Japonų teatras

VII-IX amžius

Dramos tradicija į Japoniją atkeliavo iš Kinijos Naros periodo metu, maždaug VII- VIII amžiuje. Iš Kinijos atkeliavęs budizmas, stipriai keitė ne tik pačių Japonijos žmonių gyvenimą, bet ir turėjo įtakos Japonijos kultūrai, menams. Būtent iš čia atkeliavo Gigaku (šokis su kaukėmis), kuris davė pradžią Japonijos teatro atsiradimui.
Pirmasis Gigaku pasirodymas Japonijoje buvo atliktas iš Korėjos atvykusio, Kinijoje Gigaku besimokiusio aktoriaus Mimaji (Mimashi). Princas Šiotoku išvydęs jo pasirodymą, suteikė jam laikiną rezidenciją ir surinkęs jaunuolių grupes, įsakė Mimashi juos mokyti. Būdamas budizmo kultūros šalininkas ir saugotojas, princas Šiotoku, siekdamas įtvirtinti Gigaku Japonijoje, Mimashi mokinius išsiuntė į svarbiausias šalies šventyklas. Globojamas imperatoriaus dvaro, Gigaku didžiausio savo populiarumo sulaukė VIII amžiaus pirmojoje pusėje, tačiau jau IX amžiaus pradžioje oficialia imperatoriaus dvaro pramoga tampa nauja teatro rūšis Bugaku.
Gigaku ir toliau mokomas ir vaidinamas atokiau nuo sostinės iki XIV amžiaus pabaigos. Mokslininkai nesutaria, dėl Gigaku išnykimo datos, tačiau iki šių dienų yra išlikę daugiau kaip 200 Gigaku teatro kaukių ir veiksmų aprašymų naudotų tiek vėlesniuose teatruose, tiek naudojamų dabar. Vis dėlto, Gigaku yra laikoma vėlesnių teatro rūšių atsiradimo priežastim. Tai bandoma įrodyti tuo, jog daugelis Gigaku naudotų instrmentų, kaukių ir butaforijų buvo perimti Bugaku ir turėjo tiesioginės įtakos No teatro formavimuisi.
Tuo metu, kai Gigaku pasiekė savo populiarumo viršūnę Japonijoje pradėjo rastis dar viena stilizuoto šokio rūšis Bugaku. Tai neįprasčiausias japonų teatro žanras. Jo metu yra šokama ir dainuojama, naudojamos kaukės. Jis pakeičia Gigaku imperatoriaus rūmuose, tampa svarbiausia to meto atliekamojo meto rūšimi.
Bugaku- tai teatras apimantis Indijos, centrinės Azijos, Korėjos, Kinijos ir Japonijos muziką ir šokius. Pagal tradiciją aktoriai iš centrinės Azijos, Indijos, Kinijos išeidavo iš dešiniojo scenos krašto, vilkėdami oranžinės arba raudonos spalvos kostiumus, o Korėjos, Mandžiūrijos artistai iš kairiojo krašto ir vilkėjo žalius arba mėlynus kostiumus. Trupę sudarė 5-6 aktoriai. Tuo metu jau egzistavo 5 Bugaku rūšys: Bubu- kariniai šokiai, Bumbu- šokiai skirti imperatoriaus dvarui, Warawamai- vaikų šokiai, Onamai- moterų šokiai ir Hashirimono- bėgimo šokiai. Įdomiausia tai, jog Japonijoje vaidinamas Bugaku išsaugojo svetimas šokio ir muzikos rūšis, ilgiau nei pačios šalys, kuriose jie atsirado. Taip pat Bugaku atsiradimo laikotarpiu įsitvirtino jo- ha- kyu (pradžia- pertrauka-smarkus), kuris reiškė, jog visi veiksmai turi prasidėti lėtai, tada pagreitėti ir greitai baigtis. Lygiai tokia pati sistema buvo naudojama ir vėlesniuose No vaidinimuose. 

XII-XIV amžius

Bugaku galutinai įsitvirtinus Japonijos scenose, maždaug XII amžiuje Japonijoje pradėjo plisti Suragaku, dar vadinamas ,,šimtu pramogų”. Suragaku į Japoniją atkeliavo iš Kinijos ir greitai įsitvirtino. Aktoriai pradėjo rengti vaidinimus šalies šventyklose į savo pasirodymus įtraukdami šokius ant virvių, žongliravimą, grojimą būgnais. Neilgai trukus XIV amžiuje suragaku aktorius iš Naros regiono Kan’ami savo pasirodymuose pradėjo naudoti skandavimą, kuris leido žiūrovui papasakoti tam tikrą istoriją. Tai buvo pirmasis žingsnis tokio kokį matome dabar Japonijos teatro link. Palaipsniui skandavimas arba poezija, muzika ir šokis, tapo žinomas kaip No teatras, kuris laikomas klasikine japoniško teatro rūšimi, sujungiančia šokį, vaidinimą, muziką ir poeziją. Jo metu demonstruojama balso ir judesio sintezė. Svarbiausias dėmesys skiriamas intensyvioms emocijoms ar atmosferai, per kurią išreiškiamas grožis ir tiesa.
Nors No teatro vaidinimai per jo gyvavimo laikotarpį keitėsi ir buvo tobulinami daug kartų, No istorijoje svarbiausią vaidmenį atliko Kan'ami Kiyotsugu- No pradininko-sūnus Kanze Motokiyo, patobulindamas No atlikimo stilių ir parašęs apie 50 scenarijų, tapusių geriausiais No vaidinimais. Taip pat jis sukūrė pagrindinius teatro traktatus, kuriais rėmėsi ir vėliau atsiradusiuos Japonijos teatro rūšys. No vaidinimuose dramatiškai perteikiama Kinijos istorija ir legendos. Yra penkios atskiros No teatro mokyklos: Kandze, Hošio, Kita, Komparu ir Kongo. Kiekviena iš jų turi mažus skirtumus atmosferos kūrime, vaidinimo stiliuje ir, kaip, savaime suprantama, naudoja skirtingas kaukes ir kostiumus. Keturios mokyklos iš penkių yra tiesiogiai kilę iš trupių, buvusių aktyviomis Naros regione XIV-XV amžiuje. XIV amžiaus pabaigoje tarp teatro trupių pradėjo ryškėti tam tikri skirtumai ir Suragaku skilo į rimtus No ir komiškus Kiogeno vaidinimus. 

Kiogenas ir No

Besivystydamos tame pačiame laikotarpyje abi šios meno šakos buvo vienaip ar kitaip tarpusavy susiję. Iki pat 19 amžiaus vidurio Kiogenas buvo remiamas militaristinės aristokratijos kaip Noh dalis ir dar iki dabar Kiogeno vaidinimai dažnai yra įtraukiami į Noh programas ir kartu kartais yra vadinami Nogaku. Šis teatras atstovauja švelnesnius, komiškus No teatro vaidinimus, skirtingai nei autentiškasis, stiprusis No teatras. Bėgant amžiams, šios dvi formos vystėsi viena šalia kitos. Kiogeno spektakliai dažnai atliekami tarp Noh veiksmo dalių. ir susideda iš 2-3 vaidmenų: Tarō kaja (pagrindinis tarnas/ pirmagymis sūnus, Jirō kaja 2 tarnas ir meistras (主人 shujin). Nemaža dalis vaidinimų yra šintoizmo, budizmo religinių ritualų parodijos. Neretai naudojami kovos menų elementai, įtraukiami trumpi tradicinio šokio pasirodymai dar vadinami- komai. Šiuo metu Kiogen vaidinamas kartu ar atskirai nuo No ir turi apie 260 nepriklausomų vaidinimų. Teatro tradicijas palaiko šeimų grupės, Izumi ir Okura mokyklos. Nuo 2001 metų Kiogeno teatro žanras yra įtrauktas į UNESCO paveldo sąrašą.

Nuo XVI amžiaus

Nors Japonijoje jau egzistavo 2 labai stiprios teatro rūšys, XVI amžiaus pabaigoje- XVII pradėjo vystytis kabuki ir bunraku.
Kabuki (歌舞伎) japonų garsiausias tradicinis vaizduojamasis menas, jungiantis dramą, šokį ir muziką, pradėjęs vystytis Edo laikotarpiu. Pirmą kartą šio stiliaus vaidinimas buvo pastatytas 1603 m. kaip priešprieša No teatrui. Kabuki buvo sukurtas tik iš moterų sudarytų trupių. Tačiau laikui bėgant, moterys pasitraukė iš šios meno srities ir tiek tiek vyriškas, tiek moteriškus vaidmenis galėjo atlikti tik vyrai. Ši taisyklė išliko iki mūsų dienų. Menas vaidinti vyrui persirengus moteriško personažo apdarais gimė tuomet, kai Tokugavų Šiogūnate 1629 m. moterims buvo uždrausta rodytis šalies scenose, dėl visuomenės moralinių normų išsaugojimo. Moters pašalinimas nuo scenos įvyko dėl to, jog tokiu šokiu susižavėjo raudonųjų žibintų kvartale dirbančios prostitutės. Jos pradėjo mėgdžioti „Okuni kabuki“ šokius, supratę, kad Kabuki judesiai yra patrauklūs vyrams, tačiau rengėsi moteriškais, o ne vyriškais rūbais, nors to meto kabuki aktorės vaidinimus atlikdavo apsirengusios vyrų kostiumus, o aktoriai vyrai – moterų. Toks lyčių kaitymas susilaukė didelio dėmesio ir tuo metu tai vadinosi „Okuni kabuki”.
Dėl didelio susižavėjimo neįprastu menu, atsirado vis daugiau Okuni pasekėjų“. Visi kabuki spektakliai skirstomi į 3 kategorijas: jidai-mono (istoriniai vaidinimai), sewa-mono (vaidinimai, atskleidžiantys šeimos gyvenimą) ir shosagoto (šokio pasirodymai). Daugiau nei pusė šių vaidinimų scenarijų buvo parašyti lėlių teatrui (Bunraku), tačiau pritaikyta kabuki. Jidai-mono vaidinimuose vaizduojama samurajų klasė, siekiant išvengti konfliktų su Edo periodo valdžia, vaidinimai atspindėdavo ankstesnius valstybės periodus ir įvykius. Tuo tarpu sewa-mono vaidinimai buvo daug realistiškesni nei istoriniai vaidinimai tiek dialogais, tiek kostiumais  ir vaizdavo tuo metinius įvykius. Žiūrovams, naujais parašytas vaidinimas- tarytum paskalos apie neseniai įvykusias žmogžudystes ar skandalus. Svarbu paminėti, jog kabuki apranga buvo stipriai paveikta kostiumų iš No (能 Nō) ir Kiogeno (狂言Kyōgen) teatrų . Kadangi kabuki aktorių judesiai, kalbėjimo maniera yra stipriai perdėti, jiems buvo sukurti tokie pat nerealistiški, išpūsti rūbai. Kitaip nei No ar Kiogeno teatrai savo pasirodymų metu vietoj kaukių, naudojo ryškų grimą.
Teatre likus tik vyriškos lyties aktoriams, jis vis labiau vystėsi: Onnagata (moters vaidmuo) tapo rafinuotesnis. Atsirado keli kabuki atlikimo būdai: Ichikawos Danjuro I stiprus, energingas, bet perdėtas aragoto ir Sakatos Tojuro I (1647-1709) rafinuotas ir realistiškas wagoto. Keičiantis pačiam vaidinimui keitėsi ir aplinka, kurioje jis buvo atliekamas. Kabuki scena palaipsniui išsivystė sekdama Noh scenos pavyzdžiu. Vaidinimų metu, pradėtos naudoti užuolaidos, kurios leido aktoriams atlikti daug sudėtingesnius, daugiaplanius vaidmenis. Didesni pokyčiai naujai atsiradusiame teatre pradėjo vykti nuo XVIII amžiaus viodurio, kuomet 1722 metais valdžia uždraudė Kabuki ir Bunraku teatrui naudoti savižudybės dėl meilės temą vaidinimuose. 1842-1843 metais uždrausta rengti vaidinimus religinėse vietose. O 1868 metų, žlugus Tokugavų šiogūnatui. Samurajų klasės panaikinimas, reiškė ir visos prekybinės kultūros žlugimą, kurios pagrindu buvo sukurtas Kabuki teatras. Bandyta pakeisti Kabuki repertuarą ir aktorių kostiumus, priartinant juos prie vakarietiškos kultūros, tačiau tokių aktorių kaip Ichikawa Danjuro IX (1838-1903) ir Onoe Kikugoro V (1844-1903) dėka teatras nepasidavė vakarų įtakai ir išlaikė kabuki tradiciją. Kad ir koks unikalus bebūtų Japonijos teatras, XX amžiaus antrojoje pusėje atsirado shin kabuki, dar vadinimas naujuoju kabuki. Jo vaidinimuose derintos tradicinės kabuki formos ir modernaus teatro elementai. Jau keturis šimtmečius kabuki yra vienas pagrindinių meno šakų Japonijoje. Kai kurios pjesės, naudojamos vaidinimams, parašytos XVII a., bet dauguma sukurta XVIII-XIX a.
Kartu su kabuki vystėsi dar viena, išskirtinė Japonijos teatro forma –Bunraku. Manoma, kad Bunraku atsirado Edo laikotarpiu, apie 1600 metus, tapęs populiariu teatru, vaizduojančiu istorinius feodalų laikų įvykius, to meto dramas, kylančias tarp asmenų ar visuomenės grupių. XVIII amžiuje Kabuki plėtojosi ir tuo pačiu metu konkuravo su Bunraku lėlių teatru. Šio amžiaus pradžioje Kioto-Osakos apylinkėje Bunraku įgijo neįtikėtiną populiarumą ir nors vienas garsiausių Japonijos dramatistų Chikamatsu Monzaemon rašė scenarijus tiek Kabuki, tiek Bunraku vaidinimams, Bunraku netgi nustelbė Kabuki.  Bunraku išskirtinumas- teatro vaidinimų metu naudojamos nuo 1 iki 1,5 metrų ūgio lėlės, kurias, valdo profesionalūs aktoriai. Vienas garsiausių Japonijos dramaturgų Chikamatsu Monzaemon rašė scenarijus tiek Kabuki, tiek Bunraku vaidinimams.
No, Kiogenas,Bugaku, Kabuki ir Bunraku su pertraukomis, II pasaulinio karo metu, buvo plačiai atliekami visoje Japonijoje . XX amžius žymėjo Japonijos teatro modernėjimo laikotarpį. 1911 metais atidarytas pirmasis Vakarietiškas Kabuki teatras. Svarbiausias laimėjimas- 1947 metais moterims vėl suteikta teisė vaidinti No spektakliuose,o Bunraku nuo 1955 metų pripažįstama kaip tradicinio Japonijos meno rūšis.

Modernus teatras

Naujieji teatro žanrai atsirado XX amžiaus pradžioje, vienas pirmųjų buvo Shingeki- eksperimentinis vakarietiško stiliaus teatras, kurio susikūrimui didžiausiią įtaką padarė  Hōgetsu Shimamura ir  Kaoru Osanai. Priešingai nei tradiciniai No ir Kabuki, siekė natūralios vaidybos ir plėtojo šiuolaikines temas. Naudojami gerai žinomų ne tik Japonijos, bet ir užsienio rašytojų, tokių kaip Henriko Ibseno, Antono Chechovo darbai.
Pokario laikotarpiu prasidėjo spartus naujų dramų kūrimo procesas.populerėjo realistinės, tačiau tragiškos istorinės dramos. Nauja ir tai, jog modernaus teatro spektakliai neapsiribojo tradicinio teatro scena, tačiau teatrą perkėlė į atviras miesto vietas, gatves.Scenarijai tapo daug sudėtingesni, atsirado ,,vaidinimas- vaidinime”, kuriame laikas yra nepastovus ir aktorių įkūnijami personažai tarytum keliauja laiku, įtraukiama fantastika, tačiau dažnai vis dar naudojamos kaukės.
Garsiausi Shingeki dramaturgai Kara Juro, Shimizu Kunio, Betsuyaku Minoru ir Murai Shimako. Visi jie specializavosi į tam tikrą sritį. Pavyzdžiui Murai Shimako kūrė Hirošimos sprogdinimų tema.  
XX amžiaus pabaigoje 9 dešimtmetyje Tadashi Suzuki suformavo unikalų aktorių mokymo metodą, integruodamas avangardo sąvokas ir klasikinį No, Kabuki teatarą. Tuo pačiu metu taip pat atsirado Sho-Gekijo (mažasis teatras), kurio aktoriais tapo aktoriai mėgėjai, o vaidinimai buvo skirti visai Japonijos visuomenei linksminti, nepriklausomai nuo jų padėties.

Vakarietiški vaidinimai Japonijoje

Japonijoje nuo XX amžiaus pabaigos vis labiau populiarėja vakarietiški vaidinimai. Tokijuje plačiai atliekami Senovės Graikijos teatro vaidinimai, vaidinimai paremti Vilijamo Šekspyro, Fiodoro Dostojevskio, Samuelio Backetto kūriniais. Kiekvienais metais Tokijuje atliekama daugiau kaip 3000 tokio tipo vaidinimų, todėl būtent šis miestas laikomas vienu iš svarbiausių pasaulio teatro centru.
Taip pat Japonijoje paplito opera, operetė, baletas ir daugybė kitų.