google/wiki40b huggingface dataset:
Cachurai

Istorija

Cachurų tautovardis kilęs nuo pagrindinės jų gyvenvietės Dagestane – Cachuro. Armėnų ir gruzinų šaltiniuose minimi nuo VII a. kaip „cachaikai“. Cachurai buvo viena iš tautų, įėjusių į Kaukazo Albaniją. Šiai žlugus, cachurai sudarė savo valstybėlę Cuketiją, su sostine Cachure. Islamą priėmė X–XI a., nuo to laiko cachurų pradėjo rastis užrašai arabų rašmenimis. XI–XIII a. Cachure būta medresės, kurioje bandyta į cachurų kalbą išversti arabiškų šventųjų tekstų. Nuo XV a. cachurų žemes valdė cachurų sultonas. XVIII a. sultono rezidencija perkelta į Ilisu (Azerbaidžanas), valstybė pradėta vadinti Ilisu sultonatu. Užkaukazės cachurų laisvosios kaimų bendruomenės su avarais sudarė Džaro-Belokano laisvųjų bendruomenių sąjungą. XIX a. cachurus užkariavo Rusijos imperija.

Ūkis

Kalnuose cachurai tradiciškai augino kviečius, rugius, miežius, soras. Lygumose laukai drėkinti, auginti žiemkenčiai, kukurūzai. Pagrindiniai auginami gyvūnai – avys ir arkliai. Dabar būdinga nugintinė gyvulininkystė ir terasinė žemdirbystė. Azerbaidžano pusėje – sodininkystė, daržovių, tabako auginimas. Tradiciniai amatai – odos, vilnos apdirbimas, verpimas, kilimų audimas. Seniau vyrai dirbdavo akmenų skaldyklose, ūkiuose.
Dagestano cachurų aūlai įsikūrę sunkiai pasiekiamose kalnų viršūnėse, upių tarpekliuose, stačiuose šlaituose. Gyvenvietės planas laiptinis-terasinis (šlaituose), gatvinis (prie upių), kupetinis (viršukalnėse), mišrus (papėdėse). Kaimas dalijasi į kelis kvartalus, kuriuose gyvena viena ar kelios gimininės grupės (tuchumai). Bendruomenės centras – mečetė ir „himha“ aikštė.
Būstas vieno aukšto, akmeninis su plokščiu stogu, į gatvę išeina plokščia siena. Azerbaidžane būdingi pusantro aukšto plaušplyčių namai su dvišlaičiu šiaudų ir meldų stogu. Dabar būdingi dviaukščiai namai su veranda.
Cachurų apranga panaši į kitų Kaukazo tautų: vyrai nešioja čerkeses, bešmetą, kailinius, burkas, karakulio arba kūgiškas kepures, bašlyką, dėvi čiuviakus, susijuosę odiniu diržu su kinžalu. Moterys vilki kelnėmis, ilgu sijonu, marškiniai, bešmetais, kepuraitėmis, puošiasi sidabro papuošalais.

Kultūra

Cachurams būdingas vaišingumo ir tarpusavio pagalbos paprotys, tuchumų solidarumas. Iki XX a. 3–4 dešimtmečio vyravo didžioji šeima (30–35 žmonės, 3–4 kartos), vėliau subyrėjo į mažąsias. Bendruomenės endogaminės, tuchumo ribose. Santuoką įtvirtindavo sutarimu. Jaunos merginos su suaugusiais negiminingais vyrais tiesiogiai nebendraudavo. Kaimo bendruomenei vadovaudavo vyrų sueiga – džamatas. Esant reikalui šaukdavo tautos sueigą – ižlasą – kurioje dalyvaudavo kaimų atstovai. Nuo XIX a. pagrindiniu kaimo valdytoju tapo seniūnas (kavcha).
Svarbiausios cuchurų šventės – Uraza bairamas, Kurban bairamas, Novrūzas (Juchvanin jygis), Pirmosios vagos šventė (Veica ačesas). Prieš šienapjūtę švęsdavo vasaros šventę Seiraną – trims dienoms keliaudavo į šventuosius kalnus.
Cachurų tautosaka patyrė azerbaidžaniečių įtaką. Išsaugojo pasakojimų, pasakų, raudų, taip pat dainų (pastarosios – cachurų ir azerbaidžaniečių k.). Tradiciniai muzikos instrumentai – taras, sazas, zurna, būgnas.
Indera SC

Istorija

Klubas 2013 m. ir 2014 m. tapo šalies čempionais. 
2018 iškovojo šalies futbolo taurę.
2009 m. Bahreino Grand Prix

Pirmoji dalis

McLaren pilotuojantis britas Lewisas Hamiltonas nuvažiavo greičiausią ratą pirmose Bahreino GP treniruotėse (1:33.647). Už jo liko abu BMW-Sauber ekipos pilotai - Nickas Heidfeldas (1:33.907) ir Robertas Kubica (1:33.938).

Antroji dalis

Antroje treniruočių dalyje greičiausią ratą apsuko Nico Rosbergas (1:33.339), kuris aplenkė Fernando Alonso (1:33.530) ir Jarno Trullį (1:33.616).

Šeštadienio treniruotės

Šeštadienio rytą greičiausiai ratą nuvažiavo Toyota ekipos narys Timo Glockas (1:32.605). Antras liko brazilas Felipe Massa su Ferrari (1:32.728). Jie abu aplenkė Nico Rosbergą, kuris liko trečias (1:32.906).
DP (kulkosvaidis)

Konstrukcija

Kulkosvaidis DP yra automatinis ginklas, kurio automatiką varo nukreipiamos parako dujos, o šoviniai tiekiami iš disko formos dėtuvės.
Kulkosvaidžio dujinis variklis turi stūmoklį su ilga eiga ir dujų reguliatorių, esančius virš vamzdžio. Vamzdis greitai pakeičiamas, su daliniu apgaubu ir kūgišku nuimamu liepsnos slopintuvu. Vamzdis užrakinamas dviem kovinėm atramom, kurios išsiskečia skiltuvui judant pirmyn: kai priekin judanti spyna atsiduria priekinėje padėtyje, spynos rėmo kyšulys smogia į skiltuvo galinę dalį ir priverčia šį judėti pirmyn. Storesnioji vidurinė skiltuvo dalis spaudžia kovinių atramų vidines dalis ir priverčia atramas pasislinkti į šonus, dėl ko atramos įlenda į vamzdžio dėžutės išpjovas ir tvirtai užrakina vamzdį. Įvykus šūviui dujų stūmoklio stumiamas vamzdžio rėmas ima judėti atgal, grąžindamas skiltuvą atgal, specialios nuožulnos suglaudžia kovines atramas, ištraukdamos jas iš vamzdžio dėžutės išpjovų, taip atrakindamos vamzdį.
Grąžinimo spyruoklė yra po vamzdžiu, todėl intensyviai šaudant perkaista ir praranda stangrumą. Tai vienas iš nedaugelio DP trūkumų.
Kulkosvaidis maitinamas iš disko – plokščios disko formos dėtuvės, kuri rusiškai žargonu vadinta тарелка 'lėkštė'. Diske šoviniai išdėstyti vienu sluoksniu, kulkomis į disko centrą. Tokia konstrukcija leido patikimai tiekti atbrailinius šovinius, tačiau turėjo ir trūkumų: didelė tuščio disko masė, skersmuo – 27 cm, nepatogus užtaisyti ir nešioti, gana lengvai pažeidžiamas mūšio metu.
Kulkosvaidžiu DP galima šaudyti tik automatiškai. Paprasto saugiklio neturi. Rankenoje yra automatinis saugiklis, kuris išsijungia suėmus buožės kakliuką (kuris yra rankenos pavidalo).
Paprastai šaudoma nuo kojelių, kurios dėl konstrukcijos trūkumų lengvai lūždavo ar kautynėse pasimesdavo.

Iššautos tūtelės išmetamos žemyn. Įkaitusiam vamzdžiui pakeisti reikia specialaus rakto ir apsauginės pirštinės (kad nenudegtų ranka).

Tipas 58

Kinijoje valstybinės kompanijos Norinco gamintas DPM variantas.
Yasuo Fukuda

Biografija

Jasuo Fukuda gimė Takasakyje, Gunmos prefektūroje, Japonijoje. Jis buvo vyriausias 67-ojo Japonijos ministro pirmininko Takeo Fukudos sūnus. Užaugo Setagajoje, Tokijuje, Japonijoje, 1959 m. baigė Vasedos universitetą.
Vytautas Balčiūnas (1910)

Vytautas Balčiūnas (1910 m. lapkričio 21 d., Rėčiūnuose, Vištyčio valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 2003 m. gegužės 28 d. Putname, Konektikuto valstijoje) – Lietuvos kunigas, nuo 1963 m. monsinjoras, teologijos daktaras, Lietuvos katalikų mokslų akademijos (LKMA) narys.

Biografija

Augo Povilo ir Petronėlės Balčiūnų šeimoje. Brolis Jurgis Balčiūnas.
Baigęs pradžios mokyklą ir gimnaziją, mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, studijavo teologiją Vytauto Didžiojo universitete. 1933 m. įšventintas kunigu. 1933–1936 m. Panevėžio pradžios mokyklų ir kalėjimo kapelionas. 1936–1939 m. Pasvalio komercinės gimnazijos ir pradžios mokyklos tikybos mokytojas, kapelionas. 1939–1944 m. Kauno kunigų seminarijos dvasios tėvas ir Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos fakulteto adjunktas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945 m. išvyko į Italiją.
Rengė lietuviškas laidas Vatikano radijuje. Nuo 1945 m. lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos Romoje dvasios tėvas, dėstė dvasinę teologiją ir liturgiją. 1952 m. baigė Grigaliaus universitetą, teologijos daktaras. 1963 m. persikėlė į JAV. Vedė rekolekcijas lietuvių parapijoms, vyrų ir moterų vienuolijoms JAV, Kanadoje, Italijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Didžiojoje Britanijoje, Australijoje.
1966 m. įkūrė ir vadovavo religinių knygų leidyklai „Krikščionis gyvenime“. Redagavo ir išleido to paties pavadinimo veikalų 28 tomų seriją. Nuo 1973 m. LKMA sekretorius, nuo 1988 m. J. Matulaičio slaugos namų Putname kapelionas. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje. Parengė spaudai knygą „Šventoji Dvasia – Bažnyčios atnaujintoja“ (1976 m.). Išvertė L. M. G. de Montfort’o knygą „Marijos paslaptis“ (1979 m. 2 leid. 1995 m.) ir kitų religinių veikalų. 1998 m. Parodos katalogo „Lietuvos vienuolynų dailė“ vienas rengėjų. Lietuviškai įkalbėjo į magnetofono juostą Naująjį Testamentą.
Palaidotas birželio 7 d. Putname, Marijos Nekaltojo Prasidėjimo seserų vienuolyno Dangaus Vartų kapinėse.
Kapadokijos karalystė

Raida

IV a. pr. m. e. Kapadokija buvo valdoma kaip Achemenidų imperijos Kapadokijos satrapija. Paskutinis jos satrapas buvo Ariaratas I. Satrapiją nukariavus Aleksandrui Makedoniečiui, Ariaratui 331 m. pr. m. e. pavyko paskelbti nepriklausomybę ir tituluotis pirmuoju Kapadokijos karaliumi. 323 m. pr. m. e., diadochams dalijantis valdžią, teisę į Kapadokiją gavo Aleksandro karvedys Perdikas. Tačiau kadangi Ariaratas atsisakė paklusti, Perdikas jį užpuolė, nukryžiavo ir jėga pasodino savo vietininką Eumeną.
Ariarato sūnėnas Ariaratas II Armėnijoje išlaukė Eumeno mirties ir su Armėnijos karaliaus Ardoato pagalba atsiėmė Kapadokijos sostą. Tiesa, jis buvo priverstas pripažinti Seleukidų siuzerenitetą. Tačiau jo įpėdinis Ariamnas jau valdė nepriklausomai, o Ariaratas III vėl titulavosi karaliumi.
Valdant Ariaratui IV, Kapadokija užmezgė draugiškus ryšius su kaimynine Pergamo karalyste, o per šią – su Romos Respublika. Didžiausio suklestėjimo karalystė pasiekė valdant karaliui Ariaratui V, kuris tęsė draugišką politiką su Pergamu ir Roma, garsėjo kaip filosofas ir menų globėjas.
Jam mirus įpėdiniu liko mažametis sūnus, kuo pasinaudojo aplinkinių karalysčių valdovai. Pirmiausia Kapadokiją užpuolė Ponto karalystė, o po karaliaus mirties – Bitinijos karalystė. Bitinijos karalius Nikomedas III vedė karaliaus našlę, kad paimtų sostą, tačiau jį išvijo Ponto karalius Mitridatas VI. Šis kėlė valstybėje suirutę, keletą kartų sodindamas sau palankius mažamečius valdovus.
Tam tikrą stabilumą šalyje įnešė Roma, kuri 95 m. pr. m. e. į sostą pasodino Ariobarzaną I. Galutinis Ponto pralaimėjimas 63 m. pr. m. e. vėl sustiprino Kapadokijos pozicijas ir net išplėtė jos žemes Ponto sąskaita. Tačiau Roma nuolat kišosi į valstybės vidaus reikalus, galutinai paverdama ją protektoratu.
Kuomet Marko Antonijaus įsakymu buvo nužudytas Kapadokijos karalius Ariaratas X, 36 m. pr. m. e. į sostą buvo pasodintas Antonijaus kurtizanės sūnus Archelajas. Tuo metu augo Romos imteresai regione ir buvo ieškoma preteksto panaikinti šią tolimą rytų karalystę. Kuomet Archelajas, pakviestas į Romą ir sulaikytas ten, mirė, Kapadokija paversta Kapadokijos provincija.
Juozas Rajeckas

Juozas Rajeckas (1893 m. vasario 11 d. Pumpėnų miestelyje, Pasvalio r. – 1965 m. balandžio 18 d. Maspethe, NY – JAV), pedagogas, vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Iš pradžių lankė Daujėnų mokyklą ir pas vietos vargonininką P. Meškelę išmokęs vargonuoti, pradėjo savarankiškai vargonininkauti. Kilus Pirmajam pasauliniam karui, paimtas į carinę kariuomenę ir išvežtas į Rusiją – Saratovą. Ten baigė vidurinę mokyklą ir studijavo konservatorijoje. Saratove vedė lietuvaitę Veroniką Janušonytę. 1918 grįžęs į Lietuvą, apsistojo Pasvalyje ir dirbo kasininku miesto savivaldybėje. 1919 apsigyveno Panevėžyje. 1921–1929 buvo miesto pradžios mokyklų ir Mokytojų seminarijos muzikos ir dainavimo mokytojas bei choro vadovas. Taip pat vadovavo Vilniaus Įgulos bažnyčios karių chorui ir vargonininkavo Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje. Dirbdamas lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Susirgęs diabetu, 1931 gydėsi Berlyne, o pasveikęs 1932–1936 Kvietiškio žemės ūkio mokykloje dėstė muziką ir dainavimą, vėliau Marijampolėje dirbo raštininku – buhalteriu, 1936–1944 Kėdainių valstybiniame žirgyne vyr. buhalteriu.
1944 pasitraukęs į Vokietiją, kurį laiką gyveno Dresdene, vėliau Memmingene. 1949 atvyko į JAV ir apsigyveno Niujorke. Apie 14 metų vargonininkavo ir vadovavo chorui Aušros Vartų lietuvių parapijoje New York Cityje, NY. Choras giedojo bažnyčioje, dalyvavo įvairiuose tautiniuose rengimuose. J. Rajeckas buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys ir šios sąjungos New Yorko – New Jersio provincijos narys. Kilniais lietuviais išaugino ir į aukštuosius mokslus išleido du sūnus – Faustą ir Gediminą.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Petras Jazukevičius

Biografija

AB „Varėnos grūdai“ valdybos pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Varėnos rajono skyriaus narys, atsakingasis sekretorius.
1992–1995 m. Varėnos tarybos deputatas, 1995–1997 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Slovincai

Slovincai (lenk. słowińcy) – vakarų slavų etninė grupė, gyvenusi dabartinėje Vakarų Pamario vaivadijoje (Lenkija). Pagrindinis jų arealas buvo tarp Slupsko ir Lebos miestų.
Slovincai nuo Rytų Pamaryje gyvenančių katalikų kašubų skyrėsi religija - jie buvo protestantai. Daugelis slovincų dar XVII a. pabaigoje perėjo į vokiečių kalbą, nes protestantų pamaldos vykdavo vokiečių kalba. Topografiniai pavadinimai išliko daugiausi slaviškos kilmės.
Po 1945 m. slovincų palikuonys buvo išvaryti iš prie Lenkijos prijungtų vakarinių Pamario žemių. Buvo bandyta jiems suteikti teisę pasilikti gimtose vietose, nes jie yra slavų kilmės. Tačiau pasilikti leido tik nedaugeliui slovincų, o ir tie patys išvyko.
Slovincų kalba XX a. jau buvo išnykusi. Ji artima kašubų kalbai.
Ričardas Rotomskis

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Fizikos fakultetą. 1982–1985 m. studijavo aspirantūroje Maskvos M. Lomonosovo valstybiniame universitete. Čia 1985 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Sužadinimo energijos perneša šviesą surenkančiuose pigmentuose ir jos pagavimas reakciniuose centruose lazerinės pikosekundinės spektrofotometrijos duomenimis“ (vadovas Aleksandras Borisovas). 1999 m. Vilniaus universitete apgynė habilituoto fizinių mokslų daktaro disertaciją tema „Pirminių fotofizikinių vyksmų biologiškai aktyviuose pigmentuose spektroskopija“.
Nuo 1993 m. – Vilniaus universiteto docentas, nuo 2000 m. – profesorius.
1987–1988 m. stažavosi ir dirbo mokslinį darbą Leideno universitete (Olandija), 1990 m. – NATO Tobulinimo studijų institute Kingstone (Kanada), 1991 m. – Zalcburgo (Austrija), 1993 m. – Šiaurės rytų Velso (Anglija) institutuose, 1994 m. – Jenos (Vokietija), 1995 m. – Padujos ir Milano (Italija), 2001 m. – Krokuvos (Lenkija) universitetuose.
Nuo 1987 m. yra Europos fotobiologų draugijos narys. Europos technologijų platformos „Nanotechnologijos medicinai“ Lietuvos atstovas.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš lazerių panaudojimo medicinoje, nanofotonikos, fotochemijos, fotofizikos, nanobiotechnologijos, biofizikos. Kartu su bendraautoriais paskelbė apie 300 mokslinių darbų ir pranešimų.
VU Fizikos fakulteto Kvantinės elektronikos katedros Biofotonikos grupės vadovas.
Toleikiai (Vilnius)

Istorija

1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.

Aplinkinės gyvenvietės

Pavarpiai – 1 kmGarniškės – 2 kmMiškiniai – 1,5 km
Lietuvos moterų šachmatų rinktinė

Lietuvos moterų šachmatų rinktinė – Lietuvos nacionalinė moterų šachmatų komanda. Atstovauja Lietuvai Moterų šachmatų olimpiadoje, Europos moterų komandiniame šachmatų čempionate, Pasaulio moterų komandiniame šachmatų čempionate.

38-oji šachmatų olimpiada

Viktorija Čmilytė, Deimantė Daulytė, Živilė Šarakauskienė, Simona Limontaitė ir Jovita Žiogaitė (atsarginė). Treneris Gediminas Rastenis. Rinktinė Drezdene (Vokietija) užėmė 51-ąją vietą.

39-oji šachmatų olimpiada

Deimantė Daulytė (ELO koeficientas 2307), Simona Limontaitė (2187), Živilė Šarakauskienė (2171), Vesta Kalvytė (2097) ir Viktorija Beinoraitė (2053). Chanty Mansijske (Rusija) rinktinė iškovojo 20 vietą.

40-oji šachmatų olimpiada

Viktorija Čmilytė (ELO koeficientas 2520), Deimantė Daulytė (2216), Jovita Žiogaitė (2052), Vesta Kasputė ir Gintarė Paulauskaitė (2053). Stambulae (Turkija) rinktinė užėmė 44 vietą.

41-oji šachmatų olimpiada

Deimantė Daulytė, Salomėja Zaksaitė, Dominyka Batkovskytė, Laima Domarkaitė, Giedrė Vanagaitė. Treneris Vaidas Sakalauskas.
Šachmatų olimpiadoje 2014 metais Trumsėje (Norvegija) rinktinė iškovojo 18 vietą. Rinktinė surinko 15 komandinių taškų iš 22 galimų (7 pergalės, 1 lygiosios ir 3 pralaimėjimai). Moterų turnyre varžėsi 136 valstybių komandos.
Volvis Bėjus

Gamta

Volvis Bėjus yra įsikūręs vienoje nederlingiausių pasaulio pakrančių – Namibo dykumoje. Vidutinis kritulių kiekis per metus tesiekia 83 mm, ir miestas yra laikomas vienu sausiausių pasaulio miestų. Nepaisant to, dėl specifinių sąlygų (dėl greta tekančių šaltųjų srovių), miesto temperatūra yra gana nuosaiki: čia nebūna nei labai karšta, nei labai šalta, ir temperatūra svyruoja nuo 24 °C sausį iki 17 °C liepą.

Istorija

1487 m. dabartinio miesto vietą pirmieji pasiekė portugalai, kurie įlanką pavadino O Golfo de Santa Maria da Conceição. Dėl atšiaurios Namibo dykumos pirmieji bandymai kurtis teritorijoje prasidėjo tik XIX a., ir 1878 m. čia įsikūrę britai įsteigė pirmąją koloniją dabartinės Namibijos teritorijoje.
Nepaisant to, kad likusią Namibijos dalį netrukus užvaldė Vokietija, britai administravo Volvis Bėjų kaip PAR eksklavą ir kaip Kapo kolonijos dalį. Sienos tarp Vokietijos Pietvakarių Afrikos ir šio eksklavo galutinai nustatytos 1911 m.
1915 m., kuomet PAR ėmė administruoti Pietvakarių Afriką, Valvis Bėjus inkorporuotas į jos sudėtį, tačiau prasidėjus Namibijos nepriklausomybės judėjimui, 1971 m. jo administravimas vėl sugrįžo Kapo kolonijai. Todėl kai 1990 m. Namibija iškovojo nepriklausomybę, Valvis Bėjus liko PAR sudėtyje. Tik po ketverių metų, 1994 m., PAR ir Namibijos sutartimi eksklavas buvo panaikintas, ir perduotas Namibijai.
Aleksander Zawadzki

Biografija

Pogrindiniame komunistiniame judėjime dalyvavo nuo 1922 m., keletą kartų už tai buvo areštuotas ir kalėjime praleido 11 metų.
Okupavus Lenkiją, gyveno Tarybų Sąjungoje, karo metais čia organizavo „Lenkų patriotų sąjungą“ bei Lenkijos liaudies kariuomenę. 1944 m. paskirtas visiškai Stalino kontroliuojamo Lenkų komunistų centrinio biuro TSRS vadovu. 1944–1945 m. buvo Lenkijos partizaninio judėjimo štabo viršininkas bei kariuomenės vado pavaduotojas politiniam darbui.
Po karo 1945–1948 m. buvo Vyriausybės įgaliotiniu Silezijoje, vėliau – Silezijos vaivadijos vaivada. 1948 m. gruodžio mėn. tapo LJDP CK Politinio biuro nariu bei CK sekretoriumi.
1949–1952 m. buvo LLR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, 1949–1950 m. – kartu ir Lenkijos profesinių sąjungų centrinės tarybos pirmininkas.
1952 m. lapkričio 20 d. išrinktas LLR Valstybės tarybos pirmininku (Valstybės taryba atliko kolektyvinio šalies prezidento funkcijas), 1956 m. – ir Visos Lenkijos nacionalinės vienybės fronto pirmininku. Šias pareigas užėmė iki mirties 1964 m.
Mėjas (Kanada)

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1903 m. Iki tol užklysdavo aukso ir sidabro ieškotojai.
Kaimas pavadintas cirko artisto ir naujakurio Alfredo Mėjo garbei.
Kolektyviniai sodai

Kolektyviniai sodai – nedidelių žemės plotų, priklausančių fiziniams asmenims ir paprastai naudojamų žemės ūkiui, grupės.
Lietuvoje pirmieji kolektyviniai sodai atsirado sovietmečiu. Panašios bendrijos egzistuoja ir kitose valstybėse, pvz., JK, Vokietijoje, Japonijoje.
Kolektyviniai sodai būna užmiestyje arba mieste, tačiau atokesnėse vietovėse, dažniausiai prie miškų, upių ar kitų vandens telkinių. Sodų sklypai naudojami daržams, sodams įrengti, rekreacijai. Dalis į miestų teritoriją įeinančių sodų tapo tiesiog gyvanamaisiais rajonais.
Sodai paprastai vadinami regiono, upės, augalo, gyvenvietės ar darbovietės vardu. Bendrą sodininkų veiklą organizuoja sodininkų bendrijos.
William Wilson

Viljamas Vilsonas (angl. William Wilson; 1844 m. lapkričio 13 d. – 1912 m. birželio d.) buvo XIX a. Didžiosios Britanijos žurnalistas, plaukimo instruktorius bei treneris. 1883 m. V. Vilsonas parašė knygą „Plaukimo treneris“, kurioje aprašė pagrindinius šios sporto šakos elementus, treniruotes bei saugumą vandenyje.
1877 m. V. Vilsonas sudarė žaidimo, tuo metu vadinto vandens futbolo, taisykles. Tai buvo pirmosios oficialios vandensvydžio taisyklės. 1885 m. Anglijos plaukimo federacija pripažino šias taisykles ir pavadino šį žaidimą vandensvydžiu.
1891 m. V. Vilsonas išleido daug iliustruotų straipsnių apie saugumą vandenyje, pirmąją pagalbą bei apdovanojimus vietos klubams už saugumo vystymą.
Makaronų pyragas

Makaronų pyragas – patiekalas, pagamintas iš virtų makaronų „ragelių“ ir sūrio. Sudedamosios dalys yra makaronai, sūris ir pienas. Jis ruošiamas įvairiuose pasaulio regionuose, o patiekalo gamybos variantai yra skirtingi. Paprastai pateikiamas kaip pagrindinis patiekalas.
Dažniausi makaronų pyragų ingredientai yra makaronai, sūris, pienas, sviestas, miltai, druska, pipirai ir įvairūs prieskoniai, kartais naudojami svogūnai ir duonos trupiniai.
Etninė religija

Etninė religija – įvairūs vietinės reikšmės tikėjimai, artimai susiję su tam tikra etnine grupe ar gentimi. Pastarieji dažnai neturi oficialių tikybinių įsitikinimų ar šventraščių. Tokių tikėjimų pavyzdžiai yra tradiciniai Afrikos tikėjimai, Kinų liaudies religijos, vietinių Amerikos indėnų ir Australijos aborigenų religijos. Maždaug apie 405 milijonai žmonių pasaulyje save priskiria liaudies ar tradicinėms etninėms religijoms.
Galia (fizika)

Galia – darbas atliktas per vienetinį laiko tarpą.
Kartais naudojama vidutinės galios sąvoka. Vidutinė galia yra atliktas darbas padalintas iš laiko.
Galios vienetas yra vatas.
Lietuvos komersantas

Lietuvos komersantas (Elka) – Lietuvos verslininkų savaitraštis, leistas 1990–1993 m. Vilniuje.

Istorija

Įsteigė ir leido UAB „Lietuvos komersantas“. Tiražas 1990 m. – 25 000 egz., 1993 m. – 3500 egz.
Analizavo verslo problemas, rašė apie komercijos aktualijas.
Petras Povilas Sapiega

Biografija

Gimė Jono Kazimiero Sapiegos ir jo žmonos Liudvikos Opalinskaitės šeimoje. Sapiegų giminės galybė privertė ieškoti sąjungos su jais paties A. D. Menšikovo. Ištisus penkerius metus jaunas Sapiega gyveno prie Nevos upės, Menšikovo dvare, kaip jaunikis jo dar visai jaunai dukteriai Mašenkai; 1726 metų kovo 10 buvo suteiktas kamergerio laipsnis ir apdovanotas Šv. Aleksandro Neviškio ordinu; tų pačių metų kovo 12 dieną įvyko jo sužadėtuves su kunigaikštyte Menšikova dalyvaujant visiokiems dvariškiams. Jo tėvui buvo suteiktas feldmaršalo laipsnis, nors nė dienos netarnavo Rusijos armijoje.
Paskutiniu metu vestuvės dėl neaiškių priežasčių buvo atidėtos. Pagal amžininkų atsiliepimus, jaunikis išsiskyrė puikiu grožiu, atkreipė Jekaterinos I dėmesį į save. Pagal užsienio šalių ambasadorius, ji sugalvojo padaryti jį savo favoritu. Ji priartino jauną žmogų prie savęs, padovanojo jam įrengtą namą, o dėl „akių dūmimo“ nusprendė apvesdinti jį su viena iš savo giminaičių, grafaite Sofija Karlovna Skavronska.
Vestuvių planas buvo sugalvotas slapta nuo Menšikovo, kuris buvo labai sukrėstas, sužinojęs, kad Sapiega prarado susidomėjimą jo dukra. Jo vestuvės su Skavronska įvyko jau po Jekaterinos mirties 1727 metų lapkričio 19 dieną. Kaip žmonos kraitį gavo didžiulius dvarus, kuriuos paskubėjo greitai išparduoti, nes nelaikė savo padėties Rusijoje pakankamai tvirtos, ir išvažiavo į Lietuvą. Kalba (Karnovičius), kad iš dvarų pardavimo gavo milžinišką sumą – apie 2 milijonus tuometinių sidabrinių rublių.
Jau 1733 metais Sapiega buvo partijos, palaikiusios Stanislovą Leščinskį išrinkimą karaliumi pusėje, tuo tarpu kada statytinis Rusijos buvo Augustas III. 1740 metais kartu su švedais intrigavo prieš Augustą III ir saksonišką partiją. 1744 metais gavo Smolensko vaivadiją kartu su Baltojo erelio ordinu ir kuriam tai laikui pasitraukė nuo politikos.
Nuo santuokos su Skavronska turėjo vienintelį sūnų, Joną Juzefą (1734–1761). Po Sofijos mirties, 1739 metais vedė kunigaikščio Aleksandro Juzefo Sulkovskio dukterį. Gyvenimo saulėlydyje bandė kovoti su didėjančia Čartoriskių įtaka. Frederikas Didysis užėmė jo vakarines valdas, o pats valdytojas buvo priverstas ieškoti išsigelbėjimo Dresdene. Jis mirė tremtyje.