google/wiki40b huggingface dataset:
Indonezijos himnas

Eilės

Indonesia tanah airku, tanah tumpah darahku.

Di sanalah aku berdiri, jadi pandu ibuku.

Indonesia kebangsaanku, bangsa dan tanah airku.

Marilah kita berseru, „Indonesia bersatu.“
Hiduplah tanahku, hiduplah negriku,

Bangsaku, rakyatku, semuanya.

Bangunlah jiwanya, bangunlah badannya

Untuk Indonesia Raya.
Choras (kartoja du kartus):

Indonesia Raya, merdeka, merdeka

Tanahku, negriku yang kucinta.

Indonesia Raya, merdeka, merdeka

Hiduplah Indonesia Raya.
Slovakijos respublika (1939-1945)

Ištakos

Slovakai reikalavo sau platesnės autonomijos nuo pat Čekoslovakijos susikūrimo. 1938 m. Vokietijai okupavus Sudetus ir iš šalies pasitraukus prezidentui Edvardui Benešui, Slovakija paskelbė autonomiją Čekoslovakijos sudėtyje. Ji prasilaikė iki 1939 m. kovo 9 d., kai Čekoslovakijos karinės pajėgos užėmė Slovakijos autonomiją. Paskelbti Slovakijos nepriklausomybę tapo įmanoma, kai Trečiasis reichas okupavo dalį Čekoslovakijos ir įkūrė Bohemijos ir Moravijos protektoratą.

Nepriklausomybės paskelbimas

Po Čekoslovakijos žlugimo 1939 m. kovo 14 d. Bratislavoje buvo paskelbta nepriklausoma Slovakijos respublika. Vyriausybės vadovu ir vėliau prezidentu tapo katalikų teologas Jozefas Tiso, profašistinės Liaudies partijos lyderis ir ideologas, palyginti nuosaikios politikos šalininkas. Nacių siekimu kertinius vyriausybės ir vidaus reikalų ministro postus užėmė radikalūs politikai. Ministru pirmininku buvo patvirtintas provokiškos politikos šalininkas Vojtechas Tuka. Kovo 19 d. Slovakija ir Vokietija sudarė sutartį, pagal kurią Trečiasis Reichas tapo savo sąjungininko nepriklausomybės ir teritorijos garantu. Respubliką pripažino daugelis valstybių, tarp jų ir Lietuva, TSRS, Vatikanas. Formaliai tai buvo nepriklausoma šalis, vadovaujama Vokietijos nacių užsienio politikos kontrolės ir, kai kuriais aspektais, jų vidaus politikos. Tačiau iškilus eiliniams teritoriniams ginčams su Vengrija, Slovakija pagalbos iš sąjungininko nesulaukė, todėl 1939 m. kovo 23–balandžio 4 d. kilusiame Mažajame kare prarado nedidelę teritoriją, apgyvendintą etniniais vengrais.

Vermachto sąjungininkė

Slovakijos valstybingumas buvo įtvirtintas glaudžiai bendradarbiaujant politinėje ir karinėje srityje su nacistine Vokietija. Slovakija buvo Vokietijos sąjungininkė okupuojant Lenkiją. Slovakų daliniai buvo pasiųsti į Rytų frontą prieš Lenkiją ir TSRS, pats J. Tiso lankė okupuotas TSRS žemes. Slovakijos režimas įtvitino „Žydų kodą“, į mirties stovyklas deportavo dešimtis tūkstančių savo šalies piliečių žydų.
Prieš marionetinį J. Tiso režimą ir jo vokiškuosius globėjus pačioje Slovakijoje 1944 m. rudenį – nuo rugpjūčio 29 iki spalio 28 d. – buvo organizuotas Nacionalinis sukilimas, į kurio pusę buvo perėję dauguma karinių garnizonų, dalis policijos. Nors sukilėliams nepavyko susijungti su puolančia Raudonąja armija ir laimėti, su jais buvo žiauriai susidorota, tačiau šalyje kilo plataus masto organizuotas partizaninis pasipriešinimas, pagreitinęs Vermachto pralaimėjimą okupuotoje Slovakijoje. Sukilimas išliko svarbiu istoriniu atskaitos tašku slovakams, nes jiems leido baigti karą kaip tautai, prisidėjusiai prie sąjungininkų pergalės.

Slovakijos respublikos žlugimas

Pralaimint Vokietijai II Pasauliniame kare ir Raudonajai armijai užėmus Bratislavą, nustojo egzistavusi ir marionetinė Slovakijos respublika. Jos prezidentas J. Tiso, bėgęs iš šalies ir sučiuptas amerikiečių karinių pajėgų, Čekoslovakijoje 1947 m. buvo nuteistas mirties bausme. Anuliavus Miuncheno susitarimus, Slovakijos teritorija buvo vėl įtraukta į Čekoslovakijos sudėtį.
Leveleriai

Leveleriai (angl. Levellers – lygintojai) – Anglijos pilietinio karo ir Anglijos revoliucijos laikotarpio demokratinis judėjimas.

Istorija

Leveleriai labiau reiškėsi nuo 1647 m., nors jo vadai Džonas Lilburnas, Ričardas Overtonas, Viljamas Valvynas savo idėjomis išgarsėjo anksčiau. Leveleriai gynė principą, kad moterys ir vyrai yra gimę lygūs ir neprivalo paklusti niekam, kol patys nesutinka. Pagal juos, žmogus turi neatimamų teisių (sąžinės laisvė, lygybė prieš įstatymus ir kitos), kurių negali panaikinti jokia vyriausybė. Leveleriai gynė valdžių atskyrimo principą, pagal juos Anglijos aukščiausios valdžios organu turėjo būti dvejiems metams renkamas Parlamentas, jį rinkti galėjo kiekvienas 21 m. sulaukęs anglas (vyras), turintis nekilnojamojo turto.
Leveleriai dažnai klaidingai siejami su digeriais, religine ir pacifistine grupuote, siekusia panaikinti privačią žemės nuosavybę. Leveleriai turėjo nemažai įtakos vadinamajai Naujojo pavyzdžio armijai, kuri nepakluso Parlamento nutarimams juos nuginkluoti. 1649 m. pabaigoje Airijoje leveleriai sukurstė kelių pulkų sukilimą, teigdami, kad kareivis, jei nesutinka, neprivalo tarnauti užsienyje. Sukilimą numalšinus judėjimas skaidėsi, 1653 m. prarado politinę reikšmę.
Paprastas pasaulis

Apie albumą

Kūrybine prasme „Paprastas pasaulis“ buvo kurtas kaip ankstesnio albumo „Mėnuli baltas“ tęsinys. Skirtingai nei pastarasis darbas, šio albumo parengimas buvo patikėtas garso profesionalams, įrašytas „Metro Music“ studijoje, o galutinis apipavidalinimas buvo atliktas Anglijoje.
Cilindrinė dirvabudė

Išvaizda

Kepurėlė 3-10 cm skersmens, iš pradžių pusiau apvali, vėliau paplokščiai iškili ir galiausiai įdubusi, vidury gali būti nedidelis gūbrelis. Kraštai iš pradžių užsirietę žemyn, vėliau dažnai sutrūkinėję. Luobelė lygi sausa blizganti. Jaunų grybų luobelė dažnai susiraukšlėja, neretai nuo sausumo suaižėja. Kotas 4 – 15 cm ilgio, cilindriškas ir laibas, neretai kreivas ir plaušingas. Rinkis storas, viršutinė dalis vagota, jis gana aukštai juosia kotą. Koto dalis tarp kepurėlės ir rinkio apžėlusi tankiais pūkeliais.Lakšteliai labai tankūs siauri, kartais šiek tiek nuaugę kotu žemyn. Trama balkšva, palyginti kompaktiška, yra malonaus skonio ir kvapo.
Spalvos kaita: kepurėlės spalva įvairuoja nuo tamsiai rudos iki riešuto, kartais turi rausvą atspalvį. Kraštuose spalva pašviesėja iki pilkšvo atspalvio. Lakšteliai iš pradžių balsvi, vėliau gelsvi ir galiausiai tabako spalvos.

Augavietė

Šis Vidurio Europoje retas grybas labai mėgsta šilumą ir dažnai auga didelėmis grupėmis ant gyvų arba mirusių medžių, ypač topolių, kamienų ir kelmų.
Sezonas: gegužė – spalis.
Panašios rūšys: Jį galima supainioti su Agrocybe firma
Elena Vainienė (1921)

Elena Vainienė (1921 m. gegužės 3 d. Kaune, Lietuvoje – 2003 rugpjūčio 10 d. Punske, Lenkijoje) – Lenkijos lietuvių mokytoja. Įvertinta Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medaliu.

Biografija

Gimė Lietuvos kariuomenės felčerio Petro Tumėno šeimoje. Motina mirė kai Elenai buvo keli metukai, ją globojo teta. Baigė Antalieptės progimnaziją ir Utenos gimnaziją. Nuo 1938 m. Kauno universitete studijavo prancūzų kalbą, vėliau mokslus tęsė Vilniuje, kur baigė Pedagoginį institutą. Dirbo Trakų mokytojų seminarijoje ir Vilniaus I gimnazijoje fizikos – matematikos mokytoja. 1943 m. susituokė su Juozu Vaina, o 1944 m. persikėlė į vyro tėviškę Vidugirius. 1947-56 mokytojavo Suvalkuose. Nuo 1956 m. iki pat išėjimo į pensiją 1976 metais dėstė fiziką ir matematiką lietuviškame Punsko bendrojo lavinimo licėjuje.
Šiaurės Vakarų Rodezija

Istorija

Britai 1891 m. oficialiai įkūrė koloniją šiaurės vakarų Rodezijoje.
1899 m. Šiaurės Vakarų Rodezija buvo sujungta su Barotselandu. Naujasis darinys tapo oficialiu britų protektoratu.
1911 m. Barotselandu- Šiaurės Vakarų Rodezija buvo sujungta su Šiaurės Rytų Rodezija ir naujai suformuota Šiaurės Rodezija.
1964 m. protektoratas paskelbė nepriklausomybę. Šiandien tai yra Zambijos Respublika.
Keimas

Keimas (nuo angl. kame) – įvairaus pavidalo ir dydžio kalva, sudaryta iš sluoksniuotų žvyrų, smėlių ir molių. Keimo sąnašos formavosi tuštumose tarp ledo luistų, paties ledyno tuštumose arba ant ledyno telkšojusiuose ežeruose. Sutirpus ledynui, jos nusėdo ant žemės paviršiaus ir virto kalvomis.
Keimų gausu kalvotų aukštumų ruožuose, pvz., Aukštaičių ir Žemaičių aukštumose.
Amarapura

Istorija

Amarapura (iš pali kalbos – „nemirtingumo miestas“) įkurtas 1783 m. karaliaus Bodopajos iš Konbaunų dinastijos. Miestas tapo karalystės sostine, pastatyti rūmai, šventyklos. Karalius Badžidas 1823 m. perkėlė sostinę į Avą, bet 1837–1857 m. ja vėl buvo Amarapura. 1810 m. miestas nukentėjo nuo gaisro, 1839 m. – nuo žemės drebėjimo. Karalius Mindonas 1860 m. pastatė naują sostinę Mandalajų, jo statyboms panaudota daug medžiagų iš Amarapuros.
Human Rights Watch

Istorija

HRW organizacija buvo įkurta 1978 m. siekiant stebėti, kaip Sovietų Sąjunga laikosi Helsinkio sutarties sąlygų. tačiau palaipsniui HRW veiklos išsiplėtė, įkurti atskiri komitetai įvairių regionų ir kraštų problemoms. 1988 m. apsijungė į vieningą organizaciją. HRW prezidentas yra vienas jos įkūrėjų - Robert L. Bernstein.

Veikla

Human Rights Watch teikia raportus apie žmogaus teisių pažeidimus, remdamasi Visuotine žmogaus teisių deklaracija bei kitais tarptautiniais dokumentais, žmogaus teisių paktais ir susitarimais. HRW ataskaitomis naudojamasi ginant žmogaus teises, darant spaudimą vyriausybėms, tarptautinėms organizacijoms.
HRW vykdo misijas krizių regionuose, kitose nerimą keliančiose vietose. Per savo stebėtojus tiria pažeidimus - apklausia liudininkus, dokumentuoja faktus, paima, kitaip fiksuoja įrodymus. Ataskaitos apima įvairiausius žmogaus teisių pažeidimus įvairiose sferose - socialinę diskriminaciją, kankinimus, vaikų panaudojimą karo tikslams, politinę korupciją, kriminalus teisėsaugos ir teisėtvarkos sferoje, kovojama ir prieš abortų legalizavimą.
Žmogaus teisių stebėtojas taip pat remia rašytojus, patyrusius persekiojimų ginant žmogaus teises, ir juos palaiko finansiškai. Hellman/Hammett grantai yra teikiami persekiojamiems aktyviai apie pažeidimus rašantiems žmogaus teisių kovotojams. Kiekvienais metais HRW teikia žmogaus teisų gynėjų apdovanojimą labiausiai nusipelnusiam asmeniui.
Žmogaus teisių stebėtojo organizacija turi daugiau nei 230 darbuotojų. Metinis biudžetas viršija 30 mln. USD. Ši organizacija yra viena iš 6 tarptautinių organizacijų, įkūrusių koaliciją prieš vaikų ir paauglių naudojimą kariniuose veiksmuose 1998 m. (tai itin aktualu Afrikoje). Ji taip pat yra viena iš vadovių vykdant Otavos sutartį, pagal kurią yra draudžiama naudoti žemės minas prieš žmones.
Interjeras

Interjeras (pranc. intérieur 'vidinis') – pastato ar patalpos arba automobilio, lėktuvo, laivo ar panašios transporto priemonės vidus; meniškai suformuota ir apipavidalinta vidaus erdvė ir jos įrenginiai.
Jevgenijus Primakovas

Biografija

Vaikystę praleido ir vidurinę mokyklą baigė Tbilisyje. 1953 m. baigė Maskvos orientalistikos instituto arabistikos skyrių, 1956 m. – Maskvos universiteto ekonomikos fakulteto aspirantūrą, dirbo TSRS radijo laidų užsieniui valdyboje. 1962 m. pradėjo dirbti „Pravdos“ laikraščio politikos apžvalgininku, nuo 1966 m. buvo korespondentu Artimuosiuose Rytuose.
1970 m. tapo įtakingo TSRS Mokslų akademijos Pasaulinės ekonomikos ir tarptautinių santykių instituto (PETS) direktoriaus pavaduotoju, nuo 1977 m. – MA Orientalistikos instituto direktoriumi. Nuo 1985 m. – PETS direktorius.
Buvo artimas M.Gorbačiovo bendražygis. 1989–1990 m. buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos pirmininkas, 1990–1991 m. – TSRS Prezidentinės tarybos narys, TSRS Saugumo tarybos narys. 1991 m. Rugpjūčio pučo metu viešai pasisakė prieš GKČP.
1991 m. rugsėjo mėn. paskirtas TSRS Centrinės žvalgybos tarnybos vadovu, po TSRS žlugimo 1991 m. gruodžio 26 d. tapo Rusijos užsienio žvalgybos tarnybos direktoriumi.
1996 m. sausio mėn. paskirtas Rusijos užsienio reikalų ministru. 1998 m. rugsėjo mėn. – 1999 m. gegužės mėn. buvo Rusijos Federacijos ministru pirmininku.
1999 m. gruodžio mėn. išrinktas Rusijos Valstybės dūmos trečiojo šaukimo deputatu, juo buvo iki 2001 m. Vadovavo frakcijai „Tėvynė-Visa Rusija“. Kaip „Primakovo-Lužkovo bloko“ kandidatas ruošėsi kandidatuoti į Rusijos prezidento postą, tačiau planus pakeitė po B.Jelcino atsistatydinimo V.Putinui pradėjus eiti Rusijos prezidento pareigas.
2001–2011 m. vadovavo Rusijos Prekybos ir pramonės rūmams.
Kazimieras Prapuolenis

Biografija

Gimė sulenkėjusio dvaro urėdo šeimoje. Marijampolės gimnazijoje baigęs 6 klases, įstojo į Varšuvos kunigų seminariją, tačiau dėl ryškaus lenkiškojo šovinizmo ten mokslą nutraukė ir dvejus metus mokytojavo. 1879 m. įstojo į Peterburgo kunigų seminariją, kurią 1881 m. baigęs studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje, kur įgijo teologijos mokslų kandidato laipsnį.
1889 m. pradėjo dirbti Mogiliovo metropolijos kurijos sekretoriumi. Jo pastangų dėka Peterburgo Katalikų katedroje ir Šv. Kotrynos bažnyčioje buvo leista giedoti ir sakyti pamokslus lietuvių kalba. Visais būdais kovodamas už tautiškos spaudos teises, kunigams skirtoje knygelėje lietuviškai išspausdino dvi giesmes, kartu su kitais pasiekė, kad Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčia būtų paskirta lietuvių katalikų reikmėms. Vienas iniciatorių Peterburge įkuriant Lietuvių ir žemaičių labdaringąją draugiją. Tačiau aktyvi K. Prapuolenio tautinė veikla nepatiko lenkams ir iš kurijos sekretoriaus pareigų 1904 m. jis buvo atleistas.
Tais pačiais metais K. Prapuolenis atvyko į Seinus ir įsijungė į kultūrinę veiklą. Su bendražygiais pradėjo leisti ir redaguoti „Šaltinį“ bei „Vadovą“, bendradarbiavo „Lietuvių laikraštyje“, „Draugijoje“, „Viltyje“, „Vilniaus žiniose“ ir kt. leidiniuose. 1909 m. persikėlė į Kauną ir toliau tęsė tautinę kultūrinę veiklą, tyrinėjo Lietuvos ir Lenkijos istoriją, rinko medžiagą Lietuvos Bažnyčios istorijai. 1911 m. lenkų kalba išleido knygelę „Lenkų apaštalai Lietuvoje“, kurioje išryškino lenkų daromas skriaudas lietuviams ir susilaukė piktos lenkomanų reakcijos. 1913 m. išleido panašaus pobūdžio knygelę „Lenkiškas apaštalavimas Lietuvoje“, kuri buvo išverta į lietuvių ir prancūzų kalbas, išleista Lietuvoje ir JAV.
Nuo 1912 m. gyveno Romoje kaip neoficialus Lietuvos atstovas Vatikane ir Šv. Stanislovo bažnyčios rektorius. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui uoliai darbavosi Italijos spaudoje, garsindamas Lietuvos vardą ir gindamas jos interesus, prisidėjo prie bendraminčių siekių, kad popiežius Benediktas XV paskelbtų „Lietuvos dieną“, per kurią būtų renkamos aukos nuo karo nukentėjusiai Lietuvai. 1917 m. dalyvavo lietuvių konferencijoje Berne.
Kai 1921 m. Vatikane pradėjo dirbti oficialus Lietuvos atstovas prelatas Jurgis Narjauskas, K. Prapuolenis per Dancigą, kuriame lenkai konfiskavo Vatikano archyvuose jo surinktą istorinę medžiagą, grįžo į Tėvynę. Lietuvoje įkūrė Tikybos departamentą ir penkerius metus jam vadovavo. Susilpnėjus sveikatai, iš oficialių pareigų pasitraukė, apsigyveno Palangoje ir toliau pagal galimybes darbavosi Lietuvos labui.
Jonas Graičiūnas

Biografija

Gimė Tbilisyje (Gruzija), kur jo tėvas, dragūnų pulko vyr. puskarininkis Vytautas Graičiūnas atliko karinę tarnybą. 1906 m. tėvas metė tarnybą ir šeima grįžo į Lietuvą. Vaikystė prabėgo Griauželiškių kaime (Kupiškio valsčius), kur buvo poeto senelių sodyba. 1917–1920 m. mokėsi Kupiškio progimnazijoje, 1925 m. baigė Panevėžio gimnaziją, dalyvavo „Meno kuopos“ veikloje. 1932 m. baigė Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą, kur studijavo lietuvių ir rusų kalbas.
1927–1932 m. Pilviškių progimnazijos mokytojas, 1932–1936 m. Kelmės progimnazijos direktorius. 1936–1938 m. Eltos redaktorius ir referentas, 1939–1941 m. Valstybės radiofono redaktorius, Kauno radijo komiteto direktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Šviesos keliai“, „Iliustruotoji Lietuva“. 1944–1945 m. dėstė lietuvių ir rusų kalbą Ramygalos gimnazijoje. Nuo 1947 m. neetatinis grožinės literatūros vertėjas. 1949–1957 m. buvo ištremtas prie Baikalo (Irkutsko sritis, Rusija).
Pirmieji eilėraščiai rašyti kupiškėnų tarme. Nuo 1924 m. savo eiles spausdino periodiniuose leidiniuose „Naujienos“, „Trimitas“, „Lietuvos aidas“. Per karo ir tremties metus nemaža dalis kūrybos žuvo. Išvertė A. Puškino, M. Lermontovo, A. Gribojedovo, J. Trifonovo kūrinių, Š. Rustavelio poemą „Karžygys tigro kailiu“. 
Jo vardu pavadinta Kelmės Jono Graičiūno gimnazija.
Edita Barauskienė

Edita Barauskienė-Kurpreikšytė (g. 1941 m. birželio 28 d. Virkytuose, Švėkšnos seniūnija), pedagogė, kraštotyrininkė, rašytoja.

Biografija

1960 m. baigė Saugų vidurinę mokyklą. 1960–1961 m. dirbo mokytoja Saugose ir Pašyšiuose. 1961–1966 m. mokėsi VPI, kur įsigijo biologijos mokytojos specialybę. 1966–1967 m. mokytojavo Šakiuose. Nuo 1967 m. mokytojauja Priekulės I. Simonaitytės vidurinėje mokykloje.
2003 m. I. Simonaitytės mokykloje įkūrė istorijos, etnografijos muziejų.

Kūryba

1998 m. išleido knygą apie Ievą Simonaitytę „Vyžeikių karalienė“, 2004 m. – tos knygos penkias noveles atskira knyga vokiečių kalba „Sand vom Memelland“. 2006 m. sudarė ir išleido pasakojimų knygą „Mažas miestelis prie didelio kelio“, kurioje didesnė dalis straipsnių jos pačios parašyta. Tai knyga apie Priekulės istoriją, jos žmones bei pokario įvykius Klaipėdos krašte. 2007 m. išleido knygos antrąją dalį „Prisiminimai ir kūryba. Priekulė“. 2007 m. – istorinį romaną apie Martyną Mažvydą „Žodi, nekrisk ant akmens“, 2014 m. – istorinį romaną apie Kristijoną Donelaitį „Tolminkiemio sodininkas“.
Klaipėdos krašto gamtosaugos ir paveldo apsaugojimo klausimais rašo Klaipėdos ir Šilutės rajonų laikraščiuose; savo kūrybą yra skelbusi Klaipėdos rajono laikraštyje, savaitraštyje „Literatūra ir menas“, žurnale „Tarybinė moteris“, almanache „Baltija“.
Juosvarudė guotė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 90 psl.
Saulius Macaitis

Biografija

1965 m. baigė kinotyrą Sąjunginiame valstybiniame kinematografijos institute Maskvoje. 1965–1966 m. LSSR MA Istorijos instituto bendradarbis. 1967–1973 m. laikraščio „Literatūra ir menas“, žurnalo „Kultūros barai“ literatūrinis darbuotojas.  1974–1978 m. žurnalo „Kinas“ vyriausiasis redaktorius, 1982–1989 m. bendradarbis. 1989–1990 m. LSSR MA Istorijos instituto, 1990–1995 m. Kultūros ir meno instituto mokslinis bendradarbis. 1993–2007 m. laikraščio „Lietuvos rytas“, jo priedo „Mūzų malūnas“ kino apžvalgininkas. Rašė straipsnius interneto portale balsas.lt.

Kūryba

Daugiausia rašė filmų recenzijas, straipsnius apie režisierių ir aktorių meistriškumą, tarptautinius festivalius. Mokėsi trumpų recenzijų meistriškumo iš K. Tynano. Parašė brošiūras: „Henrikas Šablevičius“, „Arūnas Žebriūnas“, „Raimondas Vabalas“, „Algimantas Mockus“, „Almantas Grikevičius“, „Gediminas Skvarnavičius“. Parengė „Kino kalendorių“ (su Eustachijumi Aukštikalniu, 1971 m.), kino istorijos leidinį „Ekrane ir už ekrano“ (1993 m.). Apžvalginiams kino istorijos straipsniams būdingas profesionalumas, gyvos istorijos sąsajos su dabartimi, informatyvumas; rašymo stilius įtaigus, kandus, ironiškas.
Parašė (su kitais) dokumentinių filmų scenarijų, vedė laidas televizijoje, vaidino filmų epizoduose („Smokas ir Mažylis“, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas). Turėjo didelės įtakos Lietuvos kino kritikos raidai.
Barklainių Didysis akmuo

Riedulio būklė 1989 m.

Pirmykštė natūrali jo forma apskaldant kažkada buvo pažeista. Riedulio paviršius apsamanojęs, vietomis kerpėtas. Riedulio aplinka - padrėkusioje priemolingoje lygumoje augantis lapuočių (beržų, alksnių) miškas. Jame šis paminklinis riedulys guli prie pat traktorių labai išmalto keliuko (iš pietvakarių pusės), apie 50 m į pietryčius nuo magistralinio melioracijos kanalo, t. y. Molainos upelio. Į riedulio šoną remiasi seniai nupjauto nemažo alksnio kelmas (19 cm skersmens) ir dar du menkesni kelmukai, greta yra didžiųjų skruzdžių apgyventas nedidelis kupstas. Šitoje pat keliuko pusėje (pietvakarinėje) arti riedulio auga alksnių, beržų, o kitapus keliuko (šiaurrytinėje pusėje) tęsiasi nemažas iškirsto miško plotas, kuriame dabar želia jauni krūmokšniai. Prie riedulio nėra paminklinio stulpo, apsaugos zona riboženkliniais kuolais nepažymėta.

Duomenys

Akmuo yra pilko granito, 2,9 x 2,5 m dydžio ir 1,4 m aukščio.
Karelijos istorija

Priešistorė

Nuo seniausių laikų istorinės Karelijos teritorija buvo apgyvendinta finougrų genčių, tarp kurių pereinamuoju į feodalizmą laikotarpiu kristalizavosi korelai, lapiai, vepsai (livikai, liudikai) ir kt.
VI a. pirmą kartą paminima Karelijos teritorijos gentis livikai (istorikas Jordanas), o korelai pirmą kartą paminėti VII a. (Saksas Gramatikas). Liudikai vokiečių metraščiuose minimi IX a., o 921 m. juos (kaip luud-aana) mini arabų keliautojas Achmedas ibn Fadlanas.
Hiacintas Vasiliauskas

Hiacintas Vasiliauskas (lenk. Hiacinty Wasilewski; 1814 m. rugsėjo 11 d. Surgučių kaime, Marijampolės apskritis – 1889 m. gegužės 6 d. Smalėnuose, Seinų apskritis) – Romos katalikų pranciškonų vienuolis, paskutinis Smalėnų vienuolyno vyresnysis.

Biografija

Į reformuotų pranciškonų (mažesniųjų brolių) vienuolių ordiną įstojo 1843 m. rugpjūčio 16 d. Kunigu įšventintas 1848 m. gegužės 12 dieną. Iš Sienicos vienuolyno buvo pasiųstas į Smalėnus. Pastarojo kaimo vienuolyno mokykloje lietuvių jaunuolius mokė brolis Augustinas (Augustinas Zaicas), joje mokėsi ir žinomas kompozitorius Juozas Kalvaitis, pasižymėjęs JAV lietuvių spaudos darbuotojas Domininkas Tomas Bačkauskas. Už paramą 1863 m. sukilėliams vienuolynas kartu su mokykla 1874 m. sausio 15 d. buvo uždarytas. Tėvas Hiacintas Vasiliauskas buvo paliktas aptarnauti Smalėnų tikinčiuosius, o kiti vienuoliai privalėjo išvažiuoti. Jam paskirtos keturios vienuolyno cėlės, kitos patalpos buvo užrakintos ir užantspauduotos´, o biblioteka perduota Seinų kunigų seminarijai. Po jo mirties galutinai buvo užbaigta Smalėnų pranciškonų vienuolyno istorija. Palaidotas Smalėnų Šv. Izidoriaus Artojo bažnyčios požemiuose, esančiose po zakristija.
Vladas Ravka

Biografija

Mokydamasis Šiaulių suaugusiųjų gimnazijoje V. Ravka parašė į pogrindinį laikraštį straipsnį, kuriame reiškė nepasitenkinimą prievartine kolektyvizacija. Už tai 1948 m. suimtas, tardomas ir nuteistas 10 metų laisvės atėmimo bausme. Kalėjo Uralo, Karagandos ir Kemerovo lageriuose.
1958 m. su žmona grįžo į Šiaulius, įsidarbino Statybos treste, aktyviai įsijungė į meno saviveiklą, rašė daug straipsnių į Šiaulių miesto laikraštį ir kitus leidinius.
1979–1988 m. ir 1996–2006 m. vadovavo kolektyviniam sodui „Margiai“. Jam vadovaujant sodas Šiauliuose ir šalyje daug kartų buvo pripažintas gražiausiu, geriausiai sutvarkytu, apdovanotas prizais ir diplomais. Leido sodo laikraštį, rašė sodo metraštį, įkūrė unikalų sodo muziejų, kurį lanko ir Lietuvos, ir užsienio šalių svečiai. Savo sodo sklypelyje Vladas Ravka iš augalų sukūrė Lietuvos žemėlapį.
Nuo 1989 m. politinių kalinių ir tremtinių choro „Tremtinys“ dainininkas, koncertų, švenčių, kitų renginių organizatorius bei vedėjas. 1989 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos (LPKTS) narys, 1991–1992 m. LPKTS Šiaulių skyriaus pirmininkas, vėliau skyriaus Kultūros komisijos pirmininkas. Buvo aktyvus Šiaulių senjorų draugijos narys.
Apdovanotas medaliu „Už nuopelnus Lietuvai“. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2005 m. rugsėjo 8 d. sprendimu Nr. T-293 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas.
Giratorius

Giratorius (angl. gyrator) – induktyvumo elementų (ričių ir pan) neturinti schema, kuri elgiasi taip, kaip elgtųsi panašioje schemoje įjungta ritė (didelį induktyvumą turintis elementas). Giratorius buvo išrastas 1948 m.
Giratoriai pakeičia masinėje gamyboje gana brangias rites mažesniais ir pigesniais elementais. Be to, geros kokybės kondensatorių pagaminti daug lengviau nei geros kokybės ritę, todėl giratoriai paprastai dirba geriau nei analogiškos iš ričių surinktos schemos. Šiuolaikiniame giratoriuje naudojamas operacinis stiprintuvas.

Veikimo principas

Schema veikia invertuodama kondensatoriaus efektą. Reikiamas schemos impedansas yra:
Kur L yra ideali ritė, o R yra nuosekliai įjungtas rezistorius. Pateikiamoje schemoje
Jei varža R daug didesnė už RL, ši reikšmė yra artima
Tai tas pats kas rezistorius RL, įjungtas nuosekliai su rite, kurios induktyvumas L = RLRC.
Palyginus su tikros ritės varža, RL yra didelė (ritės varžą nusako vielos, iš kurios ji pagaminta, varža). Todėl ši schema rites gali pakeisti ne visur.
Rimas Armonas

Biografija

1988–1997 m. Pakruojo rajono centrinės ligoninės vyr. gydytojas.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys. 1995–1997 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.