Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje

Neįtvirtintos gyvenvietės

Neįtvirtintos gyvenvietės radosi tik ankstyvajame žalvario amžiuje (apytiksliai XVI-XII a. pr. m. e.). Jų tradicija tęsėsi iki XIII a. pr. m. e., kai pradėjo plisti piliakalniai. Žalvario amžiaus pradžioje drėgnėjant klimatui, gyvenvietes imta kurti iš žemesnių vietų į aukštesnes. Tačiau vis dar buvo išlikusi tendencija sėsliau apsistoti tik prie upių (jų santakų) ar ežerų. Pastebėtina, jog neįtvirtintosios (arba atviros) gyvenvietės radosi bemaž visoje Lietuvos teritorijoje. Jų plotas siekė nuo 0.5 iki 1 ha. Plačiausiai tyrinėtos ir vertingos savo radiniais žalvario amžiaus atvirosios gyvenvietės: Kretuono IC, Gaigalinės 2-oji, Samantonių, Papiškio, Mergežerio 13-oji, Žemųjų Petrašiūnų, Žemųjų Kaniūkų, Samantonių.

Pastatai

Pastatai rekonstruojami pagal išlikusius pėdsakus: stulpavietes, ūkines duobes, židinius. Ankstyvuoju žalvario amžiumi pastatus sunku pilnai rekonstruoti, kadangi nėra išlikę ryškių pėdsakų. Kur kas daugiau duomenų yra iš ankstyvųjų piliakalnių. Juose pastatai statyti aikštelės pakraščiuose. Pastatai buvo įvairūs: antžeminiai (statomi ant žemės be įkasimų), pusiaužeminiai (šiek tiek įgilinti), stulpinės konstrukcijos, keturkampiai, ovalūs, skyrėsi ir jų ilgis. Jie buvo taip pat ir skirtingų paskirčių: gyvenamieji, ūkiniai, gal net ritualiniai. Paprastai pastato galuose buvo stambūs kuolai ir viduryje bėžiai (stambūs basliai ant kurių laikėsi pastatai), dažnai apie pastatą buvo pinami aptvarai. Gyvenamieji pastatai dažniausiai buvo antžeminiai, stulpinės konstrukcijos, 2 patalpų bei dvišlaičiu ar trišlaičiu stogu. Algirdo Girininko nuomone viename pastate gyveno viena bendruomenė – 3-5 šeimos.

Verslai

Svarbią reikšmę turėjo medžiojamieji žvėrys: 88-92 % randamų kaulų sudarė tauro, elnio, stirnos, ūdros kaulai. Naminiai buvo stambieji raguočiai, avys, arkliai. Arkliai buvo naudojami mėsai ir pienui, galbūt net jojimui.
Praktikuojama lydyminė žemdirbystė. Žalvario įrankiai paspartino žemdirbystės ir gyvulininkystės vystymąsi, atsirado žalvarinių įrankių gamintojai – amatininkai. Apie žemdirbystę byloja kapliai, rasti negi žalvariniai pjautuvai. Tačiau visgi pirmoje žalvario amžiaus pusėje pagrindinius įrankius sudarė dirbiniai iš akmens, kaulo ar rago. Tik I tūkst. pr. m. e. II pusėj pradėjo plisti metaliniai dirbiniai, kurių visgi taip pat nebuvo gausu. Rytų baltų gyventose žemėse vyravo medžioklė ir žvejyba, gyvulininkystė išplito vėliau. Vakaruose verstasi primityvia žemdirbyste. Be gyvulininkystės, žemdirbystės, medžioklės ir žvejybos klestėjo ir bitininkystė, puodininkystė.
Žalvario amžiuje vyko sąlyginai intensyvi mainų prekyba. Kad vyko mainų prekyba rodo baltiški dirbiniai patekę į kitas šalis, pvz., Daniją (pvz., žalvariniai Rytų Pabaltijo tipo atkraštiniai kirviai). Pagal importinių dirbinių radimo vietas galime nustatyti intensyviausius prekybinius kelius: Dunojum, Dniepru, Dauguva, Vysla, Baltijos jūra, šiek tiek mažiau Nemunu ir Nerimi. Baltiškasis gintaras randamas ne tik Vidurio ir Rytų Europos šalyse, bet ir Mažojoje Azijoje, Balkanuose ir net Egipte. Pro Lietuva ėjo prekybinis kelias nuo Juodosios jūros iki Skandinavijos. Juo ir buvo palaikomi ryšiai su Romos imperija pirmaisiais mūsų eros amžiais.

Visuomenė, dvasinis gyvenimas

Žalvario amžiuje gyventa šeimyninėmis bendruomenėmis, kurios jungė kelių kartų šeimas. Atsiranda protėvių kultas pagal vyrišką liniją. Atskiros bendruomenės rankose buvo sukauptas didesnis ar mažesnis turtas. Randamos dvynių figūrėlės, simbolizuojančios derlingumą. Ritualizuotos daugelis gyvenimo sričių. Tai pastebima keramikos buities, darbo ar kovos dirbiniuose. Aptinkama aukojimų, randama amuletų. Spėjama, jog kai kurie pastatai galėjo atlikti ritualinę paskirtį (ypač apvalios formos).

Laidosena

Pagal laidojimą galime išskirti vakarinį ir rytinį regionus. Vakaruose laidojami pilkapiuose, apie XII a. pr. m. e. mirusieji pradėti deginti. Degintiniai kapai, priešingai nei griautiniai, buvo dažnai be įkapių. Pilkapiai išsiskyrė keliais bruožais: jiem įrengti pasirenkama aukšta vieta, nudeginamas žemės paviršius aplink jį, sudedamas medinis (ankstyvuoju laikotarpiu) ar akmeninis ratas. Akmenų vainikai buvo sudaryti iš trijų dalių (vidinis, vidurinis, išorinis). Vidinis ir vidurinis akmenų vainikai buvo rengiami iš vienos eilės smulkių akmenų, o išorinis – iš stambiausių akmenų ir keliomis eilėmis. Pastebima tendencija, jog kuo ankstesni pilkapiai, tuo didesni atstumai tarp jų. Senuoju geležies amžiumi atsiranda kapinynų vainikai (nekropoliai). Etaloniniai žalvario amžiaus pilkapynai: Šlažių, Egliškių, Kurmaičių. Rytuose laidojama kitaip, daugiausiai plokštiniuose kapuose. Gyvenvietėse laidojamos vien žmonių galvos, šalia jų daug degėsių ir įkapių, kabučių, gintarinių dirbinių. Dingsta ochra. II tūkst. pr. m. e. II ketvirtyje rytinėje dalyje kapai turėjo būti degintiniai. Brūkšniuotosios keramikos srityje kapai nerandami. Ankstyvuoju žalvario amžiumi (XVIII-XII a. pr. m. e.) buvo paplitęs inhumacinis laidojimo būdas (griautinai palaidojimai). Vėlyvajame žalvario amžiuje (nuo XII a. pr. m. e.) įsitvirtino mirusiojo deginimo paprotys, kuris tęsėsi iki II-III a. pr. m. e., kai tokią tradiciją vėl keitė inhumacinė laidosena.