google/wiki40b huggingface dataset:
Sargonas

Akado imperijos kūrėjas

Būdamas įtakingu dvariškiu pas Kišo karalių, Sargonas jį nužudė, užgrobdamas sostą ir turėdamas tikslą užkariauti Mesopotamiją. Netrukus Sargonas puolė Uruką, sugriovė jo gynybines sienas. Nuvertė vienintelį III Uruko dinastijos valdovą Lugalzagesį, paimdamas jį į nelaisvę ir nuvesdamas į Nipūrą. Pastatytos statulos papėdėje padarė įrašą, jog „Lugalzagesį su šuns apykakle atvedė prie Enlilio vartų“. Prieš pasukdamas į rytus link Lagašo, persekiojo šumerų pajėgas iki Uro ir link Persijos įlankos, iš čia – link Umos. Sargonas padarė simbolinį gestą, nuplaudamas savo ginklus „Žemutinėje jūroje“ (Persijos įlankoje), tuo parodydamas, jog nugalėjo visą Šumerą.
Sekančią pergalę Sargonas pasiekė Kazaloje nugalėjęs karalių Kaštubilą. Pasak senovės šaltinio, Sargonas nušlavė Kazalos miestą taip, „kad joks paukštis nerado vietos pakilti nuo žemės“.
Sargonas Šumere sparčiai semitizavo vietos gyventojus, miestų valdytojais paskirdamas ne šumerus, o semitus akadus. Akadų kalba tapo lingua franca visoje Mesopotamijoje, ja buvo atliekami visi oficialūs įrašai. Sargono valdoma imperija palaikė prekybinius ir diplomatinius ryšius su šalimis aplink Arabijos jūrą bei Artimuosiuose Rytuose. Sargonas gerbė šumerų religiją ir jų dievų kultą, todėl šumerų kalba daugiausiai buvo naudojama religiniais tikslais. Sargonas save laikė „dievo Anu pateptuoju žyniu“, „Enlilio didžiuoju ensiu“.
Nors Sargonas laikomas pirmuoju tikru imperatoriumi, Lugalzagesis valdė imperiją prieš jį – atėjęs į valdžią Umoje, jis užkariavo ar kitu būdu užvaldė Urą, Uruką, Nipurą ir Lagašą, teigė turėjęs valdžią teritorijose iki pat Viduržemio jūros.

Karai vakaruose ir rytuose

Iš karto po Šumero Sargonas organizavo keletą sėkmingų kampanijų į šiaurės vakarus – Derlingojo pusmėnulio žemdirbystės zoną. Toliau užkariavo Marį, Jarmutą ir Eblą, iki pat dab. Libano ir Turkijos (Tauro kalnai). Taip Akado imperija kontroliavo prekybos kelius, kuriais buvo saugiai gabenami medienos ir brangiųjų metalų kroviniai, toliau plukdomi Eufratu į Akadą.
Rytuose Sargonas nugalėjo įsibrovusius Elamo lyderius, vadovaujamus Avano karaliaus. Jų miestai buvo užgrobti, o Šušo, Barhašio ir aplinkinių rajonų valdytojai ir karaliai tapo Akado vasalais. Akadų kalba tapo oficiali tarptautiniu mastu. Prie Sargono ji buvo standartizuota ir pritaikyta dantiraščiui, anksčiau naudotam šumerų.
Vėlyvuoju Sargono valdymo laikotarpiu jo imperijai grėsė badas, maištai ir karas. Sargonui mirus jo imperija iš karto sukilo, išgirdusi apie karaliaus mirtį. Sukilimus malšino į valdžią atėję jo sūnūs Rimušas (valdė 9 metus) ir Maništušu (valdė 15 metų). Po Sargono mirties Mesopotamijos karaliai jį laikė pavyzdžiu apie du tūkstantmečius. Asirijos ir Babilonijos karaliai, turėję įkurtas imperijas Mesopotamijoje, laikė save Sargono imperijos įpėdiniais. Tokie karaliai kaip Nebonidas (valdė 556–539 m. m. pr. m. e.) labai domėjosi Sargono dinastijos istorija, netgi vykdė kasinėjimus Sargono ir jo įpėdinių rūmuose, jie buvo įkvėpti šios dinastijos karinių pergalių pradėti savo kampanijas Artimuosiuose Rytuose.
Inesyvas

Inesyvas (iš lot. inesse 'būti viduje') − linksnis, vidaus esamasis vietininkas, reiškiantis, kad veikėjas arba veiksmas yra viduje to daikto, kuris pasakomas šiuo linksniu, pvz., miške. Atsako į klausimą kame? Kalbotyroje, ypač baltistikoje, terminas inesyvas vietoj vietininkas (lokatyvas) vartojamas tada, kai norima pabrėžti, jog dabartiniai baltų kalbų vietininkai istoriškai buvo sudaryti nauju būdu, jų daryba yra vėlesnio laikotarpio. Be to, terminas inesyvas leidžia išvengti painiavos, nes esama ir kitokių vietininkų (aliatyvo, adesyvo, iliatyvo ir t. t.). Vienaskaitoje baltų kalbose inesyvas susidarė postpozicijai (polinksninei priesagai) *en 'į' priaugus prie senovinio vietininko (lokatyvo), pvz.: liet. *dienāi + en > *dienāien > *dienājen > *dienāję > dienoje; *akmeni + en > *akmenien > *akmenijen > *akmeniję / *akmenīję > akmenyje ir t. t. Latvių kalboje, galūnėms dar labiau sutrumpėjus, turimi inesyvai dienā 'dienoj(e)', upē 'upėj(e)', akmenī 'akmeny(je)'. Lietuvių kalbos inesyvai miške, lauke kilę iš *miškę, *laukę < *mišken, *lauken. Senoviškesni šio linksniavimo tipo inesyvai vartojami žemaičių tarmėje, pvz., tokie šaltie < tokieje šaltieje 'tokiame šaltyje', kur turima daryba iš senojo vietininko (lokatyvo) *šaltie + en, *miškie + en, *laukie + en.
Daugiskaitos inesyvai buvo pasidaryti polinksniui en 'į' jungiantis prie daugiskaitos galininko: *miškōns > *miškōs + en > *miškōsen > *miškōsę > miškuose; *dienāns > *dienąs > *dienās + en > *dienāsen > *dienāsę > dienose ir t. t. Latvių kalboje ir šie inesyvai labiau sutrumpėję: laukos (sk. laukuos) 'laukuose', dienās 'dienose'. Sudarant inesyvus, būta įvairių perdirbinių pagal kitų linksniavimo tipų panašumus.
Aptariant Uralo kalbas, vengrų kalboje inesyvas sudaromas su priesaga -ban/-ben (házban 'name'), suomių kalboje su priesaga -ssa/-ssä, estų − prie kilmininko jungiant -s, mokšų kalboje − pridedant priesagą -sa. Manoma, kad rytų baltų kalbose postpoziciniai (su polinksninėmis priesagomis) vietininkai: inesyvas, iliatyvas, aliatyvas, adesyvas − susidarė dėl finougrų įtakos. Jų kalbose labai išplėtota vietininkų sistema.
Ankona

Istorija

Markės sostinė ir didžiausias uostas (čia kursuoja keltai iš Graikijos ir Kroatijos) Ankona buvo įkurta jau V a. pr. me. e., kai apsigyveno graikų tremtiniai iš Sirakūzų. Miesto pavadinimas kilęs iš ankon (graikiškai "alkūnė"). Tai užuomina į uolingą kyšulį jūroje, kuris suformuoja natūralų uostą. Antrojo pasaulinio karo metu buvo subombarduota ir sunaikinta daugybę viduramžių pastatų. Via della Loggia gatvėje stovi išlikusi XV a. pirklių birža (Loggia dei Mercanti) – paminklas miesto klestėjimui viduramžiais.
Janis Liepinis

Biografija

1911–1913 m. mokėsi Kazanės dailės mokykloje, 1913–1917 m. dailės mokyklose Rygoje ir Sankt Peterburge. 1940 m. ir 1944–1950 m. dėstė Latvijos dailės akademijoje; nuo 1946 m. profesorius.

Kūryba

Ankstyvoji kūryba turi kubizmo bruožų, nuo 1930 m. kūrė realistinius laisvos tapysenos paveikslus. Kūriniuose daugiausia vaizdavo žvejų, valstiečių, miestiečių gyvenimą, kasdienius darbus („Kuržemė“ 1932 m., „Žvejų uostas“ 1934 m., „Tinklų lopymas“ 1948 m.). Sukūrė autoportretų („Autoportretas su pypke“ 1931 m.), revoliucinės tematikos paveikslų („1905 metai“ 1957 m.), plakatų.
Nanumea

Nanumea – atolas Ramiajame vandenyne, pačiuose Tuvalu šiaurės vakaruose. Yra į pietus nuo Gilberto salų. Išlinkęs į rytus, 12 km ilgio ir iki 2,5 km pločio. Sausuma užima 3,9 km². Atolą sudaro 5 koralinės salelės: Nanumea, Lakena, Lefogaki, Teatua a Taepoa, Temotufoliki. Šiaurinėje dalyje esančioje Nanumea saloje gyvena visi atolo gyventojai (664 – 2002 m.). Lakenos saloje yra pulaka – pelkė, kurioje auginami valgomieji strėleniai.
Nanumea vartojama tuvaliečių kalbos tarmė artima tokelau ir samojiečių kalboms.
Pasak vietinio mito, salą pasiekęs keliautojas Tefolaha iš Tongos ar Samoa. Jis Nanumea atole radęs dvi moteris, pilančias smėlį – Pai ir Vau. Pirmasis salas pasiekęs europietis (1781 m.) buvo Ispanijos keliautojas Francisco Antonio Mourelle. Jis salą pavadino San Augustino vardu. XIX a. čia apsistodavo britų pirkliai. II pasaulinio karo metais Nanumea saloje amerikiečiai pastatė oro uostą, todėl gyventojai buvo iškeldinti į Lakeną. Po karo oro uostas demontuotas, gyventojai grįžo į salą.
Deimantė Rimkutė

Biografija

2017 m. baigė Vilniaus Jono Basanavičiaus gimnaziją. Nuo 2017 m. studijuoja Vilniaus universiteto Teisės fakulteto teisės vientisosiose studijose, yra tarp 5% geriausių kurso studentų.
Lietuvos ir tarptautinių organizacijų savanorė, dirbo visuomeninį darbą:nuo 2014 m. Lietuvos liberalaus jaunimo narė, 2015–2016 m. Lietuvos mokinių parlamento atstovė Švietimo ir mokslo ministerijoje, 2016–2017 m. Vilniaus liberalaus jaunimo organizacijos pirmininkė,
2016–2018 m. Vilniaus jaunimo organizacijų sąjungos „Apskritas stalas“ valdybos narė,  nuo 2017 m. nacionalinės jaunimo reikalų tarybos narė, nuo 2018 m. Europos liberalaus jaunimo valdybos narė.
2019 m. Vilniaus m. savivaldybės rinkimuose gavo daugiausiai balsų po Vilniaus mero Remigijaus Šimašiaus bei užėmė 4 vietą pagal gautus asmeninius balsus visos Lietuvos savivalybių rinkimuose. Būdama 20 m. amžiaus, tapo jauniausia išrinkta Vilniaus politike.
Nuo 2019 m. Vilniaus miesto tarybos narė bei Laisvės partijos valdybos narė.
Moka anglų kalbą, domisi teise, politine filosofija, Europos politika, keliavimu, laisvalaikiu rašo straipsnius žiniasklaidai. 2016 laimėjo „Duke of Edinburgh Awards“ bronzinį apdovanojimą. 2018 m. prisidėjo prie Europos liberalų forumo mokslinės monografijos
Onomatopėja

Onomatopėja (gr. onomatopoiia 'žodžių kūrimas') – nekalbinių garsų pamėgdžiojimas; žodžių darymas mėgdžiojant gamtos ar žmonių veiklos garsus.
Tai fonetinė (garsinė) figūra, dažniausiai vartojama poezijoje. Onomatopėjos meninis poveikis kyla ne vien dėl garsinio efekto, bet ir dėl žodžių reikšmės (semantikos) – ką tie žodžiai išreiškia, kaip apibūdina daiktą ar gyvą padarą.
Bunkos valsčius

Geografija

Bunkos valsčius siejasi su Durbės savivaldybės Durbės valsčiumi ir Priekulės savivaldybės Priekulės, Virgos, Gramzdos valsčiais.
Didžiausios gyvenvietės: Bunka, Kruotė, Tadaikiai.

Žymūs žmonės

Lejasmikiuose gimė latvių rašytojas, kalbininkas Atis Kronvalds. Jo gimtinėje pastatytas akmuo.
San Rafaelis

Istorija

San Rafaelio apylinkėse randama net XV tūkst. pr. m. e. archeologinių radinių. Miesto apylinkės buvo Tihuanako ir Inkų kultūros (1450–1550 m.) įtakos zonoje. Buvo išvystyta irigacijos sistema, žemės ūkis. Regione gyveno daugiausia huarpių gentys. 1550 m. prasidėjo ispanų kolonizacija. 1805 m. balandžio 2 d. įkurtas karinis fortas, davęs pradžią miestui. San Rafaelis – svarbus vynuogininkystės ir vyndarystės centras visoje šalyje.
Pristavonys

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas pirmą kartą minimas 1640 metais. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 147 gyventojai, iš kurių 8 lenkai ir 139 lietuviai. Tarpukaryje įsikūrė lietuviškų organizacijų skyriai. 1958 m. kovo 26 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, populiari tampa saviveikla: 1964-1996 m. surengti devyneri vaidinimai.  Antrojo pasaulinio karo metais 43 % gyventojų buvo išvaryti į Lietuvą  Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Mokykla

1956 metais atsidarė lietuviška pradinė mokykla, 2013 m. joje mokėsi 9 mokiniai. Veikia pagrindinė lenkų – lietuvių mokykla su etnografiniu ansambliu „Dzūkelis“. Trys mokytojai ir pora dešimčių mokinių. Direktorė Teresė Degutienė, už pedagoginę ir visuomeninę veiklą apdovanota ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu.
Drūtūnai

Aplinkinės gyvenvietės

Grikiapelė - 1 km
Narušiai - 1 km
Šakarva - 0,5 km
Adolfo Celi

Biografija

1942 m. Čeli įstojo mokytis į dramos akademiją Romoje, kur susipažino su Vittorio Gassman, Mario Landi ir Vittorio Caprioli. 1946 m. jis sulaukė kvietimo vaidinti dramoje „Un americano in vacanza“, tačiau 1948 m. filmas „Emigrantes“ pakeitė jo gyvenimą – juosta buvo filmuojama Argentinoje ir, susižavėjęs Pietų Amerika, Čeli nusprendė čia persikelti gyventi. 
Jis praleido 15 metų Argentinoje ir Brazilijoje, kur pagarsėjo kaip puikus teatro aktorius. Be to, šiose šalyse jis režisavo 2 filmus bei buvo vienas iš Brazilijos komedijos teatro kūrėjų. 
1965 m. jis gavo vaidmenį kariniame filme „Fon Rajeno ekspresas“ su Frank Sinatra, o po šio – ir vaidmenį bondiados filme. Čeli grįžo į gimtinę ir kūrė vaidmenis ne tik Italijos, bet ir kitų šalių režisierių filmuose. Jis laisvai kalbėjo angliškai, ispaniškai, prancūziškai, vokiškai ir portugališkai.
Čeli buvo vedęs 3 kartus, susilaukė 2 vaikų – režisieriaus Leonardo ir aktorės Alessandros.
Beržai

Istorija

Kaimas pirmą kartą minimas 1596 m. Ruoščių dvarelio inventoriuje, nors dar 1372 m. Livonijos kronikoje minima vietovė Berze. Tačiau kadangi apylinkėse yra nemažai vietovių su šaknimi berž-, nėra žinoma, ar tikrai minima ši gyvenvietė.
Petras Kiška

Biografija

Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška, motina Petro Mantigirdo duktė Sofija. Sūnūs Stanislovas Kiška (m. 1554 m. spalio mėn.), Petras Kiška (1519–1550 m.), Mikalojus Kiška (m. 1587 m.).

Valstybės tarnyba

1521–1532 m. Polocko vaivada, nuo 1522 m. Drohičino seniūnas, nuo 1532 m. Trakų kaštelionas ir Žemaitijos seniūnas. Dėl iš tėvo sukaupto ir paveldėto turto priklausė turtingiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų dešimtukui – pagal 1528 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės surašymą nuo 3584 dūmų su daugiau, kaip 23 000 valstiečių išrengdavo 224 raitelius.
Buivėnai (Kupiškis)

Istorija

Šalia Buivėnų esančiame senkapyje rasti radiniai liudija, kad žmonės čia gyveno nuo XV a. antros pusės. Pirmą kartą kaimas paminėtas 1603 m., priklausė ponui Suliatickiui. XVIII a. priklausė Kupiškio parapijai, Palėvenės domininkonų vienuolynui. 1861–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Subačiaus valsčiui, 1919–1950 m. – Kupiškio valsčiui, buvo seniūnijos centras. Seniūnijai priklausė: Aukštaičiai, Girelka, Kirdiškiai, Mikalauskynė, Mutkūnai, Kupiškis, Ropiškis, Suvainiškis, Siauriai, Vasalava, Stirniškiai.
1949 m. spalio 7 d. įkurtas M. Melnikaitės kolūkis, netrukus sujungtas į Aukštaičių kolūkį, o vėliau prijungtas prie Byčių.
Pokario metais šalia kaimo buvo kasami dolomitai, veikė Kupiškio statybinių medžiagų gamyklos kalkių degimo šachta Nr.3.

Pavadinimo kilmė

Spėjama, kad kaimo pavadinimas kilo iš asmenvardžio Buivėnas, Buivė.

Senkapis

Į šiaurės vakarus nuo kelio Palėvenė–Kupiškis, Lėvens šlaito iškyšulyje yra išlikęs senkapis, vadinamas Milžinų kapais. Vadovaujant P. Tebelškiui 1983 m. ištirtas, rasta 13 kapų, o juose – 36 monetos (Lietuvos didžiųjų kunigaikščių Kazimiero, Aleksandro, Žygimanto Senojo, Stepono Batoro).

Žymūs žmonės

Kaime gimė žymus kalbininkas Aleksandras Vanagas (1934–1995).
Budrių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia

Istorija

Budriai 1634-1842 m. priklausė Kartenos klebonijai. Apie 1753-1763 m. Žemaičių vyskupijos kapitulos prelatas Vjušinskas pastatė kaime koplyčią – pirmąją bažnyčią. Ji buvo Kartenos bažnyčios filija, kurios kunigą kuratą išlaikė Kartenos klebonija.
1903 m. kunigas Povilas Svilas su tikinčiaisiais pastatė dabartinę bažnyčią. 1906 m. buvo įrengti pagrindinis ir šoninis altorius, šventoriuje pastatyta varpinė. Naujoje bažnyčioje 1906–1911 m. dirbo kunigas Felicijonas Lelis, kurio rūpesčiu aplinkiniuose kaimuose veikė nelegalios lietuviškos mokyklos, 1908 m. bažnytkaimyje įkurtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius, 1909 m. atidaryta valdinė pradinė mokykla.
1926 m. įkurta parapija. Prie bažnyčios susibūrė choras, pavasarininkų kuopa. 1934–1939 m. klebonavo iš Rusijos grįžęs kunigas K. Andriekus. Nuo įkūrimo parapija priklauso Telšių vyskupijos Palangos dekanatui.
2005 m. Budrių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia, varpinė ir šventoriaus tvora su vartais paskelbti valstybės saugomu nekilnojamųjų kultūros vertybių kompleksu.

Architektūra

Pagrindinis Budrių bažnyčios architektūrinio komplekso statinys yra Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia. Ji medinė, istorizmo laikotarpio stiliaus, neogotikos ir pasaulietinės kurortų architektūros, stačiakampio plano, pagrindiniu fasadu atsukta į pietvakarius, vienanavė, su keturkampiu bokšteliu ir penkiasiene apside. Viduje yra 3 altoriai.
Šventoriaus pietiniame kampe stovi medinė, beveik kvadratinio plano, dviejų vienodo aukščio tarpsnių stačiasienė varpinė. Šventorių juosia neaukšta akmenų mūro tvora, kurios pietvakarių pusėje vienoje ašyje su bažnyčia stovi neogotikiniai, trijų dalių, raudonų plytų mūro pagrindiniai vartai su ažūriniais kaltiniais varteliais. Į dešinę nuo bažnyčios stovi neogotikinė koplytėlė, o šventoriaus gale yra kunigų kapai.
Priešieškinis

Priešieškinis - reikalavimas, kurį byloje kelia atsakovas, atsakydamas į jam pareikštą ieškinį.

Pareiškimas ir priėmimas

Priešieškinis pareiškiamas pagal taisykles, LR CPK Kodekso nustatytas ieškiniui pareikšti. Teismo nutartis atsisakyti priimti priešieškinį atskiruoju skundu neskundžiama.
Teismas atsisako priimti priešieškinį, jeigu nėra LR CPK 143 straipsnio 2 dalyje numatytų pagrindų (LR CPK 143 straipsnio 4 dalis).
Gula

Gula – gydymo deivė Mesopotamijos mitologijoje, gydytojų globėja. Buvo garbinama ir kitais vardais, kaip antai Nintinuga, Ninkarak, Meme, Ninisina. Sutuoktinis – Ninurta arba Pabilsagas. Kai kada sutuoktiniu laikyta antraeilė augmenijos dievybė Abu. Vaikai – Damu ir Ninazu, kurie taip pat sieti su gydymu. Tėvas – dangaus dievas Anu. Deivės vardo kilmė nėra aiški.
Žinomas Gulos epitetas „toji, kuri supranta ligą“. Užkalbėjimuose Gula įvardijama „sveikatos viešpate“, buvo vadinama ir azugallatu („didžiąja gydytoja“), „didžiąja krašto gydytoja“, „didžiąja juodagalvių gydytoja“. Kai kurie epitetai rodo ją turėjus augmenijos arba vaisingumo dievybės bruožų, pvz., „žolių augintoja“, „viešpatė, kuri sujungia tai, kas buvo sudaužyta“, „toji, kuri krašte kuria gyvybę“. Gula buvo siejama ir su sapnais (bent jau Naujosios Babilonijos karalystės laikais). Turėjusi ir neigiamą aspektą – tikėta, kad deivės siautulys drebindavęs dangų kaip šėlstanti audra, drebėdavusi ir žemė.
Pirmosios žinios apie Gulos kultą siekia Trečiosios Ūro dinastijos laikus. Deivės kulto svarba išaugo Kasitų dinastijos laikais. Gula buvo garbinama ir I tūkst. pr. m. e. Svarbiausias deivės kulto centras buvo Isinas, kur stovėjo jos E-gal-mah šventykla. Gulos šventyklų būta ir Nipūre, Borsipoje, Ašūre, Babilone. Kiekviename iš pastarųjų trijų miestų būta trijų Gulos šventyklų. Deivės šventyklose aptikta terakotinių apžadinių skulptūrėlių, vaizduojančių žmones, laikančius tam tikras kūno dalis. Požymių, rodančių, kad Gulos šventyklose būtų buvę gydomi žmonės, nėra.
Šventasis Gulos gyvūnas – šuo. Aptikta šiai deivei skirtų šunų skulptūrėlių, neretai ant jų užrašyta malda deivei ar dedikacija. Gula ir jos šunys neretai minimi prakeikimų formulėse.
Dolizi

Transportas

Dolizi yra pagrindinis geležinkelio mazgas (viena didžiausių geležinkelio stočių), jungia Kongo okeaninį geležinkelį su Mbinda prie Gabono sienos. Šalia Dolizi yra Dolizi oro uostas.

Istorija

Miesto pradžia – Kongo Okeaninio geležinkelio stotis, pavadinta leitenanto Albero Dolizi (Albert Dolisie) garbei. 1972, plėtojantis gyvenvietei aplink geležinkelį, jau buvo 20 000 gyventojų. 1975 m. miestas pervadintas Lubomu. Po 1997 ir 1999 pilietinių karų, miestas stipriai išaugo, masiškai keliantis gyventojams iš kaimiškų vietovių į miestą.
Šepkaičiai

Istorija

Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. palivarkas ir du gretimi bajorkaimiai priklausė Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Šiupylių seniūnijai, nuo 1950 m. – Gruzdžių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Gruzdžių tarybiniam ūkiui.
Aktyvas

Aktyvas – kairioji balanso pusė, nurodanti organizacijos turto sudėtį ir vertę balanso sudarymo dieną.
Apyvartiniams aktyvams priskiriami aktyvai, intensyviai dalyvaujantys apyvartoje. Tai medžiagos, pagaminta produkcija, debitoriniai įsiskolinimai, pinigai ir t. t.
Neapyvartiniams aktyvams priklauso aktyvai, ne taip intensyviai dalyvaujantys apyvartoje, tai pagrindinės priemonės, nematerialūs aktyvai, ilgalaikės investicijos ir t. t.
Terminas taip pat naudojamas nurodyti visą bet kokią įmonės nuosavybę.
Inesa Jurevičiūtė

Biografija

Gimė 1985 m. kovo 19 d. Kaune. 1998 m. kartu su Mariumi Janeliausku Lietuvos dailiojo čiuožimo čempionate iškovojo sidabrą. 2000 m. tapo Lietuvos dailiojo čiuožimo čempione, 2001 m. liko trečia. Vėliau dalyvavo su Mariumi Janeliausku šokio ant ledo televizijos projektuose.
Sergejus Mošnikovas

Karjera

Žaidėjas profesionalo karjerą pradėjo Estijoje. Atstovavo įvairiems klubams Estijoje, Lenkijoje, Suomijoje, Gudijoje ir Kazachstane.

Karjera Lietuvoje

2019 m. vasarį tapo FK Palanga nariu. Pirmoje sezono pusėje buvo vienas svarbiausių komandos žaidėjų.
Vasarą dauguma klubo žaidėjų paliko palangiškių komandą, tačiau estas liko. Klubą sudrebino permainos: nauji savininkai, nauja klubo vadovybė, naujas treneris ir naujai suformuota komanda, o Sergejus tapo komandos kapitonu ir senbuviu. 
2019 m. rugpjūčio 12 d. pelnė įvartį XIX (19) turo rungtynėse prieš FK Panevėžys, kurios baigėsi palangiškių pralaimėjimu rezultatu 1:3.
Daugvinas Zujus

Biografija

Baigė Birštono vidurinę mokyklą, Lietuvos kūno kultūros akademiją.
1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys. 2004–2006 m. Birštono savivaldybės tarybos narys.
Vachano koridorius

Vachano koridorius yra Afganistano teritorija, kuri sudaro sausumos kelią tarp Afganistano ir Kinijos. Koridorius yra ilgas ir siauras, 220 km ilgio, 16–64 km pločio. Jis priklauso Badachšano provincijai ir skiria Kalnų Badachšaną Tadžikijoje nuo Chaiber Pachtunchvos ir Gilgito-Baltistano Pakistane.
Vachano koridorius yra „Didžiojo žaidimo“, Rusijos ir Didžiosios Britanijos kovos dėl Vidurinės Azijos, politinis palikimas. 1873 m. susitarimu tarp Rusijos ir Didžiosios Britanijos, 1893 m. susitarimu tarp Afganistano ir Didžiosios Britanijos Vachano teritorija buvo padalinta. Piandžo ir Pamyro upės tapo siena tarp Afganistano ir Rusijos imperijos šiaurėje, o pietuose Durando linija skyrė Afganistaną nuo Britų Indijos. Likusi siaura teritorija tarp imperijų buvo pavadinta Vachano koridoriumi XX a. Jame gyvena 12 tūkst. žmonių.
Siauresne prasme Vachano koridoriumi vadinamas kelias palei Piandžo ir Vachano upes į Kiniją. Šiaurinė Vachano koridoriaus dalis vadinama Afganų Pamyru.
Klasicizmas

Klasicizmas (lot. classicus – geriausias, pavyzdinis) – XVII a.–XIX a. I pusės Vakarų Europos literatūros ir meno epocha.
Esminis klasicizmo bruožas – sekimas Antikos meno ir literatūros kūriniais kaip pavyzdiniais. Iš jų buvo mokomasi pažinti žmogų, siekti idealios harmonijos, tobulumo, absoliutaus grožio, universalios tiesos.
Čekijos istorija

Nuo seniausių laikų iki Didžiosios Moravijos susikūrimo

V–IV a. pr. m. e. dabartinės Čekijos teritorijoje apsigyveno keltų gentis bojai (iš šio žodžio kilo pavadinimai lotyniškas šalies pavadinimas Bohemija), vėliau – germanų gentys markomanai ir kvadai. Nuo I–II iki IV a. dabartinės Čekijos teritorija buvo stiprioje Romos imperijos įtakoje. V a. iš rytų atėjus vakarų slavų gentims, kurios išstūmė germanus, susikūrė Čekijos kunigaikštystė, jos sostine tapo Praha. VI a. pabaigoje slavų gentys pateko Avarų chanato priklausomybėn. 623 m. frankų pirklys Samas suorganizavo sėkmingą sukilimą prieš avarus ir sukūrė Samo valstybę.
Kazys Leistrumas

Biografija

1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1956 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1950-1956 m. dirbo Selekcijos stotyje, 1956-1991 m. – Žemdirbystės institute; 1958-1991 m. Lauko augalų selekcijos ir sėklininkystės skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – vasarinių miežių, kviečių ir rugių selekcija. Su kitais sukūrė žieminių kviečių veislę „Mūras“ (1958 m.), vasarinių kviečių veislę „Garsas“ (1961 m.), vasarinių miežių veisles „Gintariniai“ (1979 m.), „Auksiniai 3“ (1987 m.), „Aidas“ (1994 m.), „Ūla“ (1995 m.), „Alsa“ (1996 m.), „Aura“ (1999 m.) ir „Luokė“ (2001 m.), žieminių rugių veisles „Rūkai“ (1994 m.) ir „Duoniai“ (1994 m.). Paskelbė apie 30 mokslinių straipsnių.
Bilonas

Bilonas – brangiojo metalo, paprastai sidabro, lydinys, kuriame daugiau kaip 50 % sudaro koks nors pigus metalas, dažniausiai – varis. Iš bilono paprastai gamina monetas, medalius, žetonus.
Bilono monetas naudojo nuo Senovės Graikijos laikų, jos buvo plačiai paplitusios viduramžiais. Pvz., VI–V a. pr. m. e. kai kurie Lesbo salos miestai kaldino monetas iš 40 % sidabro ir 60 % vario. Dažnai naudojo gerokai „liesesnius“ bilonus, kuriuose sidabro būdavo mažiau kaip 2 %.
FC Šiaulių Tigrai

Istorija

Klubas įsikūrė 2007 m. Nuo 2008 m. žaidžia III lygos Šiaulių pirmenybėse, kurias laimėjo 2009 ir 2010 m., taip pat žaidžia mažojo futbolo varžybose.
Jonas Žilinskas (1944)

Biografija

1994 m. Pakupio žemės ūkio bendrovės valdybos pirmininkas, savininkas.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narys, nuo 1999 m. Naujosios sąjungos narys.
1995–1996 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys.