Enron

Istorija

„Enron“ korporacija įsteigta 1985 m. susijungus dviem dujų vamzdynų operatoriams, bendrovėms „Houston Natural Gas“ (būstinė Hiustone) ir „InterNorth“ (būstinė Omahoje). 1999 m. „Enron“ pradėjo teikti elektroninės prekybos žaliavomis paslaugą. „Enron“ pajamos sparčiai augo: 2000 m. jos siekė 100 mlrd. JAV dolerių ir kompanija užėmė 7 vietą Fortune 500 sąraše, bei buvo vertinama 6-a didžiausia pasaulio privačia energetikos bendrove.
Iki bankroto 2001 metais septintos pagal dydį JAV kompanijos „Enron“, kaip ir daugelio kitų komunalinių paslaugų įmonių, pavadinimas nebuvo labai žinomas plačiajai visuomenei. Tačiau energetikų tarpe „Enron“ garsėjo kaip viena iš nedaugelio pasaulio bendrovių, sugebėjusių sėkmingai integruoti tokias sudėtingas veiklas, kaip energijos gamyba, transportavimas ir pardavimai. Per keliolika savo istorijos metų kompanija taip pat išplėtė savo įtaką tokiuose su energetika nesusijusiose veiklose, kaip internetas, rizikos vadyba, vertybinių popierių prekyba ar „orų derivatyvai“ (sezoninių ar nuo gamtinių sąlygų priklausomų verslų draudimas). Būtent tokios pašalinės veiklos ir lėmė spartų „Enron“ augimą, ir būtent dėl jų „Fortune“ žurnalas vadino „Enron“ „pačia inovatyviausia Amerikos kompanija“ šešerius metus iš eilės iki pat 2001 metų.

„Enron“ skandalas

„Enron“ finansinis skandalas iškilo aikštėn 2001 metų pabaigoje. 2001 m. spalį kompanija pranešė apie 618 mln. JAV dolerių ketvirčio nuostolį. Po to buvo atskleista daug neaiškių buhalterinių procedūrų (tai galima vadinti sukčiavimu), atliktų 1990 m. „Enron“ ir partnerėje, apskaitos įmonėje „Arthur Andersen“. Šios procedūros privedė prie didžiausio bankroto istorijoje 2001 m. lapkričio viduryje. Mažesnės kompanijos „Dynegy“ bandymas išgelbėti „Enron“ buvo neįgyvendinamas. Bankroto byla buvo iškelta 2001 m. gruodžio 2 d.
Prasidėjus skandalui, „Enron“ akcijos kaina nukrito nuo 90 dolerių iki kelių centų. Kadangi šios akcijos buvo laikomos patikimomis, neturintis precedento bankrotas buvo laikomas katastrofa finansų pasaulyje. Enron ėmė smukti atskleidus, kad didžioji dalis pelno buvo gauta iš specialiai tam įkurtų įmonių, kurios taip pat apsaugodavo nuo finansinės rizikos, dažniausiai bankroto bei leisdavo vengti mokesčių mokėjimo. Taigi tokios veiklos rezultatas buvo Enron skolų ir nuostolių nefiksavimas oficialiose finansinėse ataskaitose.
Skandalas taip pat lėmė ir „Arthur Andersen“ apskaitos įmonės, kuri tuo metu buvo tarp penkių geriausių apskaitos įmonių pasaulyje, išformavimą.

Faktai

1990 m. pradžioje JAV Kongresas išleido įstatymą, panaikinantį elektros pardavimo valstybinį reguliavimą. Kelerius metus prieš šį, toks pat įstatymas buvo priimtas ir gamtinėms dujoms. Tokia energijos rinka „davė žalią šviesą“ klestėti kompanijoms, tokioms kaip „Enron“. Todėl kainos ėmė labai svyruoti ir tai sukėlė dažną savivaldybių nepasitenkinimą. 1990 m. pabaigoje „Enron“ akcijos buvo parduodamos už 80–90 dolerių už vieną, taigi beveik nebuvo tokių, kurie būtų susirūpinę neaiškia kompanijos finansine apskaita.
2001 m. liepos viduryje, „Enron“ pranešė uždirbusi 50,1 mlrd. dolerių (trigubai daugiau nei prieš metus) ir taip aplenkė prognozes trimis centais už akciją. Nepaisant to, „Enron“ akcijų kaina nukrito 30 % nuo 2000 m. to paties ketvirčio.
Susirūpinimas kilo. „Enron“ susidūrė su sunkumais vykdant „Dabhol Power“ projektą – statant milžinišką elektros jėgainę Indijoje bei sulaukė kritikos tariamai dalyvavus Kalifornijos 2000−2001 m. energetinės krizės sukėlime.

„Enron“ žlugimo laikmetis

2001 m. rugpjūčio 14 d. „Enron“ generalinis direktorius Jeffrey Skilling (buvęs energijos konsultantas „McKinsey&Company“ įmonėje ir atėjęs į „Enron“ 1990 m.) paskelbė apie atsistatydinimą, išbuvęs šiose pareigose tik 6 mėnesius.
Skilling’o teigimu, jis atsistatydina dėl asmeninių priežasčių. Apžvalgininkai pastebėjo, kad keletas mėnesių prieš atsistatydinimą, J. Skilling pardavė mažiausiai 450 tūkst. „Enron“ akcijų už maždaug 33 mln. dolerių (tačiau išėjimo dieną jis vis dar turėjo virš milijono akcijų). Nepaisant to, „Enron“ pirmininkas Kenneth Lay įtikino analitikus, kad nėra „absolučiai nė vienos apskaitos, biržos, rezervų ir kt. problemos“, dėl kurios galėjo atsistatydinti generalinis direktorius J. Skilling. Vėliau jis įtikino apstulbusius rinkos stebėtojus, kad nebus jokio pokyčio kompanijos darbe bei jos perspektyvose ateityje ir pasiskelbė generaliniu direktoriumi.
Vis dėlto sekančią dieną Skilling’as pripažino, kad netvirta „Enron“ kaina akcijų biržoje buvo svari priežastis palikti postą. „New York Times“ redaktorius Paul Krugman pareiškė, kad „Enron“ yra pavyzdys to, kas atsitinka valstybei nereguliuojant tokių dalykų, kaip energija. Po kelių dienų, K. Lay išsiuntė laišką vyr. laikraščio redaktoriui, ginantį „Enron“ kompanijos filosofiją:
„Krugmano atakos tikslas buvo laisvos rinkos sistemos diskreditavimas. Sistemos, kuri leidžia žmonėms patiems pasirinkti ir vėliau džiaugtis jų darbo vaisiais, galimybėmis, protu ir širdimi. Jis (Krugman), matyt, geriau pasitiki monopolijų kontroliuojama arba vyriausybės remiama sistema, kuri priima sprendimus už žmones. Mes nesutinkame, kad esame mažiau patikimi, sąžiningi ir garbingi už tokias institucijas ir jų vadovus.
Siautėjančio „financializavimo“ pavyzdys, kurį pateikia p. Krugman (elektros rinka Kalifornijoje), yra kaip tik jo propaguojamos sistemos, su aktyviu vyriausybės kišimusi, produktas. Iš tikrųjų, vieninteliai iš Kalifornijos fiasko pasipelnė valstybinės Los Andželo, „Pacific Northwest“ ir „British Columbia“ komunalinės įmonės. Ši katastrofa, išeikvojusi Kalifornijos turtą, buvo sukelta ne rinkos daugumos, bet įstatymo, priimto kelių asmenų.“