google/wiki40b huggingface dataset:
Ąžuolas

Aprašymas

Vasarą žaliuojantys arba visada žaliuojantys medžiai, rečiau krūmai. Lapai skiautėti arba ištisiniai, dantytais ar lygiais kraštais. Kuokeliniai žiedai nusvirusiuose žirginiuose. Vaisius – vienasėklė gilė.

Paplitimas

Ąžuolų genties augalai auga Šiaurės Amerikoje, Meksikoje, Karibų salose, Centrinėje Amerikoje, Pietų Amerikoje tik Kolumbijoje, Eurazijoje ir Šiaurės Afrikoje.

Ąžuolai Lietuvoje

Pagal valstybinio miškotvarkos instituto duomenis, ąžuolynai Lietuvoje užima 1,99 proc. (2009 m.) visų medynų (miškų) ploto.
Ąžuolas laikomas stiprumo ir tvirtumo simboliu, medžiu-paminklu. Lietuvoje nuo amžių pagarbiai saugomas. Jau 1420 m. buvo uždrausta kirsti senus ąžuolus. Sodybas dažnai buvo stengiamasi apsodinti ąžuolais. Lietuvoje daugiau kaip 100 ąžuolų paskelbti gamtos paminklais. Jų aukštis siekia iki 30 m, skersmuo – iki 2,5 m.
Seniausias Lietuvoje augantis ąžuolas – Stelmužės ąžuolas (Zarasų rajonas). Didžiausias Lietuvoje ąžuolų parkas yra Kauno Ąžuolynas (Žaliakalnyje). Taip pat tai yra didžiausias miesto ąžuolynas Europoje, o didžiausia ąžuolų alėja – Smalininkuose.
Dionizo Poškos „Baublys“ muziejus įruoštas ąžuolo kamieno atpjovoje, kurios skersmuo 4,5 m, o amžius – 1000 metų.

Sudėtis

Ąžuolo žievėje yra rauginių medžiagų, susidariusių vykstant fenolinių junginių polimerizavimui. Paprastojo ąžuolo jaunų medelių žievėje jų yra 7-12 %, kartais net iki 20 %. Žievėje taip pat yra daug galo ir elago rūgščių, flavonoidų, pentozanų, pektino, būtinų raugų susidarymui. Medienoje ir žievėje ąžuolas kaupia tanidų.

Vaistinės augalo savybės

Džiovintos ąžuolo žievės nuoviras tinka gerklės skalavimui uždegimo metu, pūliuojančių žaizdų gydymui. Gydo žievėje esančios rauginės medžiagos.
Vandeninis nuoviras – priešuždegiminė priemonė, skirta skalavimams, esant burnos ertmės, gerklės ir stemplės uždegimams. Didesnis nuoviro kiekis, patekęs į skrandį, sukelia vėmimą.
Žievės nuoviras naudojamas kompresams, vonioms. Jos pasižymi dezodoruojančiomis savybėmis, tinka nemaloniam burnos kvapui pašalinti.

Vaistinės žaliavos rinkimas

Ąžuolo žievė ruošiama anksti pavasarį (kovo-balandžio mėn) iki pasirodant lapams, vykstant sulčių tekėjimui. Žaliava renkama nuo jaunų medžių, kurių skersmuo 5-10 cm ir stambesnių medžio šakų. Daromi žiediniai įpjovimai kas 25-30 cm, po to 1-2 išilginiai pjūviai ir žievė lengvai atskiriama nuo medienos. Džiovinama džiovykloje 50-70 °C temperatūroje. Vaistinė žaliava – išdžiūvę žievės gabalai, susisukę vamzdeliu arba griovelio formos, iki 30 cm ilgio, nestoresni kaip 6 mm.
Išorinis žievės paviršius yra lygus, šviesiai rusvas, matinis arba blizgantis, lengvai lūžtantis. Kvapas atsiranda tik mirkant vandenyje, skonis – laiškus, savotiškas.
Teresa Daugėlaitė

Biografija

Gimė 1884 m. lapkričio 20 d. Griškiškėje, tėvas Dūkšto dvaro dvarininkas Kazimieras Daugėla ir motina Antonina Bieganska. Jaunystėje gavo gerą išsilavinimą, mokėjo kelias kalbas, grojo fortepijonu. 1901 m. ištekėjo už žymaus poeto Tomo Zano vaikaičio taip pat Tomo Zano. 1902 m. susilaukė sūnaus Tomasz Zan, o 1904 m. dukros Helena Stankiewicz. 1917 m. dirbo sanitare lenkų korpuso Rusijos imperijos kariuomenėje. Po I pasaulinio karo įstojo į Lenkų karinę organizaciją, kur turėjo slapyvardį Mszaryna. 1922 m. ir 1933 m. apdovanota valstybiniais apdovanojimais. Prasidėjus II pasauliniam karui įstojo į Armiją Krajovą, kur turėjo slapyvardį Anna. 1941 m. lapkritį buvo suimta nacių ir išsiųsta į Paviako kalėjimą Varšuvoje. 1942 m. gegužį perkelta į Ravensbriuko koncentracijos stovyklą, kur ir mirė 1945 m. vasario 19 dieną.
Lietuvos badmintono federacija

Lietuvos badmintono federacija – pagrindinė badmintono sporto organizacija Lietuvoje.

Istorija

Federacija įkurta 1962 m., o 1992 m. Lietuvos badmintono federacija priimta į Tarptautinę badmintono federaciją.
1963 m. surengtas pirmasis Lietuvos čempionatas.
2008 m. vasaros olimpinių žaidynių badmintono programoje pirmą kartą pasirodė Lietuvos atstovai.
Ekskubitoriai

Ekskubitoriai, ekskubitai (lot. excubitores; excubiti; gr. Εξκουβίτορες, Εξκούβιτοι – kareiviai iš kohortos, kuri saugojo Romos imperatoriaus rūmus. Kohortos vadas vadinosi ekskubitorių tribūnas (lot. tribunus excubitor). Ekskubitoriai egzistavo ir Bizantijoje, kur buvo pirmųjų Bizantijos imperatorių gvardija, o vėliau tapo viena iš tagmų.
Ekskubitoriai ne tik saugojo Romos imperatoriaus rūmus ir lydėdavo imperatorių, kai šis keliaudavo į kitų namus.
Ekskubitorių kohortą 461 m. įkūrė imperatorius Leonas I Didysis, ją suformavo iš tvirtų ir karingų izaurų. Kohorta turėjo atsverti Asparo vadovaujamus kareivius germanus.

Bizantijos ekskubitorių kohortą sudarė 300 karių, jiems vadovavo ekskubitorių komesas (lot. Comes Excubitorum). Tai buvo labai įtakingas postas, jo vadai nesykį tapo imperatoriais (Justinas I, jo sūnėnas Justinianas I, Tiberijus II).
Dalinys egzistavo ir vidurinėje Bizantijoje (VII–XI a.). 767 m. ekskubitoriai buvo reorganizuoti į ekskubitorių tagmą, kuri buvo elitinis sunkiosios Bizantijos kavalerijos pulkas. VIII a. pabaigoje ekskubitoriai buvo išvesti iš Konstantinopolio ir bazavosi Mažojoje Azijoje.
Advento sargas

Advento sargas – septintosios dienos adventistų laikraštis, leistas 1932–1935 m. Kaune.

Istorija

Spausdino religinio pobūdžio straipsnius, informaciją apie adventistų konfesinę ir pasaulietinę veiklą. Laikraštis ėjo kas ketvirtį. Leido Adventistų bendruomenė, spausdino rotatoriumi spaustuvėje „Uola“. Redagavo V. Kavaliauskas. Leidinys ėjo ir vokiečių kalba.
Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia

Istorija

Pirmąją medinę bažnyčią Pagiriuose 1626 m. pastatė broliai Gabrielius Bialozaras ir Kristupas Bialozaras. Statybą rėmė ir Vilniaus katedros kanauninkas Jonas Bialozaras. Greičiausiai bažnyčia sudegė per Šiaurės karą. Buvusios bažnyčios vietoje Baltramiejus Pakoševskis 1742 m. pastatė kitą. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. Dvarininkai Daunoravičiai šventoriuje 1848 m. pastatė mūrinę koplyčią. Kita neogotikinė mūrinė kapų koplyčia pastatyta 1827 m. Ją 1883 m. atnaujino Montvilos.
Klebonas Juozapas Šimkevičius su parapijiečiais 1876 m. pastatė naują medinę trinavę bažnyčią. Įrengti 5 altoriai. Klebono Albino Alseikos rūpesčiu 1908 m. pastatyta „Saulės“ draugijos mokykla. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
1922 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Pagirių parapija priklausė Vilniaus vyskupijai, 1849–1926 m. – Žemaičių vyskupijai. Per 1944 m. miestelio gaisrą bažnyčia sudegė. Laikina įrengta parapijos dviaukščiame mediniame name.
Genė Jasiūnaitė

Biografija

1944 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją. 1944–1945 m. vaidino Vilniaus „Vaidilos“ teatre. Nuo 1945 m. LSSR dramos teatro aktorė, 1948 m. baigė šio teatro vaidybos studiją.
Maniūšiai

Aplinkinės gyvenvietės

Žiogai – 1,5 km
GRUZDŽIAI – 6,8 km
Aukštuoliai – 1,3 km
Pakarniukai – 3 km
Račiai – 6,2 km
Jurgaičiai – 3,2 km 
 Luponiai – 4,2 km
Kadugiai – 8,7 km
Pakarčiūnai – 7,5 km 
 ŠIAULIAI – 13 km
Ratninkai

Aplinkinės gyvenvietės

PAČERIAUKŠTĖ – 2,7 km
Mediniai (Biržai) – 1,4 km
Degesiai – 1,9 km
Jokūbonys (Biržai) – 1,8 km
Šarkinė (Biržai) – 0,8 km
Kirkilai – 3,3 km
Morkūnai (Biržai) – 1,5 km
Peleniškiai (Pačeriaukštė) – 2,8 km
BIRŽAI – 9 km
Tezė

Gyventojai

Taizé kaimelis garsus savo ekumenine bendruomene. 1940 m. vienuolių vyrų ordiną įkūrė brolis Rožė (Roger), po jo nužudymo 2005 m. toliau vadovauja brolis Aloyzas (Alois).
Simbolis

Simbolis (gr. symbolon ~ 'sumesti kartu') – daiktinis, vaizdinis ar garsinis ženklas turintis tradicinę reikšmę ir perteikiantis kokią nors sąvoką ar idėją.
Simbolio reikšmė konkrečiu atveju priklauso nuo konteksto ir disciplinos: gali būti nagrinėjama psichologinė, sisteminė, politinė, literatūrinė, matematinė, fizikinė ir kt. reikšmės.
Žiūrint iš psichologinės ir filosofinės pusės, visos sąvokos gamtoje yra simbolinės, o jų išreiškimai – simboliški žmogaus darbo produktai, kurie yra alegoriniai simbolinei reikšmei.
Žvelgiant iš sisteminės pusės, simbolis yra bendravimo, pranešimo ženklas: tai būdas grafiškai, raštu, gestais ar balsu perteikti abstraktesnę sąvoką, savybę ar žinutę.

Simbolis ar ženklas?

Neretai žodžiai „simbolis“ ir „ženklas“ naudojami kaip sinonimai, tačiau tarp jų yra esminis skirtumas: ženklas idėją vaizduoja pakankamai tiesiogiai ir akivaizdžiai, o simbolis turi gilesnę prasmę, gerokai turtingesnis asociacijomis sąlygotomis kultūros, konteksto, istorijos ar konkrečios asmenybės.

K. G. Jungas nurodo, kad „ženklas yra visuomet mažiau nei idėja, kurią jis žymi, tuo tarpu simbolis visuomet išreiškia kažką daugiau, nei jo akivaizdi ir tiesioginė reikšmė“.

Simbolių panaudojimas

Simboliai naudojami beveik visur aplinkui – jų galime pamatyti eidami gatve, sutikti literatūros šaltiniuose, kasdienėje kalboje ir t. t. Dažniausiai net nepastebima, kad tai, ką naudojame yra simbolis. Pvz., žodžiai tam tikra prasme yra simboliai. Matematikoje taip pat naudojami simboliai – +, = ir kt.
Simbolinę reikšmę įgavę beveik visi daiktai aplinkui: nuo saulės iki paprasto darbo stalo.

Simbolis senovės graikų kultūroje

Žodis simbolis kilo iš dviejų graikiškų žodžių šaknų: σύμ- (sym- 'kartu') + βολή (bole 'metimas').
Pirmą kartą panaudotas homeriškame himne, skirtame Hermiui. Jame Hermis, pamatęs vėžlį, ištaria συμβολον ηδη μοι 'džiaugsmo simbolis man'.
Paprastai aiškinama, kad tai buvęs techninis žodis, reiškiantis atminimo šukę: savo svečiui namų šeimininkas duodavo vadinamąją tessera hospitalis – jis perlauždavo šukę perpus, vieną dalį pasilikdavo sau, o kitą atiduodavo svečiui, idant jo palikuonis, vėl apsilankęs šiuose namuose, būtų atpažintas sudėjus į vieną šukės puseles. Tačiau bendrai šis žodis numano santykį tarp dalies ir visumos, pilnatvės. Antikiniuose tekstuose simboliu vadinamas kažkoks savaiminis esinys, nesusijęs su jokiu simbolizuojamu objektu arba apskritai nieko nesimbolizuojantis. Apie simbolį kaip apie priešingų tikrovės dėmenų junginį bei sintezę, o ne paprasčiausią emblemą, klasikinės antikos laikais kalba tik orfikų ir pitagorikų tekstai. Panašią simbolio sampratą probėgšmiais mini Aischilas, Euripidas, Aristotelis ir Empedoklis. Panašu, kad antikiniuose tekstuose daug kur kaip sinonimas simboliui vartojamas žodis sēma ("ženklas").

Citatos

„Mitologiniuose paveiksluose kalba simboliai, kurių esmės negalima perteikti jokia kita kalba“. (Filosofas Karlas Jaspersas ).
Karlas Liudvikas

Biografija

Gimęs Florencijoje Karlas jaunystę praleido Toskanoje ir Vienoje, kur jį įsūnijo Ciešino kunigaikštis Albertas Kazimeras.
Karlas pradėjo karinę karjerą Austrijos Nyderlanduose, ką tik prasidėjus Prancūzijos revoliucijai: vadovavo brigadai per Žemapo mūšį, dalyvavo 1793 m. kampanijoje ir   Niervindeno mūšyje. Tais pačiais metais jis tapo lauko maršalu, o Fleriuso mūšyje buvo vienas iš pagrindinių vadų. 1795 m. jis buvo paskirtas Austrijos pajėgų prie Reino vadu ir po dvejų metų intensyvių kovų su Prancūzijos armijomis – buvo pripažintas vienu iš geriausių kariuomenės vadų Europoje. 1797 m. jis buvo paskirtas į Italiją sustabdyti Napoleono žygį, bet turėjo atsitraukti. 
Prasidėjus Prancūzijos karui prieš Antrąją koaliciją, Karlas dviejuose mūšiuose sutriuškino prancūzų pajėgas vadovaujamas Žano Džordono, įsiveržė į Šveicariją ir sutriuškino A. Masenos pajėgas per pirmąjį Ciuricho mūšį, bet dėl ligos turėjo palikti tarnybą. Netrukus jis vėl buvo pašauktas apginti Vienos nuo Žano Morėjaus pajėgų, ir prisidėjo jį įveikiant 1800 m. gruodžio 3 d. per Hohenlindeno mūšį.
Katastrofiška Trečiosios koalicijos karo baigtis, ir paties Karlo patirtas pralaimėjimas A. Masenai Italijoje, nulėmė, kad jis pradėjo Austrijos armijos reorganizaciją. 1806 m. jis buvo paskirtas vyriausiuoju kariuomenės vadu. Nepaisant to, Penktosios koalicijos karo pradžia buvo Austrijai nesėkminga, Vieną teko evakuoti. Karlas įveikė Napoleono pajėgas Asperno-Eslingo mūšyje, bet po dviejų savaičių Napoleonas puolė vėl ir sutriuškino austrus Vagramo mūšyje. Po šio pralaimėjimo Karlas atsistatydino iš visų užimamų postų. Nuo to laiko jis kariuomenėje nebetarnavo, išskyrus trumpą laikotarpį 1815 m., kai vadovavo Mainco forto įgulai.
1815 m. Karlas vedė Nassau-Veilburgo princesę Henrietą. Su ja susilaukė septynių vaikų. 1822 m. tapo Ciešino kunigaikščiu. Karlas Liudvikas mirė 1847 m. balandžio 30 d. Jo kūnas buvo palaidotas imperatoriškoje kriptoje Vienoje.
Lochos provincija

Geografija

Beveik visa provincijos teritorija išsidėsčiusi Andų kalnuose. Rytuose pavišius leidžiasi į Amazonės žemumą, ten plyti Jungaso regionas (kalnų džiunglės). Pačiuose vakaruose siekia Sečūros dykumos pakraštį. Provincijos upės priklauso tiek Ramiojo vandenyno, tiek Amazonės baseinams: Čira, Katamajas, Pujangas, Samora. Aukštikalnėse būdingos paramų pievos, kalnų šlaituose – rūko miškai. Įsteigtas Podokarpų nacionalinis parkas.
Adivasiai

Adivasiai (hindi आदिवासी  = ādivāsī – 'pirmieji gyventojai') – sąvoka, kuria įvardijamos Indijos, Bangladešo, Šri Lankos čiabuvių tautos. 2011 m. Indijoje gyveno 104 mln. adivasių, kurie sudarė 8,6 % šalies gyventojų.
~1930 m. sukurtas pavadinimas „adivasiai“ parinktas kaip priimtinesnis ir švelnesnis, nei kiti britų laikais naudoti pavadinimai aborigines („čiabuviai“) ar tribes („gentys“). Skirtingose vietovėse gausu skirtingų žodžių adivasiams įvardinti (pvz., vietomis naudojami vanavāsi „miškų gyventojai“, girijan „kalnų žmonės“ ir kt.). Indijoje adivasiai konstituciškai apibrėžti kaip „sąrašinės gentys“ (Scheduled Tribes). Nors nėra aiškių kriterijų, kokios tautos turėtų patekti į šį sąrašą, paprastai jam priskiriamos tokios, kurios gyvena geografinėje izoliacijoje, atokiose kalnų, miškų vietose, verčiasi rankų darbo žemės ūkiu, gyvulininkyste, rankiojimu, medžiokle, nėra itin raštingos, pasižymi išskirtine kultūra. Tokių genčių Indijoje pripažinta 645. Adivasiai nepatenka į hinduistinę kastų sistemą. Daugelio adivasių religijai būdingi šamanizmo, animizmo elementai. Panašu, kad perimdamas daugelį vietinių kultų susidarė ir pats hinduizmas. Dalis adivasių save laiko hinduizmo išpažinėjais, nors kiti reikalauja savo religijai atskiro statuso. Be to, yra adivasių genčių, išpažįstančių krikščionybę ar budizmą.
Indijoje daugiausia adivasiams priskiriamų tautų gyvena Mizorame, Lakšadvipe, Nagalande, Meghalajoje (>85 %), taip pat nemažai Arunačal Pradeše, Manipure, Sikime, Čhatisgarhe, Andamanuose ir Nikobaruose, Tripuroje, Madhja Pradeše. Adivasių iš esmės nėra tik Harjanoje ir Pandžabe.
Dauguma indoeuropiečių ir dravidų kalbomis kalbančių Indijos tautų adivasiams nepriklauso. Išimtį sudaro tik indoeuropiečiai pahariai („kalniečiai“), gyvenantys Himalajų priekalnėse (pvz., džaunsariai, bhoksai, tharai), bei smulkesnės dravidų tautos (čenčai, gondai, khondai, kamarai, todai, irulai). Kita vertus, didelė dalis adivasių priėmė plačiai vartojamas aplinkines kalbas, bet išlaikė savo savitą kultūrą (pvz., bandžarai, bhilai). Tačiau didžioji dalis adivasių priklauso kitoms kalbinėms grupėms: kinų-tibetiečių (nagai, mizai, bodai, mišingai, tripuriai, lepčai, dimasai ir kt.), austroazijiečių (mundai, khasiai, šompenai), andamaniečių (andamaniečiai), tajų-kadajų (khamtai, khamjangai, tai phakai).
Šri Lankoje išskiriama viena adivasių tauta – vedai, o Bangladeše – khasiai, pnarai, čakmai, marmai, garai, manipuriai, mundai (santalai), tripuriai, tančangajai.
Jonavos rajono gamta

Jonavos rajono gamta - centrinėje Lietuvoje dalyje esančio Jonavos rajono gyvosios ir negyvosios gamtos visuma.

Jonavos rajono augalija

Jonavos rajone užregistruotos 754 natūraliai augančios induočių augalų rūšys (99 šeimos ir 358 gentys). 725 rūšys (96,1 %) - gaubtasėkliai, 3 - plikasėkliai, 26 - sporiniai induočiai. Pati gausiausia - kaip ir visoje Lietuvoje - astrinių šeima.

Jonavos rajono gyvūnija

Stuburinių gyvūnų - 240 rūšys, vabzdžių - 685. Žinduolių - 44, paukščių - 161, roplių - 5, varliagyvių - 11, žuvų - 36 rūšys.
San Fernandas (Čilė)

Istorija

1742 m. įkurta San Fernando de Tinguiririca gyvenvietė. XIX a. veikė britų įsteigtas tabako fabrikas.
Antarkties konvergencija

Antarkties konvergencija – sezoniškai kintanti kreivė, apjuosianti Antarktidą. Žymi ribą, kur šaltas, į šiaurę tekantis vanduo, susilieja su santykinai šiltesniais subantarktiniais vandenimis. Ši linija, kaip ir Arktikos medžių riba, yra natūrali riba, o ne dirbtinė, kaip platumos linija. Arktyje tokios konvergencijos nėra, nes šiaurės ašigalio regioną supa daug žemės.

Vieta

Antarkties konvergencija yra maždaug 32–48 km pločio zona. Platuma priklauso nuo metų laiko bei ilgumos, ir driekiasi Atlanto, Ramiajame ir Indijos vandenynuose tarp pietų platumos 48-osios ir 61-osios paralelių. Nors šiaurinė riba įvairuoja, 1980 m. Antarkties jūrų gyvųjų išteklių apsaugos konvencijoje ji apibrėžta kaip 50°S, 0°; 50°S, 30°E; 45°S, 30°E; 45°S, 80°E; 55°S, 80°E; 55°S, 150°E; 60°S, 150°E; 60°S, 50°W; 50°S, 50°W; 50°S, 0°. Nors ši zona yra paslanki, paprastai nuo savo vidutinės pozicijos ji nenukrypsta daugiau nei pusė laipsnio platumos. Tikslią ribą nurodo staigus jūros vandens temperatūros sumažėjimas iš šiaurės į pietus, vidutiniškai nuo 5,6 ° C iki 2,8 ° C ir žemiau 2 ° C.
Pasaga (laikraštis)

Pasaga – laikraštis, ėjęs nuo 1991 m. balandžio 9 d. iki 1995 m. Utenoje.

Istorija

Leido Lietuvos demokratinės darbo partijos Utenos rajono organizacija. Redagavo kolegija. Tiražas 1991 m. – 2000 egz., 1995 m. – 1000 egz.
Vynohradivas

Istorija

Vynohradivas – viena seniausių Užkarapatės gyvenviečių. Šaltiniuose minima nuo IX a. Gyvenvietė XIII a. pab. tapo Vengrijos karalystės Ugočos komtato centru (vengriškai vadinta Nagyszőlős). 1514 m. ženkliai prisidėjo prie Georgijaus Dežo sukilimo. 1919 m. miestą užėmė rumunai, o vėliau – čekoslovakai. 1938 m. tapo Karpatų Rusios dalimi. Iki 1946 m. miestas vadintas Sevliušu (ukr. Севлюш).
Benedikta Andriušytė-Dailydienė

Benedikta Andriušytė-Dailydienė (g. 1927 m. liepos 21 d. Juragiuose, Kauno rajonas) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Baigusi Kauno 5-ąją vidurinę mokyklą, 1947–1951 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Albinas Čeičys), choro studijai vadovavo Nikodemas Martinonis, kitas disciplinas dėstė Antanas Budriūnas, Jonas Nabažas, Juozas Bieliūnas ir kiti to meto pedagogai. 1966 m. neakivaizdiniu būdu baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą ir įgijo geografijos mokytojos specialybę.
1949–1952 m. Kauno 1-osios septynmetės mokyklos mokytoja, 1952–1988 m. Kauno 7-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, skudučių ir vokalinių ansamblių bei jaunųjų solistų vadovė. Chorus parengė Kauno miesto ir respublikinėms dainų šventėms, ansamblius ir solistus „Dainų dainelės“ konkursams. Mišrusis choras dalyvavo 1969 m. respublikinėje moksleivių meno ir sporto šventėje, o jaunučių ir jaunių visose jos darbo laikotarpio respublikinėse dainų šventėse; konkursuose jie pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Jos išmokyti solistai yra 1976 ir 1978 m. respublikinių „Dainų dainelės“ konkursų laureatai. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, vedė atviras muzikos pamokas; mokykloje atlikdavo pedagoginę praktiką Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos, Vilniaus pedagoginio instituto ir Klaipėdos fakultetų būsimieji muzikos mokytojai-chorvedžiai.
Nuo 1971 m. buvo Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė, muzikos mokymo bendrojo lavinimo mokyklose prie Lietuvos švietimo ministerijos komisijos narė. Organizavo muzikos mokytojams seminarus ir konferencijas, išvykas į kitas mokyklas. Buvo vaikų chorų konsultantė, Kauno miesto dainų švenčių ir 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės dirigentė.
Amiklai

Senieji Amiklai

Senųjų Amiklų (gr. Ἀμύκλαι – Amyklai) griuvėsiai yra 2 km į šiaurės rytus nuo dabartinės gyvenvietės. Miestą įkūrė Spartos karalius Amiklas, Lakedemono sūnus. Pasak Pauzanijo, senieji Amiklai kilę iš achajų tvirtovės, įkurtos dar prieš dorėnų įsiveržimą į Graikiją, tai buvo įrodyta vėlesniais archeologiniais tyrimais. Bronzos amžiaus laikotarpiu gyvenvietė buvo įsikūrusi ant šlaitų virš dabartinių Amiklų. Gyvenvietę nukariavo spartiečiai, ir jos gyventojai tapo perioikais – mažesnes teises turinčiais Spartos polio piliečiais.
Po miesto užkariavimo, Amikluose buvo pastatyta Apolono šventykla, į kurią įėjo prieš tai jau stovėjęs Hiakinto, kuris buvo sena augalių pasaulio dievybė, pilkapis. Jo garbei kiekvieną vasarą buvo švenčiamos Hiakintijos, kurios trukdavo tris dienas. Pirmąją dieną buvo apraudojama jaunuolio mirtis, likusias dvi švenčiamas jo atgimimas kaip Apolonas Hiakintos. Hiakinto kultą Amikluose pakeitė Apolono kultas, ir Hiakintijas imta švęsti kaip Apolono šventes, tačiau amikliečiai negarbino Apolono sesers Artemidės. Amikluose taip pat buvo garbinamas Dionisas kaip Dionysos Psilax (Pagal Pauzaniją, dorėniškai psila – sparnai).
Terekija

Požymiai

22 -25 cm ilgio terekija tokio pat dydžio kaip tikutis (Tringa glareola), bet turi trumpesnes gelsvas kojas. Snapas ilgesnis ir į viršų riestas. Nugara truputį rudai raštuota. Apatinė kūno dalis balta. Susijaudinęs sūpuoja uodega. Šauksmas aukšto tono švilpimas.

Paplitimas

Terekija peri pelkėtose vietovėse tundroje, nuo Kamčiatkos pusiasalio iki Baltosios jūros šiaurės rytų pakrantės. Taip pat šiaurės Norvegijoje ir Botnijos įlankoje. Žiemoti skrenda į Afrikos pakrantes, pietų Aziją ir Australiją. Vidurio Europoje retai pasitaiko. 2005 m. pastebėtos pora terekijų Šilutės rajone.

Maistas

Terekija maitinasi vabzdžiais, kirmėlėmis ir sraigėmis, kurias ji suranda savo ilgu snapu braidydama po seklumas. Savo grobį plauna vandenyje.
Fidžio prezidentas

Fidžio prezidentas – aukščiausias titulas Fidžio salose. Prezidentą paskiria Fidžio vadovų Taryba penkerių metų kadencijai. Pats prezidentas šalyje neturi daug galių, tačiau jis paskiriamas šalies karinių pajėgų vadovu.
Fidžio prezidento pareigos buvo įkurtos tik po 1987 m. šalies karinių perversmų. Tokiu būdu pirmuoju šalies vadovu tapo karinių perversmų vadas generolas Sitiveni Rabuka. Metų pabaigoje Rabukas paskyrė pirmąjį tikrą šalies prezidentą – Penaia Ganilau. Jis vadovavo šaliai iki 1993 m.
Antruoju šalies prezidentu tapo pirmasis Fidžio ministras pirmininkas Kamisese Mara. Jis vadovavo iki 2000 m., kuomet kilo dar vienas karinis valdžios perversmas. Šio perversmo vadas karininkas Frank Bainimarama paiskelbė šalies valdovu. Tačiau greitai po to buvo paskirtas ir naujasis prezidentas – Josefa Iloilo.
Iloilo šaliai vadovavo iki pat 2006 m. Tų metų gruodžio mėnesį šalyje įvyko jau trečiasis karinis perversmas. Jo vadovu vėl buvo karininkas Frank Bainimarama. Tačiau po mėnesio Bainimarama vėl užleido prezidento postą Josefa Iloilo. 2009 m. liepos 30 d. Josefa Iloilo pasitraukė iš prezidento posto nepateikdamas jokios viešos priežasties. Jį pakeitė Fidžio viceprezidentas Epeli Nailatikau.
Fantominis skausmas (filmas)

Siužetas

Aistringas dviratininkas, moterų numylėtinis ir rašytojas Markas patekęs į autoavariją neteko kairiosios kojos. Dabar jam tenka prisitaikyti prie naujų gyvenimo sąlygų, iš naujo jį kurti ir permąstyti padarytas klaidas. Be to jo santykiai su žmona Nika, dukterimi Sara ir broliu Aleksandru įgauna kitokią reikšmę...