Baltų prokalbė

Sąsajos su germanų kalbomis

Žymus bendro žodyno sluoksnis baltų kalbas sieja ne tik su slavais, bet ir su germanais − registruojama daugiau kaip 60 baltams ir germanams bendrų žodžių (skoliniai neįtraukiami). Dar daugiau žodyno bendrybių jungia visas tris kalbų šeimas − baltus, slavus ir germanus. Bendrasis žodynas aprėpia darbo procesų, įrankių ir žemdirbystės pavadinimus. Kad kontaktai siekia labai senus laikus, rodo išskirtinis morfologijos bendrumas − tik baltų, slavų ir germanų kalbos turi naudininko ir įnagininko linksnius su priebalsiu -m-: baltų prok. *u̯ilka-m-as, germanų prok. *u̯ulfa-m-az, slavų prok. *vьlko-m-ъ 'vilkams'. Visos kitos indoeuropiečių kalbos čia turi priebalsį -bh- / -b-, plg. skr. vṛkē-bh-yas 'vilkams', lot. nocti-b-us 'naktims'. Su germanais sieja ir skaitvardžių daryba, bendri visoms trims kalbų šeimoms tūkstančio, aukso, sidabro pavadinimai. Baltų ir germanų kalbose iš dalies sutampa būtojo laiko veiksmažodžių daryba (šaknies balsių kaita), šias dvi kalbų šeimas jungia aoristo nebuvimas, o jo turėjimas – slavus su iranėnais. Atsižvelgiant į visa tai daroma prielaida, kad kažkada turėjusi būti baltų, slavų ir germanų kalbinė sąjunga, bet ne bendra prokalbė.

Atsiskyrimo chronologija

R. Schmalstiego apskaičiavimais, kaip kultūrinė ir tautinė bendruomenė baltai iškilo II tūkstantmetyje pr. m. e. A. Girdenis ir V. Mažiulis, taikydami glotochronologijos metodą, teigia baltų ir slavų prokalbes atsiskyrus iki IX a. pr. m. e., o apie V a. pr. m. e. baltų prokalbė turėjusi skilti į vakarų ir rytų baltų šakas. Pasitelkę S. Starastino „atbulinės tikslumo patikros“ (rekalibruojamąją) glotochronologiją, čekų mokslininkai V. Blažekas ir P. Novotna apskaičiavo, kad baltų ir slavų vienovė turėjusi iširti XV–XIV amžiuose pr. m. e., o prūsų protėvių kalba pradėjusi atsiskirti nuo baltų prokalbės maždaug X–VIII amžiuose pr. m. e. V. Toporovo ir V. Ivanovo teigimu, nuo II tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. e. m. vidurio slavų prokalbė tebuvo baltų prokalbės šnektų tąsa. Apie išnykusią Dniepro (ar Dniepro – Okos) baltų kalbą, išlikusią vandenvardžiuose (žr. Rytų galindų kalba), trūksta duomenų, kad būtų galima ką nors pasakyti apie jos atsiskyrimą nuo kitų baltų šakų.

Kirtis ir priegaidė

Baltų prokalbėje buvo gerai išlaikyta indoeuropiečių prokalbės kirčiavimo sistema − kirtis buvęs laisvas. Rekonstruojamos dvi kirčiuotės: šakninė (kirtis šaknyje arba kamiene) ir galūninė (kirtis galūnėje). Tačiau kartais vietoj šakninės ir galūninės kirčiuočių atkuriamos pastovioji ir kilnojamoji, kurios kirtis tam tikrais atvejais iš galūnės atsikeldavo į šaknį ar kamieną. Iš šakninio (baritoninio) kirčiavimo kilo lietuvių kalbos dviskiemenių vardažodžių I ir II kirčiuotės, iš galūninio (oksitoninio) kirčiavimo − dviskiemenių vardažodžių III ir IV kirčiuotės.
Nesutariama, ar priegaidžių (kirčio intonacijų) būta jau indoeuropiečių prokalbėje, tačiau prabaltai turėjo dvi priegaides − akūtą (´) ir cirkumfleksą (^ ; liet. k. žymima ~). Akūtas baltų prokalbėje buvo kylančioji priegaidė, o cirkumfleksas − krentančioji. Dabartinėje lietuvių kalboje yra priešingai: akūtas tariamas krentančia priegaide, o cirkumfleksas − kylančiąja; latvių ir prūsų kalbose išlaikytas senasis priegaidžių tarimas. Priegaidės buvo tariamos kirčiuotuose ilguosiuose balsiuose ir dvibalsiuose bei dvigarsiuose, o ar priegaidėdavo bekirčių ir trumpųjų skiemenų vokalizmas – kalbininkų nuomonės išsiskiria.
Anot F. Kortlandto, anksčiau laringalus (išnykusius gerklinius garsus) turėję skiemenys prabaltų buvo tariami su glotalizuota priegaide, kuri latvių kalboje atitinka laužtinę, o lietuvių aukštaičių tarmės kirčiuotuose skiemenyse − tvirtapradę, t. y. krentančiąją (sė́ti). Kirčiuoti neglotalizuoti skiemenys lietuvių aukštaičių tarmėje turi tvirtagalę (kylančiąją) priegaidę (duktė̃). Tam tikrais atvejais kirtis buvo atkeltas į skiemenį su glotalizuota intonacija, ir toks skiemuo gavo tvirtagalę priegaidę (ė̃dis 'ėdesys, pašaras' greta ė́sti). Jei kirtis atkeltas į skiemenį be glotalizuotos priegaidės, jame tariama vadinamoji vidurinė priegaidė, vėliau sutapusi su tvirtaprade, t. y. krentančiąja (vìlkė greta vil̃kas). Nekirčiuotuose skiemenyse glotalizuota priegaidė išnyko. Lietuvių žemaičių tarmėje glotalizuota priegaidė išliko senojo kirčio vietoje. Latvių kalboje kirtis buvo atkeltas į pirmąjį skiemenį, ir glotalizuota priegaidė išliko tik senuosiuose nekirčiuotuose skiemenyse.

Veiksmažodis

Baltų prokalbės veiksmažodžiui rekonstruoti daugiausia tenka remtis rytų baltų kalbų duomenimis. Rekonstruota veiksmažodžio sistema priskirtina vėlyvesniam etapui. Baltų veiksmažodis, skirtingai nuo kitų kalbos dalių, patyrė gana daug permainų − buvo pakeista indoeuropiečių prokalbės laikų, nuosakų ir rūšių sistema: iš indoeuropiečių prokalbėje buvusių esamojo (prezento), aoristo, perfekto (ir galbūt sigmatinio būsimojo) gramatinių laikų baltai išsaugojo tik prezentą (esamąjį laiką) ir sigmatinį futūrą, kai kurių tyrėjų laikomą indoeuropiečių prokalbės veldiniu. Indoeuropiečių prokalbėje turėtos šios nuosakos: indikatyvas (tiesioginė nuosaka), konjunktyvas, reiškęs tariamą ir norimą veiksmą, optatyvas, kuriuo buvo nusakomas galimas arba norimas veiksmas (skirtumas nuo ide. konjunktyvo ne visai aiškus) ir imperatyvas (liepiamoji nuosaka). Baltų prokalbėje indikatyvas išliko, tačiau senąjį konjunktyvą pakeikė naujai sudaryta tariamoji nuosaka, vadinama kondicionaliu. Imperatyvui (liepiamajai nuosakai) buvo pritaikytos optatyvo formos. Ide. buvo dvi veiksmažodžio rūšys − aktyvas (veikiamoji rūšis) ir medijas, arba mediopasyvas (vidurinė rūšis). Mediją baltai pakeitė sangrąžiniais veiksmažodžiais. Buvo sudarytos naujos neveikiamosios rūšies (pasyvo) ir atliktinių laikų (perfekto, pliuskvamperfekto) formos. Nepaisant šių naujovių, esamasis ir, kaip neretai teigiama, sigmatinis būsimasis laikai yra paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės. Archajiška baltų prokalbės ypatybė − išlaikytas atematinis asmenavimas. Minėtieji pokyčiai sudarė prielaidas savitai baltų veiksmažodžio sistemai susiformuoti.
Būta trijų laikų: esamojo (prezento), būtojo (preterito) ir būsimojo (futūro), trijų skaičių − vienaskaitos, dviskaitos bei daugiskaitos, trijų asmenų – pirmojo, antrojo ir trečiojo. Išskirtinė baltų veiksmažodžio ypatybė − visų trijų skaičių trečiasis asmuo turi tą pačią formą. Iš esamojo laiko kilusios galūnės buvo pritaikytos visiems laikams bei nuosakoms, o šių buvo trys: tiesioginė, turinti visus tris laikus, liepiamoji ir tariamoji, kurioms laiko kategorija nebuvo būdinga. Veiksmažodis turėjo tris kamienus: esamojo, būtojo laikų ir bendraties. Pavyzdžiui, veiksmažodžio 'nešti' kamienai buvo tokie: *neša-, *nešē-, *neš-; veiksmažodžio 'sėdėti' kamienai: *sēdi-, *sēdējā-, *sēdē-. Palyginkime su lietuvių k. nẽša, nẽšė, nèšti; sė́di, sėdė́jo, sėdė́ti.
Bendratis baltų prokalbėje buvo sudaroma su priesagomis *-tei, *-tēi, *-ti: *eitei, *-tēi, *-ti 'eiti', *darītei, *-tēi, *-ti 'daryti'. Bendratis yra kilusi iš ti kamieno vardažodžių vienaskaitos naudininko (*mirtei 'mirčiai') ir vietininko (*mirtēi 'mirtyje', *darānti 'darančiame'). Bendraties ryšys su naudininku jaučiamas ir dabar, pavyzdžiui, kėdė yra sėdėti '…sėdėjimui', ne metas liūdėti '…liūdėjimui'. Indoeuropiečių prokalbėje bendraties dar nebūta, įvairios jos formos indoeuropiečių kalbose buvo pasidarytos vėliau.
Siekinys baltų prokalbėje buvo sudaromas su priesaga *-tun < ide. *-tum: *eitun, *darītun. Tai nekaitoma veiksmažodžio forma, vartota su slinkties veiksmažodžiais tikslo ir siekimo aplinkybėms reikšti. Siekinys kilęs iš tu kamieno vardažodžių vienaskaitos galininko (*leitun 'lietų'). Sąsaja su galininku apčiuopiama ir šiais laikais: lietuvių tarmių siekinį einu šieno pjautų galima pakeisti einu į šieno pjovimą (pjūtį). Šitokios darybos siekinys žinomas ir kitoms indoeuropiečių kalboms, taigi turėtų būti gana senų laikų veldinys.
Veikslas (kaip liet. rinkau – eigos veikslas, surinkau – įvykio veikslas) baltų prokalbei galėjo būti nebūdingas, nes išnyko įvykio (netęstinį) veikslą reiškiantis aoristas, kuris sudarė priešpriešą su eigos (tęstinį) veikslą žyminčiu esamuoju laiku.

Sintaksė

Tyrimai rodo, kad baltų prokalbėje turėjusi būti išlaikyta senoji indoeuropiečių prokalbės žodžių tvarka SOV (veiksnys − papildinys − tarinys; kaip lietuvių kalboje 'sūnus rugius pjauna'). Tokią žodžių tvarką išsaugojo ir Homero laikų graikų bei senoji lotynų kalbos.
Prielinksnių ir kitokių tarnybinių žodžių vartota žymiai mažiau nei šiuolaikinėse baltų kalbose, kur vis dažniau įsigali prielinksninės ar polinksninės konstrukcijos: liet. mirti badu − mirti iš bado, kardais kariauti − su kardais kariauti, latv. krist zemē 'nukristi (žemėn)' − nokrist 'nukristi', staigāt pa mežu 'vaikščioti po mišką' – staigāt mežā 'vaikščioti miške'.
Su Baltijos finų kalbų įtaka siejami rytiniame baltų kalbų areale pasidaryti postpoziciniai vietininkai su priaugusiais polinksniais: inesyvas *šakāi + en > *šakāi̯en 'šakoje', iliatyvas *šakān + nā > *šakānā 'į šaką, šakon', aliatyvas*šakāi + prei > *šakāip(r)ei 'prie šakos (artintis)', adesyvas *šakās + prei > *šakāsp(r)ei 'prie šakos (būti)'. Finų įtaka aiškinamas ir platus nederinamojo pažyminio (kilmininko) vartojimas, kur kitos indoeuropiečių kalbos paprastai taiko būdvardinį derinamąjį pažyminį, pvz., lietuvių kalba, bet vokiškai – litauische Sprache ('lietuviška kalba').
Buvo labai išplėtota vartosena dalyvių, kurie iš pat pradžių buvo tik tam tikri veiksmažodiniai būdvardžiai. V. Ambrazo tyrimai rodo, kad anksčiausiai į laikų paradigmą turėjo būti įtraukti veikiamieji dalyviai (su priesagomis *-nt- ir *-us-), vėliau − neveikiamieji dalyviai su priesaga *-to-, o visų vėliausiai − su priesaga *-mo-. Dėl šių pokyčių tarinys imtas reikšti ne tik veiksmažodžiu, bet ir naujomis neasmenuojamomis veiksmažodžio formomis − dalyviais. Be to, ilgainiui išsirutuliojo vadinamoji netiesioginė (atpasakojamoji) nuosaka, kai veiksmažodis keičiamas dalyviu, norint perpasakoti iš kitų girdėtus įvykius arba nesant įsitikinusiam, jog veiksmas tikras, pvz., liet. ten gyveno žmogus − sako, ten žmogus gyvenęs; tau reikės pasistengti − tau reikėsią pasistengti. Tikėtina, kad tokią įvairiapusę dalyvių vartoseną lėmė ne tik baltų kalbų vidinė raida, bet tam bus davusios postūmį ir Baltijos finų kalbos, nuo seno turėjusios panašias konstrukcijas.
Tačiau absoliutusis naudininkas su dalyviu (kaip liet. saulei tekančiai 'saulei tekant') nukeltinas į ankstyvuosius baltų arba net indoeuropiečių prokalbės laikus − kaip ir vardininkas su bendratimi, pvz., liet. peilis duonai riekti. Neretai šios konstrukcijos laikomos baltų archaizmais.

Žodynas

Baltų prokalbės žodynas rekonstruojamas pagal atitikmenis, randamus visose trijose paliudytose baltų kalbose (lietuvių, latvių, prūsų) arba jungiančius dalį šių kalbų. Prie rekonstrukcijos prisideda išnykusių baltų kalbų substrato tyrimai. Didžiąją baltų prokalbės žodyno dalį turėjo sudaryti indoeuropiečių prokalbės veldiniai, tačiau aptinkama nemažai reikšmės pokyčių ir tik baltams būdingų leksemų. Rekonstruoti baltų prokalbės žodyną sudėtinga, nes baltų kalbos palyginti anksti ėmė atsiskirti viena nuo kitos, tik lietuvių ir latvių kalbos tebevartojamos iki šiol, prūsų kalba paliudyta skurdokai.
Atkuriamų žodžių kiekis priklauso nuo atrankos kriterijų ir metodų, todėl atskirų kalbininkų atkurto baltų prokalbės žodyno apimtis skiriasi. Norvegų kalbininkas Ch. Stangas priskaičiuoja apie 70 žodžių sąrašą. Z. Zinkevičius baltų prokalbės laikams taip pat priskiria apie 70 leksinių vienetų, A. Sabaliauskas su tam tikromis išlygomis išplečia sąrašą net iki 320 žodžių, W. Smoczynskis jų pateikia 150, kuriuos aiškiai skirsto į indoeuropiečių prokalbės paveldą, turinčius atitikmenų slavų kalbose žodžius ir tik baltams būdingą leksiką. 2015 m. buvo išleistas „Etimologinis baltų kalbų leksikos paveldo žodynas“ („Etymological Dictionary of the Baltic Inherited Lexicon“), kurį parengė Rikas Derksenas. Jame pateikta daugiau kaip 5 400 baltų kalbų leksinių vienetų. Tačiau tik maža šios leksikos dalis laikytina prabaltiška, atsižvelgiant į tai, kad į šį skaičių įeina daug to paties žodžio fonetinių variantų ir vėlyvų vedinių, be to, žodyne baltiški žodžiai pasitelkiami akcentologijai, fonetikai bei fonologijai iliustruoti. R. Derkseno žodyno vertė nukenčia ir todėl, kad jame nepelnytai mažas dėmesys skiriamas latvių kalbos leksikai ir baltų tarmių duomenims. Nepaisant didelių sunkumų, pastaraisiais dešimtmečiais koordinuojami tarptautiniai kalbotyros projektai, kuriais siekiama maksimaliai rekonstruoti baltų prokalbės žodyną.
Seniausiajam, indoeuropiečių prokalbės sluoksniui priklauso *akis 'akis', *akmō 'akmuo', *debas / *nebas (kilm. *nebeses) 'debesis', *deinā 'diena', *deiu̯as 'dievas', *mātē (kilm. *māteres) 'motina', *nakt(i)s 'naktis', *naui̯as 'naujas', *duktē (kilm. *dukteres) 'duktė', *brātē (kilm. *brāteres) 'brolis', *senas 'senas', *sesō 'sesuo', *sūnus 'sūnus', *šu̯ō 'šuo', *u̯ilkas 'vilkas', *u̯īras 'vyras', *žeimā 'žiema', *žemē 'žemė', *žmō 'žmogus', *undō 'vanduo' ir daugybė kitų senųjų veldinių.
Kai kurie žodžiai įgijo tik baltų kalboms būdingą prasmę, pvz., *dangus 'dangus', *medi̯an 'medžiai; miškas', *gilus 'gilus', *langas 'langas', *tlākii̯as 'lokys', *tikras 'tikras', *bīlātei / *bildētei 'kalbėti'. Prabaltai vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste. Tai rodo turėti gyvulių pavadinimai *au̯is 'avis', *āžii̯as 'ožys', *āžē (< *āžii̯ā) 'ožka', *ēras 'ėras, ėriukas, avinas', *ešu̯ā 'kumelė', *ešu̯as 'arklys', *gōtas 'karvių banda', *gōu̯is (ir *kāru̯ē < *kāru̯ii̯ā) 'karvė', *paršas 'paršas'. Turėti šie prijaukintų paukščių vardai *antis 'antis', *žans 'žąsis', *u̯ištā 'višta'. Žemdirbystės terminams priskirtini žodžiai *aisā 'iena; grąžulas', *artāi̯as 'artojas', *daržan 'daržas', *linai 'linai', *pelu̯ā / *pelau̯es 'pelai; kapoti šiaudai',*pūrai / *pūrā 'kviečiai', *sēmen 'sėkla', *sētei 'sėti', *šeinan 'šienas', *u̯agā 'vaga', *žirnii̯as 'žirmis'. Drevinės bitininkystės laikus siekia pavadinimai *medu 'medus', *bitē (< *bitii̯ā) 'bitė', *u̯aškas 'vaškas'. Turėti žodžiai žvejybai − *aldii̯ā 'valtelė, luotas', *a(k)stinas / *a(k)stis (kilm. *a(k)steis) 'aštri lazdelė, žeberklas', *tintlan 'tinklas', *angeri̯as / *anguri̯as 'ungurys'. Vėlesniu laikotarpiu baltai jau buvo pradėję apdoroti metalus − turimi pavadinimai *u̯ari̯an 'varis', *pleinas 'plienas'.
Gana lengvai galima atkurti senąsias baltų prokalbės ąžuolo (*anžlōlas), obels (*ābō(l)), beržo (*beržas), liepos (*leipā), uosio (*ōsis, kilm.*ōseis), klevo (*kl(i̯)au̯as) ir guobos (*u̯īnžinā > liet. vinkšna) pavadinimų formas, tačiau prabaltai neturėjo žodžių bukui, kukmedžiui ir gebenei pavadinti. Be lokio, taip pat turėti savi žodžiai voverei (*u̯ēu̯erē < *u̯ēu̯erii̯ā), kiaunei (*keunē / *kaunē < *keuni̯ā / *kauni̯ā) ir stumbrui (*žambras). Ši leksikos dalis padeda nustatyti baltų protėvynę

Tyrinėjimų istorija

Įžymūs užsienio kalbininkai − baltistai ir baltų prokalbės tyrėjai
Pirmasis baltų kalbų tarpusavio ryšius ir jų sąsajas su slavų kalbomis, taikydamas gana pažangius metodus, XVIII a. aprašė rusų mokslininkas M. Lomonosovas. Iš moderniosios lyginamosios kalbotyros kūrėjų pirmasis pripažino baltų kalbų svarbą danų kalbininkas R. Raskas (1814[1818]). XIX a. antrojoje pusėje ėmė įsigalėti terminas „baltų kalbos“, jį padėjo įtvirtinti G.H. Nesselmannas. Kai 1856–1857 m. vokiečių kalbininkas A. Schleicheris paskelbė pirmąją šiuolaikinę mokslinę lietuvių kalbos gramatiką, baltų kalbos jau buvo plačiai nagrinėjamos.
Dėl savo itin archajiškų ypatybių baltų kalbotyra tapo neatsiejama indoeuropeistikos dalimi. Vardažodžių fleksija, palyginti aiškiai sutampanti su indoeuropiečių prokalbės formomis, pradėta tirti bene pirmiausia. Vėliau buvo analizuojama ir tikslinama kirčiavimo sistema, priegaidės, nustatomos sąsajos su slavų, graikų kalbų ir sanskrito kirčiavimo bei priegaidžių sistemomis, taip pat nagrinėjama fonetika ir fonologija. XIX a. antrojoje pusėje − XX a. pradžioje itin svarų indėlį į baltų akcentologiją įnešė F. Sosiūras, F. Fortunatovas ir A. Leskynas. F. Sosiūras 1879 m. iškėlė laringalų (išnykusių gerklinių garsų) teoriją, ir baltų kalbų priegaidės, kirčio vieta buvo pasitelktos nustatant ir tikslinant laringalų pobūdį bei vietą skiemenyje.
Drauge su baltiškos leksikos tyrimais buvo aiškinami baltų ir kitų kalbų giminingumo lygiai, rekonstruojama baltų prokalbės lingvistinė sistema, žodynas. Pradedant K. Jauniaus ir K. Būgos XIX–XX a. pradžios tyrimais, ši sritis neprarado aktualumo visą XX a.: J. Endzelynas, A. Sabaliauskas, A. S. Girdenis, V. Mažiulis, Z. Zinkevičius ir daug kitų kalbininkų sistemino bei analizavo baltų leksikologijos ir istorinės gramatikos duomenis. J. Endzelyno įnašas į tarptautinę polemiką dėl slavų ir baltų kalbinės vienovės klausimo tebėra svarus ir šiomis dienomis. Derinant archeologijos ir hidronimijos duomenis, nuo XX a. antrosios pusės buvo surinkta tiek naujų faktų, kad dabar galima teigti, jog baltų kalbomis prieš keletą tūkstantmečių buvo kalbama didelėje teritorijoje nuo Vyslos vakaruose iki Maskvos rytuose, nuo Baltijos jūros šiaurėje iki Kijevo pietuose. Nors baltų hidronimus toli nuo šiais laikais baltų gyvenamų teritorijų buvo pradėjęs tyrinėti dar K. Būga, tačiau tokių mastų įtikinamus tyrimus atliko V. Toporovas ir O. Trubačiovas. Jų išvadas remia ir M. Gimbutienės antropologinė bei archeologinė medžiaga. Pastarieji tyrimai sustiprina hipotezę, jog slavų kalbos yra kilusios iš baltų prokalbės paribio dialektų.