google/wiki40b huggingface dataset:
Svėdasų herbas

Aprašas

Dygliuota linija ties skydo galvos riba perkirstame skyde dvispalvis varpas: jo viršus mėlynoje skydo galvoje auksinis, apačia sidabriniame lauke - mėlyna.

Istorija

2002 m. gruodžio 19 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1997. Herbo etalono autorius - dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Pieter Lastman

Piteris Lastmanas (ol. Pieter Lastman, 1583 m., Amsterdamas – 1633 m. balandžio 4 d., ten pat) – XVII a. pr. Nyderlandų istorinių ir mitologinių scenų tapytojas ir piešėjas, Rembranto mokytojas.

Biografija

Piteris Lastmanas gimė 1583 m. Amsterdame menininkų šeimoje. Jo tėvas Pieter Segersz. buvo auksakalys, vyresnis brolis Seeger Pietersz. tapo auksakaliu, o jaunesnis Claes Lastman − graveriu ir tapytoju. Piteris Lastmanas iš pradžių mokėsi pas manieristinį tapytoją Gerrit Pietersz. 1602 m. Lastmanas keliavo į Romą, pabuvojo Venecijoje. Italijoje išbuvo iki 1607 m. kovo. Po to visą gyvenimą praleido Amsterdame. 1619 m. jo mokiniu tapo Jan Lievens ir 1624 m. 6 mėnesius jis mokė Rembrantą. Po kelionės į Italiją Piteris Lastmanas išvystė nuosavą tapybos stilių, kuris buvo aukštai vertinamas amžininkų ir imituojamas kitų dailininkų. Lastmanas sugebėjo didelių itališkų freskų temas sėkmingai perkelti į mažų matmenų olandiškus paveikslus. Jam įtakos padarė vokiečių tapytojas Adam Elsheimer, kuris gyveno Italijoje. 
Piteris Lastmanas daugiausiai kūrė daugiafigūrinius istorinių ir mitologinių temų paveikslus. Šie paveikslai daugiausiai vaizdavo labai menkai žinomus istorinius siužetus. Iki 1610 m. jo kūryboje ženklią vietą užėmė peizažo tapyba, vėliau jis daugiau koncentravosi į figūrinį vaizdavimą. Lastmano vėlesnis stilius buvo paveiktas Rafaelio freskų Vatikano stancose ir jo gobelenų Siksto koplyčioje. 1619 m. Lastmanas buvo kviestas identifikuoti Karavadžo paveikslą. Karavadžo „Rožančiaus Madona“ buvo tuo metu Amsterdame ir Karavadžas ženkliai paveikė Lastmano stilių. 1628 m. dailininkas sudarė testamentą, kas rodo, kad jis tuo metu nebuvo geros sveikatos. Jis beveik nustojo tapyti. Piteris Lastmanas mirė 1633 m. balandžio 4 d. Amsterdame.
Korintinis šalmas

Korintinis šalmas (angl. Corinthian helmet; sen.gr. κόρυς κορινθίη; gr. κάσκα κορινθιακή) – uždaras bronzinis šalmas, būdingas Korinto apylinkėms senovės Graikijoje.
Korintinius šalmus mėgo ir kaimyninės Spartos kariai, todėl korintinius šalmus kartais vadina dorėniniais šalmais (Korinte ir Spartoje gyveno dorėnai).

Konstrukcija

Šalmas dengia visą galvą ir kaklą, veidą. Veidinėje dalyje yra plyšiai akims bei burnai. Viršugalvinė dalis apvali. Šalmo vidus būdavo išmuštas veltiniu. Manoma, kad spartiečiai vyrai augindavo ilgus plaukus tam, kad jie po šalmu amortizuotų smūgius į šalmą.
Uždara veidinė šalmo dalis labai ribojo matymo lauką, tačiau tai nebuvo reikšmingas trikdis, kadangi spartiečiai kaudavosi falangoje, kur nereikėdavo sekti, kas dedasi už nugaros ar šonuose. Ne mūšyje šalmą nustumdavo ant pakaušio, kad atsidengtų veidas.
Atlikus vieno korintinio šalmo struktūrinę analizę buvo išsiaiškinta, kad šalmas buvo lietas naudojant galvos pavidalo formą, paskui kelis kartus kaltas, kad šalmo dydis atitiktų kario užsakovo galvos dydį. Kalimas didino bronzos (turinčios 11–12 % alavo) kietumą.
Paprastai šalmas burnos srityje yra skeltas iš apačios einančiu burnos plyšiu, tai yra, veidą pridengia nuo galvos šonų į priekį einančios plačios skiautės, kurios yra tokios formos, kad veido srityje matyti T pavidalo plyšys akims, nosiai ir burnai. Tačiau šį plyšį vertikaliai tarpuakio ir nosies srityje pridengia nuo kaktos žemyn einanti antnosio juosta.
Pietų Italijoje buvusiose graikų kolonijose (VI–V a.p.m.e.) aptinkami šalmai su vientisa veido dalimi, . Tokius šalmus kartais vadina pseudokorintiniais šalmais (angl. pseudo-Corinthian helmet). Pseudokorintinius šalmus puošdavo ragais, o ne keteromis, kaip pačioje Graikijoje.
Korintiniai šalmai kartais viršuje turėdavo strypelius, ant kurių būdavo galima pritvirtinti šalmo skiauterę.
IV a. pr. m. e. korintinius šalmus išstūmė patogesni chalkidiniai šalmai.
Juozas Baušys

Biografija

1962 m. Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
1961–1967 m. Eltos korespondentas. 1967–1969 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ skyriaus vedėjas. 1969–1971 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ atsakingasis sekretorius. 1971–1985 m. – žurnalo „Švyturys“ skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius, 1985–1999 m. vyriausias redaktorius, UAB „Švyturys“ valdybos pirmininkas, Lietuvos periodinių leidinių asociacijos valdybos narys.
Rašė politikos, kultūros temomis. Su V. Puplauskiu sukūrė scenarijus TV dokumentiniams filmams „Vilnius. Prieš aušrą“, „Pastabos žemėlapių pakraščiuose“, „Pasiilgom arklio“, „Iš gerumo abėcėlės“, „Kaunas yra Kaunas“, „Žemei ir žmogui“, su G. Skvarnavičiumi – Lietuvos kino studijos dokumentiniam filmui „Reik drąsos prie mėsos“. Iš vokiečių kalbos išvertė E. E. Kišo knygą „Pašėlęs reporteris“.

Įvertinimas

1981 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija už televizijos dokumentinį filmą „Žemei ir žmogui“, kartu su V. Puplauskiu.
Švento Kryžiaus kalnai

Švento Kryžiaus kalnai (lenk. Góry Świętokrzyskie) – kalnagūbris Lenkijos pietuose, aukščiausia Kelcų-Sandomiero aukštumos vieta. Nusidriekę iš šiaurės vakarų į pietryčius per 80 km. Aukštis iki 612 m (Lysicos k.). Sudaryti iš kvarcitų, smiltainio, klinties, vietomis perdengti moreninėmis nuogulomis. Būdingas kalvų–kalvagūbrių kraštovaizdis, vietomis susidariusios kuestos.
Kalnų pašlaitėse auga ąžuolų, pušų miškai, šlaituose – bukų ir kėnių miškai. Įsteigtas Švento Kryžiaus kalnų nacionalinis parkas.
Warcraft (serija)

Warcraft – JAV kompanijos „Blizzard“ sukurta kompiuterinių žaidimų serija. Pirmasis serijos žaidimas išleistas 1994 m.
Jurgis Smolskis

Biografija

Vidurinę mokyklą baigė Rygoje, 1900–1905 m. studijavo Sankt Peterburgo universitete. Su broliu Antanu gabeno draudžiamą spaudą lietuvių kalba. Beskaitydamas platinamas brošiūras ir knygas susidomėjo socialdemokratų judėjimu. 1904 m. kartu su Vladu Sirutavičiumi organizavo Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP)  jaunimo organizacijos suvažiavimą Sirutavičiaus dvare Kairiškiuose.
1905–1906 m. buvo LSDP Kamajų organizacijos vadovas, 1905–1906 m. įvykių Alantoje, Utenoje, Kamajuose, organizatorius. 1905 m. pastarajame miestelyje pašalino rusų administraciją, o caro pristavą privertė nešti raudoną vėliavą. Už tai rusų kazokai iš patrankų apšaudė jo tėvų sodybą. 1906 m. – LSDP Vilniaus komiteto narys. 1907 m. Jaltoje suimtas, bet iš arešto pabėgo.
1907–1913 m. gyveno emigracijoje, 1910–1913 m. Briuselio Naujajame universitete studijavo technikos mokslus. Ten susipažino ir vedė belgę mokytoją Germaine Geelens, su kuria 1914 m. grįžo į Lietuvą.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Maskvą, 1915 m. vadovavo LSDP Maskvos organizacijai. Už politinę veiklą vėl suimtas, 1916–1917 m. kalintas Kostromoje ir Maskvoje.
Po 1917 m. Vasario revoliucijos dirbo LSDP Maskvos organizacijoje. nuo 1917 m. gegužės mėn. – RSDDP(b) narys, išrinktas Centro biuro nariu. „Tiesos“ redakcijos darbuotojas, bet 1917 m. Rusijos lietuvių seime Petrograde vėl atstovavo LSDP, buvo LSDP frakcijos vadovas. 1918 m. nuo sausio iki balandžio mėn. vadovavo Lietuvos reikalų komisariatui, rūpinosi iš Lietuvos išvežto turto sugrąžinimu, kol Vincas Kapsukas jo nenušalino.
1918 m. birželio mėn. atvyko į Lietuvą. Išrinktas Rokiškio apskrities komiteto pirmininku, nuo 1918 m. gruodžio mėn. dirbo Rokiškio apskrities liaudies švietimo skyriuje. Už tai, inspiravus pulkininkui Vincui Grigaliūnui-Glovackiui, rusų baltagvardiečių nušautas.
Svarbiausias J. Smolskio literatūrinis veikalas – mėgėjų scenoje plačiai vaidinta komedija „Nutrūko“ (1906 m.). Dalis dramos kūrinių žuvo ar liko rankraščiuose.
1996 m. dukra Jurgita, tėvų atminimui įsteigė Smolski – Gleen fondą, kuris remia Vilniaus universiteto magistrantų istorijos studijas Briuselio universitete.
Karantanija

Istorija

Valstybės susidarymo ištakos nežinomos. Kai kurie istorikai daro prielaidą, kad valstybė egzistavo jau VII a. ir tapatina ją su vieninteliu žinomu to laikotarpio kunigaikščiu Valuku, kurio valdos sudarė dalį Samo valstybės valdų.
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose minima tik 745 m., kai Karantanija pateko Bavarų kunigaikštystės priklausomybėn. Tai paskatino Bavarijos kunigaikščių užkariavimai rytuose, o iš kitos pusės - avarų grėsmė iš rytų. Bavarijos kunigaikštis Tasilas III pradėjo Karantanijos kristianizaciją.
788 m. Karantaniją kartu su Bavarija nukariavo Karolis Didysis, kuris ją prijungė kaip Frankų imperijos vasalę, ir inkorporavo į Friulio kunigaikštystę. Tuo metu karantanai vis dar rinko savo vietinius kunigaikščius. 819 ir 823 vietos gyventojai sukilo prieš karolingų valdžią, o 827 m. valstybę nusiaubė bolgarai. Maždaug nuo 817 m. Karantanijoje pradėti skirti imperijos prefektai, paklusnūs centrinei valdžiai. Jų tradicija buvo tęsiama iki 869 m., ir jiems pakluso taip pat ir Kraina (tuo metu vadinama Savos grafyste) bei Rytų Panonijos kunigaikštystė iki pat Dunojaus.
828 m. Karintija vėl sugrąžinta Bavarijai, kurią tuo metu valdė Karolingas Liudvikas Vokietis. Į Karantaniją pradėti skirti bavarų kilmės grafai, kurie pakeitė vietinius kunigaikščius. Jie buvo pavaldūs bavarų kunigaikščiams. Tapęs Rytų Frankų karalystės karaliumi Liudvikas Vokietis 856 m. Bavarijos valdovu paskyrė savo sūnų Karlomaną. Iš jo laikų žinomas Karintijos grafas Pabo, kuris buvo neištikimas, ir 861 m. Karlomanas jį pakeitė bavarų kilmės prefektu Gundacharu.
Vėliau Karintijos valdovu paskirtas nesantuokinis Karlomano sūnus Arnulfas Karintietis. Jis sustiprino savo šalį, iš kurios valdė ir kitas slavų valdas. Jo laikais Karantanija tapo žinoma kaip karalystė (lot. Regnum Carantanum). Savo klestėjimo viršūnę ji pasiekė 880 m. Tačiau netrukus po to iškilo naujos išorinės grėsmės. Šiaurės rytuose grasino Svatopluko Didžioji Moravija, o rytuose - madjarai. Jie siaubė rytines teritorijas, o Arnulfas buvo įsitraukęs į Imperijos sosto paveldėjimo intrigas. Tai lėmė Rytų Panonijos kunigaikštystės ir kitų sričių praradimą.
887 m. tapęs Rytų Frankų karaliumi, Arnulfas susitaikė su pralaimėjimais Karantanijoje. Jo imperija buvo priversta atitraukti savo rytines sienas, atiduodama kadaise valdytas sritis madjarams. 889 m. iš Karintijos valstybės likučių jis įkūrė keletą markų. Tarp jų buvo Karintijos marka ir Krainos marka.
Pirmyn (Baltimorė)

Pirmyn – populeriškai-moksliškas literariškas sąvaitraštis, JAV lietuvių liberalinės krypties savaitraštis, leistas 1908–1909 m. Mainersvilyje ir savaitinis laikraštis, leistas 1913–1914 m. Baltimorėje.

Istorija

Leidėjas Juozas Jasiulevičius ir kt., išėjus 23 numeriams savaitraščio leidyba buvo nutraukta ir vėl atnaujinta 1913–1914 m. Baltimorėje, leido bendrovė „Pirmyn“.
Vusuniai

Istorija

Vusunių priklausomybė lingvistnei grupei nėra identifikuota dėl ypač negausių žinių apie jų kalbą. Yra iškeltos hipotezės, priskiriančios juos indoeuropiečiams arba tiurkams, tačiau nė viena iš jų nėra įrodyta. Iš vusunių kultūrai priskiriamų kaukolių yra manoma, kad jie buvo europeoidai su nedidele mongoloidų priemaiša. Kai kurie kinų tekstai irgi minėjo „keistą“ vusunių išvaizdą: rudus plaukus, žalias akis ir į makakas panašų kūną.
Kinai savo tradicinėje kosmologijoje vusunius priskyrė „vakarų barbarams“ (šižongams). Legendinė istorija pasakojo, jog vusunių protėviai kadaise gyvenę gerokai ryčiau, t. y. dab. Gansu provincijoje, neidentifikuotos Ušui upės slėnyje. Apie 410 m. pr. m. e. jie išsikėlė iš savo pirminių vietovių, ir migravo į pietus, apsigyvendami kalnuotose vietovėse dab. Činghajaus provincijoje. Čia jie tapo priklausomi nuo vietos gyventojų juedži (tocharų). Apie 178 m. pr. m. e. kraštą užpuolus šiongnu, žuvo vusunių karalius Nandoumi. Legenda pasakoja, kad jo sūnus Liejiaomi buvo buvo paliktas ir išžindytas vilkės bei maitintas mėsa varnų. Iš čia ir kilo genties pavadinimas „varno vaikaičiai“.
Išaugusį karalaitį įsūnijo šiongnu karalius, ir užaugęs jis tapo dideliu vadu, siaubusiu kraštus vakaruose. Po jo užkariavimų juedži buvo priversti migruoti toliau į pietus, kol įsitvirtino Baktrijoje. Liejiaomi atvedė savo gentį į Žetisu regioną, kuriame įsitvirtino. Kinų šaltiniai teigia, kad vusunius sudarė apie 630 tūkst. žmonių. Jie, vadovaujami vadų, tituluojamų kunmo (昆弥), tapo galinga jėga tuometinėje Azijoje. Jų sostinė buvo iki šiol neidentifikuotoje vietovėje, kurią kinų šaltiniai mini kaip Čigu (kin. 赤谷, pinyin: chìgǔ, liet. Raudonasis slėnis). Svarbiausias jų priešas tuo metu buvo šiongnu, prieš kuriuos vusuniai ne kartą susivienijo su Kinija. Šią sąjungą patvirtino ir politinės vedybos, apsikeitimas pasiuntiniais su Vidurio imperija. Pvz., 110–105 m. pr. m. e. vusunių vadas vedė Han dinastijos princesę Liu Jian.
53 m. pr. m. e. karalystėje įvyko dinastiniai nesutarimai, po kurių ji skilo į dvi dalis. Kinija laikė vusunius savo vasalais, ir gynė nuo didžiausios to meto politinės jėgos – šiongnu.
V a. vusunių teritorijas nusiaubė Rouranų kaganatas. Nors jis tiesiogiai nekontroliavo regiono, tuo metu čia vyko nuolatinės genčių migracijos. VI a. vusunių teritorijas prisijungė Tiurkų kaganatas. Manoma, kad jie buvo sparčiai tiurkizuoti, įsiliejo į eftalitų, karlukų gentis. Kai kurie mokslininkai kelia hipotezę, kad dabar Žetisu regione gyvenanti kazachų gentis uisinai yra tiurkizuoti tiesioginiai usunių palikuonys.
Saulėgrąžos (Van Gogas)

Saulėgrąžos – grupė paveikslų tuo pačiu pavadinimu, kuriuos nutapė olandų dailininkas postimpresionistas Vincentas van Gogas (1853−1890). Tai vieni iš žinomiausių Van Gogo kūrinių.

Apie paveikslus

Vincentas van Gogas nutapė dvi saulėgrąžų natiurmortų serijas. Viena sukurta Paryžiuje 1887 metais ir vaizdavo gėles, paskleistas ant stalo. Dailininkas nutapė 4 tokius paveikslus. Kita, žymesnė serija, sukurta 1888 m. Arlyje, ir vaizdavo gėles vazone. Van Gogas šiais paveikslais tikėjosi pradžiuginti Polį Gogeną, kuris pakviestas turėjo atvykti į taip vadinamą „geltoną namą“. Du iš šių paveikslų kabojo P. Gogeno miegamajame. Vincentas broliui Teo rašė: „Tai tokios rūšies paveikslas, kuris keičia savo charakterį ir tampa turtingesniu, kai kuo daugiau į jį žiūri. Be to, tu juk žinai, Gogenui jos nepaprastai patinka. Kartą tarp kitų dalykų jis man pasakė: tai ... yra ... gėlė“. Van Gogas Arlyje seriją pradėjo nuo paveikslo su 3 saulėgrąžomis ir vėlesniuose nutapė daugiau gėlių – 5, 12 ir 15 vienetų. Polis Gogenas po išvykimo iš Arlio paprašė Van Gogo atsiųsti jam saulėgrąžų paveikslą ir Vincentas nutapė kelias jau tapytų paveikslų replikas.
1987 m. vienas iš Van Gogo „Saulėgrąžų“ paveikslų aukciono metu buvo parduotas už rekordinę 39,9 mln. JAV dolerių sumą. 6 iš 8 Van Gogo „Saulėgrąžų“ yra muziejuose. Vienas Arlio laikotarpio paveikslas su pavaizduotomis 5 saulėgrąžomis pražuvo antrojo pasaulinio karo metu.
Segnetoelektra

Segnetoelektra arba feroelektra yra savaiminės poliarizacijos ir poliarizuotumo kitimo dėl išorinio poveikio (elektrinio lauko, temperatūros, šviesos, mechaninės deformacijos) sukelti reiškiniai.

Istorija

Segnetoelektra 1920 m. buvo atrasta Segneto druskos kristaluose. Iš čia ir kilęs pavadinimas. Dėl segnetoelektrikų ir feromagnetikų savybių panašumo nuo 1940 m. vakarų Europos šalyse ir JAV segnetoelektra vadinama feroelektra, o segnetoelektrikai – feroelektrikais. Gana ilgai segnetoelektra buvo laikoma retu ir egzotiniu gamtos reiškiniu, būdingu tik kai kuriems sudėtingos struktūros kristalams, o segnetoelektrikai nebuvo plačiau taikomi elektronikoje ir technikoje. Ilgokai segnetoelektra nebuvo suprasta mikroskopiškai. Požiūris į segnetoelektrikus iš esmės pasikeitė, kai 1960 m. buvo suprastas segnetoelektros ir kristalų gardelės dinamikos ryšys: segnetoelektra atsiranda kaip kristalų fazinio virsmo dėl vienos gardelės optinių virpesių modos, vadinamos minkštąja, temperatūrinio nestabilumo pasekmė. Minkštosios modos koncepcija sukūrė bendrą segnetoelektros mikroskopinį vaizdą, kurio paprastumo nenustelbia daugelio segnetoelektrikų struktūros sudėtingumas.

Medžiagos

Segnetoelektrikas (Feroelektrikas) – kristalas (dielektriko, puslaidininkio, magnetiko), kuris tam tikrame temperatūros intervale savaime poliarizuojasi, o jo poliarizuotumo dydis ir kryptis kinta dėl išorinio elektrinio lauko. Daugeliu atžvilgių feroelektrikai yra feromagnetikų analogai, panašios jų histerezės kilpos ir pan., nors mikroskopinė feroelektriškumo ir feromagnetizmo prigimtis visiškai skirtinga. Tarp feroelektrikų mokslininkams gerai žinomi BaTiO₃, NaNO₂, Pb[ZrₓTi₁₋ₓ]O₃, SbSI, SbSBr ir kt.

Poliarizacija

Segnetoelektrikų poliarizuotumas, o tuo pačiu ir dielektrinis jautris netiesiškai priklauso nuo išorinio elektrinio lauko stiprumo. Šį procesą, vadinamą perpoliarizacija, lydi dielektrinė histerezė, apibūdinama poliarizuotumo sotimi Pₛ ir koerciniu elektriniu lauku Eₖ. Segnetoelektrikai susideda iš segnetoelektrinių domenų, vienalytės savaiminės poliarizacijos sričių. Stipriame elektriniame lauke domenai orentuojasi elektrinio lauko kryptimi, segnetoelektrikas tampa viendomenis. Segnetoelektrinių domenų poslinkis elektriniame lauke lemia segnetoelektriko dielektrinės skvarbos, elektrinio laidumo ir kitų parametrų priklausomybę nuo elektrinio lauko stiprio ir dažnio. Segnetoelektrikų savaiminė poliarizacija atsiranda arba išnyksta kiekvienam segnetoelektrikui būdingoje fazinio virsmo temperatūroje, arba Kiuri taške. Fazinių virsmų priežastys įvairiems segnetoelektriniams kristalams yra akyviai tyrinėjamos mokslininkų.

Taikymas

Arti fazinio virsmo kristalų gardelė nestabili, o fizikiniai parametrai – ekstremaliai netiesiniai ir jautrūs įvairiems išorės poveikiams. Todėl segnetoelektrikų praktinio taikymo aktualiausiose mokslo ir technikos srityse galimybės gana plačios: keisti vienas energijos formas kitomis, keisti ir išaugoti informaciją ir pan. Šiuo metu segnetoelektrikai yra plačiai taikomi įvairių prietaisų gamyboje.
Degėsiai (Utena)

Žymūs žmonės

Iš kaimo kilęs Lietuvos kariuomenės generolas Jonas Galvydis-Bykauskas (1864–1943 m.), pirmasis Užpalių vaistinės provizorius Juozas Indrašius (1885–1948 m.), kunigas Aleksandras Dulkė (Dulko 1856 - 1932 12 17Buivydžiuose, Vilniaus rajone).
Krakės (kaimas)

Istorija

XX a. pr. šalia Krakių minimas Žydkapių (Жидкапе) kaimas su 76 gyventojais.
Bataclan

Istorija

Pastato statybos pagal architekto Charles Duval projektą užbaigtos 1864 m. „Bataclan“ iš pradžių buvo didelė kiniškos architektūros kavinė-koncertų salė su kavine, teatru ir didele šokių sale pirmame aukšte. Pastate vykdavo įvairūs koncertai, bet geriausiai jis žinomas dėl čia rengtų vodevilių. Netrukus po statybų pabaigos pastatą įsigijo ir 1865 m. vasario 3 d. atidarė Andre Martin. 1870 m. Prancūzijos-Prūsijos karo metu biliardo salės buvo naudojamos kaip „palatos“. 1892 m. salę nusipirko dainininkas Paulus.
1926 m. pastatas parduotas ir paverstas kino teatru. 1933 m. įvyko gaisras, buvo suniokoti kai kurie balkonai. Originalus pastatas buvo dalinai sugriautas 1950 m., nes neatitiko naujų saugos standartų. 1969 m. kino teatras užsidarė.
„Bataclan“ teatras atgimė 1983 m. Teatro fasadas buvo atnaujintas 2006 m. pagal originalaus teatro nuotrauką, nors jo senasis stogas neišliko.
Tarptautinė jūrų organizacija

Tarptautinė jūrų organizacija (dar žinoma pagal anglišką sutrumpinimą IMO) yra Jungtinių Tautų specialioji agentūra, atsakinga už tarptautinių vandenų valdymą. Organizacija įkurta 1948 m. Ženevoje. Tai viena iš pagrindinių tarptautinių vandenų valdymu besirūpinančių organizacijų pasaulyje, vienijanti 174 valstybių. IMO veikla daugiausiai susijusi su jūrų transporto saugumu ir laivų keliamos vandens taršos mažinimu. Organizacija yra atskaitinga Ekonominei ir socialinei tarybai, jos būstinė įsikūrusi Londone.

Istorija

Iki IMO įkūrimo buvo ne vienas bandymas tarptautiniu mastu susitarti dėl bendrų tarptautinių vandenų taisyklių. Dar 1897 m. Belgijoje buvo įkurtas Tarptautinis jūrų komitetas (Comité Maritime International), kuriam priklausė septynios jūrinės valstybės. Komitete buvo sprendžiami jūrų transporto klausimai, iki 1937 metų buvo surengta 19 konferencijų, parengta keletas susitarimų. Šiuo metu šis komitetas reorganizuotas į nevyriausybinę organizaciją. Tarp 1921 ir 1946 m. taip pat veikė Tautų Lygai priklausanti Komunikacijų ir tranzito organizacija.
Po Antrojo Pasaulinio karo įsikūrusios Jungtinės Tautos 1946 m. įsteigė trumpai veikusį jūrų komitetą, kurį tais pačiais metais pakeitė laikina Transporto ir komunikacijų komisija. Įvertinusi esamą situaciją, komisija rekomendavo įkurti specialią jūrų klausimais besirūpinančią agentūrą, todėl 1948 m. buvo priimta Tarptautinės jūrų organizacijos konvencija, kurios pagrindu įsteigta plataus pobūdžio Tarpvyriausybinė jūrų konsultacinė organizacija, galinti spręsti bet kurias su tarptautiniais vandenimis susijusias problemas. Ji veiklą pradėjo 1958 m., kai įkūrimo konvenciją ratifikavo pakankamas kiekis valstybių.
1977 m. įvyko pirmasis įkūrimo konvencijos pakeitimas, panaikinant antrąjį straipsnį „organizacijos funkcijos turi būti konsultacinio ir patariamojo pobūdžio“, taip sustiprinant organizacijos sprendimų svarbą. 1982 m. buvo pakeistas ir pats pavadinimas į dabartinį Tarptautinės jūrų organizacijos.

Finansavimas

IMO veikla finansuojama iš privalomų ir savanoriškų valstybių narių įnašų.

Vertinimas

Organizacija giriama dėl sugebėjimo priimti naujus reikalavimus, reaguojant į įvairaus pobūdžio problemas, atsižvelgimu į aplinkos apsaugą. Pavyzdžiui, Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos laikoma vienu sėkmingiausių IMO pasiekimų, sugriežtinusių reikalavimus tanklaiviams, įtakojusių jų konstrukcijos pokyčius ir sumažinusių užterštumą nafta bei kitomis medžiagomis. Naujausi šios konvencijos pakeitimai apima ir laivų keliamos oro taršos apribojimus. Tuo pačiu organizacija kritikuojama dėl silpno sugebėjimo priversti valstybes laikytis įsipareigojimų, neskaidraus valdymo.
Jonas Balvočius

Jonas Balvočius–Gerutis (1842 m. kovo 14 d. Purvėnuose, Mažeikių raj. – 1915 m. lapkričio 12 d. Uliūnuose, Panevėžio raj.) – kunigas, prozininkas, vertėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, mokslo populiarintojas. Palaidotas Uliūnų bažnyčios šventoriuje.

Biografija

1864 m. baigė Šiaulių gimnaziją.
1867 m. baigė Kauno kunigų seminariją.
1868–1871 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje.
Paskirtas vikaru į Kėdainius.
1875 m. perkeltas klebonu į Vadoklius. Čia pradėjo platinti lietuvišką spaudą, nugabendavo jos ir į gimtąjį Mažeikių kraštą. Skatino parapijiečius, kad mokytų vaikus lietuviško rašto. Pavyzdingai tvarkė klebonijos ūkį. Susirūpinęs spaudos atgavimu paskyrė nemažą pinigų sumą tam, kuris išrūpins lietuviams spaudą.
1898 m. pats važinėjo į Peterburgą ir įteikė prašymus vidaus reikalų ministrui ir Vyriausiajai spaudos reikalų valdybai dėl spaudos draudimo panaikinimo.
1900 m. parėmė katalikiškojo laikraščio „Žinyčia“ išleidimą: pas jį atvykusiam kunigui, faktiškajam redaktoriui Juozui Tumui-Vaižgantui davė 885 rb.
1902 m. iškeltas altarista į Dusetas.
1908–1914 m. – Ėriškių altarista.
Paskutiniaisiais gyvenimo metais rūpinosi parapijos įkūrimu Uliūnuose. Buvusiame grūdų sandėlyje 1914 m. įrengė koplyčią.
1914–1915 m. – Uliūnų klebonas.
Berliner

Berliner arba midi – laikraščių formatas, kur lapo dydis yra apie 470 × 315 mm. Tarpinis variantas tarp A3 ir A2. Berliner formato lapai yra šiek tiek ilgesni ir platesni už tabloid/compact formato lapus.
Šis formatas naudojamas laikraščiuose „The Guardian“, „Le Monde“, „La Repubblica“.
Magdalena Abakanovič

Biografija

1950-1954 m. studijavo Varšuvos dailės akademijoje. 1965-1990 m. dėstė Poznanės dailės mokykloje, profesorė. Tapė, kūrė netradicinę tekstilinę skulptūrą, instaliacijas. Šeštojo dešimtmečio viduryje jos didžiulius išpintus savitos stilistikos tekstilės kūrinius imta vadinti abakanais. Nuo 1970 m. kūryboje naudoja rupią, guma impregnuotą drobę. Kūryboje ryškus emocinis, šiek tiek teatrališkas santykis su praeities, ypač karo bei dabarties įspūdžiais, kurie kraštutinai abstrahuojami ir monumentalizuojami. M. Abakanovič kūrinių yra ir Lietuvoje, Europos parke: „Neatpažinto augimo erdvė“ ir „Burtininkas“.