google/wiki40b huggingface dataset:
Leyb Gorfinkel

Biografija

Gimė 1896 m. kovo 14 d. Kaune. Mokėsi Kauno žydų gimnazijoje, vėliau studijavo teisę Sankt Peterburgo ir Kijevo universitetuose. 1917 m. tapo Gomelio miesto tarybos nariu. Dar po metų – Ukrainos žydų tautos tarybos nariu Kijeve. 1918 m. pabaigoje grįžo į Lietuvą ir iš karto aktyviai įsitraukė į politinį ir visuomeninį Lietuvos gyvenimą. Jis buvo vienas iš organizatorių ir narių Kaune sudaryto visuomenės komiteto rinkimams į Kauno miesto tarybą organizuoti. 1919 m. buvo Steigiamojo Seimo rinkimų įstatymo komisijos projektui parengti ir Vyriausiosios rinkimų į Steigiamąjį Seimą komisijos narys. Nuo 1920 m. balandžio mėn. trumpam buvo „Di Jidiše Štime“ vyr. redaktorius. 1920 m. išrinkus Lietuvos žydų tautinę tarybą buvo jos vicepirmininkas ir generalinis sekretorius. Anksti įsitraukė į socialistinio sionizmo rėmėjų gretas ir visą tarpukario laikotarpį buvo aktyvus „Ceirei Cion „Hitachdut“ organizacijos centrinio komiteto narys. 1920 m. parašė knygą apie „Žydų tautinę autonomiją Lietuvoje“, taip pat vėliau šį veikalą, išvertus Vaclovui Biržiškai, paskelbė rusų kalba. 1922 m. išrinktas į Pirmąjį Seimą II (Kauno) rinkimų apygardoje pagal sionistų organizacijų sąrašą „Už tautos autonomiją“ Nr. 13. 1923 m. vasario mėn. įregistravus žydų frakciją, tapo jos nariu.
1919–1931 m. buvo Kauno miesto tarybos narys, tam tikrą laiką – tarybos pirmininko pavaduotojas, 1919-1921 m. buvo taip pat ir Kauno miesto valdybos sekretorius. Žydų kooperacijos rėmėjas ir pagal šį principą veikusių žydų liaudies bankų Lietuvoje ilgametis tarybos pirmininkas. 1924 m. baigė Lietuvos universitetą Kaune ir gavo teisininko diplomą. Į Antrąjį Seimą buvo išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje pagal Tautinių mažumų rinkiminio bloko sąrašą. Dirbo Mandatų tikrinimo bei Savivaldybių ir administracijos komisijose. Į Trečiąjį Seimą išrinktas pagal suvienytąjį demokratų sąrašą I (Marijampolės) rinkimų apygardoje, susitarus sionistinėms frakcijoms su žydais liaudininkais (folkistais). Dirbo Mandatų tikrinimo, Savivaldybių ir administracijos, Švietimo komisijose.
1926 m. paleidus Seimą savo veiklą koncentravo sionistiniam judėjimui Lietuvoje stiprinti. Daug kartų buvo išrinktas atstovauti Lietuvos sionistams socialistams pasauliniuose sionistų kongresuose, vykusiuose kas dveji metai. Buvo pasaulinės žydų organizacijos „Hias“ žydų emigracijai tvarkyti tarybos narys. 1936–1940 m. buvo Žydų švietimo draugijos dr. N. Sirkino vardu centro komiteto pirmininkas. 1937–1938 m. buvo išrinktas Palestinos žydų fondams – „Keren Hajesod“ („Pamatinio Palestinos fondo“) ir „Keren Kajemet Lejisroel“ („Žydų tautinio fondo“) – remti draugijos pirmininkas. II pasaulinio karo metais buvo Kauno geto kalinys ir Judenrato narys. 1945-1948 m. gyveno Romoje, kur buvo žydų pabėgelių Italijoje organizacijos pirmininkas. 1948 m. emigravo į Palestiną, kur dirbo laikraščių Milḥamotenu ir Yahadut Lita redaktoriumi. Savaitė iki jo mirties davė interviu Claude Lanzmann dokumentiniam filmui Shoah. Mirė 1976 m. rugsėjo 7 d. Jeruzalėje.
Judita Vaičiūnaitė

Biografija

Gimė gydytojo psichiatro, prof. Viktoro Vaičiūno šeimoje. Rašyti pradėjo vienuolikos metų. Petras Vaičiūnas (J. Vaičiūnaitės dėdė) buvo poetas ir dramaturgas, eilėraščius jaunystėje bandė rašyti ir J. Vaičiūnaitės mama, vėliau pasirinkus gailestingosios sesers kelią (dirbo Vilkaviškio ir Kauno karo ligoninėse). Kaune gyveno iki septyniolikos metų, kasmet važiuodavo į Vilnių, kur gyveno Petras Vaičiūnas ir kitas tėvo brolis, Dominikonų bažnyčios klebonas Juozas Vaičiūnas.
Po tėvo mirties ji, sesuo Dalia ir motina persikėlė į Vilnių, 1959 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą, kartu mokėsi ir muzikos. Studijų metais sutiko du geriausius literatūrinius bičiulius – bendrakursius Aušrą Sluckaitę ir Tomą Venclovą, kurie daug prisidėjo prie J. Vaičiūnaitės poetinio braižo formavimosi.
1962–1966 m. dirbo laikraštyje „Literatūra ir menas“, 1973–1974 m. „Kalba Vilnius“. Eilėraščius pradėjo spausdinti 1956 m. Pirmasis poezijos rinkinys „Pavasario akvarelės“ pasirodė 1960 m. Vėliau išleido nemažai eilėraščių rinkinių, parašė poezijos, pasakų vaikams. Išvertė Anos Achmatovos, O. Bergolc, D. Maksimovič, L. Carrollo kūrybos. Pačios rašytojos kūryba išversta į anglų, norvegų, rusų, latvių kalbas.

Kūryba

Juditos Vaičiūnaitės eilėraščių lyrinis subjektas išdidus, nepriklausomas, laisvas mylintis gyvenimą – net kasdienybę. Poetė vengia tiesioginio jausmų išsakymo. Eilėraščiai turi gilią potekstę. Poetė didelį dėmesį skiria nuotaikai kurti, ji rašo istorijos, meilės tema, praeitis tarsi eina kartu su dabartimi. Eilėraščiuose dažnai staiga atsiveria grožis netikėtose vietose. Vaičiūnaitė poetizuoja miestą (aikštes, gatves, kolonas, laiptus, geometrines figūras), ryški Vilniaus miesto tema. Stengiasi viename vaizde sujungti kultūrą ir gamtą. Pastebimi impresionizmo stiliaus bruožai.
Ratkūnai (Šiauliai)

Istorija

Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Piktuižių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, nuo 1929 m. Piktuižių seniūnijai, nuo 1950 m. Gruzdžių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Tarybinė žemė“.

Aplinkinės gyvenvietės

Viesgirdžiai – 2 km
Mikolaičiai – 2 km
Dargaudžiai – 3,6 km
Poviliškiai – 3,7 km
ŠIUPYLIAI – 4,3 km 
 KURŠĖNAI – 23 km
Norvaišiai – 4 km 
 ŠIAULIAI – 23 km
Rakandžiai – 2 km
 GRUZDŽIAI – 6 km
Sterdino dekanatas

Sterdino dekanatas (lenk. Dekanat Sterdyń) – tai vienas iš 11 katalikų, Drohičino vyskupijos dekanatų.
Klovinių akmuo

Klovinių akmuo – akmuo su ženklais Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Klovinių kaimo rytinėje dalyje.

Riedulys

Pilko granito su kvarco gysla riedulys yra 1,4 m ilgio, 1,15 m pločio ir 0,35-0,7 m aukščio. Akmens viršuje iškaltas 28 cm dydžio apskritimas su kryžiumi viduryje. Akmens rytinė dalis nuskelta. Vietos gyventojai pasakojo, kad kryžius akmenyje buvo iškaltas matuojant kaimo (ar dvaro) žemę prieš Antrąjį pasaulinį karą. 1971 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius) prie akmens ištyrė 9 m² plotą, archeologinių radinių nerado.
Prystovų Žalčio kūlis

Akmuo

Tai natūralus, ledynmečio paliktas granito riedulys, gulintis aukštumos papėdėje, upės slėnyje.

Istorija

Akmuo kyšojo Barsiukalniu vadinamos aukštumos atkalnėje, buvo masyvesnis už kitus aplinkoje esančius akmenis. Pasakojama, kad ant jo šiltu metų laiku mėgo šildytis žalčiai ir kiti ropliai, dėl to akmuo pavadintas Žalčio kūliu (liet. Žalčio akmeniu).
1935 m. duomenis apie jį surinko Stropelių pradžios mokyklos mokytojas Stasys Vilkys.
Septyni geltono šilko šaliai

Turinys

Mados namuose keistomis aplinkybėmis miršta mergina – ji įėjo į tuščią kambarį, tuomet pasigirdo riksmas ir įėję žmonės rado ją mirusią. Situaciją dar labiau supainioja medikai, konstatavę mirtį dėl širdies smūgio. Byla susidomi aklas muzikantas bei mirusios merginos draugas Piteris. Netrukus miršta dar kelios merginos ir visus šiuos nusikaltimus suvienija viena keista aplinkybė – juodas katinas, kurio nagai, kaip paaiškėja vėliau, padengti kurarės nuodais...
Mokymasis

Mokymasis – sąmoningas (valingas) ir nesąmoningas individualus arba kolektyvinis įgijimas žinių, gebėjimų ar įgūdžių.
Boguševo Šv. Paraskevo cerkvė

Boguševo Šv. Paraskevo cerkvė (lenk. Cerkiew św. Paraskewy w Boguszewie) – nebeegzistuojanti stačiatikių cerkvė Boguševo kaime. Cerkvė pastatyta XVI a. antroje pusėje. Cerkvė priklausė unitams. Istoriniuose šaltiniuose minima kad jau 1774 m. cerkvėje nebebuvo laikomos pamaldos, nes visi kaimo gyventojai tapo katalikais. Tarpukariu cerkvė buvo išardyta, o 1940 m. visiškai nugriauta.
Jurgis Bielinis-Bieliakas

Biografija

AB „Limeta“ medicinos technikos inžinierius.
Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1989–1991 m. Jonavos rajono skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys. Nuo 1992 m. Lietuvos tautininkų sąjungos narys.
1990–1995 m. Jonavos rajono tarybos narys.
Abvilis

Istorija

Abvilio gyvenvietė žinoma nuo III a. (tada vadinosi Abbatis vila). Abvilis miesto statusą gavo 1184 m. Priklauso Prancūzijai nuo XV a. pabaigos. Miesto centras buvo labai sugriautas per Antrąjį pasaulinį karą.
Kfar Saba

Istorija

Gyvenvietė minima dar prieš mūsų erą kaip Capharsaba.
Didysis tarpeklis

Didysis tarpeklis (angl. Grand Coulee) – senovinė upės vaga JAV, Vašingtono valstijoje. Driekiasi ~80 km nuo Grand Kulio užtvankos iki Muilo ežero. Didysis tarpeklis įsirėžęs Kolambijos plokščiakalnyje. Granitinis pamatas susidarė prieš 40-60 mln. metų. Prieš 10-15 mln. metų tarpeklio teritorija buvo padengta lava, išsiveržusia iš Kaskadinių kalnų ugnikalnių. Vietomis bazalto storis siekia 2 km, tačiau kitose vietose į paviršių išeina granitas. Ledynmečio laikotarpiu kalnus uždengė stora ledyno danga. Uoliniuose kalnuose susiformavo ledų užtvanka, pro kurią kas 50 metų prasiverždavo 610 m aukščio vandens stulpas ir nusirisdavo Ramiojo vandenyno link. Tokie vandens srautai išgraužė minkštą bazaltą ir sudarė tarpeklį. Dabar Didysis tarpeklis sausringa sritis, su nedideliais ežerėliais.
Simonas Urbys

Karjera

Gargždiškis karjerą pradėjo gimtojo miesto komandoje FK Banga.
Atstovavo FK Ekranas nuo 2013 m., o vėliau žaidė FK Palanga, FK Atlantas Klaipėda, FK Banga Gargždai komandose.
2018 m. sezoną praleido FK Palanga, kuri debiutavo A lyga pirmenybėse.
2018 m. gruodžio pradžioje pasirašė dviejų metų sutartį su Vilniaus „Žalgirio“ klubu. 2019 m. liepos mėn. sutartis nutraukta. Žaisdamas už Žalgiris B Pirmoje lygoje per šešerias rungtynes pasižymėjo penkiais įvarčiais.
2019 m. vasarą tapo FK Kauno Žalgiris nariu.

Nacionalinė rinktinė

Kviečiamas į nacionalinę rinktinę. Yra sužaidęs du susitikimus.
Mausono stotis

Mausono stotis (angl. Mawson Station) – Australijos mokslinių tyrimų stotis Antarktidoje, pastatyta 1954 m. Tai seniausia australų stotis Antarktyje. Stoties personalas svyruoja nuo 60 žmonių vasarą iki 20-ies žiemą. Energijai gauti stotis naudoja vėjo jėgaines.
Tepe Sialkas

Istorija

Gyvenvietės įsikūrimas siejamas su hipotetine Zajanderudo kultūra, klestėjusia Zajanderudo upės baseine VI tūkst. pr. m. e., kurios įtaka galėjo siekti Tepe Sialką. Tepe Sialkas yra dykumos pakraštyje, tačiau vietinis šaltinis nuo senovės teikė vandens, sukurdamas palankias sąlygas kultūrai vystytis. Seniausi radiniai siekia jau VII tūkst. pr. m. e.
Tepe Sialką sudaro dvi archeologinės kalvos, sutartinai vadinamos šiaurine ir pietine, o jo istorija dalinama į šešis laikotarpius. Pirmaisiais dviem laikotarpiais (iki IV tūkst. pr. m. e.) gyventojai gyveno šiaurinėje kalvoje, gamino primityvią keramiką ir jau mokėjo apdirbti varį.
IV tūkst. pr. m. e. pradžioje šiaurinė kalva buvo apleista, tačiau gyventojai įsikūrė pietinėje kalvoje. Taip prasidėjo trečiasis laikotarpis. Tuo metu suklestėjo puiki Tepe Sialko keramika, dažniausiai vaizduojanti įvairius gyvūnus. Ją jau gamindavo ant puodžiaus rato. Užsimezgė prekybiniai ryšiai su Sūzais toli vakaruose.
Apie 3000 m. pr. m. e. mieste prasidėjo didžiausio klestėjimo laikotarpis (ketvirtasis). Tepe Sialke pastatytas zikuratas, kuris yra seniausias žinomas tokio tipo statinys pasaulyje. Maždaug tuo metu gyvenvietė įsijungė į prekybinę sistemą, apėmusią visą Irano kalnyną ir buvo viena iš tarpinių stočių lazurito prekyboje tarp Mesopotamijos ir Badachšano. Čia prasidėdavo Dešte dykumos karavanų kelias į Tepe Hisarą. Tepe Sialkas greičiausiai sudarė dalį Proto-Elamo kultūros ir čia randama nemažai šios kultūros artefaktų, įskaitant ir proto-Elamo rašto lenteles.
Apie XXIV a. pr. m. e. gyvenvietė apleista dėl nežinomų priežasčių ir daugiau nei tūkstantį metų čia niekas negyveno. Tuo metu nunyko ir prekybinis kelias tarp Sūzų ir Tepe Hisaro. Tik apie XII a. pr. m. e. čia vėl ėmė keltis nauji gyventojai. Jie kūrėsi senojo miesto (pietinės kalvos) griuvėsių vietoje. Tai buvo geležies amžiaus žmonės, o jų keramika buvo paprasta, pilko atspalvio.
Paskutinis, šeštasis, gyvenvietės laikotarpis prasidėjo apie IX a. pr. m. e., kuomet gyvenvietė dar kartą sugriauta, o senųjų gyventojų vietoje atsikėlė nauji, greičiausiai kalbėję iranėnų kalba. Jie labiausiai žinomi dėl savitos keramikos, kuriai būdingi ąsočiai su ilgais snapais.
VIII a. pr. m. e. miestas buvo galutinai sunaikintas ir apleistas. Vėlesniais laikais netoli jo įsikūrė Kašanas.

Archeologija

1933, 1934 ir 1937 m. čia kasinėjo archeologų ekspedicija, vadovaujama Roman Ghirshman. Tarp 1999 ir 2004 m. kasinėjimai atnaujinti Pensilvanijos universiteto ir Irano kultūros paveldo organizacijos pajėgomis.
Dauguma Tepe Sialko radinių buvo išvežti į Prancūziją, kur saugomi Luvre. Dalis jų eksponuojami Britų muziejuje, Niujorko miesto meno muziejuje, Irano nacionaliniame muziejuje ir kitur.
Antanas Žoromskis

Biografija

Atkūrus nepriklausomybę, 1919 m. paskirtas Žemės ūkio ir Valstybės Turtų ministerijos įgaliotinio padėjėju Kėdainiuose.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijosir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką.  Dirbo Krašto atstatymo ir Ekonominėje komisijose.
Viktorinas Stadnickis

Šeima

Viktorinas Stadniskis vedė Terezę Tomislavską nuo kurios turėjo du sūnus: Karūnos dvaro vėliavininką ir Voluinės vaivadą Joną Pranciškų ir Busko pastalininką Lubačuvo ir Belzo kaštelioną Juzefą Antonį.
Išpažintis

Išpažintis – žodinis nuodėmių išpažinimas, paprastai atliekamas tarp keturių akių. Asmuo, kuris priima išpažintį, yra nuodėmklausys. Išpažintys atliekamos įvairiomis formomis ir įvairiu metu.
Katalikybėje išpažintis dar kitaip yra vadinama susitaikymu, Susitaikymo sakramentu. Atlikus išpažintį, nuodėmklausys beveik visais atvejais Kristaus vardu atleidžia nuodėmes ir suteikia išrišimą.
Išpažinties atlikimo sąlygos – išpažinties paslaptis, jo užtikrinimas, nuodėmių išpažinėjas ir tinkamas nuodėmklausys. Privatumui užtikrinti kiekvienoje katalikų bažnyčioje yra įrengiama bent viena klausykla. Nesant atribotų (nuo kitų šventovėje esančių žmonių) patalpų, stengiamasi atlikti išpažintis tam tikru atstumu nuo kitų tikinčiųjų (pvz., lauke, atlaidų metu), kad būtų galimas pokalbis ir jo paslapties užtikrinimas.
Šveicarijos civilinio proceso kodeksas

Šveicarijos civilinio proceso kodeksas (vok. Zivilprozessordnung) - Šveicarijos civilinio proceso teisės šaltinis, civilinio proceso kodeksas.

Istorija

Iki 2010 m. kiekvienas kantonas turėjo nuosavą CPK. Jie išsivystė savarankiškai. Kai kuriuose greta naujų (pvz., Glarus - 2001 m., Valės - 1998 m.) galiojo seni kodeksai (pvz., Bazelio miesto - 1875 m., Berno kantono - 1918 m.). Federaliniu mastu tik 1947 metais buvo priimtas įstatymas dėl federalinio civilinio proceso, tačiau reguliavusio tik federalinių kaip pirmosios ir paskutinės instancijos teismų civiliniuose ginčuose tarp Federacijos ir kantonų ir tarp šių.
1999 m. pradėta vienodinti Šveicarijos civilinio proceso teisę.
2008 m. priimtas galutinis variatnas.
2011 m. CPK įsigaliojo.
Balčiai (Zarasai)

Istorija

Vietovė pirmą kartą paminėta 1540 m. grafų Pliaterių Dusetų archyve. Vėliau Balčius įsigijo grafai Strutinskiai. 1795 m. Strutinskiai pastatė medinius dvaro rūmus. Po 1831 m. dvaras atiteko grafui Pranciškui Chliudzinskiui. 1907 m.kovo 1 d. dvarą nupirko Utenos krašto valstietis Jurgis Pakalnis. 1919 m. liepos-rugpjūčio mėn. šiose vietovėse vyko įtemptos kovos tarp Lietuvos kariuomenės savanorių ir bolševikų, žuvo pirmasis Lietuvos kariuomenės leitenantas Jurgis Sidaravičius (1900–1919 m.). Palaidotas Daugailių bažnytkaimio kapinėse. Po mirties apdovanotas Vyties kryžiumi. Jo žūties vietoje (1 km į vakarus nuo Balčių), Baltriškių šauliai 1939 m. rugpjūčio mėn. pastatė gražų granitinį paminklą su tekstu: 1919.VIII.24. ATA. Laisvės saulei tekant garbingai žuvo I p.p karužas Jurgis Sidaravičius. Paminklas tebestovi. 1919–1923 m. kaime veikė pradinė mokykla (mokytojas Alfonsas Krasuckas). Dvaro pastatai galutinai sunyko apie 1990 m.
Gruodžio 21

Šventės

Elnio devyniaragio šventė – žiemos saulėgrįža.

Vardadieniai

Abraomas – Daugardas – Girenė – Gražvilė – Narnvaldas – Norgaudė – Pastoras – Teofilė – Tomas – Topilius
Tarybinė teisė

Tarybinė teisė - Tarybų Sąjungos valstybės teisė, pamatinė socialistinės teisės šeimos dalis.
Zombibi

Turinys

Azizas neteko nemėgstamo darbo ofisų centre Amsterdame, o vakare su broliu Mo įsivelia į muštynes su dviem juodaodžiais Džefriu ir Nolanu, ir visi keturi atsiduria už grotų. Naktį ant ofiso, kuriam dirbo Azizas, nukrinta kosminės stoties „Mir“ dalis ir žmonės, kurie tuo metu nemiegojo, pavirto zombiais. Ketveriukė kartu su policininke Kim ir vagišiumi Joriu mėgina veržtis link kariuomenės kontroliuojamos saugios teritorijos, tačiau pakeliui Azizas telefonu gauna pagalbos šauksmą nuo Tesos – buvusios kolegės, kurią buvo slapčia įsimylėjęs. Azizas su Kim pakeičia kryptį ir keliauja į ofisų centrą, kur ši įstrigusi, tuo tarpu Joris ir kiti nusprendžia pasinaudoti proga ir apiplėšti banką. Tesos išgelbėti nepavyksta, o iš banko plėšikų išgyvena tik dviese. Kartu su speciali apmokytu rusų karininku jie sunaikina kosminės stoties likučius, tačiau pasiekus saugią teritoriją pasirodo, kad likę gyvieji dabar pavirto vampyrais...
Ispanijos Rytų Indijos

Įkūrimas

Ispanijos Rytų Indijų atsiradimui prielaidas sudarė Ramiojo vandenyno atradimas ir Magelano kelionė aplink pasaulį. Šios teritorijos buvo kolonizuojamos ne iš vakarų, kaip kad tai darė portugalai tuo pačiu metu, bet iš rytų, t. y. iš Amerikos žemyno.
Pirmasis, siųstas kolonizuoti šių teritorijų, buvo Ruy López de Villalobos, kurio ekspedicija vyko 1542–1543 m. Kitas konkistadoras, Miguel López de Legazpi, 1565 m. Filipinų salose įkūrė pirmąją europiečių koloniją, taip pradėdamas Ispanijos Rytų Indijų istoriją. Savo žygių metu jis taip pat paskelbė Ispanijos kolonija Marianų salas, kurios buvo pusiaukelėje tarp Meksikos ir Filipinų.

Klestėjimas

Ispanijos Rytų Indijų svarbiausia teritorija neabejotinai buvo Filipinų salos, kuriose buvo surenkamos egzotinės Azijinės prekės (šilkas, prieskoniai, sidabras, auksas ir kt.). Jos reguliariais galeonų maršrutais būdavo plukdomos į Akapulką Meksikoje, gabenamos per žemyną iki Atlanto, kur iš Verakruzo būdavo plukdomos į Ispaniją.
Siekdami įgyti daugiau įtakos Azijos regione, ispanai norėjo įkurti daugiau kolonijų. 1606–1663 m. jie vykdė intensyvią prekybą su Molukais, 1626 m. laikinai įsitvirtino Taivane, 1611–1630 m. turėjo prekybinius santykius su Japonija. Tačiau visos šios iniciatyvos žlugo dėl pernelyg didelės portugalų ir olandų konkurencijos.
Prekyboje su Filipinais ispanai taip pat tyrinėjo Okeaniją. Jau XVI a. jie atrado daug Okeanijos salų: Karolinų salas (1543) Naująją Gvinėją (1545), Saliamono salas (1568), Markizų salas (1595), bet jų nekolonizavo.

XVIII–XIX a.

Po to, kai 1762 m. britai laikinai užėmė Manilą, Ispanija pradėjo kolonijose reformas, kurios buvo nesėkmingos. Dar vėliau, XVIII a. pabaigoje, Mikronezijoje atsiradus naujiems konkurentams vokiečiams, Ispanija pradėjo sparčią aplinkinių salų kolonizaciją. 1875 m. prie kolonijos buvo prijungtos Karolinų salos, Palau. Tai 1885 m. sukėlė atvirą konfliktą su Vokietija, kurį sprendė popiežius Leonas XIII. Konfliktas buvo išspręstas Ispanijos naudai.
1898 m. įvyko Ispanijos-JAV karas, kurį sukėlė neramumai Kuboje ir Filipinuose. Šį karą Ispanija pralaimėjo, dėl ko jos Rytų Indijos buvo padalintos. JAV įgijo Filipinus ir Guamo salą, o likusias kolonijas Ispanija 1899 m. pardavė Vokietijai.
Pajūrio Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Pajūrio dvaro savininkas grafas Valavičius 1780 m. pastatė bažnyčią (buvo Žvingių parapijos filija). 1830 m. tikintieji pastatė naują mūrinę bažnyčią. Ji 1898 m. restauruota, panaujinti altoriai. Vyskupas Pranciškus Karevičius 1919 m. bažnyčią konsekravo. 1912 m. įkurta parapija.
1935 m. Kazys Nausėda Kretingos pranciškonams dovanojo 50 ha žemės ir mūrinius namus su malūnu, lentpjūve, vilnų verpykla. Pajūryje įsikūrė pranciškonų naujokynas. 1941 m. vienuoliai išsikėlė į Kretingą. Vienuolyne įsteigta žemės ūkio mokykla. Pajūryje nuo 1947 m. klebonavęs Klemensas Arlauskas (1910–1991 m.) 1949 m. vasario 6 d. areštuotas ir ištremtas. Į Lietuvą grįžo 1956 m.
Karoliniškių naminių gyvūnų kapinės

Karoliniškių naminių gyvūnų kapinės – nelegalios naminių gyvūnų kapinės, esančios Vilniuje, Karoliniškėse, miškelyje į pietryčius nuo Vilniaus televizijos bokšto.

Istorija

Kapinių atsiradimo istorija nežinoma. Pagal seniausią datuotą antkapį (1970 m.) galima spręsti, kad gyvūnai šioje vietoje laidojami nuo pat Karoliniškių mikrorajono įkūrimo.  2009 m. spaudoje pasirodžius pranešimams apie kapines rausiančias ir nudvėsusių augintinių kūnais mintančias lapes, Vilniaus miesto savivaldybėje svarstyta kapinių legalizavimo galimybė. Tuometinė Karoliniškių seniūnijos seniūnė Violeta Gedminaitė pasisakė prieš legalizavimą.  Kapinės legalizuotos nebuvo. 2012 m. skelbta apie kapų iškėlimą į 2011 m. įkurtas Vilniaus miesto gyvūnų kapines bei nelegalių kapinių panaikinimą.  2015 m. spalį Vilniaus meras Remigijus Šimašius patikino sieksiąs kapinių legalizavimo.  Šiuo metu už gyvūnų laidojimą kapinėse gali būti skiriama bauda.
Arvydas Kukanauza

Biografija

1983 m. baigė Maskvos valstybinį pedagoginį institutą, įgijo rusų kalbos ir literatūros mokytojo specialybę. 1997 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę, humanitarinių mokslų bakalauro kvalifikacinį laipsnį. 2004 m. baigė Šiaulių universitetą, įgijo vadybos ir verslo administravimo magistro kvalifikacinį laipsnį.
1984–1989 m. ŠPI rusų kalbos ir metodikos katedros asistentas. 1989–1991 m. ŠPI komjaunimo komiteto sekretorius. 1991–2006 m. Šiaulių rusų vidurinės mokyklos, nuo 1997 m. „Santarvės“ vidurinės mokyklos direktorius, lietuvių kalbos mokytojas metodininkas. Nuo 2006 m. Šiaulių Jovaro pagrindinės mokyklos direktorius.
1994 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas. Žmona Ligita, pedagogė, sūnūs: Andrius ir Lukas.
Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 2-ojo laipsnio medalis

Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 2-ojo laipsnio medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu 1930–1940 m. ir 1995–2002 m. buvo apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje.

Istorija

1928 m. įsteigtas trijų laipsnių Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis, skirtas žemesniojo rango valstybės ir savivaldybių įstaigų pareigūnų, kariuomenės viršilų bei puskarininkių nuopelnams tarnyboje pažymėti. Medalis teiktas ir užsieniečiams. Medalio projekto autorius skulptorius Jonas Burba. Gamybai naudota bronza, II laipsnio medalis buvo pasidabruotas, I laipsnio – paauksuotas. Gamino Šveicarijos firma „Huguenin Frères de Le Locle“. 1930–1940 m. medaliu apdovanoti 3352 asmenys.
Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis atkurtas 1995 m., buvo trijų laipsnių – bronzinis, pasidabruotas ir paauksuotas. 2002 m. vietoj trijų paliktas vieno laipsnio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis, pakeista jo išvaizda (autoriai Nerijus Treinys ir Antanas Vaičekauskas).
1994 m. gamino Vilniaus dailės kombinatas, vėliau Lietuvos monetų kalykla. Iki 1996 m. medalio kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, vėliau – Danijos firma „Morch and Sons“.

Aprašas

1930-1940 m. vienoje bronzinio pasidabruoto medalio pusėje – reljefinis Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino XVII a. sukurtas portretas ir užrašas „Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas“, kitoje pusėje – Raudonės pilis ir Geležinis vilkas.
Medalis tvirtinamas prie 32 mm pločio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino muaro kaspinėlio.

Medalininkai

1995–2002 m. visų trijų laipsnių medaliu apdovanoti 409 asmenys.