google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandras Kazimieras Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Vladimiro-Voluinės pakamario Frederiko Sapiegos (m. 1626) ir Evos Skaževskos (m. iki 1642) trečiasis sūnus. Broliai – Lietuvos lauko raštininkas Jonas Frederikas, Lietuvos didysis raikytojas Kristupas Pranciškus ir Lietuvos didysis stovyklininkas Tomas Kazimieras.
Mokėsi jėzuitų kolegiume Liubline, Vilniaus jėzuitų akademijoje, Bartolomejaus Novodvorskio vardo kolegiume Krokuvoje. 1638 metais įstojo į Krokuvos universitetą. 1647 metais gavo Lietuvos didžiojo sekretoriaus pareigybę. Tęsė dvasinį išsilavinimą Padujoje (1647), Bolonijoje (1648), Romoje (1649) ir Paryžiuje.
Grįžęs į tėvynę Aleksandras Sapiega 1650 m. gegužės 14 d. tapo Vilniaus kapitulos prorektoriumi. Tų pačių metų liepos 17 d. buvo išventintas į dvasininkus. 1650 m. spalį tapo vyskupų teismo nariu. 1655 metais gavo Vilniaus vyskupo-sufragano titulą. 1657 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju dvasiniu referentu. 1659 m. balandžio 4 d. tapo Žemaitijos vyskupu.
1659 m. vasarą Žemaitijos vyskupas Aleksandras Kazimieras Sapiega, būdamas karaliaus Jono II Kazimiero Vazos pasiuntiniu, nuramino maištą Lietuvos armijoje. 1662 metų seime įėjo į karinės-iždo komisijos sudėtį, tada gi bandė sutaikyti Lietuvos didįjį etmoną Povilą Joną Sapiegą ir Lietuvos lauko etmoną Vincentą Korviną Gosivskį. 1666 metais, po savo brolio Kristupo Pranciškaus Sapiegos mirties, gavo jo dragunų vėliavą Lietuvos armijoje. 1667 m. liepos 18 d. Aleksandras Kazimieras Sapiega gavo Vilniaus Vyskupo titulą.
1668 metais, Lenkijos karaliui Jonui II Kazimierui Vazai atsižadėjus sosto, Vilniaus vyskupas Aleksandras Kazimieras Sapiega palaikė Pfalco kurfiursto Filipo Vilhelmo Noirburgo kandidatūrą.
Buvo palaidotas Vilniaus Švento Stanislovo katedros sobore, Vilniuje.
Ankašo departamentas

Istorija

Ankaše 600–400 m. pr. m. e. gyvavo pirmoji žinoma Peru kultūra – čavinai. Nuo jų gyvavimo laikotarpio Ankaše yra išlikę Čavino kultūros statinių. Vėliau teritorija buvo užkariauta inkų. Santos slėnio gyventojai buvo asimiliuoti su inkais. XVI a. Ankaše pasirodė ispanai. Konkistadoras Jeronimo de Alvarado Santos slėnyje įkūrė Uaraso miestą. Ankašo regionas dabartinį pavadinimą įgijo 1839 m. po prezidento Agustín Gamarra įsako. Lig tol teritorija vadinosi Uajlaso regionu. Žodis Anqash kečujų kalba reiškia „turkio mėlynumas“. 1970 m. Ankašą nusiaubė galingas žemės drebėjimas, kurio metu žuvo daugiau nei 50 tūkst. žmonių.

Geografija

Ankašo regionas užima 2,8 % Peru ploto. Teritorijos rytinėje dalyje driekiasi Andų kalnai, kuriuos sudaro 2 svarbiausi kalnagūbriai: Cordillera Negra ir Cordillera Blanca. Šias kalnų grandines skiria Santos upės suformuotas Callejón de Huaylas slėnis. Ši upė suformuoja ir dar keletą kanjonų. Toliau rytuose Maranjono upė taip pat suformuoja gilų kanjoną. Aukščiausia viršukalnė yra 6768 m Uaskarano kalnas. Taip pat yra aukštos Alpamajo, Čopikalkio, Saprarachu, Uandojo, Pastouri viršukalnės. Tuo tarpu pajūryje driekiasi lygumos, išraižytos lagūnų. Dėl šaltosios Humbolto srovės Kostoje driekiasi dykynės. Šalia kranto yra iškilusios kelios nedidelės salelės: Tortuga, La Viuda, Blanka, Santa.

Gyventojai

Ankaše gyvena virš 1 mln. gyventojų, kurių daugume metisai. Gyventojai susitelkę kalnų slėniuose, ypač Callejón de Huaylas. Dalis gyventojų gyvena pakrantėje. Rečiausiai gyvenamos aukštikalnių sritys ir Kostos dykynės. Skurdo lygis regione 61,1 %. Didžiausi miestai: Čimbotė, Uarasas, Karasas, Jungajas, Pomabamba.

Ekonomika

Pakrantėse pagrindinis verslas – žvejyba. Vandenyno vandenyse veisiasi virš 700 žuvų rūšių. Čimbotė yra vienas svarbiausių šalies žvejybos uostų. Kalnuose auginamos bulvės, kviečiai, miežiai, vystoma gyvulininkystė (daugiausia galvijai ir avys). Cinko, geležies, anglies, vario, švino gavyba. Metalurgijos pramonė. Turizmas. Svarbiausi turistiniai objektai yra Uaskarano nacionalinis parkas, Chavín de Huántar archeologinė vietovė ir kt.
Porvas

Istorija

Dokumentuose Porvo miestas buvo paminėtas ankstyvame XIV amžiuje, ir gavo miesto teises apie 1380-uosius metus. 1721 metais buvo antras pagal dydį Suomijos miestas. Iki 1809 metų, kaip ir visa Suomija, priklausė Švedijai. Po 1809 metais vykusio Švedijos-Rusijos karo, kurį laimėjo Rusijos imperija, Porvo atsidūrė Rusijos imperijos sudėtyje kartu su visa Suomija. 1809 metais čia įvyko Porvu seimo posėdis, per kurį caras Aleksandras I paskelbė naują Suomijos konstituciją ir paskelbė autonominę Suomijos kunigaikštystę Rusijos imperijoje.

Demografija

Porvo gyvena 47 778 gyventojų (2007 m. lapkričio 30 d.). Suomijos švedai sudaro 31,6 % populiacijos (15295 gyv.), suomiai – 64,9 % (31738 gyv.) (2008 metų duomenys). Mieste oficialiai naudojamos abi oficialios Suomijos kalbos – suomių ir švedų.
Alkī́ Lárnaka

Istroija

Klubas įkurtas 1948 m. Yra dalyvavęs elito diviziono kovose. 
2014 m. gegužės 6 d. pranešta, kad klubas išformuojamas ir nutraukia savo veiklą.
Belgijos monarchija

Belgija yra konstitucinė monarchija, kurios valstybės vadovas yra Belgų karalius (pranc. rois des Belges, ol. koning van België, vok. König der Belgier). Šiuo metu valdo karalius Filipas (Philippe’as).

Istorija

1830 m. lapkričio 18 d. Nacionalinis kongresas paskelbė Belgijos nepriklausomybę. 1830 m. lapkričio 22 d. Belgijos Nacionalinis Kongresas 183 balsais prieš 13 naujai nepriklausomai Belgijos valstybei parinko konstitucinės monarchijos valdymo formą. Didžiųjų valstybių įsikišimas nutraukė Belgijos ir Olandijos karą. 1830 m. rugsėjo 25 d. Belgijos regentu buvo paskelbtas Erazmas Liudvikas Surlė de Šokjė (Érasme-Louis Surlet de Chokier), kuris ėjo pareigas iki 1831 m. liepos 20 d. 1830 m. gruodžio 20 d. jos pripažino Belgijos suverenitetą, o 1831 m. sausio mėn. paskelbė jos amžiną neutralitetą. 1831 m. birželio 4 d. sostas atiteko Saksų-Koburgų dinastijai. 1831 m. liepos 21 d. karūnuotas pirmasis Belgijos karalius Leopoldas I. Jo įžengimo į sostą diena tapo nacionaline švente.
Ekonomiškai sustiprėjusi Belgija, laviruodama tarp Vokietijos ir Prancūzijos, dalyvavo Afrikos padalijime. 1885 m. Berlyno konferencija pripažino Kongą asmenine karaliaus Leopoldo II (1865–1909 m.) valda, kurią parlamentas 1908 m. paskelbė Belgijos kolonija (Belgijos Kongas). Per Pirmąjį pasaulinį karą didžiąją Belgijos dalį okupavo Vokietija. 1919 m. Versalio taika panaikino šalies neutralitetą, Belgijai atiteko buvusios Vokietijos kolonijos Ruanda ir Burundis.
Po karo ūkis stiprėjo, tačiau visuomenėje didėjo olandų kalbos tarme kalbančių flamandų bei prancūzų kalba kalbančių valonų kultūriniai ir religiniai prieštaravimai. 1930 m. parlamentas šalį padalijo į du kalbinius regionus: šiaurę, administruojamą olandų (flamandų) ir prancūzų pietus. 1934 m. sostą paveldėjęs Leopoldas III grįžo prie neutralumo politikos, kuri paskelbta 1936 m., bet nebuvo sėkminga: prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1940 m. gegužės 10-28 d. Vokietija okupavo Belgiją ir karalių paėmė į nelaisvę. Per ketverius pasipriešinimo metus sustiprėjo Belgijos pogrindinė armija. Jos pastangomis liko nesugriautas Antverpenas, kuris tapo viena svarbiausių Sąjungininkų aprūpinimo bazių.
Po karo Belgija tapo aktyvia daugelio tarptautinių organizacijų nare, nuo 1945 m. Jungtinių Tautų, nuo 1949 m. NATO narė steigėja. Plėtojosi demokratija. 1948 m. moterys gavo rinkimų teisę, 1960 m. Belgijos Kongui, 1962 m. Ruandai ir Burundžiui suteikta nepriklausomybė. Bet vidaus raidos svarbiausias bruožas ir toliau buvo bei gilėjo flamandų ir valonų konfliktas. 1993 m. konstitucinės pataisos pertvarkė šalį iš unitarinės į federacinę valstybę, padalijo ją į olandiškai (flamandiškai), prancūziškai ir vokiškai kalbančias bendruomenes. Kol kas tik karaliaus autoritetas šalį sulaiko nuo tolesnio skilimo.
Jervenpė

Istorija

1951 m. gyvenvietė atskirta nuo Tūsulos savivaldybės. 1967 m. suteiktos miesto teisės.
Netoli Jervenpės gyveno žymus suomių kompozitorius Žanas Sibelijus. Kompozitoriaus name įsikūręs muziejus.
Verebiejai

Istorija

Greta kaimo, Kupurnyko durpyne, buvo rasti 2 kauliniai ietgaliai. Verebiejai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1647 m. Iki 1963 m. ir 1968–1978 m. buvo Verebiejų apylinkės centras.
Antanas Rimvidas Bandzaitis

Biografija

1960 m. baigė Vilniaus universitetą, Adolfo Jucio skatinamas pradėjo domėtis kvantine atomų teorija. 1963 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – mokslų daktaro) disertaciją tema „Kai kurie sudėtingų atomų spektrų skaičiavimo metodų patobulinimai“. 1968 m. – fizikos ir matematikos mokslų daktaro disertaciją tema (dabar – habilituoto mokslų daktaro) „Kvantmechaninės judesio kiekio momento teorijos tolesnis plėtojimas ir panaudojimas atominiams spektrams skaičiuoti“.
1960–1964 m. dirbo Fizikos ir matematikos institute. Nuo 1964 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1971 m. – profesorius, 1971-2002 m. – Fizikos fakulteto Teorinės fizikos katedros vedėjas, 1982–1992 m. buvo Fizikos fakulteto dekanas.
Mokyklos „Fizikos Olimpas“ dėstytojas, Fizikos turnyro užduočių rengimo ir vertinimo komisijos pirmininkas. Visuotinės lietuvių enciklopedijos mokslinės redakcinės tarybos narys.
Sutuoktinė Zita Bandzaitienė.

Mokslinė veikla

Išplėtojo judėjimo kiekio momento kvantmechaninę teoriją ir pritaikė ją atominiams spektrams skaičiuoti.
Pauliukonys

Aplinkinės gyvenvietės

SUŽIONYS – 2 kmVilkinė – 1 kmČepkiškės – 1 kmPonasai – 1 kmGriciūnai – 2,5 km
Dmitrijus Jazovas

Biografija

Armijoje nuo 1941 m. Karo metais buvo būrio vadu ir kuopos vado pavaduotoju Volchovo bei Leningrado frontuose.
Po karo tarnavo štabuose ir kariniuose junginiuose: buvo kuopos, bataliono, pulko, divizijos, korpuso, SSRS Centrinės kariuomenės grupės vadas.
1956 m. baigė Michailo Frunzės karo akademiją, 1967 m. – Generalinio štabo akademiją.
Karibų krizės metu jo vadovaujamas pulkas buvo slapta permestas į Kubą. 1979–1980 m. buvo SSRS Vyriausybės įgaliotinis Čekoslovakijoje esančios sovietinės armijos reikalams.
D. Jazovas vadovavo Vidurinės Azijos (1980–1984 m.) ir Tolimųjų Rytų (1984–1987 m.) karinėms apygardoms. 1987 m. sausio-gegužės mėn. buvo SSRS Gynybos ministro pavaduotojas – Vyriausiosios kadrų valdybos viršininkas. 
1987 m. gegužės mėn. VFR pilietis Matias Rustas lėktuvu „Cessna“ perskrido iš Helsinkio į Maskvą ir nusileido Raudonojoje aikštėje. Po šio įvykio buvo priverstas atsistatydinti SSRS gynybos ministras maršalas Sergejus Sokolovas, o Dmitrijus Jazovas paskirtas ministru. 1987 m. liepos mėn. išrinktas SSKP CK nariu bei kandidatu į SSKP CK Politinio biuro narius. SSRS Aukščiausiosios Tarybos 10-11 šaukimų deputatas (1979–1990 m.), SSRS Liaudies deputatas (1990–1991 m.). Nuo 1990 m. buvo SSRS prezidento Michailo Gorbačiovo Prezidentinės tarybos bei SSRS Saugumo tarybos narys.
D. Jazovas aktyviai dalyvavo rengiant Rugpjūčio pučą, buvo vadinamojo GKČP narys, jo įsakymu į Maskvą buvo įvesti tankai. Supratęs, kad pučas žlugo, vienas pirmųjų paskelbė, kad traukiasi iš GKČP, atšaukė kariuomenę iš Maskvos ir išskrido į Forosą, kur buvo izoliuotas M. Gorbačiovas. Grįžęs iškart buvo suimtas, 1991 m. rugpjūčio 22 d. atleistas iš pareigų.
1994 m. vasario mėn. Rusijos Federacijos Valstybės Dūmai paskelbus amnestiją, iš kalėjimo paleistas, buvo kelių karinių struktūrų konsultantas. Nuo 2011 m. yra Rusijos gynybos ministerijos Generalinių inspektorių tarnybos vedantysis analitikas.
Jaunimo olimpinės žaidynės

Jaunimo olimpinės žaidynės – kas ketverius metus vykstančios tarptautinės jaunimo įvairaus sporto varžybos. Pagal jaunimo olimpinių žaidynių reglamentą, jose varžytis gali jaunuoliai nuo keturiolikos iki aštuoniolikos metų amžiaus. Žaidynių idėją 2001 m. pristatė tarptautinio olimpinio komiteto naujas prezidentas Jacques Rogge. 2007 m. liepos 6 d. Gvatemalos mieste vykusiame 119-ajame TOK susitikime buvo patvirtintas jaunimo olimpinių žaidynių įkūrimas.
Pagal nustatytą reglamentą, žaidynės skirstomas į vasaros ir žiemos sporto varžybas. Tiek vasaros, tiek žiemos žaidynės trunka po dvylika dienų. Pirmosios vasaros žaidynės surengtos 2010 m. Singapūre, o žiemos 2012 m. Insbruke, Austrijoje.
Nors žiemos žaidynėse sporto šakos išlieka įprastos kaip ir didžiosiose olimpinėse žaidynėse, vasaros sporto varžybose rengiamos kelios alternatyviai pakeistos įprastos sporto šakos (pvz., gatvės krepšinis, paplūdimio imtynės).
Rudaminos seniūnija

Gamta

Didžiuma seniūnijos yra Medininkų aukštumoje, tik vakaruose paviršius žemėja. Pagrindinė upė – Rudamina su intakais Nemėža ir Peteša. Šiaurės vakarinė dalis urbanizuota, kitur daugiausia dunkso miškai (Petešos miškai, Samalaukės-Prūdelio miškai).
Gediminas Valinevičius

Biografija

Abu tėvai tremtiniai, tėvas Petras Valinevičius – buvęs politinis kalinys.
1982 m. baigė Šeduvos vidurinę mokyklą, 1987 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
1987-1990 m. Radviliškio agrocheminio žemės ūkio susivienijimo inžinierius. 1990-1997 m. turėjo privatų verslą, 1997 m. vasario 5 d. išrinktas Šeduvos vartotojų kooperatyvo valdybos pirmininku, 2000 m. kovo 9 d. išrinktas KB „Radviliškio prekyba“ valdybos pirmininku.  2003–2010 m. UAB „Palangos žuvėdra“ direktorius. Europos Parlamento nario R. Pakso padėjėjas. Nuo 2011 m. UAB „Kretingos vandenys“ direktorius.
TS Lietuvos krikščionys demokratai Palangos skyriaus narys 2003–2007 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos, nuo 2011 m. Palangos savivaldybės tarybos narys. Nuo 2015m. Palangos savivaldybės tarybos narys.
Žmona Aušra, vaikai Greta, Mantas.
Jungtinių Arabų Emyratų transportas

Geležinkeliai

iki 2009 m. šalis neturėjo geležinkelių. Pirmoji geležinkelio linija šalyje yra Dubajaus metropoliteno pirmoji linija. Šiuo metu statoma antroji linija. Dar trys linijos pasiūlytos.
Taip pat planuojamas ir tramvajus sostinėje Abu Dabyje. Bendras tramvajaus linijų ilgis sudarys 340 km
Planuojami ir tarpmiestiniai geležinkelių reisai, kurių linijų statybas ir eksploataciją prižiūrės bendrovė „Etihad Railways“.

Keliai

JAE turi 1088 km grįstų kelių,

Vamzdynai

Šalis turi 830 km naftotiekių ir 870 km dujotiekių.

Uostai

Miestai turintys uostus: Adžmanas, Fudžeira, Abu Dabis, Chor Fakanas, Šardža, Džebel Ali, Dubajus, Ras al Chaima, Um al Kuvainas.

Oro uostai

Iš viso: 40 (1999)
Grįsti:22
Negrįsti:18
Malūnsparnių aikštelės: 2
Chartumas (vilajetas)

Geografija

Teritorija išsidriekusi abipus Nilo upės ir aplink jį plytinčių derlingų lygumų.

Gyventojai

Teritorija tankiai gyvenama. Vyrauja arabai, nubiai. Svarbiausi miestai: Chartumas, Omdurmanas, Šiaurės Chartumas.
Cėsio pilis

Cėsio pilis – viduramžių pilis, pastatyta Livonijos Ordino 1209 m. Stūkso Cėsio mieste, Latvijos šiaurinėje dalyje, Vidžemėje, vaizdingose apylinkėse ir įeina į Gaujos nacionalinio parko teritoriją, Gaujos upės kairiajame krante.
1239–1561 m. buvo įsikūręs Livonijos ordino magistras. XVI a. pilies gynybinė sistema buvo sutvirtinta, Cėsio pilis įgavo dabartinę formą. Livonijos ordino magistras Volteris fon Pletenbergas XVI a. viduryje pilį perstatė pagal to meto gynybinius reikalavimus – iškirto angas ugniasvaidžiams ginklams naudoti. Tuo metu buvo pastatyti ir apvalūs gynybiniai bokštai. 1577–1578 m. Livonijos karo metu pilies įtvirtinimai buvo apgriauti. 1703 m. per Šiaurės karą pilis gerokai nukentėjo.
Kiekvienais metais pilyje rengiamos „Viduramžių dienos“. Joje kasmet vyksta klasikinės muzikos festivaliai.
FK Vabalninkas

Istorija

Tarpukariu (1922-1940) mieste veikė „Makabio“ sporto draugijos skyrius, Šaulių sąjungos komanda ir kiti dariniai.
Po kario metais suburta komanda, kurią daugiausiai sudarė Vabalninko tarybinio ūkio technikumo moksleiviai.
1951 m. Vabalininko futbolo komanda žaidė su Biržų „Sakalu“. Šiose rungtynėse biržiečiai nugalėjo rezultatu 5-2.

Stadionai

Tarpukariu stadionas buvo įrengtas šalia parko.
Sovietų okupacijos metais padaryta aikštė šalia technikumo (dabartinės žemės ūkio mokyklos).
Kasanarės departamentas

Geografija

Regionas driekiasi nuo Rytų Kordiljeros per Los Llanos lygumas. Žemumos klimatas drėgnas (ypač žiemą) ir karštas (vid. 27 °C). Kalnuose klimatas vėsesnis (18-20 °C). Pagrindinė upė – Meta.
Departamente gyvena pakankamai žymi indėnų dalis: kuibai, sikuani, mchasivari, amorujai, tsirapu, salivai.

Ekonomika

Kasanarės departamentas – naftos koridorius, yra net 800 km naftotiekių. Žemės ūkis, gyvulininkystė. Ekoturizmas.
Martti Koskenniemi

Martis Koskeniemis (suom. Martti Koskenniemi; g. 1953 m. kovo 18 d. Turku, Suomija) – suomių teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, diplomatas, Helsinkio universiteto profesorius, Eriko Castrén tarptautinės teisės ir žmogaus teisių instituto direktorius.

Biografija

1977 m.  Turku universitete baigė teisę, teisės bakalauras. 1982 m. baigė podiplomines teisės studijas, teisės magistras (LL.M.). 1989 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras.
1978-1994 m. įvairių Suomijos deleracijų tarptautinėse konferencijose bei organizacijose teisės patarėjas. Nuo 1994 m. tarptautinės teisės profesorius. Mokslinių interesų sritys – tarptautinių santykių, tarptautinės teisės istorija ir teorija.
Nuo 2003 m. Institut de Droit international, nuo 2005 m. Suomijos Akademijos narys.
Elena Mockuvienė

Biografija

1970 m. baigė Raudonės vidurinę mokyklą, 1976 m. baigė Kauno medicinos instituto gydomosios medicinos fakultetą.
Nuo 1976 m. Šiaulių Vaikų poliklinikos gydytoja pediatrė, Šiaulių miesto savivaldybės Asmens sveikatos priežiūros centro bendrosios praktikos gydytoja, logopedinės mokyklos gydytoja.
Nuo 1996 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narė, nuo 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narė, skyriaus tarybos narė.
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė. 
Lietuvos gydytojų sąjungos Šiaulių skyriaus tarybos narė. Sutuoktinis Antanas, dukterys Ingrida, Iveta.
Chalkidinis šalmas

Chalkidinis šalmas (angl. Chalcidian helmet; rus. халкидский шлем) – senovės Graikijos lengvo šalmo tipas.
Chalkidinis šalmas vizualiai padalintas į dvi dalis – apvalaus kupolo pavidalo viršutinę dalį ir apatinę dalį, dengiančią kaktos apačią, galvos šonus ir pakaušį. Riba tarp dalių paprastai būna iškilas rumbas, einantis aplink visą šalmą.

Chalkidinis šalmas neturi antnosio ar turi jį labai mažą, todėl dėvint šį šalmą matomumas geresnis, negu dėvint korintinį šalmą, turintį antnosį. Ausų srityje yra didelės figūrinės išpjovos (atakuojant iš priekio pataikyti į tas išpjovas sunku), kurios apatinę šalmo dalį padalina į pakaušinę skiautę ir dvi skruostines skiautes. Skruostinės skiautės netvirtos, todėl nuo stipraus smūgio linksta. Vėlesniuose šalmuose šias skiautes ėmė tvirtinti ant vyrių (vėliau antskruosčius su vyriais perėmė romėniški šalmai). Skruostinės skiautės plačios stačiakampės ar suapvalintos, priekinis jų kraštas dažnai banguotas.
Chalkidinis šalmas sverdavo iki 1 kg, tad lengvesnis už korintinį šalmą. Italijoje chalkidinius šalmus naudojo samnitai, etruskai, graikai. Chalkidiniai šalmai atsirado VI a.p.m.e., o III a. p.m.e juos išstūmė paprastesni trakiniai šalmai ir pilosai. Chalkidinių šalmų palikuonimis galima laikyti romėnų pėstininkų šalmus, tik šie buvo daromi iš geležies.
Šalmo pavadinimo kilmė neaiški. Viena hipotezė teigia, kad šiuos šalmus VI a. pr. m. e. antroje pusėje ėmė gaminti išeiviai iš Chalkio miesto Graikijos Eubojos saloje, įsikūrę Sicilijoje ir Italijos pietuose. Be to, gr. χαλκός reiškia 'varis'. Antra hipotezė teigia, kad šalmas taip pavadintas dėl to, kad tokių šalmų atvaizdai dažnai aptinkami ant chalkidinių vazų.
Telšių rajono taryba 1990–1995 m.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Telšių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Jonas Jatkauskas

Jonas Jatkauskas (g. 1953 m. Kupriuose, Šiaulių raj.) – zooinžinierius.

Biografija

1976 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. Nuo 1977 m. – Gyvulininkystės instituto mokslinis bendradarbis, nuo 1981 m. – Pašarų technologijos sektoriaus vedėjas. 1981 m. apgynė žemės ukio mokslų kandidato disertaciją. 1984–1992 m. – Gyvulininkystės instituto direktoriaus pavaduotojas, 1992–2001 m. – direktorius.
Aksarajus

Istorija

Miestas buvo vienas iš Šilko kelio punktų.
Audrius Kalvėnas

Biografija

Gimė Šiauliuose, tačiau vaikystę praleido pas kaunietę močiutę. 1988 m. baigė Kauno Viktoro Kuprevičiaus vidurinę mokyklą. Iki nelaimingo atsitikimo 2009 m. darbavosi IT srityje. Su komanda realizavo ne vieną e-projektą: kūrė interneto svetaines, firminį stilių, kitus identiteto atributus. Nuo 2006 m. dalyvavo LR Liberalų sąjūdžio partijos Kauno skyriaus veikloje, turi partijos steigėjo statusą.  Nuo 2012-11-12 pasitraukė iš LR Liberalų sąjūdžio partijos narių.
2009 m. vasarą Audrius Kalvėnas patyrė sunkią traumą, kuri vos nesibaigė mirtimi. Patirtos traumos tipas – kaklo slankstelių pažeidimai neriant į vandenį (C5,C6,C7, Asia-A).
2009 m. gimė duktė Andrėja Kalvėnaitė. Po skyrybų su dukros motina teismo keliu pasiekė lygiavertę bendravimo su dukra tvarką – 50/50. Tai suteikė galimybę rūpintis vaiku kasdien – pasiimti iš mokyklos, vežioti į popamokinės veiklos užsiėmimus ir pan. Tokia teismo tvarka nustatyta pirmą kartą Lietuvoje.
2015–2019 m. Vytauto Didžiojo Universitete studijavo filosofiją.
2015–2019 m. Kauno m. savivaldybės Neįgaliųjų reikalų tarybos narys.
Centrinė Kordiljera (Pirėnų pusiasalis)

Centrinė Kordiljera (isp. Sistema Central, portug. Sistema Central) − kalnų grandinė Iberijos pusiasalyje ir svarbiausias Iberijos plokščiakalnio (Meseta Central) požymis, dalinantis plokščiakalnį į dvi dalis. Centrinė Kordiljera driekiasi nuo rytų į vakarus maždaug išilgai pietinės Ispanijos autonominio regiono Kastilijos ir Leono sienos ir tęsiasi į Portugaliją.
Kalnų grandinė susidaro iš keleto mažesnių grandinių, iš kurių pagrindinė − Sierra de Guadarama, driekiasi apytiksliai išilgai Madrido ir Kastilijos ir Leono autonominių regionų sienų bei Siera de Gredos šiaurinės sienos tarp Kastilijos ir Leono bei Kastilijos ir La Mančos, tęsiasi į Estremadurą. Pastarojoje yra aukščiausias grandinės kalnas, Pico Almanzor (2592 m).
Tarp kitų Centrinės Kordiljeros kalnų grandinių yra Sierra de Ayllón, Sierra de Ávila, Sierra de la Paramera, Sierra de Candelario, Sierra de Gata ir Serra da Estrela Portugalijoje.
Vietiniai gyventojai Centrinę Kordiljerą paprastai vadina jos mažesnių sudedamųjų grandinių pavadinimais.