google/wiki40b huggingface dataset:
Uadanas

Istorija

Pirma gyvenvietė čia įkurta dar VIII a., bet ji sunyko. Uadaną 1142 m., pasak tradicijos, įkūrė 3 musulmonų šventieji. Miestas suklestėjo, tapo svarbiausiu Transsacharinės prekybos punktu vakarinėje Sacharoje. 1450 m. dėl gentinių karų miestas nuniokotas, mečetė sugriauta. Tada Uadanas perkeltas kiek į rytus, įrengti nauji įtvirtinimai. XV a. miestą minėjo portugalai Alvizas Kadamostas, Gomešas Janišas de Zurara. Tada Uadanas buvo svarbus prekybos druska, gabenamos iš Tagazos, taip pat auksu, vergais prekybos centras. Portugalai čia nesėkmingai bandė įsteigti savo prekybinę stotį. XVI a. miestą užpuolė marokiečiai, Uadano reikšmė sumenko, iškilo Šingetis.
Uadanas, drauge su kitais senaisiais maurų miestais, 1996 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Jonavos žydų kapinės

Jonavos žydų kapinės – žydų kapinaitės Jonavos mieste. Įrengtos ant kalvos prie seniausios Jonavoje – Sodų – gatvės, netoli miesto centrinio stadiono, Varnutės upelio. Paminklai sustatyti eilėmis, sudarančiomis taisyklingą stačiakampį. Kapinių gale yra sustatytos paminklų nuolaužos. Ant kalvos viršūnės į kairę nuo laiptelių stovi paminklas. Kalnelio viršuje anksčiau veikė rabino koplytėlė (baltai tinkuota, mūrinė). Žydų kapinių medinė lentų tvora bei kalvos papėdėje stovėję dideli raudono mūro vartai neišliko. Žydų kapinės Tarybų Sąjungos okupacijos metais buvo nuniokotos, išvartyti paminklai; sutvarkytos rajono savivaldybės lėšomis 1989 m.
Falkonas

Geografija

Falkono paviršius išraižytas kalnagūbrių, iškylančių iki 1600 m aukščio. Pakrantėje driekiasi lyguma. Šiaurėje tolyn į Karibų jūrą išsikiša Paragvanos pusiasalis, atskiriantis Venesuelos įlanką. Upių tinklas retas, upės teka į Karibų jūrą (svarbiausia – Tokujas).
Būdingi kseroftinių, dygliuotų krūmų sąžalynai, pajūryje yra nedidelių dykumų (Médanos de Coro). Kalnų šlaituose auga drėgnieji tropiniai miškai. Falkone yra 4 nacionaliniai parkai: Medanos de Koro, Morokojaus, Kebrada del Toro urvo ir Juan Crisóstomo Falcón.
Valstijos simbolis – skėstašakis algarobas (Prosopis juliflora).
Juozas Kurtinaitis (1936)

Biografija

1955–1962 m. Kybartų, Kazlų Rūdos, Vilkaviškio rajonų laikraščių redakcijų literatūrinis darbuotojas, korespondentas. 1965–1966 m. ir 1975–1989 m. Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis“ redaktoriaus pavaduotojas. 1966–1969 m. laikraščio „Tiesa“ literatūrinis darbuotojas. 1975 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1989–1991 m. Sąjūdžio laikraščio „Skuodo žodis“ redaktorius. 1991–1992 m. laikraščio „Palangos Juzė“ redaktorius. Daugiausia rašė apybraižas, feljetonus.
Traupio Šv. Onos bažnyčia

Istorija

Traupio dvaro savininkai Jurgis Mikalavičius ir Petras Mikalavičius pastatė medinę bažnyčią. Jai išlaikyti dovanojo Divanavos, Kantumiškio ir Kuklėnų kaimo žemes. Vyskupas Albertas Radvila 1515 m. kovo 31 d. ją konsekravo Šv. Mikalojaus titulu, įsteigė parapiją.
1730 m. pastatyta nauja bažnyčia. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1832 m. bažnyčiai priklausė Maciūnų, Pusbačkių ir Vičiūnų kaimai. Policija 1885 m. prie Traupio bažnyčios pastebėjo statybinių medžiagų ir pradėjo tardymą. Už neteisėtą pinigų rinkimą naujai bažnyčiai statyti 3 valstiečiai nubausti po 25 rublių baudomis.
1887 m. gautas leidimas statyti bažnyčią. Klebono Juozapo Butvilos iniciatyva 1892 m. pastatyta dabartinė plytų mūro bažnyčia. Ją konsekravo vyskupas Gasparas Cirtautas. Bažnyčia turėjo 36 dešimtines žemės. Klebonas Stanislovas Šliogeris 1908 m. atnaujino bažnyčios altorius, pastatė naują kleboniją. Per Pirmąjį pasaulinį karą vienas varpas išvežtas į Rusiją.
Klebonas Domininkas Tuskenis-Tuskevičius 1928 m. kapitališkai suremontavo bažnyčią, 1930 m. išspausdino dažniausiai giedamų giesmių knygelių, platino blaivybės idėjas, globojo katalikiškas organizacijas. Tarpukariu veikė parapijos biblioteka, vargonininkas Petras Sližys subūrė stiprų bažnyčios chorą (jis 1924, 1928 ir 1930 m. dalyvavo dainų šventėse, vykusiose Kaune).

Architektūra

Bažnyčia neoklasicistinė, turi neobaroko bruožų, stačiakampio plano (41,5 × 16 m), su aukštu fasado bokštu. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidoti Traupio klebonai: Juozapas Bautvila (1836–1899 m.), Stanislovas Šliogeris, Adolfas Bausys, Steponas Galvydis.
Genrikas Zimanas

Biografija

1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. Bendradarbiavo žurnale „Mokykla ir visuomenė“. Nuo 1934 m. pogrindinės LKP narys. 1935 m. parengė ir suredagavo nelegalų komunistinį laikraštį „Revoliucijos keliu“. 1937–1940 m. dienraščio „Folksblat“ atsakingasis sekretorius, 1939 m. įsteigė legalų žurnalą „Štraln“, kurį ir redagavo iki 1940 m. 1940–1941 m. laikraščio „Tiesa“ atsakingasis redaktorius.  Karo metais vadovavo sovietinių partizanų brigadai, 1944 m. balandžio 12 d. vadovavo žudynėms Bakaloriškių kaime Trakų apskrities Onuškio valsčiuje. 
1945–1970 m. laikraščio „Tiesa“ vyriausiasis redaktorius, 1971–1984 m. – žurnalo „Komunistas“ vyriausiasis redaktorius. 1945–1968 m. Vilniaus universiteto, nuo 1968 m. – Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 1970 m. apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją, 1971 m. gavo profesoriaus vardą. 
1949–1958 m. – kandidatas į LKP CK biuro narius, 1958–1962 m. – LKP CK biuro narys; 1983–1985 m. – Tarybinio visuomeninio antisionistinio komiteto narys, IX-to šaukimo TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Jonas Lingė

Biografija

Mokėsi Dusetų dviklasėje mokykloje, vėliau Šiaulių gimnazijoje, 1917 m. baigė į Voronežą perkeltą Vilkaviškio berniukų gimnaziją. Tais pačiais metais įstojo į Charkovo universiteto Medicinos fakultetą.
1918 m. grįžo į Lietuvą, išrinktas į Dusetų valsčiaus komitetą. 1919 m. persikėlė į Kauną, dirbo Žemės ūkio ir valstybės turto ministerijos Žemės ūkio departamente. Tais pačiais metais pašauktas Lietuvos kariuomenėn.
1922 m. sausio 18 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas mandato atsisakius J. Galvydžiui-Bykauskui. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai.
Vėliau studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, dirbo Kaune, Pieno raugų laboratorijoje, po Antrojo pasaulinio karo – Kaune veikusiame sviesto ir sūrių tyrimo institute.
Baltvokiečiai

Baltvokiečiai (vok. Deutsch-Balten, Baltendeutsche) – Estijos ir Latvijos teritorijose gyvenanti vokiečiakalbė mažuma. Apsigyveno XII a. pabaigoje. Priklausė aukštesniajam visuomenės sluoksniui. Darė didelę įtaką latvių bei estų kalbai bei kultūrai. Dabartinių baltvokiečių protėviai dažniausiai buvo žemvaldžiai ir prekybininkai. 1201 m. Albert von Buxhoeveden, Livonijos vyskupas, įkūrė Rygą.
Estijoje gyvena 1870 vokiškai kalbantys asmenys (2000 m.). Latvijoje – 3311 (2004 m.).
Januliškio Šv. Tado Judo ir Simono koplyčia

Istorija

Januliškyje norėta turėti bažnyčią, nes iki artimiausios nusigauti buvo palyginti toli – Labanore arba Švenčionėliuose. Išlikusi pastato viduje iškalta data „1857“. Pradžioje jame buvo įkurtas sandėlis maisto atsargoms kaupti. Po I pasaulinio karo Januliškio (Kampuočio) dvarininko paliepimu ūkvedys G. Menčinskas pasikvietė inžinierių K. Blakauską, kad jis padėtų minėtame sandėlyje įrengti bažnyčią. Dirbo ir tvarkė parapijiečiai savo jėgomis, kol pastate buvo viskas, ko reikia bažnyčiai. Joje buvo didelis, apie 2,5 m aukščio ir 1,3 m pločio šv. Tadeušo paveikslas. Jis buvo įrėmintas bizantiško stiliaus metaliniuose rėmuose. Dešinėje buvo nedidelė zakristija, kairėje – klauptai.
Pamaldos bažnyčioje vykdavo kas antrą sekmadienį, visuomet 12 val. Aptarnaudavo Švenčionėlių kunigai. Pamaldos lenkų okupacijos metais vykdavo lenkų kalba. Daugiausiai žmonių susirinkdavo į šv. Tado atlaidus. Pamaldų metu giedodavo choras, pritariant fisharmonijai. Šalia bažnyčios buvo ir mokykla.
Lietuvai atgavus dalį Vilniaus krašto, pasikeitė ir pamaldų tvarka, jos vyko tik lietuviškai. 1945 m. pamaldos nutrūko. 1950 m. susikūrus kolūkiui, sovietų valdžios įsakymu nutarta bažnytėlę paversti grūdų sandėliu. Vėliau čia įrengtas ir grūdų malūnas, veikęs iki pat Nepriklausomybės atgavimo laikų.
1997 m. Švenčionėlių parapijos klebono, dekano Kazimiero Gailiaus dėka Januliškio bažnytėlę buvo pradėta restauruoti. Atlikti dideli darbai, nes beveik viską teko keisti.

Architektūra

Koplyčia priekiniu fasadu orientuota į pietvakarius. Pastatas kompaktinis, stačiakampio plano, su zakristija, varpinės bokšteliu (jis išliko nenugriautas, be kryžiaus). Koplyčios stogas dvišlaitis (anksčiau buvo pusiau valminis), bokštelio – keturšlaitis. Prie galinio fasado pristatyta zakristija. Šventorius aptvertas medinių statinių tvora su varteliais ir medine arka. Iš rytų pusės prisišliejusios senosios kapinaitės.
Hippocentaurus

Herbo turėtojai

Herbą turėjo šios giminės:
Aleksandowicz, Bachcza, Bachuz, Bortko, Dannemark, Dorszprung, Dowmont, Dubrawski, Dubrowicki lub Dubrownicki, Dydziel lub Dydziul, Ejmuntowicz, Eymuntowicz, Gałagan, Giecewicz, Gieczewski, Giedgowt, Giedowt, Giedraičiai, Giedruś, Giezgowt, Ginwił(ł), Gogul, Goitus, Gojtus, Alšėniškiai, Hornostaj(ski), Hurynowicz, Jamont(owicz), Jurażyc, Kamieński, Katank, Konjugowicz, Keblaičiai, Kozłowicz, Kulwiec, Kulwieć, Lebiedziowski, Lickiewicz, Lutyn, Mickiewicz, Micko(wicz), Mieciecki, Mieciński, Mizgayłło, Nielub, Ostyk(owicz), Paliszewski, Płaskowski, Polewicz, Polewicz-Jamont, Pukielewicz, Rakiewicz, Rodkiewicz, Rukiewicz, Rukowicz, Rutkiewicz-Dowmont, Ruykiewicz, Daumantai Siesickiai, Sołomiej(y), Strawiński, Suchta, Szawelski, Szemiot, Szerejko(wicz), Szolomicki, Świrski, Talmont(owicz), Trabski, Urmowski, Utenus(z)owicz, Wiaze(ie)mski lub Wiazeński, Wittort, Wojn, Wołożyński, Zdanowicz, Żdan, Żdanowicz, Żywibunt
Jastšembas Zdrujus

Istorija

1293 m. pirmasis vietovės paminėjimas rašytiniuose šaltiniuose. Juose minima Bzė (lenkiškai Bzie), kuri įėjo į Opolės kunigaikštijos sudėtį. 
Iki 1742 m. priklausė Silezijos kunigaikštystėms. O nuo 1742 m. Prūsijos karalystės dalis.
Iki pat 1922 m. priklausė Vokietijai. 1922 m. atiteko Lenkijai. 1922-1939 m. priklausė autonominei Silezijos vaivadijai. 
Lenkai valdė miestą iki Hitlerio invazijos į šalį 1939 m. O 1945 m. atiteko lenkijai, kuri miestą valdo iki šiol.
Po administracinės reformos nuo 1999 m. sausio 1 d. priskirtas Silezijos vaivadijai.
Mil-Muğan İmişli

Istorija

Klubas įkurtas 1995 metais. Pagrindinis klubo rėmėjas buvo MTK medvilnės fabrikas, tačiau 2007 m. rugpjūčio 9 d. fabriko savininkas, protestuodamas prieš komandos pralaimėjimą UEFA taurės turnyre klubą išformavo ir pardavė visus žaidėjus. Komanda buvo pašalinta iš aukščiausios lygos. Po trijų savaičių klubas atkurtas ir pradėjo rungtyniauti II divizione; jį daugiausia sudarė buvusio klubo atsarginiai žaidėjai.
2012 m. klubo savininkai pranešė, kad komanda bus išformuota iš pasitrauks iš Pirmojo diviziono.
2013 m. klubas atkurtas, o pavadinimas pakeistas į Mil-Muğan FK.
Mil-Muğan komanda 2015 m. liepos 18 d. buvo išformuota, kai rėmėjai nutraukė finansavimą.
Komanda vėl buvo atkurta, bet po 2017/2018 m. vėl išformuota.
Didysis geizeris

Didysis geizeris (angl. Grand Geyser) – aukščiausias geizeris pasaulyje, esantis Jeloustouno nacionaliniame parke. Taip geizerį pavadino dr. F. V. Hayden 1871 metais. Įsiveržimo metu geizerio fontanas pasiekia 60 m aukštį. Didysis išsiveržia kas 7-15 valandų, o pats išsiveržimas trunka 9-12 minučių ir būna 1-4 pliūpsniai.
Julius Būtėnas

Biografija

Mokėsi Alytaus, Merkinės gimnazijose. 1925 m. pradėjo bendradarbiauti spaudoje – žurnale „Aušrinė“. 1929–1934 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete studijavo lietuvių bei prancūzų literatūrą ir pedagogiką. Dalyvavo studentų varpininkų, jaunimiečių veikloje. 1930 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ korektorius. 1931–1934 m. V. Atkočiūno spaustuvės korektorius. 1931 m. redagavo žurnalą „Jaunimas“, 1933 m. „Moksleivių varpai“, 1940 m. dirbo Lietuvių kalbos žodyno redakcijoje, redagavo žurnalą „Varpas“.
1940 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ redakcijos sekretorius. 1940–1941 m. Revoliucijos muziejaus direktorius. 1942–1944 m. mokytojavo Leipalingio ir Merkinės gimnazijose. 1944–1950 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto vyresnysis dėstytojas. 1951–1952 m. skaitė lietuvių literatūros paskaitas Vilniaus pedagoginiame institute, Lituanistikos fakultete. Nuo 1958 m. žurnalo „Pergalė“ redakcijos sekretorius. 1958–1969 m. vienas iš Lietuviškosios tarybinės enciklopedijos redaktorių.

Kūryba

Parašė kaimo buities realistinių apsakymų ir vaizdelių apie kaizerinę okupaciją ir kaimo žmonių vargus. Reiškėsi kaip literatūros ir kultūros istoriografas, išspausdino kritikos straipsnių, recenzijų. Su Aleksandru Kernagiu parašė pjesę apie Julių Janonį „Pamilau dangaus žydrumą“ (past. 1957 m., išl. 1958 m.). Istoriografiniams darbams būdinga faktų gausa, dokumentikos ir atsiminimų derinimas su beletristikai artimu pasakojimu.
Armagh City FC

Istorija

Iki 1988 m. klubas žaidė Milforde prie Armos.
Taip ir ne (žurnalas)

Taip ir ne – iliustruotas mėnesinis žurnalas, ėjęs nuo 1991 m. kovo mėn. iki 2000 m. Vilniuje.

Istorija

Leido akcinė bendrovė „Už ir prieš“, nuo 1996 m. – UAB „Alingva“. Tiražas 1991 m. – 50 000 egz., 1993 m. – 20 000 egz., 1997 m. – 7000 egz.
Spausdino rašinius laisvalaikiui, nagrinėjo įvairias skaitytojus dominančias temas.
Štandartenfiureris

Štandartenfiureris (vok. Standartenführer) – SA ir SS karinis laipsnis, atitinkąs armijos pulkininką. Galutinai susiformavusioje SS laipsnių sistemoje sekantis vyresnis laipsnis buvo oberfiureris, o jaunesnis – oberšturmbanfiureris.
Štandartenfiurerio atskyrio ženklai buvo du vienodi apykaklės antsiuvai su vienu ąžuolo lapu. Štandartenfiurerio laipsnis yra žemiausias SA ir SS laipsnis, kurio rango atskyrio ženklai būdavo ant abiejų antsiuvų. Nuo 1938 m. naujosios SS uniformos turėjo ne tik apykaklės antsiuvus su štandartenfiurerio atskyrio antsiuvais, bet ir armijos pulkininko antpečius.

Laipsnio istorija

1925 m. įvestas štandartenfiurerio titulas, kuris 1928 m. tapo vienu pirmųjų SA karinių laipsnių. Jį gavo SA ir SS karininkai, vadovavę teritoriniams SS daliniams, vadintiems SS štandartais (vok. SS Standarte). Paprastai štandartas jungdavo vieno didelio ar dviejų-trijų mažesnių miestų SS narius. Štandartą sudarydavo trys šturmbanai (vok. SS Sturmbann), vienas atsarginis šturmbanas (kurį sudarydavo 35-45 metų amžiaus esesininkai) ir orkestras (vok. Spielmannzug). Žmonių skaičius štandarte siekdavo 3500.
1929 m. štandartenfiurerio laipsnis buvo padalintas į du laipsnius – Standartenführer (I) ir Standartenführer (II). Šio dalinimo atsisakyta 1930 m., kai SA ir SS laipsnių sistemos buvo išplėstos ir karinių laipsnių lygių padaugėjo. Štandartenfiurerio laipsnis liko vienas.
1933 m., kai Vokietijoje į valdžią pateko A. Hitleris, štandartenfiurerio laipsnis tapo aukščiausiu vyresniojo karininko laipsniu, už kurį viena pakopa aukštesnis oberfiurerio laipsnis jau buvo priskiriamas prie SS ir SA generolų laipsnių. Antrojo pasaulinio karo metais štandartenfiureris buvo plačiai naudojamas laipsnis.
Ispanijos futbolo varžybos 1988–1989 m.

Supertaurė

Real Madrid iškovojo trofėjų be kovos, kadangi laimėjo ir šalies pirmenybes, ir taurės turnyrą.
Snapuotoji viksva

Morfologija

Daugiametis, pilkai žalias, retakeris, 25– 75(100) cm aukščio, šliaužiantį šakniastiebį su gana storomis palaipomis išauginantis augalas. Stiebai statūs, laibi, tribriauniai, bukomis briaunomis, švelnūs, tik žiedyno srityje šiurkštūs, pamate apsisiautę belakštėmis, rudomis, pilkai ar rausvai rudomis, pakraštyje tinkliškai išsiskaidžiusiomis makštimis. Lapai standoki, statūs, lovelio pavidalo, sulenkti ar susisukę, 2– 4(5) mm pločio, laipsniškai nusmailėjančia viršūne, šiurkščiakraščiai, jų apatinė pusė šiurkšti, skiauterėta, paprastai ilgesni už stiebus. Žiedynas status, ilgas, 12– 25 cm ilgio, susideda iš 3– 6 viena nuo kitos nutolusių varpučių. Apatinis žiedynlapis bemakštis, tik kartais su labai trumpa makštimi, laipsniškai nusmailėjančia viršūne, šiurkščiakraštis, gerokai ilgesnis už visą žiedyną. Viršūnines 2– 3 varputės, iš kurių viena stambesnė, kuokelinės, daugiažiedės, suartėjusios, linijiškos, 1,5–7 cm ilgio; jų pažiedės ilgos, linijiškai lancetiškos, smailokos, rausvai rudos, su šviesesniu ruoželiu per vidurį ir baltais plėviniais pakraščiais. Likusios 1–3 varputės piestelinės, daugiažiedės, cilindriškos, (2)3– 8 cm ilgio ir (6)7– 10 mm pločio, viršutinės beveik bekotės, apatinės ant trumpų, stačių arba šiek tiek palinkusių kotelių; pažiedės lancetiškos arba plačiai lancetiškos, smailios, rausvai rudos, su siauru, žalsvu ar šviesiai rusvu ruoželiu per vidurį ir balsva, plėvine viršūne, trumpesnės ir gerokai siauresnės už maišelius. Maišeliai beveik horizontaliai atsilošę, apskritai kiaušiniški, pūsti, (3,5)4– 5(5,5) mm ilgio, iš pradžių žalsvai gelsvi, vėliau šviesiai geltoni arba rusvi, pliki, blizgantys, ryškiai gysloti, su trumpu koteliu pamate, viršūnėje staigiai užsibaigia plonu, ilgu, l–1,8 mm ilgio, švelniu, dvidančiu snapeliu; snapelio danteliai prasiskėtę. Vaisiai tribriauniai, žalsvai rudi arba geltoni, apie 2– 2,5 mm ilgio ir 1– 1,5 mm pločio, žymiai mažesni už maišelius, viršūnėje turi išsilanksčiusį liemenėlį.
Žydi gegužės ir birželio mėnesiais. Vaisius išplatina vandens srovės. Hemikriptofitas, hidrofitas.

Augimvietės

Auga pelkėse, pelkėtose pievose, raistuose, grioviuose, ežerų ir upelių krantuose, durpyninėse pievose, žemapelkėse ir aukštapelkėse, grioviuose, vandens telkinių krantuose, paežerių liūnuose.
Paplitimas Lietuvoje: Dažnas; visoje šalyje paplitęs augalas. Išryškėja kaip edifikatorius (vyraujanti rūšis). Auga durpyninių pievų, žemapelkių ir aukštapelkių lago formacijose.
Bendras paplitimas: Beveik visa Europa, Kaukazas, Sibiras, šiaurės Kazachstanas, Šiaurės Mongolija, Centrinėj Azijoje, Šiaurės Amerika. Priklauso borealiniam floros elementui.

Lietuvoje rastos paprastosios viksvos forma

Carex rostrata var. elatior Benn. – apie 100 cm aukščio augalas, dažnai su plokščiais, iki 5– 8 mm pločio lapais (Trakų raj.)

Panaudojimas

Snapuotosios viksvos bendrijos dažnai sudaro pagrindinius natūralių šienaujamų ir ganomų pelkių plotus. Nušienauti juos galima vidurvasarį, kada jie išdžiūsta, bet šienas tada jau būna blogos kokybės. Be to, snapuotoji viksva mažiau turi žaliojo proteino, negu kitos viksvų rūšys. Ganykloje galvijai ją blogai ėda arba visiškai neėda.
Pagėgių savivaldybės taryba

Pagėgių savivaldybės taryba – Pagėgių savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 21 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Mikalojus Sapiega

Biografija

Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas, antrasis Naugarduko vaivados Povilo Ivanovičiaus Sapiegos (apie 1490–1579) ir kunigaikštytės Elenos Semionovnos Alšėniškės sūnus. Mokėsi Leipcigo ir Kionigsbergo universitetuose.
Nuo 1561 metų dalyvavo Livonijos kare kaip raitelių padalinio rotmistras, dalyvavo Ulos mūšyje 1564 metais.
Buvo vienas iš tų, kurie pasirašė Liublino uniją. Be Kodenio, valdė taip pat Alšėnus ir daugybę valdų Bresto, Lydos, Ašmenos pavietuose, Voluinėje. Buvo Rečicko (1570–1573 metais) ir Oršos seniūnas (nuo 1588 metų), Suražo ir Veližo laikytojas.
Arthur Ashkin

Biografija

A. Eškinas gimė Brukline (Niujorkas) žydų emigrantų iš Ukrainos šeimoje. Tėvas Isidoras (1891-?) turėjo dantų gydymo laboratoriją. Šeimoje buvo dar du broliai ir sesuo. Brolis fizikas Julius Eškinas (1920–1982) pasižymėjo dalelių fizikoje, buvo Manhatano projekto dalyvis.
1940 m. baigęs Džeimso Medisono vidurinę mokyklą, mokėsi Kolumbijos universitete, o tuo pačiu būdamas pakviestas ir į karinę tarnybą Antrojo pasaulinio karo metu, dalyvavo projekte, kuriame buvo kuriami megatronai karinių radarų įrengimams. Pasak paties A. Eškino, šiame projekte su juo buvo dar trys būsimi Nobelio laureatai. Po tarnybos kariuomenėje, 1947 m. tęsė branduolinės fizikos studijas Kornelio universitete, kuriame apsigynė daktaro laipsnį. 
1952 m. pradėjo dirbti „Bell Laboratories“ Miurei Hile (Naujasis Džersis), gavęs rekomendaciją iš Sidnio Melmano, mokslinio vadovo Kolumbijos universitete. Pradžioje tyrė mikrobangų spinduliavimą. 1961 m. pradėjo dirbti su lazerių technika. Nuo 1963 m. vadovavo nelinijinės optikos skyriui, vėliau pervadintam į lazerių skyrių. 1967 m. pervestas į kitą laboratoriją „Lucent Technologies“ Holmdele (Naujasis Džersis), kur užsiėmė lazerinėmis gaudyklėmis. 1978 m. išrado optinį pincetą.
A. Eškinas buvo daugelio mokslo tiriamųjų darbų ir 47 patentų autorius. 1996 m. išrinktas į JAV Nacionalinės mokslų akademijos narius. Stivenas Ču išvystė Eškino metodą vėsinti atomams optinėje gaudyklėje, už ką 1997 m. gavo Nobelio fizikos premiją.
1992 m., po 40–metės karjeros daugelyje eksperimentinės fizikos sričių, išėjo į pensiją. Fizikas ir toliau dalyvavo laboratorijos darbe iki jos uždarymo 2006 m., po to įsikūrė savo namo rūsyje, kur tęsė savo mokslinį darbą. Paskutiniais metais telkė dėmesį į saulės šviesos koncentravimo eksperimentus, už kuriuos 2009–2015 m. gavo dar kelis patentus.
Ghost in the Shell 2: Innocence

Siužetas

Istorija sukurta pagal „Ghost in the Shell“ mangos skyrių, Robot Rondo, nors ir gan stipriai pakeista. Veiksmas vyksta 2032 metais.
Batou partneriu paskiriamas Togusa, kadangi Majorė Kusanagi, kuri anksčiau buvo Batou partnerė, dingo.
Public Security Section 9 tiria kiborgų korporaciją „Locus Solus“ ir jos sukurtus moteriškosios lyties androidus, kurie buvo panaudoti kaip sekso lėlės nužudyti aštuoniems žmonėms. Lėlėse būta „dvasios“, kuri buvo įsprausta naudojant nelegalų metodą su „dvasios-dubliavimo“ mašina, kuri sukuria daugybę kopijų su „praplautomis“ smegenimis, bet nužudo originalą. Jaunos merginos buvo grobiamos Jakudzos ir parduodamos „Locus Solus“ šiam procesui įgyvendinti. Dvi merginos susimoko su „Locus Solus“ krovinių inspektoriumi Volkersonu, kad sutrikdytų veiklą ir atkreiptų oficialių asmenų dėmesį.
Majorė Motoko Kusanagi įtraukta į dingusiųjų sąrašą, nors vyriausybės agentai tebeieško jos, kadangi ji turi konfidencialios informacijos apie Projektą 2501. Batou paaiškina Togusai, kad jis padėjo jai pasprukti, nes vyriausybei rūpėjo tik tai, ką ji žinojo, o ne ji pati.
Filmo kulminacijoje, kai Batou yra apsuptas „Locus Solus“ sargybinių ir moteriškosios lyties androidų, kurie žudo vienas kitą, Kusanagi ir Batou vėl susivienija susišaudymo metu, kai ji nusiunčia dalį savo sąmonės į tuščius androidus. Atlikus savo užduotį, ji užtikrina Batou, kad visada bus šalia prieš pat androidui išsijungiant.