google/wiki40b huggingface dataset:
Digrių koplyčia

Istorija

Koplyčią XIX a. pr. be leidimo pastatė Fredos dvaro savininkas Juozapas Godlevskis (Garliauskas). Kartu buvo išmūrytas gyvenamasis namas ir kiti kunigo sodybos pastatai. Konsekruota 1861 m.
Ji pagarsėjo 1863 m. sukilimo metu, kai nuo koplyčios iki Aleksoto tilto buvo surengta patriotinė-religinė procesija, pasipriešinimui prieš Rusijos valdymą. Protestuotojai nešė kryžius, vėliavas, altorėlius, jiems vadovavo trys augustinų kunigai. Ant Aleksoto tilto turėjo susitikti su kita procesija iš miesto pusės, bet carinė valdžia neleido procesijoms susitikti, išardydama perkėlos per Nemuną dalį. Su kunigais, vedusiais procesiją, buvo be gailesčio susidorota.
Koplyčioje pamaldas laikydavo iš Garliavos atvykęs kunigas. XIX a. antroje pusėje prie jos buvo medinė varpinė, įrengti „Kryžiaus keliai“, kurių stotys būdavo apeinamos pirmąjį kiekvieno mėnesio penktadienį. Dėl šios tradicijos koplyčiai prigijo „Pėtnyčių“ vardas.
Paminėta 1865 m. kaip mūrinė, o 1881 m. kad statyta iš plytų, dengta malksnomis, turinti bokštelį, stogas dvišlaitis, dengtas čerpėmis. Okupacijos metais ji buvo sugriauta.

Statusas

Koplyčia yra Vilkaviškio vyskupijos teritorijoje. 2017 m. duomenimis, koplyčia iš esmės neturėjo šeimininko, nebuvo įregistruota Nekilnojamojo turto registre. Vyskupija atsisakė Kauno rajono savivaldybės siūlymo perimti šiuos maldos namus, nors oficialiais dokumentais šios pozicijos nėra išreiškusi. Pasak vyskupijos kurijos kanclerio Lino Baltrušaičio, svarstymų dėl šios koplyčios ateities būta. Tačiau įvertinus jos būklę bei praktinio panaudojimo galimybes, apsispręsta, jog toks objektas vyskupijai nereikalingas.

Architektūra

Koplyčia bebokštė, vienanavė, stačiakampio plano, su tiesia apside ir maža, prie šiaurinio kampo prišlieta zakristija. Zakristija ir atikas veikiausiai buvo pristatyti prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Koplyčia pastatyta romantizmo, rekonstruota istorizmo laikotarpiais, todėl turi jų bruožų.
Darželinis jazminas

Paplitimas ir augavietės

Paplites beveik visoje Europoje. Nuo seno įvežtas į Lietuvą ir tapęs populiarus dekoratyvinis dėl gražių ir kvapnių žiedų augalas. Šviesamėgis krūmas, mėgsta derlingus, nesunkius purius dirvožemius, nors neblogai pakenčia unksmę. Taip pat atsparus užterštam miestų orui. Labai plačiai auginamas kaimuose, sodybose, gyvenvietėse, miestuose ir jų parkuose.

Požymiai

Krūmas 0,5-2, kartais iki 3 m aukščio su plačia, rutuliška laja. Senų šakelių žievė gelsvai rusva, kuri lupasi plonais lakšteliais. Jauni ūgliai plaukuoti, vėliau pliki auga po 2 glaudžiai vienas priešais kitą. Šakos gausios, stačios, jų žievė rausvai ruda, lupasi plonais lakšteliais. Lapai 4-8, kartais iki 10 cm ilgio ir 2-5 cm pločio, kiaušininški, viršutinės pusės paviršius plikas, ryškiai žalios spalvos, apatinės – su plaukelių kuokštais gyslų kampuose ir šviesesnės žalios palvos. Lapų galas smailėjantis, pakraščiai retai dantyti. Žiedai labai kvapnūs, gelsvai balti 2,5-3,5 cm skersmens, susitelkę kekėse po 5-7, kartais 9-11.

Žydėjimas

Žydi apie birželio mėn. 9 dieną, su ± 4 dienų paklaida, pagal stebėjimus Dotnuvoje. Dėžutės subręsta rugpjūtį – rugsėjį.

Kilmė ir pavadinimas

Manoma kad yra kilęs iš pietryčių Europos. Pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžio phileo – myliu, ir adelphos – brolis. Mokslinio, lotynų kalba pavadinimo autorius Karlas Linėjus, gyvenęs 1707–1778 metais.
Maskvos tarptautinė automobilių paroda

Maskvos tarptautinė automobilių paroda (rus. Московский Международный Автомобильный Салон) – kas dvejus metus vykstanti automobilių paroda, nuo 2006 m. rengiama rugpjūtį Maskvos „Crocus“ ekspozicijų centre. 2010 m. šis renginys gavo "A" klasės reitingą ir tapo aukščiausios klasės automobilių paroda.
Žeberklas

Žeberklas – svaidomasis žvejojimo ir medžiojimo įrankis. Primityviausias, iš kaulo arba rago pagamintas žeberklas, vartojamas nuo ankstyvojo paleolito iki šiol Afrikos, Okeanijos ir Amerikos pirmykščių genčių. Raginis žeberklas su išpjaustytomis užkarpomis Lietuvos teritorijoje buvo vartojamas nuo vėlyvojo paleolito; mezolite žeberklas buvo su titnago užkarpomis. Nuo I tūkstantmečio pr. m. e. II pusės žvejybai dažniausiai naudoti žeberklai, turintys geležinius daugiadančius antgalius.
XIX a. ir XX a. pirmoje pusėje kaimo kalviai gamino įvairius žeberklus: su lenktomis užkarpomis, įkaltomis į kotą; sukaltomis į lentelę užkarpomis, pritvirtintą prie žeberklakočio; iškirstus iš 1 geležinės plokštelės, įtvirtintos į kotą ir kt.
Žeberklu draudžiama žvejoti nuo XIX a. pabaigos.

Žodžio kilmė

Žodis žeberklas (anksčiau žuberklas) kilęs nuo žodžių žuvis + besti („smeigti, durti“).
Vidminas Vizgirda

Biografija

1962 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.
1967–1969 m. Akmenės rajono laikraščio „Vienybė“ redaktorius, 1969–1974 m. – LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus instruktorius, spaudos, televizijos ir radijo sektoriaus vedėjas. 1974–1978 m. dirbo žurnalo „Komunistas“ redakcijoje, 1978–1980 m. – žurnalo „Kultūros barai“ vyriausiasis redaktorius. Išvertė knygų.

Kūryba

Vidminas Vizgirda. „Satyriniai eilėraščiai ir epigramos“. Knygoje: Velnio tuzinas. – Vilnius, Vaga, 1977, 325–344 pusl.

Vertimai

Nikolajus Jakovlevas. Peržengę ribą. / iš rusų kalbos vertė Algimantas Garliauskas ir Vidminas Vizgirda. – Vilnius, Mintis, 1976
Nikolajus Molčanovas. Generolas de Golis [biografija] / iš rusų kalbos vertė Vidminas Vizgirda. – Vilnius, Mintis, 1978
Andrejus Platonovas. Bevardė gėlė [apsakymai] / iš rusų kalbos vertė Vidminas Vizgirda. – Vilnius, Vyturys, 1985
Nikolajus Jakovlevas. Franklinas Ruzveltas. Naujas požiūris. [biografija] / iš rusų kalbos vertė Vidminas Vizgirda. – Vilnius, Mintis, 1985.
Anatolijus Zlobinas. Tik viena kulka [romanas] / iš rusų kalbos vertė Vidminas Vizgirda. – Vilnius, Vaga, 1986
Antanas Karosas

Biografija

Manoma, kad tikroji gimimo data – 1849 m., bet dėl klaidos metrikų knygose tik 1856 m. buvo įrašytas kaip gimęs. Baigė 6 klases Šiaulių gimnazijoje. 1875–1879 m. studijavo Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune, 1879–1883 m. tęsė studijas Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1883 m. birželio 3 d. įšventintas kunigu.
Nuo 1884 m. Žemaičių kunigų seminarijoje dėstė homiletiką ir lietuvių kalbą. Nuo 1885 m. Žemaičių vyskupo Mečislovo Paliulionio sekretorius, diplomatiškai tvarkė reikalus su caro valdžios atstovais, lenkų ir lietuvių nacionalinius santykius. 1896 m. Žemaičių katedros kapitulos kanauninkas. 1900–1907 m. Žemaičių kunigų seminarijos rektorius. 1906–1907 m. redagavo savaitraštį „Nedėldienio skaitymas“. 1906–1910 m. Žitomyro vyskupo padėjėjas. 1907 m. birželio 16 d. konsekruotas vyskupu. 1910–1920 m. Seinų vyskupas, paskutinis šios vyskupijos valdytojas. 1920 m. iš Lenkijai atitekusių Seinų išsiųstas į Lietuvą. 
1920–1926 m. gyveno Marijampolėje, marijonų vienuolyne. 1926 m. paskirtas naujai įkurtos Vilkaviškio vyskupijos vyskupu. Čia įrengė kuriją, pertvarkė katedrą, naujai organizavo pastoracinį darbą, 1930 m. pastatydino Vilkaviškio kunigų seminariją. 1933 m. Apaštalų sosto asistentas, Romos grafas. 1934 m. su Mečislovu Reiniu surengė Vilkaviškio vyskupijos sinodą ir pirmąjį vyskupijos Eucharistinį kongresą. Padidino Vilkaviškio vyskupijos parapijų skaičių nuo 61 iki 94. Kilus Katalikų bažnyčios ir tautininkų konfliktui, laikėsi nuosaikios pozicijos, teigė, kad konfliktai turi būti sprendžiami derybų keliu.
1940 m. sovietinei okupacinei valdžiai konfiskavus vyskupijos rūmus, apsigyveno Vilkaviškio klebonijoje, čia išgyveno iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. 1944 m. iš Vilkaviškio persikėlė į Šunskus, 1946 m. į Marijampolę. Atsisakė skelbti sovietinės valdžios kreipimąsi, raginantį Lietuvos partizanus išeiti iš pogrindžio. Palaidotas Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios Šv. Onos koplyčios kriptoje. Jo vardu pavadinta viena gatvė Vilkaviškyje.
III amžiaus krizė

III amžiaus krizė (kitaip „Karinė anarchija“ ar „Imperijos krizė“, 235–284 m.) yra Romos imperijos laikotarpis, kai ji vos nežlugo dėl bendro invazijos, pilietinio karo, maro ir ekonominės depresijos poveikio. Krizė prasidėjo, kai imperatoriių Aleksandrą Severą nužudė jo paties kariai. Po to prasidėjo 50 metų laikotarpis, kurio metu 20–25 pretendentų, daugiausiai žymūs generolai, pareiškė teises į imperatoriaus titulą. 258–260 m. imperija skilo į tris dalis: Galijos imperijai priklausė Galijos, Britanijos ir Ispanijos provincijos, Palmyros imperijai priklausė Egiptas ir Sirija o centre liko Romos imperija su likusiomis provincijomis. Krizę 284 m. užbaigė Diokletiano reformos. Prasidėjo dominato laikotarpis.
Krizė turėjo tokią didelę įtaką imperijos institucijoms, visuomenei, ekonomikai, religijai, kad dauguma istorikų ją laiko pereinamuoju laikotarpiu tarp klasikinės ir vėlyvosios antikos.
Suvalkų miesto herbas

Suvalkų miesto herbas (lenk. Herb Suwałk) – heraldinis Suvalkų miesto simbolis, naudojamas nuo 1869 metų.

Aprašas

Raudoname lauke ant auksinės papėdės stovi trys žalios kalvos, ant vidurinės kalvos auksinė karūna, virš kurios auksinis lotyniškas kryžius. Abipus kalvų stovinčių šventųjų Romualdo ir Roko, žvelgiančių į karūną, figūros sidabriniais rūbais, sujuostais virvėmis. Šventieji su auksinėmis aureolėmis, rankos prispaustos prie krūtinės. Heraldinėje dešinėje stovi šv. Romualdas, heraldinėje kairėje pusėje – šv. Rokas, kairėję rankoje laikantis ilgą juodą lazdą, prie jo kojų juodas šuo.
Mosfilm

Mosfilm (rus. Мосфильм) – vienas didžiausių Europos kino koncernų.
Kino studija įkurta 1920 m. iš dviejų nacionalizuotų kino studijų – Aleksandro Chanšonkovo ir N. Jermoljevo. Savo dabartinį vardą įgavo 1935 m. Ilgą laiką kino studijos logotipu buvo Veros Muchinos skulptūra „Darbininkas ir kolūkietė“. Sovietmečiu kino studijoje sukurta apie 2500 filmų.
Šiuo metu Mosfilm yra valstybinė įmonė, jos generalinis direktorius Karenas Šachnazarovas.
Bisau Gvinėjos transportas

Bisau Gvinėjos transportas – transporto infrastruktūra ir priemonės Afrikos valstybėje Bisau Gvinėjoje.

Geležinkeliai

Geležinkelių šalyje nėra. 1998 m. buvo nutarta tiesti liniją į Gvinėją, bet darbai nevyksta.

Keliai

1996 m. Bisau Gvinėjos kelių tinklą sudarė 4400 km kelių, iš kurių 453 km buvo grįsti. Per šalį praeina Vakarų Afrikos pakrantės kelio ruožas tarp Bandžulio ir Konakrio. Taip pat keliai veda į Labę (Gvinėjoje), Koldą (Senegale).
Šalies automobilių parkas senas, techniškai netvarkingas. Dėl to ir dėl blogos kelių būklės dažni autoįvykiai.

Vandens transportas

Svarbiausias šalies uostamiestis – Bisau. Jam tenka 90 % šalies prekių pergabenimo apyvartos. Statomas giliavandenis uostas Buboje. Laivuojama Kašeu upė (Kašeu, Farimo uostai), Žeba (iki Bafatos).
1998 m. buvo įregistruoti 23 jūrų laivai; prekybinio laivyno tonažas 6079 bruto tonos.

Oro transportas

1999 m. Bisau Gvinėjoje buvo 30 lėktuvų pakilimo takų, iš kurių 3 buvo grįsti. Šalia Bisau yra vienintelis šalyje Osvaldo Vieira tarptautinis oro uostas (skrydžiai į Lisaboną, Dakarą, Konakrį ir kt.).
Laukstučiai

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.

Aplinkinės gyvenvietės

Škurliškė – 1,2 km
Svirbūtės – 1,9 km
Šilėnai – 2,2 km
Jakutiškė – 1,4 km
 Vosbūčiai – 3 km
Ringuvėnai – 3,2 km
Skačiai – 0,9 km
 Gudmiškė – 2,9 km
Pakumulšiai – 2 km
KURŠĖNAI – 5 km 
 ŠIAULIAI – 30 km
Irokėzų kalbos

Irokėzų kalbos – indėnų kalbų šeima, kurios kalbomis šiuo metu kalbama Šiaurės Amerikos rezervatuose Ontarijo ir Kvebeko provincijose Kanadoje, taip pat Niujorko ir Oklahomos valstijose JAV. Irokėzų kalboms priklauso čerokių kalba, huronų kalba, mohaukų kalba, cayuga, oneida, onondaga ir kitos kalbos.
Adolfas Klimas

Biografija

Brolis Petras Klimas. 1912–1916 m. su pertraukomis studijavo teisę ir pedagogikos dalykus A. Šaniavskio universitete Maskvoje. 1915–1916 m. dirbo Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti, nuo 1916 m. – šios draugijos Kultūros ir švietimo Petrogrado sekcijoje ir savaitraščio „Lietuvių balsas“ redakcijoje. Po 1917 m. Vasario revoliucijos dirbo laikraščio „Santara“ redakcijoje, leidinio „Laisvoji Lietuvos mokykla“ redaktorius.
1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Knygų leidimo komisijoje prie Lietuvių mokslo draugijos, laikraščio „Lietuvos aidas“ redakcijoje. 1920–1921 m. faktiškasis savaitraščio „Lietuvos ūkininkas“ redaktorius, leidinių „Darbas“, „Saulėtekis“, žurnalo „Varpas“ redakcijų darbuotojas. 1921 m. redagavo Šaulių sąjungos žurnalą „Trimitas“. Buvo Steigiamojo ir vėlesnių Seimų stenogramų redaktorius. 1937 m. redagavo dienraštį „Šiandien“. Po Antrojo pasaulinio karo emigravo į JAV.
1922 m. Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjungos, 1929 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos vienas steigėjų.
Nuo 1906 m. rašinius Pelagiaus slapyvardžiu spausdino savaitraštyje „Naujoji gadynė“, dienraštyje „Vilniaus žinios“, laikraštyje „Lietuvos žinios“, slapyvardžiu A. Kelmutis arba A. K-mas ir inicialais A. K. – savaitraštyje „Lietuvos ūkininkas“. Apie Lietuvą esperanto kalba rašė Suomijos leidinyje „Sanomat“, flamandų „Gazette van Gent“. Parašė mokyklinių vadovėlių, esperanto vadovėlį (1928 m.). JAV čia bendradarbiavo laikraštyje „Naujienos“, Lietuvių enciklopedijoje, kituose JAV lietuvių leidiniuose.
Matematinė biologija

Populiacijų biologija

Daug populiacijos modelių teigia, kad jų populiacijos dydis yra pastovus. Buvo atlikta nemažai darbų populiacijų modelių kūrime, vieni žymiausių Tomo Maltuso eksponentinio augimo dėsnis ir Lotkos-Volteros lygtys.
Dao (ginklas)

Dao (kin. 刀; pinin dāo 'peilis') – kiniškas vienašmenis kardo tipo kalavijas.
Angliškai dao kartais vadinamas broadsword 'platusis kalavijas', kadangi kai kurių dao geležtės yra plačios.
Kinijoje dao yra vienas iš keturių pagrindinių ginklų, kartu su konu (gun 'kartis'), čiangu (qiang 'ietis') ir dzienu (jian 'kalavijas').
Dao yra bendrinis žodis, žymintis bet kokius vienašmenius plačiageležčius kertančius bei pjaunančius įrankius bei ginklus. Pavyzdžiui, guandao ir pudao, kurių geležtės primena didelius peilius. Kasdienėje kalboje reiškia 'peilis'.

Konstrukcija

Dao konstrukcija einant šimtmečiams labai keitėsi, tačiau vienrankiai dao turi bendrų bruožų.
Dao geležtės yra vienašmenės, nedaug lenktos. Nugarėlė ties smaigaliu dažnai irgi išgaląsta. Silpnas geležtės lenktumas leidžia efektyviai durti.
Rankenos išlenktos į priešingą pusę negu geležtės, tokia forma leidžia efektyviau valdyti dao kai kuriose duriamose ir kertančiose atakose. Medinė rankena paprastai apsukta virvele. Rankenoje gali būti skylutė rankosaičiui perverti. Šiuolaikiniai dao demonstraciniams pasirodymams paprastai turi kutus ar skareles.
Garda paprastai diskiška, dažnai tauriškai išlenkta, kas apsaugo, kad lietaus vanduo nepatektų į makštį, o kraujas nuo geležtės netekėtų ant rankenos. Kartais garda yra siaura S pavidalu išlenkta metalo juosta, kur žemyn nulenkta dalis pridengia krumplius. Labai retai dao turi dzieno tipo gardą.

Istorija

Ankstyvieji dao, vadinami zhibei dao (直背刀) 'tiesianugariai dao' ir naudoti Šang dinastijos laikais (1600–1046 m. pr. m. e.), turėjo vienašmenes geležtes su tiesia nugarėle ir išgaubtu ašmenų kraštu. Pradžioje dao buvo retesni už dzienus (tikruosius kinų kalavijus su tiesiomis dviašmenėmis geležtėmis), bet Han dinastijos laikais (206 m. pr. m. e. – 220 m.) populiarėjant kavalerijai ėmė populiarėti ir dao dėl tvirtumo ir tinkamumo kapoti. Netrukus dao tapo ir standartiniu pėstininkų ginklu (pakeitė dzienus).
Tang dinastijos laikais (618–907 m.) dao ėmė eksportuoti į Korėją ir Japoniją, padarydami įtaką ginklakalystei šiose šalyse.
Song dinastijos laikais (960–1279 m.) pėstininkai naudojo šoudao (shoudao) – dao su nusklembtu smaigaliu. Dalis šoudao būdavo tiesia geležte (tik išgaubtais ašmenimis), o dalis – su išlenkta geležte. Geležtės išlenktumas kartais laikomas Centrinės Azijos klajoklių genčių, tuo metu užkariavusių dalį Kinijos, įtaka. Song dinastijos laikais buvo naudojami ir falčiono tipo dadao bei ilgi dvirankiai žanmadao (zhanmadao)
XIII a. pradžioje įsiveržė mongolai. Mongolų Juan dinastija labai paveikį Kinijos kultūrą, ypač karybos srityje. Mongolų kavalerija labai mėgo kardus, kokius Centrinės Azijos tiurkai ir tungusai naudojo nuo VIII a. manoma, kad mongolų kardai paveikė persų šamširo, indų talvaro, afganų pulvaro, turkų kiličo, arabų saifo, eurpiečių kardo atsiradimą. Dėl tos pačios įtakos atsirado kinų dao su labiau išlenktomis geležtėmis (pei dao).

Nekinų dao

Dao vadinami ir panašios konstrukcijos kinams kaimyninių tautų kalavijai
Almantas Kalinauskas

Karjera

Studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. Futbolą pradėjo žaisti Marijampolėje, pirmasis treneris buvo Jurgis Brazauskas. 1984 m. su Lietuvos moksleivių rinktine laimėjo 2 vietą TSRS moksleivių spartakiadoje. 1984 m. Vakarų Vokietijoje vykusiame Europos jaunių U-16 čempionate atstovavo TSRS rinktinę, su kuria užėmė 2 vietą. 1984 m. pradėjo žaisti Klaipėdos Atlanto futbolo meistrų komandoje, 1985 m. žaidė Žalgirio dublerių komandoje. 1987-1990 m. Vilniaus Žalgirio meistrų komandos vartininkas (22 rungtynės): 1987 TSRS čempionate užėmė 3 vietą, 1987 m. Zagrebe tapo pasaulio universiados futbolo varžybų laimėtoju, 1990 m. tapo Baltijos futbolo lygos čempionu.
Šnicelis

Šnicelis arba pjausnys (vok. Schnitzel, nuo schnitzen – pjaustyti) – plonas veršienos, kiaulienos, avienos, vištienos ar kalakutienos krūtinėlės gabalas, paniruotas džiūvėsiuose ar miltuose ir apkeptas dideliame kiekyje aliejaus, dažniausiai gruzdintuvėje.
Nuo muštinio skiriasi tuo, kad mėsa gali būti neišmušta ir kepimo būdu, nuo eskalopo – paniravimu. Gerai pagamintas šnicelis yra auksinio atspalvio ir traškia plutele.
Pavadinimas „šnicelis“ paplito XIX a. antroje pusėje kaip Vienos virtuvės patiekalas, pagamintas iš veršienos (Vienos šnicelis). Čekai gamina panašų ržizeką (ček. řízek). Restoranuose galima rasti įvairių šio patiekalo variantų – Berlyno šnicelį, Paryžiaus šnicelį, Medžiotojų šnicelį, Hamburgo šnicelį, Cordon Bleu ir kt.
Kolizijų teisė

Kolizijų teisė, kolizijos teisė (angl. Conflicts of Laws, konfliktų teisė) - teisės normos, kuriomis nustatoma taikytina teisė.
Kolizijų teisę privatinėje srityje reguliuoja tarptautinė privatinė teisė.
Teisės kolizija kyla tuomet, kai tuos pačius visuomeninius santykius skirtingai reguliuoja arba nustato skirtingas teisines pasekmes įvairios teisės normos, t. y. jos tarpusavyje koliduoja. Problema tampa sudėtingesnė, kai skirtingų teisės sistemų normos reguliuoja tą patį atvejį nevienodai, t. y. numato skirtingas teisines pasekmes. Taip pat gali būti, kad koliduoja ne tik teisės sistemos, bet ir teisinės sistemos (pvz., religinė teisė ir nacionalinė teisė).
Siekiant išvengti nepageidaujamų pasekmių, norint sureguliuoti tokius atvejus yra nustatomos kolizinės normos, pagal kurias sprendžiama, kokias teisės normas reikėtų taikyti, esant byloms arba teisiniams atvejams su vadinamuoju tarptautiniu elementu. Kolizijų teisė gali nustatyti imperatyvias normas arba suteikti santykių šalims pasirinkti taikytiną teisę (dispozityvumas). Pvz., sudarant santuoką, leidžiama pasirinkti, pagal kurios valstybės teisę bus teisiškai registruojamas civilinės būklės aktas - pagal vieno sutuoktinio pilietybės valstybės teisę, pagal vieno sutuoktinio gyvenamosios valstybės teisę, pagal abiejų sutuoktinių gyvenamąją vietą ar pan. Valstybinė teisė tokiu atveju gali taip pat įtvirtinti galimybę pasirinkti kitos teisinės sistemos teisę (santuokos atveju taikyti religines teisės normas, pvz., žr. bažnytinė santuoka).
Kolizijų teisė įtvirtinama privatinės teisės kodeksuose arba specialiuose įstatymuose (pvz., tarptautinės privatinės teisės įstatymas), tarpatautinėse sutartyse.
Nikolajus Misiukas

Biografija

Karjerą pradėjo Žalgiris Vilnius klube 2003 m. 2008–2010 m. žaidė užsienyje, vėliau grįžo į Lietuvą.
VIII amžius

Aštuntasis mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 701 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 800 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis
Amžiai: VII amžius – VIII amžius – IX amžius
Pranašas (1968 filmas)

Turinys

Buvęs tarnautojas Pietro vieną dieną metė darbą, žmoną, išsižadėjo civilizacijos ir apsigyveno kalvotame miške netoli Romos. Aplinkiniuose kaimuose paskinda gandas apie jį kaip pranašą, galintį skaityti kitų žmonių mintis bei nuspėti ateitį. Tai sužinoję, atvyksta televizijos žurnalistai ir nors Pietro juos išveja, parodytas reportažas sulaukia atgarsio visoje šalyje. Netrukus pasirodo ir policija, kuri įteikia Pietro kvietimą iš teismą, mat jis kaltinamas pinigų iššvaistymu ankstesniame gyvenime. Prieš savo valią naujasis pranašas priverstas grįžti į Romą…
Senoji Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia

Istorija

Apie 1795 m. pastatyta koplyčia. Ji klebono Jurgio Baltrušaičio rūpesčiu (mirė 1920 m.; palaidotas šventoriuje) 1910 m. dvigubai padidinta, pristatyta zakristija; įkurta parapija.

Architektūra

Bažnyčia savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą, yra stačiakampio plano, vienabokštė, su trisiene apside ir žema zakristija. Bažnyčia buvo remontuota ir tobulinta ne kartą, dėl ko ilgainiui susiformavo statinys su keturiais skirtingo aukščio tūriais. Šventoriuje – senosios kapinės.
Bučniai

Istorija

Manoma, kad kaimas susiformavo XVII-XIX a. kaip Papievių kaimo užusienis. Jam pavadinimas kilo iš pirmojo naujakurio Bučnio pavardės.
1846 m. Kartenos parapijos Bučnių kaime buvo 8 valstiečių dūmai. 1849 m. kaimas priklausė Šateikių dvaro grafui Aleksandrui Pliateriui, kuriam Aleksandravo palivarke dirbo 108 baudžiauninkai iš Bučnių ir kai kurių aplinkinių kaimų. Panaikinus baudžiavą, 1870 m. grafui Pliateriui išperkamuosius žemės mokesčius mokėjo 29 Bučnių kaimo valstiečiai. Vakariniame kaimo žemių pakraštyje XIX a. įsikūrė Bučnių užusienis, kuriame stovėjo kelios vienkieminės sodybos.
Nuo 1861 m. kaimas priklausė Kartenos valsčiui.
1918 m. pabaigoje Bučniuose pas mažažemį Žilinską susirinko Bučnių, Bulikų, Papievių, Puidogalio, Grabšyčių ir Liepgirių kaimų valstiečių atstovai, nutarę įkurti Kartenos valsčiaus darbo ir vargingųjų valstiečių tarybą, valdžiusią valsčių iki 1919 m. vasario mėn.
1923 m. kaime buvo 11 valstiečių sodybų. Per 20 ha žemės Šiauliai, Ramanauskai, Badauskai, Arlauskiai, Mažeikos, Domarkai. Žemė ūkininkams buvo išdalinta rėžiais. Prieš II-jį pasaulinį karą buvo paruoštas vienkieminių ūkių planas, tačiau jį įgyvendinti sutrukdė karas.
1931-1932 m. palei kaimo šiaurinį pakraštį nutiestas Kretingos–Telšių geležinkelis ir pastatyta Šateikių geležinkelio stotis. Kaimo gyventoja Pakalniškienė atidarė maisto parduotuvę ir restoraną „Rambynas“, tarpininkavo superkant iš ūkininkų bekonus, kurie Šateikių stotyje buvo pakraunami į vagonus ir eksportuojami į Angliją.
Po karo į Sibirą buvo ištremti Antanas Domarkas su žmona, Ona Ramanauskienė, Smilingiai, Valė Žilinskienė, Juozas Šiaulys su šeima. Į mišką pasitraukė ir partizanais tapo broliai Domarkai.
1945 m. kaime buvo atidarytas Stropelių pradinės mokyklos III-asis komplektas, kuris netrukus tapo savarankiška Bučnių pradine mokykla. 1946–1948 m. jai vadovavo mokytoja Stefa Jagminienė.
Panaikinus Kartenos valsčių, kaimas nuo 1950 m. priklausė Salantų rajono Šateikių apylinkei, kuri 1959 m. perduota Plungės rajonui.
Pokariu kaimas nyko. Šiandien išlikusios sodybos telkiasi apie Šateikių geležinkelio stotį. Kaimo dvasiniu gyvenimu nuo pokario laikų rūpinasi Šateikių parapijos kunigai.
Saulius Gegieckas

Biografija

1983 m. baigė Pakruojo 2-ąją vidurinę mokyklą. 1988 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultetą, ekonomikos organizatorius.
1988–1991 m. Dvariškių Žemės ūkio bendrovės vyr. ekonomistas, 1991–1995 m. Pakruojo rajono savivaldybės Kontrolės tarnybos vadovas, 1995–2000 m. LŽŪB Pakruojo skyriaus vyr. finansininkas, 2000–2004 m. UAB „Pakruojo šiluma“ direktorius. 2004–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. nuo Pakruojo rajono savivaldybės meras.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo skyriaus narys, 2005 m. skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LDDP sąrašas), 2003–2007 m. (LSDP sąrašas), 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.  2000 m. Jaunimo reikalų komisijos, 2003–2004 m. Ekonomikos ir finansų komiteto, NVO rėmimo fondo komisijos pirmininkas.
Pakruojo Rotary klubo narys, Lietuvai pagražinti draugijos narys. Sutuoktinė Audronė, vaikai: Deividas, Donata.