google/wiki40b huggingface dataset:
Berznykas

Apylinkės

Šalia Berznyko plyti Pilvio, Kieliko, Ilgelio ir Gailieko ežerai. Važiuojant keliu į Seirijus, netoli Berznyko, kairėje pusėje dunkso moreninė kalva Totorkalnis (138,9 m virš jūros lygio). Pasak padavimo, čia vyko lietuvių karių mūšis su totoriais. Prie kelio į Kapčiamiestį yra kalva, vadinama Kartuvių kalnu (lenk. Kartwia Góra, 142,3 m virš jūros lygio).

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1447 m. įkurta Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo parapija. 1524 m. minimas Periamo girios vietininko Mikalojaus Paco įkurtas Berznyko dvaras. Karalienės Bonos Sforzos įsakymu 1547–1557 m. pastatytas Berznyko miestas 1560 m. jau turėjo 70 namų. Tuo metu Mykolas Pacas pastatydino pirmąją bažnyčią. 1559 m. suteiktos Magdeburgo teisės. Prie dvaro veikė spirito varykla, malūnas, plytinė. Po XVII a. karų greta lietuvių Berznyke ėmė kurtis žydai, mozūrai, sentikiai rusai. Iki 1795 m. Berznykas priklausė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Trakų vaivadijai, vėliau Prūsijai, 1816 m. atiteko Rusijos imperijos valdomai Lenkijos karalystei. Nuo 1837 m. įėjo į Augustavo, vėliau į Suvalkų guberniją. 1833 m. pastatyta Švč. Mergelės Marijos bažnyčia. 1856–1864 m. Berznyke gyveno C. Akordas. 1863 m. birželio 25 d. F. Koliškos, V. Hlaskos ir L. Čempinskio sukilėlių būriai ties Berznyku buvo susirėmę su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. 1895 m. panaikintos miesto teisės. Kaime mirė vyskupas Mykolas Pranciškus Karpavičius (1744–1803), išleidęs keletą pamokslų, kai kuriuos jų išvertęs į lietuvių kalbą.
1920 m. lenkų kariškiai be teismo Berznyko miške sušaudė majorą Ramanauską, eilinį Vaitkevičių ir nežinomą kunigą. Jų palaidojimo vieta nežinoma. 1920 m. rugsėjo 22 d. čia įvyko didelės Lietuvos ir Lenkijos kariuomenių kautynės. Lietuviai gerokai gausesnių lenkų jėgų buvo priversti trauktis, tačiau tolesnis lenkų puolimas buvo sustabdytas. Berznyko kapinėse palaidoti lietuvių kariai: leitenantas Petras Saldukas iš Kalvarijos, švėkšniškis Tadas Geležinis, vilkijietis Kazys Liutinskas, klovainiškis Silvestras Petkevičius ir Abraomas Zibermanas. Kaimo apylinkėse yra ir daugiau karių kapinių bei pavienių Lietuvos savanorių kapų, kuriuos prižiūri vietos lietuviai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 403 gyventojai, iš kurių 388 lenkai, 6 gudai ir 9 lietuviai.
1976 m. liepos 1 d. Berznyko valsčius buvo panaikintas, o Berznykas kartu su kitais kaimais prijungtas prie Seinų valsčiaus. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Aplinkinės gyvenvietės

Dvarčėnai 4 km
Aradnykai 5 km
SEINAI 10 km
Zelva 7 km
Moters trikampis

Moters trikampis – ant vulvos augančių gaktos plaukų suformuotas trikampis, esantis smaigaliu į apačią (priešingai nei pas vyrus), su horizontalia linija virš gaktos. Tokį plaukų augimą lemia mažesnis vyriškų hormonų androgenų kiekis nei pas vyrus. Moterų trikampis paprastai būna labiau išreikštas (aiškesnės formos) nei vyrų, nors plaukų tankumas būna įvairus. Kadangi moters trikampis yra vulvos zonoje (dengia ją), jis priskiriamas intymioms vietoms, tad daugelis moterų reguliuoja savo trikampio formą (pakirpdamos arba skusdamos gaktos plaukelius) ir renkasi atitinkamą apatinį trikotažą ar maudymosi kostiumą.
Erebru

Istorija

Miesto teisės suteiktos 1404 m.
Rankine ciklas

Rankine ciklas yra termodinaminis ciklas, kuris paverčia šilumą į darbą. Šiluma yra tiekiama iš išorės į uždarą viją (kilpą), kuri paprastai naudoja vandenį kaip darbo skystį. Šis ciklas gamina apie 80 % visos elektros energijos, naudojamos per visą pasaulį, iš esmės įskaitant visas Saulės šilumines, biokurus, anglies ir atomines elektrines. Šis ciklas pavadintas Škoto enciklopedisto William John Macquorn Rankine pavarde.
SV Bad Aussee

Istorija

Klubo ištakos siekia 1932 m. Žaidė Erste liga pirmenybėse. 
2011 m. Komanda buvo išformuota.
Volgos–Dono kanalas

Volgos–Dono kanalas (rus. Волго-Донской канал), Lenino vardo Volgos–Dono laivybinis kanalas (Волго-Донской судоходный канал имени В. И. Ленина) – laivybinis vandens kanalas Rusijoje, Volgogrado srityje; jungia Volgos ir Dono upes. Vakarinis jo galas įeina į Dono upės Cimliansko tvenkinį netoli Kalačo prie Dono miesto, rytinis galas – į Volgos upę Volgogrado pietiniame pakraštyje. Ilgis 101 km. Yra 13 šliuzų. Kanalu gali plaukti iki 5000 t talpos ir 3,5 m grimzdos laivai.

Istorija

Planai sujungti Kaspijos ir Juodosios jūros baseinus kilo dar XVI amžiuje. 1569 m. turkų sultonas Selimas II nusiuntė 22 tūkst. karių aukštyn Dono upe, kad šie iškastų kanalą į Volgą. Tačiau jiems nepavyko per du mėnesius nieko nuveikti. Kasėjai pareikškė, kad net „visa turkų tauta per 100 metų neiškastų kanalo“. 1697 m. caro Petro I įsakymu pradėtas kasti kanalas tarp Volgos ir Dono intakų – Ilovlės ir Kamyšinkos. Tačiau inžinierius Johanas Brekelis nesugebėjo reikiamai vykdyti darbų. O planus nutraukė karas su Švedija. 1920 m. vėl pradėti kasybos darbai tačiau juos užbaigti sutrukdė Antrasis pasaulinis karas. 1948 m. sovietinė valdžia įdarbinusi politinius kalinius pradėjo grandiozines statybas. Statybos darbai truko vos 4,5 metų (81 km ilgio Panamos kanalas kastas net 34 metus). 1952 m. gegužės 31 d. 13 val. 55 min. tarp pirmo ir antro šliuzų subėgo vanduo. Laivyba pradėta liepos 27 d.
Tomtoras

Istorija

Tarybiniais metais veikė belaisvių stovyklos, čia kalėjo žymus rusų rašytojas ir rezistentas Varlamas Šalamovas.
Kolombas

Istorija

Senasis miesto pavadinimas buvo Kalan-totta, tačiau uoste įsivyravę arabai jį pavertė Kolambu (Ibn Batutas XIV a. mini Kalanpu), o 1517 m. atvykę portugalai K. Kolumbo garbei pavadino Colombo. 1656 m. miestą užėmė olandai, 1796 m. jis atiteko britams.
Narvikas

Istorija

1887 m. įkurtas uostas transportuoti Kirunos ir Jelivarės kasyklų geležies rūdai. Ofotfjordeno įlanka neužšąla dėl Norvegijos jūra tekančios šiltos srovės. Uostas iš pradžių vadintas Viktoriahevnu, 1898 m. pavadintas Narviku, 1902 m. sutektos miesto teisės.
Per Antrąjį pasaulinį karą 1940 m. balandžio 9 d. Narviką užėmė nacių Vermachtas. Balandžio – birželio mėnesiais dėl miesto kovojo Norvegijos kariuomenė ir Sąjungininkų ekspedicinis korpusas, kurį sudarė Didžioji Britanija, Prancūzija ir Lenkija. 1940 m. gegužės 27-28 d. sąjungininkai miestą užėmė, jau birželio 3-8 d. ekspedicinis korpusas buvo evakuotas, o Norvegijos kariuomenė kapituliavo.

Ekonomika

Uostą geležinkelis jungia su Lulėju (Švedija), praeina plentas Oslas – Tromsė. Keltų linija į Svolvaerą (Lofoteno salos). Yra Narviko oro uostas.
Veikia geležinkelio riedmenų, laivų remonto, metalo apdirbimo, maisto (žuvų) pramonės įmonės. Yra universitetinė kolegija, Karo memorialinis muziejus. Miestas, ypač žiemą, traukia turistus – yra keltuvai į aplinkinius kalnus, tarp jų į 656 m. Fegernesfjeleto kalną, kai kurios slidinėjimo trasos apšviečiamos.
Meir Tobianski

Biografija

Gimė 1904 m. gegužės 20 d. Kaune. Kariavo II pasauliniame kare, Jungtinės karalystės kariuomenėje turėjo majoro laipsnį. Dalyvavo Izraelio nepriklausomybės kare, tačiau 1948 m. birželio 30 d. Tel Avive buvo suimtas Izraelio saugumo ir karo lauko teisme apkaltintas valstybės išdavimu, tą pačią dieną buvo sušaudytas apleistoje mokykloje Bait Jize. M. Tobianskis buvo apkaltintas atskleidęs slaptą informaciją Jungtinės karalystės piliečiams, kurie pasidalino šia informacija su tuo metu su Izraeliu kariavusios Jordanijos šnipais. 1949 m. liepos 1 d. buvo reabilituotas ir perlaidotas karininkų kapinėse, ant jo antkapio parašyta nužudytas per klaidą. M. Tobiansko sušaudymui leidimą davęs Isser Beeri po metų buvo nuteistas kalėti tiktai vieną dieną atsižvelgiant į jo nuopelnus Izraelio nepriklausomybės kare.
Rezidentai

Apie serialą

Į ligoninę patenka keturi ką tik studijas baigę medikai. Pirmasis rezidentas Teisutis Kupstas visiškai nieko nenusimano apie mediciną, bet turi
patirties – yra ilgus metus dirbęs greitojoje pagalboje. Antrasis rezidentas Alvydas Gaulė savo žiniomis nedaug lenkia pirmąjį, tačiau jo motina – ligoninės vyriausioji gydytoja Jūratė Burneika, mėginanti įvesti tvarką šioje įstaigoje. Trečiasis rezidentas Leonidas Levinas – puikiai baigęs medicinos mokslus, bet nesugebantis atsiskleisti savo žinių. Ketvirtoji rezidentė Birutė Varputytė – žavi, tačiau neatidi mergina, o naujokams vadovaujantis Terapijos skyriaus vedėjas gydytojas Rimantas Naudžiūnas mano, kad moteris apskritai negali būti gydytoja. Negana to, daktaras Naudžiūnas be paliovos šaiposi iš savo globotinių. Juokingos situacijos nuolat kyla ne tik dėl jaunųjų medikų nepatyrimo, dėl jų per didelio noro, bet ir iš gyvenimiškų situacijų. Taip pat ligoninės koridoriuose su jaunuoliais savo patirtimi dalijasi alkoholikas Odos ir venerinių ligų skyriaus vedėjas daktaras Viktoras Hugo Paplavskis, vieną iš trijų vaikinų suviliojusi vyriausioji medicinos sesuo Angelė, kiti personalo darbuotojai ir ligoniai.
Benkulus

Istorija

Anglų Rytų Indijos kompanija įkūrė pipirų prekybos centrą ir garnizoną Benkulu mieste 1685 m. 1714 m. britai pastatė Malboro tvirtovę, kuri išliko iki šių laikų. Prekybos postas nebuvo pelningas britams dėl prastos vietos ir jie negalėjo surinkti pakankamai pipirų. Uoste sustodavo Anglų Rytų Indijos kompanijos laivai.
Nepaisant sunkumų anglai išsilaikė 140 metų, kol atidavė olandams ir susitelkė į Malaką. Benkulus priklausė Nyderlandų Rytų Indijai iki kol ją Antrojo pasaulinio karo metu užėmė japonai.
Kai olandai įkalino būsimą prezidentą Sukarno, jis trumpai gyveno Benkuluose. Čia jis sutiko žmoną Fatmawati, su kuria susilaukė 7 vaikų, tarp jų buvo būsimoji Indonezijos prezidentė Megawati Sukarnoputri.
Benkulus dažnai niokoja žemės drebėjimai ir cunamiai. 2000 m. birželį žemės drebėjimas nužudė 100 žmonių. Teigiama, kad Benkulus gresia pavojus būti užtvindytai cunamių per artimiausius keletą dešimtmečių dėl požeminių žemės drebėjimų prie Sumatros krantų. 2007 m. rugsėjį žemės drebėjimas nužudė 13 žmonių.
Eigirdžių Dievo Apvaizdos bažnyčia

Istorija

1612–1803 m. Eigirdžiai priklausė Telšių klebonui. Iki 1752 m. pastatyta bažnyčia. 1795 m. Eigirdžių filialisto kunigo Antano Grabausko rūpesčiu pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1817 m. kunigas Jurgis Marcinkevičius jai dovanojo valaką ir 15 margų žemės. 1911 m. įkurta parapija.
Andezitas

Andezitas – efuzinė vidutinio rūgštingumo (SiO₂ kiekis – 52-65 %) magminė uoliena. Šią uolieną sudaro kvarco ir plagioklazo mineralai. Be šių pagrindinių mineralų gali būti biotito, amfibolo ir pirokseno. Uolienos pavadinimas kilo iš kalnų keteros Anduose. Andezitinė lava būdinga subdukciniams okeanų pakraščiams, kur okeaninė tektoninė plokštė palenda po kontinentine.
Kanados prerijos

Kanados prerijos (pranc. Les prairies canadiennes, angl. Canadian Prairies) – Kanados gamtinis regionas, apimantis Manitobos, Saskačevano ir Albertos provincijas. Tai retai gyvenamas lygumų regionas, kuriame verčiamasi kviečių auginimu ir gyvulininkyste.
Būdingos aukštažolės prerijos, mišriosios prerijos, eraičinų pievos. Daugelis prerijų yra išdirbtos, naudojamos žemės ūkiui. Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Žiemos labai šaltos, vasaros karštos. Per metus iškrenta 300-500 mm kritulių, tačiau neretos sausros.
Friedrich Börschmann

Biografija

Gimė 1870 m. birželio 9 d. Priekulėje, jaunesnis brolis Ernst Boerschmann buvo architektas ir sinologas. F. Bioršmanas studijavo mediciną Tiubingeno ir Karaliaučiaus universitetuose. 1898-1900 m. dirbo gydytoju Manheime ir Geldapėje. 1900-1901 m. dirbo gydytoju jūriniuose laivuose. 1901-1907 m. dirbo Alėckoje. 1907-1908 m. dirbo Dancige. 1908-1910 m. dirbo Bartų Romuvoje. 1910 m. pradėjo dirbti Vokietijos raudonajame kryžiuje. I pasaulinio karo metu dirbo karo ligoninėse. Po karo įsitraukė į politiką ir priklausė Barštyno darbininkų ir karininkų politinei organizacijai. Vėliau įsitraukė į Vokietijos socialdemokratų partiją. 1919-1920 m. dalyvavo Veimaro nacionalinėje asamblėjoje ir trumpai dirbo Veimaro reichstage.
Aha!

Aha! – iliustruotas mėnesinis žurnalas, leidžiamas nuo 1992 m. Kaune.

Istorija

Steigėjas ir leidėjas Vilius Užtupas. Iš pradžių leistas kaip „Šimtavardžio“ priedas.
Spausdina galvosūkius, loginius žaidimus, kryžiažodžius, humoristinius rašinius, įvairenybes. Tiražas 1992 m. – 15 000 egz., 1997 m. – 39 000 egz.
San Gohanas

Son Gohanas (jap. 孫 悟飯, pavadintas jo tėvo senelio vardu) yra vienas stipriausių kovotojų Drakonų kovoje Z. Jis yra Goko ir Čičės sūnus bei Son Goteno vyresnysis brolis. Užaugęs Gohanas vedė Videlę, pono Šėtono dukrą ir susilaukė dukters Pan.

Siužetas

Son Gohanas gimė 757 metais Son Gokui ir Čičei. Nuo pat mažų dienų jis buvo nepaprastai stiprus. Vieną kartą, kai Gokas ir Čičė ėjo pasivaikščioti, Son Gokas netyčia paleido vežimėlį, kuriame Gohanas gulėjo, ir kai vežimėlis atsitrenkė į akmenį, Gohanas išskrido iš vežimėlio ir skriejo į medį, bet panaudodamas savo paslėptas galias liko gyvas.
Dar vienas jo jėgų protrūkis buvo pirmajame Drakonų Kovos Z filme - "Mirties zona"" (japoniškai Gražinkite man Gohaną , angliškai Dead Zone), kuris įveikė nemirtingąjį Garliką jaunesnįjį.
Serijose Gohano nuotykiai prasideda kai jis yra pagrobtas savo dėdės Radito. Matydamas, kad jo tėvas kenčia sužalotas Radito, Gohanas supyksta ir atakuoja Raditą smogdamas jam tokį smūgį kokio nei Son Gokas nei Pikolas nebūtų galėję tada smogti.Gohanas su Krilinu kosminiu laivu išskridę į Nameko Planetą, kovojo su Fryzu ir jo parankiniais.
20 metų iš ateities atvykęs Tranksas įspėja apie Androidus ,kurie ateityje nužudė visus Z komandos kovotojus išskyrus Gohaną , ateities Trankso mokytoją, bet dar po trylikos metų jis vis tiek būsiąs androidų nužudytas. Norėdamas užkirsti tam kelią ,Gohanas pradėjo treniruotis su Goku ir Pikolu. Nors ir sustiprėjęs jis, kaip ir kiti jo draugai, niekaip neprilygo kitam androidui, Celui. Tad jis su savo tėvu tęsė treniruotes Laiko ir Sielos kambaryje ištisus metus, nors iš tikrųjų buvo prabėgusi tik viena diena. Būdamas ten Son Gokas pastebėjo, kad jo sūnus turi paslėtų galių .Netrukus Son Gohanas pralenkė savo tėvą ir Son Gokas manė, kad tik Gohanas sugebėtų įveikti Celą. Kambaryje jiedu išmoko būti pilnalaikiu sajanu. Kai Son Gokas pasakė Celui, kad tik jo sūnus gali įveikti siaubūną, niekas netikėjo. Bet Gohanas pasivertęs Antrojo lygio Super sajanu ir padedamas jo tėvo ir draugų įveikė Celą, taip perimdamas herojaus titulą iš Son Goko.
Septyneriais metais vėliau, Gohanas stojo į Orandžinės Žvaigždės Aukštesniąją mokyklą. Ten sutiko savo ateities žmoną Videlę. Dėl didelio nusikalstamumo kiekio mieste, Gohanas tapo didžiuoju Auksiniu kovotoju ir didžiuoju "Saja-menu" ir gelbėjo žmones nuo plėšikų ir nelaimių. Videlė, įtarinėjusi Gohaną greitai demaskavo jį kaip Sajameną ir šantažavo išduosianti jo asmenybę ,jei jis neišmokys jos skraidyti ir nedalyvaus Pasaulio Kovos Menų Čempionate. Bet pasirodęs naujas blogiukas Bū sukėlė grėsmę visatai ir Gohanui įgauti dar daugiau jėgų padėjo senasis Kajus. Po siaubūno nugalėjimo Gohanas vedė Videlę ir susilaukė dukters Pan.
Drakonų kovoje GT, Gohanas daugiau studijuoja negu treniruojasi, nes mėgo mokslą labiau negu kovą. Tačiau jis kovėsi prieš Vaikelį ir siaubingąjį Omega Šenroną.
Jurijus Zenovičius

Biografija

Zenovičių giminės, herbo „Despot“ atstovas.
Aktyvus Livonijos karo (1558–1583 m.) dalyvis. 1559 m. kartu su Jonu Jeronimu Chodkevičiumi Livonijąoje gynė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sienas. Vadovavo 500 raitelių būriui nuo Maskvos ginant Rėzeknę tvirtovę. 1564 m. pasižymėjo Ūlos mūšyje prieš Maskvą. J. Zenovičiaus pulkams teko atremti pirmąjį Maskvos kariuomenės puolimą. Ūlos mūšio metu J. Zenovičius buvo sunkiai sužeistas į galvą. Po ketverių metų - 1568 m. J. Zenovičius sėkmingai vadovavo Lepelio gynybai, už tai gavo valdyti šį miestą iki gyvos galvos. Be to, dar valdė dvarus ir žemes Žemaitijoje, Ašmenos, Minsko, Oršos ir Rečycos pavietuose.
Jurijus Zenovičius pirmasis iš stačiatikių Zenovičių giminės, greičiausiai Mikalojaus Radvilos Juodojo paveiktas, XVI amžiaus viduryje tampo kalvinistu. Jis XVI amžiaus viduryje Smurgainis pavertė pagrindine Zenovičių giminės rezidencija, 1552-1553 m. miestelyje fundavo medinę kalvinistų bažnyčią, kurios kriptoje vykdant jo paties valią buvo palaidotas pagal kalvinistines apeigas.

Šeima

Jurijus Zenovičius buvo vedęs du kartus. Pirmoji žmona - Sofija Hlebavičiūtė. jai mirus - Ona Slucka. Susilaukė sūnaus Kristupo ir dukters Sofijos, ištekėjusios už Kijevo kašteliono Mykolo Aleksandrovičiaus Višnioveckio, - jų proanūkis Mykolas Kaributas Višnioveckis 1669 m. buvo karūnuotas Abiejų Tautų Respublikos valdovu.
Su cinkeliu

Apie laidą

Laidoje kovėsi dvi komandos sudarytos iš 3 įžymių žmonių, kurie varžėsi keturiuose etapuose. Komandų kapitonai – Asta Baukutė bei Jonas Nainys su Rolandu Mackevičiumi. Pirmajame etape žaidėjai spėliojo kuris iš dviejų vaizdo įrašų turi daugiausiai peržiūrų. Antrajame etape žaidėjai spėliojo kuris iš trijų vaizdo įrašų turi daugiausiai peržiūrų. Trečiajame etape žaidėjai spėliojo, kuo baigiasis vaizdo įrašai. Ketvirtajame etape komandų kapitonai turėjo atkartoti peržiūrėtą įrašą savo komandai, kuri privalėjo atspėti kas yra vaizduojama įraše. Penktajame etape buvo peržiūrimas vaizdo įrašas, po kurios vedėjas paskelbdavo klausimą apie peržiūrėtą įrašą, klausimai būdavo apie detales, t. y. kiek/kokios spalvos, pirma komanda atsakiusi laimėdavo šį etapą. Be to, kiekvieną savaitę laidoje buvo renkami juokingiausi Lietuvos vaizdo įrašai, kurių autoriai studijoje būdavo apdovanojami prizais.
Karališkoji musmirė

Išvaizda

Iš pradžių visą karališkąją musmirę gaubia kiaušinio formos kietas apvalkalas, todėl šioje stadijoje ji panaši į kiaušinį. Vėliau viršutinė apvalkalo dalis plyšta ir iš jo išauga vaisiakūnis. Jaunų grybų kepurėlė būna pusrutuliška, senesnių iškiliai paplokščia, kartais per vidurį šiek tiek įdubusi. kepurėlės skersmuo svyruoja nuo 8 iki 20 cm, dažniausiai ji būna kraujo raudonumo, oranžiškai raudonos, aukso geltonumo spalvos. Kepurėlės luobelė lygi blizganti, plika, be žvynelių, karpučių, kraštai vagoti, šiek tiek lipni ir lengvai atsiskiria nuo kepurėlės. Kotas 8 – 15 cm ilgio, 2-3 cm storio, cilindriškas, citrinos geltonumo arba geltonai baltas su gelsvu, dideliu, žemyn nukarusiu rinkiu, jaunų grybų išsipūtęs, senesnių į apačią truputį storėjantis, pagrindas apgaubtas laisva, didele, balta išnara. Skirtingo ilgio lakšteliai laisvi, stori, tankūs, platūs, nesiekiantys koto, pakraščiai šiek tiek papurę, tarpusavy sujungti daugybės lakšteliukų. Viršutinę koto dalį juosia gerai matomas, smulkių vagelių išvagotas geltonas rinkis, kuris, palyginti, greitai nukrenta. Trama minkšta, gelsva, baltai gelsva, koto balta, tvirta, malonaus skonio. Sporos baltos, 9-12x6-7 μm.
Spalvos kaita ir formos: Kepurėlės spalva gali įvairuoti nuo geltonos, oranžinės iki rausvai rudos. Kartais ant kepurėlės matosi didelės lygios karputės (išnaros pėdsakai). Grybo trama balta, išskyrus kepurėlės tramą, kuri būna ryškiai geltona. Peraugęs grybas skleidžia nemalonų supuvusių kiaušinių kvapą.

Augavietė

Karališkoji musmirė mėgsta sausą smėlingą dirvožemį. Paprastai jos aptinkamos lapuočių miškuose. Dažniausiai paplitusios šiltuose kraštuose ir ten auga tiek lygumose, tiek kalnuotose vietovėse.
Sezonas: liepa – spalis.
Panašios rūšys: Jį galima supainioti su paprastąja musmire (Amanita muscaria), kurių kotas ir lakšteliai yra balti.
Vytautas Greičiūnas

Vytautas Greičiūnas (g. 1944 m. rugsėjo 8 d. Šidagių k., Tauragės r.) – pedagogas ir chorvedys.

Biografija

Baigęs Skaudvilės vidurinę mokyklą, 1962–1967 m. Šiaulių pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą bei muziką (dirigavimo mokėsi pas R. Andriuškevičių).
Nuo 1967 m. rudens pradėjo mokytojauti Šiaulių 8-ojoje (dabar Salduvės) vidurinėje mokykloje. Iš pradžių dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą, o nuo 1969 m. ir muziką, pradėjo vadovauti chorams ir vokaliniams ansambliams. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, mokytojo pamokose lankėsi Lietuvos, Rusijos, Airijos, JAV ir Švedijos pedagogai. Daug metų vadovavo jaunučių, jaunių ir merginų chorams, kurie dažnai koncertuodavo, dalyvaudavo miesto dainų šventėse. 1985 m. respublikinei dainų šventei parengė jaunių chorą, 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei – jaunučių ir jaunių chorus, 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei – jaunučių chorą. Mokykloje sumažėjus moksleivių, vadovauja tik jaunučių chorui, vaikinų ir merginų vokaliniams bei instrumentiniams ansambliams. Vokaliniai ansambliai yra respublikinių „Dainų dainelės" konkursų laureatai. 1981 m. subūrė ir skudučių ansamblį, kurį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei. 1990–1994 m. Šiaulių konservatorijoje dėstė muzikinio auklėjimo metodiką, buvo mokyklinės praktikos vadovas. Salduvės vidurinėje mokykloje Šiaulių pedagoginio instituto studentai nuolat atlieka muzikos ir chorvedybos praktiką. 1982 m. chorvedžiui suteiktas muzikos mokytojo metodininko vardas (1994 m. peratestuotas). Dirigavo Šiaulių miesto ir 1993 m. Šiaulių krašto dainų šventėse. Buvo pirmas tokių žinomų Lietuvos atlikėjų, kaip Gytis Paškevičius, Vadimas Kamrazeris (grupė VAIRAS, vaikų studijos EN-DEN-DU ir NIEKO TOKIO), Vytautas Mundinas (grupės VAIRAS ir JONIS) muzikos mokytojas, atvedęs juos į sceną .

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Krupnikas

Krupnikas – likeris, gaminamas iš medaus ir žolelių. Kilęs Lietuvoje. Stiprumas 35-45 % alkoholio.

Istorija

Krupniką sukūrė 1593 m. vienuoliai benediktinai, apgyvendinti Radvilų dvare Nesvyžiuje. Likeris ilgą laiką buvo populiarus tik Lietuvoje, tačiau XIX a. ėmė plisti Lenkijoje, o vėliau – ir kitose pasaulio šalyse.
XX a. pradžioje Krupnikas tapo populiariausiu Lietuvos likeriu, maždaug tuo pat metu nekokybiškos šio gėrimo imitacijos pradėtos gaminti Lenkijoje. Po Antrojo pasaulinio karo Tarybų Sąjungai okupavus Lietuvą, dauguma krupniką gaminusių gamyklų buvo uždarytos, likusios prarado galimybes gauti kokybiškas žaliavas. Tuo metu jis dideliais kiekiais buvo gaminamas Lenkijoje, kur labai išpopuliarėjo, todėl dabar kartais net laikomas lenkišku gėrimu.

Gamyba

Šiuolaikinės krupniko receptūros skiriasi nuo senovinių, kuriose buvo naudota kelios dešimtys skirtingų žolelių. Vietoje medaus neretai naudojami pakaitalai.
XIX a. pabaigoje, ypač, Tarpukario laikotarpiu buvo sukurta daug naujų krupniko receptūrų. Visoms joms būdingas didelis medaus kiekis bei specifinis gamybos būdas: iš stiprios degtinės gaminamas žolelių antpilas, kuris išlaikomas (neretai – ąžuolinėse statinėse), paskui maišomas su medumi, nukošiamas ir vėl kurį laiką brandinamas.
Vieną geresnių krupnikų gamina Stumbro gamykla. Gėrimas neretai gaminamas namuose, ypač apie Kauną, savitą, daug prieskonių ir mažiau medaus turintį krupniką gamina Lietuvos karaimai.

Vartojimas

Krupnikas geriamas iš mažų taurelių, pašildytas iki 50° temperatūros. Pasaulyje tik du likeriai - Krupnikas ir Sambuka likeris, yra geriami karšti.
Krupnikas geriamas prie juodos kavos su pyragaičiais.