Lietuvos komunistų partija

Atsiradimas

XIX a. 8-ajame dešimtmetyje atsirado pirmieji marksistiniai rateliai, iš kurių 9-ajame susikūrė pirmosios socialdemokratinės organizacijos. Komunistų partijos pirmtakai buvo marksistai ir socialdemokratai – revoliucionieriai, kurie perėmė revoliucinės demokratijos ir liaudininkų tradicijas bei metodus, taip pat daug ką iš Lenkijos darbininkų partijos „Proletariatas“ (Lietuvoje veikė 1881–1886 m.), kuri propagavo Markso ir Lenino mokymą bei proletarinį internacionalizmą. Revoliuciniai demokratai tuo metu buvo įsimaišę į Lietuvos socialdemokratų partiją (LSDP), Lietuvos darbo sąjungą, Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją ir kitas socialdemokratines organizacijas. Pirmojo pasaulinio karo metu socialdemokratai – revoliucionieriai nutraukė ryšius su menševikiškais socialdemokratais ir 1916–1917 m. Rusijoje sukūrė pirmąsias Lietuvos bolševikų organizacijas. 1917 m. rudenį šios organizacijos reorganizuotos į RSDDP(b) (nuo 1918 m. kovo – RKP(b)) Lietuvos sekciją. Aktyvistai pradėjo leisti pirmąją bolševikišką spaudą lietuvių kalba – laikraščius „Tiesa“, „Komunistas“ ir t. t. Didžiausią indėlį Lietuvos sekcijos tapimui atskira partija įnešė Lietuvos sekcijos centrinio biuro nariai Vincas Mickevičius-Kapsukas ir Z. Angarietis.
Pirmosios atskiros Lietuvos komunistinės organizacijos pradėjo kurtis 1918 m. pavasarį. 1918 m. vasarą įkurta Lietuvos ir Baltarusijos socialdemokratų darbininkų partija, vadovaujama P. Eidukevičiaus. Greitai ji užmezgė ryšius su RKP(b) Lietuvos sekcijos centriniu biuru. 1918 m. rugpjūčio 14 d. Vilniuje surengtas nelegalus Lietuvos socialdemokratų – revoliucionierių suvažiavimas ir įkurta Lietuvos ir Baltarusijos komunistų partija. Buvo planuojama, kad ji veiks Vokietijos okupacijos teritorijoje, t. y. Lietuvoje ir vakarų Baltarusijoje, užimtoje Vokietijos kariuomene 1915 m. rudenį. 1918 m. rugsėjo 15 d. prasidėjo pirmasis Lietuvos komunistinių organizacijų kongresas. Nutarta vadovautis pritaikyta Lietuvai RKP(b) programa. Tais pačiais metais Vilniuje prasidėjo pirmasis Lietuvos ir Baltarusijos Komunistų Partijos suvažiavimas, kuris faktiškai tapo pirmuoju Lietuvos komunistų partijos suvažiavimu, nes Baltarusijos delegacija jame nedalyvavo. Suvažiavimas reorganizavo partiją, išrinko Centrinį komitetą, galų gale sukurta Lietuvos komunistų partija su jai priklausančiais 6 Lietuvos rajonais: Vilniaus, Kauno, Šiaulių, Panevėžio, Vilkaviškio ir Marijampolės. Partija savo programoje tikslais paskelbė skleisti proletarinio internacionalizmo, socialistinio patriotizmo, komunizmo idėjas ir kovoti su Vokietijos okupacija, buržuazinio nacionalizmo apraiškomis bei darbininkų engimu.
LKP buvo kuriama kaip Rusijos komunistinio judėjimo sudedamoji dalis ir formuojama Rusijos komunistų (bolševikų) partijos idėjiniais-teoriniais bei organizaciniais pagrindais.

LKP veikla tarpukario Lietuvoje

Po 1920–1922 m., LKP susidūrė su nemaža partijos funkcionavimo problema. Dar labiau partijos gyvenimą apsunkino prasidėjusios Lietuvos valdžios represijos, antikomunistinės opozicijos atsiradimas daugumoje Lietuvos miestų. Komunistai partijos viduje pradėjo propagandinę veiklą, nemažą pagalbą KP suteikė Komunistinis Internacionalas. 1921–1940 m. LKP buvo Komunistinio Internacionalo Lietuvos Sekcija, atstovu prie Komunistinio Internacionalo Vykdomojo Komiteto (KIVK) nuo 1921 m. liepos buvo Zigmas Aleksa-Angarietis, nuo 1923 m. jo pavaduotoju buvo V. Kapsukas (nuo 1924 m. V. Kapsukas išrinktas kandidatu į KIVK narius, nuo 1928 m. – KIVK nariu). V. Kapsuko iniciatyva 1920 m. Maskvoje įkurta Lietuvos sovietinė partinė mokykla. 1921–1936 m. ten apmokė apie 550 komunistų.
LKP Lietuvoje buvo uždrausta, veikė nelegaliai, pagrindiniai jos darbai pokario pradžioje buvo komunistinės spaudos leidimas ir propagandinė veikla, šnipinėjimas TSRS naudai ir kita antivalstybinė veikla, koordinuojama iš Maskvos per pasiuntinybę Kaune. 1926 m. rinkimus Lietuvoje laimėjo dvi didžiausios kairiosios partijos – Lietuvos Socialdemokratų Partija ir Valstiečiai liaudininkai. Be jų kita stipri jėga buvo Krikščionys-demokratai, bet LSDP ir LVL koalicija buvo pakankamai stipri, kad vestų valstybę norimu kursu. Legalizuota Komunistų Partija, pasirašytos kelios bendradarbiavimo sutartys su TSRS. Komunistai kaip legali jėga ėmė rengti mitingus, kaltinti tautininkus ir Krikščionis Demokratus organizuojant valstybinį perversmą ir pačius tautininkus kaltinti nacionalizmu bei fašizmu. 1926 m. gruodžio 17 d. įvyko tautininkų organizuotas perversmas, Antanas Smetona tapo Lietuvos vadovu, daug socialdemokratų, komunistų ir komjaunuolių suimta (nuteisti 1622 komunistai ir komjaunuoliai, iš jų 146 – sušaudyti), komunistų partija vėl uždrausta. Sušaudyta dauguma Centro Komiteto narių, dėl to netrukus reikėjo rinkti naują Centro Komitetą ir reorganizuoti visą partiją dėl smarkiai sumažėjusio narių skaičiaus.
1925 m. sausį komunistų partijoje buvo 879 nariai. 1926 m. – 412, 1932 m. – 600, 1939 m. – apie 2000.

LKP ir Lietuvos nepriklausomybė

1989 m. pabaigoje LKP atsiskyrė nuo SSKP. 1990 m. gruodžio 8 d. LKP suvažiavime partija pakeitė pavadinimą ir pasivadino Lietuvos demokratine darbo partija. 1990–1991 m. tuo pat metu veikė su partijos atsiskyrimu nuo SSKP nesutikusi Lietuvos Komunistų partija ant SSKP platformos, vadovaujama M. Burokevičiaus.
1991 m. sausio 11 d. LKP (SSKP) nusiuntė ultimatumą LR Aukščiausiai Tarybai, reikalavo vesti kovą už nepriklausomybę laikantis okupacinių LTSR ir TSRS konstitucijų (remiantis 69 LTSR Konstitucijos straipsniu: „Lietuvos TSR pasilieka teisę laisvai išstoti iš TSR Sąjungos“, o TSRS Konstitucija užtikrina tas teises). Kitą dieną po ultimatumo AT vyko balsavimas, kurio metu reikalavimai buvo atmesti. Tą pačią dieną LKP (SSKP) įkūrė Lietuvos nacionalinį gelbėjimo komitetą, kurio pagrindinė užduotis buvo atkurti Lietuvos TSR ir grąžinti seną LTSR Konstituciją (keitimui prireikus, elgtis pagal tos Konstitucijos nuostatas). LKP taip pat sudarė savo vyriausybę, pasiruošusią perimti valdžią. Po sausio 13-osios įvykių Lietuvoje KP pirmasis sekretorius Mykolas Burokevičius kelis kartus viešai pasisakė už ginkluoto valstybinio perversmo būtinybę, dėl ko LKP buvo apkaltinta valstybinio perversmo organizavimu ir uždrausta. Rugpjūčio 22 d. LKP vadovams ir keliems aktyvistams pateikti kaltinimai dalyvavimu Sausio įvykiuose (tarp jų ir pirmajam sekretoriui). 1999 m. rugpjūčio 23 d. M. Burokevičius su dar keliais aktyvistais nuteistas kalėti 12 metų už žudynių ir valstybinio perversmo organizavimą.