Milžiniškasis Hasto erelis

Buvęs paplitimas

Buvo paplitę Naujosios Zelandijos Pietų saloje.

Pavadinimas ir mokslinė klasifikacija

Milžiniškąjį Hasto erelį pirmas apibūdino Julius von Haast 1870 metais ir pavadino Harpagornis moorei, pagal George Henry Moore, kurio priklausiančiame žemės sklype Glenmark Estate aptiko šio paukščio kaulus. Genties pavadinimas kilo nuo gr. harpax – reiškiančio rajus, plėšrus, grobuoniškas, ir gr. ornis – reiškiančio paukštis.
Deoksiribonukleorūgšties (DNR) analizės išvados parodo, kad milžiniškiesiems Hasto ereliams artimiausi yra dabar gyvenantys nykštukiniai (Aquila pennata) ir australiniai plėšrieji ereliai (Aquila morphnoides), nuo kurių atsiskyrė maždaug prieš 700 000-1,8 milijonų metų. Per šį laiką dešimt ar penkiolika kartų padidėjo jų masė ir tai žinomi bene greičiausi stuburinių (Vertebrata) potipyje evoliucijos pokyčiai pasitaikę šioje rūšyje. Tad milžiniškieji Hasto ereliai turėtų būti perkelti į tikrųjų erelių (Aquila) gentį ir perklasifikuoti kaip (Aquila moorei) rūšis.

Kūno išmatavimai, svoris ir bendras apibūdinimas

Nors per visą Žemės istoriją yra gyvenusių kur kas stambesnių plėšriųjų paukščių rūšių nei milžiniškieji Hasto ereliai, bet jeigu juos lyginti su visomis iki šiol išlikusiomis plėšriųjų paukščių sąraše esančiomis rūšimis, jie visus juos pranoksta visais išmatavimais. Jų kūno svoris ir kiti matmenys truputį pranoko dabar gyvenančių pačių stambiausių vanaginių (Accipitridae) ir amerikinių grifų (Cathartidae) plėšriųjų paukščių šeimose esančias rūšis. Patelės svėrė 10–15 kg, o patinai 9–12 kg. Pagal kito šaltinio duomenis, patelės svėrė virš 16,5 kg. Nepaisant jų stambaus kūno, jie turėjo palyginus neilgus sparnus – nuo vieno iki kito išskėsto sparno galo ilgis buvo apie 2,6–3 m. Toks sparnų ilgis labai panašus į dabar gyvenančių vienų stambiausių suopių (Buteoninae) pošeimio paukščių kaip, kad australinių pleištauodegių erelių (Aquila audax), kilniųjų erelių (Aquila chrysaetos), kautyninių erelių (Polemaetus bellicosus), baltapečių jūrinių erelių (Haliaeetus pelagicus) išskėstų sparnų tarpugalius, nors kurių kūno dydis milžiniškiems Hasto ereliams prilygsta tik keturiasdešimt procentų. Palyginus trumpų sparnų ilgis paaiškinamas prisitaikymu aplinkoje, kad tai jiems padėjo medžioti kitus gyvūnus Naujosios Zelandijos tankiuose krūmynuose ir miškuose. Didžiausi suopių (Buteoninae) pošeimyje paukščiai kaip harpija ir filipininė harpija gyvenantys ir medžiojantys miškuose, taip pat turi kur kas trumpesnius sparnus, lyginant su jų kūno matmenimis.
Šių erelių stiprios kojos ir sparnų raumenys leisdavo jiems vien tik pašokus pakilti nuo žemės skrydžiui, nepaisant jų didelio kūno svorio. Jų patelės turėjo plačią, 50 cm ilgio uodegą ir tai kompensuodavo jų neilgus sparnus bei padėdavo pakilti. Bendras patelių kūno ilgis siekė 1,4 m, stovinčių aukštis – 90 cm ir daugiau.

Medžioklė ir mityba

Medžiodavo labai didelius, neskraidančius paukščius, įskaitant moa, kurie svėrė penkiolika kartų daugiau nei patys ereliai. Kaip manoma, moa paukščius užpuldavo skrisdami 80 km/val. greičiu ir čiupdavo auką už dubens su nagais, o snapu kirsdavo į galvą arba kaklą.

Maorių legendos

Kaip manoma, maorių legendose šie ereliai minimi Pouakai, Hokioi ar Hakawai. Kai kuriose maorių legendose teigiama, kad Pouakai nužudydavo žmones, kas anot dabartinių mokslininkų galėjo būti realu, jeigu Pouakai ir reikšdavo šią erelių rūšį.

Išnykimo priežastys

Milžiniškieji Hasto ereliai išnyko apie 1400 metus, kada jų pagrindinis medžioklės ir maisto objektas – neskraidantys, iki 400 kg sveriantys moa paukščiai buvo išmedžioti, atsikėlusių į Naująją Zelandiją 1250–1300 metais pirmųjų žmonių (maorių), o šių erelių apgyvendinti tankūs miškai buvo apretinti, iškirsti, išdeginti. Taip pat jeigu remiantis maorių legendomis, kad milžiniškieji Hasto ereliai nužudydavo ir lesdavo žmones, tad galima prielaida, kad juos dėl šių priežasčių maoriai galutinai galėjo ir išnaikinti. Galima tik numanyti smūgio jėgą, kada 80 km/val greičių netikėtai, ant nepasiruošusios aukos krenta ir kerta snapu tokio didelio svorio paukštis – taip lengvai galėjo nužudyti ne tik senesnius žmones ar vaikus, bet ir suaugusiuosius. Žinoma turėdami rankoje ginklą ir pastebėję šio erelio antpuolį, maoriai galėdavo lengvai apsiginti.