google/wiki40b huggingface dataset:
Anglijos kolonijos Amerikoje

Anglija Amerikos kolonizaciją pradėjo XVI a. pabaigoje. Kolonijos buvo įkurtos Šiaurės, Centrinėje bei Pietų Amerikoje ir Karibų jūros salose, Havajuose įkurtas protektoratas. Anglija buvo tarp svarbiausių kolonijinių valstybių Amerikoje ir jos kolonijos dydžiu varžėsi su Ispanijos kolonijomis

Anglų Šiaurės Amerika

Anglijos karalystė įkūrė kolonijas palei rytinę Šiaurės Amerikos pakrantę, nuo Niūfaundlendo šiaurėje iki Floridos pietuose. Iš pradžių visa pakrantė vadinta „Virdžinija“ karalienės Elžbietos I-osios garbei, įskaitant dabartines Kanados Atlanto vandenyno pakrantės valstijas. Tarp pirmųjų kolonijų buvo Sent Džonas (Niūfaundlendas), kurį 1583 m. įkūrė seras Humphrey Gilbert; Roanokės kolonija, įkurta 1586 m. ir Džeimstauno gyvenvietė (1607 m.). Pophemo kolonija, kuri taip pat buvo įkurta 1607 m. dabartiniame Meine, po metų buvo apleista. Cuper's Cove gyvenvietė buvo įkurta Niūfaundlende 1610 m. Plimuto kolonija buvo įkurta 1620 m., o po XVII a. trečiojo dešimtmečio daugybė kolonijų buvo įkurtos palei Šiaurės Amerikos šiaurės rytų pakrantę, tarp jų ir Masačiusetso įlankos kolonija 1632 m. Pirmosiose kolonijose daugiausia gyveno anglų žemdirbiai ir kilmingieji, taip pat samdyti svetimšaliai (daugiausia medkirčiai iš Lenkijos).
Anglija taip pat užėmė Nyderlandų koloniją Naujuosius Nyderlandus (įskaitant Naujojo Amsterdamo gyvenvietę), kurie buvo pervadinti į Mujorko provinciją 1664 m. Kartu su Naujaisiais Nyderlandais Anglija ėmė kontroliuoti ir buvusią Naująjąj Švediją (dabartiniame Delavere), kurią olandai užkariavo anksčiau.

Škotų Šiaurės Amerika

Škotijos karalystė taip pat bandė, nors ir nesėkmingai, kurti kolonijas Šiaurės Amerikoje. 1629-1632 m. bandyta kolonizuoti Naująją Škotiją. Tūkstančiai škotų dalyvavo Anglijos vykdomame kolonizavime dar prieš šioms šalims susijungiant 1707 m. Dar žr. Škotijos kolonijos Amerikoje.
Taiwan Power Company FC

Istorija

Klubas įkurtas 1979 m.
Leonardas Bernatonis

Biografija

1978 m. baigė Vilniaus universitetą, gydytojas.
1995–2005 m. Zarasų ligoninės chirurgijos skyriaus vedėjas, 2005–2011 m. Viešosios įstaigos Zarasų ligoninės vyriausiasis gydytojas, direktorius.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narys.
2000–2005 m., 2007 m. (mandato atsisakė) ir nuo 2015 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Eglutė, vaikai Miglė, Andrius.
Kardas (Vilnius)

Istorija

Leidžiamas kaip atkurtas 1925–1940 m. Kaune ėjęs to paties pavadinimo leidinys. Steigėja ir leidėja – žurnalo redakcija, vėliau A. Martinionio leidykla, nuo 1999 m. Lietuvos atsargos karininkų sąjungos Centro valdyba. Nuo 2012 m. sausio mėn. žurnalas „Kardas“ leidžiamas kaip mėnesinio žurnalo „Karys“ priedas. Tiražas 1990 m. – 7500 egz., 1993 m. – 3500 egz., 1996 m. – 2000 egz.
Rašo ne tik karininkų ir kariuomenės gyvenimo, bet ir Lietuvos istorijos, diplomatijos, literatūros bei kitais klausimais.
Steven Pienaar

Ajax Cape Town FC

Ajax Cape Town FC, kurio didžioji dalis akcijų priklauso garsiam Olandijos klubui AFC Ajax,buvo pirmuoju profesionaliu klubo Pinaro karjeroje. Gimęs Johanesburge, jis rungtyniavo „School of Excellence“ jaunimo komandoje, kurioje buvo pastebėtas Ajax CT skautų ir sulaukė pasiūlymo prisijungti prie klubo jaunimo akademijos. Nors tarp Keiptauno ir gimtojo Johanesburgo buvo daugiau kaip 1400 kilometrų, Pinaras persikėlė į Ajax CT, kur per 2 sezonus sužaidė 24 rungtynes ir laimėjo „Rothmans Cup“ taurę.

AFC Ajax

Sulaukęs 18, 2001 m. sausį Pinaras persikėlė į Olandiją, kur tapo AFC Ajax klubo nariu, tačiau komandoje debiutavo tik 2002 m. kovą rungtynėse su NAC Breda. 2002 ir 2004 m. jis kartu su komandos draugais Zlatanu Ibrahimovičiumi, Rafaeliu van der Vartu, Vesliu Sneideriu ir kitais tapo Olandijos čempionu.

Borussia Dortmund

2006 m. Pinaras persikėlė į Dortmundą ir pasirašė su klubu 3 metų kontraktą. Klubo vadovai tikėjosi, kad šiam pavyks pakeisti į Arsenalą išvykusį komandos lyderį Tomašą Rosickį, tačiau Pinarui nepavyko pritapti naujoje komandoje.

Everton FC

2007 – 2008 m. sezone Pinaras buvo paskolintas Everton FC klubui, o po sėkmingo sezono parduotas jam už 2 mln. svarų sterlingų. Naujoje komandoje Pinaras netruko tapti jos lyderiu ir 2009 – 2010 m. sezone buvo pripažintas geriausiu klubo futbolininku, nors dėl traumos praleido 11 rungtynių.

Tottenham Hotspur

2010 – 2011 m. sezonas Everton FC klube buvo paskutinis pagal sutartį ir, Pinarui nenorint jos pratęsti, 2011 m. sausį buvo nutarta jį parduoti, kad klubas atgautų bent dalį pinigų. Dėl futbolininko varžėsi Chelsea FC ir Tottenham Hotspur klubai ir pastarasis, sutikęs sumokėti 3 mln. svarų, pasirašė su Pinaru 4 metų sutartį. Vis dėlto ir šioje komandoje Pinaro karjera nesusiklostė: 2011 m. rugpjūtį jis patyrė traumą, dėl kurios negalėjo rungtyniauti 6 savaites, o vėliau nesugebėjo įsitvirtinti pagrindinėje sudėtyje.

Everton FC

2012 m. sausį Pinaras iki sezono pabaigos buvo paskolintas savo buvusiam klubui Everton FC.  Sugrįžimas buvo sėkmingas: per 14 rungtynių jis pelnė 4 įvarčius, atliko 6 rezultatyvius perdavimus (daugiausia komandoje) ir didele dalimi prisidėjo prie sėkmingo komandos finišo sezone. 
Po šio pasirodymo Everton FC sutiko sumokėti Tottenham Hotspur 4,5 mln. svarų sterlingų ir išpirkti Pinaro kontraktą. Tų metų gruodžio 9 d. jis pelnė 1000-ąjį Everton FC įvartį Premier League į savo buvusios komandos Tottenham Hotspur vartus.

Tarptautinė karjera

Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2002 m. Su rinktine dalyvavo 2002 m. pasaulio čempionate, taip pat 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Veidrodinis fotoaparatas

Veidrodinis fotoaparatas – fotoaparatas, kuris būna dviejų arba vieno objektyvo. Fotografuojant matiniame stikle matomas vaizdas, formuojamas objektyvo, toks, koks jis bus nuotraukoje. Fotoaparate yra užraktas, diafragma, blykstė, šviesmatis ir vaizdo ieškiklis.

Užraktas

Užraktas yra mechanizmas, kuris įleidžia šviesą į fotoaparatą. Kai nuspaudžiamas fotoaparato užrakto mygtukas, užraktas atidaro objektyvo diafragmą, kad ant fotografinės juostos kurį laiką kristų šviesa ir suprojektuotų atvaizdą. Užraktas atidaromas tik sekundės dalelei.

Diafragma

Diafragma yra prietaisas, kuris riboja į fotoaparatą patenkančios šviesos kiekį. Už fotoaparato objektyvo yra diafragma su keičiamo skersmens apertūra. Reguliuojant apertūros dydį yra keičiamas atvaizdo ryškumas. Jei vaizdas yra neryškus, apertūra yra susiaurinama, o jei per daug ryškus, praplečiama. Diafragmos apertūrą nusako F raidė ir skaičius. Tai – objektyvo židinio nuotolis, padalintas iš apertūros skersmens.

Blykstė

Blykstė yra šviesos šaltinis, kuri išspinduliuoja intensyvios šviesos blyksnį. Blykstė apšviečia fotografuojamą objektą, kai nepakanka natūralios šviesos. Daug fotoaparatų turi elektronines blykstes. Blykstę sudaro mažas elektroninis vamzdelis, per kurį pratekantis stiprus elektros srovės impulsas uždega šias dujas ir jos akimirksnį ryškiai šviečia.

Šviesmatis

Šviesmatis yra prietaisas, kuris matuoja, kiek šviesos reikia fotografuojant. Daugelis fotoaparatų turi šviesmačius arba eksponometrus. Jis matuoja šviesos srautą, kuris sklinda nuo fotografuojamo objekto. Turi fotoelementą, kuris šviesą paverčia elektros srove. Nuo elektros srovės stiprumo priklauso rodmenys fotoaparato ekrane – ar esant nustatytai diafragmai bus gauta pakankamai apšviesta nuotrauka.

Vaizdo ieškiklis

Vaizdo ieškiklis yra fotoaparato prietaisas, per kurį matomas toks vaizdas, koks bus nuotraukoje. Vaizdo ieškiklis kartais turi atskirą objektyvą, kuris projektuoja vaizdą panašiai kaip pagrindinis objektyvas. Veidrodiniame vieno objektyvo fotoaparate pagrindinis objektyvas kartu yra ir vaizdo ieškiklis. Atlenkiamas veidrodis, esantis prieš juostą, perduoda vaizdą ne į ją, o į akį. Fotografuojant (nuspaudus užrakto mygtuką) veidrodis yra trumpam pakeliamas, kad netrukdytų apšviesti juostos.

Plačiakampis objektyvas

Plačiakampis objektyvas yra objektyvas, kuriuo sukuriamas panoraminis atvaizdas. Plačiakampio objektyvo židinio nuotolis yra trumpas, todėl yra aprėpiamas didelis erdvės plotas.

Objektyvas su keičiamuoju židinio nuotoliu

Objektyvas su keičiamuoju židinio nuotoliu gali pakisti iš plačiakampio į teleobjektyvą. Keičiant objektyvo židinio nuotolį, yra keičiamas objektyvo aprėpiamos erdvės plotis (pritraukiamas vaizdas)
Energetikos politika

Energetikos politika – politikos sritis, apimanti aprūpinimo energija, jos gavybos, naudojimo, taupymo ir kitus klausimus. ES mastu rūpinasi Energetikos ir transporto generalinis direktoratas (energetikos komisaras - Andris Piebalgs). Lietuvoje už energetikos politiką yra atsakinga LR energetikos ministerija ((anksčiau kurį laiką taip pat - Ūkio ministerija).
Bazorų kapinynas

Tyrimai

1981 m. Alytaus kraštotyros muziejus (vadovas Eugenijus Svetikas) ištyrė 500 m² plotą; rado 65 XIV a. – XV a. kapus. Dviejuose kapuose greta palaikų rasta šunų griaučių, paukščių kaulų, darbo įrankių (plačiaašmenių pentinių kirvių, įtveriamų peilių, skiltuvų su titnago gabalais, galąstuvų, adata), papuošalų (auskarų, įvairių segių, žiedų), žvangučių, diržo sagčių ir grandžių, įmovinių ietigalių, žiestų puodų ir jų dalių – iš viso 216 dirbinių. 9 kapuose rasta Kęstučio denarų.
Radinius saugo Alytaus kraštotyros muziejus, osteologinę medžiagą – Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto antropologijos laboratorija.
Remigijus Mikulevičius

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Nuo 1976 m. dirba Matematikos ir informatikos institute, nuo 1996 m. dar ir Pietų Kalifornijos universiteto (JAV) matematikos profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: stochastinės diferencialinės lygtys, martingalo problema. Nagrinėjo Ito lygčių silpnųjų sprendinių šakotosiose daugdarose egzistavimo ir vienaties sąlygas, netiesinio filtravimo lygtis ir artutinius jų sprendimo metodus, plėtojo stochastinių Navier ir Stokeso lygčių teoriją. Tyrė dalinai stebimų atsitiktinių procesų statistinio vertinimo (netiesinio filtravimo) uždavinį, semimartingalų su kraštinėmis sąlygomis struktūrą, asimptotinę elgseną, statistikos uždavinius ir taikymą masinio aptarnavimo teorijoje, ištyrė statistinį invariantiškumo principą. Nustatė semimartingalų silpnojo konvergavimo sąlygas ir kai kuriems atvejams gavo galutinį rezultatą. Plėtoja stochastinių dalinių išvestinių lygčių teoriją.
Teodoras Ateistas

Teodoras Ateistas (iš Kirėnės, gr. Θεόδωρος ὁ ἄθεος, 340 – 250 m. pr. m. e.) – senovės graikų filosofas, kirėniečių mokyklos atstovas, gyvenęs maždaug 300 m. pr. m. e. Manė, kad gyvenimo tikslas yra patirti kiek galima daugiau malonumų ir vengti blogų emocijų. Vienas pirmųjų rašytiniuose šaltiniuose minimų ateistų.

Biografija

Teodoras buvo Aristipo Jaunesniojo mokinys. Taip pat mokėsi pas daug kitų garsių to meto filosofų.
Yra žinoma, kad buvo ištremtas iš Kirėnės, tačiau priežastis neaiški. Apie jo tolimesnį gyvenimą išlikę tik antikinių rašytojų pasakotos anekdotų pobūdžio istorijos, iš kurių galima spręsti, kad gyveno Atėnuose, kur dėl kažkokių priežasčių beveik teko stoti prieš Areopago teismą. Vėliau Teodoras buvo išvytas ir iš Atėnų, gyveno Aleksandrijoje, dirbo Ptolemėjui. Ptolemėjo pasiųstas kaip ambasadorius į Lisimacho valdomą Makedoniją, įžeidė pastarąjį per daug atvirom pastabom. Pagrasintas nukryžiavimu, atsakė, kad „tokius grasinimus naudok tik savo pavaldiniams, nes Teodorui nesvarbu, ar jis pūva ore ar ant žemės“. Šį jo atsakymą labai vertino ir citavo vėlesni rašytojai (Ciceronas, Seneka). Vėliau panašu kad jis vėl grįžo pas Ptolemėjų.
Taip pat rašoma, kad jis su mokiniais keliavo į Korintą, bet nėra tvirtai žinoma, kuriuo periodu tai vyko. Gali būti, kad dar tais laikais, kai gyveno Atėnuose.
Galiausiai Teodoras grįžo į Kirėnę, kur tikriausiai ir mirė.

Filosofija

Teodoras buvo teodoriečių (Θεοδώρειοι) filosofinės mokyklos pradininkas. Jo filosofija išsivystė iš kirėniečių mokyklos. Pastaroji jau pati buvo gana ekstremali hedonizmo atšaka, o Teodoras ėjo dar toliau. Jis mokė, kad nėra nieko savaime blogo vagystėse, svetimavime ar šventvagystėse, kad visuomenės nuomonės susiformavimas apie šiuos dalykus kaip apie blogus atsirado tik riboti kvailiams. Buvo aršus ateistas, nors yra abejonių, ar Teodoras tikrai neigė bet kokius dievus apskritai, ar tik būtent tuometinių religijų dievus. Ateistu jį vadino Ciceronas, Diogenas Lercijus, Plutarchas, kai kurie krikščionių rašytojai. Kiti, pvz., Klemensas Aleksandrietis, rašė tik kad Teodoras atmetė tuometinę religiją ir jos dievus.
Yra žinoma, kad Teodoras parašė knygą „Apie dievus“ (Περὶ Θεῶν), kuri, pasak Lercijaus, buvo šaltinis daugeliui Epikūro argumentų prieš dievų egzistavimą. Pati knyga iki mūsų dienų išlikusi nėra. Pasak Sudos, filosofas yra parašęs ir daugiau darbų apie savo filosofiją bei kitus dalykus.
Jurgis Ožeraitis

Biografija

Gimė daugiavaikėje šeimoje, kurioje augo 9 vaikai. Baigęs technikos mokyklą, įstojo į Kauno karo mokyklą. 1938 m. paskirtas jaunesniuoju leitenantu į 2-ąjį artilerijos pulką Raseiniuose. Nuo 1940 m. – leitenantas. Prasidėjus 1941 m. birželio 22 d. karui, pasitraukė iš Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso (taip vadinosi 1940 m. reorganizuota Lietuvos kariuomenė), įstojo į savisaugos dalinį Vilniuje, o 1941 m. rudenį su šeima persikėlė gyventi į žmonos Felicijos Petronaitytės-Ožeraitienės tėviškę Kretingą, apsigyveno uošvio V. Petronaičio ūkyje Ankštakių (Senkų) kaime (Kretingos vls., Kretingos aps.) 1941-1944 m. dirbo Kretingos draudimo inspekcijoje buhalteriu.
1943 m. kovo mėn. paskirtas Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kretingos apylinkės štabo viršininku, 1944 m. gegužės mėn. – štabo ryšininku. 1944 m. liepos mėn. su bendražygiais išvadavo Dimitravo priverčiamojo darbo stovyklos kalinius.
Po karo gyveno legaliai, tačiau toliau dalyvavo pogrindinėje LLA organizacijos veikloje, 1945 m. pradžioje paskirtas Kretingos apskrityje formuojamos Kretingos (Lapės)-Kardų (Kardo) rinktinės vadu. Įsakymus pasirašinėjo Mažeikos slapyvardžiu. Enkavedistams organizaciją susekus ir 1946 m. vasario 16 d. atvykus į Ankštakius jį areštuoti, iššoko pro II aukšto langą ir pabėgo. Nuo to laiko abu su žmona perėjo į nelegalią veiklą, slapstėsi atokesniuose kaimuose. 1946 m. kovo 25 d. slapta atėjęs į uošvių sodybą aplankyti dukterų, pateko į enkavedistų ir stribų surengtą pasalą ir buvo suimtas. Išvežtas į NKVD Kretingos poskyrio būstinę, vėliau – į Klaipėdos kalėjimą, žiauriai kankintas. Karo tribunolas Klaipėdoje 1946 m. rugsėjo 18 d. jam skyrė 10 metų lagerio ir 5 metus tremties. Išvežtas į lagerį Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, Vanino įlankoje, kur mirė iš bado.
2001 m. spalio 8 d. jam pripažintas Kario savanorio statusas, 2002 m. kovo 14 d. suteiktas majoro laipsnis, 2002 m. gegužės 10 apdovanotas Vyčio kryžiaus ordino Komandoro kryžiumi (po mirties).
Petraičių akmuo

Petraičių akmuo – valstybinis gamtos paminklas, esantis Pasvalio rajone, Daujėnų seniūnijoje, Petraičių vienkiemyje, 2,5 km į rytus nuo Daujėnų. Pasiekiamas pasukus iš kelio  3115  Smilgiai–Porijai  Daujėnuose į Liukpetrio gatvę, toliau tiesiai žvyrkeliu. Stambus riedulys atsiveria beveik visu ūgiu kairėje kelio pusėje, supamas miško. Link jo ir aplinkui įrengtas lauko akmenų grindinys.
Akmuo yra 4,5x3x2,5 m dydžio, rudas su pilku atspalviu. 1987 m. paskelbtas respublikinės reikšmės gamtos paminklu.
Lietuvių mokslo draugija

Lietuvių mokslo draugija – 1907–1940 m. Vilniuje veikusi lietuvių kultūros, mokslo ir švietimo organizacija. Įkurta 1907 m. balandžio 4 d. Jono Basanavičiaus iniciatyva.

Istorija

Lietuvių mokslo draugijos steigiamajame susirinkime draugijos pirmininku išrinktas Jonas Basanavičius, vicepirmininkais – Stasys Matulaitis ir Povilas Matulionis, sekretoriumi – Jonas Vileišis, iždininku – Antanas Vileišis, knygininku – Antanas Smetona; nariais – Juozas Tumas-Vaižgantas, Juozas Bagdonas ir Petras Vileišis. Draugijos pirmininko pareigas Jonas Basanavičius ėjo iki savo mirties 1927 m.
Lietuvių mokslo draugija vykdė lietuvių tautinės kultūros ugdymo darbą. Atliko lietuvių kalbos ir jos tarmių, taip pat antropologinius, archeologinius, istorinius tyrimus, kaupė biblioteką, archyvą ir muziejinius eksponatus. Leido mokyklinius vadovėlius.
1938 m. lenkų valdžia draugiją uždarė. Draugija atkūrė savo veiklą 1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių. 1940 m. visas draugijos sukauptas turtas buvo perduotas Lituanistikos institutui, po to – Lietuvos mokslų akademijai, Vėliau Lietuvos mokslų akademija didžiąją eksponatų dalį perdavė Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejui, didžiąją dalį numizmatikos – Dailės muziejui.
Berlyno arkivyskupijos Švento Petro kunigų seminarija

Berlyno arkivyskupijos Šventojo Petro kunigų seminarija (vok. Das Erzbischöfliche Priesterseminar St. Petrus) – taip vadinamoji Pastoralinė seminarija, kurios pradinis studijų etapas – kaip ir kitų vyskupijų, t. y. be Berlyno, Dresden-Meißen, Erfurto, Magdeburgo ir Görlitz – organizuojamas Erfurto kunigų seminarijoje. Tik po teologijos studijų bei gavus akademinį kvalifikacinį laipsnį Berlyne galimas taip vadinamasis pastoralinis išsilavinimas, po kurio įšventinama į kunigus. Berlyno arkivyskupijos Šventojo Petro kunigų seminarijos vadovas – katedros vikaras Matthias Goy. Seminarijos adresas – Oldenburger Str. 46, 10551 Berlynas.
Kurmaičiai (Mažeikiai)

Istorija

Minimas 1738 m. birželio 17 d. Tirkšlių seniūnijos inventoriuje ir nurodyta, kad yra 5 kiemai.
Gyventojų skaičius: 1902 m. – 49, 1923 m. – 18 ūkių ir 109 gyv. 2005 m. dar buvo likusios 5 senosios sodybos.
Jokūbava (Kavarskas)

Istorija

XIX a. pradžioje jau buvo Jokūbavos dvaras. Išlikęs dvaro lobynas – klasicistinis dviejų aukštų, stačiakampio plano pastatas.
Radziuškė

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lenčicos kunigaikštystė

Istorija

Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m. Lenčicos miestas kartu su didelėmis teritorijomis aplink jį atiteko jo našlei Salomėjai, kuri čia valdė iki pat savo mirties 1144 m. Vėliau teritorija perėjo Senjorato provincijai.
Pirmasis, vėl išskyręs teritoriją kaip atskirą valdą, 1231 m. buvo Mazovijos kunigaikštis Konradas I Mazovietis, kuris tuo metu buvo ir Krokuvos kunigaikščiu. Nors iš karto po to Krokuvoje valdžią paėmė Henrikas I Barzdotasis, Konradas perėmė dideles Lenčicos ir Seradzo žemes į Mazovijos Piastų rankas. Po jo mirties 1247 m. Lenčica ir Seradzas atiteko jo sūnui Kazimierui, tuo metu jau valdžiusiam Kujaviją.
Po Kazimiero mirties 1267 m. Lenčicos kunigaikščiu tapo jo sūnus Lešekas Juodasis, vėliau paveldėjo šio sūnus Kazimieras II Lenčinskis. Kadangi šis neturėjo palikuonių, po jo mirties 1294 m. Lenčicą paveldėjo Vladislovas I Lokietka, įjungęs ją į vienijamą Lenkijos karalystę. Nuo tada Lenčica ėmė prarasti savo, kaip kunigaikštystės, statusą, ir buvo vis dažniau įvardijama kaip Lenčicos žemė.
Po to, kai 1327 m. Vokiečių ordinas laikinai okupavo Kujavijos kunigaikštystes, Lenčicą perėmė išvyti Dobrynės kunigaikščiai Vladislovas Garbanius ir Boleslovas Dobrynietis. Po pastarojo mirties 1327 m., Vladislovas tapo vienvaldžiu Lenčicoje, kurią išlaikė iki mirties (1343 m. jis susigrąžino ir Dobrynę). Kadangi Vladislovas nepaliko įpėdinių, Lenčicą perėmė jo giminaitis Lenkijos karalius Kazimieras III ir įjungė į Lenkijos karalystę. Lenčicos žemėje suformuota atskira Lenčicos vaivadija.
Jingle Bells

Jingle Bells (iš angl. „žvanga žvangučiai“) – viena populiariausių kalėdinių dainų, sukurta amerikiečių kompozitoriaus ir muzikos mokytojo James Lord Pierpont. Nėra tiksliai žinoma, kada ir kodėl buvo sukurta ši daina. Pirmą kartą ji buvo publikuota 1857 m. kaip „One horse open sleigh“, tačiau parašyta galėjo būti keleri metai prieš tai. Vėlesni leidimai dainą pristatydavo kaip „Jingle bells“. Manoma, kad kompozitorius buvo įkvėptas jo gimtajame Medfordo mieste (Masačusetso valstija) vykdavusių lenktynių rogėmis.
Dainoje perteikiama džiaugsminga atmosfera, kuomet jaunimas važinėjasi arklių tempiamose rogėse, dainuoja dainas, linksmai leidžia laiką kartu. Kūrinys laikui bėgant išpopuliarėjo ir tapo siejamas su Kalėdomis, nepaisant to, kad ši šventė dainos tekste visai neminima.
Prieštechnikinis šautuvas

Prieštechnikinis šautuvas (angl. anti-materiel rifle), kitaip dar didelio kalibro snaiperinis šautuvas (rus. крупнокалиберная снайперская винтовка) – šautuvas, skirtas nešarvuotai ir lengvai šarvuotai karinei technikai naikinti, paprastai turintis optinį taikiklį. Gyvajai jėgai naikinti naudojamas retai. Plačiai naudojami priešsnaiperinei kovai, priešo snaiperiams naikinti.
Dažnai manoma, kad terminai anti-materiel rifle ('prieštechnikinis šautuvas') ir didelio kalibro snaiperinis šautuvas reiškia tą patį, tačiau taip nėra. Pvz., Antrojo pasaulinio karo laikų prieštankinis šautuvas PTRD-41 priskiriamas prieštechnikiniams šautuvams, bet jis nėra didelio kalibro snaiperinis šautuvas.
Prieštechnikiniai šautuvai savo forma panašūs į šiuolaikinius snaiperinius šautuvus ir neretai naudojami kaip snaiperiniai šautuvai. Tačiau jie turi žymiai galingesnius šovinius, negu reikia kariams neutralizuoti, ir tinka šaudymui didesniais nuotoliais negu įprasti snaiperiniai šautuvai. Paprastai prieštechnikiniai šautuvai naudoja 12,7x99 mm NATO (.50 BMG), 12,7x108 mm, 14,5x114 mm ir net 20 mm šovinius. Didelio kalibro šovinių kulkos gali turėti viduje sprogstamosios (sprogstamosios kulkos) ar padegamosios medžiagos užtaisą (padegamosios kulkos), šarvamušę šerdį (šarvamušės kulkos) ar jų kombinaciją, kaip kad Raufoss Mk211 kulkoje.
Prieštechnikiniai šautuvai ir su jais naudojama įranga yra dideli ir sunkūs, todėl tokį šautuvą naudojantis šaulys paprastai turi vieną ar du pagalbininkus.
Didelio kalibro šoviniai sukurią didelę atatranką, todėl prieštechnikiniai šautuvai konstruojami šaudyti gulint ar stovint, bet šautuvas pastatomas ant kojelių. Tiek kojelės, tiek laibgalio stabdis leidžia lengviau valdyti šautuvą ir didina taiklumą. Šaudyti 12,7x99 mm NATO ar didesnio kalibro šoviniais stovint ar klūpint bei laikant neatremtą šautuvą labai nepatogu.
Prieštechnikinių šautuvų pirmtakai pasirodė Pirmojo pasaulinio karo metais, kai pasirodė prieštankiniai šautuvai. Dabar jokie šautuvai negali įveikti tankų ar kitų panašiai šarvuotų kovos mašinų šarvų, tačiau prieštechnikiniai šautuvai tinka atakuoti nešarvuotas ar lengvai šarvuotas kovos mašinas, taip pat orlaivius, smulkius laivus, ryšio įrangą, radarus, artilerijos pabūklus, raketų leistuvus ir pan. Prieštechnikiniais šautuvais šie taikiniai naikinami ar gadinami iš pakankamai didelio nuotolio, naudojant palyginti lengvą įrangą ir pigiai.
Prieštechnikinius šautuvus naudoja ne tik priešo technikai ar gyvajai jėgai naikinti, bet ir nesprogusiems šaudmenims saugiai naikinti.
Trobriando salos

Trobriando salos (angl. Trobriand Islands), Kirivanos salos (Kiriwina Islands) – nedidelis salynas, sudarytas iš koralinių atolų, Saliamono jūroje, netoli rytinių Naujosios Gvinėjos krantų. Priklauso Papua Naujajai Gvinėjai, Milno įlankos provincijai. Plotas 460 km². Pagrindinės salos: Kirvina, Kaileuna, Vakuta ir Kitava. Salyną dengia tropiniai miškai.
Trobriando salose gyvena ~12 tūkst. gyventojų. Verčiamasi žemdirbyste. Pagrindinė gyvenvietė – Losuia.
Aleksandras Jonas Potockis

Biografija

Lenkijos magnatų Potockių giminės, Primasovo linijos atstovas, herbo „Pilawa“ savininkas. Kameneco kašteliono Povilo Stepono Potockio (m. 1674) vyresnysis sūnus nuo antros santuokos su Eleonora (Elena) Petrovna Saltykova (m. 1691). Jaunesnieji broliai – Teodoras, Steponas, Jokūbas, Mykolas ir Petras Jonas. Be to, jis turėjo netikrą brolį, Kameneco kaštelioną Juozapą Stanislovą.
Nuo 1692 metų – Haličo pakamaris, vėliau Kameneco kaštelionas (1702–1712) ir Smolensko vaivada (1712–1714). Buvo tai pat Ščireckio ir Čerkasų seniūnas.
Sandomiro konfederacijos narys 1704 metais.
Buvo Monstirsko ir Ustje-Zeliono valdytojas (po jo mirties našlė Terezė 1726 metais padalijo dvarus tarp sūnų).