google/wiki40b huggingface dataset:
Akadžima

Akadžima (jap. 阿嘉島 = Aka-jima) yra Japonijos sala Ramiajame vandenyne. Ji priklauso Keramos saloms, Šimadžirio apskrityje, Okinavos prefektūroje. Ji yra 24 km į pietvakarius nuo Okinavos salos, Akadžimoje gyvena apie 330 žmonių. Salos plotas 3,82 km², pakrantės ilgis – 12,3 km, aukščiausia vieta virš jūros lygio – 187,2 m.

Gamta

Pro Akadžimos salą teka Kurošijo srovė. Gražūs koraliniai rifai ir didelė jūrinė bioįvairovė į salą vilioja nardytojus ir mokslininkus. 1988 m. įkurta Akadžimos jūrinė mokslinė laboratorija, kurią kasmet lanko daug mokslininkų.
Keramos salose aptikta 360 žuvų rūšių, 1640 bestuburių, 220 dumblių rūšių, bet daugelis rūšių dar neaprašytos. Vasarą saloje vėžliai deda kiaušinius. Kuprotieji banginiai lankosi nuo sausio iki balandžio ir naudojasi sala kaip dauginimosi baze.
Akadžima taip pat garsėja paukščiais, drugiais ir vorais (Nephila genties). Keramos elnias sugeba plaukti tarp salų. Šie elniai saugomi įstatymų.

Klimatas

Dėl ekstremalių okeanografinių sąlygų per metus pro salą pereina 5 taifūnai, ypač vasaros pradžioje. Šiaurės mansūnai atneša stiprius vėjus nuo spalio iki balandžio.

Istorija

Sala priklausė Riūkiū karalystei. 600 metų jos gyventojai dirbo jūreiviais laivuose, kurie plaukė iš Okinavos į Kiniją. Vieno iš tų laivų kopitonų Takaros šeimos namas yra saugomas kaip didelės svarbos paminklas.
Antrojo pasaulinio karo metu Akadžima buvo viena pirmųjų amerikiečių išsilaipinimo vietų per Okinavos mūšį. 1945 m. kovo 26 d. išsilaipinę jie užėmė kitas Keramos salas, o 500 vietinių nusižudė Japonijos valdžios įsakymu, kad nepatektų į nelaisvę.
Salą taip pat garsino du šunys: Širo Akadžimoje ir Marilyn Dzamamidžimoje. Jiems susitikus Širo pradėjo kasdien plaukti į kitą salą. Vietinius stebino jo 3 km kelionė per sąsiaurį. Po šunų mirties abiem buvo salose pastatyti paminklai. Remiantis jų istorija sukurtas filmas.
Didžiausias jų grobis

Turinys

Penketas nevykėlių pagrobia buvusį įtakingą gangsterį Čezarę Čelį, tikėdamiesi už jį gauti išpirką – 50 tūkstančių dolerių, tačiau paaiškėja, kad šis tokių pinigų neturi, o jo buvę draugai neketina jam pagelbėti. Įsižeidęs Čelis pasiūlo savo pagrobėjams planą: apiplėšti platinos krovinį gabenantį traukinį ir, grobį pristačius į Maroką, už tai gauti 5 milijonus dolerių.
Gauja ima ruoštis, tačiau pagrobėjų lyderis ir gražiosios Džiulijanos širdies draugas Haris tikisi įvykdžius apiplėšimą atsikratyti Čelio, todėl paveda Džiulijanai šį suvedžioti ir sužinoti tarpininko Maroke pavardę.
Mikrovalstybė

Mikrovalstybė (arba minivalstybė arba nykštukinė valstybė) – suvereni valstybė, turinti labai mažai gyventojų ir/arba labai mažą teritoriją.
Mikrovalstybių pavyzdžiai – Singapūras, Lichtenšteinas, Monakas, Vatikanas. Mikrovalstybių įtaka Juntinių Tautų Organizacijos Generalinėje Asamblėjoje neproporcingai didelė dėl „vienas valstybė, vienas balsas“ taisyklės.
Mažiausia visiškai suvereni mikrovalstybė yra Vatikanas, kuriame 2003 m. liepos mėn. gyveno 911 gyventojų, o jo teritorija buvo 0,44 km².
Mikrovalstybėms kartais priskiriamos ir pripažintos beteritorės valstybės, kokios pavyzdys yra Maltos ordinas. Ordino būstinė yra Romoje (Italija). Maltos ordino suverenumą pripažįsta 205 valstybės, iš kurių 100 palaiko diplomatinius ryšius. Tarp jų yra ir Lietuvos Respublika.
Vatikanas ir Maltos ordinas nėra JTO nariai, tačiau abu turi nuolatinių stebėtojų statusą – Vatikanas kaip „valstybė ne narė“, o Maltos ordinas – kaip „kitoks darinys“.
Mikrovalstybėmis nėra laikomos netikrosios valstybės, kurios nėra pripažintos ar suverenios. Mikrovalstybėmis nelaikomos šalys, neturinčios visiško suvereniteto (pvz., Džersis).

Mikrovalstybės, kurių teritorija mažesnė negu 1000 km²

Suverenios valstybės, kurių plotas mažesnis kaip 1000 km².
Lūšnynų milijonierius (knyga)

Siužetas

Knyga pasakoja apie vargšą lūšnynuose gyvenanti vaikiną vardu Tomas, kuris gauna progą sudalyvauti indiškame televizijos šou variante: "Kas nori tapti milijonieriumi?" ir jį netikėtai laimi, gaudamas pagrindinį prizą. Didelei vaikino nelaimei, policija mano, kad jis laimėjo prizą apgaulės būdu, taigi jis pradeda pasakoti savo istoriją kaip jis laimėjo pagrindinį prizą. Jam taip pat padeda gabi advokatė. Taip jis po truputį pasakoja įdomias savo gyvenimo istorijas ir tai, kaip jis pasiryžo sudalyvauti šiame šou.
Violeta Rutkauskienė

Violeta Rutkauskienė (g. 1958 m. sausio 8 d. Kaune) – Lietuvos heraldikos istorikė.

Biografija

Vilniaus Valstybiniame universitete studijavo istoriją. 1978–1994 m. dirbo Nacionaliniame M.K.Čiurlionio dailės muziejaus Numizmatikos skyriuje – vyr. moksline bendradarbe, fondų saugotoja, skyriaus vedėja. Nuo 1994 m. gyvena JAV, dirba Libertyvillio miesto Gedimino litauanistinės mokyklos direktore. Aktyviai dalyvauja JAV Lietuvių bendruomenės Waukagan–Lake County apylinkės veikloje.
Violetos Rutkauskienės mokslinio domėjimosi sritis – senoji Lietuvos valstybinė heraldika, šia tema paskelbė eilę straipsnių.
Akimas

Akimas (kaz. әкім; kirg. аким) – vietinės vykdomosios valdžios vadovo titulas Kazachijoje ir Kirgizijoje. Uzbekijoje tokias pareigas einantis asmuo vadinasi chokimas.

Kazachija

Akimai būna srities, respublikinio pavaldumo miesto ar sostinės ir vadovauja atitinkamam akimatui (srities, miesto ar sostinės administracijai). Akimai yra prezidento ir respublikos vyriausybės atstovai. Akimus Kazachijos premjero teikimu skiria Kazachijos prezidentas.
Kitų administracinių teritorinių vienetų akimai skiriami į pareigas ar renkami pagal tvarką, kurią apibrėžia Kazachijos prezidentas. Prezidentas savo nuožiūra gali atleisti bet kurį akimą. Naujai išrinktam Kazachijos prezidentui ėmus eiti pareigas sričių, respublikinio pavaldumo miestų ir sostinės akimai automatiškai praranda įgaliojimus, tačiau pareigas eina tol, kol prezidentas paskiria naujus akimus.

Kirgizija

Kirgizijoje akimai yra akimato (rajono administracijos) vadovai.
Akacijų alėja

Akacijų alėja – dainuojamosios poezijos festivalis, nuo 2001 m. vykstantis Kulautuvoje, Kauno rajone.
Liubavo dvaro koplyčia

Istorija

Dvaro sodybos koplyčia ir barokinis ansamblis  su didžiuliais dviejų aukštų vartais, kaip spėjama, panašiais į Vilniaus Bazilijonų vienuolyno, buvo pastatyti XVIII a. Dvare, sodybos teritorijoje, buvo ir dvejos kapinaitės. Vienos buvo bendros, o kitose laidoti tik savininkų šeimos nariai. Senesni vietiniai gyventojai minėjo ir senųjų Liubavo dvaro kapinaičių buvimą, bet niekur iki šiol jos nebuvo oficialiai žymimos.
Iš Nemenčinės bažnyčios inventorių matyti, kad 1741 m. buvo pašventinta Liubavo dvaro koplyčia. Koplyčia perstatyta XIX a. viduryje neogotikiniu istoristiniu stiliumi, labai tikėtina, kad pagal Liubavo savininko skulptoriaus Rapolo Slizienio (1804−1881) projektą.
Po 1863-iųjų pamaldos koplyčioje uždraustos, o nuo 1874 m. Gustavo Slizienio prašymu vėl atnaujintos. Koplyčia veikė kaip bažnyčia iki 1945 m., aptarnavo apylinkių gyventojus. Koplyčios rūsyje įrengtame mauzoliejuje palaidoti Slizienių šeimos atstovai, jų giminės. Tarp jų, manoma, ir pats skulptorius R. Slizienis kartu su žmona Kamile Tiškevičiūte.
Dvaro koplyčioje pamaldos vykdavo kiekvieną sekmadienį nuo 9–10 val. ryto. Kunigą Bytautą iš Nemenčinės bažnyčios automobiliu atveždavo Slizienio vairuotojas Aleksandras Černis. Į pamaldas susirinkdavo apie 50–60 žmonių. 1946 m., po Antrojo pasaulinio karo, koplyčioje buvusius šventųjų paveikslus, procesijų vėliavas ir kitas relikvijas dvaro miško darbininkas Stanislovas Meškovskis (1899–1952) pervežė į Nemenčinės bažnyčią.
Pasak Europos parko įkūrėjo Gintaro Karoso, koplyčia su už jos besislepiančia angelo skulptūra 1988 m. dar stovėjo. Yra vietinio gyventojo Edvardo Rinkevičiaus iš atminties nupiešta Liubavo dvaro koplyčia (2009 m.).
Keli porceliano indai, koplyčios žvakidės ir kt. daiktai kartu su kitais eksponuojami Liubavo muziejuje – Liubavo dvaro malūne.
Talk Me Down

Muzikos vaizdo įrašas

Dainos vaizdo įrašas yra trečioji „Blue Neighbourhood“ trilogijos dalis. Įrašas išleistas 2015 m. spalio 20 d. Jį režisavo Tim Mattia.
Algirdas Kazlauskas (1952)

Biografija

1958–1962 m. mokėsi Liolių pradžios, 1962–1969 m. Kelmės 1-oje vidurinėje mokyklose, 1980–1985 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute.
1973–1977 m. Kelmės namų valdybos valdytojas, 1978–1984 m. Kuro kontoros direktorius, 1984–1990 m. Kelmės rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas, 1990–1995 m. Kelmės miesto meras, 1992–1996 m. Seimo nario padėjėjas, nuo 1997 m. Kelmės vartotojų kooperatyvo valdybos pirmininkas.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kelmės rajono skyriaus narys, nuo 2003 m. atsakingasis sekretorius.
1995–2000 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Liberatoriai

Liberatoriai (lot. liberatores 'išlaisvintojai') – senovės Romos laikais grupė žmonių, suorganizavusių sąmokslą prieš Gajų Julijų Cezarį jo diktatūros nuvertimo ir Romos Respublikos atkūrimo pretekstu. Šiuo vardu pasivadino jie patys. Liberatoriams vadovavo senatoriai Markas Junijus Brutas ir Gajus Kasijus Longinas, iš viso sąmoksle dalyvavo apie 60 narių.
Liberatoriai nužudė Cezarį 44 m. pr. m. e. Pompėjaus teatre. Vėliau diktatoriaus bendražygis ir padėjėjas Markas Antonijus sudarė su jais taikos susitarimą, tačiau tuoj pat jį sulaužė, iškilminga kalba per Cezario laidotuves pasmerkęs žudikus ir nuteikęs prieš juos publiką. Brutas ir Kasijus, bijodami susidorojimo, išvyko iš Romos į sau pavaldžias provincijas. Antonijui sudarius triumviratą su Oktavianu ir Lepidu, visi Romoje likę liberatoriai buvo įtraukti į proskripcijų sąrašus ir nužudyti. Brutas ir Kasijus mirė Filipų mūšyje Makedonijoje su savo armijomis kaudamiesi prieš Antonijaus ir Oktaviano legionus. Mūšis pasidalijo į du, kur Oktaviano kariuomenė kovėsi prieš Bruto, o Antonijaus – prieš Kasijaus. Gavęs neteisingą pranešimą, kad Brutas pralaimėjo, Kasijus nusižudė. Jo armija prisijungė prie Bruto ir tą dieną mūšis pasibaigė. Po dvidešimties dienų armijoms vėl susikovus, Brutas pralaimėjo ir taip pat nusižudė.
Pasak romėnų istoriko Svetonijaus, nei vienas iš liberatorių nepragyveno po Cezario mirties nei trejų metų, ir visi buvo nužudyti arba nusižudė patys.
Liberatoriams nepriklausė žymus politikas, oratorius ir aršus Cezario priešas Markas Tulijus Ciceronas. Manoma jis nieko apie sąmokslą nežinojo.
Nulla poena sine lege

Nėra bausmės be įstatymo, nėra (teisinės) atsakomybės be (teisinio) pagrindo (lot. nulla poena sine lege) - teisės principas, pagal kurį draudžiama taikyti baudžiamąsias sankcijas, nenumatytas įstatyme.
Principas buvo žinomas jau romėnų teisėje. II a. Ulpianas citavo savo veikaluose. Itin didelę reikšmę principas turi baudžiamojoje teisėje - bausmė galioja (ir gali būti paskirta) tik tuo atveju, jei ją už tam tikrą veiką numato (baudžiamasis) įstatymas (ne žemesnio lygmens teisės aktas).
Seksas ir įniršis

Turinys

19 a. pabaigos Japonija. Trys Jakudzos smogikai nužudo jų nusikaltimus tyrusį policininką jo mažametės dukters akivaizdoje. Prieš mirtį tėvas spėjai jai atiduoti tris kortas ir mergina augdama vis galvoja apie kerštą. Žingsnis po žingsnio, pradėjusi nuo vagysčių, ji vis labiau įsitvirtina nusikaltėlių pasaulyje, tačiau nesiliauja ieškoti kas kažkada nužudė jos tėvą bei kas davė tokį įsakymą...
Anastasija Kuzmina

Biografija

Anastasija Kuzmina gimė 1984 m. rugpjūčio 28 d. Tiumenėje, Rusijoje (tuomet TSRS). Ji yra rusų biatlonininko, olimpinio čempiono estafetėje Antono Šipulino sesuo. A. Šipulina pradėjo sportuoti nuo keturiolikos ir iškovojo pirmuosius medalius atstovaudama Rusiją pasaulio jaunių čempionate, tarp kurių du aukso. Ištekėjusi už savo trenerio Danielio Kuzmino, slidininko, kuris atstovavo Izraeliui, A. Kuzmina priėmė Slovakijos pilietybę, apsigyveno Banska Bistricoje ir 2008 m. pradėjo atstovauti Slovakiją. 2009 m. pasaulio čempionate ji iškovojo pirmąjį medalį − sidabrą bendro starto lenktynėse. 
2009 m. gruodį ji treniruotėje susilaužė du kairės rankos kaulus, tačiau atsistatė iki 2010 m. Vankuverio olimpiados, kurioje ji triumfavo 7,5 km sprinto distancijoje ir iškovojo sidabro medalį persekiojime. Tai buvo pirmasis Slovakijos aukso medalis žiemos olimpinėse žaidynėse. 2014 m. Sočyje ji apgynė sprinto olimpinės čempionės titulą. Po to paskelbė apie nėštumą, dėl 2015 m. gimusios dukters Olivijos praleido sekantį sezoną ir grįžo į trasas 2015−2016 m. sezono viduryje. 2018 m. Pjongčange ji iškovo trečiąjį olimpinės čempionės titulą bendro starto lenktynėse ir užbaigė sezoną aukščiausioje savo karjeroje, 2-oje vietoje bendrojoje Pasaulio taurės įskaitoje. 2019 m. ji iškovojo pirmąjį aukso medalį pasaulio čempionate nugalėjusi sprinto rungtį.
2019 m. spalio 2 d. Anastasija Kuzmina paskelbė pasitraukianti iš sporto.
Haile Selasie

Biografija

Jis buvo Saliamonidų dinastijos, kuri atsirado XIII a. ir save kildino iš Saliamono ir Šebos karalienės, įpėdinis ir svarbi figūra Etiopijos ir Afrikos istorijoje.
1936 m. Tautų Sąjungoje Haile Selasie pasmerkė italus, kurie panaudojo cheminį ginklą prieš jo tautiečius. Dėl jo tarptautinių pažiūrų Etiopija tapo Tautų Sąjungos nare, o jo mintys ir darbai multilateralizmo ir bendro saugumo linkme buvo vaisingi ir ilgalaikiai. Numalšintas kilmingųjų (mekwannint) sukilimas ir tai, ką kai kurie laikė nesugebėjimu tinkamai modernizuoti šalį, pelnė jam kritikos tarp kai kurių istorikų ir to meto žmonių.
1973 ir 1974 m. Haile Selasie išleido savo autobiografiją „Mano gyvenimas ir Etiopijos raida“, kurioje nagrinėjo klausimus susijusius su jo valdžios ir pozicijos teisėtumu bei pabėgimu į tremtį 1936 m.
1974 m. rugsėjo 12 d. Haile Selasie buvo nuverstas Dergo, valdžią perėmusios karinės chuntos. 1975 m. rugpjūčio 28 d. valstybės žiniasklaida pranešė apie Haile Selasie mirtį, įvykusią dieną anksčiau dėl komplikacijų po prostatos operacijos. Dažnai manoma, kad buvusį imperatorių nužudė chuntos pirmininkas, o vėliau valstybės vadovas Mengistu Haile Mariam arba užsakydamas jo mirtį, arba atlikdamas tai pats.
Haile Selasie, būdamas Etiopijos ortodoksų krikščionimi, rastafarių, kurių yra 200–800 tūkst., laikomas Jėzaus reinkarnacija. Rastafarių judėjimas prasidėjo apie 1930 m., o Haile Selasie buvo laikomas mesiju, kuris ves afrikiečius taikos, teisingumo ir klestėjimo aukso amžių.
Boy (albumas)

Istorija

Iš pradžių Martin'ui Hannett'ui (jis prodiusavo U2 singlą "11 O'Clock Tick Tock") buvo pavesta prodiusuoti šį albumą, tačiau tuo metu jį labai sukrėtė draugo savižudybė. Taigi U2 albumą Boy įrašinėjo su prodiuseriu Steve Lillywhite, įrašų studijoje „Windmill Lane Studios“, Dubline. Čia grupė įrašė tokias dainas kaip „An Cat Dubh“ , „The Ocean“. Daug kitų kūrinių, įskaitant ir „Stories for Boys“, „Out of Control“ bei „Twilight“, buvo paimti iš grupės jau seniau įrašyto 40-ties dainų repertuaro. U2 gitaristas The Edge visus šio albumo kūrinius įrašė grodamas Gibson Explorer elektrine gitara.
2003 m. Boy užėmė 417-ąją vietą žurnalo „Rolling Stone“ sudarytame 500 geriausių visų laikų albumų sąraše.
2008 m. liepos 21 d. albumas perleistas trimis skirtingais formatais, įtraukti ir seniau neišleisti bei reti kūriniai.
Grupė U2, praėjus beveik 30-čiai metų, nori perrašyti, pakoreguoti savo debiutinį albumą. Apie tai plačiau skaitykite čia.

Viršelis

Berniukas ant Boy viršelio - Peter'is Rowan'as (Bono draugo, airių menininko Guggi brolis, dabar gerai žinomas airių fotografas). Jį galima išvysti ir ant albumų „Tree“, War, „The Best of 1980 - 1990“, „Early Demos“ viršelių.
Šio berniuko nuotrauka buvo pakeista į iškreiptą grupės narių fotografiją albumo leidimams Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje, nes įrašų kompanijos bijojo, jog U2 už Atlanto gali būti apkaltinti pedofilija. Amerikietiškojo viršelio fotografė - Sandy Porter. Nors Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje ant Boy puikavosi grupės nuotrauka, vis dėlto, vidinėje albumo pakuotės pusėje buvo galima išvysti Peter'į Rowan'ą.
Botagas

Istorija

IX a. – XI a. kapinynuose ir pilkapynuose randama botago dalių – geležinių (apie 30 cm ilgio), su pastorėjimu ties viduriu, ir medinių (apie 50 cm ilgio) botkočių su geležiniais apkaustais. Žinomi ir simboliniai botagai, greičiausiai raitelių būrio vyresniųjų atributas. Jo viršuje įverta grandis su geležiniais apkalais 1–3 m. odiniams rimbams įverti ir keli U pavidalo kabučiai. Tikėta, kad botago geležinių detalių skambesys atbaido piktąsias jėgas.

Lietuvoje

Lietuvoje yra ilgieji ir trumpieji botagai (vytinis, rimbas). Ilgieji botagai susideda iš medinio botkočio ir prie jo pritvirtintos stamantrios virvelės arba odos rėžio su mazgu gale, kartais pririšta geležėle. Vytinio kotas supintas iš vytelių arba lanksčių medelio skelčių, rimbo (bizūno) – padarytas iš stirnos, kiškio kojos ar 40–50 cm ilgio medžio; abu turi šmaikščiąją dalį. Su ilgaisiais botagais ganomi gyvuliai ir dirbant raginami arkliai, trumpieji dažniausiai naudojami jojant.
Juodoji medžių skruzdėlė

Aprašymas

Šios skruzdėlės yra blizgančios, juodos (patelės tamsiai rudos). Jų galva iš kitų Lasius gentainių išsiskiria širdies forma. Turi stiprų kvapą. Naujos kolonijos sukuriamos parazituojant motinėlei kitų Lasius rūšių skruzdėlių lizduose, kur įsibrovėlė nužudo šeimininkę motinėlę. Kaip ir rudosios miškų skruzdėlės, sugeba lizduose reguliuoti temperatūrą.
Gyvena senų medžių drevėse, sausuolių plyšiuose, įsirengdamos išėjimus tarp šaknų. Lizdai ertmėse sulipdomi iš „kartono“ – smulkintos medienos ir seilių mišinio. Gausios kolonijos naudojasi savo pramintais takais pasiekti maisto šaltinius – vabzdžius mirmekofilus.

Paplitimas

Tai miško skruzdėlė, plačiai paplitusi nuo Europos iki Rytų Sibiro. Gyvena drėgnuose lapuočių ir mišriuose miškuose.
Miesto kohortos

Miesto kohortos (lot. Cohortes urbanae) – senovės Romos karinės pajėgos Romos miesto vidaus tvarkai palaikyti. Jas įkūrė imperatorius Augustas, norėdamas atsvaros vis didesnę įtaką įgyjančiai pretorionų gvardijai. Miesto kohortoms vadovavo miesto prefektas.

Pareigos

Jų pagrindinė paskirtis buvo policinė tarnyba Romoje ir kova su gaujomis, kurios dažnai viešpatavo Romos gatvėse respublikos laikais. Miesto kohortos veikė kaip sunkiosios policijos pajėgos, galinčios malšinti maištus. Tuo tarpu jų kolegos vigilai kasdien patruliuodavo gatves ir užsiimdavo priešgaisrine apsauga.
Kaip treniruotos sukarintos pajėgos miesto kohortos retais atvejais būdavo naudojamos ir kaip karinės pajėgos, bet taip būdavo tik labai sunkiose situacijose.
Skirtingai negu vigilai, kurie daugiausiai veikdavo naktimis kaip gatvių sargai bei gaisrininkai, miesto kohortų nariai buvo laikomi legionieriais, bet gaudavo didesnes algas negu karinių legionų legionieriai, bet mažesnes, negu pretorionai. Miesto kohortų legionieriai gaudavo ir šiek tiek didesnius donativus nei paprasti legionieriai, bet mažesnius negu pretorionai.
Miesto kohortas sudarė devynios kohortos po maždaug tūkstantį žmonių. Jose tarnauti galėjo tik Romos piliečiai.

Organizacija

Pradžioje Romoje buvo trys miesto kohortos, kiekvienai kohortai vadovavo vienas tribūnas ir šeši centurionai. Flavianų laikais kohortų skaičius padidėjo iki keturių. Kiekvieną kohortą sudarydavo apie 500 vyrų. Kohortose tarnauti galėdavo tik Romos piliečiai.
Vėliau miesto kohortos buvo sudarytos ir Romai priklausančiuose Kartaginos mieste bei Lione.
Mileičicė

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1516 m. karalius Žygimantas Senasis suteikė gyvenvietei Magdeburgo teises. 1529 m. spalio 30 d. įkurta Mileičicės Šv. Stanislavo parapija. Apie 1592 m. įkurta Mileičicės Šv. Barboros parapija. 1857 m. pastatyta Mileičicės Senoji sinagoga. 1859 m. mieste kilo gaisras. 1900 m. pastatyta Mileičicės Šv. Barboros cerkvė. Po I pasaulinio karo gyvenvietė prarado miesto teises. Tarpukariu apie 40 % kaimo gyventojų buvo žydai. 1927 m. pastatyta Mileičicės sinagoga.
FK Loznica

Istorija

Klubo ištakos siekia 1919 m.
Kiūšiū

Geografija

Gyventojų skaičius: 12 970 479 (2016 m.). Plotas: 35 640 km².
Salos kraštovaizdis kalnuotas, joje yra Japonijos aktyviausias ugnikalnis Aso (1592 m). Saloje jaučiamas tektoninis aktyvumas, įskaitant daugybę karštųjų šaltinių. Žymiausias iš jų yra Beppu rytinėje pakrantėje ir Aso apylinkėse centrinėje Kiūšiū dalyje. Kanmono sąsiauriai skiria Kiūšiū nuo Honšiu.
Kiūšiū pavadinimas reiškia devynias žemes t. y. Saikaido žemes (Čikudzeno, Čikugo, Budzeno, Bungo, Hidzeno, Higo, Hiūgos, Sacumos ir Osumio žemės).
Dabar Kiūšiū regioną (jap. 九州地方 = Kyūshū-chihō) yra politiškai apibrėžtas regionas, kuris susideda iš 7 Kiūšiū salos prefektūrų ir Okinavos prefektūros.

Istorija

Mitai mini šią salą kaip vieną pirmųjų, kurią pagimdė deivė Izanami. Jos senasis pavadinimas buvo Cukuši. Ji yra laikoma japonų civilizacijos lopšiu, joje dažniausiai lokalizuojamos seniausios japonų valstybės.
Po administracinių reformų VIII a. pradžioje, Kiūšiū ir aplinkinės salos tapo atskiru regionu (道 do) – Saikaido. Saloje buvo suformuotos 9 žemės, kurios ir suteikė naują pavadinimą salai – „Devynios provincijos“.
Juozas Macevičius (1919)

Juozas Macevičius (1919 m. gruodžio 1 d. Odesa – 2007 m. sausio 20 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, hidrologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1939 m. baigė Kėdainių aukštesniąją kultūrtechnikų mokyklą, 1943 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1971 m. geografijos mokslų daktaras.
1942–1945 m. Vytauto Didžiojo universiteto Hidrologijos ir hidraulikos katedros laborantas, asistentas, 1945–1950 m. katedros vedėjas. 1951–1993 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1951–1963 m. ir 1970–1971 m. Hidrotechnikos, 1971–1990 m. Hidraulikos katedros vedėjas, nuo 1971 m. profesorius. 1950–1951 m. dar dirbo Lietuvos mokslų akademijos Technikos mokslų institute, 1951–1959 m. Lietuvos hidrotechnikos ir melioracijos institute (iki 1956 m. LTSR mokslų akademijos Melioracijos institutas).

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptys – sausumos hidrologija ir hidrologiniai skaičiavimai, t. p. hidrotechnikos ir melioracijos problemos.
Aurimas Skurdelis

Klubinė karjera

Žaidė FK Banga Gargždai, kuri žaidė Pirmoje lygoje. Vėliau perėjo į FK Palanga.
Kaip profesionalas karjerą pradėjo 2018 m., kai FK Palanga pateko į A lygą.
2018 m. devynis kartus žaidė A lygos rungtynėse.
2019 m. vasarą žaidėjas paliko FK Palanga.

Karjera rinktinėse

<...>
Šaukėnų herbas

Aprašas

Mėlyname skydo lauke sidabriniai trijų arkų vartai su trimis auksiniais kryžiais ir stogeliais. Centrinis kryžius patriarchinis, kraštiniai - lotyniški.
Herbui pasirinktas Šaukėnų bažnyčios šventoriaus vartų motyvas. Vartai turi daug prasmių: kasdieniniame gyvenime – apsaugą, dvasiniame – perėjimą iš vienos būties į kitą.

Istorija

Šaukėnų herbą Lietuvos Prezidentas patvirtino 1999 m. gegužės 7 d.
Gvinėjos įlanka

Gvinėjos įlanka – Atlanto vandenyno dalis pietvakarių Afrikos pakrantėje. Istoriškai taip susiklostė, kad pietvakarių Afrikos krantas į šiaurę nuo įlankos vadinosi Aukštutine Gvinėja, o į rytus – Žemutine Gvinėja. Gvinėjos vardas davė pavadinimus ir trims valstybėms Afrikoje: Gvinėjai, Bisau Gvinėjai ir Pusiaujo Gvinėjai, taip pat ir Naujosios Gvinėjos salai pietryčių Azijoje.
Įlankos plotas 1,5 mln. km². Didžiausias gylis 6363 m. Šiaurės rytuose dalijasi į 2 įlankas – Biafros ir Benino. Gausu nedidelių vulkaninių salų (Biokas, San Tomė, Prinsipė). Didžiausi uostai: Abidžanas (Dramblio Kaulo Krantas), Akra, Tema, Sekondis-Takoradis (visi – Gana), Lomė (Togas), Lagosas (Nigerija), Librevilis (Gabonas).
Italijos civilinis kodeksas

Italijos civilinis kodeksas (it. Codice civile italiano) - pagrindinis Italijos privatinės teisės šaltinis, civilinis kodeksas. Įsigaliojo praėjus vos 4 metams po Risorgimento. Daugelyje vietų reguliuoja kaip ir Prancūzijos Code civil. „Preliminariose nuostatose“ (disposizioni preliminari) - tarptautinė privatinė teisė (įtaką padarė Mancini).

Istorija

1939 m. išplėstas. Įtraukta darbo teisė (individuali ir kolektyvinė), komercinė teisė.
1942 m. balandžio 21 d. įsigaliojo. Apimtis - 2969 straipsniai. Šeimos teisė: įtaką padarė Laterano sutartys (t. y. kanonų teisė) - ištuoka įteisinta tik 1970 m.