google/wiki40b huggingface dataset:
Indėlis

Indėlis - banke padėti pinigai, santaupos, viena iš investavimo priemonių, leidžianti taupyti, laikyti pinigus banke ir tokiu būdu uždirbti pinigų. Bankai paprastai žmonėms moka palūkanas už padėtus indėlius. Kuo ilgesnė indėlio trukmė, tuo didesnės palūkanos mokamos už padėtą indėlį.
Indėlis - siūlomas finansinis produktas klientams bankuose ir kredito unijose. Indėliai, kaip ir taupomosios sąskaitos paprastai yra apdrausti, ir todėl tai yra visiškai nerizikinga investicija. Indėliai nuo taupomųjų sąskaitų skiriasi vienu atžvilgiu - jie turi nustatyta terminą ir palūkanas. Praėjus nustatytam laikotarpiui klientas atsiima savo padėtus pinigus kartu su sukauptomis palūkanomis.
Indėlius priima visi Lietuvos bankai bei Lietuvos kredito unijos. Indėlių palūkanų dydis priklauso nuo indėlio trukmės, padėtos valiutos bei indėlio rūšies. Dauguma bankų turi nustatę minimalią indėlio sumą, kuri gali svyruoti nuo 100 - 500 Lt. Visos bankų už indėlius išmokėtos palūkanos Lietuvoje neapmokestinamos gyventojų pajamų mokesčiu. O pajamos iš parduotų akcijų, investicinių fondų ir obligacijų neapmokestinamos tik tada, jeigu asmuo šiuos vertybinius popierius išlaikė ilgiau nei vienus metus.

Indėlių rūšys

Pagrindinės indėlių rūšys – terminuotieji ir kaupiamieji indėliai. Už terminuotąjį indėlį klientui išmokamos nustatyto dydžio palūkanos arba termino pabaigoje, arba kiekvieną mėnesį. Už kaupiamąjį indėlį kiekvieną mėnesį palūkanos apskaičiuojamos ir pridedamos prie indėlio. Kitą mėnesį palūkanos skaičiuojamos jau nuo didesnės sumos. Taip pat gali būti atvirieji indėliai, iš kurio sąskaitos klientai gali paimti dalį lėšų arba papildyti indėlio sąskaitą nauju įnašu. Svarbiausios indėlio ypatybės – palūkanų dydis, jų apskaičiavimo ir išmokėjimo būdas. Palūkanų dydis priklauso nuo indėlio termino ir indėlio rūšies. Paprastai terminuotųjų indėlių palūkanos būna didesnės nei kaupiamųjų.

Einamasis indėlis

Einamasis indėlis - pinigų laikymas banke nenurodant konkretaus termino. Tokio indėlio palūkanos būna mažesnės už terminuotojo indėlio palūkanas.
Morta Zauniūtė

Biografija

Mokėsi Tilžėje. Tėvas Dovas Zaunius buvo „Birutės“ draugijos pirmininkas, prisidėdavo prie įvairiausių kultūros darbų, rašė eiles. Morta kartu su tėvu priklausė lietuvių parodos Paryžiuje (1900 m.) organizaciniam komitetui, rinko tautosaką, eksponatus Paryžiaus parodai. Drauge su J. Žiliumi ir kt. autoriais sudarė lietuviškų knygų, išleistų Prūsijoje katalogus. Mirus V. Kudirkai, 1900–1905 m. „Varpo“, „Ūkininko“ ir „Naujienų“ redakcijų administratorė.  Vėliau pradėjo tvarkyti socialdemokratų laikraščio „Darbininkų balsas“ praktinius reikalus.
1902 m. Tilžėje atidarė lietuvišką knygyną, per kurį aprūpindavo Rusijoje draudžiama lietuviška literatūra knygnešius, tarpininkavo susirašinėjant JAV, Vokietijos ir Lietuvos visuomenės ir politiniams veikėjams, rėmė LSDP spaudą ir jos darbuotojus, gyvenusius Tilžėje, organizavo socialdemokratinės ir komunistinės spaudos transportavimą bei platinimą. Dėl to ne sykį jos knygyną kratė Tilžės policija. 
Save laikė žmogumi, susijusiu su spauda, knygomis. Laiškus dažnai pasirašinėdavo – Knygininkė. Susirašinėjo su Povilu Višinskiu, Jonu Jablonskiu, Jonu Vileišiu, Felicija Bortkevičiene, Kaziu Griniumi ir kt. Gerai pažinojo ir bendradarbiavo su Vydūnu, Martynu Jankumi.
1930 m. persikėlė į Klaipėdą pas seserį gydytoją Augustą ir nuo 1935 m. spalio 1 d. gavo valstybinę 100 litų pensiją. Manoma, kad žuvo bėgdama nuo rusų kariuomenės, šiai puolant Klaipėdą.
Paežeriai (Kėdainiai)

Istorija

XX a. pr. Paežeriuose buvo du dvarai ir okolica (Šėtos valsčiuje). Dvarai priklausė Požerskiams, okolica – Vaškevičiams.
Olgierd Žemaitis

Olgierd Žemaitis (rus. Жемайтис Ольгерд Феликсович g. 1944 m. spalio 16 d. Maskvoje) – Lietuvių kilmės Rusijos žurnalistas, atsargos papulkininkis, Afganistano karo dalyvis.
Tėvas – Tarybinės armijos generolas majoras Feliksas Baltušis-Žemaitis.

Biografija

1966 m. baigė Kolomensko artilerijos mokyklą. Tarnavo vadovaujančiose pareigose, tarp jų 1968–1972 m. Čekoslovakijoje, kelerius metus Vilniuje, bei 16 m. Turkestano karinėje apygardoje. 1986 m. Afganistane tarnavo pulko artilerijos viršininko pareigose, dalyvavo kovinėje operacijoje išvedant 201-osios motorizuotų šaulių divizijos 149-ą motorizuotų šaulių pulką iš Kunduzo į TSRS teritoriją.
Nuo 1990 m. atsargoje. 1994–2002 m. dirbo Maskvos Kremliaus valstybiniame istorijos – kultūros muziejuje, vadovavo Apsaugos, režimo ir lankytojų skyriui.
Daugelio straipsnių karine – istorine tematika autorius.
Matelėnai (Suginčiai)

Istorija

1687 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje.
Varėnos II valsčius

Varėnos II valsčius buvo dabartinėje pietų Lietuvoje. Centras – Varėna II.
Kauno rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 27 sumažintas Kauno rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Valerijonas Senvaitis, jo pavaduotoju Donatas Jankauskas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Česlovas Ivaškevičius.
Andrius Vištelis-Višteliauskas

Biografija

Buvo baigęs 6 klases. Dalyvavo 1863 m. sukilime, įstojo į Balbieriškių miške telkiamą sukilėlių būrį dalgininku, vėliau pakeltas karininku, kautynėse sužeistas. Sukilimui pralaimėjus, 1864 m. pasitraukė į Paryžių, Italijoje kovėsi Džiuzepės Garibaldžio armijoje, pateko į austrų nelaisvę. Nuo 1870 m. gyveno Prūsijos valdomoje Poznanės kunigaikštystėje, dirbo miškininku, ūkininkavo, vedė lenkę mokytoją Adolfą. „Aušros“ reikalais lankėsi Mažojoje Lietuvoje, korespondavo su Jurgiu Mikšu, Jurgiu Zauerveinu, Jonu Basanavičiumi, Jonu Šliūpu, Juozu Adomaičiu-Šernu ir kt. Po valdžios įsakymo svetimšaliams išsikelti 1886 m. su šeima išvyko į Braziliją. Po dviejų vaikų mirties persikėlė į Argentiną, Buenos Aires. Iš pradžių užsiėmė prekyba, vėliau – žemės ūkiu, toliau susirašinėjo su lietuviais inteligentais, rašė straipsnius į spaudą. Paskutiniuosius 23 metus praleido psichiatrinėje ligoninėje, artimųjų užmirštas, JAV lietuvių kiek šelpiamas. 
1996 m. Kluoniškių kaime atidengtas paminklinis akmuo, ženklinantis A. Vištelio-Višteliausko buvusios gimtosios sodybos vietą. Kitas paminklas pastatytas Zapyškyje, prie kultūros namų. Jame poetą simbolizuoja giedanti paukštė.

Kūryba

Išvertė Juozapo Ignoto Kraševskio poemą „Vitolio rauda“, vertė Adomo Mickevičiaus kūrinius. Kūryboje reiškėsi kaip romantikas, idealizuojantis Lietuvos praeitį, gamtą. „Aušroje“ paskelbė 5 eiliuotus kūrinius. Bendradarbiavo „Varpe“, „Lietuviškajame balse“, „Vienybėje lietuvninkų“. Pasirašinėjo slapyvardžiais J. A. W. Lietuvis, JAVL, KJAWL.
Parašė eilėraščių, pasakėčių („Lietuviškoji kalba“, „Regėjimas“, „Šviesūnas ir pelėda“), domėjosi kalbos tyrinėjimais.
Vieštovėnų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Gaudučių piliakalnis 13 km
Vėlaičių piliakalnis 14 kmGintališkės piliakalnis 15 kmVarkalių piliakalnis 3 km
Gandingos piliakalnis 2,5 kmMišučių piliakalnis 20 km
Kačaičių piliakalnis 20 kmLauko Sodos piliakalnis 38 kmAntkalnio piliakalnis 29 km
Gerduvėnų piliakalnis 22 kmPauškių piliakalnis 13 km
Norgėlų piliakalnis 22 kmLekemės piliakalnis 6 km
Skroblio piliakalnis 17 km
Paliuliškės

Aplinkinės gyvenvietės

Ližiškės – 0,5 km
VILNIUS (Kairėnai) – 2 km
Gailiūnai – 1 km
Galgiai – 2 km
Egliškės – 1 km
Kairėnai (k.) – 1 km
Kelerašio apskritis

Geografija

Teritorija yra Begerano lygumoje (Valakijos žemumos) dalis), išraižytoje upių slėnių. Per apskritį vingiuoja Dunojus, sudarydamas salas, protakas ir senvaginius ežerus. Pietvakariniu pakraščiu teka Ardžešas.
SYN ataka

SYN ataka (angl. SYN flood, SYN attack) yra paplitusi Interneto serverio atakų, kuria galima rimtai sutrikdyti jo darbą, neleidžiant prisijungti teisėtiems vartotojams. Tai viena labiausiai paplitusių TCP protokolo atakų, paplitusi po 1996 metų, kai keli žurnalai išspausdino jos aprašymus su atakuojančio kodo pavyzdžiais. SYN ataka yra DoS (angl. denial of service) ataka ir jos rengimas (išskyrus prieš savo paties severį studijų ar tyrimų tikslais) daugelyje šalių uždraustas įstatymu. Ataka pradedama siunčiant TCP paketą SYN, kurio įprastinis tikslas yra pradėti TCP sesiją.

Atakos variantai

Paprasčiausias puolimo būdas yra tiesiog siųsti daugelį SYN paketų, bandant sukurti tiek TCP jungčių jog serveriui nebelieka resursų jų visų palaikyti. Tačiau nuo tokios atakos palyginus nesunku apsiginti nustatant ugniasienėje protingą skaičių jungčių vienam IP adresui. Be to, administratoriui nesunku nustatyti puolančios pusės IP adresą ir tiesiog jį blokuoti.
Sudėtingesniame atakos variante puolėjas SYN pakete vietoj savo adreso įrašo kitą pasirinktą reikšmę. Tačiau tinklo administratoriams nėra labai sudėtinga nustatyti tikrąjį puolančios pusės adresą. Jei atgalinis IP adresas padirbtas ir aiškiai neteisingas, tokį paketą gali atmesti jau atakuotojo Interneto paslaugos teikėjas kuriam žinomi visi galimi vartotojų IP adresai.

Apsauga

Vienas paprasčiausių gynybos būdų yra padidinti leistiną galimų jungčių skaičių. Tai padeda jei atakuotojo resursai irgi riboti. Jei SYN paketo IP adresas nepadirbtas ar bent jau pastovus, naudojamas jungčių skaičiaus vienam adresui ribojimas, o adresą nustačius – jo blokavimas.
Užuot naudojęs savo atmintį, serveris taip pat gali specialiai parinkti 32 bitų SYN-ACK paketo sekos numerį taip, jog ten būtų visa sesijai tęsti reikalinga informacija kuri su atsakomuoju ACK paketu (sekos numeris tiesiog vienetu didesnis) po to grįžta atgal (angl. syn cookies). Taip galima priimti daug daugiau SYN paketų į kuriuos vėliau neatsakoma. Tačiau negavęs atsakymo tokio vienąkart pasiųsto SYN-ACK patvirtinimo serveris dar sykį pakartoti nebegali, tuo formaliai pažeisdamas TCP protokolą.
Daugiau paketų galima priimti ir jei serverio duomenų struktūra informacijai apie gautus SYN paketus įsiminti yra kuo mažesnė, be jokių buferių kurie, kai reikia sukuriami vėliau, o juos sauganti aibė optimizuota greitai paieškai (angl. syn cache). Serverį galima taip pat apsaugoti papildomu ugniasienės kompiuteriu kuris perduoda toliau tik jau sukurtas jungtis. Yra firmų, teikiančių tokios apsaugos paslaugas. Sudėtingiausia gintis jei atakoje dalyvauja ne vienas o labai daug (šimtai ar tūkstančiai) puolančių kompiuterių. Tačiau tokią ataką sudėtinga parengti.
Hod el Garbio vilaja

Geografija

Šiaurinę krašto dalį užima dykumos ir sudūlėję kalnų masyvai (El Haudas). Pietuose vyrauja sausringos savanos, o pietine riba teka Kolinbinės upė.
Stavropolis

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1777 m. kaip rusų-turkų karo karinė bazė ir vadintas Kaukazo Stavropoliu (Ставрополь-Кавказский). 1785 m. suteiktas miesto statusas. Generolas Grigorijus Potiomkinas čia pastatė vieną iš 10 tvirtovių tarp Azovo ir Mozdoko. Stavropolyje ir jo apylinkėse apsigyveno Dono kazokai, tarnavę šalies pasienio gynyboje. Rusijai užkariavus Kaukazą, Stavropolis tapo strateginiu prekybos ir kariuomenės centru. 1847 m. miestas tapo gubernijos centru. Tarybiniais laikais, tarp 1935 ir 1943 m. miestas vadintas Vorošilovsku (Ворошиловск) Klimento Vorošilovo (1881–1969) garbei. 1946 m. miesto apylinkėse rasta dujų, pradėta jų gavyba.
Gintė Damušytė

Biografija

Tėvas Adolfas Damušis. 1973 m. baigė lituanistinę mokyklą Detroite, 1975 m. baigė vokiečių kalbos kursus Gėtės institute (Vokietija), 1979 m. – istoriją ir politologiją Veino universitete Detroite, gaudama politinių mokslų ir istorijos bakalauro diplomą.
Nuo 1983 m. žurnalų „Bridges“ ir nuo 1984 m. „The Observer“ redakcijų bendradarbė.  1979–1991 m. dirbo Lietuvių informacijos centro direktorė, redagavo to centro leidžiamą biuletenį. 1979–1991 m. Lietuvių katalikų religinės šalpos reikalų vedėjo pavaduotoja, nuo 1992 m. jos tarybos direktorė. Koordinavo Lietuvos Katalikų bažnyčios ir politinių kalinių šelpimą, vertė pogrindžio spaudą. 1979–1983 m. Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos valdybos pirmininkė, JAV lietuvių bendruomenės tarybos narė. 1983–1988 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės (PLB) visuomenės reikalų komisijos valdybos pirmininkė. 2008 m. gegužės 28 d. perdavė savo tėvo prof. Adolfo Damušio ar­chyvą VDU Išeivijos institutui.
1991–1996 m. dirbo Lietuvos misijoje prie Jungtinių Tautų. Nuo 1996 m. delegacijos prie Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos vadovė (Vienoje), nuo 1997 m. Lietuvos Respublikos ambasados Austrijoje patarėja, 1998 m. – laikinoji reikalų patikėtinė, 1998–2001 m. Lietuvos Respublikos ambasadorė Austrijoje, 1999–2001 m. taip pat ir Slovakijai, 2000–2001 m. dar ir Kroatijai. Nuo 2001 m. Lietuvos ambasadorė prie NATO, 2006–2008 m. – Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos ambasadorė ypatingiems pavedimams, Lietuvos paramos Afganistanui koordinatorė.
2008 - 2012 m. – Lietuvos ambasadorė Kanadoje, vėliau - URM ambasadorė ypatingiems pavedimams, atsakinga už ryšius su užsienio lietuviais, 2013-2016 m. - Lietuvos URM Užsienio lietuvių departamento direktorė.
Nuo 2016 m. rugpjūčio 12 d. - Lietuvos ambasadorė Danijoje ir Islandijos Respublikai.
Heinrich Davideit

Biografija

Gimė 1833 m. rugsėjo 22 d. Klaipėdoje, prekybininko šeimoje. 1852 m. pirmą kartą pasirodė teatro scenoje, vaidino ir dainavo vakarinėje Vokietijos imperijos dalyje. 1857 m. susituokė su Bertha Lutze. 1860-1861 m. vaidino Sankt Galene, vėliau Miunchene. 1862 m. pradėjo komiko karjerą ir daugelį metų buvo populiarus Miuncheno komikas, parodijavo įvairių literatūrinių kūrinių personažus. Mirė 1894 m. birželio 21 d. Miunchene.
Išvien

Išvien – Argentinos lietuvių savaitraštis, leistas 1936 m. rugsėjo mėn. – 1939 m. birželio mėn. Buenos Airėse.

Istorija

Padėjo leisti Draugija užsienio lietuviams remti. Išėjo 137 numeriai.
Redagavo Matas Šalčius, P. Leščius, S. Majauskas, Antanas Vilutis.
Sergejus Rusakas

Karjera

Žaidėjas atstovavo įvairiems klubams. FK Minsk, nuo 2018 m. Tarpeda Mensk, o 2019 m. pirmoje sezono pusėje Rusijos Voronežo „Fakel“ ekipą.

FK Palanga

2019 m. vasarą tapo FK Palanga nariu. Debiutavo 2019 m. rugpjūčio 31 d. XXI (21) turo rungtynėse prieš FK Žalgiris, kurios baigėsi palangiškių pralaimėjimu rezultatu 0:4.
Žaidė LFF taurės pusfinalio rungtynėse prieš Gargždų „Banga“, kurias palangiškiai pralaimėjo rezultatu 0:2.
Danas Dambrauskas

Biografija

2003 m. baigė Vilniaus kolegijos Verslo vadybos fakultetą, 2010 m. Mykolo Romerio universitetą. UAB „Kosminija“ direktorius.
Liberalų ir centro sąjungos, partijos „Jaunoji Lietuva“, Tvarka ir teisingumas narys. Nuo 2005 m. organizacijos „Jaunieji liberalcentristai“ narys, Valdybos narys, pirmininkas. 2007–2011 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narys. Judėjimo „Elektrėnai – ne Vilniaus sąvartynas“ iniciatorius ir vadovas.
Sutuoktinė Aelita.
Gorakhpuras

Istorija

Gorakhpuro apylinkėse radosi pirmieji budizmo židiniai, čia taip pat klestėjo džainizmas. Už 20 km nuo Gorakhpuro, Maghare XVI a. gyveno žymus indų poetas Kabyras.
Lietuvos laisvės armija

Lietuvos laisvės armija (LLA) – slapta lietuvių tautinė, karinė ir politinė organizacija, siekusi atgauti Lietuvos nepriklausomybę ne tik politinėmis, diplomatinėmis priemonėmis, bet ir ginkluotomis karinėmis pajėgomis. LLA įkurta 1941 m. gruodžio mėnesį Vilniuje. Steigėjas Kazys Veverskis, 28 metų Vilniaus universiteto teisės studentas, anksčiau mokęsis Lietuvos karo mokykloje.
LLA įkūrėjai, organizatoriai ir vadai: trys broliai – Kazys, Pranas ir Aleksandras Veverskiai, gen. Motiejus Pečiulionis-Miškinis, kpt. Juozas Čeponis-Tauragis, Petras Bartkus-Žadgaila, ltn. Adolfas Eidimtas-Papunis, kpt. Albinas Karalius-Varenis, inž. Snarskis-Šnairys, aviac. kpt. J. Kasperavičius-Visvydas, kpt. Juozas Krikštaponis, Vytautas Šniuolis, kpt. Afanasijus Kazanas ir jo sūnus ltn. Mykolas Kazanas-Mutka, ltn. A. Kubilius, Vladas Montvydas-Žemaitis, viršila Jonas Misiūnas-Žalias Velnias, mokytojas J. Šibaila-Merainis, mjr. B. Kaletka-Senis, ltn. Danielius Vaitelis-Briedis, kpt. Jonas Žemaitis-Vytautas, L. Vilutis-Arūnas, mjr. Jonas Semaška-Liepa, pulk. P. Budraitis ir kiti.
Organizacija pareiškė, kad „LLA neturi nei mažiausio pasitikėjimo kuria nors kaimynine valstybe, Lietuvos likimą sieja ne su kitų didžiųjų valstybių likimu, bet su didžiausiomis savo ir kitų lietuvių pastangomis“.  LLA programoje įvardinti pagrindiniai tikslai: „a) Lietuvos Laisvės iškovojimas; b) naujos vieningesnės ir galingesnės tautinės Lietuvos valstybės atstatymas su sostine Vilniumi ir Klaipėdos kraštu“  
1944 m. liepos 1 d. LLA paskelbė karo padėtį: visi jos nariai, pajėgūs naudoti ginklą, privalėjo burtis į rinktines, išsidėsčiusias miškuose. Organizacija buvo padalyta į du padalinius: veikiantįjį sektorių (VS), pavadintą „Vanagais“, ir organizacinį sektorių (OS). „Vanagai“ – tai ginkluoti partizanai, OS – sėslieji partizanai, užsiimantys veikiančiojo sektoriaus aprūpinimu maistu, transportu, informacija, ryšiais.
1944 m. gruodžio 28 d. žuvo vyriausiasis LLA vadas Kazys Veverskis. 1945 m. sunaikinta daug štabų ir vadų – gruodžio mėn. likviduotas vyriausiosios vadovybės štabas, vadovaujamas gen.  Motiejaus Pečiulionio.
1946 m. LLA dar buvo likę daug žemesniųjų vadų, struktūrų ir nemažai narių. LLA drauge su LAF ir VLIK aktyvistais, Šauliais, Lietuvos kariuomenės kariais, represuotųjų bei ištremtų giminėmis, sudarė pagrindą partizaninei kovai Lietuvoje. Ji įsiliejo į Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) struktūras.
Kaimės pilis

Kaimės pilis – prūsų, vėliau Vokiečių ordino pilis prie Kaimės gyvenvietės, (nuo 1946 m. rus. Zarečje Kaliningrado sritis).

Istorija

XIII a. pirmoje pusėje ant sembų piliakalnio, esančio netoli Dunavos upės, buvo pastatyta medinė pilis, kurią 1255 m. užėmė Vokiečių ordinas. Ji minima 1258 m. Vokiečių ordino ir Sembos vyskupo žemių dalybų akte. 1261 m. pilis buvo perstatyta, padidinta ir perduota valdyti kryžiuočiams ėmusiam tarnauti sembų vitingui Geidučiui (Geidute). 1348 m. ir 1350 m. ją užėmė ir sudegino Kęstutis. 1352 m. jos vietoje iš akmenų pastatyta mūrinė pilis, iš visų pusių saugoma vandens – buvo patvenkti upeliai. 1782 m. pilis vėl perstatyta iš akmenų bei plytų ir padidinta, turėjo aukštą bokštą. 1918 m. pilis perstatyta į dvaro rūmus. Po Antrojo pasaulinio karo pilyje įkurtos kolūkio dirbtuvės, tvartai, kiaulidės, vėliau apleista. Išlikę tik sienų fragmentai.
Voskaičiai

Istorija

XIX a. pab. buvo Voskaičių okolica.

Aplinkinės gyvenvietės

Paaluonys – 2 km
Juodgiris – 1 km
Langakiai – 3,5 km
Pesliškės – 2 km
Vincentava – 3 km
Šveicarijos futbolo varžybos 1898–1899 m.

1898–1899 Serie A pirmenybės

Buvo trys kvalifikacinės grupės: Rytai, Centras, Vakarai.
Silva Povilaitytė

Biografija

Gimė tremtinių šeimoje, 1960 m. grįžo gyventi į Lietuvą. Baigė Vilniaus kultūros mokyklą, dirbo Joniškio kultūros namuose, vaidino dramos mėgėjų kolektyve. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose baigė režisūros ir vaidybos studijas. Nuo 1984 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. Sukūrė per 40 vaidmenų. Dešimt metų dirbo dėstytoja Šiaulių universitete. Šiaulių P.Višinskio viešojoje bibliotekoje režisuoja „Godų vakarus“.
GBU-44/B Viper Strike

GBU-44/B Viper Strike – amerikietiška valdoma sklandanti aviacinė bomba. Valdoma lazeriniu spinduliu ir naudojant GPS.
Tai Northrop Grumman antrinio šaudmens Brilliant Anti-Tank, turėjusio akustinį taikinio ieškiklį, variantas. Viper Strike buvo kuriamas mėtyti iš bepiločių lėktuvų. Vėliau numatyta šį ginklą naudoti Lockheed AC-130 artilerijos lėktuvuose (angl. gunship), kad jie turėtų tikslų ginklą, galimą naudoti iš toli.
Rudžių akmuo

Legenda

Pasakojama, jog kartą naktigonis girdėjo nuo akmens sklindantį cypimą, rėkavimą ir keistą plumpsėjimą. Įsidrąsinęs naktigonis priėjo prie akmens, pažiūrėjo pro jo skylę ir pamatė, kaip viduje velniai vanojasi vantomis ir žviegia.
Kolombo planas

Kolombo planas (angl. Colombo Plan) – tarptautinė organizacija, įkurta 1950 m. sausio mėn. Kolombe, Šri Lankoje vykusio Tautų Sandraugos šalių ministrų susitikimo metu. Pirmosios narės buvo Australija, Indija, Naujoji Zelandija, Pakistanas ir Šri Lanka. Vėliau prisijungė JAV, Didžioji Britanija, Kanada, dauguma Pietų ir Pietryčių Azijos bei Okeanijos valstybių. Šiuo metu organizacijai priklauso 27 šalys.
Iš pradžių Kolombo planas buvo įsteigtas kaip laikina organizacija šešeriems metams. Vėliau jo gyvavimas pratęstas kelis kartus, o 1980 m. – neribotam laikotarpiui. Organizacijos tikslas – stiprinti ekonominį šalių vystymąsi, suteikiant finansinę ir technologinę pakalbą. Ankstyvuoju laikotarpiu Kolombo plano pagrindu išsivysčiusios šalys narės (kaip kad JAV ar Japonija) vykdė besivystančiose šalyse įvairius projektus: plėtė infrastruktrą, statė ligonines, universitetus, pramonės gamyklas, finansavo specialistų paruošimą. Šiuo metu organizacija turi keturias nuolatines programas, kurių projektus finansuoja įvairūs šalių narių donorai.
Vokietijos Rytų Afrika

Raida

Prielaidos susiformuoti Vokietijos kolinijai Rytų Afrikoje susidarė kuomet avantiūristas keliautojas Karl Peters 1885 m. sudarė keletą sutarčių su genčių vadais Afrikos žemyne anapus Zanzibaro sąsiaurio. Vokiečiai aktyviai pradėjo pakrantės tyrinėjimą nuo Rufidžio pietuose iki Vitu šiaurėje. Kadangi Zanzibaro sultonas prieštaravo šiems veiksmams Svahilių krante, pirmasis Vokietijos kancleris Bismarkas pasiuntė 5 karo laivus. Vokietijai atitekę svarbiausi pakrantės miestai buvo Kilva, Bagamojas ir Dar es Salamas.
Naudodamasi Zanzibaro suformuotais karavanų keliais, Vokietija sparčiai plėtė savo įtaką gilyn į žemyną. 1890 m. Heligolando-Zanzibaro sutartimi vokiečiai pasidalino su britais sultonato kontroliuotas pakrantes pusiau, taip pat tiesia linija nustatė tarpusavio sieną žemyne. Pietinė kolonijos siena su Portugalijos Rytų Afrika nusistovėjo ties Rufidžio upe, o vakarinė linija su Belgijos Kongu liko neaiški. Tačiau de facto Vokietija kontroliavo teritorijas iki pat Tanganikos ežero.
Vokiečiai pradėjo ekonominį krašto vystymą. Žemės buvo išnaudojamos komercinei žemdirbystei. Svarbiausiomis kultūromis tapo sizalis, kava, kaučiukas ir medvilnė. Vokiečiai steigė naujus miestus, pradėti tiesti geležinkeliai į krašto gilumą. Kolonijos sostinė Dar es Salamas išaugo ir tapo vienu gražiausių Užsachario Afrikos miestų. 1894 m. atradus aukso gyslas netoli Viktorijos ežero, pradėta kalnakasyba. Nepaisant visų pastangų, kolonija nebuvo pelninga ir reikalavo nuolatinių subsidijų iš Berlyno.
Didžioji dalis teritorijos administravimo, ypač Didžiųjų ežerų regione, buvo atliekama per vietos etninių grupių diduomenę, kuri turėjo savo dinastijas ir tęsė gerokai senesnes tradicijas. Šios nedidelės karalystės mokėjo duoklę Vokietijai. Dėl Vokietijos ekonominės ir kultūrinės politikos kolonijoje ne kartą kilo sukilimai. Didžiausi jų buvo hehių etninės grupės sukilimas 1891–1894, vadovaujamas karaliaus Mkvava, ir Madžimadži sukilimas 1905 m., kilęs pakrantėje.
1914 m. Vokietijai pradėjus karą Europoje, jis vyko ir Rytų Afrikoje, tarp Vokietijos Rytų Afrikos ir Britų Rytų Afrikos (dab. Kenija). Vokiečių kariuomenė ne tik susidūrė su tris kartus didesne Britų kariuomene šiaurėje, bet taip pat patyrė invaziją iš vakarų, t. y. iš Belgijos Kongo. Belgai okupavo vakarinę kolonijos dalį. Nepaisant kai kurių Vokietijos pergalių, 1918 m. generolas Paul Emil von Lettow-Vorbeck pasidavė. Kitais metais, po Vokietijos pralaimėjimo Europoje pasirašius Versalio sutartį, kolonija buvo panaikinta. Jos vakarinis pakraštys perėjo Belgijai (suformuotas mandatas Ruanda-Burundis), o didžioji dalis – Britų imperijai (suformuotas Tanganikos mandatas).