google/wiki40b huggingface dataset:
Indinis marabu

Paplitimas

Gausiausia kolonija yra Indijoje – Asamo valstijoje yra 650–800 suaugusių individų, o Bihare – 300. Kambodžoje Tonlesapo ežero apylinkėse yra 150 paukščių, Kulen Protempo draustinyje – 30-60. Pastebėti Nepale, Bangladeše, Tailande ir Mianmare.

Išvaizda

Stambesnis už baltąjį gandrą. Kūno aukštis 120–152 cm, ilgis apie 136 cm, atstumas tarp sparnugalių – 250 cm. Patinai ir patelės vienodos išvaizdos. Pilvas, pauodegys, „apykaklė“ ir plasnojamosios plunksnos baltos arba šviesiai pilkos. Nugara ir sparnai tamsiai pilkos spalvos. Ant sprando yra raudonos odos plotas. Galva plika, išskyrus labai retas į šerius panašias plunksnas, purvinai rožinės spalvos. Priekinėje kaklo pusėje kabo gerklės maišas. Šį maišą paukštis geba išpūsti, nes jis susijungęs su šnervėmis. Kojos pilkos, dažnai aplipusios šlapimo rūgštimi. Gelsvas snapas yra masyvus, pleišto formos.
Veisimosi metu gerklės maišas ir kaklas tampa ryškiai oranžinės, o šlaunys rausvos spalvos.
Jauniklių viršutinė kūno dalis, sparnai tamsūs, snapai siauresni. Taip pat aplink kaklą turi daugiau plunksnų.

Biologija

Pavieniai arba nedidelėmis grupėmis laikosi šalia žuvingų ežerų, pelkėse, upių vagose, ryžių laukuose, stovinčio vandens telkiniuose, sąvartynuose. Nuo karščio saugosi laikydami išskleistus sparnus. Norėdamas pakilti į aukštį naudojasi šilto oro srovėmis. Skrenda įtraukęs kaklą. Balso raumuo nėra išvystytas. Gali šnirpšti, šnypšti ir kalenti snapu.
Minta paukščiais, smulkiais žinduoliais, žuvimi, vabzdžiais, vėžiagyviais ir maita. Maisto ieško pavieniai arba nedidelėmis grupėmis. Jei maisto ieško vandenyje, pražiotą snapą merkia į vandenį ir tyko grobio. Kartu su kitų rūšių paukščiais maisto ieško sąvartynuose. Maitindamiesi maita suryja net stambius kaulus.
Monogamai. Veisiasi nedidelėse kolonijose, kartu su kitais vandens paukščiais. Tuoktuvės prasideda sausuoju metų laiku (nuo spalio iki birželio). Vietą lizdavietei parenka patinas. Lizdą krauna aukštuose medžiuose ar bambukų plantacijose. Lizdą krauna abu partneriai iš medžių šakų, bambukų stiebų, iškloja žole ir lapais. Dėtyje 2 – 3 balti kiaušiniai. Inkubacija 28 – 30 dienų, peri abu tėvai. Jauniklius maitina abu tėvai. Nuo karščio jauniklius saugu išskleisdami sparnus ir sudarydami jiems šešėlį ir vėsindami juos vandeniu. Po 5 mėnesių jaunikliai tampa savarankiški.
Kodrai (draustinis)

Kodri (rumun. Codrii) – pats seniausias mokslinis draustinis Moldavijoje.

Augalija

Draustinio augaliją sudaro daugiau nei 1000 skirtingų rųšių augalų (67 rūšys kerpių, 334 rūšys grybų, 69 rūšys samanų ir kt.). Pagrindiniai medžiai – ąžuolas ir bukas. Draustinio teritorijoje yra vaizdinga atlaja, veikia „Gamtos muziejus“.

Gyvūnija

Draustinyje galima sutikti beveik visą centrinės ir vakarų Europos miško fauną, kurią sudaro 52 rūšys žinduolių, 151 rūšis paukščių, 8 rūšys roplių, 10 rušių varliagyvių ir daugiau nei 8000 rušių vabzdžių. 10 paukščių rūšių įrašytos į Moldavijos raudonąją knygą. Tai vienintelis Moldavijos rezervatas, kuriame reguliariai atliekami bestuburių tyrimai.
Žanas-Baptistas Lamarkas

Žanas Baptistas Lamarkas (pranc. Jean-Baptiste Pierre Antoine de Monet, chevalier de Lamarck, g. 1744 m. rugpjūčio 1 d. Bazentin – le-Petit, m. 1829 m. gruodžio 28 d. Paryžiuje) – XIX a. prancūzų gamtininkas, vienas iš pirmųjų pradėjęs šiuolaikine prasme vartoti sąvoką „biologija“.

Biografija

Kilęs iš žemesnio kilmingųjų luomo, Lamarkas tarnavo kariuomenėje, domėjosi gamtos istorija. Vėliau dirbo Paryžiaus gamtos istorijos muziejuje, buvo atsakingas už bestuburius. Lamarkas Paryžiuje artimai draugavo su grafu Džordžu Bufonu, kuris buvo įtakingas asmuo, ir padėjo Lamarkui tapti 1779 m. Mokslų akademijos nariu.
Runeikiai

Istorija

XIX a. pab. Runeikių kaimas buvo Kelpšų valda.
LTSR laikais aplink Runeikius driekėsi Pagirių vaismedžių sodai, bet dabar jie sunaikinti.
Coupe de France de basket-ball

Coupe de France – Prancūzijos krepšinio taurė, organizuojama Prancūzijos krepšinio federacijos nuo 1953 m. Nuo 1967 m. turnyras nebebuvo organizuojamas, arba buvo ignoruojamas šalies profesionalų klubų, tačiau nuo 1996 m. vėl atgaivintas.
Taurė pavadinta legendinio 1991 m. mirusio Prancūzijos krepšininko, buvusio Prancūzijos krepšinio federacijos prezidento, Roberto Busnelo garbei. Pilnas turnyro pavadinimas – Coupe de France Trophée Robert Busnel.
Nuo 1997 m. turnyro finalinis etapas organizuojamas Paryžiuje, o nuo 1998 m. – Paryžiaus Palais omnisports de Paris-Bercy arenoje.
Tirpumas

Temperatūra

Daugelis kietų tirpinių vandenyje tirpsta geriau, kai temperatūra aukštesnė. Joninių tirpinių tirpumas labai karštame vandenyje gali sumažėti, kadangi sumažėja vandens poliškumas.
Dujiniai tirpiniai kylant temperatūrai prasčiau tirpsta vandenyje, bet geriau - organiniuose tirpikliuose.
Organiniai junginiai beveik visada geriau tirpsta aukštesnėje temperatūroje.

Poliškumas

Poliniai junginiai geriau tirpsta poliniuose tirpikliuose (pvz., vandenyje), tuo tarpu nepoliniai - nepoliniuose. Pavyzdžiui, labai polinis (hidrofilinis) junginys šlapalas puikiai tirpsta labai poliniame vandenyje, sunkiau - mažiau poliškame metanolyje, ir praktiškai netirpsta nepoliniame benzene. Tuo tarpu nepolinis (hidrofobinis) junginys naftalenas netirpsta vandenyje, blogai tirpsta metanolyje, bet puikiai tirpsta benzene.
Vladas Radzevičius

Biografija

1932 m. Kaune baigė gimnaziją, 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. Iki 1940 m. redagavo savaitraštį „Sekmadienis“. 1941-1944 m. rinko medžiagą apie TSRS valdžios žiaurumus Lietuvoje 1940-1941 m., kartu su kitais redagavo leidinį „Lietuvių archyvas“. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Emigravęs į Australiją, apsigyveno Adelaidėje. Buvo nuolatinis savaitraščio „Mūsų pastogė“ bendradarbis, apžvelgdavo lietuvių bendruomenės gyvenimo įvykius, JAV lietuvių laikraščio „Dirva“ korespondentas. Nuo 1960 m. biuletenio „Adelaidės lietuvių žinios“ redaktorius, padėjo rengti „Australijos lietuvių bendruomenės metraščio“ 1-ąjj numerį. Kartu su P. Andriušiu parengė leidinį „Blezdingėlės prie Torrenso“. Adelaidės lietuvių sąjungos garbės narys.
Dalia Melėnaitė

Dalia Ieva Melėnaitė-Ramanauskienė (g. 1942 m. kovo 22 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija

Nuo 1959 m. lankė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Juozas Miltinis), 1959–1998 m. vaidino šiame teatre. Sukūrė daugiau kaip 80 vaidmenų. Vaidyba emocinga, ekspresyvi, temperamentinga.
Ana Achmatova

Biografija

Gimė Odesos rajone – Bolšoj Fontan, atsargos laivyno inžinieriaus – mechaniko šeimoje. 1890 m. šeima persikėlė į Carskoje Selo. Pirmasis eilėraštis publikuotas 1911 m. Jaunystėje prijautė akmeistams (rinkiniai „Vakaras“, 1912, „Rožinis“, 1914).
Būdingais Achmatovos kūrybos bruožais galima pavadinti ištikimybę moraliniams būties pagrindams, subtilų jausmo psichologijos supratimą, XX a. visuotinių tragedijų įsisąmoninimą, susietą su asmeniniais išgyvenimais, trauką klasikiniam poetinės kalbos stiliui.
Autobiografinė poema „Rekviem“ (1935–1940; publikuota 1987 m.) – vienas iš pirmųjų poezijos kūrinių, dedikuotų 1930-tų metų represijų aukoms.
„Poemoje be herojaus“ (1940–1965 m., pilnai publikuota 1976 m.) – Achmatova stengėsi atkurti rusų literatūros „sidabro amžiaus“ epochą. Be poezijos kūrinių, Achmatovos plunksnai priklauso straipsniai apie A. S. Puškino kūrybą, prisiminimai apie amžininkus.
Mirė Domodedove, palaidota Komarove, šalia Sankt-Peterburgo. Pradedant nuo 1922 m., Anos Achmatovos knygos buvo griežtai cenzūruojamos. Visų jos eilėraščių rinkinių, išleistų nuo 1922 m. iki 1966 m., negalima vadinti absoliučiai autoriniais.
Pirmasis pakankamai pilnas ir moksliškai pakomentuotas pomirtinis leidinys: Ana Achmatova. Eilėraščiai ir poemos. L., 1976. Akademiko V. M. Žirmunskij redakcija. Poeto bibliotekos Didžioji serija.

Paminklai, muziejai

Peterburge yra Achmatovos paminklų – Valstybinio universiteto filologijos fakulteto kiemelyje bei sode priešais mokyklą Vostanija gatvėje.
2006 m. kovo 5 d., Anos Andrejevnos mirties keturiasdešimtoms metinėms atminti Sankt-Peterburge, sode šalie Fontanyj namo, buvo atidarytas trečiasis Anos Achmatovos paminklas, sukurtas Peterburgo skulptoriaus Viačeslavo Buchajevo (pats paminklas – Nikolajaus Nagorskio dovana).
Fontanyj name, kur yra poetės literatūros – memorialinis muziejus, ji pragyveno 30 metų, o sodą prie namo vadino „magišku“. Jos žodžiais „čia ateina Peterburgo istorijos šešėliai“.
2006 m. gruodį Sankt-Peterburge atidengė paminklą Anai Achmatovai, kuris yra kitoje Nevos pusėje nuo tardymo izoliatoriaus „Kresty“, kur ji ir pavedė jį pastatyti savo paskutine valia. 1997 m. buvo planuota padaryti šioje vietoje Achmatovos skverą, tačiau planams nebuvo lemta išsipildyti.
Bronzinis komiksų amžius

Bronzinis komiksų amžius – tai istorinis JAV komiksų knygų periodas, kuris truko nuo 1970 m. iki 1985 m. Šiame laikotarpyje buvo tęsiamos superherojų komiksų tradicijos iš Auksinio komiksų amžiaus, taip pat atsirado tokios temos kaip narkotikai, alkoholizmas ir aplinkos teršimas.
Raudėnų Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia

Istorija

1550 m. pastatyta koplyčia. Dvaro valdytojas Baltramiejus Berdovskis 1611 m. pastatė medinę bažnyčią. 1739 m. atstatyta. 1805 m. bažnyčia turėjo 1,5 valako žemės. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla.
Kunigo Antano Stankevičiaus rūpesčiu 1881 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (1882 m. iš senosios bažnyčios perkelti bažnytiniai reikmenys ir paveikslai).
Henrikas Ambraška

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, specialybė statybos ir kelių tiesimo mašinos bei įrengimai, inžinierius. UAB „Victum“ pensijų išnešiotojas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Panevėžio rajono skyriaus narys. 2011–2015 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Stasė, vaikai Andrius, Arūnas.
Nemirtingieji

Nemirtingieji (gr. Ἀθάνατοι), persų nemirtingieji, dešimt tūkstančių nemirtingųjų – Achemenidų imperijos elitinių karių dalinys.
Nemirtingieji buvo sunkieji pėstininkai, kuriuos sudarė tik medų, persų ir elamų tautų žmonės.

Pavadinimas

Pasak Herodoto, pavadinimas kilo dėl nuolat išlaikomo vienodo jų skaičiaus – 10 000; vietoje sunkiai sužeistų ar mirusiųjų būdavo priimami nauji kariai. Visi kiti šaltiniai, kuriuose naudojamas šis pavadinimas, remiasi tik Herodotu. Pačioje Persijoje Nemirtingieji buvo vadinami kompanionais (pers. Anûšiya). Gali būti, kad Herodotas supainiojo originalų pavadinimą su kitu labai panašiu persišku žodžiu – pers. Anauša 'nemirtingieji'.
Šiuo metu beveik visose kalbose naudojamas pavadinimas Nemirtingieji.

Reikšmingesni karai

Nemirtingieji vaidino svarbią rolę Kyro Didžiojo užkariavimuose 547 m. pr. m. e, Kambizo kare prieš Egiptą 525 m. pr. m. e., Darijaus karuose prieš Skitiją (513 m. pr. m. e.) ir Indiją (520 m. pr. m. e.) Taip pat, karuose prieš graikus, įskaitant Termopilų mūšį 480 m. pr. m. e.

Įranga

Pasak Herodoto, jų ginkluotę sudarė pintas skydas, trumpos ietys, kalavijai arba trumpi durklai, lankas su strėlėmis. Po drabužiais Nemirtingieji dėvėjo žvyninius šarvus. Eilinių nemirtingųjų iečių antrojo galo apkaustai buvo sidabriniai, o karininkų – auksiniai.
Kaip galvos apdangalą, kariai dėvėjo tam tikrą persišką tiarą, kurios tiksli forma dabar nėra tvirtai žinoma. Išlikusiuose tų laikų reljefuose Nemirtingieji vaizduojami dėvintys prabangius rūbus ir auksinius papuošalus.
Paskui karius traukdavo speciali gurguolė su kupranugariais ir mulais, dengtuose vežimuose vežanti maistą, papildomą įrangą, tarnus ir suguloves. Gurguolės vežamas maistas buvo skirtas tik Nemirtingiesiems.

Paveldas

Sasanidų laikais Nemirtingųjų daliniai buvo atkurti, juos vėl sudarė 10 000 karių, tačiau dabar tai jau buvo kavalerija.
X a. pabaigoje, valdant Mykolui VII Dukui, specialus elitinis Nemirtingųjų dalinys buvo įkurtas ir Bizantijos imperijoje. Persų pavyzdžiu, jį taip pat sudarė maždaug 10 000 karių.
Neformaliai Nemirtingaisiais buvo vadinama ir Prancūzijos imperatoriaus Napoleono imperatoriškoji gvardija.
Modernioje Irano armijoje 1942–1979 m. taip pat egzistavo dalinys neformaliu pavadinimu Nemirtingieji (Gârd e Jâvidân), kurį sudarė tik savanoriai. Jo dydis buvo apie 4 – 5 tūkstančiai karių, be to, turėjo britiškus FV 4201 Chieftain tankus – tuo metu tai buvo vieni moderniausių tankų pasaulyje. Šis dalinys buvo panaikintas nuvertus Šacho režimą 1979 m.

Populiariojoje kultūroje

Kaip svarbus ir garsus Irano istorinis paveldas, Nemirtingieji dažnai minimi su Persijos istorija susijusiuose kūriniuose. Tarp žymiausių, jie vaizduojami filme 300 (tiesa, čia rodoma jų versija yra iš esmės išgalvota ir turinti labai mažai bendro su istorine). Nemirtingieji dažnai patenka ir į istorinės tematikos žaidimus, pavyzdžiui, jie yra specialusis persų dalinys Civilizacijos serijoje. Civilization III tai buvo kalavijais ginkluoti pėstininkai, Civilization IV – kavalerija, persams atstojusi kovos vežimus.
Žarnakvapiai

Anatomija

Žarnakvapių kūnas cilindriškas, sudarytas iš trijų dalių: straublio, apykaklės ir liemens. Burna yra apykaklėje prieš straublį. Oda padengta blakstienėlėmis ir gleivių liaukomis. Gyvūnai juda blakstienėlių ir kūno susitraukimų pagalba. Kvėpuojant vanduo įtraukiamas pro burną ir išeina per žiaunas. Širdis atlieka ir inkstų funkcijas. Kaip ir chordiniai, žarnakvapiai turi žiauninius plyšius ryklėje ir dažnai tuščiavidurį nervinį vamzdelį. Anksčiau manyta, kad žarnakvapių struktūra stomochordas yra homologiškas chordai, tačiau panašu, kad taip nėra.
Fokoliarai

Atsiradimas

Antrojo pasaulinio karo metu dvidešimtmetė Chiara Lubich (g. 1920), įkvepta Evangelijos žodžių: „Nėra didesnės meilės, kaip gyvybę už draugus atiduoti“ ir „Tai mano įsakymas, kad vienas kitą mylėtumėte, kaip aš jus mylėjau“ (Jn 15,12-13), ėmė skleisti idėją: „Viską nugali meilė. Viską. Bet kokį skausmą, bet kokį praradimą“. Su draugėmis sudarė paktą, kuriuo viena kitai pareiškė: „Esu pasiruošusi už tave atiduoti gyvybę“. Tai tapo gimstančio judėjimo didžiąja chartija.
Triento žmonės netrukus atkreipė dėmesį į grupę, sudarytą iš jaunų ir senų, darbininkų ir deputatų, vyrų ir moterų. Visus juos jungė evangelinės meilės liepsna, itališkai – fuoco. Tad praminė juos fokoliarais (itališkai focolare 'židinys').
Oficialus vėliau Bažnyčios patvirtintas judėjimo pavadinimas yra Opera di Maria 'Marijos Veikimas'.
Judėjimo specifinis bruožas - vienybės siekis, kuris ir nulemia jo dvasią, tikslus bei struktūrą.

Paplitimas

Fokoliarų judėjimas šiuo metu gyvuoja 182 tautose 5 kontinentuose. Judėjimas apima maždaug 5000 fokoliarų, tarp pasišventusiųjų, gyvenančių santuokoje ir kunigų, 140 000 tikrųjų narių bei daugiau nei 5 milijonai jaunų ir senų, dvasininkų ir pasauliečių, katalikų ir kitų konfesijų krikščionių.

Fokoliarų judėjimas Lietuvoje

7-ajame dešimtmetyje vis dažniau vokiečių šeimos ir fokoliarai trumpam vykdavo į Lietuvą, ir atvirkščiai. Nuo 1985 m. fokoliarai iš VDR bei Čekoslovakijos pradėjo lankytis reguliariai, susitikinėti su besidominčiais žmonėmis. Dėl komunistinio režimo fokoliaro susitikimai dažnai būdavo pridengiami folkloro uždanga.
1990 m. buvo surengtas atviras susitikimas suaugusiesiems, jaunimui ir vaikams, kuriame dalyvavo apie 85 žmones.
1991 ir 1992 m. Vilniuje atsirado moterų ir vyrų fokoliarų.
Zilupės savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Ludzos rajono dalies.
Čenstakava

Pauliečių vienuolynas

Svarbiausias architektūrinis ansamblis Čenstakavoje yra įtvirtintas Pauliečių vienuolynas, pastatytas ant Jasna Gura vadinamos kalvos miesto vakaruose. 1655 m. švedų kariuomenės apsiaustas vienuolynas išsilaikė keliolika savaičių. Prie barokinio interjero vienuolyno bažnyčios glaudžiasi 106 m bokštas ir koplyčia su garsiuoju Juodosios Madonos paveikslu. Bažnytinių švenčių metu į vienuolyną susirenka šimtai tūkstančių piligrimų.

Susisiekimas

Miesto viešuoju transportu, kurį sudaro autobusų ir tramvajų linijos, rūpinasi Miejskie Przedsiębiorstwo Komunikacyjne.
Mieste yra Rudnikų oro uostas, artimiausias tarptautinis oro uostas yra Katovicuose.
Miestas yra šalia kelio tarp Katovicų ir Varšuvos.

Istorija

Pirmą kartą Čenstakavos kaimas paminėtas 1220 m. 1382 m. čia įkurtas vienuolynas, kuriame nuo 1384 m. yra jo didžiausia įžymybė – Čenstakavos Dievo Motinos ikona, vadinama Juodąja Madona. Iki 1377 m. Čenstakava tapo miestu, 1502 m. jai suteiktos Magdeburgo teisės.
1939 m. rugsėjo 3 d. miestą užėmė vermachtas. Miestas pervadintas vokišku Tschenstochau pavadinimu ir įjungtas į Generalinę guberniją. Jau kitą dieną po miesto užėmimo okupacinė valdžia sušaudė 150 žydų. 1941 m. balandžio 9 d. čia įkurtas žydų getas. Antrojo pasaulinio karo metu sunaikinta beveik visa žydų bendruomenė – apie 45 000 žydų. 1945 m. sausio 16 d. miestą užėmė Raudonoji armija.
Sumba (Farerai)

Istorija

Tai vienas seniausių kaimų Fareruose, įkurtas dar VII a.

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs nuo žodžio Sunnbø (arba Sunnba, Sunnbøur), kuris reiškia „piečiausias“. Tai labiausiai į pietus nutolusi Farerų gyvenvietė. Ilgainiui vardas supaprastėjo iki Sumba. Kita versija teigia, kad vietovardis yra keltiškas ir reiškia „pietinė įlanka“.
Jokūbas Šimkevičius

Biografija

Mokėsi Raseiniuose. 1796 m. įstojo į Vilniaus universitetą. Studijuodamas medicinos mokslus, privalėjo užsidirbti pragyvenimui. Vertėsi daugiausia privačiomis pamokomis, buvo įsidarbinęs raštinėje. Universitetą baigė 1802 m. Jaunas gydytojas sparčiai ėmė kopti profesinės karjeros laiptais. Trumpos stažuotės Paryžiuje metu J. Šimkevičius įgijo mokslų daktaro laipsnį ir teisę vadintis imperatoriaus leibmediku. Grįžęs iš Paryžiaus, dirbo Vilniuje, Gailestingųjų seserų ligoninėje, tapo jos vyriausiuoju gydytoju. buvo gerai žinomas Vilniuje gydytojas praktikas.
1805 m. Vilniaus gydytojai susibūrė į vieną pirmųjų to meto Rusijos imperijoje Medicinos draugiją. Jos organizavimo darbuose tarp 15 aktyvistų dalyvavo ir J. Šimkevičius. Draugijos veikla buvo labai reikšminga medicinos mokslo plėtrai, medikų kvalifikacijai kelti, apskritai sanitariniam švietimui plisti Lietuvoje. J. Šimkevičius vėliau buvo išrinktas ir šios draugijos pirmininku.
J. Šimkevičiaus veikla buvo pažymėta ryškiomis patriotinėmis nuostatomis. Gydytojas priklausė elitinei Vilniaus šviesuomenės masonų ložei „Uolusis lietuvis“, siekusiai liberalių pažiūrų ir švietimo sklaidos. Ložės veiklos formos, ypač mistifikuotos apeigos, jau nebeatitiko laiko dvasios. Todėl jis siūlę reformą, įtikinėdamas narius, kad visa veikla ir lėšos turėtų būti skiriamos savo krašto liaudies švietimo reikalams. Daugumai narių su šiais siūlymais nesutikus, J. Šimkevičius su vienminčiais įkūrė naują ložę „Reformuotas uolusis lietuvis”.
Daugiausia energijos ir išmonės J. Šimkevičius įdėjo į naujai steigiamą „Nenaudėlių“ („Szubrawcy”) draugiją, kurios pirmuoju prezidentu ir buvo išrinktas. Tokia savo veikla jis norėjo paremti satyrinį laikraštėlį „Grindinio žinios“ („Wiadomości Brukowe“).
Mokslininko, gydytojo praktiko ir rašytojo darbą J. Šimkevičius derino su labai aktyvia visuomenine veikla. 1817 m. J. Šimkevičiaus sveikata smarkiai pablogėjo. Jis sirgo plaučių džiova. Matyt, atsiliepė jaunystės nepriteklių metai. 1818 m. gegužę jis nusprendė palikti miestą, vildamasis, kad kaimo oras ir natūralus maistas gali kiek pagelbėti. Išvyko į savo nusipirktą dvarelį Taukeliuose, netoli Daugailių. Čia vienatvėje praleido paskutines savo gyvenimo dienas. J. Šimkevičius mirė 1818 m. lapkričio 6 d. būdamas 43 metų. Palaidotas, vykdant jo valią, po beržais dvaro kapinaitėse prie Taukelių koplyčios.
Testamentu beveik visą savo uždirbtą gydytojo triūsu turtą J. Šimkevičius paskyrė švietimo reikalams: amatų mokyklai Vilniuje steigti, muzikos mokyklai išlaikyti, nusenusiems Vilniaus muzikantams remti, valstiečių vaikams mokyti. Prisimindamas savo sunkią kelio į mokslo aukštumas pradžią, įsteigė tris stipendijas universiteto studentams, kilusiems iš bajorų, miestiečių ir valstiečių.
J.Šimkevičius mokėjo ir rašė keturiomis kalbomis: lenkų, prancūzų, vokiečių ir lotynų. Rašė daugiausia lenkų kalba, kad būtų suprantama daugumai studentų ir Vilniaus gydytojų.
Antanas Kelmelis

Antanas Kelmelis (g. 1941 m. gruodžio 6 d. Kapčiamiestyje, Lazdijų raj.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Baigęs Kapčiamiesčio vidurinę mokyklą, 1959–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Andrius Kairys). Mokydamasis dėstė muziką miesto I-ojoje vidurinėje mokykloje – internate. 1963–1966 m. tarnavo sovietinėje armijoje.
1966–1971 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Juozo Barausko klasė). Studijų metais Vilniaus 3-ojoje vaikų muzikos mokykloje vadovavo chorui ir akordeonų orkestrui, dainavo Lietuvos radijo ir televizijos vyrų vokaliniame oktete.
Nuo 1971 m. rudens – Kauno medicinos instituto Estetinio lavinimo katedros vyr. dėstytojas ir studentų mišriojo choro „Neris“ dirigentas (meno vadovas Algimantas Mišeikis). Panaikinus Estetinio lavinimo katedrą, nuo 1981 m. visi meno kolektyvai priskirti Fizinio lavinimo katedrai. A. Kelmelis buvo estetinio kurso vadovas, 1987–1988 m. „Neries“ choro meno vadovas, 1988–1989 m. vėl dirigentas, 1989–1994 m. choro meno vadovas ir dirigentas. Choras koncertavo Kaune, Kijeve, giedojo Kauno ir Raseinių bažnyčiose, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1991 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XI“ Ogrėje (Latvija) ir kituose kultūros renginiuose. Su Kauno kameriniu orkestru parengė Antonijaus Vivaldi kantatą „Gloria“ ir kitų stambesnių kūrinių.
1971–1978 m. vadovavo Kauno profsąjungų kultūros rūmų merginų vokaliniam ansambliui. 1976–1984 m. Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninės moterų choro vadovas. 1977 m. kolektyvas koncertavo Estijoje (Tartu), 1978 m. dalyvavo respublikiniame moterų ir vyrų sąskrydyje Šiauliuose ir 1980 m. respublikinėje dainų šventėje, 1982 m. respublikiniame chorų konkurse Vilniuje laimėjo antrąją vietą. Keletą metų vadovavo ir Kauno gamyklos „Elektra“ mišriajam chorui – parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1980–1990 m. dirbo su Kauno „Vaivorykštės“ fabriko vokaliniais ansambliais, kurie dalyvaudavo koncertuose, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Sidabrinių balsų“ konkursuose.
Nuo 1981 m. Kauno akademinių klinikų moterų vokalinio ansamblio „Kolegės“ vadovas. Ansamblis daug metų buvo vienas geriausių kolektyvų mieste, dažnai koncertavo, prizinių vietų laimėjo respublikiniuose „Sidabrinių balsų“ Palangoje ir „Ratnyčėlės“ Druskininkuose konkursuose. Nuo 1992 m. Kauno medicinos akademijos Kultūros centro vadovas.
A. Kelmelis – Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, 1991 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventės „Gaudeamus-XI“ Ogrėje (Latvija) dirigentas. Kauno miesto vokalinių ansamblių sekcijos pirmininkas, repertuarinės meno tarybos narys.
Konstantinas Leontjevas

Biografija

1849–1854 m. Maskvos universitete studijavo mediciną. Krymo karo savanoris, nuo 1863 m. dirbo diplomatu.
Jo filosofijos pagrindas – gyvenimo estetikos samprata. Anot jo, yra du būties sandai: kylančiojo ir smunkančiojo, arba regresuojančiojo, gyvenimo. Pirmenybę teikė despotiškam, ne demokratiniam visuomenės valdymui. Stabilią būtį ir gražias jos formas, pasak jo, galima sukurti remiantis nelygybe, hierarchija, griežta drausme, susilaikymu ir paklusnumu. Žmonijos pažangos liberali idėja, kad įmanoma pagerinti visų žmonių gyvenimą, iškreipianti krikščionybės, kuri teigia, kad kančia ir blogis neišvengiami, esmę. Jo idėja apie Rusijos Rytų sąjungą kovoje su išsigimstančiais Vakarais turėjo įtakos panslavizmui, eurazizmui. Leontjevas griežtai pasisakė prieš liberalųjį kosmopolitizmą, egalitarizmą, demokratizaciją, jo ideologijos pamatas buvo bizantizmas – dvasingumas, monarchizmas, luominė hierarchija.
Grožinėje kūryboje ryški Žorž Sand, I. Turgenevo įtaka, vaizduojamas kaimo, dvarininkų gyvenimas, pritariama socialinė nelygybei.