–2003 Keck teleskopais pasitelkiant adaptyviąją optiką buvo aptikti keturi didžiausi vidiniai planetos palydovai. Padarytose nuotraukose Najadės nebuvo.
Hubble teleskopo pagalba, gebančio užfiksuoti visus žinomus palydovus, Najadė taip pat nebuvo rasta. Manoma, jog dėl to kaltos didelės klaidos apskaičiuotose Najadės efemeridėse – palydovo koordinačių dangaus sferoje lentelė, kuri sudaroma tam tikram laikotarpiui.
Tiurkų kaganatas

Kilmė

Iki VI a. tiurkai gyveno Altajuje ir buvo valdomi kitų tautų, pirmiausia šiongnu, vėliau žoužanų. Iš jų tiurkai perėmė daug valstybės ir kariuomenės valdymo pagrindų. Gok-tiurkai buvo tik viena iš daugybės giminingų tiurkų genčių, kilusių iš Altajaus kalnyno dab. Mongolijos teritorijoje, kuriai VI a. pavyko įgyti hegemoniją kitų genčių atžvilgiu. Jų politinis ir kultūrinis centras buvo Orchono slėnis, kuriame lokalizuojama genčių rinkimosi vieta Otukenas.
Manoma, kad priešdėlis Gök gali reikšti „dangiškieji“, taip pat „mėlynieji“. Tiek dangaus garbinimas, tiek mėlynos spalvos sakralizavimas yra būdinga visiems tiurkams. Kadangi pagal kinišką kosmologiją mėlyna/žalia spalva simbolizuoja rytus, žodis „mėlynas“ galėjo reikšti ir „rytiniai“ tiurkai.

Hegemonija

546 m. gok-tiurkų Ašina klanas, vadovaujamas Bumyno, numalšino giminingų uigūrų ir tiele sukilimą prieš žoužanus, tikėdamasis jų dėkingumo. Tačiau vėliau jis susivienijo su Šiaurės Vei ir 552 m. sutriuškino paskutinįjį žoužanų kaganą. Tuo pačiu jis pavergė kirgizus, kidanius ir įgijo hegemoniją didžiulėje teritorijoje. Bumynas titulavosi kaganu ir įsteigė sostinę Otukene.
Valdant Bumyno sūnui Muchanui, Tiurkų kaganatas buvo konsoliduotas ir stipriai plėtėsi į vakarus. Vakariniams žygiams vadovavo vakarų jabgu Istamis. Jam vadovaujant tiurkų armijos kovojo su eftalitais, išstūmė avarus, 576 m. pasiekė Ponto stepę. Vidurinėje Azijoje tiurkai užvaldė teritorijas iki Baktrijos pietuose.

Rytų Tiurkų kaganatas

Apie 584 m. mirus ketvirtajam kaganui, prasidėjo įpėdinystės karas, kurio metu vakarinės teritorijos atsiskyrė kaip Vakarų tiurkų kaganatas. Rytų kaganato centru liko Otukenas. Vietiniai kaganai ne kartą puolė Kiniją, kol 626–630 m. genčių sukilimo metu centrinė valdžia buvo susilpninta. Po to Kaganatą Tangų Kinija pavertė savo protektoratu.
681 m. kaganas Ilteris atkūrė nepriklausomybę nuo Tangų imperijos. Jie atgavo hegemoniją Mongolų plynaukštėje ir netgi užkariavo daug buvusio Vakarų kaganato sričių, nueidami iki pat Marakandos, kur 712–713 m. susidūrė su arabais.
734 m. mirus kaganui Bilgei, Rytų kaganatas galutinai žlugo, nebeatsilaikydamas prieš atsinaujinusius Kinijos žygius ir vidinius genčių judėjimus. 744 m. uigūrų vadas Kutlukas, susivienijęs su basmiliais ir karlukais, paėmė sostinę ir nukirsdino paskutiniojo Tiurkų kagano galvą. Mongolų plynaukštėje įsigalėjo Uigūrų kaganatas.
Raudonė

Aplinkinės gyvenvietės

Raudonėnai – 2 km 
 SKIRSNEMUNĖ – 18 km 
 JURBARKAS – 28 km
VELIUONA – 10 km

Pavadinimo kilmė

Miesteliui vardą davė Raudonės upelis (dešinysis Nemuno intakas), o ne raudonų plytų pilis.
Antanas Rūkas

Biografija

1927 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją. 1933–1939 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo prancūzų, rusų kalbos ir teatro meną.
1935–1938 m. leidinių „Bendras darbas“ ir „Talka“ techninis redaktorius, 1939–1940 m. – žurnalų „Moksleivių varpai“ ir „Varpas“ redaktorius, Lietuvių rašytojų draugijos reikalų vedėjas. 1940 m. dirbo „Lietuvos žinių“ redakcijoje. 1941–1944 m. vaidino Vaidilos teatre. 1944 m. pasitraukė i Vokietiją. Nuo 1949 m. gyveno JAV. 1965–1966 m. žurnalo „Sėja“ redaktorius.
Nuo 1938 m. priklausė Lietuvių rašytojų draugijai ir Lietuvos žurnalistų sąjungai.
Dramos teatro, kultūros klausimais rašė į leidinius „Mūsų momentas“, Lietuvos žinios, „Kultūra“, „Moksleivis“, „Varpas“, „Jaunimas“, „Lietuvos ūkininkas“, „Dienovidis“, „Lietuvos aidas“, „Vilniaus balsas“. Gyvendamas Vokietijoje ir JAV bendradarbiavo leidiniuose „Mintis“, „Žiburiai“, „Lietuvių žodis“, „Draugas“, „Naujienos“, „Darbas“.
Gausantiškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Tamošiai – 4 km
Sankt Peterburgas

Istorija

Miestą įkūrė Rusijos caras Petras I 1703 m. gegužės 27 d. [pagal J.K.: gegužės 16 d.], atkovojus šias žemes iš Švedijos. Miestą pavadino savo globėjo Šv. Petro garbei. Miestas iškart tapo Rusijos sostine (1712–1728 m. ir 1732–1918 m.), svarbiu prekybos su Vakarais uostu. XIX a. pabaigoje nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis.
Sankt Peterburge 1917 m. įvyko Spalio revoliucija. Antrojo pasaulinio karo metu miestą 900 dienų buvo apsupę vokiečiai, miestas gyveno blokados sąlygomis. 1945 m. suteiktas miesto-didvyrio vardas.
1991 m. birželio 12 d. miesto gyventojai balsavo referendume už tai, kad vietoje Leningrado būtų sugrąžintas istorinis miesto vardas – Sankt Peterburgas.

Geografija

Sankt Peterburgas įsikūręs Nevos upės žiotyse, prie Suomijos įlankos (Baltijos jūra). 
Po Sankt Peterburgo plėtros prijungus aplinkinius miestus, jo plotas išaugo daugiau kaip dvigubai, ir užima 1439 km² teritoriją, bet tankiau užstatyta teritorija sudaro 650 km². 
Centriniai miesto rajonai virš jūros lygio iškilę 1–5 metrus, šiaurinio pakraščio rajonai 5–30 m virš jūros lygio, pietų ir pietvakarių pakraščio rajonai 5–22 m virš jūros lygio. Pati aukščiausia pakyluma yra pietvakarių pakraščio Krasnoje selo rajone, esančiose Dudergovskio aukštumose, ši vieta iškylusi 176 m virš jūros lygio. Krasnoje selo rajonas yra Didžiojo Sankt Peterburgo administracinių ribų sudėtinė dalis.

Architektūra

Mieste daug XVIII – XIX a. architektūros ansamblių: Petropavlovsko tvirtovės kompleksas, Smolnis, Rūmų aikštė su Žiemos rūmais ir Aleksandro kolona, Dekabristų (buv. Senato) aikštė su paminklu Petrui I ir Šv. Izaoko katedros soboru, Nevos prospekto ansamblis, Kazanės soboras, Ostrovskio aikštė su Akademiniu dramos teatru ir Rusijos nacionaline biblioteka, Menų aikštė su Rusų muziejumi, Marso lauku, Vasaros sodu ir Inžinierių pilimi.
Klasicizmo paminklai: Dailės akademija (1764–1788 m.), Admiralitetas (1806–1823 m.), Kalnų institutas (1806–1811 m.), Narvos vartai (1827–1834 m.), daug tiltų (taip pat ir pakeliamų). Sankt Peterburgo priemiesčiuose yra rūmų ir parkų ansambliai (Petrodvorecas arba Peterhofas, Puškinas arba Carskoje Selo, Gatčina ir kt.).

Kultūra

Sankt Peterburge yra Rusijos mokslų akademijos centras, daug mokslo institutų, 43 aukštosios mokyklos (tarp jų – universitetas, konservatorija). 16 profesionalių teatrų (žymiausi – operos ir baleto, dramos), didelės bibliotekos (nacionalinė biblioteka, mokslų akademijos biblioteka), 43 muziejai (žymiausi – Ermitažas, antropologijos ir etnografijos, mokslo ir tyrimų), vienas seniausių šalyje Leningrado zoologijos sodas.

Sportas

Sankt Peterburge vyko 2000 m. ir 2016 m. Pasaulio ledo ritulio čempionatas. Sužaistos 2017 m. FIFA konfederacijų taurės ir XXI pasaulio futbolo čempionato varžybos.
Miestas turi UEFA Europos lygoje ir Rusijos Premjer lygoje žaidžiantį FK Zenit Sankt-Peterburg futbolo klubą, Kontinentinėje ledo ritulio lygoje besivaržantį SKA Sankt-Peterburg ledo ritulio klubą bei Vieningoje lygoje ir Eurolygoje dalyvaujančią BC Zenit Sankt-Peterburg krepšinio komandą. Kiti mažiau pajėgūs klubai: FK Dinamo Sankt-Peterburg, BC Spartak Sankt-Peterburg.
Fedor Černych

Karjera

Karjerą pradėjo Vilniaus futbolo mokyklos „Granitas“ komandoje, žaidusioje LFF II lygos Pietų zonoje.
2009 m. pasirašė kontraktą su Mogiliovo „Dnepru“. Pastarajam iškritus į žemesnį divizioną buvo išnuomotas Novopolocko „Naftan“ klubu.
Nuo 2014 m. žaidė Lenkijoje. Atstovavo Lečnos „Gornik“ bei Balstogės „Jagiellonia“ klubus.
2018 m. sausio 26 d. pasirašė sutartį su FK Dinamo Moskva. 2019 m. rugpjūčio mėn. pranešta, kad žaidėjas skolinamas FK Orenburg klubui.

Žaidimas rinktinėje

Žaidėjas atstovavo Lietuvos U-19 ir U-21 Lietuvos rinktinėms. Lietuvos vyrų futbolo rinktinėje debiutavo 2012 m. draugiškose rungtynėse prieš Armėnijos komandą.
Malvina (personažas)

Malvina (rus. Мальвина) – Aleksejaus Tolstojaus literatūrinės pasakos „Buratinas arba auksinis raktelis“ (išleista 1936 m.) veikėja.

Vardas

Vardas Malvina buvo populiarus vardas rusų romantinėje poezijoje. Jį savo poezijoje naudojo V. Žukovskis, K. Batiuškovas, A. Puškinas. Šis vardas pasklido iš XVIII a. škotų poeto James Macpherson sukurtų Osiano poemų – garsios mistifikacijos.
Iš poezijos vardas Malvina perėjo į romansus. A. Tolstojus savo heroję pavadino vardu, kuris rusų skaitytojams nebuvo naujiena.

Malvinos istorija

Malvina – tai „mergaitė su garbanotais žydrais plaukais“, „pati gražiausia sinjoro Karabaso Barabaso lėlių teatro lėlė“.
Lėlės Malvinos galva buvo porcelianinė, o liemuo prikimštas vatos.
Malvina pabėgo iš žiauriojo Karabaso Barabaso į mišką, kur ir gyveno, kol sutiko Buratiną. Malvina rūpinosi visi miško gyventojai: „žvėrys, paukščiai ir net kai kurie vabzdžiai labai ją mėgo, tikriausiai todėl, kad ji buvo išauklėta ir romi mergaitė… Žvėrys ją aprūpindavo viskuo, ko tik reikėjo.“
Greta Malvinos visuomet būdavo pudelis Artemonas.

Prototipas

Malvinos prototipas yra Karlo Kolodžio knygos apie Pinokį veikėja geroji fėja, „gyvenusi miško pakraštyje jau daugiau kaip tūkstantį metų“, „graži mergaitė su žydriausios žydrumos plaukais“. Kai Pinokis nuo jos pabėga, fėja iš nusivylimo miršta, o vėliau, kai jie vėl susitinka, fėja jau suaugusi moteris, „kuri, galbūt, galėjo būti jo motina“.
Malvinoje galima aptikti ir Kolombinos – tradicinio italų kaukių komedijos personažo, – bruožų. Kolombinai visada būdinga grožis, sąžiningumas, dorumas, gera nuotaika. Itališkąjį prototipą atitinka ir tai, kad Malviną įsimylėjęs melancholiškas poetas Pjero.

Malvinos ištakos rusų kultūroje

Malvinos vaizdinio ištakų galima įžiūrėti rytų slavų folklore, pvz., pasakose apie Vasilisą ir Jūrų carą (rus. Василиса и Морской царь), kur Vasilisos užduotis noriai atlieka vabzdžiai: „Hei, skruzdėlės ropojančiosios! Kiek tik jūsų baltajame pasaulyje yra, ropokite čionai ir išrinkite grūdus iš tėvelio stirtų, švariai švariai, iki paskutinio grūdelio… Hei, bitės darbininkės! Kiek tik jūsų baltajame pasaulyje yra, skriskite visos čionai!“
Žydraplaukės lėlės vaizdinyje galima aptikti ir Babos Jagos bruožų. V. Propas manė, kad Baba Jaga yra nevienareikšmis personažas. Savo knygoje „Istorinės stebuklinių pasakų šaknys“ (Исторические корни волшебной сказки) jis rašė, kad Jaga labai sunkiai analizuojamas personažas. Jos vaizdinį sudaro labai daug detalių iš skirtingų pasakų. Šias detales jungiant į vieną vaizdinį jos kartais prieštarauja viena kitai ir į vieną vaizdinį nesijungia. Pagal Propą pasakose egzistuoja trys skirtingi Babos Jagos vaizdiniai.
Malvina gyvena miške, ji maitina ir girdo herojų, paguldo jį miegoti, jai paklūsta žvėrys, paukščiai ir vabzdžiai. Šie bruožai būdingi Jagai davėjai, visų žvėrių motinai ir šeimininkei.
A. Tolstojaus aprašytos Malvinos išvaizda irgi neįprasta, nes ji žydraplaukė. Senojoje slavų pasaulėžiūroje mėlyna ir žydra spalvos buvo siejamos su „anuo pasauliu“, nešvarių jėgų gyvenamosiomis vietomis, buvo laikomos svetimos erdvės atributu, kas atitinka A. Tolstojaus traktuotę.
Modern Lifestyle

Singlai

Iš albumo išleisti singlai: „Birds And Dogs“ ir „Face To Face - Heart To Heart“, kuris Italijoje tapo Top-5 hitu.

Papildoma informacija

Savo antrojo albumo kūrinius dueto The Twins grupės nariai jau įrašinėjo nedidelėje nuosavojoje įrašų studijoje bei pradėjo bendradarbiauti su Tim Dowdall - britu, kuris Vokietijoje studijavo psichologiją. Su jo pagalba vokiečių kalboje grupės narių sukurti dainų tekstai buvo verčiami į anglų kalbą ir adaptuojami prie sukurtos muzikos.
1995 m. albumas buvo skaitmeniniu būdu atnaujintas ir The Twins leidybinės firmos „Passion Factory Records“ perleistas CD pavidalu.
NK Veržej

Istorija

Klubo ištakos siekia 1963 m. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose.