google/wiki40b huggingface dataset:
SK Schwadorf

Istorija

Klubo ištakos siekia 1936 m., kai buvo įkurtas ASK Schwadorf.
Žaidė Erste liga pirmenybėse 2007/08 m. 
2008 m. Komanda buvo išformuota.
Imperatorė Irena

Biografija

Kilo iš kuklios atėniečių šeimos. 769 m. ištekėjo už imperatoriaus Leono IV. Nuo 780 m. mirus Leonui IV valdė kaip sūnaus imperatoriaus Konstantino IV regentė ir bendravaldė. 780 m. numalšino ikonoklastų, ikonų naudojimo priešininkų, siekiančių pasodinti į sostą Leono IV pusbrolį, sąmokslą. Vėliau varžėsi dėl valdžios su sūnumi, kurį rėmė Mažosios Azijos administraciniai regionai temai. Konstantinas IV buvo paskelbtas vieninteliu teisėtu imperatoriumi. Remiama vyskupų ir imperatoriškųjų rūmų dvariškių ji suėmė savo sūnų, 797 m. jį apakino.
787 m. sušaukė II Nikėjos susirinkimą. Jame buvo įteisintas paveikslų garbinimas. 802 m. buvo suderėtos jos ir Rytų frankų imperatoriaus Karolio Didžiojo vedybos. Tais pačiais metais tuo nepatenkinta diduomenė ją nuvertė, ji ištremta į Prinkipo (dab. Biujukada) salą, vėliau – į Lesbo salą. Šventoji, šventė rugpjūčio 9 d.
Raseinių balsas

Raseinių balsas – politikos, ekonomijos ir kultūros savaitinis laikraštis, ėjęs 1926 m. Raseiniuose.

Istorija

Raseinių apskrities laikraštis. Leido ir redagavo Adomas Vilimas. Bendradarbiavo Petras Linkevičius, Stasys Tijūnaitis, A. Urbutis ir kt. Spausdino Š. Kadušino spaustuvė Raseiniuose. Išėjo 10 numerių.
San Luiso provincija

Geografija

Pietinę ir centrinę provincijos dalis užima plokščios pampų lygumos. Šiaurinė dalis priklauso Kujo ir pampų kalnagūbrių regionui. Šioje provincijos dalyje iškilę San Luiso ir Komečingoneso kalnagūbriai, o šiaurės vakaruose – Guayaguas, Cantanal, Quijadas, Alto Pencoso kalnagūbriai. Tarp šių kalnagūbrių grupių įsiterpusi Pampa de las Salinas dubuma. Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis; daugiausia sausas. Tačiau dėl kalnagūbrių įtakos (rytiniuose šlaituose iškrinta gerokai daugiau kritulių nei vakariniuose) susiformuoja atsikiri mikroklimatai, pavyzdžiui, Vilja de Merlo kurortiniame mieste. San Luise metinė oro temperatūra yra 17 °C, tačiau skirtingu metų laiku ji labai svyruoja – nuo 3 °C iki 33 °C. Visu vakariniu provincijos pakraščiu teka Desaguaderas (dalis jo vadinama Saladu). Šiaurinėje San Luiso provincijos dalyje upių tinklas gerokai tankesnis nei pietinėje. Svarbiausios upės – Kuintas ir Konlara. Pampoje yra daug nedidelių ežerėlių, o šiaurinėje dalyje – didelių druskos ežerų: Pampa de las Salinas, Saline del Bebedero, Salina Pampa de las Latas. Yra Sierra de las Quijadas nacionalinis parkas.

Ekonomika

Didžiuosiuose miestuose išvystyta tekstilės, maisto, popieriaus ir kartono, keramikos, statybinių medžiagų, plastiko pramonė. Gyvulininkystė, javų (pagrinde kukurūzų) auginimas. Yra kalkių ir marmuro telkiniai, taip pat išgaunamas uranas, druska ir volframas.
Jonas Byra

Biografija

Nuo devynerių metų pradėjo mokytis skambinti fortepijonu ir dainuoti chore. Baigęs Panemunio liaudies mokyklą, 1905 m. išvyko į Rusiją, kur baigė gimnaziją, davė privačias pamokas. 1913 m. labai gerais pažymiais eksternu baigė Černigovo (Ukraina) muzikos mokyklą – fortepijono ir kompozicijos klases. Kurį laiką skambinti fortepijonu dar mokėsi pas Maskvos profesorių A. Bogoslovskį, o pas kitus pedagogus ir dainuoti. 1914 – 1916 m. dainavimą studijavo Vienoje. Vadovavo pirmajam Šiaurės Ukrainos profesionaliam mišriajam chorui.
Grįžęs į Lietuvą, 1921–1931 m. ir 1934–1936 m. buvo Valstybės teatro Kaune solistas ir koncertmeisteris. Sukūrė daugiau kaip 30 klasikinių operų vaidmenų. Tai Alfredas ir Hercogas Džiuzepės Verdi operose „Traviata“ ir „Rigolettas“, Almaviva Džoakino Rosini operoje „Sevilijos kirpėjas“, Rudolfas Džakomo Pučini operoje „Bohema“, Sinodas Antono Rubinšteino operoje „Demonas“, Lenskis Piotro Čaikovskio operoje „Eugenijus Oneginas“, Šuiskis Modesto Musorgskio operoje „Borisas Godunovas“ ir kt.
Kelis kartus gastroliavo JAV. 1933 m. baigė Niujorko Institute of Musical Art dainavimo klasę, 1933 m. dar tobulinosi ir Paryžiuje. 1929–1930 m. buvo Kauno muzikos mokyklos operos klasės dėstytojas. 1933–1940 m. vadovavo vyrų vokaliniam kvartetui, kuriame ir pats dainavo. Kvartetas atlikdavo ir J. Byros aranžuotus kūrinius, koncertavo daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių.
1937 m. prie Kauno radiofono buvo subūręs 20 kvalifikuotų dainininkų mišrųjį chorą ir trumpai jam vadovavo. 1940–1941 m. ir 1944–1950 m. dėstė dainavimą ir privalomąjį fortepijoną Šiaulių muzikos mokykloje, 1945–1949 m. šios mokyklos ir vaikų septynmetės muzikos mokyklos direktorius. 1951–1957 m. Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro koncertmeisteris ir vokalo pedagogas, o vėliau – pensininkas. Harmonizavo liaudies dainų ir aranžavo įvairių kūrinių.
Mąstymas

Mąstymas – asmens pažintinės veiklos procesas, tai yra apibendrintas ir netiesioginis tikrovės atspindėjimas. Skiriamos šios svarbiausios mąstymo rūšys: veiksminis, vaizdinis ir sąvokinis bei jo formos: sąvokos, sprendimai, samprotavimai. Mąstymas būna tiek sąmoningas tiek nesąmoningas. Jam labai reikšmingos emocijos. Tai asmenybės savimonės dalis ir ypatingas objektas, į kurio struktūrą įeina savęs, kaip mąstymo subjekto, samprata, savų ir svetimų minčių skyrimas, dar neišspręstos problemos suvokimas kaip savos, savo santykio su problema suvokimas. Mąstymą tiria psichologija, filosofija, sociologija, fiziologija, formalioji logika, kibernetika.
Louis Nicolas Vauquelin

Luji Nikola Voklenas (Louis Nicolas Vauquelin; 1763 m. gegužės 16 d. – 1829 m. lapkričio 14 d.) – Prancūzijos farmacininkas chemikas.
Voklenas gimė 1763 metų gegužės 16 dieną Normandijoje, Sent Andrė d’Heberto kaime. Būdamas keturiolikos, Voklenas tapo laborantu ir indų plovėju vaistinėje, bet netrukus išvažiavo į Paryžių. Ten Voklenas dirbo įvairiose vaistinėse ir mokėsi lotynų kalbos bei botanikos.

Atradimai

1798 metais Voklenas atrado berilio oksidą berilyje. Jis taip pat išskyrė chromą iš švino rūdų (1797 m.). Su Berzeliu jis teisingai nustatė anglies bisulfido sudėtį, kurį 1796 m. pirmą kartą sukūrė Lampadijus. Jis aptiko chinino rūgštį, asparaginą, kamparo rūgštį ir kitas organines medžiagas.
Kablys (1976 filmas)

Turinys

Iro – jauna ir graži magnato bei aistringo buriuotojo Kosto Maro žmona. Nepaisant to, kad yra viskuo aprūpinta, ji turi meilužį Niką, su kuriuo nusprendžia atsikratyti vyru. Tam pasirenkamas laikas – regata, kurioje Kostas nuolat dalyvauja su savo jachta „Aivenhu“. Kartu į plaukiojimą išsiruošia ne tik Iro ir Nikas, bet ir šio draugė Nelė. Kadangi viskas turi atrodyti kaip nelaimingas atsitikimas, suokalbininkai laukia tinkamos progos, kol galiausiai Nikas ima dvejoti. Naktį kyla audra ir sumaištyje Iro išstumia vyrą už borto, tačiau netrukus supranta tamsoje suklydusi ir nužudžiusi Niką...
TV Daina

TV daina buvo pirmasis Andriaus Mamontovo solinis singlas, išleistas 1998 metais.
Dainos tekstas – tiesiogiai, atvirai kritikuojantis žiniasklaidą, komercializaciją, masinį smegenų plovimą. TV dainai būdingas ypač agresyvus tonas, paprastai retai girdimas Andriaus Mamontovo repertuare.
Muzika ir žodžiai Andriaus Mamontovo.
Samanių pagrindinė mokykla

Istorija

Įsteigta 1965 m. sausio 13 d.
2008 m. rugsėjo 1 d. Samanių pagrindinė mokykla prijungta prie Suvieko pagrindinės mokyklos. Nuo 2009 m. liepos 1 d. Zarasų Pauliaus Širvio pagrindinės mokyklos Samanių pradinio ugdymo skyrius. Zarasų rajono savivaldybės tarybos 2011 m. liepos 28 d. sprendimu Nr. T-100 Samanių pradinio ugdymo skyrius uždarytas.
Gerd von Rundstedt

Biografija

Gimė aristokratiškoje kavalerijos karininko šeimoje. 1892 m. pradėjo fanenjunkerio karo tarnybą Kaselyje dislokuotame Vokietijos imperijos 83-ajame pėstininkų pulke. 1893 m. baigė Hanoverio karo mokyklą ir gavo leitenanto laipsnį. Nuo 1903 m. iki 1907 m. studijavo Prūsijos karo akademijoje Berlyne. Nuo 1907 m. tarnavo Generaliniame štabe.
1914 m. liepą, prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą, pradėjo tarnauti XI-osios armijos 22-ojoje rezervo pėstininkų divizijos štabe. 1914 m. gruodį pakeltas į majorus. 1915 m. balandį paskirtas 86-osios pėstininkų divizijos, veikusios Rytų fronte, štabo viršininku. 1916 m. lapkritį paskirtas XXV-ojo Rezervinio korpuso, veikusio Karpatuose, štabo viršininku. 1918 m. rugpjūtį paskirtas XV-ojo armijos korpuso, veikusio Vakarų fronte, štabo viršininku.
Po karo liko tarnauti Reichsvere. 1920 m. paskirtas pulkininku leitenantu, o 1923 m. – pulkininku. Tarnavo įvairiuose kariuomenės štabuose. 1926 m. pakeltas į generolus majorus, o 1927 m. paskirtas vadovauti 2-ajai kavalerijos divizijai. 1932 m. pakeltas į pėstininkų generolus ir paskirtas vadovauti 3-ajai pėstininkų divizijai. Prisidėjo prie Vokietijos kariuomenės slapto perginklavimo. 1932 m. spalį paskirtas 1-osios armijų grupės vadu. 1934 m. ir 1938 m. pasiekė, kad generolas ir nacių šalininkas V. Reichenau nebūtų paskirtas Vermachto sausumo pajėgų vadu. 1938 m. atsistatydino, protestuodamas prieš gestapo mestus kaltinimus Vermachto vadovybei dėl amoralaus elgesio.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, įsiveržimo į Lenkiją metu, vadovavo armijų grupei Pietūs. Vėliau vadovavo 1940 m. į Belgiją ir Prancūziją įsiveržusiai armijų grupei B. Nedavė įsakymo atakuoti Diunkerke apsuptas Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos pajėgas, kurios vėliau buvo sėkmingai evakuotos. Laikoma, tokio įsakymo G. Rundštetas nedavė, nes tuo metu A. Hitleris norėjo sudaryti taiką su Jungtine Karalyste. 1940 m. liepos 19 d. jam, kaip ir dar 11 Vermachto aukščiausio rango generolų, buvo suteiktas feldmaršalo laipsnis už jų veiksmus žaibiškai nugalint Prancūziją. 1941 m. birželį vadovavo armijų grupei Pietūs, kuri sėkmingai vykdė puolimą Ukrainoje. 1941 m. lapkritį Raudonajai armijai vykdant kontrpuolimą, įsakė savo pajėgoms trauktis ir buvo A. Hitlerio nušalintas iš pareigų. 1942 m. liepą paskirtas Vakarų fronto armijų vadu bei turėjo parengti Prancūzijos pakrančių gynybą nuo Sąjungininkų įsiveržimo. 1944 m. liepą atleistas. 1944 m. rugsėjį vėl grąžintas į pareigas ir formaliai vadovavo paskutiniam dideliam Vermachto puolimui Vakarų fronte Ardėnuose. 1945 m. balandį dar kartą atleistas iš pareigų. 1945 m. gegužės 1 d. JAV pajėgos paėmė į nelaisvę. Buvo kalinamas Jungtinėje Karalystėje. Dėl silpnos sveikatos nebuvo teisiamas ir 1948 m. paleistas į laisvę. Iki mirties gyveno Hanoveryje.
Asas de Portugal

Istorija

Aerobatikos komanda Asas de Portugal buvo įkurta 1977 m. Oro pajėgų štabo viršininko įsakymu. Tikslas buvo atstovauti Portugalijos Oro pajėgas Tarptautinėje aviacijos šventėje. Šis aerobatikos dalinys buvo sukurtas praėjus 25 metams po ankstesnių tokių komandų buvimo. Asas de Portugal pirmtakai buvo Dragões ('Drakonai') ir São Jorge ('šv. Jurgio') aerobatikos patruliai.
Šis demonstracinis patrulis, naudojęs Cessna T-37C, veikė 13 metų, o po to buvo sujungtas su 102-ąja eskadrile Panchos. Per tą laiką buvo atlikta 186 demonstraciniai skrydžiai, iš kurių 40 buvo atlikti tarptautiniuose renginiuose. Po 1990 m. pertvarkant Portugalijos oro pajėgas buvo nurašyti pasenę lėktuvai T-37, ir komandos veikla nutrūko.
1997 m. komanda buvo vėl atkurta. Ji buvo aprūpinta lėktuvais Alpha Jet ir priskirta 103-iajai eskadrilei Caracóis ('Sraigės'). Komandą sudarė 7 pilotai ir techninio aptarnavimo grupė. Pirmasis viešas pasirodymas su lėktuvais Alpha Jet įvyko 1997 m. birželio 27 d. švenčiant 45-ąsias Portugalijos oro pajėgų metines Sintros aviacijos bazėje.
1998 m. demonstracinis patrulis vėl buvo panaikintas dėl logistinių priežasčių.
50-ųjų Portugalijos oro pajėgų metinių proga 2001 m. 103-ioji eskadrilė buvo vėl įpareigota paruošti demonstracinį aerobatikos skrydį lėktuvais Alpha Jet. Taip atsirado dviejų lėktuvų demonstracinė komanda, kuri metinių minėjime atstovavo Portugalijai su 16 minučių aukštojo pilotažo programa.
2005 m. Asas de Portugal komanda buvo atkurta kaip 103-iosios eskadrilės padalinys Bežos aviacijos bazėje (BA11).

2010 m. komanda buvo išformuota prieš prasidedant aviacijos švenčių sezonui. Neoficialiai buvo aiškinta, kad to priežastis - neskelbta avarija skrendant palei pat žemę.
Grand Raid

Grand Raid – viena iš Pasaulio bekelės ultramaratonų taurės trasų, vingiuojanti per Reunjono salą, Prancūzijos užjūrio regione.
Bekelės bėgimo trasos ilgis siekia 170 km, o vertikalaus sukilimo suma – 10 km. Be šių varžybų vyksta ir kitos bėgikų lenktynės tuo pačiu metu Reunjono saloje, tačiau pastarasis renginys sulaukia daugiausiai susidomėjimo.
Iš lietuvių Gediminas Grinius šioje trasoje 2014 m. iškovojo 4-tą vietą.
Aknystų dvaras

Istorija

Pirmą kartą Aknystų dvaras paminėtas 1538 m., kuomet Žygimantas Augustas dovanojo šias žemes Smolensko bajorui Jurijui Kopčiui. 1676 m. esant savininkui Kazimierui Kopčiui, dvaro inventoriuje aprašyti trys dengti šiaudais svirnai, baltas gyvenamasis namas, ūkiniai pastatai. 1703 m. Aknystas nupirko Motiejus Jelenskis ir iš kartos į kartą perdavė giminėms. 1807 m. dvarą paveldėjęs Romualdas Jelenskis įkūrė parką, pastatydino rūmus ir ūkinius pastatus.
Iš dvaro sodybos pastatų išliko dalis rūmų, rūkykla, pastatyta apie 1900 m. su išorės laiptais ir atviromis antrojo aukšto galerijomis, T raidės plano kluonas. Jo vidurinė dalis pastatyta 1817 m., priestatai – 1910 m. Parke, kuris įkurtas 1809 m. ir turėjo angliškojo bei itališkojo parko bruožų, išliko dalis riešutmedžių alėjos, vertingų medžių. Nuo 1808–1825 m. dvaras buvo plečiamas, statomi mūriniai namai amatininkams, svirnas, kiaulidė, klojimas ir kt. ūkiniai pastatai, įrengiami darželiai, parkas.
Dvarą paveldėjęs Anatolijus Jelenskis buvo 1863 m. sukilimo dalyvis, už tai carinės valdžios suimtas ir ištremtas, o dvaras konfiskuotas, pagrindiniai pastatai sudeginti. Likusi našle Sabina Jelenskienė 1875 m. sugebėjo per teismą atgauti dvarą ir jį atstatyti.
1928 m. buvo vykdoma Aknystų dvaro parceliacija. Vėliau dvaras atiteko Sofijai Emilijai Jelenskaitei (Venclovavičienei), kuri dvarą valdė iki nacionalizacijos 1940 m. Jos iniciatyva Aknystose XIX a.pab.–XX a. pr. veikė slapta daraktorių mokykla.
Pagal 1911 m. turto aprašymą, tuo metu dvarui priklausė du gyvenamieji mediniai namai, mūrinė ledainė, mūrinė kiaulidė su paukštide, medinė arklidė, klojimas, daržinė, mūrinis svirnas, mūrinis namas darbininkams, kiaulidė darbininkams, medinė kalvė, pirtis, kumetynai. Kumetynas buvo pastatytas 1908 m., kurį pokario metais nugriovus, ant jo pamatų buvo pastatytas pirmasis globos namų korpusas. Pokario metais dvare veikė tarybinis ūkis. 1959 m. buvo įkurti senelių namai, kuriuose apsigyveno pirmieji aštuoniolika gyventojų, o 1962 m. buvo pastatytas visiškai naujas korpusas.
Volstedo įstatymas

Volstedo įstatymas (angl. Volstead Act) – tai nacionalinis prohibicijos aktas, neformaliai vadinamas Volstedo aktu, priimtas įgyvendinti Aštuonioliktosios JAV Konstitucijos pataisos nuostatoms. Įstatymas, kurio projektą sumanė ir pateikė Antirestoranų lygos (Anti-Saloon League) vedlys Wayne Wheeler, pavadintas Atstovų rūmų Teismų komiteto pirmininko Andrew Volstead vardu.

Pasekmės

Volstedo įstatymą protegavo religiniai fanatikai, blaivybės sąjūdžio aktyvistai, tačiau jam įsigaliojus atsirado daug nenumatytų pasekmių: kadaise buvusį klestintį legalų svaigalų verslą perėmė priešiškos organizuotų nusikaltėlių grupuotės, kurios aštriai konkuravo tarpusavyje dėl nelegalaus alkoholio rinkų, nebodamos prievartos ir žmogžudysčių. Įtakingiausi gangsteriai – Tom Dennison iš Omahos ir čikagietis Al Kaponė – susikrovė turtus, jais buvo sužavėta vietos ir šalies visuomenė. Pagrindiniai kontrabandinio alkoholio keliai ėjo per Čikagą ir Detroitą. Teisėsaugai mafijos bosus paimti buvo sudėtinga, nes dideliais pinigais buvo paperkami mažas algas gaunantys valdžios pareigūnai, samdomi brangiausi advokatai. Dauguma žmonių simpatizavo butlegeriams, o garbius piliečius viliojo nelegalių spykyzy užeigų romantika. Norinčius padėti valdžiai gaujos baugindavo ir net žudydavo. Jos turėjo įtaką ir pačios valdžios sluoksniuose – vieno policijos reido metu Detroite buvo demaskuoti meras, šerifas, vietos kongreso narys. Anot Čikagos policijos šefo, prohibicijos laikotarpio pradžioje 60 % jam pavaldžių policininkų buvo įsitraukę į butlegerių verslą.
Įstatymo 29 punkte buvo nustatytas leidžiamas 200 galonų (apie 1000 vnt. 750 ml talpos butelių) namų gamybos „nesvaigaus sidro ir vaisių sulčių“ kasmetinis limitas. Pradžioje „svaigumas“ reiškė bet kokį skystį, kurio stiprumas viršijo 0,5 %, tačiau Vidaus įplaukų biuras netrukus šią ribą panaikino, taip legalizuodamas namudinio vyno gamybą. Tuo tarpu alui 0,5 % riba išliko iki 1933 m. Vynuogynai ėmė pardavinėti savo derlių vynui gaminti namuose. Plėtėsi atsparių ilgesniam transportavimui (link Rytų Pakrantės) rūšių vynuogynų veisimas. Įstatyme buvo numatyta kitų išimčių, kuriomis buvo pasinaudojama apeiti taisykles. Pvz., įstatymas leido gydytojui išrašyti viskio paciento gydymui, nors ribojo jo kiekį.
1933 m. visuomenės priešiškas požiūris į prohibiciją buvo didžiulis. Kovo mėn. Kongresas legalizavo 3,2 % stiprumo alų ir vyną (vietoje buvusio 0,5 %). 1933 m. gruodžio 5 d. buvo ratifikuota Dvidešimt pirmoji JAV Konstitucijos pataisa, panaikinusi Aštuonioliktąją pataisą. Taip alkoholio kontrolė buvo perduota valstijų vyriausybių žinion. 1935 m. sukurta Federalinė alkoholio administracija apibrėžė centrinės valdžios vaidmenį ir jos pagarbą alkoholiui ir iš jo surenkamiems mokesčiams.
Krasnojarskas

Istorija

Krasnojarskas įkurtas 1628 metais kaip ostrogas (medinė tvirtovė Rusijos pasienio ruože).

Lietuviai

1952 m. vasario 8 d. ir 1953 m. vasario mėn. iš sovietų okupuotos Lietuvos į Krasnojarską atitremta apie 6000 žmonių, dalis jų išvežta į apylinkes. Vėliau atvežta nemažai lietuvių – buvusių politinių kalinių, atlikusių bausmę koncentracijos lageriuose ir kalėjimuose. Po J. Stalino mirties 1953 m. keli šimtai lietuvių tremtinių atsikėlė į Krasnojarską iš viso Krasnojarsko krašto, daugiausia iš jo šiaurės. Lietuviai dirbo plytinėse (jų buvo trys), cemento fabrike, statybose. Gyveno bendrabučiuose ir barakuose. Nemažai lietuvių jaunimo mokėsi Krasnojarsko aukštosiose ir specialiosiose mokyklose (miškų technikos, medicinos, pedagoginiame, žemės ūkio institutuose, miškų technikume, farmacijos, kūno kultūros mokyklose, buhalterių kursuose). 1953–1955 m. miškų technikume veikė lietuvių tautinių šokių ir dainų būrelis (apie 20 dalyvių, vadovė D. Paruškevičiūtė). Po 1956 m. dauguma Krasnojarske gyvenusių lietuvių grįžo į Lietuvą. Mirusieji tremtiniai buvo laidojami miesto kapinėse; kai kurių palaikai 1989–1990 m. parvežti į Lietuvą. 1991 m. Krasnojarske gyveno apie 500 lietuvių (daugiausia sukūrusieji mišrias šeimas). 
Iš Lietuvos į Krasnojarsko sritį vyko didžiausias vežimas 1948 m. gegužės 22 d. 1949 m. vežimas buvo į Irkutsko sritį. Vėlesni vežimai 1952 m. ir kt. buvo žymiau mažesni.
Kazlupiškės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis – pailga kalva, supama slėnių laukų. Į šiaurės rytus nuo piliakalnio, už daubos, yra kita kalva. Piliakalnio šlaitai nuolaidūs, apie 15 m aukščio, apardytas ariant. Aikštelė ovali, 77x30 m dydžio, iškiliu viduriu. Jos pakraščiuose yra apie 0,3 m storio kultūrinio sluoksnio liekanų. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir lygiu paviršiumi keramikos, šlako. Piliakalnio šiaurės rytų ir pietvakarių šlaituose išliko 0,45-0,9 m storio kultūrinis sluoksnis.
Apie 1100 m. į pietryčius yra Vilkakulalis, mišku apaugęs apie 150 m. skersmens, 10–12 m aukščio mitologinis sakralinis kalnelis, į kurį vedė klaidus grįstas kelias – kūlgrinda. Išlikęs jo fragmentas vadinamas Vilko keliu.

Aplinkiniai piliakalniai

Bajorų piliakalnis 4,5 kmDūkšto piliakalnis 11,5 km
Sokiškių piliakalnis 12 kmVėderinių piliakalnis 11 kmŠeimaties piliakalnis 22 kmPūškų piliakalnis 15 kmAžubalio piliakalnis 7 kmSenojo Daugėliškio piliakalnis 11 km
Mažulonių piliakalnis 15 kmRuokiškės piliakalnis 10 km
Panoramos laisvė

Panoramos laisvė (vok. Panoramafreiheit) – išimtis iš autorių teisių, leidžianti fotografuoti viešai rodomus meno kūrinius ar pastatus bei skelbti gautas nuotraukas.
Ji siejama su žodžio laisve. Pavyzdžiui, Karališkasis Britanijos architektų institutas 2015 m. pasisakė prieš siūlymus apriboti panoramos laisvę, kaip galinčius pakenkti diskusijoms apie architektūrą ir viešąją erdvę.
Svidrų kultūra

Arealas

Svidrų kultūra 10 500 m. pr. m. e. – 9 200 m. pr. m. e. buvo paplitusi visoje Lenkijoje, Lietuvoje, Gudijoje, Pietų Latvijoje, Šiaurės vakarų Rusijoje, Šiaurės Ukrainoje. Pavienių gyvenviečių aptinkama Transilvanijoje. Atskira Svidrų kultūros atstovų grupė paleolito pabaigoje nukeliavo į Krymą ir ten sudalyvavo vietinių mezolitinių kultūrų raidoje.

Kultūra

Svidrų kultūros žmonės, šiaurinių elnių medžiotojai, apsigyveno Pietryčių Pabaltijo ir toliau į rytus-pietryčius esančiose Šiaurės Europos lygumų teritorijose. Kultūra egzistavo vėlyvajame driase (ženklus atšalimas, tundrinė augmenija) ir preborealio periodo pradžioje (atšilimas, išplinta miškatundrės-miškai). Žymiausios gyvenvietės – Swidry Wielke, Witów, Całowanie (Lenkija), Mergežeris 3, Ežerynas 1, Pasieniai 1, Neravai 1 (Lietuva), Nobel (Gudija), Pribor, Liutka (Ukraina). Svidrų kultūros atstovai darbo įrankius ir medžioklės įnagius gaminosi iš titnago (strėlių antgaliai, gremžtukai, rėžtukai, grąžtai/ylos, kirveliai ir kt.), akmens, kaulo-rago (įvairūs žeberklai, antgaliai), medžio. Šalto klimato laikotarpiu pagrindiniu prasimaitinimo šaltiniu buvo šiaurės elnių medžioklė (ypač jų sezoninių migracijų metu), o šiltesniu periodu – stambesni miško gyvūnai. Taip pat medžioti stambūs vandens paukščiai (antys, žąsys, gulbės) bei stambesnės žuvys (lydekos, lašišos). Gyventa apskrito ar ovalaus plano, 3–6,5 m skersmens palapinės tipo pastatuose.
Svidrų kultūra egzistavo vėlyvojo driaso – preborealio pradžios laikotarpiais, t. y. prieš 12,5-11,2 tūkst. metų. Svidrų kultūros genezė siejama su vėlyvąja Bromės kultūra ar ankstyvąja Arensburgo kultūra. Svidrų kultūra sudalyvavo didžiulių Rytų Europos šiaurinės pusės teritorijų apgyvendinime. Iš jos mezolito pradžioje išsivystė keletas savarankiškų kultūrų: Rytų Baltijos regione – Kundos kultūra, Volgos-Okos tarpupyje – Butovo kultūra, Onegos ežero rytinės-pietrytinės teritorijos – Veretjės kultūra, Suchonės baseine – Viso kultūra. Krymo teritorijoje egzistavo savotiškas Svidrų kultūros variantas įvardijamas ? Kooba kultūra. Lietuvoje Svidrų kultūros radinius pirmasis išskyrė okupuotame Vilniaus krašte Stepono Batoro universitete dirbęs lenkų archeologas Wł. Antoniewicz.
Svidrų kultūros radinių aptinkama visoje Lietuvos teritorijoje, bet daugiausia stambesnių upių pakrantėse ir Pietų Lietuvoje. Šiuo metu žinoma per 130 stambesnių šios kultūros gyvenviečių.
Janina Dereškevičienė

Biografija

AB „Vernitas“ apskaitininkė, profesinės sąjungos pirmininkė, Vernitas labdaros ir paramos fondo pirmininkė, Seimo nario visuomeninė padėjėja. 2005 m. Marijampolės savivaldybės administracijos Teisės departamento vyresnioji archyvarė.
Nuo 1997 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narė, Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Marijampolės skyriaus pirmininkė, Marijampolės apskrities koordinatorė.
2003–2005 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narė.
Korkovado įlanka

Korkovado įlanka (isp. Golfo de Corcovado) – Ramiojo vandenyno įlanka, skirianti Čilojės salą ir Pietų Amerikos žemyną (Čilę). Šiaurėje pereina į Čakao sąsiaurį. Pietinėje įlankos dalyje yra Guaitekoso salos.
Įlankoje lankosi gausios mėlynųjų banginių populiacijos.
Rezgiai

Istorija

Rezgių dvare, skarbčiuje, buvo gaminamas sukilėliams reikalingas parakas. XIX a. pab. minimos trejos Rezgių dvaro žemės prie Šušvės. Rezgiuose buvo medinė Šv. Eustachijaus koplyčia (pastatyta 1759 m.), viename iš dvarų – spirito varykla ir vandens malūnas. XX a. pr. minimi du Rezgių dvarai – vienas Jelenskių, kitas Višnevskių valda.
Šalia taip pat buvo Rezgių Naujųjų viensėdis (1923 m. – 20 gyv.)