google/wiki40b huggingface dataset:
Pyplių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 32x23,5 m dydžio. Jos pietvakarių krašte supiltas 6 m aukščio, 23 m pločio kūgio formos pylimas, kurio viršuje yra 8 m skersmens aikštelė. Pylimo išorinėje pusėje iškastas 17 m pločio, 1,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 20-30 m aukščio.
Aikštelės pakraščiai apardyti apkasų, pylimo viršus eroduoja trypiamas lankytojų. Aikštelė dirvonuoja, pakraščiai ir šlaitai apaugę lapuočiais. Pietvakarių pylimo šlaite įrengti laiptai.
Pietinėje, rytinėje ir šiaurinėje papėdėse 1,5 ha plote yra I tūkstantmečio - II tūkstantmečio pradžios papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1993 m., kurios 10 cm storio kultūriniame sluoksnyje rastas židinys, stulpaviečių, žalvarinė apyrankė, brūkšniuotos, grublėtos, lygios ir žiestos keramikos, šlako.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 36 000 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Jadagonių piliakalnis 13 kmBernatonių piliakalnis 5 kmLentainių piliakalnis 12 kmAltoniškių piliakalnis 11 kmVeršvų piliakalnis 6 kmVirbališkių piliakalnis 2 kmMarvelės piliakalnis 5,5 km
Dimitras Sapiega

Šeima

Su žmona Aleksandra Tryznaite turėjo du vaikus. Po jo mirties juos globojo žmonos brolis Jonas Tryzna.
Kolainių pagrindinė mokykla-daugiafunkcis centras

Istorija

Kolainių pagrindinė mokykla – viena iš seniausių Kelmės rajone. Kolainiuose senovėje bažnyčias turėjo kalvinai, katalikai, cerkvę – stačiatikiai, čia buvo ir karmelių bei lenkių moterų benediktinų vienuolynai. Kolainių karmelitų vienuolynas buvo labai turtingas. Jo kieme buvo pastatytas medinis namas, kuriame 1817 m. rugsėjo 29 d. iškilmingai atidaryta trijų klasių apskrities mokykla. Po 8 metų pagal švietimo reformą ji pertvarkyta į keturių klasių mokyklą, o vėliau tapo šešiaklase. 1828–1831 m. ji turėjo net gimnazijos teises.
Kolainių mokyklą lankė nemažai mokinių. Motiejus Valančius nurodo, kad vienu metu mokinių skaičius Kolainiuose buvo pasiekęs 300. Be privalomųjų dalykų čia dar buvo mokoma fechtuotis, šokti ir muzikos. Pirmasis mokyklos vedėjas buvo Leonardas Poročka. Didelė dalis mokytojų mokėsi Vilniaus universitete, vienas Prancūzijos, kitas – Polocke. Gerai paruošti mokytojai dirbo ir mokslinį darbą. Jaronimas Stanevičius paruošė lietuvišką aritmetikos vadovėlį, tačiau caro cenzūra jo nepatvirtino, atsakyta, kad naudoti mokslo reikalams žemos kultūros provincijos tarmę nėra jokios prasmės. Ta pati caro valdžia, bausdama Kolainių moksleivius, prisidėjusius prie 1831 m. sukilimo, 1835 m. gruodžio 23 d. mokyklą uždarė.
1864 m. atidaryta vienklasė mokykla, nuo 1915 m. – dviklasė. 1924 m. įkurta vienkomplektė lietuvių pradinė mokykla. 1950 m. tapo septynmete, 1962 m. – aštuonmete, 1987 m. – devynmete pagrindine, nuo 1999 m. – pagrindine dešimtmete mokykla. 2002 m. mokykloje įkurta priešmokyklinė grupė. 2007 m. mokykla minėjo 190 metų gyvavimo jubiliejų.
Mokykla savo veikla yra bendrojo lavinimo vaikų ir jaunimo įstaiga, reikiantį bendrąjį pagrindinį išsilavinimą. Ugdymo procesas vyksta pakopomis: moksleiviai mokosi pagal priešmokyklinio ugdymo programą, vėliau pagal ketverių metų pradinio ugdymo programą ir galiausiai pagal šešerių metų pagrindinio ugdymo programą. Dalis moksleivių mokosi pagal specialiojo ugdymo programą.
Kegai

Istorija

Seniau buvo Kegų dvaras. 1946–1947 m. Lietuvos partizanai Keguose nužudė 7 žmones (stovi atminimo paminklas). LTSR metais – Ariškės tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė aštuonmetė mokykla.
Rimšės Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Iki 1669 m. Feliksas Pacas Rimšėje pastatė koplyčią. 1747 m. pastatyta bažnyčia. Nuo 1749 m. pradėtos rašyti metrikų knygos. Senosios bažnyčios vietoje 1803 m. pastatyta nauja medinė. 1862–1863 m. veikė parapinė mokykla. 1896 m. leista pristatyti zakristiją ir priebažnytį su medinėmis kolonomis.
1925 m. įkurta parapija. Lenkijos okupacijos metais Rimšėje veikė „Ryto" draugijos, Šv. Kazimiero draugijos skyriai.

Architektūra

Bažnyčia kryžminio plano, vienabokštė, su trisiene apside. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Merkinės piliakalnis

Tyrimai

Šlaitai statūs, 12–30 m aukščio. Išliko dalis aikštelės (5x7 m), manoma, ji buvo daugiau kaip 20 m skersmens, apjuosta pylimu. Išliko 1,5 m aukščio, 15 m pločio pylimo fragmentų. Iki XX a. pirmosios pusės didžiąją dalį piliakalnio nuplovė Stangės upė. Piliakalnį 1971 m. rugpjūčio–rugsėjo mėn. tyrė D. Balčiūnaitė. Ištirtas 12 m² pylimo plotas, išskirti 3 jo raidos laikotarpiai, sietini su Merkinės pilies, kuri minima nuo 1377 m., užėmimais: iš pradžių 1391 m. buvo moliu ir akmenimis tvirtinta medinė siena aikštelės krašte, jai sudegus, likučiai užpilti 2 m storio molio sluoksniu, paviršius 1394 m. suplūktas. Vėliau pylimas paaukštintas – užpilta žvyro ir ant jo 1403 m. pastatyta medinė gynybinė siena. Vėliau pilis vėl atstatyta. Piliakalnis datuojamas XIV a. – XV a. Jame stovėjo viena stipriausių Nemuno gynybinės sistemos lietuvių medinių pilių.
Į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra papilys. Jo aikštelė ovalo formos, 150 x 300 m dydžio, be matomų įtvirtinimų. Šlaitai iki 15 m aukščio. 1997 m. ir 1998 m. čia rastas iki 80 cm storio kultūrinis sluoksnis. Radiniai: žiestos keramikos dirbiniai, geležinis noragas.
Pietinėje ir vakarinėje piliakalnio papėdėse yra papėdės gyvenvietė. Ji tirta 1971 m., rastas 2 m storio kultūros sluoksnis. Radiniai: žiestos keramikos dirbiniai, akmeninis sviedinys, XVI a. – XVII a. keramika, kokliai, plytos. 200 m į rytus nuo piliakalnio yra XIV a. pab. – XV a. senkapis. Dar senesnę istoriją mena į vakarus nuo miestelio buvusios Merkinės stovyklavietės.
Vladimir Orlov

Biografija

1997 m. baigė Kauno A. Puškino gimnaziją. 2001 m. baigė taikomosios informatikos bakalauro studijas Kauno Technologijos universitete, 2005 m. – magistrantūros studijas Vytauto Didžiojo universiteto Informatikos fakultete.

Karo paveldo tyrimai

V. Orlovas tyrinėja ir vertina praeities karų Lietuvoje paliktą paveldą, galimybes tinkamai išnaudoti jį šiuolaikinės visuomenės gyvenimo poreikiams, dalyvauja mokslinėse konferencijose. Tvirtovės, įtvirtinti rajonai, patvariosios fortifikacijos kompleksai atspindimi išleistose monografijose ir knygose. 2007 m. kartu su Kauno miesto savivaldybe, Vytauto Didžiojo ir Kauno Technologijos universitetais V. Orlovas išspausdino monografiją „Kauno tvirtovės istorija“ – pirmąjį leidinį, išleistą Kauno tvirtovių tema. Tais pačiais metais parengė bei išleido „Kauno tvirtovės atlasą“ – spalvotą plačiaformatį leidinį, kuriame pirmą kartą buvo išspausdinti Kauno tvirtovės visų pagrindinių įtvirtinimų planai bei pateiktas jų mokslinis aprašymas, remiantis autoriaus keliose šalyse surinkta archyvine medžiaga. 2009 m. išleido platesnę šio atlaso anglišką versiją, papildytą naujomis temomis, brėžiniais ir iliustracijomis.

Projektai

Kauno tvirtovės VII forto atgaivinimo, šiuolaikinėmis technologijomis paremto interaktyvaus muziejaus sukūrimo šiame forte iniciatorius, vienas iš karo istorijos klubo „Kauno tvirtovės įgula“ įkūrėjų. Dokumentinio filmo „Šaltasis karas – baimės šešėlis“ (rež. Rimas Bružas), specialiai sukurto Šaltojo karo muziejui Žemaitijos nacionaliniame parke, bendraautoris. Vienas iš informacinės žinių bazės apie fortifikacinius paveldo objektus kūrėjų. Šaltojo karo muziejaus Plokštinės raketų bazėje muziejinės ekspozicijos bendraautoris. 2011-2015 m. vadovavo ES Sanglaudos fondo finansuojamam projektui "Kauno IX forto muziejaus turizmo paslaugų įvairovės plėtra", kuriuo metu restauruotas IX forto tarpinis puskaponierius bei įrengta muziejinė ekspozicija. Nuo 2012 metų dalyvauja Bresto tvirtovės (Baltarusija) paveldo pritaikymo visuomenės poreikiams projekte, atsakingas už Bresto tvirtovės archyvinius tyrimus.
Šarūnas Vasiliauskas (1960)

Šarūnas Vasiliauskas (1960 m. – 2011 m. spalio 21 d. Kuršių mariose) – Lietuvos fizikas, vadybininkas, Visagino atominės elektrinės vadovas, buvęs politinis veikėjas, Lietuvos krašto apsaugos viceministras.

Biografija

1984 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą.
Keletą metų dirbo Puslaidininkių fizikos institute, nuo 1990 m. Krašto apsaugos ministerijoje. 1994–1995 m. buvo LR krašto apsaugos viceministras. 1994–1998 m. dirbo telekomunikacijų bendrovėse „Vilta“, „UAB Bitė“, 1998–2009 m. bendrovės „Motorola“ atstovas Baltijos šalims. Nuo 2009 m. AB LEO LT strateginių projektų direktorius.  Nuo 2009 m. rugpjūčio mėn. Visagino atominės elektrinės generalinis direktorius, šiose pareigose pakeitęs Marių Grinevičių.
Nijolė Šatienė

Biografija

1956–1964 m. mokėsi Dapšionių septynmetėje mokykloje, 1964–1968 m. Joniškėlio Mičiūrino žemės ūkio technikume, agronomė.
1968–1969 m. dirbo Iževsko mieste (Udmurtija), metalurgijos gamykloje inžiniere apželdintoja. 1969–1972 m. Biržų rajono Suosto kolūkio brigadininkė, 1972–1974 m. kolūkio pirmininko pavaduotoja. 1974–1992 m. Biržų rajono „Gintaro“ kolūkio pirmininko pavaduotoja. 1975–1980 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje. Iki 1990 m. SSKP narė. Nuo 1992 m. Biržų kultūros namų Šukionių klubo salės administratorė. 2000–2008 m. Seimo nario Viktoro Rinkevičiaus padėjėja-sekretorė.
2000–2016 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narė. 
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos, Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos narė.
Lietuvos bendruomenių sąjungos valdybos narė, Lietuvos ūkininkių draugijos tarybos narė, Šukionių bendruomenės pirmininkė. Sutuoktinis Algimantas, vaikai Andriejus, Romanas, Laimonas.  Palaidota Šukionių kaimo kapinėse.
Sėlpilio mūšis

Priešistorė

1625 m. Švedijos karaliaus Gustavo II Adolfo kariuomenė perėjo visą Livoniją, užimdama strateginius miestus ir įgydama atramos punktus prieš artėjančias paliaubas, kurios užbaigė Lenkijos–Švedijos karą (1626–1629). Vieni iš tokių buvo Koknesė ir Sėlpilis. Po to Gustavas 1626 m. įžengė į Prūsiją, bandydamas pasiekti lemiamą pergalę prieš Zigmanto Vazos lenkų kariuomenę. Tačiau Livonija išliko karo teatru, ir Švedijos karalius paliko Jakobą Delagardį pirmuoju vadu, o Gustavą Horną – antruoju, kad išsaugoti pasiektus iškovojimus. 1626 m. Aleksandro Gosievskio pajėgos apsupo Sėlpilį ir tik po kelių dienų jį užėmė. Vandens trūkumas buvo vienas iš faktorių, lėmusių kapituliaciją. Delagardis numatė atsiimti miestą, turėjusį didelę strateginę reikšmę, buvusį raktu į Koknesės gynybą ir toliau į Dauguvos aukštupį.

Mūšiai prie Sėlpilio ir Vendeno

Švedijos generolo Delagardžio kavalerija sėkmingai puolė Lenkijos kariuomenę, įsitvirtinsią prie Sėlpilio. Tai kėlė generolo pasitikėjimą savo pajėgomis, kurios, kaip jis manė, pranoko ATR kavaleriją, Lenkijos–Švedijos kare (1600–1611) laikytą nenugalima. Delagardis norėjo kirsti Dauguvą, kad užmegzti kontaktus su Lenkijos kariuomenės dalimi. Jis pasiuntė Gustavą Horną ir reiterių dalinį per upę tolyn į vakarus pridengti jo flangą, o su savo pajėgomis atakavo priešo placdarmą. Ten buvo nukreipta 600 muškietininkų susikauti su dviejomis haidukų ir trijomis vokiečių samdinių vėliavomis, įsikūrusiomis gretimose kalvose. Po nuožmios kovos pastarųjų nuostoliai siekė 70 nukautų, 60 paimtų į nelaisvą ir dvi vėliavas.
Tada Delagardis pradėjo iš dviejų patrankų šaudyti į lenkų apkasus prie Sėlpilio. Apie 2000 lenkų kareivių buvo užpulti netikėtai, jų stovyklavietėje kilo sumaištis. Galiausiai sekantį rytą lenkai atidengė atsakomąją ugnį iš savo patrankų, bet buvo per vėlu – šaudymas rimčiau nepakenkė švedams, o susidariusi kritinė situacija vertė pažeidžiamas lenkų pajėgas prašyti nutraukti ugnį. Bet Delagardis atsisakė. Lenkai sugriovė Sėlpilio miesto sieną ir pasitraukė link Bauskės, netekdami mūšyje apie 300 vyrų (švedų duomenimis, gautais iš lenkų belaisvių ir dezertyrų).
Tuo pačiu metu, rugsėjo 30 d., švedų generolas Gustavas Hornas netoliese, į rytus nuo Vendeno (dab. Cėsys), kovojo su savo 2500 kareivių dar viename susirėmime prieš menkesnes Stefano Paco pajėgas, teturėjusias 600–700 kareivių. Kaip ir Gosievskis su mažiau kareivių, Pacas buvo priverstas trauktis. Vėliau tais pačiais metais, gruodžio 3 d., įvyko Vendeno mūšis.

Pasekmės

Švedų pergalė Sėlpilyje buvo dar vienas miesto užėmimas. Tačiau dėl kariuomenės aprūpinimo ir tiekimo problemų Delagardis negalėjo persekioti atsitraukiančių lenkų pajėgų. Vietoje to švedai tvarkė apgriautus įtvirtinimus, pastatė tiltą per Dauguvą prie Koknesės. Po kurio laiko tiekimo problemos privertė Delagardį atsitraukti link lenkų kontroliuojamo Dunaburgo (dab. Daugpilis), kur jis atvyko spalio 4 d. Vėliau spalio 9 d. jis įsakė šturmuoti tvirtovę. Ataka buvo pakankamai sėkminga – žuvo penki, sužeisti šeši kareiviai. Lenkų nuostoliai buvo apie 230 žuvusių ir 250 belaisvių.
Vytauto Didžiojo ordino medalis

Vytauto Didžiojo ordino medalis – 24 pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys už nuopelnus Lietuvos valstybei. Pavadintas Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Vytauto (1350–1430 m.)vardu.

Istorija

Įsteigtas 1930 m. Dailininkas Petras Tarabilda (1905–1978 m.). Kaldintas iš bronzos Šveicarijos firmoje „Huguenin Frères“. Medalio juosteles gamino Danijos firma „M. W. Morch and Sons“.
Atkurtas 1995 m., buvo trijų laipsnių. 2002 m. birželio 18 d. priėmus naują Valstybės apdovanojimų įstatymo redakciją liko vienas Vytauto Didžiojo ordino medalis. Kaldina Lietuvos monetų kalykla. Juosteles gamina „Morch and Sons“.

Aprašas

Vytauto Didžiojo ordino medalis – sidabrinis, 36 mm skersmens. Priekinėje medalio pusėje – Vytauto Didžiojo ordino kryžius. Kitoje pusėje – karališkoji karūna, įrašas „Vytautas Didysis“ bei jo valdymo metai „1392–1430“. Medalis tvirtinamas prie 32 mm pločio balto muaro juostos, su dviem oranžinėmis Vytauto Didžiojo ordino kaspinėlio juostelėmis kraštuose.
Jei Vytauto Didžiojo ordino medaliu apdovanojamas asmuo yra pasižymėjęs kovoje arba darbe, susijusiame su pavojumi gyvybei, ant medalio kaspinėlio tvirtinami sukryžiuoti sidabro kalavijai.
Hrebinka

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1895 m. kaip geležinkelio stotis Tenė (Тень). 1901 m. pervadinta į Hrebinką poeto Jevheno Hrebinkos garbei. Miestas nuo 1959 m.
Hidrologija

Hidrologija (gr. hydōr – vanduo + logos – mokslas) – geofizinės krypties tyrimų šaka, analizuojanti vandens apytaką ir su ja susijusius medžiagų ir energijos pernašos procesus gamtoje, vandens išteklius, jų pasiskirstymą, fizikines ir chemines savybes, sąveiką su aplinka. Jūrų hidrologija vadinama okeanologija. Hidrologijos mokslo objektas – hidrosfera (Žemės vandenynai, jūros, upės, ežerai, šlapynės, dirvožemio ir požemio vandenys, sniegynai ir ledynai, atmosferos vanduo). Hidrologija glaudžiai susijusi su kitais geomokslais: meteorologija, geologija, geografija, geomorfologija. Hidrologiniai procesai labiausiai priklauso nuo aplinkos fizinių, cheminių ir ekologinių savybių, todėl juos nagrinėjant dažnai remiamasi fizikos, hidraulikos, hidrodinamikos, matematikos, biologijos ir kitų gamtos mokslų dėsniais

Hidrologijos užduotys

Hidrologija nagrinėja vandens pasiskirstymą Žemėje ir jo sąveiką su aplinka lemiančius veiksnius. Didelė dalis hidrologinių tyrimų yra taikomojo pobūdžio: jų rezultatai naudojami vertinant vandens išteklius, teikiant jų racionalaus naudojimo rekomendacijas, prognozuojant galimus vandens režimo pokyčius. Hidrologinių tyrimų rezultatai ypač svarbūs hidroenergetikos, statybos, laivybos, melioracijos, draudimo, kelių komunikacijos specialistams.

Istorija

Hidrologija pradėjo labiau plėtotis XVII amžiuje. 1674 m. Paryžiuje buvo išleista P. Pero (Perro) knyga „Apie šaltinių kilmę“, 1694 m. Frankfurte prie Maino – E. Melchioro (Melchiior) knyga „Hidrologija“.
XIX a. pradėta steigti spec. įstaigas upių hidrologiniam režimui tirti.
XX a. pradžioje daugelio valstybių aukštosiose mokyklose pradėtas skaityti hidrologijos kursas, išleisti pirmieji hidrologijos vadovėliai.

Lietuvoje

Lietuvoje pirmieji hidrologiniai stebėjimai pradėti 1811 m. Nemuno žemupyje.
Po I pasaulinio karo hidrologinius tyrimus darė hidrometrinė partija (įk. 1923), vėliau hidrometrinis biuras. Hidrologijos klausimais daug rašė S. Kolupaila.
Po II pasaulinio karo įvairūs hidrologijos klausimai spręsti Energetikos ir Vandens ūkio institutuose, Ž. ū., Kauno technologijos ir Vilniaus universitetuose.
Al-Arabi SC (Kuveitas)

Istorija

Klubas įkurtas 1953 m. kaip Al-Uruba. 1960 m. tapo Al-Arabi.
Turi ne tik futbolo, bet ir kitų sporto rūšių komandas.
Futbolo komanda net 16 kartų tapo šalies čempionais. (1962, 1963, 1964, 1966, 1967, 1970, 1980, 1982, 1983, 1984, 1985, 1988, 1989, 1993, 1997, 2002 m.)
FK Simurq Zaqatala

Istorija

Iki 2006 m. vasaros buvo Inter Baki dukterinė komanda. 2010 m. birželio pradžioje užklupus finansinėms problemoms jų sezonas buvo blogiausias istorijoje, klubas užėmė 11 vietą ir turėjo iškristi į pirmąją lygą. To neatsitiko, kadangi FK Muğan Salyan taip pat susidūrė su finansinėmis problemomis ir iškrito vietoj Zakatalos klubo. 2015 m. galutinai iširo dėl finansinių problemų.
Kolainių pilis

Kolainių pilis – XIII a. lietuvių pilis prie Nemuno, Imsrės upės kairiajame krante.

Istorija

1290 m. balandžio 23 d. Kolainių pilį puolė Vokiečių ordino Prūsijos krašto magistro Meinhardo vadovaujami apie 500 raitelių ir apie 200 pėstininkų. 120 pilėnų įgula, vadovaujama pilies viršininko Surmino, puolimą atrėmė, bet 108 jų buvo mirtinai sužeisti. 1290 m. gegužės mėn. Surminas su pilėnais ties pilimi klasta į Nemuno krantą atviliojo Ragainės komtūro Bertoldo von Bruhafeno karo laivą ir kryžiuočius sumušė. Gynėjai pilį vėliau paliko ir 1291 m. vasario mėn. Karaliaučiaus komtūro kariuomenė, pastebėjusi, kad pilyje nėra žmonių, ją sudegino.

Lokalizacija

Archeologinių ir istoriografinių tyrimų duomenimis Kolainių pilis veikiausiai buvo Jurbarko piliakalnyje, (vad. Bišpiliu, Viešpiliu).
Charles Gounod

Šarlis Guno (pranc. Charles Gounod), 1818 m. birželio 17 d. – 1893 m. spalio 18 d.) – prancūzų kompozitorius, sukūręs operas „Faustas“ ir „Romeo ir Džiuljeta“.

Biografija

Guno gimė 1818 m. Paryžiuje, dailininko ir pianistės šeimoje. Jo motina buvo pirmoji jo muzikos mokytoja. Tada atsiskleidė pirmieji Š. Guno muzikiniai talentai. Jis įstojo į Paryžiaus konservatoriją kur dėstė Fromental Halévy. 1839 m. Guno laimėjo Prix de Rome už kantatą Ferdinandas. Vėliau jis iškeliavo į Italiją kur studijavo Palestrinos muziką. Guno parašė pirmą savo poemą, Sappho 1851 m., bet neturėjo didelio pasisekimo kol nepasirodė „Faustas“ (1859 m.) pagal tokio pat pavadinimo Gėtė poemą „Faustas“.
Tai ir liko jo geriausias darbas. Romantiškos ir melodingos „Romeo ir Džiuljeta“ (pagal Šekspyro „Romeo ir Džiuljeta“) premjera buvo 1867 m. Šis darbas taip pat buvo rodomas dažnai. Žavinga ir labai individualia Mireille (1864 m.) žavisi mokovai.
Nuo 1870 iki 1875 m. Guno gyveno Anglijoje. Dauguma Guno muzikos nuo to laiko yra vokalinė arba choralinė.
Vėliau, Guno rašė daug religinės muzikos, tarp kurios Ave Marija paremta pirma preliudija iš pirmos knygos Well-Tempered Clavier, kurią parašė Bachas. Guno mirė 1893 m. Sen Klu mieste (Prancūzija).
Guno Marionetės laidotuvių maršas (1873 m.) buvo grojamas kaip tema televizijos programai Alfred Hitchcock Presents.
Lempiros departamentas

Geografija

Departamento paviršius kalnuotas, čia iškilusi aukščiausia šalies viršukalnė – Cerro Las Minas (2870 m). Plyti savanos, kalnuose – drėgnieji atogrąžų miškai. Įsteigtas Selakės nacionalinis parkas.
Aknystos

Istorija

Minimos nuo 1538 m., kai Žygimantas Augustas Aknystas dovanojo Smolensko bajorui J. Kopčiui. 1807 m. dvarą paveldėjęs Romualdas Jelenskis įkūrė parką, pastatydino rūmus ir ūkinius pastatus. Iš pastatų išliko dalis rūmų, rūkykla, pastatyta apie 1900 m. su išorės laiptais ir atviromis antrojo aukšto galerijomis, T raidės plano kluonas. Jo vidurinė dalis pastatyta 1817 m., priestatai – 1910 m. Parke, kuris įkurtas 1809 m. ir turėjo angliškojo bei itališkojo parko bruožų, išliko dalis riešutmedžių alėjos, vertingų medžių. Buvusiame dvare nuo 1959 m. veikia Psichoneurologijos pensionas.
Sėklinės pūslelės

Sėklinės pūslelės (lot. vesiculae seminales) – tai vyro lytinių organų pridėtinės lytinės liaukos, esančios šalia prostatos (priešinės liaukos). Jos yra 15-20 cm ilgio, susiformuoja trečią embriogenezės mėnesį. Sėklinės pūslelės sudarytos iš epitelinio audinio, kurio paviršius padengtas labai raukšlėta gleivine. Pačiame epitelyje susitelkusios stulpinės ląstelės, kurių citoplazmoje yra daug vakuolių, sekreto lašelių, pigmento. Šios ląstelės atlieka sekrecinę funkciją – išskiria klampų, gelsvą sekretą. Šis sekretas išsiskiria ejakuliacijos metu ir įeina į spermos skysčių sudėtį. Su amžiumi šių ląstelių aukštis kinta, todėl ir sekreto išsiskiria mažiau. Po kastracijos šios ląstelės išvis neišskiria sekreto. Sekrecinių ląstelių veikla labai susijusi su hormonu testosteronu. Sėklinės pūslelės atsiveria į apatinį sėklidės latako galą.
Kamščiatraukis

Kamščiatraukis yra virtuvės įrankis, kamščiams iš butelių ištraukti.
Kamščiatraukiai būna įvairių formų. Dažniausiai būna spiraliniai, nors anksčiau naudoti ir plunksniniai, kuriais naudojantis kamštis išlikdavo nesugadintas ir jį galima buvo pakartotinai naudoti.
Kajetonas Aleknavičius

Biografija

Mokėsi Troškūnų šešiaklasėje mokykloje, 1827 m. įstojo į Vilniaus Laterano kanauninkų vienuolyną, 1832 m. baigė Vilniaus vyriausiąją kunigų seminariją. Kunigavo Obeliuose, Panemunėlyje, Kėdainiuose, Semeliškėse, nuo 1848 m. Merkinėje, iš kur už 1863 metų sukilimo rėmimą 1867 m. iškeltas į Asavą.
Eiliuoto feljetono lietuvių literatūroje pradininkas, vienas pirmųjų pradėjo rašyti eilėraščius vaikams. Poezija liaudiško pasaulėvaizdžio, joje gausu kaimo buities realijų, pamokymai sakomi gyva sąmojinga žmonių šneka, vartojami tautosakiniai poetizmai. Paskelbė poezijos rinkinį Pasakos, pritikimai, veselios ir giesmės (1861). Dialogo forma parašė elementorių Elementorius, arba Lengvas mokslas skaityt Rašto švento, 1846.
Pietų Rio Grandė

Geografija

Šiaurinė valstijos dalis yra Brazilijos plokščiakalnyje. Aukščiausia vieta – Ponte Negras, 1410 m. Pakrantėje ir centriniuose regionuose plyti lygumos. Pakrantėje įsiterpusios dvi didelės lagūnos – Patoso ir Mirino. Svarbiausios upės – Urugvajus, Žakujis, Takuaris, Ižujis.
Tela (Hondūras)

Istorija

XX a. pr. Tela buvo svarbus uostas, naudotas vaisių eksportui. Po 1970 m. uosto reikšmė sumenko, dokai sugriuvo, todėl dabar uostas naudojamas tik žvejybai.
Leszek Miller

Biografija

Nuo 17 metų buvo darbininkas Žirardove. 1969–1989 m. Lenkijos vieningosios darbininkų partijos (PZPR) narys, 1971–1973 m. Linų fabriko profsąjungos pirmininkas, 1973–1974 m. fabriko partinis sekretorius.
1974–1977 m. baigė Aukštąją visuomeninių mokslų mokyklą. 1977–1982 PZPR Centro komiteto darbuotojas, 1982–1986 m. partijos CK jaunimo, kūno kultūros ir turizmo skyriaus vedėjas, 1986–1988 m. PZPR Skiernievicų vaivadijos komiteto I sekretorius, 1988–1990 m. CK sekretorius, Politinio biuro narys.
1990 m. Lenkijos socialdemokratijos Generalinis sekretorius, nuo 1993 m. pirmininko pavaduotojas, 1997–1999 m. pirmininkas. 1999–2004 m. Demokratinės kairiųjų sąjungos (SLD) pirmininkas.
1991–2005 m. Seimo narys, 1993 m. ir 1995–1996 m. Darbo ir socialinės politikos ministras, 1996–1997 m. užsienio reikalų ministerijos vadovas, 1997 m. vidaus reikalų ir administravimo ministras, 2001–2004 ministras pirmininkas.
Nuo 2005 m. Lenkijos Seimo pavedimu dirba Vašingtone, Vudro Vilsono centre.