google/wiki40b huggingface dataset:
Pasieniečio diena

Pasieniečio diena (rus. День пограничника) – profesinė TSRS KGB pasienio kariuomenės šventė. Būdavo švenčiama kasmet gegužės 28 d. Šią tradiciją palaiko kai kurių NVS valstybių pasieniečiai.

Istorija

1918 m. gegužės 28 d. Tarybų Rusijos Liaudies komisarų tarybos nutarimu buvo įkurta Rusijos pasienio apsauga. Tada buvo sukurta ir Vyriausioji pasienio apsaugos valdyba, į kurią perėjo buvusios Rusijos atskirojo pasienio sargybos korpuso valdybos karininkai. Dabar šių ir vėlesnių pasienio apsaugos struktūrų palikuonis yra Rusijos Federacijos Saugumo ministerijos Pasienio tarnyba, įkurta 1993 m. gruodžio 30 d. Rusijos prezidento įsaku. Nuo 2003 m. gegužės Pasienio tarnyba tapo pavaldi Rusijos Federacijos federalinei saugumo tarnybai

Šventė

Šventimo esmė būdavo parodyti pasienio kariuomenės galią, pakelti pasienio kariuomenės karininkų, kareivių ir jūrininkų kovinę dvasią atliekant tarnybines pareigas.
Pasieniečio dieną būdavo priimta dėti gėles ir vainikus ant nežinomo kareivio kapo. Taip buvo parodoma pagarba tiems, kurie pirmieji kovėsi ir žuvo atremdami Vokietijos ir sąjungininkų kariuomenių puolimą TSRS-Vokietijos karo pradžioje.

Pasieniečio diena posovietinėse šalyse

Dalis buvusių TSRS respublikų po nepriklausomybės gavimo išlaikė šią šventę kaip pagarbos tarybiniams kareiviams pasieniečiams ženklą. Pvz., Baltarusijoje, Kirgizijoje, Tadžikistane ir Ukrainoje gegužės 28 d. Pasieniečio dieną švenčia, kaip kad ji švenčiama Rusijoje.
Turkmėnijoje Pasieniečio diena švenčiama rugpjūčio 11 d., nes tą dieną 1992 m. buvo įkurta Turkmėnijos Valstybinė pasienio tarnyba.
Azerbaidžane Pasieniečio diena švenčiama rugpjūčio 18 d., nes būtent 1919 m. rugpjūčio 18 d. Azerbaidžano Demokratinės Respublikos parlamentas pasirašė įsaką „Apie Azerbaidžano Respublikos valstybės sienos apsaugą“ ir „Azerbaidžano Respublikos pasienio muitinės apsaugos sukūrimo įstatymą“. Šio įstatymo I straipsnyje buvo sakoma: „Visame Azerbaidžano pasienyje įkurti 99 pasienio postus, kuriuose turi tarnauti 992 pasieniečiai <...> siekiant apsaugoti Azerbaidžano respublikos sieną nuo neteisėtos prekybos ir kontrabandos“. Rugpjūčio 18 d. švente 2000 m. paskelbė Azerbaidžano prezidentas Heidaras Alijevas.

Lietuvoje

Lietuvoje pasieniečių diena pirmą kartą paminėta 1922 m. birželio 22d. Tų metų sausį tuometinis Lietuvos krašto apsaugos ministras Petras Šimkus pasirašė įsakymą kariuomenei, kuriuo įteisino profesinę pasieniečių dieną – birželio 29-ają kaip Pasienio pulko šventę. 1999 m. pirmą kartą po antrojo nepriklausomybės atgavimo 1990 m. kovo 11 d. Pasieniečių dienos minėjimas buvo atkurtas ir Valstybės sienos apsaugos tarnyboje ir jos padaliniuose ji vėl pradėta minėti birželio 29-ąją.
Rigolis (Augustavo apskritis)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vandenynas

Bendras vandenynų apibūdinimas

Vidutinis pasaulinio vandenyno gylis – apie 6 km. Žemės vandenynuose vanduo nuolat juda, nes vėjai gena jų paviršiumi bangas ir sudaro sroves. Mėnulis su Saule sukelia potvynius ir atoslūgius.

Vandenynų paviršinės srovės

Vanduo vandenynuose be perstojo juda didžiuliais žiedais, kurie vadinami apytakos ratais. Vyraujantys (reguliarūs) vėjai, pučiantys per vandenynus, sukelia netoli vandens paviršiaus sroves, kurios gali tekėti tūkstančius kilometrų. Šiltosios srovės teka nuo pusiaujo ir, nešdamos ašigalių link Saulės įšildytą vandenį, veikia pakrančių, palei kurias teka, klimatą. Pvz., Golfo srovė žiemą neleidžia užšalti šiauriniams uostams. Vandenynų gelmėse yra ir šaltųjų srovių, kurios teka vandenyno dugnu iš ašigalių pusiaujo link.
KTP Kotka

Istorija

Klubas įkurtas 1927 m.
Iki 2000 m. buvo stipriausia miesto komanda, tačiau vėliau pozicijas užleido ankstesnei savo dublerių komandai, kuri tapo savarankišku klubu FC KooTeePee.
Klubui grėsė bankrotas.
Luaras ir Šeras

Luara ir Šeras (41) (pranc. Loir - et-Cher) – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Centro regione, vadinamas Luaros ir Šero upių vardu. Administracinis centras – Blua (Blois). Generalinės tarybos pirmininkas Morisas Lerua (Maurice Leroy).
Departamente 3 apskritys, 30 kantonų, 15 municipalinių susivienijimų ir 291 komuna. Plotas – 6 343 km². 1999 m. – 314 968 gyventojai, 50 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Turo ir Orleano provincijų dalyje.

Geografija

Luaros ir Šero departamentas ribojasi su Ero ir Luaros, Luarės, Šero, Endro, Endro ir Luaros bei Sarto departamentais.

Klimatas

Klimatas kontinentinis, švelnus. Vasaros vidutinė temperatūra 20 °C, maksimali 35 °C. Žiemą temperatūra žemesnė, sausio mėnesio vidutinė siekia +3, minimali -1 °C.

Politika

Luaros ir Šero departamentui Prancūzijos senate atstovauja Pjeras Fošonas ir Žaklina Guro, Atstovų rūmuose – Morisas Lerua, Patrisas Marten-Lalandas ir Nikola Periušo. Generalinę tarybą sudaro 30 narių, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Kariotipas

Kariotipas – susistemintas chromosomų rinkinys pagal dydį ir formą. Kiekviena pora chromosoma pažymima skaičiais išskyrus lytines. Kariotipus tiria citogenetika.
Kariotipas tiriamas atliekant biologinius ir medicinius tyrimus. Pvz., biologijoje kariotipo tyrimai naudojami nustatyti individo priklausomybę tam tikrai rūšiai ar populiacijai.

Žmogaus kariotipo tyrimai

Dauguma žmogaus kariotipų žymima 46,XX (moterims) ar 46,XY (vyrams), tačiau pasitaiko ir pakitimų, kai yra daugiau ar mažiau lyties chromosomų (47,XYY; 47,XXY; 47,XXX; 45,X).

Tyrimo eiga

Periferinis veninis kraujas paimamas į specialius mėgintuvėlius su ličio heparinu, kuris gabenamas į citogenetikos laboratoriją. Mėginys laikomas +4-6 laipsnių teperatūroje. Kraujas sėjamas steriliomis sąlygomis pridedant augimą skatinančių medžiagų (mitogenų) – tikslas – pagausinti kraujo limfocitus, kurių kariotipas ir bus analizuojamas. Po 3 parų pridedama kolchicino – sutrikdo verpstės siūlų formavimąsi metafazės stadijoje – metafazes patogiausia analizuoti, kadangi chromosomos matosi ryškiausiai. Fiksavus ir nudažius Giemsa būdu preparatas analizuojamas šviesiniu mikroskopu naudojant kompiuterinę vaizdų analizės sistemą. Tyrimų rezultatai užrašomi vadovaujantis tarptautinės citogenetinės nomenklatūros (ISCN) reikalavimais. Paprastai atsakymas gaunamas per 2-4 savaites. Tyrimus skiria ir interpretuoja gydytojas genetikas.
Klatovai

Istorija

Miestas įkurtas apie 1260 m., karaliaus Otokaras II-ojo. Išlikę keli istoriniai pastatai: Juodasis bokštas, barokinė vaistinė, jėzuitų bažnyčia su katakombomis ir kt.
Čiriū

Istorija

Čiriū pirmąkart mimimas Nara laikotarpio dokumentuose. Edo laikotarpiu Čiriū buvo pašto stotis Tokaido kelyje iš Edo į Kiotą. Miestas garsėjo arklių prekybos mugėmis. Dalis dabartinio miesto priklausė Karijos valdai.
Čiriū gavo miesto statusą 1970 m. gruodžio 1 d.
Kriveikiškio piliakalnis

Kernavės kultūrinis rezervatas

Kernavės archeologinė vietovė – valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas, įkurtas 1989 m., nuo 2004 m. liepos mėn. yra UNESCO Pasaulio paveldo sąraše. Archeologinių paminklų kompleksą sudaro daugiau nei 50 archeologijos, istorijos ir kultūros paminklų: piliakalnis – Aukuro kalnas, du priešpiliai – Mindaugo sostas ir Lizdeikos kalnas, papilys – Įgulos kalnas, (piliakalniams vardai sugalvoti XIX a.), apie 0,4 km į pietryčius nuo jų esantis Kriveikiškio piliakalnis, taip pat Kernavės kapinynas, Kernavės pilkapynas ir Kernavės gyvenvietės.

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje, Kernavės upelio dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 12x8 m dydžio. Jos šiauriniame pakraštyje supiltas 6 m ilgio, 1 m aukščio nuo aikštelės, 4 m aukščio iš išorės, 10 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 20-22 m aukščio.
Piliakalnio aikštelės rytinė dalis nuslinkusi. Jis apaugęs krūmeliais bei paskirais didesniais medžiais.
Šiaurinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta XIV a. – XV a. žiestos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Janionių  piliakalnis 13 km 
Paparčių piliakalnis 7 km 
Aukuro kalnas 0,6 km
Šeimyniškėlių  piliakalnis 74 km 
 Bartkūnų piliakalnis 27 km 
Dainių piliakalnis 17 km
Šeimyniškių  piliakalnis 97 km 
Laužiškio piliakalnis 26 km 
 Sadūniškių piliakalnis 14 km
Žaslių piliakalnis 16 km 
 Mančiūnų piliakalnis 16 km
Bernotų piliakalnis 29 km 
 Veršiobalio piliakalnis 10 km
Latvių piliakalnis 3 km 
 Kalninių Mijaugonių piliakalnis 18 km
Paalkių piliakalnis 3,5 km 
Bražuolės piliakalnis 21 km 
 Trakų salos pilis 25 km
Bielazariškių piliakalnis 7 km 
 Gedimino pilis 35 km
Pastaba: 
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Batambangas

Istorija

Įkurtas XI a.
NK Solin

Istorija

Klubo ištakos siekia 1919 m.
Nuo 2016 m. žaidžia Antrame divizione. (Iki tol žaidė trečios pakopos pirmenybėse.)
Linaičiai

Aplinkinės gyvenvietės

VABALNINKAS – 5,4 km
BIRŽAI – 29 km
Ančiškiai – 3,2 km
Porijai – 3,4 km
Daržai (Biržai) – 2,6 km
Balčiškiai – 3,7 km
Eiminiškiai – 2,7 km
Lebeniškiai – 2,2 km
Skoliozė

Skoliozė (gr. skolios – „kreivas“) – stuburo išlinkimas į šoną. Dažniausiai stuburas ima linkti vaikams dėl slankstelių raidos sutrikimų, silpno raumenų ir raiščių aparato, rachito.
Dažniausiai skiriami 4 iškrypimo laipsniai: I - 0-10° , II - 10-30° , III - 30-50° , IV - virš 50°.
Išskiriama keletas skoliozės rūšių: kaklo, krūtinės, juosmens srities stuburo iškrypimai.
Skoliozė būna dalinė, kuomet į vieną šoną iškrypsta kuri nors stuburo dalis, ir visiška, kuomet iškrypsta visas stuburas įgaudamas S raidės formą. Apie vertikaliąją ašį pasisukus stuburo slanksteliams, susidaro kifoskoliozė – šonkaulių kuprelė.
Ankstyvos stadijos skoliozė sėkmingai gydoma masažu, gydomąja mankšta, progresuojanti arba sunki šios ligos forma – operacija.
Volapiukas

Istorija

1880 m. buvo išleista volapiuko gramatika, po metų pradėtas reguliariai leisti laikraštis „Volapükabled“, aplink kurį būrėsi kalbos propaguotojai.
Populiarumo viršūnę volapiukas pasiekė 1889 m., kai buvo apie 283 volapiuko klubai, 25 periodiniai leidiniai volapiuku arba apie šią kalbą bei išleista 316 šios kalbos vadovėlių 25 kalbomis. Tuo metu volapiuką mokėjo apie 200 tūkst. žmonių, daugiausia Europoje ir Amerikoje. XX a. pradžioje volapiuką išstūmė paprastesnė ir lengviau išmokstama esperanto kalba. Volapiuko šalininkai taip pat sukūrė keletą naujų dirbtinių kalbų – idiom neutral (1901 m.), latina sine flexione (1903 m.).
Kalba šiek tiek atgijo atsiradus internetui – susikūrė kelios diskusijų grupės, rengiama Vikipedija volapiuku, tačiau kalbančiųjų skaičius tėra keletas dešimčių.

Gramatika

Schleyer volapiuko žodyną sudarė daugiausia iš anglų kalbos, taip pat šiek tiek pridėta vokiečių ir prancūzų kalbų žodžių. Žodžiai dažnai stipriai modifikuoti, taip kad originalus žodis sunkiai atpažįstamas. Pvz., „vol“ ir „pük“ yra kilę iš angliškų žodžių „world“ ir „speak“. Keliaskiemenių žodžių paskutinis skiemuo visada kirčiuojamas, nepriklausomai nuo to kur buvo žodžio kirtis toje kalboje iš kurios jis paimtas. Panašu, kad Schleyer stengėsi taip pakeisti gyvų kalbų žodžius, kad juos būtų sunku atpažinti ir kalbos nebūtų galima sieti su kuria nors gyvąja kalba ar tauta. Taip vengta kritikos, kuri kartais išsakoma esperanto ir interlingua atžvilgiu – ją lengviau išmoksta europiečiai. R iš pradžių nebuvo įtraukta, nes taip siekta palengvinti tarimą kinams, tačiau paliktos kitos fonemos, kurias neeuropiečiams ištarti sunku (pvz., ö ir ü).
Gramatika daugiausia remiasi indoeuropiečių kalbomis. Volapiuke, kaip ir vokiečių kalboje, daiktavardis turi keturis linksnius: vardininką, kilmininką, naudininką ir galininką. Sudurtiniuose žodžiuose sudedamosios dalys paprastai atskiriamos pirmojo žodžio kilmininko galūne -a, pvz., Vola-pük „pasaulio-kalba“, tačiau kartais sudedamosios dalys atskiriamos ir galininko arba naudininko galūnėmis -i ir -e.
Palangos tarptautinis oro uostas

Istorija

Palangos aerodromas pradėjo funkcionuoti 1937 m. Iš pradžių įkurtas laukuose prie vieškelio Palanga–Darbėnai, kurie 1975–1990 m. užstatyti gyvenamaisiais namais.
1939 m. atidarytas pirmasis Lietuvoje reguliarus oro maršrutas Kaunas–Palanga.
1946 m. prie Kunigiškių gyvenvietės įkurtas Palangos karinis aerodromas, kuriame stovėjo pasienio apsaugos naikintuvų dalinys. Senajame aerodrome iki 1970 m. veikė sportinės aviacijos mokykla, kuriai vadovavo vienas iš sportinės aviacijos pradininkų, lėktuvų konstruktorius Bronius Oškinis.
1963 m. įkurtas Palangos civilinis oro uostas, aptarnavęs skrydžius į Vilnių, Maskvą ir kai kuriuos kitus TSRS miestus.
1991 m. įkurta valstybės įmonė „Palangos oro uostas“.
1994–1997 m. pagal Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos (ICAO) reikalavimus rekonstruotas skrydžių valdymo centras, tūpimo-kilimo tako danga ir keleivių terminalas.
1998 m. rekonstruoti orlaivių stovėjimo peronas ir riedėjimo takas.
2006 m. pradedama nauja tūpimo-kilimo tako rekonstrukcija.
2007 m. spalio 26 d. atidarytas naujas keleivių terminalas, atitinkantis Šengeno sutarties reikalavimus.
2011 m. atliktas keleivių terminalo praplėtimas ir rekonstrukcija.
2014 m. Įvykdytas Lietuvos oro uostų reorganizavimas, po kurio Tarptautinis Palangos oro uostas tapo VĮ Lietuvos oro uostai Palangos filialu.
2016 m. kovo 23 d. Wizz Air pradėjo reguliarius skrydžius į Londono Lutono oro uostą.
2016 m. kovo 29 d. Ryanair pradėjo reguliarius skrydžius į Londono Stanstedo oro uostą.
Footbag

Istorija

„Footbag“ žaidimą išrado amerikiečiai John Stalberger ir Mike Marshall 1972 m. ir iš pradžių pavadino „Hack the Sack“. Jie kartu sukūrė pirmąjį „tikrą“ kamuoliuką ir pavadino jį „Hacky Sack“ bei taisykles sportui, pavadintam „Footbag“. Netrukus buvo sukurta nacionalinė JAV „Hacky Sack“ asociacija, žaidimas ėmė sparčiai populiarėti. Vėliau autorinės teisės parduotos kompanijai „Kransco“ (prekinis ženklas „Wham-O“), vienintelei gaminančiai originalias „Frisbee“ skraidančiąsias lėkštes. Begant laikui „Footbag“ entuziastų atsirado visame pasaulyje, veikia 1248 klubai 49 šalyse, tarp jų – ir Lietuvoje, bet tai nelabai klubas, o tik draugija kartu žaidžianti ir besimokanti. Populiariausi yra du žaidimo stiliai: „Footbag net“ ir „Freestyle“.

Footbag freestyle

Freestyle – meninė žaidėjo įgūdžių išraiška. Žaidžiama stovint ratu ir kuo išradingiau perduodant kamuoliuką kitam. Tai populiariausias „Footbag“ žaidimas – nėra kovos dėl rezultato. Patyrę žaidėjai dalyvauja „Freestyle“ čempionatuose, kur jų pasirodymai vertinami už choreografiją, sudėtingumą, įvairovę ir techniką, taip pat už originalumą ir kūrybiškumą.

Footbag net

Footbag net žaidžiamas teniso aikštelėje per 1,5 metro aukštyje pakeltą tinklą vienas prieš vieną arba du prieš du. Žaidžiant vienas prieš vieną leidžiama kamuoliuką savo tinklo pusėje liesti du kartus, o žaidžiant du prieš du – tris, tačiau ne daugiau vieno karto vienam žaidėjui iš eilės.
Valdemaras Chomičius

Šeima

Antroji žmona Agnė (2012 m. birželis - dabar)
Baltic Logistic City

Baltic Logistic City – didžiausias logistikos centras Baltijos šalyse, esantis Kauno rajone prie magistralės „Via Baltica“. Įrengtas 2006 m. rugpjūčio mėn.
Administruoja UAB „Via Baltica Logistic“. Centro plotas – 56 000 kvm. Investuota per 83 mln. Lt., sukurta per 400 darbo vietų.
„Baltic Logistic City“ statybos pradėtos 2006 m. rugsėjo 7 d. Pirmoji logistikos miesto dalis bus baigta 2007 m. viduryje.
Logistikos miestą administruoja UAB „Via Baltika Logistika“.
Hipopotamo Žiovulys

Hipopotamo Žiovulys (angl. The Hippo's Yawn) yra uola netoli Bangos uolos, Vakarų Australijoje, Australija. Vardas duotas dėl panašumo į begemoto (hipoptamo) žiovulį. Nuo Perto nutolęs maždaug 350 km.
Šiaulių apskrities istorija

1775–1795 m.

Stanislovui Augustui pradėjus vykdyti administracinę reformą, 1764 m. visa Žemaitijos seniūnija, sujungus po kelis pavietų teismus buvo padalyta į Telšių ir Raseinių reparticijas. 1775 m. Abiejų Tautų Respublikos Seimas Telšių reparticiją pervardino į Šiaulių reparticiją. Į ją pavieto (valsčiaus) teisėmis įėjo 15 Žemaitijos seniūnijos senųjų pavietų: Šiaulių pavietas, Beržėnų pavietas, Didžiųjų Dirvėnų pavietas, Mažųjų Dirvėnų pavietas, Tendžiogalos pavietas, Josvainių pavietas, Palangos pavietas, Platelių pavietas, Telšių pavietas, Rietavo pavietas, Patumšių pavietas, Biržuvėnų pavietas, Medingėnų pavietas, Pavandenės pavietas, Karklėnų pavietas.
1776 m. į Seimą buvo renkama po 3 atstovus nuo Šiaulių ir Raseinių reparticijų. Be to, Žemaitijos bajorai rinkdavosi į savo seimelį Raseiniuose.
1791 m. lapkričio 2 d., dar vienos administracinės reformos metu, Seimo įstatymu Žemaitijos seniūnija buvo padalyta į 3 reparticijas – Raseinių, Telšių ir Šiaulių. Tokiu būdu Šiaulių žemei liko šie pavietai (likusieji buvo sujungti į atkurtąją Telšių reparticiją): Beržėnų pavietas, Biržuvėnų pavietas, Didžiųjų Dirvėnų pavietas, Mažųjų Dirvėnų pavietas, Karklėnų pavietas, Šiaulių pavietas, Užvenčio pavietas, po dalį Kražių, Veliuonos ir Tendžiogalos pavietų, taip pat Viduklės pavieto Radviliškio, Šiaulėnų ir Kurtuvėnų parapijos.
1792 m. vasario 14 d. Šiaulių bažnyčioje susirinko pirmasis Šiaulių žemės seimelis, kuris prisiekė Gegužės 3 d. Konstitucijai. Buvo išrinkta taip pat karinė – civilinė savivaldos institucija – komisija, kurią sudarė 15 nekilnojamąjį turtą turėjusių bajorų ir 3 miestiečiai. Tačiau 1792 m. gegužę prasidėjo Rusijos kariuomenės intervencija. 1793 m. visos reparticijos pavadintos žemėmis.

Rusijos imperijoje

1795 m. imperatorė Jekaterina II Šiaulių ekonomiją padovanojo grafui P. Zubovui, tačiau tų pačių metų spalio 10 d. vardiniu įsaku Šiaulių miestelį „išėmė“ iš Šiaulių ekonomijos žemių ir suteikė jam apskrities miesto teises. Šiaulių apskritis (pavietas) 1795–1797 m. ir 1801–1843 m. priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai, 1797–1801 m. Lietuvos gubernijai. 1842 m. gruodžio 18 d. Nikolajus I įsakė įkurti Kauno guberniją, sudarytą iš 7 apskričių, iš kurių didžiausia buvo Šiaulių apskritis. Ji Kauno gubernijai priklausė iki 1915 m. 1897 m. Šiaulių apskrities plotas buvo 6498 kvadratiniai varstai su 3937 gyvenamų vietovių, kuriose gyveno 239 tūkst. gyventojų.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, vokiečių okupacinė valdžia nuo apskrities atskyrė Kuršėnų ir Joniškėlio apskritis (kreizus). Taip 1915–1918 m. sumažėjusi Šiaulių apskritis įėjo į Oberosto Lietuvos sritį, 1917 m. prie jos prijungta Joniškio apskritis.
Veprių Kristaus kapo koplyčia

Istorija

Koplyčia, stūksanti bažnyčios šventoriaus pietinėje pusėje, yra XXXIV Kryžiaus kelio stotis („Jėzaus Kristaus kapas“). Tai Vepriuose nusidriekusio 5,5 km ilgio ir 35 stočių Veprių Kalvarijų Kryžiaus kelio objektas. Už šventoriaus ribų, miestelyje ir šalia jo išsidėsčiusios 28 Kryžiaus kelio stotys sovietmečiu buvo sunaikintos, vėliau atstatytos.
Jeruzalėje, vadinamųjų trijų religijų mieste, yra vieta, kurioje pagal šventuosius raštus buvo nukryžiuotas, palaidotas ir po trijų dienų prisikėlė Jėzus Kristus. Pirmoji Kristaus kapo bažnyčia buvo pastatyta 335 m., vėliau daug kartų nugriauta, nuniokota gaisrų, perstatyta.

Architektūra

Bažnyčios, šventoriaus koplyčios ir kitų čia stovinčių koplytėlių architektūra turi bendrų bruožų, būdingų istorizmo laikotarpio statiniams. Koplyčia – „plytų“ stiliaus pastatas. Pagrindinio fasado smailiaarkėje nišoje virš portalo yra tapytas ant skardos paveikslas, atspindintis šios Kryžiaus kelio stoties siužetą. Koplyčia vientiso tūrio, dengta dvišlaičiu čerpių stogu, sienos sumūrytos iš gelsvų plytų. Planas stačiakampis, vienos patalpos. Joje prie galinės sienos įrengtas tapytas altorius, vaizduojantis Jeruzalės miestą, Kristaus kapą ir du angelus, palinkusius virš jo.
Šalia koplyčios yra kunigo Teofilio Vasiliausko (1862–1918), Veprių bažnyčios statytojo ir klebono, kapas su paminklu.
Pryšmančių Laumės kūlis

Akmuo

Riedulys natūralus, rausvo stambiagrūdžio granito, netaisyklingo trikampio kūgio pavidalo, apie 2,6 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 1,3 m storio ir 0,8–1,85 m aukščio virš žemės paviršiaus. Priekinė plokštuma (nuo Tenžės pusės) apkerpėjusi, aptrupėjusi ir suskeldėjusi, grioveliai kiek primena didelį ženklą „#“. Į pietus nuo akmens šlaite įkastas betoninis stovas su seno pavyzdžio archeologinio paminklo anotaciniu ženklu.
Teritorijos plotas – 194 m².
0,32 km į šiaurės vakarus yra Pryšmančių III kapinynas, 0,54 km ta pačia kryptimi Pryšmančių II kapinynas, 0,69 km į pietvakarius – Pryšmančių I kapinynas, 0,85 km ta pačia kryptimi – Pryšmančių senovės gyvenvietė.

Istorija

Akmuo vadinamas žem. Laumės kūliu (liet. Laumės akmeniu). Guli kaimo žemių vakariniame pakraštyje, Tenžės upės slėnio dešiniajame šlaite, prie Žydo gerklės pievos. Pasakojama, kad seniau čia ateidavusios laumės, kurios ant akmens skalbinius skalbdavo. Viena laumė nepatikusi dievui Perkūnui, todėl jis į ją kelis kartus trenkęs, paleidęs žaibus, tačiau pataikęs tik į akmenį. Todėl akmuo suskeldėjo ir ištrupėjo. Naktimis Pryšmančių gyventojai bijodavo eiti pro Laumės kūlį, nes šalia jo vaidendavosi, klaidino.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – MMT (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas),1984 m. – Julius Kanarskas, 1992 ir 2012 m. – KPC (1992 m. ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas, 2011 m. – Arūnas Strazdas).
Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR539), 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 2003 m. registruotas kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše (M255), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, kuriam 2012 m. suteiktas regioninio reikšmingumo lygmuo.
Pakepšteniai

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė Kuršėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Biliūniškės – 4,6 km
Čiuiniai – 3,2 km
Žiliai – 1,5 km
Tarvydžiai – 4,2 km
Rekčiai – 1,8 km
Pažižmėliai – 4 km
Tulkinčiai – 4,7 km
Raganiai – 3 km
KURŠĖNAI – 12 km
 ŠIAULIAI – 35 km
Eritrėjos transportas

Eritrėjos transporto sistema labai nukentėjo nuo karo su Etiopija.

Keliai

1996 m. Eritrėjoje buvo 4,010 km, iš kurių 874 km buvo asfaltuoti.

Geležinkeliai

1999 m. šalyje buvo 317 km 0,95 m pločio geležinkelio bėgių.

Jūros transportas

Pagrindiniai jūrų uostai yra Asabas ir Masava.

Oro transportas

2007 m. Eritrėjoje buvo 18 oro uostų iš kurių 4 buvo su asfaltuotais takais. 2007 m. šalyje buvo vienas sraigtasparnių uostas.