google/wiki40b huggingface dataset:
Dmochi Glinkai

Istorija

1827 m. kaime buvo 12 namų ir 78 gyventojai. XIX a. pabaigoje kaimas tapo Dmochi Glinkų valsčiaus centru ir priklausė Čiževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Palivarkas įsikūrė šalia Broko upės ir sudarė 548 margų. Palivarke buvo 20 medinių pastatų ir vandens malūnas. 1921 m. palivarke buvo 3 pastatai ir 43 gyventojai, iš kurių 17 vyrai ir 26 moterys. Palivarke gyveno 40 lenkų ir 3 žydai. Šalia esančiame kaime buvo 21 namai ir 132 gyventojai, iš kurių 63 vyrai ir 69 moterys.1919-1948 m. kaimo pavadinimu vadintas Dmochi Glinkų valsčius.
Moksleivių varpai

„Moksleivių varpai“ – Lietuvos mėnesinis iliustruotas moksleivių žurnalas, ėjęs 1925–1930 m., 1933 m., 1939–1940 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungai priklausiusi Lietuvos moksleivių „Varpo“ sąjungos Centro valdyba, nuo 1933 m. J. Paknys, nuo 1939 m. studentų „Varpo“ draugija. Spausdino Kuzmickio ir Beileso spaustuvė, K. Norkienės spaustuvė, Varpo spaustuvė Kaune. 1931 m. birželio mėn. – 1933 m. kovo mėn. ir 1933 m. liepos mėn. – 1939 m. balandžio mėn. uždraustas karinės cenzūros, 1935–1936 m. vietoj „Moksleivių varpų“ ėjo žurnalas „Moksleivis“. 
Atspindėjo radikalias kairiąsias pažiūras. Rašė moksleivių, studentų, jaunimo švietimo, kultūros, dvasinio ugdymo klausimais.
Bendradarbiavo Petras Cvirka, Kazys Grinius, Kostas Korsakas, Eugenijus Matuzevičius, Bronys Raila, Jonas Šimkus ir kiti.
Čokviai

Paplitimas

Pagrindinės čokvių gyvenamos teritorijos yra mažiau derlingos lygumos tarp Lundos ir Bijės plynaukščių. Čia jie gyvena tarp senesnių krašto gyventojų nganguelų.

Lundos imperijoje

Čokviai yra kildinami iš Lundos imperijos (XVII-XIX a.), klestėjusios pietvakarinėje KDR ir gretimose Angolos teritorijose, kur sudarė vieną iš dvylikos klanų. Yra hipotezė, kad jie galėjo kilti vieni iš senųjų krašto gyventojų pigmėjų, kurie ilgainiui perėmė į kraštą atsikėlusių bantų kalbą ir kultūrą.
Dėl savo padėties vakariausiose Lundos teritorijose, čokviai galėjo kontroliuoti prekybinius karavanų kelius su vakaruose gyvenusiais ovimbundais. Jiems čokviai parduodavo vergus, dramblio kaulą, vėliau kaučiuką, o už tai juos pasiekdavo portugalų prekės, pirmiausia šaunamieji ginklai. Dėl to ilgainiui čokviai tapo ekonomiškai stipriausiu Lundos klanu ir dėl prekybinės veiklos paplito didelėse teritorijose iki pat Bijės plynaukštės.

Čokvė

XIX a. čokviai atsisakė mokėti duoklę Lundai ir tapo nepriklausomi. 1887 m. turėdami šaunamuosius ginklus, jie nugalėjo Lundos armiją ir paėmė Lundoje valdžią. Jų trumpam sukurta valstybė Čokvė valdė didžiules teritorijas Lundos plynaukštėje. Čokvės valstybine kalba tapo čokvių kalba, paplito čokvių papročiai.
Tuometinė Čokvė buvo viena iš tuometinės pietinės savanų Afrikos XIX a. efemeriškų imperijų, tokių, kaip Tipu Tip, Garanganzė ir kitos.

Kolonijinis laikotarpis

1885 m. Berlyno konferencijoje ir 1891 m. Portugalijos-Anglijos sutartimi Čokvė (ir Lunda) buvo padalinta tarp Portugalijos Vakarų Afrikos, Rodezijos ir Belgijos Kongo. Pagrindinės čokvių teritorijos atiteko Portugalijai.
Tačiau portugalai teritorijas įsisavinti pradėjo tik apie 1930 m., nukariaudami čokvius ir pajungdami juos savo valdžiai. Dabar čokviai yra viena iš Angolos tautų.

Kultūra

Čokviai yra išvystę aukšto lygio tradicinę dailę, pirmiausia medinę skulptūrą. Labai išraiškingos čokvių kaukės.
Lietuvos oro linijos

Lietuvos oro linijos – 1938–1940 m. veikusi Lietuvos valstybinė oro linijų bendrovė.

Ištakos

Pirmieji Lietuvoje registruoti lėktuvai į orą pakilo 1919 m. kovo 1 d. Tai buvo iš Vokietijos kariuomenės įsigyti aštuoni „LVGC VI“ tipo Lietuvos karo aviacijos lėktuvai. Oro transportavimas Lietuvoje pradėtas 1921 m., kuomet karo lėktuvais pradėtas skraidinti paštas.

Įkūrimas ir veikla

Bendrovė „Lietuvos oro linijos“ buvo įkurta 1938 m. rugsėjo 20 d. Kaune. Pirmą skrydį Lietuvos oro linijos atliko dar iki savo įsikūrimo, 1938 m. rugsėjo 5 d. Skraidoma buvo tik vasaros sezono metu. Viso per 1938 m. atlikta 34 skrydžiai maršrutu Kaunas-Palanga, pervežtas 31 keleivis. 1939 m. maršrutu Kaunas-Palanga Lietuvos oro linijos atliko 216 skrydžių, pervežė 764 keleivius, 3546 kg bagažo ir 3476 kg pašto. Tais pačiais metais pradėti ir pirmieji tarptautiniai skrydžiai maršrutu Kaunas-Ryga.
Skrydžiams Lietuvos oro linijos naudojo 1938 m. Jungtinėje Karalystėje įsigytus šešiaviečius dvimotorius keleivinius lėktuvus „Percival Q-6 Petrel“. Lėktuvai buvo įregistruoti numeriais LY-SOA ir LY-SOB, jiems suteikti vardai „Stepas Darius“ ir „Stasys Girėnas“.
Pirmaisiais oro linijų veiklos metais bilietas maršrutu Kaunas-Palanga kainavo 38 Lt. Antraisiais metais bendrovė bilieto kainą sumažino iki 25 Lt. Bilieto kaina parinkta dėl galimybės konkuruoti su geležinkeliu, kuriame buvo taikoma 20 litų už 100 km ir 2,5 lito už 10 kg bagažo įkainiai.

Veiklos nutraukimas

Lietuvos oro linijos veiklą nutraukė 1940 m. birželio 16 d., kai okupacinė sovietų valdžia sustabdė visus skrydžius Lietuvos teritorijoje. Formaliai aneksavus Lietuvą ir inkorporavus ją į SSRS sudėtį, civilinės aviacijos skrydžius pradėjo vykdyti sovietinė valstybinė aviakompanija „Aeroflot“, naudodama ir buvusių Lietuvos oro linijų lėktuvus.
Anelė Biliūnaitė

Anelė Biliūnaitė (g. 1940 m. vasario 15 d. Janonių k., Molėtų r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Alantos vidurinę mokyklą, 1958–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. K. Dubikaitytė).
1963–1967 m. Panevėžio 2-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovė. Chorai parengti 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei, taip pat vadovavo Panevėžio autokompresorių gamyklos mišriajam chorui. 1967–1971 m. Maišiagalos (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunių ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovė. Abu kolektyvus parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o jaunių chorą ir 1970 m. respublikinei dainų šventei. 1971–1976 m. Marijampolio (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovė. 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse jaunių choras laimėjo antrąją vietą. Chorai parengti Vilniaus rajono dainų šventėms, koncertavo Baltarusijoje ir Lenkijoje. 1972–1975 m. vadovavo Vilniaus rajono mokytojų mišriajam chorui – parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei.
Nuo 1976 m. Respublikinio mokytojų tobulinimosi instituto muzikos kabineto metodininkė. Tęsdama darbą Lietuvos pedagogų kvalifikacijos institute, yra Saviraiškos ugdymo skyriaus vyr. metodininkė, rengia atestacines bei kvalifikacines programas, organizuoja seminarus muzikos mokytojų kvalifikacijai kelti ir pirminei mokytojų atestacijai, skleidžia gerąją pedagoginio darbo patirtį, skaito paskaitas ir veda praktinius užsiėmimus respublikinių seminarų dalyviams, konsultuoja įvairius meno mėgėjų kolektyvus.
A. Biliūnaitė buvo Vilniaus rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė, rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konsultantė, respublikinių „Dainų dainelės" konkursų žiuri narė, meno mėgėjų konkursų žiuri atsakingoji sekretorė.
Nuo 1995 m. Lietuvos ikimokyklinių įstaigų ir bendrojo lavinimo mokyklų muzikos mokytojų kvalifikacinės komisijos sekretorė, nuo 1997 m. muzikos mokytojų kvalifikacinės komisijos sekretorė. Yra Lietuvos muzikų draugijos ir Muzikos mokytojų asociacijos narė; 1970 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu; 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Čagatajaus chanatas

Čagatajaus ulusas

Chanato atsiradimui prielaidos susidarė po didžiojo mongolų chano Čingischano mirties, t. y. 1225 m., kuomet jo imperija buvo padalinta į keturis administracinius vienetus – ulusus, paskirtus valdyti keturiems sūnums: Ugedėjui, Džučiui, Tolujui ir Čagatajui. Čagatajus, antrasis sūnus, gavo Transoksianą (žemes tarp Amudarjos ir Syrdarjos, šiuolaikiniame Uzbekistane) bei teritorijas Tarimo baseine (Rytų Turkestanas, dab. Kinijos Sindziango provincija). Savo sostine jis padarė Almaliką dabartinėje šiaurės rytų Kinijoje.
Čagatajaus ulusas pripažino Didžiojo Chano valdžią. Iš pradžių juo buvo Ugedėjus, vėliau Monkė. 1242 m. mirus Čagatajui, jo uluso teritorijose įsitvirtino Čagatajaus palikuonys (Čagataidai): čia valdė Čagatajaus anūkas Chara-Chulagu ir kiti, tačiau sprendimai dėl chanų išrinkimo priklausė Didžiajam Chanui ir mongolų kurultajui Karakorume. Be to, vakarines uluso teitorijas (Transoksianos miestus) valdė atskiri pareigūnai (emyrai), kurie irgi buvo atskaitingi tiesiogiai didžiajam chanui.

Nepriklausomybė

Nepriklausomam chanatui susiformuoti galimybė atsirado 1259 m., po Didžiojo Chano Monkės mirties. Tuo metu Mongolų imperijoje prasidėjo suirutė: pilietinis karas tarp Chubilajaus ir Arik Bukos. Ja uluse pasinaudojo Čagatajaus vaikaitis Algu (1260–1266 m.), kuris sukilo prieš Arik Buką, užėmė naujas teritorijas ir perėmė tiesioginį Transoksianos valdymą iš didžiojo chano. Taip susiformavo nepriklausomas Čagatajaus chanatas. Algu įpėdiniai greitai perėmė vietos religiją – islamą, kuriam laikui į vakarines chanato (Transoksianą) dalis buvo perkelta sostinė (ji buvo įkurta Karšyje).
Chanatas vienybę išlaikė iki XIV a. vidurio. Tačiau 1346 m., nužudžius Kazan-chaną, šalyje prasidėjo suirutė, ir gentinė dezintegracija. Po kelerių metų buvusio chanato teritorijoje susiformavo vakarinis Maveranachro chanatas (iš jo kilo Timūridų imperija) ir rytinis Mogulistanas. Abu šie chanatai skelbėsi Čagatajų chanato valstybėmis paveldėtojomis.
Haliucinozė

Haliucinozė, haliucinozės sindromas - nuolatinė haliucinavimo būsena, pasireiškianti gausiomis haliucinacijomis. Dažniausiai vyrauja vien tik klausos, rečiau – tik regos, lytos, uoslės ar skonio haliucinacijos. Šiam sindromui būdinga tai, kad nesutrinka sąmonė, dažniausiai išlieka kritika šių haliucinacijų atžvilgiu. Jos simptomai dažniausiai suintensyvėja vakare ir naktį. Kartu gali būti mąstymo, afektinių, elgesio sutrikimų. Haliucinozės būdingos sergant epilepsija, šizofrenija, organinėmis galvos smegenų ligomis ir kt.
Jeigu tai būna pseudohaliucinacijos, būsena vadinama pseudohaliucinoze.
Arabijos pusiasalis

Arabijos pusiasalis (arab. شبه الجزيرة العربية = šibh al-jazīrat al-ʻarabīya) – pusiasalis pietvakarių Azijoje, yra tarp Rytų Afrikos ir Indijos. Tai didžiausias pusiasalis pasaulyje, jo plotas siekia 3 237 500 km². Daugiau nei pusę jo teritorijos užima Saudo Arabija. Kitos valstybės: Jemenas, Omanas, Kuveitas, Kataras, Jungtiniai Arabų Emyratai, dalis Irako ir Jordanijos. Pusiasalį iš vakarų skalauja Raudonoji jūra, iš pietų – Adeno įlanka ir Arabijos jūra, iš rytų – Omano ir Persijos įlankos. Šiaurinė pusiasalio riba dažniausiai vedama 30° p. pl. lygiagrete.
Kranto linija raižyta nedaug, krantai žemi. Būdingas lygumų ir plynaukščių reljefas, pietuose, vakaruose ir rytuose pereinantis į kalnus (aukštis iki 3600 m). Pagal Raudonosios jūros ir Persijos įlankos pakrantes driekiasi Tichamos ir El Hasos žemumos. Persijos įlankos pakrantė žymi didžiausiais pasaulyje naftos ir gamtinių dujų telkiniais.
Klimatas tropinis, sausas, šiaurėje vietomis subtropinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo 7 iki 24 °C, liepą visur siekia apie 30 °C. Kritulių per metus iškrenta nuo 50-100 mm lygumose iki 500 mm kalnuose. Pastovių upių nėra, tėra po liūčių susidarančių tėkmių vagos (vadžiai). Beveik visą teritoriją užima smėlio ir akmeningosios dykumos (Rub el Halis, Dechna, Didysis Nefudas, Mažasis Nefudas), vietomis yra pusdykumių. Kalnuose yra savanų ir retmiškių sričių. Oazių tinklas retas.
Arabijos pusiasalis žymus kaip islamo tėvynė. Visos pusiasalyje esančios valstybės yra islamiškos, čia yra du švenčiausi musulmonų miestai – Meka ir Medina.
La Gvachiros pusiasalis

La Gvachiros pusiasalis (isp. Península de La Guajira), Goachira (Goajira) – pusiasalis Pietų Amerikos šiaurėje, daugiausia Kolumbijoje (Guachiros departamente), bei Venesueloje (Sulijos valstijoje). Skalaujamas Karibų jūros. Rytuose ribojasi su Venesuelos įlanka. Plotas 12 tūkst. km². Paviršius pietvakariuose žemas, šiaurės rytuose iškyla iki 853 m.
Tropinės pusdykumės (La Gvachiros dykuma). Klimatas pasatinis. Druskos gavyba. Šiaurinis pusiasalio galas – Galjinaso kyšulys, šiauriausia žemyno vieta.
Deiros Palmė

Deiros palmė – dirbtinio palmės formos salyno projektas Dubajuje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose. Tai vienas iš trijų Palmių salų projektų.
Rolandas Kazlas

Biografija

1987 m. baigė Molėtų vidurinę mokyklą, 1991 m. – Lietuvos konservatorijos aktorių laidą (kurso vadovai Dalia Tamulevičiūtė ir Algirdas Latėnas).
1991–1993 m. buvo Šiaurės Atėnų teatro aktorius, 1993–2007 m. Valstybinio jaunimo teatro aktorius, šiuo metu laisvas kūrėjas. Vaidino ir tebevaidina Lietuvos nacionalinio dramos teatro, „Meno forto“ spektakliuose.
Komiškiems vaidmenims būdinga ekscentrika, žaismingumas ir improvizacija, o dramatiškiems – psichologinis tikslumas, jautrumas.
Mykolas Kazanas

Mykolas Kazanas (1925 m. rugpjūčio 22 d. Šilutė – 1945 m. liepos 7 d. Jaskoniškės, Dusetų valsčius) – Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas.

Biografija

Tėvas Afanasijus Kazanas, motina Sofija Kazakevičiūtė. 1940 m. birželio mėn. su tėvais persikėlė į Zarasus. 1944 m. Vietinės rinktinės kariūnų mokyklos Marijampolėje kursantas, Tėvynės apsaugos rinktinės savanoris. 1944 m. spalio mėn. dalyvavo Sedos-Mažeikių kautynėse su TSRS kariuomene. 1944 m. lapkričio mėn. Zarasų apskrities vakarinėje dalyje subūrė partizanų „Vyčio“ kuopą, jos pagrindu – Lokio rinktinę, jai vadovavo (slapyvardžiai Mutka, Siaubas). Gruodžio 27 d. vadovavo Antazavės Šilo mūšiui, buvo sužeistas. 1945 m. balandžio – gegužės mėn. suvienijo 5 partizanų būrius, apie 100 žmonių į kuopą, jos vadas. Gegužės 29 d. Derviniuose (Antazavės valsčius) sumušė Antazavės stribų būrį. Stiprėjant NKVD kariniam persekiojimui 1945 m. birželio mėn. jo kuopa buvo išskirstyta į mobilias grupes. Su dviem partizanais žuvo (susisprogdino) enkavedistams apsupus dienojimo vietą J. Markelio sodyboje. Palaikai 1989 m. perlaidoti Antazavės kapinėse.
Milė Šablauskaitė

Milė Šablauskaitė-Juškėnienė (g. 1944 m. rugsėjo 1 d. Juodgalviuose, Ignalinos rajone) – lietuvių teatro aktorė.
1962–1967 m. studijavo vaidybą Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėstytojai Vytautas Čibiras, Zenonas Buožis). Nuo 1967 metų – Kauno valstybinio dramos teatro aktorė.
Cikloidė

Ciklòidė [[[graikų kalba|gr.]] kykloeidēs – apskritimo pavidalo] – plokščia kreivė, kurią brėžia apskritimo, be slydimo riedančio tiese, taškas.

Istorija

Cikloidę pradėjo tyrinėti Nikolajus Kuzietis, o 1599 m. Galilėjus šiai kreivei suteikė pavadinimą.
1634 m. Žilesas de Robervalis matematiškai įrodė, kad cikloidės arkos plotas lygus trims ją sugeneravusio apskritimo plotams, o 1658 m. Kristoferis Vrenas įrodė, kad vienos cikloidės arkos lanko ilgis keturis kartus didesnis nei ją sugeneravusio apskritimo skersmuo.
Faktą, kad cikloidė yra tautochronė XVII a. atrado danų matematikas Kristianas Heigensas ir pritaikė švytuokliniams laikrodžiams taip sumažindamas laiko skaičiavimo paklaidą nuo 15 min. per dieną iki 15 s. Būtent dėl šio atradimo švytuokliniai laikrodžiai buvo laiko skaičiavimo etalonu net 270 metų, iki 1927 m., kai buvo išrastas kvarcinis laikrodis.
Urozgano provincija

Geografija

Beveik visą teritoriją užima Hindukušo kalnai. Šiaurine dalimi prateka Helmando upė.

Gyventojai

Provincijoje gyvena daugiausia puštūnai (tame tarpe klajokliai kočiai). Svarbiausios jų gentys yra popalzajai, ačakzajai, nurzajai, barakzajai, alikozajai. Yra dar hazarų, beludžių. Dauguma gyventojų yra musulmonai sunitai.
Achtung Baby

Apie albumą

Albumas pastebimai paveiktas elektroninės šokių muzikos, tačiau tai vienas iš pačių sėkmingiausių U2 albumų, dažnai cituojamas ir kaip vienas geriausių roko istorijoje. Visame pasaulyje parduota daugiau kaip 18 mln. Achtung Baby kopijų, jis laimėjo Grammy apdovanojimą.
1998 m. žunalo „Q“ skaitytojai balsuodami jam skyrė 15-ąją vietą geriausių visų laikų albumų sąraše. 2003 m. žurnalo „Rolling Stone“ sudarytame sąraše „500 geriausių visų laikų albumų“, užėmė 62-ąją vietą.
Navinykai

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmą kartą Navinykai minimi 1765 m. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 151 gyventojas, iš kurių 1 lenkas ir 150 lietuvių. Tarpukaryje įsikūrė lietuviškų organizacijų skyriai. Antrojo pasaulinio karo metais dalis navinykiečių buvo laikomi Suvalkų koncentracijos stovykloje, 30 % buvo perkelti į Lietuvą. Iki 1958 m. vasario pabaigos įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, veikė biblioteka (Vidugirių bibliotekos filialas) su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Mokykla

1915-1920 m. veikė lietuviška pradinė mokykla, vėliau lenkiška, su neprivalomomis lietuvių kalbos pamokomis. 1953 m. atsidarė lenkų – lietuvių pagrindinė mokykla, o 1985 m. joje susikūrė vaikų etnografinis ansamblis Bildukai (vadovės Irena Barnecka ir Gražina Korzeniecka). 2000 m. už sėkmingą pasirodymą tarptautiniame folkloro fesivalyje Unguroje (Vengoževe) ansamblis abdovanotas „Auksinio elniuko“ prizu. Dabar veikia lietuviška pagrindinė mokykla, direktorė Anastazija Sidarienė.

Literatūra

Tarybų Lietuvos enciklopedija, 3 tomas, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1987, 189 psl.
Alleyne Francique

Biografija

Alleyne Francique tarptautinę karjerą pradėjo 1999 m., kuomet sudalyvavo 1999 m. pasaulio čempionate. Sevilijoje vykusiose varžybose sportininkas savo grupėje atbėgo septintas, o galutinėje įskaitoje aplenkė tik atstovus iš Maltos ir Zambijos. Po dvejų metų 2001 m. pasaulio čempionate lengvaatletis pasirodė žymiai sėkmingiau ir pateko į finalą. Finaliniame bėgime jis 400 m distanciją įveikė per 46.23 s ir liko šeštoje vietoje. 2002 m. lengvaatletis debiutavo Sandraugos žaidynėse. Pusfinalyje atbėgęs pirmas, finale jis rungties neįvykdė. 2003 m. pasaulio pirmenybėse Francique vėl pateko į finalą, kuriame pasiekė tokį patį rezultatą, kaip prieš dvejus metus – 6 vieta. Po metų bėgikas debiutavo Pasaulio uždarų patalpų čempionate. Budapešte vykusiose pirmenybėse sportininkas pelnė aukso medalį ir tapo pirmuoju šalies atstovu pelniusi medalį čempionate. Tais pačiai metai sportininkas pateko į nacionalinę olimpinę rinktinę. 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkui pritrūko 0,24 s iki medalio ir liko ketvirtoje vietoje. helisnkyje vykęs 2005 m. pasaulio čempionatas Francique buvo nesėkmingas – pusfinalyje jis liko penktas ir į finalą nepateko. 2006 m. lengvaatlečiui buvo žymiai sėkmingesni. Sportininkas iškovojo sidabro medalius Sandraugos žaidynėse, bei Centrinės Amerikos ir Karibų žaidynėse, o pasaulio uždarų patalpų čempionate pelnė antrąjį aukso medalį. 2007 m. pasaulio čempionate bėgikas pasiekė pusfinalius, kur liko šeštas ir į finalą nepateko. 2008 m. Francique dalyvavo pasaulio uždarų patalpų čempionate ir 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, bet nei viename čempionate nepavyko pasiekti bent antrą etapą.
Valerija Bartuševičiūtė Medziblocka

Kilmė

Valerija Bartuševičiūtė–Medziblocka (pavardė gali būti verčiama kaip Bartusevičiūtė arba Bartoševičiūtė) gimė 1840 m. birželio 4 d. Panemunio dvare, vieno iš Birštono kurorto įkūrėjų Adomo Bartuševičiaus ir Dominykos Jodkovskos Bartuševičienės šeimoje. Prieš ją buvo gimę du broliai: Vaclovas Bartuševičius ir Adomas Dominykas Bartuševičius.  
1842 m. mirė motina Dominyka, todėl vaikų auklėjimo našta teko tėvui. Valerijai tuomet tebuvo tik dveji metukai.

Dalyvavimas 1863 m. sukilime

Kilus 1863 m. sukilimui visa Bartuševičių šeima į jį įsitraukė. Valerijos brolis Adomas Dominykas Bartuševičius vadovavo sukilėlių būriui, brolis Vaclovas Bartuševičius gydė sukilimo dalyvius, kartu su tėvu Pelėšiškėse 1863 m. balandžio-liepos mėnesiais sužeistiems sukilėliams buvo įsteigę slėptuvę-ligoninę.
Valerija 1863 m. sukilimo metu gabeno maisto atsargas kartu su Bartuševičių dvariškiu Niemčinovskiu valtimi per Nemuno upę sukilėliams. Tuo ji buvo apkaltinta.

Šeima

1865 m. vasario 11 d. Valerija Bartuševičiūtė Vilniuje Šv. Jonų bažnyčioje ištekėjo už bajoro Jono Medziblockio. Pirmas jų sūnus Voitechas Jonas gimė 1866 m. vasario 8 d. Panemunio dvare Nemajūnuose kaip tik tuo metu, kai buvo keliamos naujos bylos prieš jos tėvą Panemunio dvaro savininką Adomą Bartuševičių, dėdę Leoną Jurgį Jodkovskį, kitus artimuosius. 
Po sūnaus gimimo Medziblockių šeima persikėlė gyventi į Birštoną. Vėliau jie apsigyveno Vilniuje.
Valerija Bartuševičiūtė – Medziblocka mirė 1909 m. birželio 11 d. Vilniuje jau būdama našle. Paliko sūnus: Voitechą – Joną, Samuelį – Sigizmundą, Izidorių ir Adomą bei dukterį Eugeniją. Palaidota Bernardinų kapinėse.
Briedinės

Istorija

Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei. 1980 m. gyveno 3 gyventojai.
Indėlių ir investicijų draudimas

Indėlių ir investicijų draudimas – valstybinė įmonė, veikianti pagal LR indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymą, nustatantį fizinių ir juridinių asmenų indėlių, laikomų Lietuvos bankuose, privalomojo draudimo tvarką ir šių indėlių kompensavimo iš Indėlių draudimo fondo lėšų normas bei reglamentuojantį įsipareigojimų investuotojams draudimo sistemą.
1996 m. gruodžio 16 d. Lietuvos Respublikos ūkio ministerijoje buvo įregistruota valstybės įmonė Indėlių draudimo fondas.
2002 metais VĮ Indėlių draudimo fondo pavadinimas pakeistas į VĮ „Indėlių ir investicijų draudimas“.
Akmenropos

Išvaizda

Būriui priklauso maži, 12–35 mm ilgio besparniai vabzdžiai, truputį panašūs į auslindas. Kūnas dažniausiai gležnas, smulkiai plaukuotas, rudas arba rusvas. Akys mažos, kartais jų visai nėra. Antenos ilgos, sudarytos iš 23–45 narelių. Pilvelio gale yra du ploni, ilgi cerkai, o patelės turi kiaušdėtę.

Biologija

Aktyvūs naktimis, retkarčiais dieną. Visaėdės, gaudo įvairius nariuotakojus. Taip pat minta ir detritu, samanomis ar kitu augaliniu maistu. Retkarčiais patelė gali suėsti patiną.
Kopuliacija trunka iki 4 val.; apvaisinta patelė kiaušinėlius praėjus 10–50 dienų ar keliems mėnesiams po poravimosi deda į supuvusią medieną, samanas, plyšius tarp akmenų ar dirvožemį. Nimfos neriasi apie 9 kartus ir vystosi 5 ar daugiau metų. Be maisto nimfos gali išgyventi nuo 3 iki 6 mėnesių. Suaugėliai gyvena iki 2 metų.
Akmenropos prisitaikiusios gyventi šaltoje temperatūroje. Aktyvios kai tik temperatūra pakyla vos vos virš 0 ° C. Aukštesnės nei 16 ° C temperatūros netoleruoja, greitai žūsta. Prie minusinės temperatūros taip pat gali greitai žūti. Gyvena vėsiuose kalnų miškuose, olose, aukštai kalnuose (prie ledynų, iki 3200 m aukščio) arba giliai įsiraususios į miško paklotę. Kadangi akmenropos besparniai vabzdžiai – jų migracija labai ribota.

Paplitimas

Pirmą kartą šio būrio vabzdžiai buvo aptikti 1906 m. entomologų Edmund Murton Walker ir T.B. Kurata Kanados Uoliniuose kalnuose, Albertos provincijoje. Vėliau akmenropų rūšių atrasta ir Rytų Azijoje, Japonijoje, Korėjoje, Kinijoje, Sibire.

Sistematika

Sistematika nėra nusistovėjusi. Dažnai autoriai akmenropas, kartu su gladiatoriais (Mantophasmatodea) jungia į vieną būrį Notoptera.
Būriui priklauso viena šeima tikrosios akmenropos (Grylloblattidae) 5 gentys ir apie 30 rūšių.