google/wiki40b huggingface dataset:
Juozas Neimontas

Juozas Neimontas (1875 m. liepos 20 d. Plutiškių k., Ūdrijos valsčius, Marijampolės apskritis – 1963 m. rugpjūčio 5 d. Luokė, Telšių rajonas), vargonininkas, chorvedys, pedagogas ir kompozitorius.

Biografija

Pas Plutiškių ir Kalvarijos vargonininkus išmokęs vargonuoti, 1896–1899 vargonininkavo ir vadovavo chorui Ūdrijoje. Paskatintas A. Grinkevičiaus, platino lietuvišką spaudą, rinko ir periodikoje skelbė lietuvių liaudies dainas. 1899–1903 Varšuvos muzikos institute studijavo vargonavimą, o 1903–1907 muzikinį darbą dirbo JAV. Vargonininkavo Brukline, Šv. Angelų parapijoje, vadovavo lietuvių „Birutės“ chorui, suorganizavo darbininkų chorą, muzikinį darbą dirbo su M. Petrausku. Grįžęs iš JAV, vėl apsigyveno Ūdrijoje, kur subūrė 40 dalyvių mišrųjį chorą, rengė vakarus – koncertus, populiarino lietuvių dainas. Čia pirmą kartą nuskambėjo ir jo išplėtota lietuvių liaudies daina „Pasisėjau žalią rūtą“. 1913–1914 m. vadovavo Suvalkų „Vienybės" draugijos chorui, o 1914, pasitraukęs į Rusiją, Oriole subūrė lietuvių karo pabėgėlių mišrųjį chorą. Grįžęs į Lietuvą, dirbo vargonininku ir mokytoju Alytuje (1918–1922) ir Veisiejuose (1922–1957). Visur vadovavo chorams, kuriuos parengė Lietuvos dainų šventėms. Buvo 1925 m. Pavasarininkų dainų šventės jungtinio choro (450 dalyvių) Alytuje dirigentas. 1958–1961 m. gyveno Palemone, o 1961–1963 m. Luokėje. 1937 m. paskirta valstybinė pensija, o 1938 m. už nuopelnus lietuvių tautai ir svarbius darbus muzikos baruose apdovanotas Gedimino V laipsnio ordinu.
J. Neimontas buvo vienas iš pirmųjų lietuvių muzikų – chorvedžių, tais nepaprastai sunkiais Lietuvai metais organizavęs chorus ir rengęs lietuviškus vakarus – koncertus. Rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas, platino draudžiamą lietuvišką spaudą, kėlė savo krašto žmonių muzikinę kultūrą. Visoje Lietuvoje greit išpopuliarėjo jo išplėtota liaudies daina „Pasisėjau žalią rūtą“. Parengė ir išleido dainų rinkinius „Auksinės varpos“ (1909), „Pirmutinė kregždutė“ (1910), „Kanklės“ (1913), „Perlų vainikas“, „Neverk, mergele“, „Siuntė močiutė“, „Svetimoj šaly" (visi 1926).
Stasė Janušonienė

Biografija

1963 m. baigė Radviliškio vakarinę vidurinę mokyklą.
Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos, 2008 m. Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narė
1997–2000 m., 2004–2007 m. 2009–2011 m. ir nuo 2011 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Palangos seniūnija

Istorija

Seniūnija sudaryta 1529 m.
Seniūnijai priklausė Palangos dvaras, daug žemių aplink Kretingą, Gargždus.
Miestučiai

Miestučiai (rus. городки́) - senovinis rusų žaidimas, išpopuliarėjęs ir Karelijoje, Suomijoje, Estijoje. Lietuvoje buvo paplitęs Kuršių Nerijoje.
Žaidėjų arba komandų uždavinys - metama lazda kuo greičiau išmušti iš anksto sudarytas figūras iš miesto (kvadrato), pagal žaidimo taisykles.

Žaidimo dalyviai

Varžytis gali atskiri žaidėjai (du, keturi ir t. t.) arba dvi komandos. Žaidėjus teisėjas gali keisti bet kuriuo metu. Naujas žaidėjas žaidžia tuo numeriu, kuri jis pakeičia.

Teisėjai

Vyriausiasis varžybų teisėjas – būna vienas, (pvz., mokinių žaidime - mokytojas), kuris gali turėti pagalbininkų. Teisėjai sprendžia iškilusius ginčus, prieš varžybas pažymi metimo linijas, pastato figūras. Jie turi teisę nutraukti žaidimą. Žaidžiant aikštelėje gali būti tik žaidėjai ir teisėjai.

Žaidimas

Prieš varžybas komandos išsirikiuoja prie pažymėtos linijos ir žygiuoja prie kvadratų, paskui išsirikiuoja viena priešais kitą, pagerbia varžovus. Abiejų komandų kapitonai ateina prie teisėjo, pasisveikina su juo ir vienas su kitu. Teisėjas leidžia kapitonams traukti burtus, kuri komanda pradės žaidimą. Žaidimas pradedamas dešiniajame mieste. Kiekvienas žaidėjas atlieka po du metimus iš eilės, stengdamasis pataikyti į mieste pastatytą figūrą. Vaikai meta vienas paskui kitą eilės tvarka. Kai visi dešiniojo miesto komandos žaidėjai atlieka po du metimus, žaidžia kita komanda. Ji muša kairiojo miesto figūras. Visos figūros pradedamos išmušinėti nuo pirmosios linijos (5-6 m). Kai žaidėjams pavyksta išmušti iš kvadrato nors vieną miestutį, jiems suteikiama teisė likusius miestučius mušti nuo artimesnės linijos (3-4 m). Kai išmušami visi figūros miestučiai, statoma nauja figūra. Figūra laikoma išmušta, kai visi miestučiai išrieda iš kvadrato.
Partiją laimi ta komanda, kuri mažesniu metimų skaičiumi išmuša visas figūras. Baigusios vieną partiją, komandos keičiasi miestais. Tada žaidimą pradeda kita komanda. Susitikimą laimi komanda, kuri nugali du kartus. 6-7 metų amžiaus vaikams rekomenduojama iš eilės žaisti nedaugiau kaip 2-3 partijas. Metimo linijas galima pažymėti arčiau prie kvadratų, kad dauguma vaikų numestų lazdą iki figūrų.
Mikro šogis

Mikro šogis (jap. 五分摩訶将棋 gofun maka shōgi; taip pat vadinamas aguoniniu šogiu) - modernus šogio variantas.

Figūrų atsigaivinimas

Taip pat mikro šogyje galima atsigaivinti nukirstas figūras. Per žaidimą galima atsigaivinti ne daugiau kaip dvi figūras ir atgaivintas pėstininkas negali matuoti.
Vestervikas

Geografija

Miestas yra įsikūręs ant Baltijos jūros kranto.

Istorija

Miesto teisės Vestervikui buvo suteiktos 1433 m.
Gediminas Čepulis

Biografija

Baigė Joniškio 3-ąją vid.mokyklą. 1987 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, statybininkas – inžinierius.
1987–1990 m. dirbo Joniškio rajoninėje statybos organizacijoje. 1990–1995 m. Joniškio valdybos Statybos skyriaus vedėjas.
1995–1997 m. Joniškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas. Šiaulių apskrities viršininko administracijos Teritorijų planavimo ir statybos valstybinės priežiūros skyriaus vyr. specialistas. 2010–2011 m. Joniškio rajono savivaldybės administracijos direktorius, nuo 2011 m. Joniškio rajono savivaldybės meras.
1994 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai, 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdžio narys.
1995–1997 m., 1997 m. balandžio-rugpjūčio mėn., 2003–2007 m., 2008-2010 m. ir nuo 2011 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Vienas iš Joniškio estrados žvaigždžių. Sutuoktinė Reda, vaikai Justina, Tautvydas.
Mokegva

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1541 m. kaip Villa de Santa Catalina de Guadalcázar del Valle de Moquegua. Pavadinimas kilo nuo upės ir galimai reiškia „drėgną vietą“. 1868 m. Mokegvą suniokojo žemės drebėjimas, 1880 m. – čiliečių antpuolis.
Meras

Meras (lot. maīor 'didesnis') – daugelyje valstybių politikas, atliekantis realias arba simbolines vykdomosios valdžios vadovo funkcijas savivaldos objekte, dažniausiai miesto ar rajono savivaldybėje. Tiek pareigų pavadinimas, tiek funkcijos skirtingose šalyse labai skiriasi.

Istorija

Nors žodžio kilmė ir lotyniška, šis titulas pradėtas naudoti po Romos imperijos žlugimo – barbarai taip vadino savo aukščiausius valdovus.

Lietuvoje

Iki 2014 metų Lietuvoje vietos savivaldos merą slaptu balsavimu išrinkdavo taryba (per 2 mėn nuo savo išrinkimo), taryba galėdavo merą ir atleisti iš pareigų. 2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose pirmąkart merai išrinkti tiesiogiai.  Meras nustato tarybos darbotvarkes, šaukia tarybos posėdžius, jiems pirmininkauja, koordinuoja tarybos komitetų ir komisijų veiklą, pasirašo tarybos, valdybos sprendimus ir posėdžių protokolus, turi sprendžiamąjį balsą, kai dėl sprendimo tarybos narių balsai pasiskirsto po lygiai, teikia tarybai Finansų ir biudžeto komiteto pirmininko kandidatūrą, atstovauja savivaldybei įvairiais klausimais.
Arūnas Mika

Biografija

Futbolą pradėjo žaisti septynerių metų kaip vartininkas, tačiau karjerą pradėjo kaip puolėjas Vilniaus „Žalgirio“ klube ir jame žaidė nuo 1987 iki 1989 m. Vėliau penkerius metus gynė (1989–1994 m.) „Klaipėdos Sirijaus“ komandos garbę kaip gynėjas ir puolėjas. 1994 metais perėjo į „Kauno Inkaro“ klubą kuriam atstovavo iki 1998 metų. Toliau žaidėjas metus žaidė Rusijoje „Machačkalos „Anži“ klube (1998 m. 1999 m.), atstovavo „Kauno Žalgirio“ (1999–1999 m. bei FBK Kauno (2000–2001 m.) komandoms. Iš Kauno žaidėjas išvyko į Šiaulius, kur atstovavo „Sakalo“ klubui (2001 m.), tačiau nepraėjus nė sezonui išvyko į Švediją ir gynė trečioje pagal pajėgumą Švedijos lygoje žaidusią Arvikos miestelio komandos garbę (2001–2001 m.). Po metų Švedijoje žaidėjas persikėlė į Farerų Salas, kur žaidė „B71“ komandoje (2002–2002 m.) Sezoną praleidęs ne pačioje stipriausioje lygoje, žaidėjas grįžo į tėvynę ir tapo Lietuvos čempionų „FBK Kaunas“ komandos nariu. Po metų Kaune žaidėjas išvyko arčiau savo gimtinės į Klaipėdą ir atstovavo „Rodovito“ komandai nuo 2003 iki 2004 metų. Būdamas 34 metų, žaidėjas grįžo atgal į Švediją, kur baigė savo karjerą šeštoje pagal stiprumą lygoje žaidusioje ekipoje „Hillringsberg“. Po ilgos pertraukos žaidėjas nusprendė išbandyti salės futbolą ir 2011 m. sudarė sutartį su Norvegijos Hamar miesto lygos "BFK Pondus" komanda.
Per savo karjerą žaidėjas žaidė gynėjo, saugo ir puolėjo pozicijose.
XIX amžius

Devynioliktas mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1801 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1900 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVIII amžius – XIX amžius – XX amžius
Dešimtmečiai: 1-as 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as
Disarmonia Mundi

Istorija

Disarmonia Mundi 1999 metais įkūrė Ettore Rigotti. Netrukus prie grupės prisijungė vokalistas Benny Bianco Chinto, gitaristas Simone Palermiti ir bosistas Mirco Andreis. 2002 metais jie išleido debiutinį albumą Nebularium, kurį prodiusavo pats Ettore Rigotti. Po to grupę paliko Benny Bianco Chinto bei Simone Palermiti.
Likę du nariai, Ettore Rigotti ir Mirco Andreis, 2003 metais į grupę pakvietė vokalistą Claudio Ravinale. Tais pačiais metais Disarmonia Mundi atkreipė Scarlet Records dėmesį bei pasirašė sutartį su šia įrašų kompanija. Ettore susisiekė su Soilwork vokalistu Björn Strid ir pakvietė jį įrašyti vokalo partijas būsimajam albumui. Taip pat buvo priimtas gitaristas Federico Cagliero bei netrukus buvo išleistas antrasis grupės studijinis albumas Fragments of D-Generation.
FC Sheriff

Istorija

Daugakartinis Moldavijos čempionas.
Aštuonių kantonų konfederacija

Aštuonių kantonų konfederacijos susidarymas

Aštuonių kantonų konfederacija susidarė senajai trijų kantonų konfederacijai įjungus penkis naujus narius. Mortgarteno mūšis stipriai pakeitė jėgų balansą regione. Per keturiasdešimt metų susiformavo ištisas gynybinių sąjungų tinklas: Liucerna 1332 m., Ciūrichas 1351 m., Cugas 1352 m., Glaris 1352 m., Bernas 1353 m. Taip susiformavo aštuonių mažų valstybių sąjunga, vadinama Aštuonių kantonų konfederacija.
Šios sąjungos dar nė iš tolo negalima laikyti vieninga valstybe, nes tai buvo labai skirtingų valstybėlių sąjunga. Sąjunga iš pradžių buvo gana silpna, besiremianti daugeliu tarpusavio sutarčių, kurių nevisose dalyvavo visi kantonai. Nepaisant to pamažu iš šių sąjungų išsivystė savarankiškas Šveicarijos valstybinis darinys Šventosios Romos imperijos sudėtyje.

Kunigų chartija

1370 m. konfederacija pirmą kartą buvo sustiprinta: pasirašyta Kunigų chartija. Ją sudarė šeši kantonai kontroliavę judėjimą iš Gotardo perėjos: Ciūrichas, Liucerna, Cugas, Uri, Šviucas ir Untervaldenas. Tai buvo svarbus dokumentas: juo suvienodinti esami įstatymai ir visi žmonės paskelbti lygūs prieš įstatymą. Teisingumas turėjo būti įgyvendinamas nepriklausomai nuo to ar teisiamas kilmingas ar paprastas žmogus, ar jis yra pasaulietis ar dvasininkas.

Stanser Verkommnis

Laikotarpio pabaigoje buvo sudarytas Stansero susitarimas (Stanser Verkommnis), kuris sureguliavo konfederacijos viduje kilusį konfliktą dėl Zoloturno ir Fribūro priėmimo. Po to sekęs konfederacijos išsiplėtimas vadinamas Trylikos kantonų konfederacija.
Juozas Gražulis (1900)

Juozas Gražulis (1900 m. sausio 14 d. Trilaukyje, Pajevonio valsčius – 1946 m. gegužės 7 d. Archangelsko sritis) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija

1919 m. baigė Karo mokyklą Kaune, 1928 m. – Versalio fortifikacijos karo mokyklą.
Nuo 1919 m. sausio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919–1920 m. dalyvavo nepriklausomybės kovose su bermontininkais, Sovietinės Rusijos ir Lenkijos kariuomenėmis.
1923 m. kovo mėn. perkeltas į Generalinį štabą. Nuo 1929 m. Karo technikos štabo techninės dalies viršininkas. 1931 m. pulkininkas leitenantas. Dėl dalyvavimo 1934 m. voldemarininkų puče teistas, paleistas į atsargą, atimtas karinis laipsnis. 1938 m. Lietuvos Respublikos prezidento Antano Smetonos įsaku karininko laipsnis grąžintas.
Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą 1940 m. liepos mėn. suimtas. 1941 m. kovo mėn. Ypatingojo pasitarimo nuosprendžiu kalintas Vorkutos, vėliau Archangelsko srities lageryje, kur ir žuvo.
Robert Campin

Robertas Kampenas (ol. Robert Campin, apie 1375-78 – 1444 m. balandžio 26 d.) – flamandų ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkas, kurio asmenybė tapatinama su dailininku, vadintu „Flemalės meistru“, kuris laikomas vienu realistinio Nyderlandų meno pradininkų.

Istorinės žinios

Flemalės meistru yra vadinamas dailininkas, kurio trys, XV a. pradžioje atlikti darbai yra Štedelio institute Frankfurte prie Maino. Yra spėjama, kad šie darbai buvo atgabenti iš Flemalės miesto Valonijoje. Dėl to jų nežinomas autorius buvo pavadintas Flemalės meistru. Egzistuoja grupė dailės darbų, kurie dėl stilistinių ir technikos panašumų buvo priskirti Flemalės meistrui. Iš jų aiškėja, kad Flemalės meistras tikriausiai yra ankstyviausias flamandų dailininkas, kuris pradėjo realistiškai vaizduoti objektus ir plačiai naudoti aliejinės dailės techniką savo darbuose. Šių bruožų įvedimas į Nyderlandų dailę buvo priskiriamas broliams Janui ir Hubertui van Eikams. Flemalės meistro tapatybė buvo susieta nustačius Rogiro van der Veideno mokytojo, Roberto Kampeno vardą. Iš tikro nėra jokių dokumentuotų patvirtinimų, kad Robertas Kampenas yra Flemalės meistras, taip pat jokių tikrai žinomų ir dokumentuotų Kampeno darbų. Visgi vyrauja dailėtyrininkų konsensusas, kad Robertas Kampenas yra tas pats Flemalės meistras. Nei vienas darbas, iš tikro, negali būti vienareikšmiškai jam priskirtas. Gali būti, kad dalį jų atliko Kampeno dirbtuvių mokiniai, tarp jų Rogiras van der Veidenas. Gali būti, kad Flemalės meistras iš tikro buvo visai kitas dailininkas.
Robertas Kampenas gimė apie 1375−1378 m. Turnė arba Valansjene. Turnė mieste jis minimas „meistru“ nuo 1406 m. Ankstyviausias išlikęs jo darbas „Guldymas į karstą“ datuojamas apie 1410 m. (Kurto institutas, Londonas). Tokiu būdu jo darbai yra ankstesni už bet kurį žinomą brolių Van Eikų darbą. 1410 m. jis tapo Turnė piliečiu. Gali būti, kad užėmė Turnė civilinį postą. Žinoma, kad Kampenas buvo tapęs pasiturinčiu ir gerai žinomu Turnė dailininku, turėjo dideles dirbtuves. Jam miesto valdžia užsakinėjo iškabų, savivaldos pastatų, bažnyčių dekoravimą. Visgi neišliko nei vienas žinomas dokumentuotas Kampeno darbas. 1427 m. minima, kad į jo dirbtuves buvo priimti du mokiniai: Rogelet de la Pasture (paprastai juo  identifikuojamas Rogiras van der Veidenas) ir Jacques Daret. Vienintelis išlikęs dokumentuotas Jacques Daret darbas rodo tiesiogines sąsajas su Flemalės meistrui ir Rogirui van der Veidenui priskiriamais darbais. Svarbiausiu Kampeno (ar Flemalės meistro) darbu įvardijamas Merodės altoriaus triptikas, datuojamas apie 1428 m. Tikriausiai dėl aktyvaus dalyvavimo to meto politiniuose įvykiuose Robertas Kampenas 1432 m. neteko savo posto ir buvo nuteistas ištremti vieneriems metams. Įsikišus Burgundijos hercogo dukteriai, Flandrijos grafienei Margaritai III-ajai, ištrėmimas buvo pakeistas bauda. Robertas Kampenas mirė 1444 m. balandžio 26 d. Turnė. Jo atradimus dailėje ir įtaką pratęsė vienas reikšmingiausių flamandų tapytojų − Rogiras van der Veidenas.
Kauno šv. Mato gimnazija

Istorija

1944 m. spalio 2 d. Panemunėje atidaryta Kauno I-oji progimnazija, 1949 m. rugsėjo 8 d. ji pavadinta Kauno 13-ąja vidurine mokykla. 1951 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 1998 m. gegužės 12 d. Kauno 13-ajai vidurinei mokyklai suteiktas Mato Šalčiaus vardas, o 2005 m. liepos 14 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu mokykla pertvarkyta į Viešąją įstaigą Kauno Šv. Mato vidurinę mokyklą. Mokykla tapo katalikiška. 2010 m. mokykla pasirašė bendradarbiavimo sutartis su Vytauto Didžiojo universitetu ir Kauno Technologijos universitetu. 2011 m. pabaigoje buvo nuspręsta, kad Šv. Mato vidurinė mokykla taps privačia. Ją pertvarkyti numatyta iki 2013 m. rugsėjo mėn. Nevalstybinės Šv. Mato mokyklos steigėja taps Vilkaviškio vyskupija. 2012 m. Šv. Mato vidurinė mokykla pertvarkyta į nevalstybinę aštuonmetę gimnaziją. 2018 m. liepos 24 dieną mokykla uždaryta. 2018-2019 m.m. pradžią, čia veiklą pradeda KTU inžinerinis licėjus.
Posjeto įlanka

Posjeto įlanka (rus. Залив Посьета, бухта Посьета) – įlanka pietvakarinėje Petro Didžiojo įlankos dalyje, tarp Suslovo ir Gamovo kyšulių.
Įlankos skersmuo šiaurryčių pietvakarių kryptimi 31 km ir šiaurvakarių pietryčių kryptimi 33 km. Įlankos krantai smarkiai raižyti, sudaro vidines įlankas ir užutėkius – Ekspedicijos užutėkis, Novgorodo užutėkis, Palados reido užutėkis, Banginių įlanka ir daug smulkesnių.
Įlankos krante yra šios gyvenvietės: Posjetas (Посьет), Zarubinas (Зарубино), Kraskinas (Краскино), Andrejevka (Андреевка) ir keletas dar smulkesnių gyvenviečių.
Nuo liepos pradžios iki rugsėjo pabaigos įlankos pakrantėse ilsisi daug Primorės ir Tolimųjų Rytų gyventojų. Įlankoje yra vienintelė Rusijoje jūrų šukučių plantacija.

Istorija

Įlanką pirmą kartą atrado ir aprašė Prancūzijos korvetės „Caprice“ ekipažas 1852 n. ir pavadino d'Anvilio įlanka (pranc. d'Anville) pagerbdami Žaną d'Anvilį (Jean Baptiste Bourguignon d'Anville), stambiausią XVIII a. prancūzų kartografą.
1854 m. viceadmirolo J. Putiatino ekspedicija, keliavusi fregata „Pallada“ ir škuna „Vostok“, detaliai aprašė įlanką, ją išmatavo ir atvaizdavo žemėlapyje. Jie įlanką pavadino J. Putiatino diplomatinės misijos nario kapitono leitenanto K. Posjeto garbei.
1855 m. anglų ir prancūzų laivai, ieškoję V. Zavoikos eskadros, įplaukė į įlanką ir pavadino ją Napoleono reidu (galbūt 1852 m. į laivyno sudėtį įėjusio prancūzų linijinio laivo „Napoleon“ garbei).
1862 m. įlanką ištyrinėjo ir kartografavo laivyno šturmanų korpuso papulkininkio V. Babkino ekspedicija. Vėliau, 1875 m., žemėlapį pataisė ir papildė laivyno šturmanų korpuso kapitonas M. Klykovas (Михаил Аввакумович Клыков).
Vytautas Bakasėnas

Biografija

1971 m. baigė Prienų vidurinę mokyklą, 1977 m. – Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą (gydytojas higienistas, epidemiologas). 1994 m. jam suteikta aukščiausioji gydytojo epidemiologo kvalifikacinė kategorija.
Nuo 1976 m. dirbo Respublikinėje sanitarijos-epidemiologijos stotyje radiotechniku, rediologinės laboratorijos vedėju, Ypatingai pavojingų infekcijų skyriaus vedėju. 1990 m. paskirtas Respublikinio higienos centro direktoriaus pavaduotoju, 1991 m. – Respublikinio imunoprofilaktikos centro direktoriumi, 1997 m. – Užkrečiamųjų ligų profilaktikos ir kontrolės centro direktoriaus pavaduotoju.
2003–2004 m. buvo Lietuvos Respublikos vyriausiasis epidemiologas (Valstybinės visuomenės sveikatos priežiūros tarnybos prie Sveikatos apsaugos ministerijos direktoriaus pavaduotojas), nuo 2004 m. – Valstybinės visuomenės sveikatos priežiūros tarnybos prie sveikatos apsaugos ministerijos direktorius.
2012 m. lapkričio mėn. paskirtas Nacionalinio maisto ir veterinarijos rizikos vertinimo instituto direktoriaus pavaduotoju, o 2014 m. sausio mėn. – Sveikatos apsaugos ministerijos LNSS koordinavimo ir sveikatos priežiūros įstaigų valdybos direktoriumi.
Nuo 2014 m. liepos 21 d. V.Bakasėnas yra Sveikatos apsaugos ministerijos kancleris.
Rimas Stepaitis

Biografija

Širvintų savivaldybės kultūros centro diskotekininkas.
Nuo 2011 m. Širvintų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Iki 2017 m. Darbo partijos Širvintų rajono skyriaus narys, nuo 2017 m. visuomeninio judėjimo „Drauge kurkime Širvintų krašto ateitį“ narys.
Klubo FK „Širvinta“ vadovas, treneris.
Aleksandras Edmundas Žemaitaitis

Biografija

1954 m. baigė Vilkaviškio Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1960 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą, agronomas.
1960–1963 m. žaidė Kauno „Bangos“ meistrų futbolo komandoje. 1964–1977 m. Vilkaviškio žemės ūkio valdybos agronomas, vyr. agronomas, valdybos viršininkas. 1977–1990 m. Vilkaviškio rajono vykdomojo komiteto pirmininkas. 1990–1993 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės sporto skyriaus vedėjas. 1993–1997 m. Vyriausybės atstovas Marijampolės apskrityje.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys. 1995–2000 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Žmona Gražina, duktė Inga. Jo atminimui rengiamas vaikų futbolo turnyras.
Vakarų Naujoji Gvinėja

Istorija

Papuasai, melaneziečių kilmės tauta, šioje saloje gyvena jau 40 000 metų. XVI-XVII a Vakarų Papua teritorijos, vadinamos Irian, buvo atrastos Malajų salyno tautų ir užmegzta aktyvi prekyba su vietinėmis gentimis. Ypač šiomis teritorijomis domėjosi Molukų konfederacija, kuri čia vykdė intensyvią kolonizaciją. Irian buvo įtraukta į Molukų prekybos tinklą ir tiekė rojaus paukščių plunksnas bei tam tikrų medžių žievę, naudojamą medicinoje.
Nors 1660 m. Nyderlandų Ost-Indijos kompanija bandė užimti salą, bet nepavyko. 1828 rugpjūčio 24 olandai galiausiai okupavo vakarinę salos dalį, kurią nuo rytinės skiria 141-asis rytų meridianas. 1885 ir 1895 metais Jungtinė Karalystė ir Vokietija, kurioms tuomet priklausė rytinė salos dalis, pripažino olandų teisę į vakarinę dalį.
Antrojo pasaulinio karo metu salą užėmė Japonija, tačiau 1944 m. sąjungininkai juos iš ten išvijo. Vakarinė salos dalis vėl atiteko olandams. Nors 1949 m. Nyderlandai pripažino Indonezijos nepriklausomybę, tačiau Vakarinė Papua salos dalis liko Nyderlandams. Vakarų Papua 1952 m. gavo savivaldos statusą, o 1961 m. jos parlamentas su Nyderlandų vyriausybe sutarė, kad šalis 1970 m. gaus nepriklausomybę. Tačiau 1962 m. Indonezija pareiškė pretenzijas į Vakarų Papua, ir iniciatyvos derybose ėmėsi JTO, 1962 spalio 1 laikinai perimusios Vakarų Papua valdžią. Tačiau jau 1963 gegužės 1 Vakarų Papua suverenumą perėmė Indonezija, kuri davė savo pavadinimą – Irian Barat (Vakarų Irianas; Irian yra indonezietiškas Naujosios Gvinėjos pavadinimas).
Siekdami išstumti vietinius papuasus, indoneziečiai pradėjo kitų Indonezijos salų gyventojus keldinti į Vakarų Papua: iš 700 000 papuasų dabar belikę 400 000, tuo tarpu iš Indonezijos čia persikėlė 800 000 žmonių. Indonezija tai vadina transmigracijos politika. Nors 1971 m. ir buvo paskelbta Vakarų Papua nepriklausomybė, tačiau Indonezija jos nepripažino. 1973 m. pavadinta Irian Džaja (indonezietiškai Irian Jaya reiškia nugalėtojų Naujoji Gvinėja). 2000 m. pakartotinai buvo paskelbta nepriklausomybė, ir vėl nepripažinta. 2001 sausio 1 suteikta vidinė autonomija, 2002 sausio 7 pervadinta Papua. 2003 m. atskirta provincija Vakarų Irian Džaja, taip pažeidžiant suteiktą Vakarų Papua autonomiją.
RC Roubaix

Istorija

1945 m. klubo profesionalai prisijungė prie Excelsior Roubaix klubo.
Paprastoji jonažolė

Alternatyvioji medicina

Vaistinė žaliava - stiebų viršūnėlės su žiedais ir lapeliais, kurie pjaunami žydėjimo metu. Žmonės jonažolę vadina „vaistu nuo 99 ligų“. Negalima vartoti būnant saulėje, nes gali atsirasti alerginiai odos pažeidimai.
Dažniausiai vartojama dezinfekcijai kaip priešuždegiminė, surišančioji, reguliuojanti medžiagų apykaitą priemonė. Vartojama esant inkstų uždegimams, akmenligei, virškinamojo trakto veiklai reguliuoti, kvėpavimo takų ligoms gydyti. Mažina kraujagyslių pralaidumą.
Išoriškai vartojama žaizdas gydanti, regeneraciją skatinanti priemonė. Nuoviru plaunamos pūlingos žaizdos, flegmonos, abscesai. Sergant stomatitu, skalaujama burnos ertmė.
Jonažolė šiek tiek mažina depresiją, baimę. Vartojama nerviniams ir su didele baime susijusiems kvėpavimo sutrikimams gydyti. Vienai antpilo porcijai reikia 1-2 arbatinių šaukštelių žolės. Gerti 2-3 kartus per dieną kelias savaites.
Šeimyninis apiplėšimas

Siužetas

Nusikaltėlis Patrikas visą gyvenimą užsiiminėjo nešvariais darbeliais, tačiau kartą jį apgavo jo paties bendras. Tada Patrikas sumanė apsimesti mirusiu, o jo dukros atvyko į tėvuko namus. Karolina ir Kerlorė labai nustebo išvydusios tėvuką gyvą ir turėjo progą susipažinti. Paskui kartu galvojo kaip galėtų atkeršyti buvusiam Patriko bendrui. Pagal planą Karolina turėtų apžavėti, o Kerolė, kompiuterių genijus, panaudoti savo žinias šiam apiplėšimui.