Gyvulininkystė

Gyvulininkystė – mokslas, tiriantis naminių gyvulių veisimą, šėrimą, laikymą ir priežiūrą, jų organizmo sandarą ir funkcijas, produkcijos gamybą ir kokybę.
Gyvulininkystė – žemės ūkio šaka, apimanti naminių gyvulių (galvijų, kiaulių, arklių, avių, ožkų), paukščių, kailinių žvėrelių, bičių, žuvų auginimą ir naudojimą. Teikia maisto produktus (mėsą, pieną, riebalus, kiaušinius), žaliavas (vilną, kailius, odą, šerius, kaulus, kraują), darbo jėgą, pramogas ir organines trąšas. Iš gyvulininkystės produktų ir atliekų gaminami pašarai (kraujamilčiai, kaulamilčiai, mėsos ir kaulų miltai, separuotas pienas, vaistiniai preparatai (gydomieji serumai, hormonų preparatai). Gyvulininkystės vystymasis, jos produktyvumas glaudžiai susijęs su augalininkyste, žemės naudojimo intensyvumu.

Inventorius

XIX–XX a. Lietuvoje pašarams gabenti buvo trejopos priemonės: velkamosios, riedmeninės ir nešulinės.
Velkamosios – tai ryšiai, velkės, stūmos, grėbliai ir rogės, riedmeninės – keturračiai vežimai ir vežimėliai, dviračiai bei vienračiai vežimėliai, nešulinės – nešimas rykuose ir be jų (glėbyje, rieškučiose, saujoje). Nešimo prietaisai buvo specialūs (kastės, šakės, rezginės, doklai) ir universalios paskirties (maišai, maišės, rūbai, paklotas, vienlankės pintinės, indai).
XIX–XX a. iš velkamųjų priemonių pašarams gabenti vasarą buvo naudojami ryšiai, velkės ir grėbliai. Archaiškiausiu ryšiu laikoma panaši į velkes vytinė. Manyta, kad į tolimas šlapias pievas neverta nešiotis virvių ar vadelių ir jas ten pūdyti. Todėl vietoj buvo nukertamas liaunas aukštas berželis, nugenėjamos šakos, susukamas kamienas, ant jo klojamas šienas ir, suveržus kamieno galus, už jų žolė velkama į sausumą. Ruošiantis gabenti virve ar vadelėmis, jos būdavo pasiklojamos dvilinkos, apkraunamos žole ir, apjuosus suveržiamos perkišant galus per kilpą. Vytinę paprastai vilkdavo žmogus, o velkant virve ar vadelėmis dažniausiai buvo pasikinkomas arklys. Tokios šieno vilkimo priemonės naudotos iki XX a.
Grėblius pašarams vilkti valstiečiai naudojo šienaudami pievas ir pjaudami javus. Grėblius tik iš dalies galima priskirti prie velkamųjų priemonių, nes jie tiko ir kitiems darbams. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje valstiečių ūkiuose buvo trijų rūšių grėblių: paprastųjų, didžiųjų rankinių (plačiųjų) ir arklinių. Paprastaisiais ir plačiaisiais grėbliais buvo velkamas šienas iš šlapių pievų pakraščių.
Arklines grėbiamąsias, kuriomis šienas, o XX a. ir įvairūs palaidi javai buvo velkami į krūvas, feodalizmo laikotarpiu Lietuvoje turėjo tik nedaugelis. Jos paprastai būdavo atvežtos iš užsienio. Antai savaitraščio „Kurjer Wilenski“ žemės ūkio apžvalgininkas T. Snarskis, 1860 m. aprašydamas padėtį Gardino, Kauno, Minsko ir Vilniaus gubernijų dvaruose, užsiminė, kad buvusio Trakų maršalkos Severino Remerio dvare buvo išbandyta garsaus lenkų konstruktoriaus Lilpopo fabriko (Varšuva) gamybos grėbiamoji, kuria šieną sugrėbdavo ir sutraukdavo į krūvas.
XIX–XX a. skirtingos pašarų rūšys retai kada gyvuliams būdavo duodamos grynos. Dažniausiai juos perdirbdavo: smulkindavo, maišydavo, brinkydavo, plikydavo, ir šutindavo.
Susmulkinti stambūs pašarai (šiaudai, žolė) vadinami kapojais. Kapojus gamindavo stambius pašarus kapojant kirviais, pjaunant namų gamybos mašina, vadinama kapojine ir fabrikine mašina, vadinama akseline. Ten, kur kapojai gyvuliams būdavo duodami dažniau, jau XVIII a. būta specialų įrengimų. XIX a. antrojoje pusėje kapojinių gana daug buvo valstiečių ūkiuose. namų darbo kapojinės buvo įvairios: vienos pjovė rankeną nuspaudžiant, kitos – sukant. Pirmąsias sudarė dvi pagrindinės dalys: peilis ir ožys, ant kurio pjaustomi pašarai. Lietuvoje labiausiai paplito dalginės kapojinės: pašaras ant ožio būdavo pjaustomas nudėvėta dalgio geležte.
Namų gamybos sukamas kapojines turėjo tik kai kurie valstiečiai, gyvuliams šerti ruošiantys daug kapojų.
Fabrikinės kapojinės mašinos – akselinės – Lietuvoje greičiausiai ėmė plisti tik XIX a., nors pavieniai darbininkai jas galėjo įsigyti ir anksčiau. XIX a. viduryje jų buvo dar mažai, jas propagavo ūkinė literatūra.

Produktų gamyba

Baudžiavos laikotarpiu Lietuvos dvaruose maisto produktus ruošė atitinkamo amato išmokyti baudžiauninkai. Stambieji dvarininkai turėjo specialiai įrengtas pienines, sūrines, ledaines ir kt. Valstiečiai pieną laikydavo puodynėse negyvenamoje namo patalpoje, vadinamoje kamaroje. Sviestą mušdavo ir sūrius darydavo virtuvėje.
Sviestas buvo gaminamas iš nusistovėjusios grietinės, nugraibytos nuo ramiai laikyto inde pieno paviršiaus. Dažniausiai grietinėlę surinkdavo iš kelių pieno melžimų, ją suraugindavo ir moliniame inde sukdavo mediniu šaukštu, kol pasirodydavo sviesto grūdeliai. Toks sviesto gamybos būdas tenkino valstiečius, kurie turėjo mažai pieno, o dvaruose, kur pieno palyginti buvo daug, šis sviesto gamybos būdas buvo negreitas ir sunkus. Todėl jau XVIII a. dvaruose buvo pradėtos naudoti įvairios medinės sviesto muštokės. Dažniausiai Lietuvoje jos buvo statinėlės formos. Supilta į muštokę grietinė buvo plakama ant ilgo koto pritvirtintu kryžoku (tai dvi kryžmai sukaltos lentelės), kol susidarydavo sviesto grūdeliai. Nusunkti sviesto grūdeliai būdavo plaunami šaltu vandeniu, pasūdomi ir supresuojami (suminkomi) atskirame inde. Taip pagamintas sviestas buvo laikomas kamarose arba ledainėse. XIX a. sviesto muštokėse sviestą gamino jau daugelis valstiečių.
Dvaruose ir valstiečių namuose buvo gaminami sūriai. Žemaitijoje ir Užnemunėje valstiečiai dažniausiai jį gamindavo iš saldaus virinto pieno, primaišydami kiaušinių ir įvairių prieskonių (druskos, petražolių, kmynų), vadinamąjį saldų sūrį. Kitose Lietuvos vietovėse paplito rūgštus varškės sūris, kuris buvo gaminamas iš rūgštaus pieno, pridedant grietinės ir kmynų, o kartais ir kiaušinių. Vienu ir kitu atveju sutrauktas pienas supilamas į trikampį drobinį maišelį, vadinamąjį sūrmaišį kuris buvo pakabinamas nuvarvėti, o po to spaudžiamas sūrspaudžiais. Suspaustą sūrį buvo galima tuojau vartoti, norint išlaikyti ilgesniam laikui, jis būdavo džiovinamas prieš saulę ar prie krosnies. Taip buvo pagaminamas džiovintas sūris. Pailgi trikampiai sūriai Lietuvoje pradėti gaminti tik XIX a. antrojoje pusėje, pradėjus naudoti sūrspaudžius (anksčiau sūriai buvo gaminami apvalūs).

Mašinos ir įranga

Dauguma fabrikinių akselinių XIX a. į Lietuvą greičiausiai pateko iš Lenkijos, kur jos angliškų mašinų pavyzdžiu buvo gaminamos jau nuo 1805 m. Palyginus Rusijos ir Lenkijos 1879 m. akselinių gamybos apimtį, matyti, kad Lenkijos produkcija sudarė 347,9 % Rusijos produkcijos. Be abejo, prie lenkiškų akselinių plitimo Lietuvoje prisidėjo ir nuo seno susiklostę valstybiniai kontaktai bei reklama to meto Lietuvos periodikoje lenkų kalba.
Kapitalizmo raida Lietuvoje skatino plėsti prekinę gyvulininkystę, gerinti ir racionaliau panaudoti pašarų bazę. Dalginėmis kapojinėmis susmulkinti buvo ilgas, varginantis darbas, todėl akselines ėmė įsigyti ne tik dvarininkai, bet ir įvairaus ekonominio pajėgumo valstiečiai.
Anksčiausiai akselines pradėjo įsigyti Pietvakarių Lietuvos valstiečiai. XX a. pradžioje jos plito Pietryčių, kiek vėliau – Rytų Lietuvoje. 1930 m. daugiausia akselinių 100 ha naudmenų teko Šilutės (8,09), Marijampolės (6,64), Vilkaviškio (6,52), Seinų (6,43), Pagėgių (6,36), Alytaus (5,64) apskritims.
Lietuvos pramonininkai greit prisitaikė prie žemės ūkio poreikių ir jau XIX a. pabaigoje Kaune N. Rekošo fabrikas „Minerva“ pradėjo gaminti kelių tipų akselines. Vis dėlto XX a. Lietuvoje akselinių mašinų gamybos apimtis dar buvo nedidelė: oficialios statistikos duomenimis, 1932 m. pagaminta 326, 1934 m. – 138, 1936 m. – 209, 1937 m. – 355 akselinės. 1928–1930 m. daugiausia jų buvo įvežta iš Vokietijos ir Lenkijos, 1931, 1932 ir 1935 m. – iš Tarybų Sąjungos, 1936–1937 – iš Estijos. Importas, nors ir ne nuosekliai, mažėjo: 1928 m. įvežtos 1555 akselinės kainavo 221000 litų, tuo tarpu 1933–1937 m., t. y. per penkerius metus, importuota 624 už 50000 litų.
Buvo kelios importo sumažėjimo priežastys. Pirma, XX a. trečiajame dešimtmetyje daugelis didesnį gyvulių skaičių laikiusiųjų, iš jų ir vidutinių valstiečių, jau turėjo akselines. Antra, plintant pašariniams šakniavaisiams, kapojų buvo pjaustoma mažiau, o kai kuriuose stambiuosiuose, ypač Pietvakarių Lietuvos, ūkiuose išviso nustota jais šerti.
Jau XIX a. dvaruose buvo bandoma šakniavaisius smulkinti mašinomis. 1862 m. T. Snarskis rašė, kad R. Jasinskio Akmenos dvare (Vilniaus apskr.) nuplautos žalios daržovės smulkintos į ratą įtaisytais peiliais. XX a. pradžioje fabrikinių smulkintuvų pradėjo atsirasti Klaipėdos krašte ir vakarinės Užnemunės pasiturinčių valstiečių ūkiuose. Tuo metu Vakarų Lietuvoje, kur auginta gana daug pašarinių runkelių, vadinamąsias burokmales ėmė darytis patys valstiečiai. Pagal darbinės dalies konstrukciją išskiriami du jų tipai; su cilindrine ir plokščia tarka. Tokios burokmalės buvo naudojamos iki XX a. septintojo ir aštuntojo dešimtmečio.
XIX a. pradžioje kai kurios pašaro rūšys – kapojai, pelai, šakniavaisiai, rečiau grūdai, sėlenos – buvo plikinamos, kad taupiau susinaudotų, noriau juos gyvuliai ėstų, o šeriant miežiniais pelais, kad nepakenktų gyvuliams. XIX a. viduryje dvaruose buvo pradėta kapojus plikinti ir fermentuoti. Tam reikėjo sudėtingų įrengimų ir specialios patalpos. XIX a. įrengimai pašarams šutinti ir virinti buvo kai kuriuose Kauno, Panevėžio, Šiaulių, Zarasų apskričių dvaruose.

Mokslo įstaigos

Pirmoji gyvulininkystės mokykla dvarininko J. Ivanavičiaus pastangomis įsteigta 1891 m. Pagojaus dvare Kelmės valsčiuje, 1910 m. perkelta į grafo D. Zubovo dvarą Bubiuose. Prieš I pasaulinį karą Lietuvoje veikė 8 ž. ū. mokyklos. 1937 m. Lietuvoje gyvulininkystės mokslo žinias skleidė Žemės ūkio akademija Dotnuvoje (1925 m.), Veterinarijos akademija Kaune (nuo 1936 m.), Gruzdžių aukštesnioji gyvulininkystės mokykla (nuo 1925 m.), Belvederio aukštesnioji pienininkystės mokykla (nuo 1926 m.). Kai kurie tiriamieji darbai buvo atliekami Žemės ūkio akademijos Gyvulininkystės katedroje bei Kvietiškio kiaulių kontrolinio penėjimo stotyje (netoli Marijampolės).

Lietuvos gyvulininkystės mokslo įstaigos

1997 m. Lietuvoje mokymu ir mokslu, susijusiu su gyvulininkyste, užsiėmė Lietuvos veterinarijos akademija (Kaune), Lietuvos žemės ūkio universitetas (Kaune), 11 aukštesniųjų žemės ūkio mokyklų bei 41 ž. ū. mokykla. Trys aukštesniosios ž. ū. mokyklos specializuotos gyvulininkystei, kitose dėstomi gyvulininkystės pagrindai. Fermų mechanizacijos klausimus sprendžia Lietuvos žemės ūkio inžinerijos institutas (Raudondvaryje prie Kauno), Gyvulių ligų problemas tiria Veterinarijos institutas (Kaišiadoryse), gyvulininkystės produktų perdirbimą – Maisto institutas (Kaune), gyvulininkystės ekonomikos problemas tiria Agrarinės ekonomikos institutas, tačiau pagrindinis gyvulininkystės mokslinio tyrimo darbas sukoncentruotas Gyvulininkystės institute (Baisogaloje). Čia tiriama galvijų, kiaulių, arklių, avių, paukščių veisimas, laikymas ir šėrimas, gerinamos Lietuvos gyvulių veislės, saugomas jų genofondas, ieškoma ekologiškai švarių, energiją taupančių gyvulių laikymo technologijų, tiriamas vietinių pašarų efektyvumas.