google/wiki40b huggingface dataset:
Daumantas Tomas Pilipavičius

Daumantas Tomas Pilipavičius (g. 1977 m. birželio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos tapytojas, restauratorius.

Biografija

Mokėsi Vilniaus Karaliaus Mindaugo vidurinėje mokykloje (35-ta vid.). 2005 m. baigė magistrantūrą Vilniaus dailės akademijoje. Tapybos mokėsi pas doc. Valentiną Antanavičių, doc. Gintarą Palemoną Janonį, restauravimo pas prof. Balį Pakštą, prof. J.A. Pilipavičių. 2009 m. Vilniaus dailės akademijoje apgynė aspirantūros meno projektą, suteiktas meno licenciato kvalifikacinis laipsnis. Teorinio darbo tema „Atkūrimo problematika, jos reikšmė sienų tapybos restauravime. Nacionaliniai ir bendraeuropiniai aspektai“ vadovas prof. dr. J. R. Glemža. Meno projektas „Panemunės pilies sienų tapybos restauravimas“ vadovas doc. Balys Pakštas. Kaip restauratorius ir dailininkas stažavosi Romoje, Paryžiuje.

Kūryba

Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Surengė personalines tapybos darbų parodas: „Dialogas su savo miestu“ 2006 m., „Vilniaus senamiesčio peizažai“ 2007 m.„Žmogiškasis faktorius“ 2011 m. "Trys žanrai" 2012 m. "Vilnius" 2015 m. "Vilniaus vedutos" 2016 m. Nuo 2005 m. dalyvauja įvairiose dailės parodose: „Lietuvos dailininkų sąjungos apžvalginė tapybos paroda“, „Sostinės dienos“, „Tapybos Pavasaris“, „Piešinys”, „Monologai. CAC.“, „Restauratorių kūrybinių darbų paroda“ ir kt. Kuria figūrines kompozicijas, portretus, peizažus bei natiurmortus: „Šeima“, „Malavolėje“, „Vilnelė, Bernardinai“, „Užupis“, „Miesto šventė“, „Natiurmortas su žalia draperija“, „Interjeras su A.Savicko paveikslu“.

Restauravimas

Lietuvos Respublikos restauratorių sąjungos narys. Nuo 2002 m. restauruoja sienų tapybą, LRKM suteikta aukščiausia kvalifikacinė kategorija. Svarbiausios restauruotos freskos: Vilniaus Bernardinų bažnyčioje bei vienuolyne (XVI, XVII, XVIII, XX a.), Trakų Šv. Mergelės Marijos bažnyčioje (XV a.), Panemunės Pilyje (XVIII a.), Šiluvos bazilikoje (XIX a.), Vilniaus Šv. Kotrynos bažnyčioje (XVII a.), Sapiegų rūmuose Vilniuje (XVII a.), Neringos kavinėje (XX a.), privačiuose interjeruose ir kt. Suteikti apdovanojimai: Kultūros paveldo departamento padėkos raštas už Bernardinų bažnyčios Vilniuje šiaurinės sienos XVI a. sienų tapybos tyrimo, konservavimo ir restauravimo darbus (2009 – 2011 m.). VDA speciali padėka už restauruotą XVIII a. skliautų sienų tapybą.
Liaudies menas (žurnalas)

Liaudies menas – JAV lietuvių žurnalas, leistas 1950–1951 m. Čikagoje lietuvių ir anglų kalba.

Istorija

Leido Lietuvių meno sąjunga. Redagavo Leonas Jonikas, Olga Martin-Juodaitytė. Išėjo 9 numeriai.
Antanas Račiūnas

Biografija

1921 m. atvykęs į Kauną įstojo į Aukštesniąją technikos mokyklą, tačiau pasirinko muziko kelią. 1923–1933 m. Kauno muzikos mokykloje baigė Juozo Gruodžio kompozicijos klasę.
Studijuodamas Kaune dirbo muzikos mokytoju Jonavos mokykloje, Kėdainių gimnazijoje. 1934–1935 m. dėstė Kauno Liaudies konservatorijoje, Marijos Pečkauskaitės gimnazijoje. Kurį laiką gyveno brolio Leono Račiūno pakaunėje įkurtame Vytėnų dvare. 1937 m. paskirta stipendija tobulintis užsienyje, iki 1939 m. mokėsi Normalinėje muzikos mokykloje Paryžiuje pas kompozitorę Nadią Bulanžė, 1939 m. privačiai tobulinosi pas Aleksandrą Čerepniną. Grįžęs į Lietuvą 1940–1949 m. su 1943–1944 m. pertrauka Kauno konservatorijoje dėstė fortepijoną ir teorines disciplinas, 1949–1984 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas, 1949–1960 m. kompozicijos katedros vedėjas, nuo 1958 m. profesorius.
Tarp jo mokinių Valentinas Bagdonas, Eduardas Balsys, Vytautas Barkauskas, Vitolis Baumilas, Jurgis Gaižauskas, Vytautas Klova, Algimantas Antanas Kubiliūnas, Bronius Kutavičius, Mikalojus Novikas, Vytautas Paltanavičius.

Kūryba

Pagrindinę vietą kūryboje užima stambios formos kūriniai – dešimt simfonijų ir keturios operos. Simfonijose gausu folkloro citatų, harmonija artima vėlyvajam romantizmui, o temų gausa kompozicijoms suteikia siuitiškumo bruožų. Vokaliniuose kūriniuose taip pat pastebimas romantinis braižas, o harmonizuodamas liaudies dainas jis puoselėjo Stasio Šimkaus liaudies dainos plėtojimo tradiciją, kai melodija papildoma naujais motyvais.
Sližių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Širvintos dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 19 m ilgio, 20 m pločio pietryčių krašte. Čia supiltas 35 m ilgio, 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas (jo vidinėje pusėje yra daug molio tinko) 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, iki 31 m aukščio.
Pylimas ir aikštelė apardyti bulviarūsių, aikštelės pietvakarių dalis nugriuvusi į Širvintą. Piliakalnis apaugęs smarkiai praretintais lapuočiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Piliakalnių piliakalnis (Jonava) 14 kmSukinių piliakalnis 6 kmVaitkuškio piliakalnis 11 kmDubių piliakalnis 3 kmTotoriškio piliakalnis 10 kmPadaigų piliakalnis 11 kmMančiūnų piliakalnis 23 kmMančiušėnų piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Vaidotas Kažukauskas

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: krūvininkų generacija, pernaša, pagavimas ir rekombinacija kristaliniuose ir polimeriniuose puslaidininkiuose, jų junginiuose, dariniuose ir prietaisuose. Sukūrė Holo fotoefekto judrio kinetikos tyrimo metodą (patentuotas 1992 m.). Pasiūlė originalų didžiavaržio GaAs nevienalytiškumų ir EL2 lygmens metastabiliojo virsmo modelį. Pirmasis eksperimentiškai įrodė, kad CdS/ZnSe kvantiniuose dariniuose susidaro dvimatės elektronų dujos. Eksperimentiškai nustatė neigiamąją krūvininkų judrio priklausomybę nuo elektros lauko stiprio polioktiltiofene. Įrodė polimero grandžių orientacijos poveikį krūvininkų pagavimui ir pernašai polivinilkarbazole, legiruotame polinėmis dibutilamino nitrostilbeno molekulėmis. Ištyrė GaAs, SiC, GaN struktūros pokyčius, kuriuos sukelia švitinimas didelės energijos neutronais, protonais, taip pat rentgeno spinduliais.
Paskelbė daugiau kaip 400 mokslinių publikacijų. Daugelio Europos, Lietuvos ir tarptautinių mokslinių projektų vadovas ir dalyvis. Dalyvauja CERN’o projekte Šveicarijoje nuo 2003 m.
Nacionalinis kino registras

Nacionalinis kino registras – kino filmų, Jungtinių Amerikos Valstijų Nacionalinės kino išsaugojimo valdybos (NFPB) atrinktų išsaugoti Kongreso bibliotekoje, registras. NFPB 1988 m. įsteigė Nacionalinį filmų išsaugojimo aktą, kuris buvo įgaliotas iš naujo Kongreso aktais 1992, 1996, 2005 ir 2008 m. 1996 m. aktu taip pat buvo įsteigtas Nacionalinis filmų išsaugojimo fondas, kuris, nors ir susijęs su NFPB, lėšų gauna iš privataus sektoriaus.
Kasmet NFPB į registrą įtraukia po 25 „kultūriškai, istoriškai ar estetiškai reikšmingus filmus“. Kad filmas būtų įtrauktas į registrą, jis turi būti nenaujesnis nei 10-ties metų. Pirmą kartą, 1989 m., rengtoje filmų atrankoje visuomenė pasiūlė beveik 1 000 filmų kandidatų. Tuomet NFPB nariai slaptu balsavimu išrenka galimus kandidatus. Nuo 1997 m. visuomenė gali pasiūlyti iki 50-ties nominantų per metus.
NFR apima filmus nuo Holivudo klasikų iki nežinomų autorių filmų. Filmas kandidatas neprivalo būti pilnametražis ar jau rodytas kino teatro ekranuose. Registre įtraukti kino kronikos, begarsiai filmai, eksperimentiniai filmai, trumpametražiai filmai, filmai be autorinių teisių apsaugos, namų gamybos filmai, dokumentiniai filmai, nepriklausomi filmai, televizijos filmai ir muzikiniai klipai. 2013 m. duomenimis, registre yra įtraukti 625 filmai.
Slavutyčius

Istorija

Slavutyčiaus istoriją svarbūs du momentai, Ukrainos vyriausybės tragiški gyventojams sprendimai. Pirmasis periodas nuo 1986 m. rugsėjo iki 2000 m. gruodžio 15 d., kai Slavutyčiaus gyventojai po Černobylio AE katastrofos turėjo dar keturiolika metų dirbti pavojingoje aplinkoje, ir antrasis periodas, kai Černobylio AE buvo galutinai uždaryta ir visas elektrinės personalas buvo atleistas iš darbo. Mieste bedarbystė smarkiai viršija visos Ukrainos lygį, ir sudaro apie 56 proc. visų miesto gyventojų.
Slavutyčius – pats jauniausias Ukrainos miestas. 1986 m. spalio 2 d. TSRS nutarimu buvo pasirašyta sutartis dėl naujo miesto statybos buvusiems Černobylio AE darbuotojams ir jų šeimų nariams. Ir jau tų pačių metų lapkričio – gruodžio mėnesiais buvo pradėtas miesto projektavimas, o jau gruodžio pabaigoje prasidėjo miesto statybos, padedamos aštuonioms Tarybų Sąjungos respublikoms. Pirmieji gyventojai mieste apsigyveno, jau 1987 m. kovą.
Slavutyčius pastatytas netoli Repkinskio ir Černigovo rajonų sienos (po TSRS subyrėjimo, Slavutyčius atiteko Kijevo apskričiai), tarp Dnepro ir Desnos upių santakos. Nuo Slavutyčiaus iki Kijevo – 200 km, o iki buvusios Černobylio AE ir Pripetės – 50 km.
Miesto užstatymo teritorija užima 253 ha, o bendroje teritorijoje miestas apima 500 ha plotą.
Miesto projektuojant ir statant dalyvavo architektai ir statybininkai aštuonių Tarybų Sąjungos respublikų: Lietuvos, Latvijos, Estijos, Gruzijos, Azerbaidžano, Armėnijos, Ukrainos ir Rusijos. Šalių, dalyvavusių ir padėjusių statyti miestą garbei, miesto gyvenamieji rajonai pavadinti būtent tų šalių, miestų, ar upių tekančių per jas vardais.

Rajonai

Slavutyčius skirstomas į 13 rajonų: Bakinskio, Belgorodo, Dobrininskio, Jerevano, Vilniaus, Kijevo, Leningrado, Maskvos, Rygos, Talino, Tblisio, Černigovo bei Pečioros.
Kiekvienas iš rajonų turi savitą architektūrą ir atmosferą.

Infrastruktūra

Už metų (1988 m.), nuo miesto pastatymo, Slavutyčiuje, buvo sukurta socialinė infrastruktūra. Mieste pastatytos keturios vidurinės mokyklos, Licėjus, biblioteka vaikams, fizinio lavinimo kompleksai sergantiems nuo radiacijos vaikams, taip pat, vaikų namai. Pramogoms mieste, įrengtas stadionas, jachtų klubas.
Mieste veikia 10 socialinių grupių pažeidžiamiausiems miesto gyventojams. Tai – profilaktika sergantiems narkomanija ir alkoholizmu, vaikų-invalidų reabilitacija, mokslinis švietimas ir išsilavinimas.
Ikimokyklinė sistema veikia šešiose miesto vaikų darželiuose. Kiekviename vaikų darželyje yra muzikinės ir sporto salės, baseinas.
Tai pat mieste yra jaunimo centras, interneto kavinė, ligoninė ir viešbutis.

Gyventojai

Dalį gyventojų sudaro buvę Pripetės miesto gyventojai. Iš jų, aštuoni tūkstančiai 1986 m. buvo dar vaikais. Galutiniame rezultate, beveik visi miesto gyventojai kenčia nuo radiacijos sukeltų ligų. Yra gyventojų, kurie po šiai dienai prižiūri aplinką Černobylio AE teritorijoje.
Slavutyčiaus mieste vyrauja ypač didelis gyventojų mirtingumas. Trečdalis miesto gyventojų – sergantys vaikai, kurie dėl tėvų nedarbo kenčia maisto ir būtiniausių daiktų nepriteklių.

Miestai partneriai

Visaginas, Lietuva.
Senoji Bavarija

Geografija

Istorinė Bavarija yra Vokietijos pietrytiniame kampe. Ji geografiškai sutampa su Dunojaus vidurupio baseinu ir su jo intakų Izaro, Ino baseinais. Yra apsupta aukštumų, kurios skiria nuo kitų regionų. Ji ribojasi su istorine Švabija vakaruose, Rytų Frankonija šiaurėje ir šiaurės vakaruose, Bohemija rytuose, Aukštutine Austrija pietryčiuose ir Tiroliu pietuose.
Čirčikas

Istorija

Čirčikas įkurtas 1935 m., sujungus kelias gyvenvietes, išaugusias statant Čirčiko-Bozsujaus hidroelektrinių kaskadą. Iki 1956 m. Čirčikas su visu Bostanlyko rajonu priklausė Kazachstanui, bet vėliau perduotas Uzbekistanui.
Pranas Matulaitis

Pranas Matulaitis (1876 m. kovo 16 d. Stebuliškėse, Marijampolės raj. – 1951 m. sausio 31 d. Klyvlende) – knygnešys, gydytojas, politinis veikėjas. Andriaus, Petro ir Stasio Matulaičių brolis.

Biografija

1896 m. baigė Marijampolės gimnaziją, studijavo mediciną Maskvos universitete. Už dalyvavimą „Sietyno“ draugijos veikloje, 1897 m. su broliais Andrium, Petru ir Stasiu kalintas Suvalkų Kalvarijos kalėjime, 1899–1902 m. ištremtas į Viatkos guberniją.
1902 m. atvyko į JAV. 1907 m. baigė Medicinos koledžą Baltimorėje, 1908–1919 m. gydytojavo Bostone, 1919–1932 m. Detroite, 1932–1951 m. Klyvlende.
JAV dalyvavo Amerikos lietuvių socialistų sąjungos veikloje, rėmė socialdemokratinę spaudą. 1903–1909 m. bendradarbiavo „Vienybėje Lietuvninkų“, „Tėvynėje“, „Vilniaus žiniose“. 1906 m. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos suvažiavime išrinktas į literatūros komitetą.
Jo dukra Uršulė Matulaitytė. Jo anūkas Jonas Žilionis (g.1939) gyvena Matuliškių km. netoli Vilkaviškio.
Neuronomija

Neuronomija (lot. neuro ir ergonomija) – mokslas apie tai, kaip galima veiksmingiau išnaudoti galvos smegenų bei nervų sistemos veiklos privalumus.
Neuronomija yra taikomosios psichologijos ir neurokibernetikos sintezė.
Pranas Gaida-Gaidamavičius

Biografija

1924–1927 m. mokėsi Širvintų progimnazijoje, 1931 m. baigė Kėdainių gimnaziją. 1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą ir Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1938–1940 m. vikaravo Širvintose. 1940 m. pasitraukė į Vokietiją. Apsistojo Gleisgarbeno pabėgėlių stovykloje, vėliau persikėlė į Berlyną. 1940–1946 m. studijavo Miunsterio, Freiburgo (ten gavo teologijos daktaro laipsnį) ir Leveno universitetuose.  1944–1946 m. Freiburgo lietuvių tremtinių kapelionas.
1950 m. išvyko į Kanadą. 1950–1952 m. dėstė filosofiją Mont-Laurier (Kvebekas) kunigų seminarijoje. 1954 m. persikėlė į Torontą. Nuo 1954 m. dirbo laikraščio „Tėviškės žiburiai“ redakcijoje, nuo 1961 m. vyr. redaktorius. Bendradarbiavo laikraščiuose „Darbininkas“, „Draugas“, „Rytas“, „XX amžius“, žurnaluose „Židinys“, „Naujoji Romuva“, „Aidai“.  1987 m. pakeltas Popiežiaus garbės prelatu. 2010 m. grįžo į Lietuvą – Kaišiadorių vyskupiją, apsigyveno vyskupijos administruojamuose namuose Aukštadvaryje (Trakų rajonas).  Palaidotas Kaišiadorių katedros šventoriuje.
Carl Larsson

Karlas Larsonas (Carl Larsson, 1853 m. gegužės 28 d. – 1919 m. sausio 22 d.) – Švedijos tapytojas, akvarelistas, interjero dizaineris bei Menų ir Amatų judėjimo narys.

Biografija

Karlas Larsonas gimė 1853 m. gegužės 28 d. Stokholme neturtingoje šeimoje. Jam besimokant vargšų mokyklioje mokytojas pastebėj jo talentą piešti ir 13 metų K. Larsonas buvo rekomenduotas mokytis paruošiamojoje mokykloje prie Stokholmo dailės akademijos. Joje jis darė greitą pažangą. K. Larsonas pragyvenimui užsidirbdavo kurdamas karikatūras humoro laikraščiui Kasper ir iliustracijas žurnalui Ny Illustrerad Tidning. Iš gaunamų pajamų galėjo sušelpti savo šeimą. 1877 m. K. Larsonaas persikėlė į Paryžių, kur praleido keletą nesėkmingų metų bandydamas prasimušti meno pasaulyje. Jis atmetė populiarėjančią impresionistinę dailę ir dirbo tradicine technika.
Du metus dirbęs Barbizone, 1882 m. jis prisijungė prie skandinavų dailininkų kolonijos Grė prie Lueno kaimelyje netoli Paryžiaus. Jame sutiko būsimąją žmoną, dailininkę Karin Bergöö (1859–1928). Šis laikotarpis tapo lemiamu K. Larsono kūryboje, jis nuo aliejinės technikos perėjo prie akvarelės ir ja sukūrė labiausiai vykusius savo kūrinius. 1888 m. dailininkas su Karin įsigijo ir 1891 m. persikėlė nuolat gyventi kotedže Lilla Hyttnäs Sundborne netoli Faliuno Švedijoje, kurį jie kartu pertvarkė ir dekoravo. Su savo žmona K. Larsonas susilaukė 8 vaikų. Daugelyje savo akvarelių jis vaizdavo save ir savo šeimos narius sodybos aplinkoje − jomis jis labiausiai išgarsėjo, ypač po 1890-ųjų, kai buvo išrasta spalvota knygų poligrafija ir pasirodė daug leidinių su K. Larsono akvarelėmis. 1909 m. vokiečių leidėjo Karl Robert Langewieshe leidinys „Das Haus in der Sonne“ (Namas saulėje) su K. Larsono iliustracijomis ir tekstu sulaukė didelio populiarumo Vokietijoje − per 3 mėnesius parduotas 40 000 tiražu.
Vėlyvuoju kūrybos laikotarpiu K. Larsonas daug dirbo monumentaliosios tapybos užsakymais mokyklose, muziejuose ir kituose viešuosiuose pastatuose. Jo darbas „Viduržiemio paaukojimas“, 6x14 m. matmenų, baigtas 1915 m. Nacionaliniame Stokholmo muziejuje, yra laikomas reikšmingiausiu K. Larsono kūryboje. Karlas Larsonas mirė 1919 m. sausio 22 d. Faliune Švedijoje, kur palaidotas. Jis yra laikomas vienu iš žymiausių Švedijos dailininkų. Jo ir Karin sukurta sodyba Lilla Hyttnäs prie Faliuno yra atvira lankytojams.
Spintinė lova

Spintinė lova (angl. Box-bed 'dėžinė lova', angl. closed bed, close bed, enclosed bed 'uždaroji lova') – didelės spintos pavidalo lova, kur gulimoji vieta (viengulė ar dvigulė) įrengta viduje. Būna su durelėmis ar be jų.
Guolis iš trijų pusių ir viršaus uždengtas mediniais paneliais. Viename šone yra įėjimas, pridengtas užuolaidomis arba durimis (viengubos arba dvigubos, su vyriais ar stumdomosios). Spintinė lova paprastai stovi ant trumpų kojų, kad būtų galima apsisaugoti nuo drėgmės, ypač jei grindys – plūkta asla.
Į spintines lovas panašios alkovinės lovos, kurios įrengiamos alkovose – nišose. Alkovinės lovos yra ne atskirai ar prie sienos stovintis baldas, o kambaryje įmontuota konstrukcija. Taip pat egzistavo ir sienines spintas primenančios lovos.

Komplektinė skrynia prie lovos

Prie spintinės lovos įlipamojo šono dažnai stovėdavo ilga ąžuolinė skrynia, paprastai įeinanti į bendrą komplektą. Skrynia būna tokio pat ilgio kaip ir spintinė lova. Tokiose skryniose paprastai laikydavo viršutinius ir apatinius drabužius, patalynę. Skrynia pasitarnaudavo ir kaip laiptelis lipant į lovą. Be to, skrynia atėjusiems svečiams buvo garbinga sėdimoji vieta.

Uždarosios lovos Bretanėje

Bretanėje spintinės lovos (pranc. lit-clos; bret. gwele-kloz) yra tradicinis baldas. Namuose, kurie paprastai turėdavo tik vieną kambarį, spintinės lovos sudarydavo privačią zoną. Tokiose lovose būdavo šilčiau miegoti žiemą.
Dalis spintinių lovų būdavo daromos dviaukštės. Tokiais atvejais viršutinėse gulimose vietose miegodavo jaunimas.
Spintinės lovos Bretanėje kaimo namuose iki XX a. buvo svarbiausias baldas. Dažnai būdavo drožinėtos ir kitaip išpuoštos, šeimos pasididžiavimas.
Spintinės lovos būdavo 1,6–1,7 m ilgio, t. y., pakankamai ilgos, nes regiono žmonės buvo gana žemo ūgio. Miegodavo beveik sėdėdami, remdamiesi į 3 ar 4 pagalves. Tai viduramžių tradicija nemiegoti gulinti, nes visiškai horizontaliai guli mirusieji karste ir efigijos.
Vėliau spintinės lovos ėmė išeiti iš mados, be to, jos buvo brangios, tad XIX–XX a. palaipsniui jų ėmė nebenaudoti. Puošnūs spintinių lovų egzemplioriai atsidūrė muziejuose (Lampaul-Guimiliau, Nanto, Kempero, Reno), o dauguma buvo perdaryti į knygų ar drabužių spintas. XXI a. siūlomos nakvynės autentiškose spintinėse lovose.
Senovėje spintinės lovos valstiečių namuose apsaugodavo žmones nuo naminių gyvūnų (kiaulių, vištų), kurie būdavo laikomi namuose.
Le Corbusier

Biografija

Gimė laikrodininko šeimoje Šveicarijos šiaurės vakarų mieste Šo de Fone. Būdamas 13 metų pradėjo mokytis gimtojo miesto Dekoratyvinio meno mokykloje. Dar besimokydamas pradėjo savarankiškai gaminti juvelyrikos dirbinius.
Vėliau, nuo 1908 m. iki 1911 m., tobulinosi žymių Vienos, Paryžiaus ir Berlyno architektų studijose. 1911 m. lankėsi Graikijoje, Italijoje, Mažojoje Azijoje, kur turėjo galimybę susipažinti su šių šalių senovės architektūros paminklais bei folkloru. Grįžęs į Šveicariją, dėstė Šo de Fono Dekoratyvinio meno mokykloje, suprojektavo keletą pastatų. 1917 m. persikraustė į Paryžių. Pradėjo kartu dirbti su pusbroliu architektu P. A. Jeanneret. 1918 m. sutiko kubizmo krypties dailininką A. Ozenfant. Susidraugavę kartu tais pačiais metais paskelbė manifestą „Po kubizmo“, kuriuo paskelbė apie naują meno kryptį – purizmą. 1920 m. pradėjo leisti filosofijos ir meno žurnalą „L'Esprit Nouveau“. Jame suformulavo 5 naujųjų laikų architektūros taisykles, pradėjo savo straipsnius pasirašyti slapyvardžiu „Le Corbusier“. Nuo 1920 m. Paryžiuje ir jo apylinkėse suprojektavo modernizmo stiliaus vilų, kurių nauja estetika leido Le Corbusier vertinti kaip vieną iš europinės architektūros avangardo lyderių. 
Parengė kelias dešimtis pasaulio miestų – Paryžiaus, Antverpeno, Stokholmo, Maskvos, Rio de Žaneiro, Alžyro ir kitų – urbanistinių projektų. Dėl įvairių priežasčių daugelis jų nebuvo įgyvendinti. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, pagal jo parengtus projektus buvo atliktos Prancūzijos miestų Vogėzų Sen Djė ir La Rošelio rekonstrukcijos. Prisidėjo prie Jungtinių Tautų pastatų komplekso projekto Niujorke planavimo. 
Nuo 1950 m. Marselyje, Vakarų Berlyne, Kembridže pradėjo projektuoti naujų formų  pastatus, kurie šiuo metu įvardijami kaip brutalizmo, neoekspresionizmo stiliaus. Pakviestas Indijos valstijos Pendžabo vadovybės, nuo 1951 m. iki 1960 m. projektavo naująją jos sostinę Čandigarchą, taip pat daugelį šio miesto administracinių pastatų. Čandigarchas buvo pastatytas visiškai naujoje vietoje, jo statybą kuravo pirmasis Indijos ministras pirmininkas Džavaharlalis Nehru. Tarp kitų jo šio laikotarpio darbų išskiriama 1955 m. Rytų Prancūzijoje pastatyta Ronšano koplyčia bei 1960 m. atidarytas Tokijo Nacionalinis Vakarų meno muziejus. Vienas paskutiniųjų jo darbų buvo Harvardo universiteto Karpenterio vizualiųjų menų centro pastatas JAV, Kembridže. 
1965 m. rugpjūčio 27 d. nuskendo Viduržemio jūroje prie pietų Prancūzijoje esančio Rokbriun Kap Marteno kyšulio, kaip manoma, dėl patirto širdies smūgio. Palaidotas kapinėse šalia Rokbriun Kap Marteno kurorto.
Le Corbusier buvo vienas pirmųjų modernaus dizaino teoretikų ir praktikų. Jo karjera tęsėsi penkis dešimtmečius, o architektūriniai projektai buvo realizuojami centrinėje Europoje, Indijoje, Rusijoje, Pietų ir Šiaurės Amerikose. Jo socialistinės ir humanistinės pažiūros išreikštos urbanistiniuose ir architektūriniuose pasiūlymuose. 2016 m. septyniolika jo suprojektuotų pastatų buvo įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Izohipsė

Izohipsė (horizontalė) (gr. isos = vienodas, hypsos = aukštis) – izolinija, jungianti vietovės vienodo aukščio taškus. Izohipsės skirstomos į pagrindines, pastorintas, pagalbines.
FK Karaorman Struga

Istorija

Klubo ištakos siekia 1923 m.
Lietuvos Atgaja

Lietuvos Atgaja – pasaulio lietuviams skirta vaikų švietimo ir kultūrinio bendradarbiavimo stovykla, vykstanti kiekvienais metais nuo 1993 m., viena žymiausių tautotyros stovyklų Lietuvoje.

Istorija

Stovykla pradėta rengti 1989 m., kai įsikūrė visuomeninė organizacija „Lituanica“, siekusi sukviesti viso pasaulio Lietuvos išeivijos ir etninių žemių lietuvių kilmės vaikus ir juos supažindinti su lietuviškomis šventėmis, papročiais, tradicijomis .
1993 m. stovykla įgavo „Lietuvos Atgajos“ vardą. Nuo tų pačių metų ją rengia Švietimo ir kultūros centras „Jaunimas vaikams“ bei Labdaros fondas „Vienybė“, remiantis šio centro programas .
Visos organizacijos įsikūrusios Vilniuje, Antakalnio vaikų ir jaunimo klubo patalpose - Antakalnio g. 84 a.
2003 m. rugsėjo 24 d. Vilniaus miesto Rotušėje „Lietuvos Atgaja“ buvo pripažinta šauniausia miesto stacionaria stovykla.

Dalyviai, programa

Stovyklautojų amžius yra nuo 10 iki 17 metų. „Lietuvos Atgaja“ turi stovyklavietes Zelvos poilsiavietėje, netoli Vievio bei Lazdijų rajone, Smarliūnų kaime. Berniukai ir mergaitės gyvena atskiruose kambariuose po 6 - 7, su jais kartu gyvena ir vadovai . Stovyklos vadovai - savanoriai aukštųjų mokyklų studentai, išklausę parengiamuosius kursus bei lankę seminarus. Taip pat stovykloje dirba medikas, dailės, muzikos, šokių vadovai, viršaitis.
Vienos pamainos trukmė - 10 dienų. Kiekviena pamaina yra teminė, pavyzdžiui: istorinė, kalendorinių švenčių, menų, magijos, vestuvių, teatro, kino, mitologinė pamainos. Kiekviena pamainos diena yra susijusi su tam tikra tema: piršlybų, mergvakario dienos (vestuvinė pamaina), Mindaugo karūnavimo, knygnešių, Žalgirio mūšio dienos (istorinė pamaina).
Stovykloje skelbiamos šeimos vertybės, dėl to būriai yra vadinami „šeimomis“, o vadovai – „mamomis“ ir „tėčiais“. Vietoj diskotekų vyksta vakarai prie laužo su dainomis ir šokiais, o po jų „šeimos“ leidžia likusį laiką, apžvelgdami praėjusią dieną.
Nuo 1993 m. šioje „Lietuvos Atgajoje“ stovyklavo vaikų iš Lietuvos, Punsko, Seinų krašto, Vokietijos, Rusijos, Ispanijos, Baltarusijos, Estijos, Lenkijos, Jungtinių Amerikos Valstijų ir dar daugelio šalių.
Stovyklų „Lietuvos Atgaja“ direktorė - Aušra Lasauskaitė. Labdaros fondo „Vienybė“ direktorė - Aušra Lasauskaitė, Švietimo ir kultūros centro „Jaunimas vaikams“ direktorė - Donata Alkimavičiūtė.
Facebook

Istorija

Facebook sukūrė Mark Zuckerberg (Harvardo universitetas) 2004 m. vasario mėn. Pradžioje buvo skirtas tik Harvardo universiteto studentams. Vėliau – visų JAV universitetų studentams, dar vėliau – įmonių darbuotojams, organizacijų nariams, 2006 m. rugsėjo mėnesį – užsienio studentams. 2008 m. pavasarį platforma išversta į vokiečių, ispanų, prancūzų kalbas.