google/wiki40b huggingface dataset:
Vakarų Viru apskritis

Geografija

Šiaurinė apskrities dalis išsidėsčiusi žemumoje, kuri Baltijos glintu leidžiasi į Suomijos įlanką. Likusi dalis yra Pandiverės aukštumoje. Apskričiai priklauso įlankoje esančios nedidelės Uhtju ir Vaindloo salelės. Vakarų Viru garsėja klinčių telkiniais. Gausu miškų, pelkių, ežerų, upių (svarbiausios Kunda, Valgejõgi). Čia įkurtas pirmasis Estijoje Lahemaa nacionalinis parkas.

Ekonomika

Svarbiausia ūkio šaka – klinčių gavyba. Taip pat vystoma žvejyba, miškininkystė, žemės ūkis. Alkoholinių gėrimų pramonė (net 3/4 šalies spirito gamybos).
Vincas Jomantas

Biografija

Tėvas Vilius Jomantas. 1942 m. studijavo Vilniaus dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. studijavo Miuncheno dailės akademijoje.
1948 m. emigravo į Australiją, nuo 1951 m. gyveno Viktorijos valstijoje. 1960–1987 m. dėstė Karališkajame technologijos institute Melburne, 1964–1987 m. Skulptūros katedros vedėjas.

Kūryba

Sukūrė abstrakčių medžio skulptūrų ir monumentalių reljefinių kompozicijų interjerams („Gate“, „Biros“). Derino įvairias medžiagas – akmenį, sintetines dervas, naudojo polichromiją („Myth“). Skulptūros sudėtingos kompozicijos, darnios ritmikos, būdingi pagoniški ir krikščioniški simboliai. Nuo 1956 m. dalyvavo parodose (Paryžius, Tokijas, Naujoji Zelandija), dailininkų modernistų grupuotės „Centre Five“ veikloje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Australijos galerijos.
Latvijos nacionalinis teatras

Istorija

Eklektiško stiliaus teatro pastatas buvo pastatytas 1902 m., tapo vienu prašmatniausių ne tik bulvarų žiede, bet ir visoje Rygoje. Statyboms vadovavo architektas Augustas Reinbergas, darbus vykdė latvių verslininko Krišjanio Kergalvio statybininkai. Nuo statybos pradžios buvo suplanuotos naujovės: elektros apšvietimas, ventiliacinė sistema. Teatrą atidarė 1902 m. rugsėjo 14 d. А. Ostrovskio pastatymu „Snieguolė“.
Iš pradžių jis vadinosi Antrasis miesto, arba Rusų teatras. Anksčiau pastatytas buvo Pirmasis miesto, arba Vokiečių teatras, vėliau tapęs Latvijos nacionaline opera. Rusų teatre vaidino rusų aktorių trupė, gyvavusi iki Pirmojo pasaulinio karo. Po 1918 m. lapkričio 18 d. teatro scenoje paskelbtos Latvijos valstybės, netrukus teatras buvo perduotas latvių trupei. Tai įvyko 1919 m. vasario 23 d., ir jis kuriam laikui tapo tarybinės Latvijos darbo teatru. Lapkričio 30 d. patvirtintas Latvijos nacionalinis teatras. Čia vyko pirmųjų latviškų pjesių premjeros, buvo statomi klasikų kūriniai.
1921 m. teatro vadovu tapo Janis Rainis. Nuo 1932 m. teatre 2 metus pjeses statė garsus rusų režisierius Michailas Čechovas.
1935 m. teatro scenoje buvo sumontuotas sceninis diskas, veikęs iki 2002 m.
1940 m. prasidėjo tarybinis laikotarpis, teatras pavadintas Latvijos TSR dramos teatru. 
Vokiečių okupacijos metais per Antrąjį pasaulinį karą veikė Rygos dramos teatras, kuriam vadovavo režisierius Alfredas Amtmanis-Briedytis.
1955 m. pastatyta garsi dramaturgo Rūdolfo Blaumanio pjesė „Siuvėjų dienos Silmačiuose“ (Skroderdienas Silmačos), vėliau dešimtmečius traukusi pilnas sales žiūrovų ir kasmet prieš Jonines baigdavusi eilinį teatro sezoną. 1966 m. vyriausiuoju teatro režisieriumi pradėjo dirbti Alfredas Jaunušanas.
1988 m. lapkričio 17 d. grąžintas ankstesnis pavadinimas – Latvijos nacionalinis teatras, o jo scenoje jau kitą dieną, lapkričio 18 d., buvo paminėtas Latvijos nepriklausomybės 70-metis.
2002–2004 m. vyko teatro rūmų kapitalinis remontas, spektakliai buvo iškelti į Dailės teatro Mažąją salę, VEF kultūros rūmus, kitas vietas. 2017 m. padidėjo teatro plotas, atidarius naujos salės priestatą.
2018 m. duomenimis, trupėje dirbo  50 aktorių, 22 laisvai samdomi aktoriai, 16 režisierių.
Rasa Baškienė

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierė – ekonomistė.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Senamiesčio skyriaus narė. Nuo 2019 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.
Bulonė-Bijankūras

Istorija

1860 m. prijungtas Bijankūras, tačiau iki 1924 m. sujungtas miestas tebesivadino Bulone prie Senos.
Kazys Bridžius

Biografija

Baigęs Šunskų pradžios mokyklą, mokėsi Marijampolės ir Šiaulių gimnazijose, studijavo Vytauto Didžiojo universitete.
1922 m. besimokydamas Marijampolės gimnazijoje, rašė ir vertė eilėraščius, kurių dalis 1931 m. paskelbta lyrikos knygoje „Gyvenimo kryžkely“. 1925–1927 m. dirbo Marijampolės savaitraščio „Šešupės bangos“ redakcijoje, 1927–1928 m. redagavo katalikiškos krypties laikraštį „Šiaulietis“, nuo 1924 m. leistą Šiauliuose. 1928 m. suorganizavo ir, prikalbinęs leidėju būti Bronių Buišą, drauge su J. Janulaičiu ėmė redaguoti šiauliečių liberaliosios minties savaitraštį „Momentas“, ėjusį dvejus metus. Už publikacijas „Momente“ nuvežtas į Piktmiškį, kankintas.  Tuo pačiu metu dirbo ir Kaune leidžiamame meno kritikos žurnale „Meno kultūra“, kuriame bendradarbiavo to meto Kauno garsenybės Paulius Galaunė, Liudas Gira, Ignas Šlapelis ir Viktoras Žadeika.
Nuo 1930 m. balandžio mėn. Marijampolės savaitraščio „Suvalkietis“ antrasis redaktorius (leidėjas ir vyr. redaktorius Petras Mažūnaitis). 1937–1940 m. redagavo „Dirvos“ bendrovės leidžiamo tautinės pakraipos savaitraščio „Suvalkų kraštas“ redaktorius. Pasirašinėjo slapyvardžiais Kbr, Fatamorgana, Kabyras, K-as, Fredas, K. Felicitas.
1940 m. pavasarį kartu su režisieriumi Kaziu Tumkevičiumi vadovavo Marijampolės Darbo teatrui. 1940 m. vasarą sovietams nutraukus „Suvalkų krašto“ leidybą, K. Bridžius pusiau slaptai gyveno pas savo giminaičius ir garsius knygnešius Bridžius Degučiuose, 1940 m. pabaigoje pasitraukė į Vokietiją]], Berlyne ir Karaliaučiuje dirbo vokiečių informacijos žinyboje.
1945–1947 m. Hanau lietuvių karo pabėgėlių stovykloje redagavo „Hanau Lietuvių tremtinių bendruomenės komiteto informacijos biuletenį“ (iki 1946 kovo m. „Radijo žinios“), dalyvavo 1946 gegužės 11-12 d. Hanau įvykusiame lietuvių žurnalistų suvažiavime.
1948 m. išvyko į Kanadą. Iki 1966 m. dirbo aukso kasyklose Pickl Crow. Joms užsidarius, persikėlė į Torontą, nuo 1973 m. sunkiai sirgo. Mirė 1982 m., buvo palaidotas Toronto lietuvių kapinėse. 1983 m. palaikai pargabenti į Lietuvą ir palaidoti Šiauliuose.
Tauragės Šv. Vilniaus kankinių Antano, Jono ir Eustachijaus cerkvė

Istorija

Pirmoji Vilniaus kankinių cerkvė Tauragėje pastatyta 1853 metais buvusios muitinės pastate. 1875 m. pastatyta nauja akmeninė cerkvė vidaus reikalų ministerijos lėšomis. I pasaulinio karo metu ir po jo cerkvė buvo tapusi sandėliu. Stačiatikiai ne kartą prašė vidaus reikalų ministerijos ir seimo grąžinti cerkvę, tačiau ji 1925 m. buvo parduota varžytinėse ir nugriauta. Jos vietoje pastatyti šaulių rūmai.
Stačiatikiai mišias laikydavo liuteronų maldos namuose ir nuosavuose butuose. Tik 1933 m. jie pastatė nedidelę medinę šventyklą kapinėse. Vyriausybė tam skyrė 5000 litų, kurių neužteko. Buvo pradėta rinkti aukas. 1937 m. parapijoje buvo 608 tikinčiųjų. 1948 m. sovietų valdžia parapiją oficialiai įregistravo. 1958 m. pastatas išplėstas, tais metais parapijoje buvo 170 tikinčiųjų.
Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje

Apie filmą

„Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“ yra filmas visai šeimai. Anot Hayao Miyazaki, filmo herojės Šihiros prototipu tapo jo draugo 10-metė duktė. Filme aikštinga ir nedrąsi mergaitė tampa savimi pasitikinčia, jaučiančia atsakomybę, skiriančia tiesą nuo neteisybės, pasiaukojimą nuo godulio, tvirta asmenybe. Tuo Hayao Miyazaki kovoja prieš nužemintą moters vaidmenį Rytų kultūrose. Norėdama išgelbėti savo žmogiškąją esybę ir neišnykti dvasių pasaulyje, Šihira turi sužadinti savyje geriausius žmogiškuosius jausmus. Kaip kontrastas Šihirai vaizduojami supanašėję, į varles panašūs, godulio apimti dvasių pirties darbuotojai. Pirties valdytoja burtininkė Jubaba pasislėpusi skaičiuoja brangakmenius ir auksą. Jubabos kambariai vaizduojami kaip prabangūs Vakarų kultūros stiliaus ir įrengimo apartamentai. Jos antagonistės, burtininkės Zenibos trobelė, atvirkščiai, kukli ir šilta.
Kuriant filmą paaiškėjo, kad jis gausis daugiau nei 3 valandų ilgumo, todėl daugelį scenų teko priverstinai trumpinti, kad filmo trukmė tilptų į komercinį formatą. Didžioji dalis filmo kurta „Studio Ghibli“ animatorių ranka, o kompiuterinė grafika buvo naudojama saikingai. Kai kuriuos herojus, pvz., kūriko Kamadži padėjėjus, galima pažinti iš ankstesnių Hayao Miyazaki filmų. Filmo muziką sukūrė Joe Hisaishi, atliko Japonijos Naujosios filharmonijos orkestras.

Siužetas

Šihiro Ogino (荻野 千尋 – Ogino Chihiro) yra 10–ties metų mergaitė, kuri su tėvais kraustosi į naują miestą. Ji nepatenkinta dėl kraustymosi ir vis nerimauja kaip tai ją paveiks. Mergaitė skundžiasi viskuo: pradedant naująja mokykla ir baigiant gėlių puokšte, gautą kaip išsikraustymo dovaną.
Šihiros tėtis Akijo (荻野 明夫 – Ogino Akio) bandydamas surasti trumpesni kelią iki naujųjų namų įsuka į miško keliuką, kuris baigiasi keistu pastatu. Smalsūs Šihiros tėvai žengia pro tamsų įėjimą. Gale tamsaus tunelio jie manosi radę apleistą parką, bet iš tikro tai yra įėjimas į Dvasių pasaulį.
Eidami išdžiuvusios upės vaga tėvai užuodžia maistą ir sekdami kvapą nuklysta į apleisto miestelio restoraną. Nors restorane nieko nėra, bet stalai apkrauti gardžiausio maisto lėkštėmis. Tėvai įžengę į restoraną patys prisikrauna maistą į lėkštes ir ima jį valgyti it paršai, o Šihiro nubėga gilyn į miestą. Ten ji aptinka didelę pirtį, kurią galima pasiekti perėjus tiltą. Užlipusi ant jo, Šihiro susitinka su berniuku, vardu Haku (ハク) ir šis puola ją įkalbinėti kuo greičiau palikti miestą, kol neatėjo naktis. Kaip tik tuo metu dangų uždengia tamsūs debesys, o pirtyje bei visame miestelyje įsižiebia šviesos.
Šihiro skuba miesto gatvėmis į restoraną ir randa ten savo tėvus, vis dar tebevalgančius, bet pavirtusius kiaulėmis. Mergaitė miesto gatvelėmis, pilnomis juodų šešėlinių būtybių, persigandusi puola ieškoti kelio atgal prie automobilio, bet vietoj tako, atlydėjusio į miestą, ji aptinka gausybę vandens. Šihira galvoja, kad ji sapnuoja, tačiau ją suradęs Haku išsklaido iliuzijas. Jis paaiškina, kad jei Šihira nori grįžti atgal į žmonių pasaulį ir išgelbėti tėvus, ji privalo įsidarbinti burtininkės Jubabos valdomoje dvasių pirtyje …
Baikalas (kaimas)

Geografija

Gyvenvietė yra įsikūrusi šalia Baikalo ežero, kairiajame Angaros krante. Kitoje upės pusėje yra Listvianka. Gyvenvietės šiaurėje yra Primorės aukštuma. Baikalas yra 60 km į pietus nuo srities sostinės Irkutsko.

Gyventojai

Kaime 2005 gyveno 0,5 tūkst. gyventojų. TSRS laikais kaime gyveno daugiau nei 10 000 gyventojų, todėl buvo gavęs miestelio statusą.

Susisiekimas

Transporto mazgas – geležinkelio stotis „Port Baikalas“ ir paskutinis punktas Baikalo aplinkkelio geležinkelyje. Kursuoja automobilių keltas per Angarą į Listvianką.
Kazuo Taoka

Biografija

Gimė 1912 m. kovo 28 d. Kobėje. Tėvams nesirūpinant ir neprižiūrint, anksti pradėjo pragyvenimui dirbti Kobės dokuose. Labai greitai įstojo į Noburu Yamaguchi vadovaujamą jakudzos klaną. Pradžioje tarnavo kaip kareivis gatvės muštynėse, ypač – išstuminėjant kitus klanus iš dokų. Gavo Kuma (Lokys) pravardę.
1936, būdamas 23 metų amžiaus, Taoka buvo nuteistas aštuonerių metų laisvės atėmimo bausme už priešiško jakudzos gangsterio nužudymą. 1943, išėjęs iš kalėjimo, grįžo atgal į savo klaną. 1946 mirė jo bosas Noburu Yamaguchi, ir Kadzuo Taoka 33 metų amžiaus tapo Yamaguchi-gumi galva. Tuo metu klanas dėl policijos areštų ir šaukimų į kariuomenę buvo ypač susilpnėjęs, likę tik maždaug 25 kareiviai.
Pirmaja auka tapo Honda Kai – didelė azartinių žaidimų verslu Kobėje užsiiminėjusi grupuotė. Iš pradžių jie sudarė sąjungą, tačiau Taokai nepatiko dalintis valdžia. Tradiciniais metodais veikiantys lošėjai neturėjo jokių galimybių pasipriešinti be skrupulų veikiantiems Yamaguchi-gumi kareiviams, ir Honda Kai buvo „prarytas“ ir prijungtas prie Kadzuo Taokos klano.
Kiti buvo Meiyu-kai, Osakos korėjiečių gauja. Jų sutriuškinimas davė Yamaguchi-gumi didelę dalį reketo Osakoje. Miyamoto Gumi klanas nusprendė verčiau pasiduoti ir pats įsilieti į Yamaguchi-gumi. Galiausiai Kadzuo Taokai pradėjus judėti link Tokijo ir Jokohamos, jo kelyje atsidūrė vienas galingiausių to meto jakudzos klanų Inagawa Kai. 1972 metais tarpininkaujant pačiam Jošio Kodamai, įtakingiausiam ir galingiausiam Japonijos nusikalstamo pasaulio žmogui, įvyko sandėris tarp Yamaguchi-gumi ir Inagawa Kai. Susikūrė beprecedentinės įtakos jakudzos aljansas, kurio kontrolės išvengė tik keturios prefektūros.
1978 m. Kioto naktiniame klube įsiveržęs jaunuolis sugebėjo išvengti asmens sargybinių ir rimtai sužeidęs Yamaguchi-gumi bosą 38 kalibro pistoletu, pabėgo. Taoka buvo skubiai nuvežtas į ligoninę ir išgyveno. „Lokys“ išsiaiškino, kad žudikas buvo iš Matsuda klano. Po kelių savaičių jis buvo rastas negyvas miškuose netoli Kobės. Pasveikęs nuo sužeidimų, Kadzuo Taoka grįžo prie savo kriminalinės imperijos valdymo.
Jakudzos bosas savo ir savo klano įtaką ir galią išlaikė aukštumoje be jokių didesnių nuopolių iki pat mirties nuo širdies smūgio 1981 m. liepos 30 d. Jo laidotuvės buvo didžiulis renginys, kuriame dalyvavo Yamaguchi-gumi vadai iš visos Japonijos, daug pramogų verslo atstovų ir garsenybių. Taoka prieš mirtį buvo spėjęs parinkti paveldėtoją, tačiau tuo metu jis buvo kalėjime ir valdžios perimti negalėjo. Policijai areštavus beveik tūkstanį narių, klanas atsidūrė ties žlugimo riba. Stabilumą pavyko išsaugoti tik jo žmonai laikinai perėmus valdžią, kol buvo išrinktas kitas oyabun.
Jo dukra Yuki 1983-1990 m. buvo ištekėjusi už muzikanto Kitaro.
Kvarta (mokestis)

Kvarta arba kvorta (liet. ketvirtis) – mokestis, kuris buvo imamas į valstybės iždą iš Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karališkųjų žemės valdų kariniams reikalams.
Kvartos dydis – 1/4 dalis valdų metinių pajamų. Mokestis Lenkijoje įvestas 1562 m., Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės žemėse – 1590 m. Iš pradžių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kvarta buvo imama tik tais metais, kada nutardavo Abiejų Tautų Respublikos Seimas. Nuo 1633 m. mokestį pradėta imti kasmet, nes trūko lėšų karo amunicijai įsigyti. XVII a. antroje pusėje buvo surenkama apie 7000 auksinų.
Daugiausia kvartos mokesčio Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės iždas gaudavo iš Žemaitijos, Pinsko ir Ašmenos pavietų (apskričių). Tačiau šių nenuolatinių ir nedidelių karinių pajamų neužtekdavo samdomajai kariuomenei išlaikyti ir kitiems kariniams reikalams. XVIII a. pabaigoje imta rinkti dvigubą kvartą. Mokestis visoje valstybėje panaikintas po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Juodkrantės evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Juodkrantės dailidė Klimkus Grigalaitis (1750–1825) 1770–1780 m. pastatė pirmąją medinę bažnyčią . 1878 m. per Jonines gaisras šią bažnyčią sunaikino.1885 m. rugpjūtį buvo pašventinta nauja mūrinė evangelikų liuteronų bažnyčia, kurią suprojektavo žymus vokiečių architektas Frydrichas Augustas Štiuleris. Kadangi XVIII a. Karvaičių parapijoje, kuriai priklausė Juodkrantė, 4/5 gyventojų buvo kuršininkai ir lietuviai, tai Juodkrantės žvejai pamaldas klausė tik lietuviškai. 1920 m. jau tik 50 iš 367 juodkrantiškių lankė lietuviškas pamaldas. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia uždaryta. 1976 m., atlikus kapitalinį apleistos Juodkrantės bažnyčios remontą, bažnyčioje buvo įrengta Miniatiūrų muziejaus ekspozicija (arch. Vladas Vizgirda). 1988 m. bažnyčia grąžinta evangelikams, o nuo 1989 m. nuomojama katalikų.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinio stiliaus, stačiakampio plano, vienanavė.
Mimaliai

Istorija

LTSR laikais prie Mimalių prijungtas Šukių kaimas bei dalis Mikšiškių.
Belaja Cholunica

Istorija

Gyvenvietė pradėjo kurtis 1764 m. įkūrus ketaus lydimo kombinatą. Buvo patvenkta upė. 1928 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės, 1965 m. – miesto statusas.
Švinobrudas

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo XIX a. vidurio kaimas priklausė Staneko palivarkui. 1845 m. kaime gyveno 2 šeimos, 6 vyrai ir 6 moterys. Tuo metu kaime ant Švinobrudkos upės veikė vandens malūnas ir lentpjūvė. XIX a. pabaigoje kaime buvo įkurta Milo gamyklėlė.
FC Tokyo

Istorija

Klubo ištakos siekia 1933 m.
Britų anglų kalba

Regioniniai ypatumai

Britų anglų kalboje egzistuoja daug kalbos variantų. Pavyzdžiui, būdvardis „wee“ (liet. mažas) beveik išimtinai naudojamas Škotijoje ir Airijoje, kartais ir Jorkšyre, tuo tarpu kitur vyrauja žodis „little“ (mažas). Nepaisant to, Jungtinėje Karalystėje rašytinė anglų kalba ganėtinai vienoda, ir ją galima apibūdinti kaip britų anglų kalba. Tačiau šnekamosios anglų kalbos formos skiriasi žymiai daugiau nei daugelyje kitų pasaulio kraštų, kuriuose šnekama angliškai, todėl šnekamajai kalbai sunkiau pritaikyti vienodą britų anglų kalbos sampratą.
Daugelis Britanijos žmonių kalba su regioniniu akcentu. Tačiau apie 2 % britų naudoja norminę tarseną (received pronunciation), dar vadinamą „karalienės anglų kalba“, „Oksfordo anglų kalba“ ir „BBC anglų kalba“. Šis akcentas yra kilęs iš Midlandso ir pietų regiono tarmių mišinio, vartoto Londone ankstyvajame moderniajame laikotarpyje. Jis dažnai naudojamas kaip anglų kalbos modelis jos besimokantiems užsieniečiams.
Anglų kalba Jungtinėje Karalystėje, kaip ir kitose šalyse, kur ji vartojama, yra reglamentuojama susitarimais, o ne oficialių įstaigų, tokių kaip, pavyzdžiui, „Académie française“ ar „Real Academia Española“. Įvairūs žodynai (Oksfordo anglų kalbos žodynas, Longmano šiuolaikinės anglų kalbos žodynas, Čembersų žodynas, Kolinzo anglų kalbos žodynas) registruoja kalbos naudojimąsi, o ne bando nurodyti.

Britų ir amerikiečių variantai

Skirtingai nuo amerikiečių anglų kalbos, terminas britų anglų kalba kartais taikomas plačiąja prasme kaip sinonimas įvairių anglų kalbos atmainų, vartojamų kai kuriose Tautų Sandraugos valstybėse narėse. 
Britų anglų kalbai būdingi fonologiniai bruožai, kurie daugiausiai siejami su raidės R tarimu, taip pat su sprogstamuoju T garsu ir kai kuriais šiai tarmei būdingais dvibalsiais.
Britai ir amerikiečiai naudoja kai kuriuos skirtingus terminus, pavyzdžiui, atatinkamai: „biscuits“ ir „cookies“ (sausainiai), „lift“ ir „elevator“ (liftas), „flat“ ir „apartment“ (butas), „lorry“ ir „truck“ (sunkvežimis). Britų anglų kalboje tai, kas tariama kaip „z“, rašoma kaip „s“, o amerikiečiai dažnai išlaiko „z“ rašybą: „apologise“ ir „apologize“. Panašiai yra su „o“ garso rašyba, kuris atitinkamai rašomas „ou“ ir „o“: „colour“ ir „color“. Amerikiečiai linkę rečiau rašyti dvigubas raides: „travelling“ ir „traveling“.
Oficialiuose susitikimuose, jei juose nėra amerikiečių, pirmenybė teikiama britų anglų kalbai. Europos Sąjungos teisės aktai rašomi britiška anglų kalba, kas skatina vartoti būtent šį kalbos variantą Europoje. Lietuvos universitetuose ir mokyklose mokomasi britiškojo kalbos varianto.
Edvinas Minkštimas

Biografija

Edvinas Minkštimas yra plačiai vertinamas kaip vienas iškiliausių Europos jaunųjų pianistų, kurio platus repertuaras, virtuoziška technika ir muzikinė išraiška lydėjo jo pasirodymus Europos ir Šiaurės Amerikos salose. Ypač žinomas dėl romantinės Listo, Šopeno ir Rachmaninovo , Paryžiaus virtuozų Alkan, Thalberg, Herz kūrinių bei Bach, Ligeti ir Piacola muzikos atlikimo.
2012 m. gegužės mėnesį Minkštimui buvo suteiktas muzikos menų daktaro laipsnis Juilliard, New York’e. Edvinas Minkštimas laimėjo Belz-Parker Jaunojo Menininko apdovanojimą Memphis, Tennessy valstijoje 2010 m. bei pirmąją vietą Penktame Tarptautiniame Čiurlionio vardo pianistų konkurse 2007 m. (Vilniuje, Lietuvoje). Minkštimas taip pat buvo apdovanotas Pirmajame Čaikovskio vardo tarptautiniame konkurse jauniesiems muzikams ( Maskvoje), Tarptautiniame Knezkova-Hussey vardo pianistų konkurse ( Kanadoje), Europos Pianistų Dienose ( Prancūzijoje) bei susilaukė kitų apdovanojimų. Jo talentą liudija daugybė gautų stipendijų bei subsidijų Lietuvoje, Prancūzijoje ir JAV.
Gimęs Kaune, Lietuvoje, Minkštimas teigia, jog nuo vaikystės jam įtaką turėjo Šiaurės šalių poezija, baltų mitologija ir kiti romantiniai vaizdiniai. Muzikiniam atlikimui jis semiasi įkvėpimo iš viduramžių sakmių, legendų, pasižyminčių dvasios, stiprybės ir valios galiomis, sužadinančių grožio ilgesį ir norą siekti už horizonto ribų. Jis siekia perteikti muzikos kūrinio lyriškumą ir poeziją, kartu neslėpdamas virtuoziškos technikos ir jaučia, jog jam didelę įtaką padarė tokie didieji pianistai kaip Richter, Sergejus Rachmaninovas, Michelangeli ir Paderewski, taip pat Brahms, Ligeti ir Penderecki kūriniai.
Atlikėjas debiutavo būdamas 14 metų, kai su Lietuvos Nacionalinės Filharmonijos orkestru atliko Grieg’o koncertą fortepijonui a-moll. Jo pasirodymas su New Juilliard ansambliu (Alice Tully salėje, Lincoln Center, New York) buvo puikiai įvertintas, o rečitalis Christopher vasaros festivalyje 2006 m. (Vilniuje) buvo laikomas renginio akcentu. 2007 m. jis atliko Liszt Antrąjį Koncertą fortepijonui kartu su Nacionalines Filharmonijos Orkestru.
2011 m. gegužę Edvinas Minkštimas įgijo muzikos menų daktaro laipsnį Juilliard, New York, studijuodamas pas profesorių Jerome Lowenthal. Anksčiau atlikėjas gavo menininko diplomą aukščiausiose, trečio lygmens studijose Paryžiaus Konservatorijoje (CNSMDP pas profesorių Michel Beroff. Prieš išvykdamas į Paryžių, Edvinas Minkštimas studijavo Lietuvoje pas profesorę, fortepijono katedros vedėją Veroniką Vitaitę Vilniaus Muzikos Akademijoje. Atlikėjas lankė meistriškumo kursus pas pianistus Nikolai Petroff, Vladimir Ashkenazy, Idil Beret, Eugene Indjic, Jeffrey Swann, Joseph Kalichstein, Marie Francoise-Bucquet bei kitais garsiais atlikėjais, tokiais kaip Itzhak Perlman.
Gene Kelly

Gene Kelly (g. 1912m. balandžio 23 d. Pitsburge, Pensilvanija, JAV; m. 1996m. vasario 2 d. Beverli Hilse, JAV) – amerikiečių aktorius, režisierius, šokėjas ir choreografas.
Parijos piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Vaitkuškio piliakalnis 8 kmJuodausių piliakalnis 12 kmPilionių piliakalnis 14 kmSukinių piliakalnis 14 kmKiauklių piliakalnis 12 kmBartkūnų piliakalnis 2 kmDainių piliakalnis 12 kmLaužiškio piliakalnis 18 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Liepkalnio stačiatikių kapinės

Liepkalnio stačiatikių kapinės – stačiatikių kapinės Liepkalnyje, Vilniuje, prie Dzūkų gatvės.

Istorija

Kapinės pradėtos kurti XIX a. pradžioje.
1838 m. daugiausia pirklio Tichono Zaicevo lėšomis pagal Nikolajaus Čiagino projektą buvo pastatyta Eufrosinijos Polockietės cerkvė. Nuo tada šios kapinės buvo vadinamos Šv. Eufrosinijos vardu. Nuo 1944 m. – Liepkalnio kapinės.