google/wiki40b huggingface dataset:
Viktoras Pivrikas

Biografija

1956–1967 m. mokėsi Klaipėdos 10-oje vidurinėje mokykloje. 1967–1968 m. Klaipėdos greitosios pagalbos stoties sanitaras. 1968–1974 m. studijavo Kauno medicinos institute.
1974–1988 m. Klaipėdos Raudonojo kryžiaus ligoninės Otolaringologijos skyriaus gydytojas. 1985 m. medicinos mokslų kandidatas. 1988–1990 m. Kauno medicinos instituto vyr. mokslinis bendradarbis. 1990 m. habilituotas medicinos mokslų daktaras.  1991–1998 m. Klaipėdos klausos implantologijos klinikos vedėjas. Nuo 1998 m. Klaipėdos universiteto Gamtos mokslų fakulteto katedros profesorius, Klaipėdos miesto ligoninės Galvos ir kaklo chirurgijos departamento vadovas, LOR skyriaus vyr. gydytojas, nuo 2001 m. Klaipėdos miesto ligoninės vyresnysis gydytojas. 2 išradimų, 5 monografijų ir žinynų, daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių autorius. LR sveikatos apsaugos ministerijos ekspertas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. LSDP Palangos skyriaus narys, LSDP tarybos narys, Palangos skyriaus pirmininkas. 1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše), 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. (LSDP sąraše) Palangos savivaldybės tarybos narys.  1999 m. ir 2007 m. sulaikytas neblaivus prie automobilio vairo.  Palaidotas Lėbartų kapinėse.
Jūrų pėstininkai

Jūrų pėstininkai (angl. marines) – pėstininkai, skirti jūrų desanto operacijoms, priešo uostų ir karo laivų užėmimui, paprastai priskiriami karo laivynui.

Istorija

Atsirado Anglijoje Karolio II laikais, kada anglai sudarė pirmąjį jūrų kariuomenės pulką – pėstininkų dalis. Jos turėjo tarnauti karo laivuose: šautuvų muškietų ugnimi nušluoti priešo laivų denius, tiems laivams artėjant; atakuoti priešo laivus abordažo metu; išlipti į krantą ir užimti placdarmą, kol žemyno kariuomenė dar nepradėjo veikti. Tie laivyno pėstininkai pavadinti marines.
1775 m. jūrų pėstininkų kariuomenė įsteigta Jungtinėse Amerikos Valstijose. Ji dalyvavo visuose Amerikos karuose ir ekspedicijose, kurios nevadintos karais. Tarptautinė teisė leidžia jūrų pėstininkams išlipti į svetimos valstybės teritoriją, užtikrinant savo piliečių turto ir asmens saugumą. Jūrų pėstininkai veikė per taipinų sukilimą Kinijoje, revoliucijų Centrinėje ir Pietų Amerikoje metu.
Pirmojo pasaulinio karo metais, JAV įstojus į karą (1917 m.), karo veiksmams į Prancūziją atsiųsti 5-as ir 6-as jūrų pėstininkų pulkai sudarė 4-ą brigadą ir veikė Amerikos 2-os divizijos sudėtyje. Karo metu brigadoje buvo 7500 vyrų, kuopoje – 250 vyrų. Jie veikė iki 1919 m. rugpjūčio mėn., kada divizija grįžo į Ameriką. Iš viso į Prancūziją buvo nusiųsta 30000 jūrų pėstininkų, iš kurių – 14000 papildyti 4-ą brigadą.
Jūrų pėstininkais imami savanoriai. Pirmojo pasaulinio karo metu išsivystė korporacinė dvasia, kuri apibūdinama pagarba savo karinei daliai ir kitų niekinimu. Sudaro profesionalios kariuomenės elitą. Pačiuose karo laivuose tarnauja pabūklų tarnyboje, sudaro garbės sargybą admirolų ir svečių sutikimui, eina sargybos ir karo policijos pareigas, palaiko drausmę.

Jūrų pėstininkai literatūroje

Apie jūrų pėstininkų 4-os brigados kovas Pirmojo pasaulinio karo metu rašė V. T. Skenlonas (Scanlon), kurio romanas „Dieve, pasigailėk mūsų“ lyginamas su E. M. Remarko „Vakarų fronte nieko naujo“.
Artha

Hinduizme

Hinduizme artha priskiriama vienam iš keturių žmogaus gyvenimo tikslų (artha, kama, dharma, mokša.), kuriuos aprėpia pagrindinis Purušarthos siekis. Jis yra laikomas kilniu tikslu iki tol kol hinduizmo pasekėjas remiasi vedose aprašytomis moralės normomis. Artha yra viena iš dharmos pareigybių, kurios hinduistas turi paisyti tapdamas šeimos aprūpintoju. Šio gyvenimo tarpsniu hinduizmo išpažintojas turi sukaupti tiek turto kiek tik pajėgia be jokio gobšumo ir šį turtą skirti aukoms bei šeimos išlaikymui.
Kvirinalo rūmai

Kvirinalo rūmai (it. Palazzo del Quirinale) yra renesanso stiliaus statinys Italijos sostinėje Romoje. Šiuos rūmus 1583 m. pastatė popiežius Grigalius XIII. Iki 1870 m. šie rūmai buvo popiežių vasaros rezidencija, nuo 1870 m. iki 1947 m. – Italijos karalių, o šiuo metu čia yra šalies prezidento rezidencija. Šiuose rūmuose gyveno 30 popiežių, 4 karaliai ir vienuolika šalies prezidentų.
Rūmams pavadinimas buvo duotas nuo kalvos (aukščiausios iš septynių Romos kalvų), ant kurios jie stovi.
Kvirinalo rūmus statė ir dekoravo žymūs to meto menininkai: Domenikas Fontana, Karlas Madernas, Berninis, Guido Reni ir kiti. Aikštės centre stovi fontanas su obelisku ir dioskūrų – Kastoro ir Polukso – skulptūromis.
FC Lokomotive Leipzig

Istorija

Klubas įkurtas 1896 m. kaip VfR Leipzig. 1945 m. šalį okupavus sovietams klubas panaikintas, tačiau jo žaidėjai įsteigė Probstheida komandą, kuri 1953 m. pateko į VDR aukščiausiąją lygą. Klubas ne kartą keitė pavadinimus, kol 1963 m. su kita miesto komanda SC Lokomotive Leipzig susijungė į SC Leipzig klubą.
Aleksander Adamowicz

Biografija

Gimė 1902 m. Švenčionyse. Vertėsi žemės ūkiu Baltūniškės apylinkėse. 1930 m. rinkimuose į Lenkijos III seimą kandidatavo pirmuoju numeriu nepartinių kandidatų sąraše Švenčionių apylinkėje, tačiau nebuvo išrinktas. 1934 m. gruodžio 11 d. mirus Švenčionių apylinkėse išrinktam Vitoldui Kvintai užėmė jo vietą ir buvo seimo nariu iki 1935 m. liepos 10 dienos.
Nata

Nata – ženklas muzikos garso aukščiui ir ritminei vertei žymėti. Girdimas muzikinis garsas paprastai vadinamas gaida arba tiesiog muzikiniu garsu. Natos dažniausiai užrašomos penklinėje, rečiau – naudojant keturias natų eilutes (pvz., grigališkajame chorale) ar kt. Muzikoje natomis žymimi tam tikro aukščio (jį lemia virpesių dažnis dažnis) ir santykinės trukmės garsai, kuriems duotami raidiniai, skiemeniniai pavadinimai, arba užrašomi grafiniai simboliai, reiškiantys nustatytą garsą muzikos notacijoje ir kartais jo trukmę. Taip pat nata gali reikšti ir konkretų muzikos kūrinio garsą (bendrasis ir konkretusis natos apibrėžimas gali būti naudojami ir drauge). Nata yra garso diskretizacija ir todėl naudojant natas pasidaro įmanoma muzikinė analizė.

Raidinė notacija

Raidinėje notacijoje natos yra žymimos pirmomis septyniomis lotyniškos abėcėlės raidėmis: A, B, C, D, E, F, G (garso dažnio didėjimo tvarka). Pavadinimai cikliškai kartojasi, todėl nata po G yra A (oktava aukštesnė už pirmąją A), ir seka taip kartojasi be galo. Natų pavadinimai yra naudojami kaip garsaeilis arba gama.
Kadangi šiuolaikinėje Europos muzikoje yra naudojama ne tik septyni diatoninės, bet ir 12 chromatinės dermės garsų, septyniems pagrindiniams garsams paaukštinti arba pažeminti yra naudojami alteracijos ženklai. Du pagrindiniai iš jų yra diezas (žymimas #) ir bemolis (žymimas b), atitinkamai pakeliantis ir sumažinantis natos reikšmę pustoniu. Naudojant šiuos du ženklus galima gauti likusias penkias natas, reikalingas užbaigti chromatinei gamai. Ženklas yra rašomas po natos pavadinimo, tad fa – diezas yra žymimas F#, o lia – bemolis – Ab.
Prie raidės gali būti prirašytas arabiškas skaičius, parodantis, kurioje oktavoje yra nata. Oktavos numeris didėja garsų aukštėjimo tvarka, pirmuoju garsu oktavoje yra laikomas C. Šiais laikais standartiniu dažniu yra laikomas garsas A4 (pirmosios oktavos „la“), kurios dažnis yra fiksuotas ir lygus 440 Hz. Žemiausias fortepijono garsas yra yra A0 (subkontroktavos La).

Alternatyvūs pavadinimai

Rečiau pasitaikantis notacijos variantas yra kai vietoj simbolių # ir b yra naudojamos priesagos – is (žymi diezą) ir – es (arba tik – s) (žymi bemolį). Be to, kai kuriose šalyse naudojama raidė H, kuri atitinka B, o B savo ruožtu reiškia Bb.

Penklinė

Natos taip pat gali būti užrašomos naudojant penkių lygiagrečių linijų sistemą – penklinę. Tokiu atveju natos aukštį nurodo natos galvutės padėtis penklinėje, o natos išvaizda nurodo jos ilgį. Alteruotiems (t. y. paaukštintiems ir pažemintiems) muzikos garsams žymėti naudojami diezas ir bemolis (vad. aletracijos ženklai). Diezo ir bemolio simboliai yra rašomi arba prieš keičiamą natą ir galioja iki takto pabaigos, arba pačioje penklinės pradžioje ir galioja visam kūriniui. Prie rakto parašytą alteracijos ženklą galima anuliuoti specialiu ženklu ♮, kuris yra vadinamas bekaru.
ant pirmos pridetines linijos (do)
po pirma penklines linijos(re)
ant pirmos penklines linijos (mi)
tarp 1 ir 2 penklines linijos (fa)
ir t. t. ant tarp ant tarp
Majao

Majao – koralinis atolas Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salyne (Priešvėjinėse salose), 75 km į vakarus nuo Moorėjos. Įeina į Moorėjos-Majao komuną. Plotas – 9,5 km². Gyvena 280 gyventojų (2002 m.). Gyventojų tankumas – 31 žm./km². Pagrindinė gyvenvietė – Taora-o-mere.
Sudaro ugnikalnio liekanos (aukštis iki 154 m) ir jį supantys koraliniai rifai. Yra 2 uždaros lagūnos: Roto Iti ir Roto Rahi. Salos pakraštyje yra dar viena lagūna. Lagūnos tarpusavyje susijungusios siaurais kanalais.
Išvystytas turizmas. Yra viešbutis, nedidelis oro uostas.
Salą 1765 m. atrado britas Samuel Wallis.
Emil Nolde

Biografija

Emilis Hansenas gimė 1867 m. rugpjūčio 7 d. Noldės kaime (dab. Danijoje pietuose, prie sienos su Vokietija) valstiečių šeimoje. Jaunystėje vertėsi medžio drožinėjimu, kurio išmoko prie Flensburgo. Dirbo drožėju ir piešėju baldų gamybos įmonėse Miunchene, Berlyne ir Karlsrujėje. 1889 m. lankė vakarines klases Karlsrujės dailės mokykloje. 1892−1898 m. jis gyveno Šveicarijoje ir mokė techninio piešimo Industrinio meno muziejuje Sankt Galene. Vėliau tobulinosi piešime ir grafikos technikoje Friedrich Fehr mokykloje Miuchene, bei pas Adolf Holzel Dachau. 1899 m. Hansenas persikėlė į Paryžių, kur lankė Žiuljano akademiją, susipažino su impresionistų ir postimpresionistų kūryba. 1902 m. E. Hansenas gyveno Kopenhagoje, vedė Ada Vilstrup ir pasikeitė pavardę pagal gimtąją vietovę į Noldės. E. Noldė vasaromis gyvendavo Danijos Alseno saloje, o žiemą − Berlyne. P. Noldė kūrė ofortus, tapė ryškių spalvų peizažus, gatvių scenas, portretus. 1906−1907 m. E. Noldė priklausė Dresdeno ekspresionistų grupei Die Brücke ir 1910 m. dalyvavo įkuriant Naująją secesiją − dailininkų ekspresionistų draugiją Berlyne.
E. Noldė tapė religinius mistinius paveikslus, pavyzdžiui, 9 panelių „Kristaus gyvenimas“, imituojančius viduramžių dailės formas. Kūrinys „Pranašas“ (1912) laikomas chrestomatiniu vokiečių ekspresionistinės grafikos pavyzdžiu. Kūrybiškai E. Noldė buvo artimas James Ensor ir Edvard Munch. Po kelionės į Vokietijos Naujosios Gvinėjos koloniją 1913–14 m. per Rusiją, Kiniją ir pietryčių Aziją, E. Noldė apsigyveno Vokietijos pakrantėje, iš pradžių Utenwarf, o po to 1927 m. apsistojo Seebüll kaime prie Šiaurės jūros, tapė peizažus, gėles. 1927 m. Berlyne buvo išleistas jo grafikos darbų, sukurtų 1910−1925 m., katalogas. Jis publikavo esė: 1931 m. Das eigene Leben ir 1934 m. Jahre der Kampfe. 1931 m. buvo išrinktas Prūsijos dailės akademijos nariu.
Nepaisant to, kad E. Noldė 1920-ųjų pabaigoje ir 1930-ųjų pradžioje rėmė nacionalsocialistų partiją, jo kūriniai buvo įtraukti į nacistų 1937 m. organizuotą „degeneracinio meno“ parodą Miunchene. 1941 m. jam buvo uždrausta tapyti. Nuo 1938 m. iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos E. Noldė slaptai kūrė daugiausiai mažo formato akvareles. Emilis Noldė mirė 1956 m. balandžio 15 d. Seebüll kaime (dabar Vokietijoje prie sienos su Danija, Noikircheno dalis). Palaidotas prie savo namo kartu su žmona. Šiame name Seebüll kaime įsteigtas Ados ir Emilio Noldės fondas, muziejus.
Preslavas Leščinskis

Biografija

Lenkijos žymios magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Wieniawa“ savininkas. Brest-Kujavijos vaivados Adžejaus Leščinskio (apie 1559–1605) antrasis sūnus nuo trečios santuokos su Sofija Opalinska (m. iki 1626). Broliai – Karūnos didysis kancleris Janas (1603–1678), Lenkijos primas, Vaclavas (1605–1666) ir Belzo vaivada Rafailas (1579–1636).
Po savo tėvo mirties Preslavas Leščinskis motinai primygtinai reikalaujant perėjo į katalikybę. Jaunystėje pabuvojo Olandijoje, kur teoriškai ir praktiškai išstudijavo karybą, kariavo vadovaujant žymiam pulko vadui Ambrozio Spinolai.
ATR-Švedijos 1626–1629 m. karo metu Preslavas Leščinskis vadovavo didžlenkių bajorų įgulai. Keletą kartų buvo renkamas pasiuntiniu ir deputatu į Karūnos Tribunolą. 1643 metais tapo Naklovo kaštelionu, o sekančiais, 1644 metais, – Sremsko.
1658 metais gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi.

Šeima

Buvo vedęs du kartus. 1627 metais vedė Aną Milzinską, iki 1635 vedė antrą kartą Aną Oželską (1584–1649), nuo santuokų su kuriomis vaikų nepaliko.
Revue Baltique (Paryžius)

Revue Baltique (pranc. Baltijos apžvalga) – Pabaltijo reikalams skirtas leidinys, ėjęs nuo 1918 m. rugsėjo mėn. Paryžiuje.

Istorija

Pradėtas leisti O. V. Milašiaus rūpesčiu. Atsakingasis redaktorius rusų kilmės latvis A. Tupinas (pranc. Toupine). Išėjo 20 numerių.
Raimundas Mikalčius

Biografija

1961 m. baigė Raseinių vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
Dirbo Raseinių rajono laikraštyje „Naujas rytas“. 1967–1977 m. Kelmės rajono laikraščio „Komunistinis žodis“ skyriaus vedėjas, 1977–1987 m. – atsakingasis sekretorius, 1987–1990 m. – redaktoriaus pavaduotojas. 1990–2004 m. – Kelmės rajono laikraščio „Bičiulis“ vyriausias redaktorius, UAB „Roseba“ vadovas.
Vitas Kačinskas

Biografija

1960–1980 m. dirbo Vilniuje, Pakruojo rajone. 1969 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1981–1984 m. Rokiškio rajono LDT Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, I-asis pavaduotojas, nuo 1984 m. pirmininkas. Nuo 1998 m. AB bankas „Hermis“ Rokiškio filialo direktorius. Rokiškio darbo biržos klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas. 
1968 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP Rokiškio rajono skyriaus narys.
2000–2003 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Felicija-Danutė, dukros Jolanta, Violeta.
Tauragės Šaltinio progimnazija

Istorija

Mokykla išaugo iš pradžios mokyklos. 1934–1938 m. pastatytas naujas mūrinis dviejų aukštų pastatas (dab. „Versmės“ gimnazija). Dešiniajame kampe, iš kiemo pusės, įmūrytas butelis su pinigais ir aktu. Statybos darbai buvo atliekami rankiniu būdu, todėl statybos užsitęsė. Iki 1941 m. veikė 6 pradžios mokyklos skyriai.
1945 m. mokyklos patalpose įkurta septynmetė mokykla. Dirbo 18 mokytojų. 1950 m. atidarytos aštuntosios klasės, mokyklai suteiktas vidurinės mokyklos statusas, ji pradėta vadinti Tauragės vidurine mokykla Nr. 2, vėliau – Tauragės 2-oji vidurinė mokykla. I–VIII klasių klasių buvo devynios. I–IV klasėse mokėsi 393, V–VIII klasėse – 303 mokiniai. 1973 m. gruodžio 3 d. pradėta statyti mokykla J. Tumo-Vaižganto gatvėje. Statybos montavimo darbai atlikti per 8 mėnesius. 1974 m. mokykla persikėlė į naujas patalpas. Mokykloje dirbo 49 mokytojai, mokėsi 1182 mokiniai.
1996 m. rugpjūčio 26 d. patvirtintas sustiprintos anglų kalbos mokymo statusas. 1997 m. sausio 1 d. Tauragės rajono tarybos sprendimu pakeistas mokyklos pavadinimas: Tauragės 2-oji vidurinė mokykla pavadinta Tauragės „Šaltinio“ vidurine mokykla. 2004 m. mokykla reorganizuota – prie Tauragės „Šaltinio“ vidurinės mokyklos prijungta „Kregždutės“ pradinė mokykla. 2007 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2009 m. rugsėjo 1 d. Tauragės rajono tarybos sprendimu mokykla reorganizuota atskiriant nuo pagrindinės mokyklos ikimokyklinio ugdymo grupes ir įkuriant savarankišką ugdymo įstaigą – lopšelį-darželį „Kregždutė“. 2008 m. atlikti pagrindinio mokyklos korpuso rekonstrukcijos darbai. Nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. Tauragės „Šaltinio“ progimnazija.
Nuo 2015 m. rugsėjo 1 d. progimnazijoje, pasitarus su bendruomene, įvestos privaloma šachmatų pamoka visiems pirmokams (6 klasėse, kuriose mokosi 144 mokiniai). Rugsėjo 1 dieną Bendruomenės nariai keliavo po Šachmatų karalystę, kurios metu buvo susipažindinti su šachmatų figūromis (Tauragės rajono savivaldybės administracijos direktorius Modestas Petraitis, atliko karaliaus vaidmenį, Miesto tarybos narys Pranas Petrošius buvo rikis). Bendradarbiaujant su Tauragės vaikų ir jaunių sporto mokykla, šachmatų mokytojas kartą per savaitę veda šachmatų pamoką. Vaikams pamokų krūvis dėl to nepadidėjo. Pastebėta, kad pirmokai pradėjo labiau sutelkti dėmesį. Pramokus žaisti šachmatais, mokykloje atsiras edukacinė erdvė. 2015 gruodžio mėnesį numatyta atidaryti „Šachmatų karalystę“. Planuojama organizuoti šachmatų turnyrus.
Donecko sritis

Geografija

Donecko sritis yra Ukrainos pietryčiuose. Srities plotas 26 517 km², tai sudaro 4,39 % Ukrainos teritorijos ir užima 11 vietą pagal užimamą plotą tarp šalies sričių.
Įsteigtas Šventųjų Kalnų nacionalinis gamtos parkas.

Vandens telkiniai

Per šią sritį teka daugiau nei 140 upių iš kurių 47 ilgesnės nei 25 km. Bendras upių ilgis 3000 km. Svarbiausia upė – Šiaurinis Donecas kurio ilgis 1053 km. (srities teritorijoje 100 km), plotis 60–80 m., vidutinis gylis 1,5 – 2 m.
Vandens tiekimui pagerinti, įrengtas 141 dirbtinis vandens telkinys.

Klimatas

Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis. Žiemos santykinai šaltos, vasaros karštos. Vidutinė sausio temperatūra nuo -5 iki -8 °C, liepos – nuo 21 iki 23 °C. Žiemą dažnos pūgos, vasarą – sausros. Vasarą būdingi stiprūs rytų ir pietryčių vėjai, smarkios liūtys.

Istorija

Srities teritorija kartu su Luhansko sritimi bei dalimi Dniepropetrovsko srities priskiriamo geografiniam-kultūriniam Donbaso regionui.
Donecko sritis įkurta 1938 m. birželio 8 d.
1991-ųjų gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma 76,85% pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš TSRS. Šiandien Donecko sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.
Po Krymo krizės, 2014 m. balandžio 7 d. separatistai okupavo Donecko srities administracinį pastatą ir paskelbė nepriklausomybę nuo Ukrainos. 2014 m. gegužės 11 d. separatistai surengė referendumą dėl nepriklausomybės.

Administracinis suskirstymas

Sritį sudaro 18 rajonų. Joje yra 28 savivaldybės, 52 miestai, 131 miestelis (miesto tipo gyvenvietės) ir daugiau nei 1124 kaimai.

Ekonomika

Donecko sritis didžiausias pramonės regionas valstybėje. Srityje pagaminama apie 20 % visos Ukrainos pramoninės produkcijos. Labiausiai išvystyta akmens anglių kasybos (Donbaso akmens anglių baseinas), chemijos, kokso chemijos, metalurgijos, mašinų gamybos pramonė. Dėl pasenusios techninės įrangos anglies kasyklose nuolat pasitaiko sunkių incidentų ir nelaimingų atsitikimų. Patogi geografinė padėtis, tamprūs ekonominiai ryšiai ne tik šalies viduje bet ir su Rusija, priėjimas prie Azovo jūros ir gerai išvystyta transporto infrastruktūra sudaro palankias sąlygas srities ekonomikos plėtotei.
Srityje išgaunama ir pagaminama pusė šalies anglies, plieno, kokso.
Iš srityje išgaunamų gamtinių išteklių svarbiausia yra anglis, akmens druska, gyvsidabris, asbestas, grafitas. Srityje yra gausu žemės ūkiui labai tinkamų juodžemių, kai kur humuso sluoksnis siekia iki vieno metro. Kita vertus trūksta pakankamai natūralių vandens šaltinių žemei drėkinti.

Švietimas ir kultūra

Srityje veikia filarmonija, planetariumas, 6 teatrai, 34 muziejai. Ukrainos čempionatuose atstovauja šios Donecko srities komandos: futbolo – Šachtar, Metalurh (abu Donecko), Mariupolio Marìupolʹ, krepšinio klubas BC „Doneck“, ledo ritulio klubas bei kiti.
Srityje pastatytas vienas geriausių šalies stadionų – Donbaso Arena.
Dėl didelio gyventojų užimtumo sunkiojoje pramonėje Donbaso regione ypatingai švenčiamos profesinės šachtininko, metalurgo ir kitos šventės.
Edita Karpavičienė

Biografija

Baigė KTU Biznio ir vadybos fakultetą ir įgijo biznio administravimo specialybę. 2006 m. KTU apsigynė socialinių mokslų daktaro laipsnį. Nuo 1994 m. rugpjūčio 30 d. – AB Ūkio bankas Tarptautinių atsiskaitymų skyriaus ekonomistė, nuo 1995 m. rugsėjo 2 d. – Užsienio akredityvų ir garantijų skyriaus ekonomistė.
Nuo 1997 m. gegužės 12 d. – Akredityvų ir garantijų skyriaus viršininko pavaduotoja, nuo 1997 m. gegužės 1 d. – Dokumentinių atsiskaitymų skyriaus viršininko pavaduotoja, o nuo 1997 m. lapkričio 10 d. – skyriaus vadovė.
Nuo 1998 m. balandžio 21 d. – Tarptautinio departamento vadovė, nuo 1999 m. kovo 26 d. – AB Ūkio bankas valdybos narė, nuo 2001 m. gruodžio 30 d. – valdybos pirmininkė; nuo 2004 m. rugsėjo 6 d. – ir administracijos vadovo pavaduotoja.
Dr. Edita Karpavičienė yra VDU Tarybos narė (skirta ministro); gyvybės draudimo UAB „Bonum publicum" valdybos narė; Lietuvos Verslo darbdavių konfederacijos prezidiumo narė, Ekonomikos komiteto pirmininkė.
Žurnalas (spauda)

Pasaulyje

Pirmieji žurnalai pasirodė Europoje XVII a. viduryje – 1654 m. Vokietijos mieste Frankfurte išėjo žurnalas Mercurius Jocosus („Sąmoningasis Merkurijus“), 1672 m. Prancūzijoje, Paryžiuje – Mercure galant (Galantiškasis Merkurijus).

Lietuvoje

Pirmieji lietuviški žurnalai pradėti leisti Mažojoje Lietuvoje. Manoma, jog žurnalo tipo buvo 1823–1825 m. Tilžėje ėjęs leidinys „Nusidavimai Dievo karalystėje“ bei 1832–1921 m. Karaliaučiuje leistas jo tęsinys „Nusidavimai apie evangelijos paplitimą tarp žydų ir pagonių“. Jie buvo spausdinami gotiškomis raidėmis.
1883 m. Ragainėje pasirodė pirmasis lietuvių žurnalas lotyniškomis raidėmis „Aušra“, skirtas Didžiajai Lietuvai. Iki XX a. antrojo dešimtmečio pradžios lietuviškoje terminijoje žurnalo sąvoka neegzistavo, o iki tol leisti leidiniai periodiniai leidiniai buvo vadinami laikraščiais.
Didysis citrinmedis

Augalų morfologija

Žinomos diploidinės ir tetraploidinės formos (2n = 18, 36). Šie citrinmedžiai patys stambiausi visoje gentyje, tačiau yra ir žemaūgių formų. Vainikas rutuliškas. Šakos storos, paprastai dygliuotos. Jauni ūgliai padengti minkštais plaukeliais, kurie vėliau nubyra.
Lapai stambūs ir labai stambūs, 10-12 cm ilgio, 7-8 cm pločio, širdiški, lapkočiai sparnuoti.
Žiedai balti, žiedkotis ir vainiklapių išorinė pusė padengta plaukeliais. Kuokelių 20-25, su stambiomis dulkinėmis.
Vaisius – didysis greipfrutas.

Kilmė

Šis citrinmedis kilęs iš Pietryčių Azijos bei Zondų salų. Laukiniai individai aptinkami Okeanijos salose, prie upių (Fidžis, Tonga, Havajai) pakrančių. Auginamas ir vertinamas Kinijoje, Tailande, Indijoje, taip pat Japonijoje.
Angliškas pavadinimas shaddock kilo iš anglo laivo kapitono Shaddock’o pavardės. Šis kapitonas XVII a. atvežė didžiojo citrinmedžio sėklų į Vest Indiją, kur juos ėmė auginti.

Didžiojo citrinmedžio hibridai

Greipfrutinis citrinmedis (C. paradisi) yra didžiojo citrinmedžio ir apelsininio citrinmedžio hibridas.
Tangelinis citrinmedis (C. ×tangelo) yra didžiojo citrinmedžio ir mandarininio citrinmedžio hibridas.
Keitimų žurnalas

Pavyzdys

Darbo žurnalo įrašo pavyzdys. Nurodyta data, autorius, jo adresas, pakeistas dokumentas (aplankas java, jame aplankas lang, jame dokumentas Match) ir pakeista dokumento dalis (metodas sqrt).

   2005-11-10  Mike Pukuotukas  <mike@pukuotukas.com>
        * java/lang/Match (sqrt): Patikrinti, ar argumentas
          neneigiamas.
Postoinos urvas

Postoinos urvas (slovėn. Postojnska jama) – karstinių urvų sistema pietvakarių Slovėnijoje, šalia Postoinos miesto. Sistemos ilgis – 20 570 m (antra pagal ilgį šalyje, po Migoveco sistemos). Urvas susidarė į ištirpintą klintinę ertmę pradėjus tekėti Pivkos upei.
Urvas atrastas XVII a. Krainos mokslininko Johano Veikhardo fon Valvasoro. Nuo 1819 m. urvai atidaryti viešam lankymui, 1884 m. įrengtas apšvietimas, 1872 m. – turistus vežiojantis traukinys. Dabar Postoinos urvas yra vienas populiariausių turistinių objektų Slovėnijoje. Turizmui pritaikyta 5,3 km teritorija – tai ilgiausias pasaulyje viešam lankymui pritaikytas urvas.
Postoinos urvuose gyvena aklų varliagyvių rūšis – protėjai.