google/wiki40b huggingface dataset:
Agrometeorologija

Agrometeorologija (gr. agros 'laukas' + meteoros 'esantis ore' + logos 'mokslas') – meteorologijos šaka, tirianti meteorologinių klimatinių ir hidrologinių sąlygų įtaką žemės ūkio augalų vystymuisi ir žemės ūkio gamybos procesams.
Agrometeorologijos stočių stebėjimų duomenys kaupiami agrometeorologijos tarnybų centruose, iš jų sudaromi metraščiai ir žinynai. Iš daugiamečių stebėjimų daromos išvados, kaip meteorologinės sąlygos veikia žemės ūkio augalų augimą ir produktyvumą, kiek įvairiose tų augalų vystymosi fazėse jiems reikia šilumos, drėgmės, teikiamos rekomendacijos, kaip elgtis nepalankiomis orų sąlygomis (per šalnas, sausras), kada ir kaip racionaliai naudoti technines priemones.
1996 m. agrometeorologijos stebėjimus vykdė 18 agrometeorologijos stočių, stebėjimų duomenis kaupė Lietuvos hidrometeorologijos tarnyba. Ji leidžia dekados agrometeorologijos apžvalgas, mėnesio agrometeorologijos biuletenius, sudaro agrometeorologijos metraščius, fenologines ir ž. ū. augalų derlingumo prognozes, rengia agrometeorologijos žinynus.
Moksliniai tyrimai atliekami Vilniaus universitete, Žemės ūkio universitete, Žemdirbystės institute.

Istorija

Agrometeorologija atsirado XIX a. pabaigoje. Lietuvoje agrometeorologijos tyrimai pradėti XX a. trečiajame dešimtmetyje. I. Končius (1886–1975) vienas pirmųjų Lietuvos ūkininkus mokė meteorologijos žinias taikyti žemdirbystėje. 1925 m. išleistas agrometeorologijos vadovėlis „Ūkininko dangus“. J. Krikščiūno (1894–1947) darbuose analizuojamas klimato ir oro sąlygų poveikis ž. ū. augalų augimui ir derliui. Agrometeorologijos plėtotei reikšmingi S. Nacevičiaus (1881–1947), fenologinių stebėjimų pradininko, darbai. Daržovių sėjos terminus jis siejo su kai kurių augalų žydėjimo laiku. 1945 m. Ž. ū. ministerijoje įsteigta agrometeorologijos tarnybos valdyba, 1948 m. jos pareigos perduotos Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos valdybai, įkurtas Agrometeorologijos skyrius. 1958–1960 išplėtotas agrometeorologijos stočių ir postų tinklas.
Viktoras Kemeraitis

Biografija

1963 m. baigė Kauno politechnikos institutą, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius – statybininkas, 1979 m. baigė Leningrado inžinerinį ekonominį institutą, statybos organizatorius.
UAB „Vidara“ Valdybos pirmininkas.
Partijos Lietuvos krikščionys demokratai Marijampolės skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Marijampolės Rotary klubo narys, asociacijos „Suvalkijos statyba“ prezidentas, Lietuvos statybos inžinierių sąjungos Marijampolės skyriaus Garbės narys, sporto klubo „Suvalkijos ąžuolas“ prezidentas. LTSR nusipelnęs statybininkas. Sutuoktinė Dalė, vaikai Ramūnas, Darius.
Apurimako departamentas

Istorija

Departamento pavadinimas kilo nuo Apurimako upės, kurios pavadinimas kečujų kalba reiškia „dievo šnekesys“. Apie pirmuosius regiono gyventojus žinoma labai nedaug. Andavajlaso apylinkėse gyveno karingi indėnai čankai. Jie aktyviai priešinosi inkams. Gyventojai vertėsi žemdirbyste, tačiau išlaikė privačias valdas. Ispanų kolonizacijos laikotarpiu Apurimakas priskirtas Uamangai, o nepriklausomybės pradžioje – Kuskui. Apurimako departamentas sukurtas 1873 m.

Geografija

Departamentas įsikūręs Andų kalnuose. Aukščiausio viršukalnės – Chancohuana Chico (5331 m) ir Tetonas (5300 m). Teritorija yra pereinamoje klimato zonoje tarp sausos Kostos ir drėgnos Amazonijos. Vidutinė temperatūra kalnų slėniuose +15 °C. Dauguma upių priklauso Amazonės baseinui; svarbiausios: Apurimakas, Šv. Tomo upė, Pačačaka, Pampa. Pagrindiniai ežerai – Pakučia, Uspakočia, Ankaskočia.

Ekonomika

Pagrindinės ūkio šakos gyvulininkystė (galvijų auginimas) ir žemdirbystė (auginami kukurūzai, bulvės, gumbinės nasturtės, miežiai, dumplūnės). Vyno, aguardijento gamyba. Las Bambas vietovėje išgaunamas varis. Įrengtos dvi hidroelektrinės.
Svarbiausi turistiniai objektai yra Abankajaus ir Andavajlaso miestai, Sajvitės akmuo, kalnai, ežerai. Činčeroso provincijoje vyksta Nuestra Señora de Cocharcas atlaidai.
Vidmantas Balkūnas

Vidmantas Balkūnas (1982 m. sausio 2 d. Varėnoje) – Lietuvos spaudos fotografas, žurnalistas, operatorius. Specializacija – socialinė tematika bei darbas karinių konfliktų ir nelaimių vietose.
Aliaska

Istorija

Iš Azijos per Aliaską į Šiaurės Ameriką žmonės atsikėlė prieš 15-40 tūkstančių metų. Eskimai ir aleutai Aliaskos pusiasalyje apsigyveno prieš 3-8 tūkstančius metų. Pirmasis Aliaskos krantus pasiekęs europietis – V. J. Beringas, kurio vadovaujama rusų laivyno ekspedicija čia atplaukė 1741 metais. Pirmoji rusų gyvenvietė įkurta 1784 metais, 1799 metais čia įkurta Rusijos ir Amerikos bendrovė, iki 1867 m. faktiškai kontroliavusi prekybą kailiais bei medžioklę.
1867 m. kovo 30 d. nuo Krymo karų susilpnėjusi Rusijos imperija pardavė Aliaską Jungtinėms Amerikos Valstijoms už 7,2 mln. dolerių (po 2 centus už akrą, pagal 2002 m. kursą – apie $86,7 mln.); sutartis pasirašyta Vašingtone).
XIX amžiaus devintajame dešimtmetyje pusiasalyje rasta aukso, prasidėjus aukso karštligei užplūdo kolonistai, paspartėjo ekonomikos vystymasis. Nuo 1884 metų buvo gubernatoriaus valdoma apygarda, 1903 metais nustatytos ribos su Kanada, nuo 1912 m. Aliaska tapo teritorija.
Aliaska 1959 metais tapo JAV valstija.

Geografija

Aliaska ribojasi su Boforto, Čiukčių, Beringo jūromis, Aliaskos įlanka. Beringo sąsiauris vakaruose skiria Aliaską nuo Rusijos.
Tarp Beringo ir Aliaskos jūrų yra Aliaskos pusiasalis, vakaruose – Siuardo pusiasalis. Valstijos viduryje plynaukštė, rytuose – Jukono plokščiakalnis, pietuose – Aliaskos kalnagūbris, šiaurėje – Brukso kalnagūbris bei Arktinė žemuma. Aliaskai priklauso daug salų, Aleksandro salynas, Aleutų salos, Kodiako sala, Šv. Lauryno sala.
Pietų Aliaskoje yra 17 aukščiausių JAV viršūnių, taip pat ir aukščiausia Šiaurės Amerikos vieta – Makinlio viršūnė (6194 m). Yra ugnikalnių, taip pat 4 ilgiausi pasaulio kalnų ledynai.
Klimatas arktinis (šiaurėje), subarktinis (viduryje), vidutinių platumų jūrinis (Ramiojo vandenyno pakrantėje). Apie 70 % teritorijos amžinas įšalas.
Ilgiausios upės – Jukonas, Kuskokvimas, Tanana. Didžiausias ežeras – Iliamna.
Didžiausi miestai – Ankoridžas, Ferbanksas.

Demografija

15,4 % gyventojų – eskimai, aleutai bei indėnai (1998). Miesto gyventojų 65 %.
Hongha delta

Hongha delta (viet. Đồng Bằng Sông Hồng) – plokščia lyguma, kurią suformavo Hongha upė ir jos atšakos, susijungdamos su Taibinio upe Šiaurės Vietname. Deltos plotas yra 15 tūkst. km², o ją saugo pylymų sistema. Čia išvystytas žemės ūkis, daugiausiai auginami ryžiai.
Deltą sudaro aštuonios provincijos ir dvi savivaldybės (sostinė Hanojus ir svarbiausias uostas Haifongas). Čia gyvena apie 10 mln. gyventojų.
Paluknys

Žymūs žmonės

Kaime 16 metų gyveno VU profesorius, farmakologas ir botanikas Jonas Volfgangas (1776–1859). Čia jis ir mirė.
Altingas

Altingas (isl. Althing) – Islandijos parlamentas.

Istorija

Pirmą kartą sušauktas 930 m. pietvakarių Islandijoje, Tingo slėnyje, iš čia ir pavadinimas – liet. „Visi į Tingą“. Vykdė įstatymų leidybos ir teismines funkcijas. 1662 m. Danijos vyriausybė panaikino įstatymų leidybos teisę. 1800 m. Reikjavike įsteigus Aukščiausiąjį Teismą Altingas panaikintas. 1843 m. Danijos karalius Kristijonas VIII atkūrė kaip parlamentą su patariamojo balso teise. 1874 m. suteikta įstatymų leidybos teisė. Altingas veikė kaip dvejų rūmų parlamentas. 1991 m. abeji rūmai sujungti.
Altingą sudaro 63 deputatai, renkami visuotiniuose rinkimuose 4 metams. Nauji rinkimai vyks 2015 m.
Indijos piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis dar vadinamas Pilė, Pilis. Apardytas, jo šiaurinę dalį nuplovė Akmena. Piliakalnį juosia slėnis. Šlaitai statūs, 8–10 m aukščio. Aikštelės išliko apie 20 m ilgio ir 2–3 m pločio pietvakarinis kraštas bei pietrytiniame jos gale buvusio apie 4 m aukščio pylimo dalis. Už jo yra 2 m pločio (viršuje) ir 1 m gylio griovys. Rytiniame šlaite, 7 m žemiau aikštelės, yra antras, žemas, pylimėlis. Šiauriau piliakalnio, už 10 m gylio griovio, yra dar viena kalva, kurioje greičiausiai buvo papilys, tačiau ir jos didžiąją dalį nuplovė Akmena. Anksčiau piliakalnį Akmena galėjo juosti iš trijų pusių, likusi senvagė.

Tyrimai

Piliakalnį 1907 m. aprašė Liudvikas Kšivickis. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1961 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1997–1998 m. tyrinėjo Vida Kliaugaitė. 1998 m. sutvirtintas griūvantis šlaitas, nukreipta upelio vandens vaga, iškirsti medžiai ir krūmai, užsėta žolė ir sutvarkyta piliakalnio teritorija.

Aplinkiniai piliakalniai

Rubinavo piliakalnis 7 kmPadievyčio piliakalnis 14 km
Bilionių piliakalnis 17 kmKazokų piliakalnis 9 kmLileikėnų piliakalnis 13 km
Pakisio piliakalnis 13,5 kmSimėnų piliakalnis 25 kmDapkiškių piliakalnis 15 kmKreivių piliakalnis 5 km
Pagramančio piliakalnis 8 km
Naujininkų piliakalnis 8,5 kmBatakių piliakalnis 22 km
Šoninis kalnagūbris

Šoninis kalnagūbris (rus. Боковой хребет, gruz. გვერდითი ქედი) – kalnagūbris Didžiajame Kaukaze, driekiasi lygiagrečiai su Pagrindiniu kalnagūbriu šiam iš šiaurės. Šoninis kalnagūbris nesudaro ištisos grandinės, bet susideda iš atskirų masyvų. Kalnai sudaryti iš nuosėdinių uolienų, kristalinių ir molingųjų skalūnų bei granito.
Šoniniam kalnagūbriui priklauso aukščiausios Didžiojo Kaukazo viršukalnės – Elbrusas (5642 m), Dychtau (5203 m), Kazbekas (5033 m), Tebulosmta (4493 m) ir kt.
Būdingos alpinės reljefo formos. Auga spygliuočių miškai, aukštikalnių pievos, plyti ledynai.
Semeliškių varpas

Semeliškių varpas – respublikinės reikšmės kultūros paminklas, esantis Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčios varpinėje, antras pagal senumą varpas Lietuvoje datuojamas 1442 m. (seniausias, datuojamas 1420 m., yra laikomas Lietuvos nacionaliniame muziejuje). Iš kitų varpų Semeliškių varpas išsiskiria savo forma – jis primena iš šiaudų pintus avilius, į apačią išplatėja. Varpo aukštis – 53 cm, skersmuo – 55 cm, svoris – 123 kg.
Šis varpas yra įtrūkęs, dėl to itin saugojimas ir šiuo metu nenaudojamas. Būdamas svarbia praeities vertybe varpas tapo Semeliškių miestelio simboliu – dailininko Rolando Rimkūno parengtas herbo maketas priimtas 2002 m. Žaliame fone vaizduojamas auksinis varpas, prie kurio dera lenkta S linija, įamžinanti per Semeliškes tekančią Strėvą.
Varpas nuliedintas 1442 m. ir dedikuotas Vytautui Didžiajam. Nors šiuo metu šis varpas yra Semeliškėse, pirminė jo vieta nėra žinoma. Manoma, kad varpas galėjęs kabėti kurioje nors Vidurio Lietuvos arba dabartinės Baltarusijos ribose buvusioje Rytų Lietuvos bažnyčioje. Žinoma, kad 1915 m. varpas buvo evakuotas į Rusiją, o 1927 m. sausio 25 d. atgabentas į Semeliškes.
Ant žalvarinio varpo išlieta dviem virvelės pavidalo rumbais įrėminta juosta, kurioje kampuotais gotikiniais rašmenimis įspaustas lotyniškas kreipimasis ir pagaminimo data: „[Karaliau], ateik pas mus su taika. 1442 Vieš[paties] metais“. Toks išlietas varpo tekstas – maldos meldimas – nurodo varpo paskirtį: jis turėjęs skambinti „Viešpaties Angelo“ maldai ir buvo vadinamas „Taikos varpu“. Viduramžiais ir renesanso epochoje pagaminti varpai su tokiu lotynišku kvietimu yra išlikę ir Vokietijoje, Prancūzijoje, Nyderlanduose, Skandinavijoje, Vengrijoje, Lenkijoje.
Egzorcistė Lorna

Turinys

Kadaise Patrikas pažadėjo savo tuometinei draugei, raganai Lornai, savo būsimą dukterį, kuomet šiai sukaks 18. Dabar laikas atėjo, tačiau Patrikas nenori laikytis susitarimo, todėl Lorna pradeda naudoti savo antgamtines galias prieš jį, jo žmoną ir dukterį Lindą, kad priverstų atiduoti tai, kas jai priklauso. Nevilties pagautas Patrikas nušauna Lorną, tačiau prieš tai ši spėja įsikūnyti į Lindą...
Mažeikių Kazimiero Jagmino pradinė mokykla

Istorija

Lietuvos Respublikos kultūros ir švietimo ministerijos leidimu Nr. 13-05-104 1994 m. gegužės 25 d. buvusiame lopšelyje-darželyje „Žilvinas“ įkurta Mažeikių 5-oji pradinė mokykla. 1994 m. pabaigoje mokyklai suteiktas Kazimiero Jagmino vardas.
Indeksinis fondas

Indeksinis fondas – investicinis fondas, kurio vieneto vertės pokyčiai atitinka konkretaus indekso vertės kitimą. Šio fondo valdytojo tikslas yra mažiausiomis išlaidomis siekti „sekamo“ indekso pajamingumo. Vienas iš paprasčiausių būdų – investuoti investicinio fondo turtą į bendrovių vertybinius popierius tokiomis pat proporcijomis kaip ir indekse. Paprastai indeksinio fondo valdymo mokestis yra mažesnis už aktyviai valdomo investicinio fondo mokestį. Pajamingumas atitinka akcijų, žaliavų ar skolos vertybinių popierių indekso pajamingumą, t. y. indeksinio fondo pajamingumas atitinka vidutinį konkrečios investicinės priemonės rinkos pajamingumą. Pajamos gaunamos iš kapitalo prieaugio. Didžiausią įtaką turi rinkos rizika, nes indeksinių fondų pajamingumas priklauso nuo bendrų rinkoje esančių svyravimų.
Palonai

Istorija

1582 m. minimas Palonų dvaras. 1782 m. minima Palonų koplyčia. 1939 m. pastatyta bažnyčia.
1950–1963 m. buvo Palonų apylinkės centras.
Samaro jūra

Samaro jūra (angl. Samar Sea) – maža jūra Filipinų salyne, tarp Rytų Visajaus ir Lusono.
Rytinis jūros kraštas yra Samaro sala, pietinis – Leitė, vakarinis – Masbatė, šiaurinis – Lusonas.

Šiaurėje jūra per San Bernardino sąsiaurį jungiasi su Filipinų jūra, pietryčiuose – per San Juanico sąsiaurį su Leitės įlanka, pietvakariuose – su Visajų jūra, šiaurės vakaruose – per Masbatės ir Ticao sąsiaurius su Sibujano jūra.

Jūroje yra Bilirano sala.
Miškinis skudutis

Morfologija

Daugiametis arba dvimetis, 60–160 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, tuščiaviduris, apvalus, viršutinėje dalyje nežymiai briaunotas, melsvai miltuotas, viršutinėje dalyje šakotas ir šiek tiek plaukuotas.
Lapai stambūs, tamsiai žali, 2–3 kartus plunksniški, plačiomis, išsipūtusiomis makštimis; lapeliai kiaušiniški, pjūkliškai dantyti, jų viršutinė pusė plika, apatinė ties gyslomis apaugusi šiurkščiais plaukeliais; viršutiniai lapai su mažais lapalakščiais. Žiedynai su 15–40 nelygaus ilgio briaunotų stipinų. Skraistės nėra arba ji 1(3)–lapė. Skraistlapėliai siauri, yliški, maždaug tokio pat ilgio kaip skėčiukai. Skėtukai rutuliški; gausiažiedžiai, su daugeliu yliškų skaistlapėlių. Vainiklapiai balti arba rausvi, lygia arba tik negiliai iškirpta viršūne.
Vaisius plačiai elipsiškas, 4–5 mm ilgio, iki 5 mm pločio. Lapkočiai šakojimosi vietose su skersiniu raudonu ruoželiu, nežymiai vagoti. Kraštai lapkočiu žemyn nenusileidžia. Žiedai balti, kartais rožiniai; žiedynas – plokščias ar mažai iškiliu viduriu skėtis.
Žydi nuo liepos iki rugsėjo mėnesio.

Augimvietės

Auga miškuose, krūmuose, drėgnose pievose, gerai pakenčia pavėsį.
Paplitimas Lietuvoje: Gana dažnas visoje šalyje.
Bendras paplitimas: Azija, Europa, Rusijos europinė dalis, Sibiras.

Panaudojimas

Atitinkamai paruošti jauni stiebai ir lapai tinka maistui. Šaknys lietuvių liaudies medicinoje buvo naudojamos plaučių, inkstų ir vidurių ligoms gydyti. Sėklos ir šaknys turi insekticidinių savybių.
Tutrakanas

Istorija

Gyvenvietę, vadintą Transmarisca, įkūrė romėnai I amžiaus pirmos pusės gale. VII a. pradžioje miestelis kartu su tvirtove buvo sunaikinti. Amžiaus pabaigoje pastatyta moderni gyvenvietė. Viduramžiais buvo svarbus gynybinis centras. XIV a. užkariautas osmanų. Po 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo tapo Bulgarijos karalystės dalimi.
Džuma

Istorija

1933–1937 m. gyvenvietė vadinta Ikramovu. Nuo 1934 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1973 m. – miestas.
Maisteigas

Istorija

Iki 1985 m. mieste veikė angliakasių šachtos.
Džeksonas (Misisipė)

Istorija

Džeksonas buvo įkurtas 1822 m. ir pavadino Lefliuro Blufu (angl. LeFleur's Bluff).
Trandiškės

Istorija

1554 m. Vilniaus tijūnystės Nemenčinės dvaro inventoriuje minimas Trandiškių kaimas, o 1903 m. Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje – Trandiškių palivarkas.
Žuvininkai (Šiauliai)

Istorija

Žmonių gyvenimo pėdsakų Žuvininkų apylinkėse aptinkama iš VII–IX a. Pasak legendos, nuo seniausių laikų čia gyvenę žvejai. Vieni kaimo gyventojai žvejodavo, kiti sūdydavo ir rūkydavo sugautas žuvis. Žvejoti važiuodavę į Rėkyvos, Talšos, Ginkūnų, Vinkšnos ir Švedės ežerus. Kai XIX a. Švedės ežeras nuseko, o Vinkšnos ežeras visai pranyko, žvejai nuskurdo.
Vėliau dauguma gyventojų dirbo grafų Zubovų Ginkūnų dvare, po Antrojo pasaulinio karo – Ginkūnų tarybiniame ūkyje ir durpyne.
Prie Švedės ežero iškasus durpes ir užtvenkus Švedės upelį, išsiliejo Švedės tvenkinys, kurio rytine puse nutiestas Ginkūnų – Kairių aplinkkelis, vadinamas Popiežiaus keliu, nes išasfaltuotas rengiantis popiežiaus Jono Pauliaus II apsilankymui Šiauliuose.
Žuvininkų laukuose, prie Švedės tvenkinio likęs kalniukas, vadinamas Maro kapeliais, iš kurio papėdės teka mineralinio vandens šaltinis.

Dabartis

Iš senųjų kaimo gyventojų likę tik 3 šeimos. Iki XX a. pabaigos tai buvo mažiausiai šiuolaikinės statybos paliestas kaimas, galėjęs tapti etnografiniu turizmo traukos centru. Leidus atnaujinti senuosius pastatus, kai kurie jų buvo apmūryti, kai kurie apkalti plastikinėmis dailylentėmis, 2006 m. buvo likę tik 4 originalūs pastatai.

Talšos ekologinis takas

Einant nuo Auksinio berniuko skulptūros, link Talšos ežero, prasideda Talšos ekologinis takas. Jis eina palei ežerą, per Žuvininkų kaimą, baigiasi prie Salduvės kalno. Keliaujant taku galima sutikti 23 stoteles – medinius informacinius stulpus. Daugelis stulpų vandalų nuniokoti.
Šarūnas Vilčinskas

Biografija

1964 m. baigė Rumšiškių vidurinę mokyklą. 1974 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1988 m. birželio 30 d. SSSR mokslų akademijos valstybės ir teisės institute apgynė disertaciją tema „Konstituciniai sąjunginės respublikos įstatymų leidybos pagrindai“, teisės mokslų kandidatas. 
Advokatas nuo 1989 m. Vilniaus 2-osios advokatų kontoros vadovas.
Išsiskyręs.
Moka lietuvių, anglų, rusų kalbas.
Šakotuvas (USB)

Šakotuvas (angl. USB hub) – tai prietaisas, išskaidantis vieną universalios USB jungties prievadą į keletą prievadų tokiu būdu, kad būtų galima pajungti prie pagrindinio sistemos kompiuterio daugiau įvairių įrenginių. USB šakotuvai paprastai būna įmontuoti įvairioje kompiuterinėje technikoje: kompiuteriuose, monitoriuose, klaviatūrose, spausdintuvuose. Jei įrenginys turi daug USB lizdų, tai dažniausiai jie būna apjungti vienu ar dviem šakotuvais, įmontuotais įrangos viduje.

Konstrukcija

Šakotuvai gaminami įvairaus veikimo greičių tarp įrenginių. Jie taip pat būna įvairiausių dydžių ir formų: nuo panašių savo išvaizda į namų tinklo komutatoriaus dėžutę, prijungiamą ilgu kabeliu, iki kompaktiškų įtaisų, tiesiogiai jungiamų prie USB jungties. Atvirkštiniai šakotuvai (inverse hubs) įgalina vienu metu prijungti kelis kompiuterius. Jie gali būti valdomi rankiniu arba automatiniu būdu. Automatiniai mechanizmai atpažįsta norimą pajungti prie išorinio įtaiso kompiuterį ir atitinkamai persijungia. Šiuo atveju dviejų kompiuterių prijungti vienu metu nėra galimybės. Kai kurie jungčių modeliai gali kontroliuoti eilę išorės įtaisų atskirai. KVM šakotuvai (nuo angl. keyboard, video, mouse) taip pat valdo iš karto kelis kompiuterius, naudodami pakaitinius USB įtaisus.
USB jungtys įrenginiuose paprastai būna išėstytos gana kompaktiškai, arti viena kitos. Deja, tai sukelia problemų, norint įjungti, pvz., keletą USB atmintukų. Horizontalus lizdų išdėstymas linijoje technologiškai paprastesnis, bet gali apsunkinti visų jungčių išnaudojimą vienu metu. Šiuo požiūriu pažangesni išoriniai „žvaigžės“ ar „aštuonkojo“ formos prietaisai.

Maitinimas

Įtampą šakotuvai gali gauti per kompiuterio USB sąsają, tačiau daugeliui jų paprastai reikia daugiau įtampos, nei gali gauti šiuo būdu. Prietaisai, naudojantys išorinius maitinimo šaltinius, gali pilnai aprūpinti įtampa (iki 500 mA ir daugiau) kiekvieną USB jungtį. Daugelis šakotuvų veikia maitinami ir per USB, ir per išorės įtampos šaltinį.
Povandeninių laivų tenderis

Povandeninių laivų tenderis (angl. Submarine tender), plaukiojamoji povandeninių laivų bazė – pagalbinis karo laivas tenderis, užtikrinantis povandeninių laivų veikimą.
Povandeniniai laivai, lyginant su kitais okeaniniais laivais, yra maži, juose telpa nedaug degalų, maisto, torpedų ir kitų šaudmenų bei kitų atsargų. Jų įgulose paprastai nėra visų reikalingų remonto ir techninės priežiūros specialistų, o pats laivas neturi visos galinčios prireikti remonto įrangos. Visa tai gabena povandeninių laivų tenderis. Prireikus tenderis jūroje sutinka povandeninį laivą ir papildo jo atsargas. Arba tenderis laukia netoli povandeninių laivų veikimo zonos uoste, kuris šiaip nėra pritaikytas povandeninių laivų bazavimuisi. Kai kurių laivynų povandeninių laivų tenderiai turi dirbtuves, kuriose atlieka reikiamus techninius darbus, ir patalpas, kuriose ilsisi povandeninių laivų įgulos arba kuriose laukia pakaitinės povandeninių laivų įgulos.
Antrojo pasaulinio karo metais Vokietijos karo laivynas negalėjo naudoti antvandeninių povandeninių laivų tenderių, tad vietoj jų naudojo XIV tipo povandeninius laivus, vadinamąsias „pienines karves“ (vok. Milchkühe).
D. Britanijos karališkajame karo laivyne povandeninių laivų tenderius vadina angl. submarine depot ship 'povandeninių laivų depinis laivas', tokie buvo HMS „Medway“ (F25) (nuskandintas 1942 m.) ir HMS „Maidstone“ (nuleistas 1937 m., supjaustytas 1978 m.).
Povandeniniams laivams didėjant, vis labiau automatizuojant jų įrangą, ėmus naudoti branduolinę energiją poreikis povandeninių laivų tenderiams ėmė mažėti.
JAV kariniame laivyne povandeninių laivų tenderiai priskiriami pagalbiniams laivams, jų korpuso kodas – AS. 2006 m. JAV turėjo tik du tokius tenderius – USS „Emory S. Land“ (AS-39) ir USS Frank Cable (AS-40).
Rusijos Federacijos karinis jūrų laivynas 2001 m. jau turėjo išbraukęs iš laivyno sąrašų visus Don klasės ir Ugra klasės povandeninių laivų tenderius, kuriuos turėjo paveldėjęs iš TSRS karinio jūrų laivyno. Paskutinis Ugra klasės laivas buvo Indijai 1968 m. parduotas INS „Amba“ (A54), kuris buvo naudojamas su TSRS gamybos Foxtrot klasės povandeniniais laivais. „Amba“ iš Indijos laivyno išbraukta 2006 m. liepos mėn.
Diokletianas

Biografija

Diokletianas gimė vargingoje ilyrų šeimoje Dalmatijoje ir per karinius rangus iškilo iki kavalerijos vado valdant imperatoriui Karui. Po Karo ir jo sūnaus Numeriano mirties kare su Persija, Diokletianas buvo paskelbtas imperatoriumi. Į titulą pretendavo kitas Karo sūnus Karinas, bet Diokletianas jį nugalėjo Margo mūšyje. Su jo įžengimu į sostą baigėsi III amžiaus krizė. Jis paskyrė kolegą karininką Maksimianą Herkulijų vyresniuoju imperatoriumi (Augustu) 285 m. Konstancijus I Chloras ir Galerijus 293 m. kovo 1 d. tapo jaunesniaisiais imperatoriais (Cezariais). Tetrarchijoje kiekvienas iš keturių imperatorių valdė po ketvirtį imperijos. Diokletianas saugojo imperijos sienas ir sunaikino grėsmes savo valdžiai. Jis nugalėjo sarmatus ir karpius per kelias kampanijas 285-299 m., alemanus 288 m., uzurpatorius Egipte 297-298 m. Galerijus, padedamas Diokletiano, sėkmingai kovojo su Sasanidų Persija. 299 m. jis nusiaubė persų sostinę Ktesifoną. Diokletianas vadovavo deryboms ir pasiekė ilgalaikę ir palankią taikos sutartį.
Seinų apskritis (Rusija)

Istorija

Seinų apskritis sudaryta 1807 m. performavus Vygrių apskritį, kaip Varšuvos kunigaikštystės, Lomžos departamento apskritis. 1816–1837 m. priklausė Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1867 m. Augustavo gubernijai, 1867–1915 m. Suvalkų gubernijai. Reformų metu 1866 m. vakarinė apskrities dalis buvo atskirta kaip Suvalkų ujezdas. I pasaulinio karo metu 1915 m. apskritį užėmė Vokietijos imperija ir prijungė prie Oberosto. 1915–1916 m. apskritis įėjo į Oberosto Suvalkų, 1917 m. – Vilniaus-Suvalkų, 1917–1918 m. Lietuvos sritį. Po I pasaulinio karo pietvakarinė apskrities dalis tapo II Lenkijos Respublikos dalimi ir buvo prijungta prie Suvalkų apskrities, o šiaurės rytinė atiteko Lietuvai, kur buvo įkurta Seinų apskritis su centru Lazdijuose.

Gyventojai

Pagal 1897 m. Rusijos imperijos gyventojų surašymą apskrityje gyveno 81 924 žmonės. Seinuose gyveno 3 778 žmonės.

Suskirtsymas

1913 m. apskrityje buvo 13 valsčių: Berznyko valsčius, Kapčiamiesčio valsčius, Krasnavo valsčius (centras - Galinciai), Krasnapolio valsčius, Kudrėnų valsčius (centras - Barzdžiūnai), Leipalingio valsčius, Lazdijų valsčius, Metelių valsčius, Miroslavo valsčius, Pokrovsko valsčius (centras - Gibai), Šventežerio valsčius, Seirijų valsčius ir Veisiejų valsčius.