google/wiki40b huggingface dataset:
Jungtinių Tautų Europos ekonominė komisija

Jungtinių Tautų Europos ekonominė komisija (JTEEK arba EEK) yra viena iš penkių Jungtinių Tautų regioninių komisijų, siekiančių koordinuoti jai priklausančių valstybių bendradarbiavimą ekonomikoje, energetikoje, aplinkos apsaugoje, technologijų vystyme ir kitose srityse. Komisija buvo įsteigta 1947 metais, turi 56 šalis nares ir yra atskaitinga Jungtinių Tautų Ekonominei ir socialinei tarybai. Be Europos valstybių jai priklauso JAV, Kanada, Izraelis ir Centrinės Azijos respublikos. Centrinė komisijos būstinė įsikūrusi Ženevoje, Šveicarijoje.

Istorija

Europos ekonominė komisija buvo įkurta 1947 metais, siekiant padėti atstatyti karo nuniokotą Europą ir skatinti valstybių ekonominį bendradarbiavimą. Jos veiklą netrukus pristabdė Šaltasis karas, trukdęs rytų ir vakarų valstybėms rasti sutarimą daugeliu klausimų. JTEEK šiuo laikotarpiu buvo vienintelė regioninė organizacija, kuriai priklausė abiejų ideologijų šalys. Nepaisant priešpriešos, su JTEEK pagalba buvo susitarta dėl kai kurių transporto standartų suvienodinimo, bendrų tarptautinės prekybos procedūrų, priimtos aplinkos apsaugos sutartys (kaip kad Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvencija).
Pasibaigus Šaltajam karui į JTEEK buvo priimtos naujai nepriklausomybę atgavę šalys, narių skaičius išaugo iki 56 valstybių.

Tikslai ir veiklos sritys

JTEEK savo tikslais įvardina siekį skatinti gilesnę šalių narių ekonominę integraciją ir bendradarbiavimą, užtikrinti darnųjį vystymąsi ir ekonominės gerovės augimą.
Pagrindinės JTEEK veiklos sritys yra: ekonominis bendradarbiavimas ir integracija; tarptautinė prekyba ir transportas; aplinkos politika, klimato kaita ir darnioji energetika; technologinis bendradarbiavimas; lyčių lygybė; ir kita.

Struktūra

JTEEK sudaro vykdomasis komitetas, sekretoriatas ir 7 specializuoti komitetai: Aplinkos politikos, Žemės transporto, Prekybos, Medienos, Darnios energetikos, Ekonominio bendradarbiavimo ir integracijos, Gyvenamųjų namų statybos ir žemės panaudojimo.
Žinojimas

Žinojimas – sąmoningas patyrimas, tam tikro dalyko supratimas, pažinimo išdava. Įgyjamas kaupiant faktus, duomenis, įgūdžius, mokantis bei per praktinį patyrimą.
Kas yra žinojimas, iš kur jis kyla, ar galimas visiškas žinojimas – vieni svarbiausių filosofinių klausimų. Mokslas apie pažinimą vadinamas epistemologija. Nuo antikos žinojimu laikomas ne vien fakto konstatavimas, bet ir pagrindų bei priežasčių nustatymas, kodėl faktas yra toks, koks yra. Platonas teigė, kad žinojimas skiriasi ir nuo tikėjimo (nuomonės), ir nuo pagrįsto tikėjimo (nes turi egzistuoti dar vienas tikėjimas, pagrindžiantis pirmąjį, o šiam – trečias ir t. t.), ir nuo juslinio patyrimo, tikrąjį žinojimą apibrėžė kaip už juslinių ir kintamų reiškinių esančių amžinųjų idėjų įžvalgą ar prisiminimą, jusliškai suvokiamus objektus priskyrė tikėjimo sričiai. Platoniškoji tikrojo žinojimo ir tikėjimo skirtis turėjo daug įtakos vėlesniam žinojimo klausimų aiškinimui.
Racionalizmo atstovai tikrąjį žinojimą siejo su įgimtosiomis idėjomis. Daugelio empirizmo atstovų požiūriu, absoliutus žinojimas yra nepasiekiamas – tai tik labiau pagrįstas įsitikinimas. Pasak materialistinio požiūrio, žinojimas yra praktikos patikrintas tikrovės pažinimo rezultatas; tikrovė aiškinama kaip besivystanti, ji pažįstama vis geriau, paviršutinišką žinojimą keičia vis išsamesnis.
Žinojimo įgijimo, įsisavinimo, patikrinimo ir plitimo būdai tiriami logikos, metodologijos, pažinimo teorijos, mokslotyros, sociologijos. Žinojimas skirstomas įvairiopai: į empirinį ir teorinį, aiškų ir neaiškų, deklaratyvų, procedūrinį, episteminį. Filosofijoje išskiriamas spekuliatyvus žinojimas – teorinis žinojimas, nesiremiantis ankstesne patirtimi, o gaunamas įžvalgos būdu. Jam artimas žinojimas – intuitivus (paremtas nuojauta).
Religiniu požiūriu, žinojimas laikomas esąs kilęs iš Dievo. Krikščionybėje žinojimas (lot. scientia) laikomas viena iš septynių Šv. Dvasios dovanų. Islame žinojimas (arab. علم = ʿilm) laikomas Dievo apreiškimu. Mistinėse tradicijose (ypač išsirutuliojusiose iš gnosticizmo) ypač išaukštinama betarpiška, ne iš teorinių svarstymų, o iš vidinės nuojautos kylanti žinija (gnozis). Indiškoje tradicijoje žinojimas (skr. ज्ञान = jñāna) laikomas svarbiausia priemone į išsivadavimą. Advaita vedantos filosofijoje visiškas savęs pažinimas laikomas tikrovės prigimties (brahmano) patyrimu. Džniana dažnai priešpastatoma vidžnianai – protavimu pagrįstam skirtybių žinojimui.
Geopolitika

Geopolitika yra politologinė teorija, atsiradusi XIX-XX amžių sandūroje, kuri teigia vyraujantį geografinių sąlygų poveikį visuomeniniams - politiniams procesams. Dažnai laikoma politinės geografijos sinonimu ir socialinės geografijos dalimi.
Geopolitikos sąvoką įvedė švedų mokslininkas Rudolf Kjellén (1864-1922) Pirmojo pasaulinio karo metu.
Iki Pirmojo pasaulinio karo ir tuoj po jo vyravo idealistinės nuotaikos, demokratinės santvarkos, žmogaus ir tautų teisių idėjos. Kaip tik tuo metu valstybės pradeda suvokti viena kitą kaip suverenius darinius ir pripažinti jų teisę egzistuoti. Valstybės nebesiekia ekstrapoliuoti savo tvarkos visam pasauliui, o pradeda skaitytis ir su kitų panašių į save darinių egzistavimu.
Tačiau netrukus kyla nusivylimas demokratišku valstybės valdymo modeliu. Imama abejoti individų įtakos valstybei svarba. Peržiūrimos ir taikaus valstybių koegzistavimo idėjos. Būtent šioje atmosferoje iškyla geopolitinis pasaulio aiškinimas kaip atsvara socialiniam. Jis propagavo determinizmą, pagrįstą valstybės teritoriniais veiksniais bei jos geografine padėtimi. Šis požiūris atitiko nusivylimo demokratija nuotaikas ir tuo pasitarnavo autoritariniams režimams. Ne veltui geopolitinės studijos ypač suklestėjo tarpukario Vokietijoje.
Po to, kai 1924 m. Karl Haushofer išleido savo knygą „Geopolitik des Pazifischen Ozeans“, įkūrė Geopolitikos institutą prie Miuncheno universiteto ir pradėjo leisti „Zeitschrift für Geopolitik“, prasidėjo geopolitikos suklestėjimas. Svarbius darbus geopolitikos tema tuo metu rašė Londono universiteto profesorius Hallford J. McKinder („Britain and the Britain Seas“) bei prancūzas geografas Jean Gottmann.
Geopolitine tematika daug yra parašęs ir Lietuvos mokslininkas Kazys Pakštas. 1939 m. knygą „Geopolitika“ išleido ir kitas žymus Lietuvos geografas Stanislovas Tarvydas (1903-1975). Joje išreikštas ypač negatyvus požiūris į tautines mažumas, Europa apibūdinama kaip klaikus miškas, kuriame siaučia plėšikai. Pokaryje dėl šios knygos S. Tarvydui teko išeiti iš universiteto ir viešai pasmerkti leidinio idėjas.
Sedlcų apskritis

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinės apskrities šiaurinėje dalyje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. šiaurinė apskrities dalis priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Liublino vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
OpenVPN

OpenVPN – atvirojo kodo projektas, kuriantis virtualaus privataus tinklo (VPN) programinį sprendimą, skirtą koduojamu ryšiu tarpusavyje sujungti du nutolusius kompiuterius. Sukurtas James'o Yonan'o
Jo dėka, įmanoma du nutolusius kompiuterius sujungti į bendrą tinklą, panaudojant internetą, išlaikant saugumo reikalavimus. Autentifikacija galima slaptažodžiais, sertifikatais arba sugeneruotais SSL raktais. Sistema veikia Linux, BSD, Mac OS X, Windows 2000/XP operacinėse sistemose.

Duomenų kodavimas

OpenVPN perduodamiems duomenims užkoduoti naudoja OpenSSL bibliotekas. Įmanomas ir aparatūrinės įrangos panaudojimas greitesniam duomenų kodavimui. Papildomam saugumui užtikrinti, galima naudoti HMAC ugniasienę.
Jurgis Fledžinskas

Jurgis Fledžinskas (1924 m. balandžio 27 d. Ginkūnuose, Šiaulių raj. – 1988 m. rugpjūčio 12 d. Vilniuje) – altininkas, pedagogas, dirigentas.

Biografija

Muzikos mokėsi Šiauliuose. 1941 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1949 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją. Nuo 1949 m. joje dėstė, 1974 m. profesorius. Tarp jo mokinių Petras Radzevičius, Donatas Katkus ir kiti.
1941–1944 m. styginių kvarteto, kurį sudarė Stasys Jurkevičius (I smuikas), Jurgis Fledžinskas (II smuikas), Jonas Fledžinskas (altas), Aleksandra Kašubienė (violončelė), narys. 1946-1981 m. griežė „Lietuvos“ kvartete, tarptautinių konkursų laureatas, 1959 m. Budapešte, 1964 m. Lježo tarptautinių konkursų antros vietos laimėtojas. 1959–1972 m. Konservatorijos simfoninio orkestro dirigentas. Pirmasis atliko Valentino Bagdono, Balio Dvariono, Benjamino Gorbulskio, Juozo Gruodžio, Aleksandro Kačanausko kūrinius.
1959 m. LTSR nusipelnęs artistas, 1964 m. nusipelnęs meno veikėjas. 1965 m. su kitais apdovanotas LTSR valstybine premija.
1981 m. muzikinė karjera nutrūko dėl patirtos avarijos ir atsiradusio neįgalumo. Keletą metų bandęs adaptuotis, nenuleisti rankų, pasitraukė iš gyvenimo.
Tėvai – Aleksandra Zubovaitė-Fledžinskienė ir Jonas Fledžinskas Brolis Vytautas Fledžinskas, seserys Aleksandra Kašubienė ir Sofija Pempienė. Žmona Kornelija Kalinauskaitė-Fledžinskienė, sūnūs Pu­ti­nas ir Taurius.
Pavasarinė raktažolė

Gydomosios savybės

Vaistams vartojamas visas augalas. Lapai ir žiedai skinami raktažolėms žydint, požeminės dalys kasamos rudenį. Lapuose yra 2 % saponinų, 3 mg% karotino, iki 2,5 % askorbino rūgšties, žieduose - iki 4,7 % askorbino rūgšties, saponinų, flavoninių junginių, požeminėse dalyse - 5-10 % saponinų, 0,08 % eterinio aliejaus, glikozidų; visose dalyse yra iki 7 % mineralinių medžiagų.
Raktažolė padeda atsikosėjimui ir įeina į tam skirtų vaistažolių rinkinių sudėtį. Dėl glikozidų šaknys turi specifinį kvapą, tačiau manoma, kad jie padeda slopinti uždegimus. Liaudies medicinoje raktažolės šaknys naudotos sergant kokliušu, astma, podagra, kilus neuralginiams skausmams. Apie gydomąsias raktažolės savybes rašoma jau XVI-XVII a. medicinos knygose. Lapuose esantys eteriniai aliejai alergiškiems žmonėms gali sukelti odos išbėrimus.

Literatūra

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 58 psl.
Buivydžių Šv. Jurgio bažnyčia

Istorija

Buivydžiai 1673–1782 m. priklausė Mikališkių reguliariesiems atgailos kanauninkams. Vienuoliai čia pasistatė koplyčią ir joje laikė pamaldas. Nuo 1744 m. rašytos krikšto metrikų knygos.
1787 m. minima sena medinė, kiauru stogu, supuvusiais sienojais bažnyčia. Vilniaus maršalka Stanislovas Mykolas Radžiševskis apie 1790 m. pastatė medinę aštuoniakampę bažnyčią; įsteigta parapija. 1827 m. visi Buivydžių parapijos gyventojai kalbėjo lietuviškai, nuo 1830 m. pamaldos laikytos ir melstasi tik lenkų kalba.
1902–1906 m. Buivydžiuose klebonavęs Mykolas Masiulis (1857–1906 m.) (palaidotas šventoriuje) gaivino lietuvybę. Lenkijos okupacijos metais klebonavęs Vincentas Miškinis (1893–1973 m.) suimtas ir tardytas. 1982 m. gegužės 29 d. bažnyčia sudegė. Tikinčiųjų lėšomis 1984–1986 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia, savo forma primenanti sudegusiąją.

Architektūra

Bažnyčia taisyklingo aštuoniakampio plano, su centriniu kupolu. Prieangis su kolonomis. Apsidė žemesnė už kupolą. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame išliko varpinė.
Rytis Vaičaitis

Biografija

1987 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius.
UAB „Galinta ir partneriai“ filialo „Galintos grūdai“ vyriausiasis inžinierius. 2010 m. AB DnB Nord bankas Varėnos klientų aptarnavimo poskyrio vadovas.
Nuo 1995 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2005 m. Lietuvos centro partijos narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Audronė, vaikai Arnoldas, Agnė
Čekijos vėliava

Čekijos vėliava yra tokia pati, kaip buvusios Čekoslovakijos. Po Čekoslovakijos iširimo Čekija pasiliko Čekoslovakijos, o Slovakija ėmė naudoti savo pačios vėliavą.
Vėliavoje naudojamos raudona ir balta spalvos, atėjusios iš senovinio Čekijos herbo (sidabrinis liūtas raudoname fone); kadangi vėliava buvo beveik identiška Lenkijos vėliavai, ir turėjo tas pačias spalvas, kaip Austrijos vėliava, todėl 1920 m. buvo pridėtas mėlynas pleištas. Taip vėliavoje buvo įvestos visos panslaviškos spalvos (balta, raudona ir mėlyna). Vėliavos versija be pleišto vis dar naudojama kaip Bohemijos vėliava.
Vėliavos autorius yra ginčijamas, bet daugiausia veksilologų mano, jog tai Vidaus Reiklaų Departamento archyvaras Jaroslavas Kursa (1875–1950 m.). Vėliavą 1920 m. kovo 30 d. oficialiai patvirtino Nacionalinė Čekoslovakijos Asamblėja. Nuo tada vėliava buvo naudojama nuolat, išskyrus Antrojo pasaulinio karo okupacijos metus.
Lasanka

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vida Stasiūnaitė

Biografija

1961–1972 m. mokėsi Šiaulių 8-oje vidurinėje mokykloje, 1972–1977 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute.
1977–1979 m. Durpynų statybos valdybos meistrė, 1979–1980 m. Respublikinės Šiaulių ligoninės remonto tarnybos viršininkė, 1980–1987 m. Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto Kapitalinės statybos skyriaus vyr. ekonomistė, 1987–1990 m. Ryšių statybos valdybos vyr. ekonomistė, 1990–1991 m. Šiaulių miesto tarybos sekretoriato vedėja, 1991–1992 m. Privatizavimo tarnybos viršininkė. 1992–1995 m. Šiaulių miesto mero pavaduotoja, 1995–1997 m. Laisvosios ekonominės zonos vystymo bendrovės „Šiaulių skrydis“ direktoriaus pavaduotoja. 2000–2001 m. – Šiaulių miesto savivaldybės merė. Nuo 2002 m. Šiaulių universiteto mokslo ir technologijų parko direktorė, Šiaulių universiteto dėstytoja.
1989 m. Šiaulių miesto Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos narė, ekonomikos komisijos narė. 1989–1992 m. ir 1994–1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narė, 1995–1998 m. LSDP Šiaulių skyriaus pirmininkė, 1996–1999 m. LSDP tarybos narė, 1997–1999 m. Prezidiumo narė, Šiaulių apskrities koordinatorė. 1999–2002 m. viena iš Naujosios Sąjungos organizatorių, partijos pirmininko pavaduotoja.
1995–1997 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė, išrinkta pagal LSDP, Lietuvos liberalų sąjungos ir Lietuvos centro sąjungos sąrašą „Mūsų miestas – mūsų namai“. 1997–2000 m. Seimo narė, LSDP frakcijos narė. 2000–2003 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė, išrinkta pagal Naujosios Sąjungos sąrašą.
Jurijus Martinaitis

Biografija

Gimė kelių inžinieriaus Vladislovo Martinaičio ir lietuvių kilmės rostovietės Tatjanos Aliochinos šeimoje. Augo keturių vaikų šeimoje (sesuo Eugenija (g. 1945 m.), broliai Aleksandras (g. 1950 m.), Petras (g. 1954 m.)). Pasibaigus karui, šeima sugrįžo į Lietuvą ir apsigyveno Kaune, o 1954 m. rudenį persikėlė į Vilnių. 1957 m. baigė Vilniaus 6-ąją vidurinę mokyklą. 1957–1962 m. statybos inžinerijos studijos Kauno Politechnikos institute, įgytas pramoninės ir civilinės statybos inžinieriaus-statybininko diplomas.
1962–1965 m. darbas meistru ir darbų vykdytoju Jonavos azotinių trąšų gamyklos pirmosios eilės statyboje.
1965–1991 m. darbas statybos ir montavimo treste "Vilniaus Statyba": 1965-1966 m. – statybos valdybos Nr. 1 vyriausiasis darbų vykdytojas, 1966-1968 m. – statybos valdybos Nr. 6 viršininkas, 1968-1972 m. – statybos valdybos Nr. 2 viršininko pavaduotojas, 1972-1976 m. – statybos valdybos Nr. 4 vyriausiasis inžinierius, 1976-1987 m. statybos valdybos Nr. 4 viršininkas, nuo 1987 m. – statybos valdybos Nr. 2 vadovas.
Statė: Vilniaus Sporto rūmus (1965–1971); Spaudos rūmus (užbaigta 1985 m.); Vilniaus taksi parką; Naujosios Vilnios gyvenamųjų namų kvartalus "Vilnelė" ir "Linksmoji" bei šio rajono gamyklų „Spalis“ ir „Spalio 40-mečio“ cechus; „Žalgirio“, „ENIMS“, „Neris“, Statybos apdailos mašinų gamyklas; Juodšilių paukštyno kompleksą (1972-1976). Taip pat statė statybos kombinatą „Silikatas“, Respublikinį karinį komisariatą Vilniuje (užbaigtas 1984 m.); Nemenčinėje – Lietuvos TSR Ministrų Tarybos žinybinį kvartalą „Gėla”, objektą "1975", Nemenčinės miesto biologinio valymo įrenginius; bei kitus objektus.
1991–1998 m. Vadovavo savo įkurtai įmonei UAB „Delos“ ir buvo nepriklausomas ekspertas Jungtinių Tautų Organizacijos atstovybėje Lietuvoje.
1997-1998 m. Pabėgėlių priėmimo centro Rukloje statybos darbų techninis prižiūrėtojas.
1999-2002 m. – AB „Lietuvos geležinkeliai“ Kapitalinės statybos skyriaus techninės priežiūros inžinierius ir vyriausiasis specialistas. Prižiūrėjo Kenos ir Kybartų geležinkelio kelių rekonstrukciją ir modernizavimą bei kitų infrastruktūros objektų statybas.
Jurijus Martinaitis dalyvavo ir visuomeninėje veikloje - penkis kartus buvo Naujosios Vilnios rajono Liaudies Deputatų Tarybos narys.
Mirė 2012 m. lapkričio 25 d., sulaukęs 72 metų. Palaidotas Vilniuje, Saltoniškių kapinėse.

Šeima

1970-05-08 d. vedė Liljaną Zykaitę. Vaikai: Vytautas (g. 1974), Renata (g. 1976–1980), Laima (g. 1989).
Sevelionių akmuo

Sevelionių akmuo – saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Kaišiadorių rajone, Kruonio seniūnijoje, Sevelionių kaime. Paskelbtas saugomu Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos 1992 m. spalio 1 d. sprendimu Nr. 231.
Masyvus riedulys visu ūgiu stūkso pievoje prie gruntinio kelio (rytų pusėje), pusiaukelėje tarp Sevelionių ir Kovaičių. Paminklinis akmuo informaciniu ženklu nepažymėtas, tačiau nuo kelio gerai matomas. Akmens aukštis palyginti nedidelis – 160 cm, tačiau jo ilgis siekia 361 cm, plotis – 355 cm (ketvirtasis riedulys Kaišiadorių rajone). Aplink jį driekiasi banguotas kraštovaizdis, dirbami atviri laukai. Akmenį į šalikelę atvilko melioratoriai, sausinę aplinkines pievas ir raistus.
Pasta Okeanas

Istorija

Dėl medžioklės labai sumažėjus banginių kiekiui, banginių medžioklės pramonę ištiko krizė. Tarybų Sąjunga dalį pajėgumų perkėlė planktono žūklei. Stambaus vėžiagyvių planktono, vadinamo kriliu (angl. krill, rus. криль) kurį galima gaudyti specialiais planktoniniais tinklais, buvo pakankamai daug, kadangi praktiškai išnykus banginiams susidarė šio planktono perteklius vandenyno ekosistemose. Pramonine krilio žūkle užsiėmė TSRS ir Japonija.
Krilį laivai tiesiai vandenyne ėmė perdirbinėti į baltyminę pastą, kuri TSRS buvo pavadinta pasta „Okeanas“. Žlugus TSRS šios pastos gamybą tęsia Rusija.
Tarybiniais laikais Lietuvoje pasta „Okeanas“ buvo prekiaujama konservų dėžutėse. Tai buvo vieni pigiausių ir dažniausiai parduotuvėse pasitaikančių konservų.
Pavasaris (Botičelis)

Istorija

Pirmą kartą paveikslas paminėtas 1499 m. priklausantis Pierfrancesco de Medici kolekcijoms ir buvęs name prie pat Medičių rūmų Florencijoje. Paveikslas minimas po Giovanni di Pierfrancesco mirties. Aprašytas kartu su kitu Botičelio paveikslu „Paladė ir kentauras“ buvęs Lorenzo di Pierfrancesco kambariuose: „paveikslas ant medžio panelės virš vaiko lovytės, kuriame pavaizduotos devynios figūros, moterų ir vyrų“. Po to paveikslas minimas 1503 m. po Lorenzo di Pierfrancesco mirties ir 1516 m. turto dalybose.
Paveikslą galų gale paveldėjo būsimas Florencijos kunigaikštis Kozimas I Medičis ir 1537 m. perkėlė jį į Villa di Castello prie Florencijos, kur jį matė Džordžas Vazaris. Iš Vazario apibūdinimo 1550 m., kad paveiksle vaizduojamas ateinantis pavasaris, kilo kūrinio pavadinimas. Ši versija priimama bendru atveju, nors, kas iš tikro vaizduojama paveiksle, lieka tik spėti. 1815 m. paveikslas buvo perkeltas į Vazario koridorių, po to buvo Florencjos Akademijos galerijoje. 1919 m. perkeltas į Uficių galeriją. Paveikslas visą laiką buvo laikomas atliktu Botičelio, nors jokių dokumentų, rodančių užsakymą, užmokestį ar pan., neišliko. Autografo irgi nėra. Paveikslo sukūrimo data ir jos pirmasis užsakovas yra tik spėjami. Tikriausiai tai buvo privatus Lorenzo di Pierfrancesco užsakymas, atliktas 1478–1485 m. laikotarpyje Lorenzo ir Semiramide d’Appiani vestuvių proga. Botičelis tikriausiai paveikslo tapyboje buvo padaręs nemenką pertrauką, nes 1481 m. dirbo Romos Siksto koplyčioje.

Paveikslo tema

Paveiksle vaizduojama alegorinė scena, paremta antikiniais motyvais. Trys gracijos iškart atpažįstamos iš būdingo jų vaizdavimo. Paveikslo centre vaizduojama Venera. Virš jos – Kupidonas su lanku ir strėle, nusitaikęs į vieną iš gracijų. Vyro kairėje tapatybė diskutuotina. Tai gali būti Marsas, Veneros vyras, arba Merkurijus, jei priimti versiją, kad paveiksle vaizduojamas Hesperidžių sodas (iš Hesperidžių sodo, pagal mitus, Heraklis turėjo pavogti obuolius, o Merkurijus buvo sodo sargas). Kita versija, paveiksle vaizduojamas Edeno sodas. Žengianti moteris Venerai iš kairės tikriausiai vaizduoja Florą – gėlių ir pavasario deivę. Dar toliau vėjas Zefyras vejasi savo žmoną, nimfą Chloridę.
Paveiksle pavaizduota apie 190 skirtingų gėlių, iš kurių 130 rūšių nustatytos. Kūrinio paskirtis ir alegorinė reikšmė yra nežinomi. Paprastai priimama Vazario versija, kad paveiksle vaizduojamas pavasario atėjimas, gamtos prabudimas. Veneros figūra centre rodo gamtos gyvenimo varančiąją jėgą − meilę. Sutariama, kad paveikslas tampriai susijęs su Medičių aplinkoje tuo metu vyravusiomis neoplatonikų idėjomis ir estetika. Paveikslas galėjo iliustruoti Ovidijaus poeziją, būti susijęs su Botičelio draugo Poliziano eilėmis. Sudėtingas paveikslo simbolizmas yra neišsenkančių interpretacijų ir paslėptų prasmių ieškojimo šaltinis.
ING Group

ING Group - Nyderlandų kilmės finansų įstaiga, siūlanti bankininkystės, draudimo bei turto valdymo paslaugas. Jai taip pat priklauso ING Direct antrinė įmonė.
ING yra stambiausia finansinių paslaugų bendrovė gautų pajamų atžvilgiu. ING yra International Netherlands Group santrumpa. 2009 m. ši finansinių paslaugų milžinė aptarnavo 85 milijonus klientų, veiklą vykdė daugiau nei 40-yje šalių ir turėjo virš 100,000 darbuotojų.
Aleksandras Karolis Kuršius

Aleksandras Karolis Kuršius (angl. Alexander Carolus Curtius) – pirmasis dabartiniams istorikams žinomas lietuvis, nuvykęs į Naująjį žemyną. Gydytojo praktika vertęsis Kuršius laikomas pirmosios Niujorko gimnazijos vadovu.
Į JAV, tuometinį Naująjį Amsterdamą jis atplaukė 1659 m. birželio mėn. A. K. Kuršius pasamdytas su 500 florinų alga. Jam taip pat buvo skirta 100 florinų prekėms, kurias jis gavo atvykęs į vietą. Be visa ko jis gavo sodui ir darbui patogios žemės sklypą dabartiniame Manhatane ir galimybę mokyti privačiai. Dar 1659 m. balandžio 10 d. darbo sutartyje jis įvardijamas kaip Rector Curtius.
Dėl per menko Amerikos olandų mokamo atlyginimo lietuvis atsistatydino iš rektoriaus pareigų ir 1661 m. grįžo į Europą. Įstojo į Leideno universitetą studijuoti teisės ir medicinos, 1662 m. liepos 15 d. lotynų kalba apgynė disertaciją apie akmenis inkstuose ir šlapimo pūslėje. Gavęs medicinos daktaro laipsnį Kuršius Leideną paliko, ir apie jo tolimesnį gyvenimo kelią žinios nutrūksta.
Tarptautinės populiacijos paslaugos

Tarptautinės populiacijos paslaugos (angl. Population Services International; sutrumpintai: PSI) – 1970 m. įkurta tarptautinė labdarą teikianti nevyriausybinė organizacija, veikianti pasaulinės sveikatos gerinimo srityje, ypač besivystančiose šalyse. Jos vykdomos programos daugiausiai dėmesio teikia maliarijos, ŽIV ir kitų labiausiai paplitusių ligų prevencijai, vaikų mirtingumo mažinimui, šeimos planavimo skatinimui, švietimui apie higieną. Bendradarbiaudama su šalių vyriausybėmis ir vietos organizacijomis, PSI užsiima švietimu, medikamentų ar kitų susijusių produktų tiekimu. PSI veikla finansuojama iš donorų paramos, tarp kurių didžiausią indelį įneša JAV, Anglija, Vokietija, Nyderlandai, JTO agentūros, privatūs fondai, verslo kompanijos. Organizacijoje dirba apie 9000 žmonių, metinis biudžetas siekia apie 680 mln. JAV dolerių, centrinė būstinė įsikūrusi Vašingtone.