Snaigupėlės atodanga

Geologinio turistinio maršruto objektas

Lietuvos geologijos tarnyba šią atodangą pristato kaip vieną iš lankytinų objektų geologiniame turistiniame maršrute, pavadintame Nemuno kraštovaizdžio pažintiniu taku. Maršruto trasoje pažymėti 9 objektai (eilės tvarka): Velnio akmuo (Švendubrė), Snaigupėlės atodanga, akmuo su jaučio pėda (Liškiavos alkakalnis), Raganos akmuo (Liškiava), Panaros akmuo (Panara), Jonionių akmenys, Jonionių akmenų sankaupa Nemune, Jonionų atodanga ir Kiškeliuškės griova (Jonionys).
Objektas prie Snaigupėlės nepritaikytas lankymui – nėra kelio nuorodų ar informacinio stendo, be to, supamas privačios valdos, užtvertas miško keliukas. Atodangą galima pasiekti nuo kelio  2519  Druskininkai–Liškiava–Panara–Jonionys , palei upelį paėjus apie 250 m pasroviui mišriu mišku ir krūmais apaugusiu šlaitu. Orientyras – priešingame (kairiajame) upelio krante esanti gyvenama sodyba, kurios valdų tvora remiasi į upelio šlaitą. Atodanga yra siaurame giliame slėnyje, kuriame gausu išvirtusių medžių, nedidelių riedulių. Ji vizualiniu požiūriu nėra išraiškinga, tematoma smėlinga, apie 3 m pločio nubyrėjusi stataus šlaito dalis. Vasarą žemiau tekančio upelio vaga būna išdžiūvusi.
Snaigupėlės atodanga reikšminga pleistoceno – besikartojančių ledynmečių epochos – sluoksnių stratigrafijos tyrimams visoje Lietuvoje. Snaigupėlės vardu pavadintas prieš 140–150 tūkst. metų buvęs tarpledynmetis.

Istorija

Atodangą Snaigupėlės slėnyje surado Lietuvos geologai, ją 1955 m. išaiškino Valerija Čepulytė. Druskininkų apylinkėje tarpledynmetinius darinius tyrė Ona Kondratienė. Ji paleobotaninių tyrimų duomenis pirmą kartą paskelbė 1958 m. Aprašytieji geologiniai dariniai tada buvo priskirti vadinamajam Riss-Würm tarpledynmečiui. Kiek vėliau atlikus išsamesnius tyrimus, prieita išvados, kad šie dariniai buvo senesni už Riss-Würm nuogulas, bet jaunesni už Mindel-Riss tarpledynmečio sluoksnius, todėl priskirti naujai išaiškintam Snaigupėlės tarpledynmečiui. Atskiras Snaigupėlės tarpledynmečio laikotarpis pleistoceno viduriniajame skirsnyje buvo išskirtas 1973 m.
Atodanga paskelbta saugoma 1974 m. Tapo gamtos paminklu Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2000 m. kovo 20 d. nutarimu Nr. 311.

Geologija

Ištirtų Snaigupėlės tarpledynmečio pjūvių turima nedaug, dalis jų fragmentiški. Dėl šio tarpledynmečio chronostratigrafijos mokslininkų nuomonės išsiskiria, nes manoma, kad Snaigupėlės atodangos gitija gali būti ir jaunesnio amžiaus. Snaigupėlės tarpledynmetį bandoma apibūdinti panašių paleogeografinių savybių turinčių Merkinės bei Butėnų tarpledynmečių atžvilgiu.
Snaigupėlės tarpledynmečiu alksnis miškuose pasirodė ir paplito kartu su liepa, o ne su lazdynu kaip Merkinės tarpledynmečiu, ir tas paplitimas buvo gerokai ankstesnis – pačioje optimalaus klimato laikotarpio pradžioje. Lazdynas Snaigupėlės tarpledynmečiu paplitimo maksimumą pasiekė gerokai vėliau negu Merkinės tarpledynmečiu – tik po liepos maksimalaus paplitimo. Snaigupėlės tarpledynmečio floroje nustatyta nemaža išnykusių rūšių, kurių visai nerasta Merkinės amžiaus nuosėdose. Kad Snaigupėlės tarpledynmetis yra jaunesnis už Butėnų tarpledynmetį, sprendžiama iš nuosėdų slūgsojimo sąlygų, floros archaiškumo laipsnio, miškų kitimo sąlygų. Palyginti neblogai ištirtuose Snaigupėlės ir Buivydžių pjūviuose aptiktų žiedadulkių diagramose matomi ir bendri miškų raidos dėsningumai, ir jų skirtumai. Šių laikotarpių pradžia fiksuojama plačialapių žiedadulkių atsiradimu, o pabaiga – jų išnykimu. Abiejuose geologiniuose pjūviuose tarpledynmečio ežerines nuosėdas tiesiogiai dengia du stratigrafiniai morenos sluoksniai. Snaigupėlės ežerines nuosėdas dengiančių morenos sluoksnių amžius siejamas su Nemuno ledynmečiu.