Aleksejus Nikolajevičius

Ankstyvoji vaikystė

Aleksejus gimė 1904 m. rugpjūčio 12 d. Peterhofo rūmuose. Caraičiui gimus, jo tėvas Rusijos valdovas Nikolajus II be galo džiaugėsi turėdamas sosto įpėdinį.
Be Aleksejaus, šeimoje dar buvo 4 už jį vyresnės dukros – Olga (g. 1895) , Tatjana (g. 1897), Marija (g. 1899) ir Anastasija (g. 1901).
Aleksejus buvo pakrikštytas 1904 m. rugsėjo 3 d. Peterhofo rūmų koplyčioje.

Liga

Laikui bėgant, jaunojo caraičio gydytojai pastebėjo, kad Aleksejaus kraujas nekreša. Paaiškėjo, kad jis serga hemofilija. Ligą jis buvo paveldėjęs iš savo prosenelės Viktorijos.  
Faktas, kad Aleksejus serga hemofilija buvo valstybės paslaptis – Rusijos žmonės neturėjo nieko apie tai žinoti.   
Tai buvo liūdna žinia Nikolajui – jo sūnus bus per silpnas valdyti didžiulę Rusijos imperiją. Padėtį apsunkino tai, jog žmonių nepasitenkinimas Romanovais vis didėjo - po nesėkmingo Rusijos–Japonijos karo šalyje buvo prasidėję masininiai streikai ir protestai.
Du jūreiviai buvo pasamdyti prižiūrėti jaunąjį caraitį ir būti jo asmens sargybiniais. Aleksejus net susidraugavo su vieno iš jūreivių sūnumi Kolia.
Caraičiui nebuvo leidžiama važinėti dviračiu ir neprižiūrimam žaisti. 
1908 m. Aleksejui liga paūmėjo ir prasidėjo kraujavimo protrūkiai. Aleksejaus tėvai padėti pakvietė rusų mistiką Rasputiną. Jis (manoma, kad hipnozės būdu) sumažino caraičio kančias. Rasputinas įtikino Aleksejaus motiną Aleksandrą, kad jos sūnaus ir visos Romanovų dinastijos likimas priklauso nuo jo.

Gyvenimas po 1917 m. revoliucijos

Po Vasario revoliucijos Nikolajus II atsisakė sosto. 304 metus Rusiją valdžiusiai Romanovų dinastijai atėjo galas. 
Kovo 8 d. Aleksejus ir visa jo šeima buvo suimti. Jiems paskirtas namų areštas Carskoje Selo rūmuose. Ten jie išbuvo iki 1917 m. pabaigos, kai buvo perkelti į Tobolską. 
1918 m. gegužės pabaigoje visi buvo perkelti į Jekaterinburgą. Caraičio šeima apgyvendinti Ipatjevo name. Ten Aleksejus susitrenkė koją ir ji baisiai ištino. Nuo tada caraitis sunkiai vaikščiojo.   
1918 m. birželį vykstant Rusijos pilietiniam karui baltagvardiečių pajėgos apsupo Jekaterinburgą. Uralo taryba (taryba atsakinga už Nikolajų II ir jo šeimą) sprendė ką daryti su buvusiu Rusijos valdovu, jo žmona ir penkiais jų vaikais. Iš pradžių buvo svarstoma išsiųsti juos į Maskvą, bet vėliau nuspręsta, jog monarchų šeimą reikia nuteisti myriop.

Mirtis

Aleksejus buvo sušaudytas bolševikų 1918 m. liepos 17 d. 2 val. nakties su savo šeima Ipatjevo namo rūsyje. 
Jakovas Jurovskis (Ipatjevo namo komendantas) su baudžiamuoju būriu pažadino karališkąją šeimą ir nuvedė juos į rūsį. Jis atnešė Aleksejui ir carienei Aleksandrai kėdes. Ten jis perskaitė mirties nuosprendį ir šovė Nikolajui į galvą. Tai buvo ženklas būriui pradėti šaudyti.    
Komendanto padėjėjas Nikulinas paleido penkis šūvius į Aleksejų, o Jurovskis iššovė paskutiniąją kulką iš savo apkabos. Caraitis nuslydo nuo kėdės, bet gavęs šešias kulkas jis tebebuvo gyvas (Aleksejaus motina prie jo liemenės buvo prisiuvusi brangakmenius ir deimantus, jei jiems pavyktų pabėgti iš Rusijos). Būrio narys Jermakovas išsitraukė durtuvą ir kelis kartus smeigė juo į Aleksejų. Galiausiai Jurovskis dar du kartus šovė į caraičio galvą ir šis mirė.