google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Lelešius

Biografija

Mokėsi Trakų, Kaišiadorių, Aukštadvario, Vilniaus gimnazijose. 1949-1954 m. studijavo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete. 1956 m. įstojo į aspirantūrą ir 1961 m. Leningrado kalnų institute apgynė geologijos-mineralogijos mokslų kandidato (daktaro) disertaciją. 1973 m. TSRS Mokslų akademijos Novosibirsko skyriaus Geologijos ir geofizikos institute apgynė geologijos-mineralogijos mokslų daktaro disertaciją.
Nuo 1962 m. dirbo Tadžikijos mokslų akademijos Geologijos institute.

Mokslinė veikla

1954-1955 m. Tian Šanio ir Pamyro kalnuose vykdė geologinę nuotrauką, nuo 1956 m. tyrinėjo Vidurinės Azijos paleozojaus koralus, stratigrafiją, tektoniką, paleogeografiją, paleoekologiją, organinio pasaulio evoliuciją. Nustatė, kad koralų evoliucijoje periodiškai kaitaliojosi klestėjimo laikotarpiai su krizėmis. Paskelbė apie 130 mokslinių straipsnių ir dvi monografijas apie Vidurinės Azijos paleozojaus koralus, stratigrafiją, tektoniką. Domėjosi Vidurinės Azijos aplinkos apsauga.
Shin Megami Tensei: Persona

Shin Megami Tensei: Persona, Japonijoje dar žinoma kaip Persona (jap. ペルソナ = Perusona) yra kompiuterinių vaidmenų žaidimų serija, kuriama japonų įmonės „Atlus“. Vakaruose žaidimus platina „Koei“, „Square Enix“ ir „Ubisoft“.
Tai Shin Megami Tensei žaidimų frančizės dalis (spin-off), kurioje didesnis dėmesys skiriamas demonų iššaukėjams (angl. demon summoners). Išskirtinai leidžiama PlayStation serijos žaidimų konsolėms. Viena žymiausių japonų vaidmenų žaidimų (J-RPG) žanro serija.

Apžvalga

Žaidimas yra paremtas Karlo Jungo psichologijos teorijomis. Naudojamos tokios sąvokos, kaip šešėlis ir persona, filosofuojama šiomis temomis.
Pagrindiniai herojai dažniausiai būna septyniolikmečiai paaugliai. Vienintelis veikėjas, kuris pasirodo visose dalyse yra Igoris, senas senis ilga nosimi. Beje, Jungas savo „Raudonojoje“ knygoje aprašė savo proto kelionę, kurioje jam padeda senas senukas ir jauna moteris. Ketvirtojoje ir trečiojoje dalyse Igoris atlieka svarbesnį vaidmenį nei pirmosiose dalyse, o jam talkina asistentė. Pirmojoje ir antrojoje dalyse komandos dvasinis mokytojas yra Filemonas, kuris irgi buvo aprašytas Jungo, tačiau kitose dalyse jis nepasirodo.
Beveik visose Persona dalyse veikėjams reikia išgyventi dievų išbandymus, kuriuos jie siunčia žmonijai kaip iššūkį, veikėjams reikia gelbėti pasaulį nuo mirties, beprotystės ir viso kito, kas gali sukelti pasaulio pabaigą. Kovoti jiems padeda antgamtinė galia, vadinama persona. Jos dėka galima išsikviesti įvairių mitologijų dievus ir/ar demonus, kurie padeda kovoje. Žaidimo priešai dažniausiai būna: įvairūs demonai, dievai ar šešėliai.

Žaidimo mechanika

Pirmosiose žaidimo dalyse kovos sistema buvo paremta ėjimais, tačiau ji buvo per lėta ir monotoniška. Trečiojoje ir ketvirtojoje dalyse kovos sistema buvo atnaujinta, kovos tapo sklandesnės ir greitesnės. Beje, PlayStation 2 kartos serijos dalyse taip pat yra socialinių ryšių sistema, kuri leidžia žaidėjams atsikvėpti nuo kovų ir pagelbėti sprendžiant kitų veikėjų problemas.
Žemutinis Mianmaras

Žemutinis Mianmaras arba Žemutinė Birma – geografinė teritorija Mianmare, apimanti Iravadžio baseino žemutinę dalį, Iravadžio ir Sitauno deltas, Taemjo ir Taungu žemumas. Įtraukia Ajejarvadžio, Bago, Jangono regionus, kartais įtraukiama platesnė teritorija su pakrantėmis (Tanintajio regionas, Rachinų, Monų valstijos). Svarbiausias miestas – Jangonas.
Žemutinės Birmos terminą įvedė britai, kai po 1852 m. Anglijos-Birmos karo Žemutinė Birma buvo užkariauta britų, o Aukštutinė iki 1885 m. liko nepriklausoma (Birmos karalystė).
Žemutinis Mianmaras yra istorinis monų tautos centras.
Didžioji Lietuva

Didžioji Lietuva − terminas, kuriuo abipus Melno taika nustatytos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Vokiečių ordino Prūsijos krašto sienos gyvenę lietuviai (ypač Mažosios Lietuvos lietuviai) nuo XV a. II pusės ar bent XVI a. pr. vadino visas etninių lietuvių žemes, plytėjusias į šiaurę bei rytus nuo minėtos sienos ir valdytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (nuo 1795/1815 iki 1915 m. − Rusijos imperijos, nuo 1918 m. − Lietuvos Respublikos, nuo 1940 m. − TSRS).
Pilkšvarudis baltikas

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 147 psl.
Vižainis

Geografija

Kaimas išsidėstęs prie vaivadijos kelio Nr. Seinai-Šipliškė-Vižainis-Žydkiemis-Geldapė, 18 km į šiaurės vakarus nuo Šipliškių prie Vižainių ežero, Rytų Sūduvos aukštumoje. Įsikūręs žemumoje, todėl, kaip pasakoja vietiniai gyventojai, kai Suvalkijoje jau sirpdavo vyšnios, Vižainyse dar būdavo sniego iki kelių. 1978–1979 m. žiemą temperatūra krito iki -40 °C, o pusnys prie kelių siekė daugiau, kaip 2 m. Netoli kaimo yra Ravelių kalnas.

Istorija

Apylinkėse dar VI-XI a. gyveno jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIV a. prie kelio iš Vilkaviškio į Seinus stovėjo smuklė, kurią 1409 m. apylinkėse sumedžiojęs taurą, Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila pavadinęs „Stumbrine“. Vėliau greta įsikūręs kaimas dėl vėžių gausybės pramintas Vėžainimis. Pirmą kartą šis pavadinimas užfiksuotas 1549 m., kai karalienė Bona kaimą valdyti perdavė rusų bajorui Petrui Lysui. Netrukus kaime buvo įkurta seniūnija. Kaimui išsiplėtus, 1570 m. jis gavo miesto teises. 1571 m. įkurta Vižainio Šv. Teresės parapija. 1606 m. miestas turėjo 7 gatves: Pavištyčio, Kubilių, Vištyčio, Seinų, Simno, Virbalio, Palenkės ir bažnyčios skersgatvį. Ant kalnelio stovėjo parapijos bažnyčia. Miestelis apėmė 76 valakus žemės. 1642 m. buvo 200 ūkių, kuriuose gyveno 1200 žmonių. 1655–1660 m. miestą nusiaubė švedai, kilo gaisrai, jį teko kelis kartus atstatyti. Po Švedų tvano kilo choleros epidemija. 1659 m. karalius Jonas Kazimieras Vaza atnaujino bažnyčią, prie kurios buvo įsteigta ligoninė ir prieglauda, o 1661 m. įsteigta mokykla. 1663 m. gegužės 11 d. karalius Jonas Sobieskis, siekdamas sustiprinti Vižainio reikšmę, nors ir nesuteikdamas papildomų privilegijų miesto teises patvirtino. 1792 m. vasario 4 d. karalius Stanislovas Augustas, Abiejų Tautų Respublikos seimui pripažinus miesto teises, Vižainiui suteikė herbą – nekarūnuotą baltą erelį raudoname lauke, apjuostą auksine juosta. Privilegija leido turėti rotušę, tik jai pastatyti nebuvo lėšų.
1808 m. mieste gyveno 731 katalikas ir 511 žydų. 1867 m. 205 namuose gyveno 2262 miestelėnai, iš jų 1172 žydai, 977 evangelikai, 613 katalikų. 1845 m. parengtas naujas miesto planas, įrengta nauja turgavietė, tačiau tai nepadėjo nuolat pasienyje likdavusio miesto plėtrai. Galiausiai 1870 m. Vižainis neteko miesto teisių. 1907 m. vėl įsteigta mokykla su biblioteka ir skaitykla. Tačiau gyventojų skaičius nuolat mažėjo. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1921 m. Vižainyje buvo 1396 gyventojai, daugiausia užsiėmę žemės ūkiu. 1935 m. gegužės 31 d. kilo valstiečių maištas. 1939 m. susikūrė vietinių vokiečių militaristinė organizacija Selbstschutz. Antrojo pasaulinio karo metais buvo sunaikinti miestelio žydai. 1944 m. spalio 23 d. Vižainį užėmė Raudonoji armija, jis vėl atiteko Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Vižainio vardas siejamas su lietuvišku žodžiu vėžys, tačiau tai nėra galutinai patvirtinta etimologija.
Saigo Takamoris

Biografija

Takamori gime Sacumos žemėje (dabar Kagošimos prefektūra). Jis buvo vyriausias sūnus neturtingoje samurajų šeimoje.
1854 m. Takamori įsijungė į politinį gyvenimą, aktyviai palaikydamas savo siuzereno politiką. 1858 m. mirus siuzerenui, Takamori grįžo į Sacumą ir sukūrė šeimą.
1861 m. Takamori buvo vėl pašauktas į tarnybą naujojo kunigaikščio Simadzu Hisamicu. 1864 m. Takamori buvo paskirtas Sacumos kunigaikštystės armijos vadu.
1868 m. Saigō Takamori tapo pirmosios Meidži vyriausybės nariu. 1871−1873 m. Vyriausybės nariams lankantis Amerikoje ir Europoje, Takamori faktiškai vadovavo šaliai ir, viršijęs savo įgaliojimus padarė keletą reformų, tuo sukeldamas didelį nepasitenkinimą tarp vyriausybės narių. Takamori nesutiko su Japonijos modernizacija ir reikalavo aneksuoti Korėją iki to, kol tai, jo manymu, padarys vakarų šalys. Nesulaukęs pritarimo savo politikai, 1873 m. Saigo Takamori paliko vyriausybę ir grįžo į Kagošimą.
Netrukus Takamori įkūrė samurajų mokyklą, kurioje mokėsi samurajai atsisakę savo postų vyriausybėje ir tapdami jo pasekėjais. 1877 m. jie sukilo prieš centrinę valdžią, kuri panaikino jų privilegijas ir pensijas. Samurajų išpuolių prieš Meidži reformas apogėjumi tapo Sacumos sukilimas. Patyręs pralaimėjimą prie Kumamoto, Takamori atsitraukė į Kagošimą. Miesto apgulties metu Takamori buvo sužeistas ir nusižudė pagal samurajų papročius.
2003 m. pagal istorinius faktus buvo sukurtas filmas apie Saigo Takamorį „Paskutinis samurajus“.
Barkūnėliai

Istorija

Iki XX a. vid. buvo Bartkūnėlių palivarkas.
Aversas

Aversas ir jo antonimas reversas reiškia dvi monetos ar kokio kito dvipusio daikto (pvz., vėliavos, medalio) puses. Averse vaizduojamas valdovo atvaizdas, valstybės herbas ar kokia kita emblema. Reverse paprastai yra koks nors įrašas.
Senovės Graikijos monarchų monetose vienoje pusėje buvo vaizduojamas dievas arba deivė ir ši pusė vadinta aversu, tuo tarpu reverse buvo mažesnis karaliaus portretas. Daugelyje respublikų, pvz., Atėnų ar Korinto, vienoje monetos pusėje buvo vaizduojamas valstybės simbolis, kartais deivė, ir ši pusė laikyta aversu.
Situacija pasikeitė nuo Aleksandro Didžiojo monetų, kurios buvo kalamos ir ilgai po jo mirties. Užkariavęs Egiptą Aleksandras nurodė savo atvaizdą kalti averse kaip dievo - karaliaus, iš dalies taip tikėdamasis užsitikrinti egiptiečių ištikimybę, kurie savo ankstesnius valdovus faraonus laikė dievais. Vėlesnių helenistinių dinastijų valdovai taip pat kaldino savo portretus averse.
Situacija vėl pasikeitė Bizantijoje, kur Kristaus portretas vaizduotas averse, o mažesnis imperatoriaus portretas - reverse. Šio auksinių monetų stiliaus įvedimas Justiniano II-ojo laikais nuo 695 m. paskatino Islamo Kalifato kalifą Abd al-Malik, kuris anksčiau kopijavo Bizantijos monetų dizainą pakeisdamas krikščioniškuosius simbolius islamiškais, sukurti atskirą islamišką monetų tipą, kuriose ant abiejų monetos pusių buvo tik užrašai. Tokio tipo monetos musulmoniškuose kraštuose kaldintos iki pat moderniųjų laikų.
Vakarų monarchijose, sekant helenistine ir Romos imperijos tradicija, ant vienos monetos pusės buvo vaizduojamas valdovo portretas; ši pusė buvo laikoma aversu.
Burmos katė

Burmos katė (angl. Burmese, taj. แมวเบอร์มีส) – trumpaplaukių kačių veislė. Labai populiari, gerai žinoma visame pasaulyje.

Istorija

Burmos kačių kilmę gaubia paslaptis. Senuose Tailando rankraščiuose minima kačių veislė, garsėjanti žvilgiu tamsiai rudu kailiuku. Greičiausiai būtent šios katės buvo Burmos kačių pirmtakės.
1930 m. iš Birmos į San Franciską buvo atgabenta ruda katytė. Amerikiečiai pamanė, jog tai tamsaus gymio Siamo katė, vėliau paaiškėjo, jog tai buvo Tonkino katė. Ji suporuota su Siamo katinu. Vadoje buvo tamsrudis katinėlis, vėliau suporuotas su motina. Šios vados kačiukai buvo įvairūs, vieni panašūs į Siamo, kiti į Tonkino, treti – į Burmos kates. Kačių augintojai nusprendė išvesti motinos katės tipo ir spalvos veislę.
Vėliau į JAV atvežtos dar kelios Burmos katės, kartais gyvulėliai buvo poruojami ir su Siamo katėmis. XX a. šeštajame dešimtmetyje Burmos katės atkeliavo į Didžiąją Britaniją, iš kur paplito po visą pasaulį.
Pirmosios Burmos katės buvo rudos, tačiau vėliau atsirado ir kitokių spalvų kačiukų. Paaiškėjo, jog šokolado ir neryškius spalvų genus katės atsivežė iš kilmės šalies.

Charakteris

Tai gero, meilaus būdo katės. Mėgsta būti su žmonėmis, Burmos katėms vienatvė – didelė kančia. Retai pjaunasi tarpusavyje, gerai sutaria su vaikais ir šunimis. Dažnai žaidžia, nenustygsta vienoje vietoje. Protingos, išmintingos, kartais – be galo reiklios ir atkaklios.

Fizinės savybės

Burmos katės – vidutinio dydžio. Katytės sveria apie 3,5 kg, patinai didesni ir sunkesni. Kūnas raumeningas, tvirtas, nugara tiesi, krūtinė plati. Kojos plonos, letenos ovalios. Smaili uodega poilgė, galas bukas.
Galvos kontūrai apvalūs, apatinis žandikaulis bei smakras tvirti, platūs. Nosis su ryškiu įlinkiu. Ausys šiek tiek pakreiptos į priekį, toli viena nuo kitos, plačios prie pagrindo. Akys didelės, tarp jų didelis tarpas. Apatinis vokas apskritas, viršutinis tiesus.
Kailis tankus, glotnus, plaukas trumpas, plonas ir švelnus. Kailis nuostabiai švyti.
Pilvas visada šviesesnis už nugarą ir kojas, spalvų perėjimai gana subtilūs. Kačiukų iki šešių mėnesių kailiuke gali būti dryžių pėdsakų. Šiaip spalva galutinai susiformuoja sulaukus 1-2 metų amžiaus.
Spalvų būna pačių įvairiausių: ruda, melsva, šokolado, alyvų, rausva, kreminė, cinamono, sidabrinė ir kt.
Maldenių apylinkė (Akmenė)

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dauginių apylinkės ir Tučių apylinkės.
Puranos

Tematika

Nors puranose dominuoja pasaulio, žmogaus sutvėrimo, dievų istorijos, laiko samprata, tačiau vietomis yra skyrių, skirtų politikai, filosofijai, architektūrai, ritualams, leksikai ir kt. Taip pat aprašoma ne tik tolima senovė, bet ir Puranų laikotarpio įvykiai, susiję su valdovų giminėmis.
Turiniu ir forma puranos artimos indų epui. Turėjo įtakos didžiajai daliai viduramžių Indijos filosofų; jų siužetais naudojosi poetai ir dramaturgai. Puranos sukurtos sanskritu, juntama ir prakritų įtaka. XIX–XX a. pr. dalis orientalistų ir indų religinių reformistų (pvz., Arja samadž) kritikavo puranas kaip iškraipančias hinduizmo esmę, išreikštą vedose.

Chronologija

Puranos minimos Atharvavedoje, brahmanose, aranjakose, upanišadose. Vietomis išaukštinamos iki Vedų lygio. Manoma, kad Puranos kanonizuotos ~VIII a. pr. m. e. Matsjapuranoje pateiktas visas mahapuranų išvardijimas. Puranų laikotarpiu laikoma nuo I tūkstantmečio pr. m. e. iki 650 m. m. e.; toje pačioje puranoje gali būti sutinkami labai įvairaus amžiaus tekstai. Nuo VII-X a. pradedamos kurti upapuranos.
Dramhelerio nederlingosios žemės

Dramhelerio nederlingosios žemės (angl. Drumheller Badlands) yra Kanadoje, Albertoje, šalia Dramhelerio gyvenvietės. Dykinė sudaryta iš smiltainių, skalūnų, argilito. Uolienų amžius – 70 mln. metų. Dėl erozijos susidarė kauburiai, atlikuonys, tarpekliai, daubos, kanjonai. Gausiai randamos dinozaurų fosilijos (jų tarpe ir tyrannosaurus rex). Dramhelerio gyvenvietėje esančiame muziejuje saugomi rasti eksponatai.
Algimantas Variakojis

Algimantas Variakojis (g. 1966 m. kovo 28 d. Lietuvoje) – finansininkas.

Biografija

Algimantas Variakojis 1991 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete baigė ekonomikos krypties studijas.
Nuo 1991 m. iki 1993 m. AB koncerno „Alga“ brokerinės kompanijos atstovas prekių biržose „Būstas”, „Lietuvos birža” ir „Baltijos birža”, nuo 1993 m. iki 1999 m. UAB FMĮ „Apyvarta” vadovas, nuo 1999 m. iki 2000 m. AB FMĮ „Finasta” projektų vadovas, finansų makleris (suteikta generalinė licencija), nuo 2000 m. iki 2003 m. AB FMĮ „Finasta” įmonių konsultavimo departamento vadovas (nuo 2003 m. Algimantas Variakojis buvo AB FMĮ „Finasta” projektų vadovas); bendrovių UAB „Finasta investicijų valdymas”, APB „Apranga”, AB „Verpstas”, UAB „Panevėžio melioracija” valdybos narys; ŽŪB „Žalsvelė” valdybos pirmininkas; nuo 2002 m. iki 2006 m. UAB „Pozityvios investicijos” direktorius.
Algimantas Vincas Kajackas

Algimantas Vincas Kajackas (1932 m. gruodžio 21 d. Trakėnuose, Kalvarijos valsčius – 2015 m. sausio 16 d. Kaunas) – Lietuvos kunigas, teologijos daktaras nuo 1994 m.

Biografija

1956–1961 m. ir 1980–1982 m. studijavo teologiją Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1961 m. įšventintas kunigu. 1961–1975 m. vikaras Prienuose ir Šakiuose. 1976–1984 m. Kauno tarpdiecezinės kunigų seminarijos prefektas, nuo 1984 m. joje, nuo 1990 m. ir Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultete dėsto Bažnyčios istoriją, liturgiką ir patrologiją, 1984 m. docentas. Nuo 1994 m. Vilkaviškio katedros kapitulos kanauninkas.
Paskelbė straipsnių apie Lietuvos Katalikų bažnyčios archyvus, bažnytinį meną, Lietuvos Katalikų bažnyčios istoriją. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Palaidotas Marijampolės Šv. Vincento Pauliečio parapijos bažnyčios šventoriuje.
Įsruties pilis

Įsruties pilis – Vokiečių ordino pilis, pastatyta 1336 m. vietoje sugriautos nadruvių Ansatrapio pilies, Įsruties komtūrijos centras. Iš vakarų ir šiaurės pilį juosė Šernupė.

Istorija

Iš pradžių pastatyta medinė pilis, tapusi viena svarbiausių Vokiečių ordino atraminių pilių, iš jos dažnai buvo rengiami žygiai į Lietuvą. 1347 m., 1366 m., 1370 m. ją buvo apgulusi Algirdo ir Kęstučio kariuomenė. 1380 m. pastatyta 4 flygelių mūrinė pilis. 1390 m. pilyje buvo apsistoję grafo Henrio Bolingbroko (nuo 1399 m. Anglijos karalius Henrikas IV) vedami kryžininkai, kurie talkino Vokiečių ordino kariuomenei per žygį Vilniaus link. 1409 m. pilį puolė kunigaikštis Žygimantas Kęstutaitis. 1457 m. per Trylikos metų karą, pilį sugriovė Lenkijos kariuomenė.
Atstatyta 1525 m. pilis tapo Įsruties apskrities (Prūsijos kunigaikštystė) administracijos rezidencija. XVII a. po karų su švedais perstatyta. Nuo 1723 m. ar 1724 m. pilyje veikė Krašto teismas. 1881 m. pilis paversta kareivinėmis, joje stovėjo Lietuvių ulonų dvyliktojo pulko įgula, įrengtas kalėjimas. Per 1914 m. rugpjūčio – rugsėjo Rytų Prūsijos operaciją pilyje iš pradžių buvo Rusijos imperijos kariuomenės Pirmosios armijos (vadas Pavelas fon Renenkampfas), ją sumušus – Vokietijos imperijos kariuomenės aštuntosios armijos (vadas Paulis fon Hindenburgas) štabas. 1945 m. pilį sudegino TSRS kariuomenė. Po karo sovietinė okopacinė valdžia pilyje įsteigė pieninę, mašinų remonto įmonę. XX a. pabaigoje jos iškeltos, teritorija tvarkoma, numatoma įrengti muziejų. Veikia Pilies kultūros centras.
Prie pat pilies stovi paminklas Lietuvių ulonų pulko kariams, žuvusiems per Pirmąjį pasaulinį karą, dalis paminklo apie 1952–1953 m. sunaikinta.
Miniatiūra

Miniatiūra (lot. minium − cinoberis (raudoni dažai, senovėje vartoti didžiosioms rankraštinių knygų raidėms spalvinti))  − rankraštinių knygų iliustracija, iliuminacija.
Miniatiūra tapoma tempera, guašu, akvarele, piešiama plunksnele, sidabruojama, auksuojama. Miniatiūra apima teksto iliustracijas (dažnai per visą puslapį), inicialus ir dekoratyvinius knygos apipavidalinimo elementus (atsklandas, užsklandas, ornamentus, vinjetes, aprėminimus, bordiūrus).

Istorija

Senovės Egipte papiruso rankraščiai (Naujosios karalystės „Mirusiųjų knygos“) buvo puošiami tapytomis miniatiūromis. Senovės graikų ir romėnų miniatiūrų tapyboje ryšku sienų ir molbertinės tapybos įtaka (Iliados, Vergilijaus laiškų tapytos miniatiūros, IV−V a.). Miniatiūrų ypač padaugėjo, paplitus rankraštinei knygai kodeksui, gradualui.Miniatūra naudojama ir eileraščių ar kitų kūrinių vaizdavimui piešiniuose.
Viduriniais amžiais įvairiose Europos ir Azijos šalyse susikūrė savitos miniatiūrų tapybos mokyklos. Bizantinių knygų (Dioskorido kodekso, VI a., Chludovo, IX a., Paryžiaus, X a., psalmynų) miniatiūrose susipynė vėlyvosios antikos ir orientalistiniai elementai, išryškėjo jų dekoratyvinis pobūdis; islandų ir anglosaksų knygų (Daro knyga, VII a., Kelso knyga, apie 800) miniatiūrose dominavo ekspresyvūs geometrinių motyvų, Merovingų rankraščių (Sakramentarijaus iš Želonės, VIII a.) miniatiūrose − zoomorfiniai ornamentai. Ekspresyvių, bizantinės manieros figūrinių miniatiūrų sukurta Karolingų laikotarpio rankraščiuose (Ebo evangelija, Utrechto psalmynas, abu IX a.). Nuo X a. Europos miniatiūrų tapyboje atsirado daugiau buitinių siužetų iš evangelijų ir šventųjų gyvenimo, padidėjo ekspresyvumas.
Romaninio laikotarpio knygų (Apokalipsio iš Sen Severo, XI a., Psalmių komentarijaus, XII a.) miniatiūroms būdinga plokštuminis, dažnai ritmiškas piešinys, schematiška kompozicija. Gotikinėse miniatiūrose atsirado realistinių bruožų; figūros įgijo daugiau psichologiškumo, jos dažnai buvo tapomos peizažo ar interjero fone. XV a. pabaigoje−XVI a. pradžioje sukurta renesansinių bruožų turinčių miniatiūrų.
Rytų šalyse miniatiūros paplito VIII−XVIII amžiuje. Egipto miniatiūrose buvo laikomasi koptų dailės tradicijų, Irako ir Sirijos miniatiūrose ryški kinų ir mongolų miniatiūrų įtaka. XIII−XVI a. įvairiuose miestuose (Bagdade, Tebrize, Širaze, Isfahane, Herate) susikūrė savitos miniatiūrų tapybos mokyklos.

Miniatiūros Lietuvoje

Lietuvoje miniatiūros paplito nuo XIV amžiaus. Buvo laikomasi Bizantijos ir Europos miniatiūrų tapybos tradicijų. Sukurta ornamentuotų arba figūrinių inicialų, dažnai įkomponuotų į stačiakampį kontrastingos spalvos foną, siužetinių (Lavriševo evangelija, XIV a.) bei portretinių miniatiūrų (L. Sapiegos evangelija, XV a.). Linijų pynėmis arba augalinių motyvų inicialais dažnai buvo puošiami XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dokumentai.
Kolainių Švč. Mergelės Marijos, Karmelio kalno karalienės bažnyčia

Istorija

Pirmoji katalikų bažnyčia Kolainiuose pastatyta 1740 m. dvarininko Jono Adamkavičiaus. Po 1864 m. bažnyčia uždaryta, 1867 m. ji paversta cerkve (Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė). 1922 m. cerkvė vėl pertvarkyta į katalikų bažnyčią, o 1942 m. pastatyta nauja medinė Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė.
Dabartinė bažnyčia pašventinta 1997 m. spalio 12 d.
Net-a-Porter

Net-a-Porter LLC – 2000 m. įkurta internetinė aukštosios mados dirbinių parduotuvė. Šiuo metu ji yra populiariausia visame mados pasaulyje.
2010 m. prabangos prekių grupė „Richemont“ įsigijo 67 % „Net-a-Porter“ įmonės akcijų už $343 milijonus JAV dolerių. „Richemont“ mano, jog šio tinklalapio vertė siekia $533 milijonus USD.
Fulco di Verdura

Fulco di Verdura (Fulco Santostefano della Cerda; 1898 m. kovo 20 d. – 1978 m.) – Verduros kunigaikštis ir Murata la Cerda markizas, įtakingas Italijos juvelyras.

Gyvenimas

Gimė Palerme, Italijoje. Jis buvo paskutinis nešiojantis jau išnykusį Sicilijos, Verduros kunigaikščio titulą ir susigiminiavęs su iškiliu Sicilijos kunigaikščiu, rašytoju Giuseppe Tomasi di Lampedusa, žymaus romano „Leopardas“ autoriumi. Jo karjera prasidėjo susipažinimu su dizainere Gabrielle „Coco“ Chanel ir kompozitoriumi Cole Porter. Di Verduros biografija buvo publikuota „Thames and Hudson“ autorės Patricijos Corbett.
Žagariškė (Šiauliai)

Istorija

1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Vilkdaržė – 1,6 km
RAUDĖNAI – 0,5 km
Paraudžiai – 1,4 km
Pėžai – 3,6 km
Vanagiškė – 3,2 km
 KURŠĖNAI – 13 km 
ŠIAULIAI – 39 km
Luiniai – 3,2 km
Bartlaukė – 3,3 km
Patyreliai – 2 km
Arvydas Baublys

Biografija

1976 m. Kauno medicinos institute baigė gydomąją mediciną.
Alytaus apskrities S. Kudirkos ligoninės direktoriaus pavaduotojas stacionarinės sveikatos priežiūrai, gydytojas endokrinologas
LSDP Alytaus skyriaus narys. Nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Danutė, duktė Jūratė.
FIDE meistras

Platesnis vartojimas

Atskiras FIDE meistro titulas suteikiamas ir  šachmatų kompozicijų kūrėjams bei sprendėjams,  o taip pat, ir šaškių žaidėjams. 
WFCC  nuo 2010 m. suteikia atskirus  šachmatų kompozicijų sprendimo ir kompozicijų kūrybos FIDE meistro titulus. Iki tol juos suteikdavo FIDE. 
Tarptautinė šaškių federacija (FMDJ), šaškininkams, taip pat, suteikia panašų FMJD meistro titulą.
Vilniaus Vyturio pradinė mokykla

Istorija

1991 m. balandžio 18 d. įsteigta Vilniaus pradinė mokykla Nr. 3. 1992 m. spalio 13 d. mokyklai suteiktas „Vyturio“ vardas.