google/wiki40b huggingface dataset:
Baudžiamasis batalionas

Baudžiamasis batalionas (štrafbatalionas, vok. Strafbattalion, Strafe – 'bausmė', battalion – 'batalionas') – baudžiamasis vermachto dalinys Antrojo pasaulinio karo metais, į kurį patekdavo kareiviai, karo lauko teismo nuteisti mirties bausme ir kuriems bausmė buvo atidėta.

Istorija

Štrafbatalionai daugiausiai veikė Rytų fronte, kur jie vykdydavo pavojingiausias užduotis. Štrafbatalionų kareivių mirtingumas buvo didelis, nes juos naudodavo minų laukams valyti, šturmuoti sunkiai įveikiamus objektus ar ginti punktus, kuriuos atakuoja žymiai stipresnės pajėgos.
Sužeisti štrafbatalionų kareiviai dažnai būdavo nušaunami ar paliekami mirti, nes Vermachto gydytojams buvo nurodyta štrafbatalionų kareivių negydyti. Nukautų štrafbatalionų kareivių nelaidodavo ir palikdavo gulėti žūties vietoje.
Per visą bausmės laiką išgyvenę štrafbatalionų kareiviai būdavo perkeliami į paprastus fronto dalinius su paprastų kareivių teisėmis.
Paskutinėmis karo dienomis, kai Trečiasis Reichas jau byrėjo, kareiviai ar rekrutai į štrafbatalionus patekdavo net už menkus nusižengimus.
Karolis Navickas

Biografija

Karjerą pradėjo Šiaulių BC "Vairas" komandoje. Vėliau žaidė Durbano Natal Sharks jaunimo komandoje. Grįžęs į Europą 2009-2010 m. žaidė Maskvos VVA-Podmoskovye. 2010-2011 m. žaidė Mančesterio Sale Sharks. 2012-2013 m. Bordo Union Bordeaux Bègles. 2013-2014 m. žaidė Krasnojarsko Krasny Yar. Nuo 2014 m. Provanso Pays d‘Aix.
Kokaralo užtvanka

Kokaralo užtvanka - užtvanka Aralo jūroje, pastatyta Kazachijos vyriausybės, siekiant atskirti Mažąją (Šiaurinė) Aralo jūra nuo Didžiosios (Pietinės) Aralo jūros. Projektui 2003 m paskolą suteikė Pasaulio bankas. 2005 metais užtvanka Kokaralo sąsiauryje baigta statyti.
Jau 2006 metais pajustas ženklus, teigiamas užtvankos poveikis. Jūros lygis pradėjo kilti, pradėta sugauti daugiau žuvies.
Kampione d'Italija

Istorija

Pirmajame amžiuje prieš mūsų erą šioje teritorijoje romėnai įkūrė įgulos miestą Campilonum apsisaugojimui nuo helvetų puolimo.
777 m. Langobardų lordas Toto perdavė savo žemes Milano vyskupams. 1512 m. popiežius Julijus II šias žemes iš Komo vyskupų perdavė Šveicarijai, kaip padėką už paramą Šventosios lygos karuose.
1798 m. Tičino gyventojai nusprendė prisijungti prie Šveicarijos, tačiau Kampione gyventojai liko Lombardijos dalimi. 1800 m. Tičinas pasiūlė mainais apsikeisti su Indemini miestu, tačiau 1814 m. referendume Kampione gyventojai to atsisakė. 1848 m. vykstant Italijos suvienijimo karams Kampione gyventojai paprašė Šveicarijos prisijungti jų miestą, tačiau pastaroji atsisakė norėdama išlaikyti neutralitetą.
1861 m. suvienijus Italiją, visa šios teritorijos vakarinė dalis ir pusė Lugano ežero buvo atiduota Šveicarijai, taip siekiant supaprastinti jos prekybos tinklus. 4 XX a. dešimtmetyje prie Kampione miesto pavadinimo pridėta galūnė d'Italia, taip parodant itališką miesto prigimtį.
Šiais laikais, kaip ir kitas Alpių miestas Livinjas, Kampione d'Italija nepriklauso PVM zonai.
Mieste veikia Italijos karabinieriai ir vietinė policija, o greitoji pagalba ir ugniagesiai yra skiriami Šveicarijos.
Siko Dolidzė

Biografija

1925 m. baigė Tbilisio universitetą. Dirbo Tbilisio kino studijoje „Goskinprom“. 1928 m. čia įsteigė Kino kronikos skyrių, jam vadovavo. Sukūrė vaidybinių filmų, parašė scenarijus daugeliui savo filmų.
Dėmėtasis elnias

Morfologija

Kūno ilgis 150–180 cm, uodega 14–19 cm. Patinas sveria 100–130 kg, patelė 60–85 kg. Dėmėtasis elnias smulkesnis už taurųjį, tačiau jo ragai šakotesni. Kailis vasarą ryškiai rudas, žiemą pilkšvas. Ant nugaros, menčių ir šonų išsidėsčiusios išilginėmis eilėmis baltos dėmelės. Pažastys, kirkšnys, pilvo galas ir uodegos apačia balti. Ragai su 4-5 atšakomis, juos meta balandžio – gegužės mėn., nauji užauga ir nusivalo iki rugsėjo mėn. pradžios.

Mityba

Maitinasi lapuočių medžių ir pušų šakelėmis, lapais, pumpurais, ūgliais, taip pat žole, grybais, viržiais, mėlynių uogienojais.

Paplitimas pasaulyje

Tai vietinė Rusijos Tolimųjų Rytų Primorės krašto bei Rytų Azijos valstybių – Korėjos, Japonijos, Kinijos (rytuose), Taivano, Vietnamo (šiaurinės dalies) faunos rūšis.

Paplitimas Lietuvoje

Tai nėra natūrali Lietuvos faunos rūšis. Lietuvoje introdukuotas nuo 1954 m. Kauno raj., Dubravos miške, bet gyvybinga populiacija nesusiformavo. Medžioklės terminai nenumatyti, nes natūraliai gamtoje beveik nesutinkami, gyvena tik aptvaruose.

Hibridizacija su kitomis rūšimis

Kai kuriose Europos šalyse yra pastebimas introdukuotų dėmėtųjų elnių poravimasis su vietinais tauriaisiais elniais, gimsta hibridiniai palikuonys   ir nuo to kenčia tauriųjų elnių genofondas. Saugant tauriųjų elnių kaip vietinės rūšies genofondą nuo šio pavojaus, būtina dėmėtuosius elnius laikyti tik aptvaruose ir iki minimumo riboti jų populiaciją Lietuvoje, ypač vengiant abiejų populiacijų kontaktų gamtoje. Galbūt vertėtų visai eliminuoti dėmėtuosius elnius iš Lietuvos faunos, nes tai yra įvežtinė rūšis (introdukuota) iš Tolimųjų Rytų regiono, neturinti pranašumų prieš vietinius tauriuosius elnius.
Taip pat poruotis tarpusavyje gali visos tikrųjų elnių genties rūšys.
Eurovizijos dainų konkursas 2019

Formatas

Šių metų šūkis „Dare to Dream“ (liet. išdrįsk svajoti) buvo atskleistas kartų su logotipu 2019 m. sausio 8 d. Logotipe vaizduojama iš dviejų auksinių trikampių sudaryta žvaigždė simbolizuoja kūrybiškumą ir tarpusavio ryšį.

Kitos šalys

Galimybei dalyvauti „Eurovizijos“ dainų konkurse reikalingas nacionalinis transliuotojas, turintis aktyvią EBU narystę, kuri galės perduoti konkursą per „Eurovizijos“ tinklą. EBU pateiks kvietimą dalyvauti konkurse visiems penkiasdešimt šešiems aktyviems nariams.
Alfonsas Brazas

Biografija

1975 m. baigė Pagėgių vidurinę mokyklą, 1980 m. Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą.
1980–1991 m. Lietuvos mokslų akademijos Puslaidininkių fizikos instituto mokslinis bendradarbis, 1990–1996 m. Seimo narių (Petro Vaitiekūno, Aloyzo Sakalo, Vytauto Plečkaičio) padėjėjas, 1991–1993 m. Vilniaus darbo biržos direktoriaus pavaduotojas, 1994–1995 m. LR Seimo pirmininko pavaduotojo A. Sakalo patarėjas, 1995–1997 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos direktoriaus pavaduotojas, 1997–2002 m. Lietuvos komunalininkų ir atliekų tvarkytojų asociacijos administracijos direktorius, 2003-2008 m. UAB „Ekoprojektas“ projektų vadybininkas, nuo 2003 m. UAB „Atlieku tvarkymo konsultantai“ partneris ir direktorius.
1988–1991 m. Lietuvos mokslų akademijos Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio koordinatorius, Vilniaus m. Sąjūdžio tarybos narys, LPS rinkimų programos rengimo komisijos organizatorius. 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos atkūrimo iniciatyvinės grupės narys, programos rengimo komisijos narys, 1989 m. LSDP Vilniaus m. skyriaus pirmininkas, 1991 –1993 m. LSDP Vilniaus m. skyriaus atsakingasis sekretorius,1991–1993 m. LSDP prezidiumo narys, 1991–1995 m. LSDP tarybos narys,  LSDP statuto ir programos bei LSDP rinkimų programų (1992 m ir 1996 m.) vienas iš autorių. Nuo 2015 m. LSDP Vilniaus m. skyriaus prezidiumo narys, skyriaus Miesto ūkio, energetikos ir infrastruktūros mokisijos pirmininkas.
1996–1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Aplinkos inžinerijos ir biomasės energetikos konsultantas / pardavimų agentas.  
Daugelio miestų ir rajonų atliekų tvarkymo planų, programų ir taisyklių; savivaldybių teisės aktų ir įstatymų projektų autorius. Konferencijų ir seminarų savivaldos, komunalinių (miestų inžinerinių techninių) paslaugų, atliekų tvarkymo ir aplinkosaugos klausimais organizatorius ir pranešėjas. Straipsnių įvairiose monografijose savivaldos klausimais autorius. Daugelio straipsnių laikraščiuose ir žurnaluose autorius.
Žmona Rima, vaikai Algirdas, Justina, Lauryna.
Panevėžio Alfonso Lipniūno progimnazija

Istorija

1981 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė Panevėžio 16-oji vidurinė mokykla. Pirmaisiais mokslo metais mokykloje mokėsi 769 moksleiviai, 1987/1988 m. m. – 1735 moksleiviai. Mikrorajone pastačius naujas mokyklas, moksleivių skaičius palaipsniui mažėjo.
1987 m. įkurtas kraštotyros muziejus. 1989–2012 m. mokykloje veikė įvairios jaunimo organizacijos: maironiečiai, lipniūniečiai, skautai, kudirkaičiai, ateitininkai, mokinių savivalda. 1993 m. Panevėžio miesto tarybos sprendimu mokyklai suteiktas kunigo, profesoriaus Alfonso Lipniūno (1905–1945) vardas. 1995 m. įrengtas kunigo Alfonso Lipniūno kambarys. 1995–2005 m. buvo leidžiami laikraščiai „Skambutis“, „Lipniūnietis“, „Prieš 13-ą klasę“. Juose atsispindėjo mokyklos gyvenimo aktualijos, buvo publikuojama mokinių kūryba. 1996–2000 m. veikė radijas „ DAS “.
Nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Panevėžio Alfonso Lipniūno pagrindinę katalikiškos krypties mokyklą. 2009/2010 m. m. mokykloje mokėsi 593 mokiniai. 2011 m. duris atvėrė mokyklos sporto muziejus, kuriame kaupiami mokyklos mokinių iškovoti sportinių varžybų diplomai, padėkos raštai, taurės. Nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. Panevėžio Alfonso Lipniūno progimnazija.
FK Rūdupis Prienai

Istorija

Prienų sporto mokykla Lietuvos futbolo varžybose ėmė dalyvauti nuo 1992 m. Iš pradžių ji rungtyniavo III lygoje, o 1997 m. dalyvavo II lygos pirmenybėse.
2002 m. lapkričio 13 d. įkurtas dabartinis klubas. Aukščiausia komandos vieta – 6-oji 2006 m.
Vytautas Apanavičius

Biografija

Žaidė Ekranas Panevėžys (1991–1994; Lietuvos čempionas), FBK Kaunas (1994–1997, 1999–2000), Baltika Kaliningrad (1997–1998), Daugava Riga (2000), Nevėžis Kėdainiai (2000–2001, 2003), Atlantas Klaipėda (2002) komandose, Lietuvos rinktinėje.
Kvebeko civilinis kodeksas

Kvebeko civilinis kodeksas (pranc. Code civil du Québec) - Kvebeko provincijos (Kanada) privatinės teisės šaltinis; civilinis kodeksas. Įsigaliojo 1994 m. sausio 1 d. (išskyrus šeimos teisės nuostatas, įsigaliojus anksčiau). Prieš tai galiojo 1865 m. Žemutinės Kanados civilinis kodeksas (pranc. Code civil du Bas-Canada), įsigaliojęs 1866 m. liepos 1 d.
Ona Strazdienė-Juknaitė

Ona Strazdienė-Juknaitė (1936 m. sausio 29 d. Lopaičių k., Plungės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Mokėsi Laukuvos vidurinėje mokykloje. Su šeima ištremta į Sibirą 1951–1956 gyveno Irkutsko srityje. Grįžusi į Lietuvą, 1956–1960 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. V. Uloza). 1977–1982 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. A. Zaboro klasė).
1960–1985 Rietavo kultūros namų meno vadovė, mišriojo choro, solistų ir vokalinių ansamblių vadovė. Choras nuo 1965 visų respublikinių dainų švenčių ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dalyvis. Ne kartą dainavo Plungės rajono ir tarprajoniniuose festivaliuose Plateliuose, respublikiniuose ir zoniniuose konkursuose laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų, 1962 koncertavo Latvijoje. 1996 m. balandžio 27 d. Rietave koncertu pažymėtas kolektyvo kūrybinės veiklos 45-metis. Vokaliniai ansambliai ir solistai – respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" prizininkai.
1961–1963 O. Strazdienė vadovavo Rietavo žemės ūkio technikumo moksleivių mišriajam chorui.
Nuo 1972 Rietavo vaikų darželio muzikos vadovė, nuo 1977 Rietavo vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir choro vadovė. 1985–1993 Rietavo vaikų darželio muzikos mokytoja, nuo 1993 Rietavo katalikiškos mokyklos muzikos mokytoja ir moksleivių choro vadovė. Tęsia darbą ir su kultūros namų mišriuoju choru, kurį parengė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Mokytoja diriguoja Plungės rajono dainų šventėse ir festivaliuose.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Muitas

Muitų skirstymas

Muitai skirstomi į importo, tranzito ir eksporto.

Importo muitas

Importo muitas taikomas importuojant prekes iš kitų valstybių. Šiuo metu Europos Sąjungoje (taigi ir Lietuvoje) importo muitais dažniausiai apmokestinami tekstilės gaminiai ir avalynė, importuojama daugiausiai iš Kinijos ir kitų valstybių. Muitas skaičiuojamas nuo kiekvienos prekės muitinės vertės. Didėjant prekės vertei, muito mokestis mažėja. Dažnai įvežtų brangesnių prekių bendra su muitu vertė mažesnė negu tokių pačių pigesnių prekių. Tokiu būdu importuoti į Europos Sąjungos muitų teritoriją brangesnes ir tikėtinai aukštesnės kokybės prekes labiau apsimoka. Taip siekiama apsaugoti Europos Sąjungos rinką nuo pigių ir todėl tikėtinai nekokybiškų prekių ir taip apginti savus gamintojus.
Viduramžiais importo muitus buvo sunku atskirti nuo tranzito muitų. Dažniausia buvo renkami mokesčiai iš pirklių, kurie veždavo prekes per punktą, kuris tiesiog surinkdavo mokesčius.

Tranzito muitas

Tranzito muitas taikomas per šalį pervežamoms prekėms (skirtoms ne tos šalies rinkai). Šiuo metu tranzito muitų praktiškai niekas nerenka.
Jei renkami panašūs į tranzito muitus mokesčiai, tai tik už kokias paslaugas, kaip naudojimasis keliais, tiltais, vamzdynais (pavyzdžiui, naftos perdavimui), žmonių iškastais ir prižiūrimais kanalais. Panašus į tranzito muitą yra ekologinis mokestis.
Viduramžiais tai buvo labiausiai paplitęs muitas. Jis buvo renkamas iš pirklių, kurie per feodalo žemes, sąsiaurį, bažnyčią, plukdydavo ar veždavo prekes. Tik vienijantis ar vienijant atskiras kunigaikštystes į valstybes, tranzito muitai buvo palaipsniui naikinami ir keičiami importo muitais.

Eksporto muitas

Eksporto muitas taikomas eksportuojant prekes. Dažniausiai jie taikomi išvežamoms žaliavoms. Valstybės, siekdamos užtikrinti, kad vidaus gamintojai turėtų pigesnių žaliavų, apmokestina muitais eksportuojamas žaliavas. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, dėl didelės infliacijos buvo aukštos kainos ir maži atlyginimai. Skirtumas tarp Lietuvos ir užsienio prekių kainų buvo apie 10 ir daugiau kartų. Siekiant sušvelninti kainų šuolį, taip pat saugantis, kad įmonės, pardavusios prekes į užsienį infliacinėmis kainomis neprarastų apyvartinių lėšų, buvo plačiai taikomi eksporto muitai. Vėliau eksporto muitai Lietuvoje buvo taikomi tik siekiant vietiniams gamintojams sumažinti žaliavų kainas. Ilgiausiai išsilaikė eksporto muitai neapdirbtai galvijų odai.
Kartais valstybė, norėdama palaikyti savus gamintojus, jiems eksportuojant prekes, suteikia išmokų. Europos Sąjungoje, kuriai priklauso ir Lietuva, yra teikiamos išmokos už eksportuojamą žemės ūkio produkciją.

Muitų skaičiavimo būdai

Advaliorinis – (ad valorem) skaičiuojama nuo prekių vertės (nustatytas mokestis dauginamas iš prekių vertės).
Specifinis – skaičiuojamas nuo prekių kiekio (nustatytas mokestis dauginamas iš prekių kiekio).
Mišrus – skaičiuojamas nuo prekių vertės ir kiekio (nustatytas mokestis dauginamas iš prekių vertės ir pridedama padaugintas nustatytas mokestis iš prekių kiekio).
Pirmasis pūnų karas

Pirmasis pūnų karas – vyko 264–241 m. pr. m. e. Didžiąja dalimi tai buvo jūrinis konfliktas dėl įtakos Sicilijoje, buvusioje viduryje tarp Romos ir Kartaginos. Kartaginiečiai užėmė Mesinos miestą. Tai sukėlė nerimą romėnams, nes Mesina buvo arti Italijos graikų miestų, kurie buvo patekę romėnų globon. Romos senatas nenorėjo stoti atviron kovon su Kartagina, tačiau liaudis reikalavo įsikišti. Taip prasidėjo Pirmasis pūnų karas, kurį po 23 metų kovos Roma laimėjo. Kitus du Pūnų karus Kartagina taip pat pralaimėjo, o 146 m. pr. m. e. miestas buvo sugriautas. Po Numidijos užkariavimo (46 m. pr. m. e.) Tunisas tapo Romos imperijos dalimi.

Karo eiga

Pirmojo pūnų karo pradžioje Roma neturėjo laivyno, jį per du mėnesius sudarė iš kvadriremų ir triremų. Pirmą pergalę prieš kartaginiečių laivyną Roma pasiekė 260 m. pr. m. e. Milų mūšyje netoli Milų miesto ir Liparų salų Tirėnų jūroje. Savo nepatyrimą jūrų mūšiuose romėnai kompensavo nauju išradimu: išsilaipinimo tilteliu – kai tik kartaginiečių laivas priartėdavo, tiltelis būdavo išmetamas, įsikabindavo į denį ir į laivą isiverždavo legionieriai.
256 m. pr. m. e. Roma laimėjo Eknomo mūšį. Tai buvo vienas iš didžiausių jūrų mūšių pasaulio istorijoje. Pasak istorikų, jame dalyvavo 290000 jūrininkų ir kareivių, 680 laivų iš kurių 54 buvo nuskandinti, 64 užgrobti Romos. Po mūšio romėnai surengė žygį į Afriką.
Žygis baigėsi katastrofa, o laivynas pasiųstas evakuoti kariuomenės buvo užkluptas audros. Iki 249 m. pr. m. e. Roma pastatė naują laivyną ir suplanavo atakuoti Lilibėjų – vieną iš paskutinių Kartaginos tvirtovių Sicilijoje. Tačiau Kartaginos laivynas juos užklupo netikėtai, mažiau nei 30 romėnų laivų paspruko. Tai buvo paskutinis Romos pralaimėjimas šiame kare. 241 m. pr. m. e. Romos pergalė prie Egatų salų užkirto Sicilijoje esančios Kartaginos karuomenės aprūpinimo kelią ir ji turėjo užleisti salos kontrolę Romai.
Giallo a Venezia

Turinys

Venecijos krantinėje policija aptinka du kūnus: nuskendusios moters ir aštriu daiktu nužudyto vyro, kurio kišenėje randama kokaino. Policijos komisaras Andželas De Paulas išsiaiškina, kad tai architekto Fabio ir jo žmonos Flavijos kūnai. Tyrimas nuveda jį pas vieną šeimos draugę, kuri atskleidžia sutuoktinių seksualinio gyvenimo paslaptis. Norėdami patirti vis aštresnių pjūčių, jie leidosi į pavojingus eksperimentus.
Kol vyksta tyrimas, nužudomi dar keli žmonės ir komisaras supranta susidūręs su maniaku. Kuomet nužudoma jo pažįstama Mariza, policija sulaiko žudiką, tačiau komisaras nusprendžia tęsti tyrimą, negalėdamas suprasti kodėl žudikas pirmąją auką nuskandino, kitą paiko ant kranto ir dar iškvietė policiją. Sulaikius dar viena įtariamąjį ir dar kartą apklausus netoliese gyvenančius žmones, paaiškėja, kad Flavija, vyro fantazijoms patenkinti priversta atsiduoti dviem uosto darbininkams, vėliau keršydamas už pažeminimą jį nužudė rankinėje turėtomis žirklėmis, o pati nusiskandino kanale. Ją bandęs išgelbėti vyras iškėlė nebegyvą kūną į krantą ir, pranešęs policijai, pasišalino...
Helmando provincija

Geografija

Šiaurinėje dalyje driekiasi Hindukušo kalnagūbriai, o kitą, didžiąją, provincijos dalį užima lyguma. Joje daugiausia plyti dykumos – Registanas ir Dašti Margo. Svarbiausia upė – Helmandas (su intaku Argandabu). Įrengta viena svarbiausių šalyje, Kadžaki užtvanka.
Helmando provincija garsi kaip pagrindinis opijaus surinkimo rajonas šalyje.

Gyventojai

Dauguma gyventojų yra puštūnai (didelė jų dalis klajokliai kočiai). Svarbiausi, Helmande gyvenantys, puštūnų kalnai yra barkzajai, nurzajai, alakozajai, ešakzajai. Dar yra baludžų, tadžikų, hazarų, pandžabiečių. Absoliuti dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai, yra šiek tiek šiitų ir sikhų.
Jaunas darbininkas

Jaunas darbininkas – LKP CK laikraščio „Darbininkų atstovas“ priedas jaunimui, ėjęs 1922 m.

Istorija

Išėjo du numeriai. Bendradarbiavo Juozas Greifenbergeris, Antanas Virkutis. Redaktoriai Barbora Eidukevičienė ir Ignas Gaška.
Jonas Korenka

Biografija

1974 m. baigė Plungės 1 – ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. – Lietuvos valstybinės komservatorijos Klaipėdos fakultete – režisūrą, 1988 m. tobulinosi Maskvoje. 2003 m. Klaipėdos universitete baigė režisūros magistrantūros studijas.
1982–1993 m. Rokiškio liaudies teatro režisierius, 1987–1991 m. dar ir Rokiškio kultūros mokyklos dėstytojas. 1993–2000 m. Rokiškio rajono savivaldybės teatro direktorius, meno vadovas.
Pastatė spektaklius – K. Voneguto „Su gimimo diena Vanda Džun“, S. Kymantaitės – Čiurlionienės „Pinigėliai“, N. Erdmano „Savižudis“, D. Psato „Reikia melagio“, V. Vičerlio „Žmona kaimietė“, J. Marcinkevičiaus „Gyvybės ratas“. Kai kurie spektakliai apkeliavo daugybę tarptautinių festivalių. Už K. Ostrausko spektaklį „Čičinskas“ 1996 m. apdovanotas Lietuvos kultūros ministerijos Nacionaline B. Dauguviečio 1-ąja premija.
2000–2004 m. – Seimo narys, pateikė 40 įstatymų projektų ir 66 pasiūlymus. Nuo 2005 m. – Lietuvos nacionalinio dramos teatro Generalinio direktoriaus pavaduotojas rinkodarai.
Nuo 1997 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP tarybos narys, 1997–2003 m. Rokiškio skyriaus pirmininkas. 1997–2000 m. ir 2000–2003 m. – Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys, 1997–2001 m. dar ir valdybos narys; buvo išrinktas ir 2002 m. gruodžio mėn., bet mandato atsisakė.
Teatro mėgėjų sąjungos narys. 1984–2000 m. – Lietuvos profesionalių teatrų festivalio „Vaidiname žemdirbiams“ direktorius. Rokiškio žemaičių klubo narys.
Stasys Juščius

Biografija

1950–1955 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. K. Griauzdė, J. Karosas, A. Buzys). 1955–1960 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. K. Griauzdės klasė).
Dar mokydamasis Klaipėdos muzikos mokykloje, pradėjo vadovauti Pagėgių ir Klaipėdos meno mėgėjų būreliams. 1955–1957 m. muziką dėstė Priekulės vidurinėje mokykloje, vadovavo moksleivių ir kultūros namų chorams bei vokaliniams ansambliams. 1957–1960 m. Klaipėdos K. Donelaičio vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių chorų vadovas. 1960–1996 m. Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1962–1970 m. neakivaizdinio skyriaus vedėjas, 1973–1975 m. (trumpai nuo 1978 m.) choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. Išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
Ryškių kūrybinių laimėjimų S. Juščius pasiekė apie dvidešimt metų dirbdamas su Klaipėdos pieno kombinato mišriuoju choru, kurį parengė miesto ir respublikinėms dainų šventėms, įvairiuose konkursuose pelnė prizinių vietų, nemažai koncertavo uostamiestyje ir kitur.
Nuo 1976 m. Klaipėdos „Dailės“ kombinato mišriojo choro vadovas – parengė miesto ir 1980 bei 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1993 m. suorganizavo Klaipėdos pagyvenusių žmonių 60 dalyvių mišrųjį chorą „Alna". Kolektyvą parengė 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje bei 1997 m. Politinių kalinių ir tremtinių chorų šventei Klaipėdoje. Choras surengė koncertų Klaipėdos mieste ir apskrityje, gieda Klaipėdos Kristaus Karaliaus katalikų bažnyčioje, dainavo Rumšiškėse ir Panevėžyje.
S. Juščius buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentas, 1970 m. respublikinės dainų šventės repertuarinės komisijos narys, meno mėgėjų apžiūrų komisijų pirmininkas arba narys. Sukūrė dainų chorams, vietinėje spaudoje paskelbė straipsnių. 1981 m. jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Mindaugas Šlepševičius

Biografija

1974 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
Jurbarko rajono savivaldybės administracijos Veliuonos seniūnijos seniūnas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Jurbarko rajono skyriaus narys. 2011 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė.
Kalniškių konglomeratų atodanga

Kalniškių konglomeratų atodanga – geologinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu 2005 m. Atodanga yra Kauno rajone, Samylų seniūnijoje ties Žiegždriais, Kauno marių kairiajame krante. Atodanga patenka į Kauno marių regioninio parko teritoriją.

Apie atodangą

Kalniškių konglomeratų atodanga – tai 8 m aukščio, 400 m ilgio šlaitas, kurio viršutinėje dalyje atsidengia konglomeratų (į kietą uolieną surišto smėlio, žvyro, gargždo) sluoksniai. Konglomeratų ertmėse ir nelygumuose randama nedidelių varveklių – sustingusių stalaktitų užuomazgų. Kalniškių konglomeratų atodanga yra sudėtinė geologinių vertybių pažinimo – Žiegždrių geologinio tako – dalis.
Atodangos pavadinimas susijęs su Kauno marių dugne likusiu (užlietu) Kalniškės kaimu.