google/wiki40b huggingface dataset:
Banska Štiavnica

Paveldas

Banska Štiavnica žymi savo architektūros paveldu. Yra XIII a. pr. pilis su bažnyčia (1497–1515 m. perstatyta vėlyvosios gotikos stiliumi), 1571 m. pastatyta naujoji pilis, XV–XVI a. vėlyvosios gotikos bažnyčios (Šv. Kotrynos ir Švč. Mergelės Marijos Dievo Motinos), barokinis kalvarijų ansamblis (1751 m., architektas F. Pergeris), 1748 m. Švč. Trejybės paminklas (skulptorius D. Stanetti), 1892 m. neorenesansinis Kasybos akademijos pastatas. 1993 m. Banska Štiavnicos senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija

Vietovė buvo gyvenama nuo neolito laikų. III a. pr. m. e. hunai čia įkūrė sidabro kasyklą ir gyvenvietę. X-XI a. toje vietoje įsikūrė slavai. Teritorija priklausė Vengrijos karalystei, čia buvo pagrindinė vengrų sidabro kasykla. 1238 m. Banska Štiavnicai suteiktas karališkojo miesto statusas, miestas buvo įtvirtintas. Banska Štiavnica buvo svarbus reformacijos centras, 1735 m. įkurta pirmoji Vengrijoje kalnakasybos mokykla, vėliau virtusi akademija (pirmąja technine aukštąja mokykla pasaulyje). 1782 m. Banska Štiavnica buvo trečias pagal dydį Vengrijos karalystės miestas, bet XIX a. baigus aukso ir sidabro gavybą, miesto reikšmė sumenko.
Lapakrita

Aplinkinės gyvenvietės

Nausėdžiai – 2 km
Kraukliai – 2,4 km
Kočėnai – 3,4 km
Lujėnai I – 4 km
Apušynė (Biržai) – 1,8 km
BIRŽAI – 17 km 
Parovėja – 12,4 km
Dagiškis – 0,6 km
Liuksemburgo nacionalinė lyga

Istorija

Liuksemburgo futbolo čempionatas (Championnat Luxembourgeois) pradėtas organizuoti 1910 metais, 1914 metais čempionatas pervadintas į aukščiausiąjį divizioną (Premiere Division), 1932 metais varžybos pavadintos Garbės divizionu (Division d'Honneur), o nuo 1957 metų vadinamos Nacionaliniu divizionu (Division Nationale).
Berounas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1088 m. XIII a. suteiktos karališkojo miesto teisės. Karolis IV Liuksemburgietis suteikė miesto teises.
Pilės

Istorija

Pilės žinomos nuo 1569 m.
Ditrichas fon Altenburgas

Biografija

Kilęs iš Tiuringijos Altenburgo burggrafų. Tarp 1301 ir 1307 m. įstojo į Vokiečių ordiną. Nuo 1307 m. dalyvavo kryžiuočių karo žygiuose į Lietuvą. Nuo 1320 m. Ragainės komtūras, 1324 m. puolė Gedimino pilį Žemaitijoje. 1326-1331 m. minimas kaip Balgos komtūras, kartu ir Notangos vaitas. Prie Lynos upės pradėjo statyti Barštyno miestą. Pastatė Satočno pilį. Nuo 1331 m. ordino didysis maršalas. Jo vadovaujama Ordino kariuomenė kare su Lenkija užėmė Kujaviją. Plovcų mūšyje, kuriame ir Ordinas, ir Lenkijos kariuomenė neteko po 4000 karių, buvo sužeistas. Šiame mūšyje buvo sužeistas ir Lenkijos karalius Vladislovas Lokietka. Vėliau minimas ir kaip Karaliaučiaus komtūras.
1335-1341 m. Vokiečių ordino didysis magistras. Jo valdymo laikotarpis pasižymėjo didelėmis statybomis. Jis pradėjo statyti kelis Ordino miestus prie Baltijos, pastatė pirmąjį tiltą per Vyslos deltos upę Nogatę su tilto bokštu. 1335 m. pastatė Angerburgo tvirtovę, 1336 m. - Įsruties pilį, 1340 m. pradėjo statyti naują Dancigo pilį. Pastatė Marienburgo Šv. Mergelės Marijos bažnyčią su Madonos mozaika, Šv. Onos koplyčią.
Jo vadovaujami kryžiuočiai 1336 m. puolė ir užėmė Pilėnų pilį. Lietuvai užkariauti Nemuno dešiniajame krante 1336 m. pabaigoje ar 1337 m. pradžioje pastatydino Marienburgo, 1337 m. – Bajerburgo pilį.
Susirgęs po trumpos ligos mirė Torne (dab. Torunė) 1341 m. spalio 6 d, vykstant taikos deryboms su Lenkija. Pirmasis iš Vokiečių ordino didžiųjų magistrų, palaidotas Marienburgo Šv. Onos koplyčioje. Jo kapas prieinamas turistų apžiūrai.
Limitanėjai

Limitanėjai (lot. limitanei, iš lot. milites limitanei 'pasienio kareiviai', pagal lot. limes romanus 'Romos ribos') – vėlyvosios Romos imperijos (vėliau – Bizantijos imperijos) kareiviai, sudarę pasienio įgulas.
Limitanėjai buvo lengvieji pėstininkai, saugoję tolimas Romos valstybės sienas ir pasienio rajonus. Prireikus jie turėdavo sulaikyti įsiveržusį priešą, kol šį galės kontraatakuoti pagrindinė kariuomenė. Limitanėjų pajėgos atsirado III a. pabaigos karinių reformų metu ir, manoma, kad jos pratęsė imperijos egzistavimą, nes gana ilgai padėdavo atremti barbarų įsiveržimus.

Limitanėjų ypatumai

Limitanėjai buvo sukurti beveik tuo pačiu metu kaip ir komitatensiai. Limitanėjai buvo lengviau ginkluoti ir mažiau patyrę už komitatensius. Limitanėjų pagrindiniai ginklai buvo ietys, o šarvuoti jie buvo lorikomis hamatomis. Jų paskirtis buvo trukdyti įsiveržusiems priešams, sulėtinti jų judėjimą savoje teritorijoje, kad stambesnės ir galingesnės komitatensių pajėgos spėtų atvykti ir sutriuškinti įsiveržusį priešą.

Komitatensiai sudarė pagrindinę Romos legionų dalį, tai buvo profesionalūs sunkieji pėstininkai (atitikę ankstesniosios Romos kariuomenės principus ir triarijus, kurie buvo sunkiai ginkluoti kalavijininkai).
Nors limitanėjai buvo silpnesnė kariuomenė už Romos legionus, tačiau jie buvo gerai ginkluoti ir treniruoti, ypač palyginti su kariuomenėmis, kokias turėjo to meto Romos kaimynai – germanai, keltai, iranėnai ir kiti, kuriuos patys romėnai vadino barbarais.

Pasekmės

Po karinių reformų Romos kariuomenės gynybinė galia padidėjo, tačiau tai sukėlė savų problemų.
Konstantiną I kritikavo už tai, kad jis leido atsirasti „antrarūšiams“ pėstininkams, kuriuos dažnai verbuodavo iš ne romėnų, kuriems buvo pavesta saugoti neramiausius Romos regionus. Elitiniai komitatensiai ir Scholae Palatinae (vėlyvosios Romos imperatorių, pvz., Konstantino I, asmens sargybiniai) buvo nepatenkinti, kad jiems teko paprasčiausia rūmų apsauga ir kad jiems tenka veikti kaip paprasčiausiai miestų policijai, kol netoliese prie sienos nekyla pakankamai rimta grėsmė, kad prireiktų jų kaip karių.
Limitanėjų pajėgų kovinė parengtis palaipsniui smuko, kadangi jiems tekdavo gyventi prastomis sąlygomis nuskurdusiuose užkampių miestuose, ne taip, kaip komitatensiai, kurie būdavo įkurdinami labiau klestinčiuose imperijos regionuose. Tai gadino vėlyvosios Romos imperijos discipliną ir moralę. Einant laikui limitanėjai nusėsdavo savo bazavimosi vietose, jie ėmė darytis ne tik kareiviais, bet ir ūkininkais bei žemių savininkais. Jie įsitaisydavo šeimas ir imdavo pragyventi iš žemės ūkio, o ne vien iš karinės tarnybos.
Įgyvendintos karinės reformos leido Romos imperijai po Konstantino valdymo pratempti dar 140 metų, nors tuo metu palei Romos imperiją vyko gausios migracijos ir įsiveržimai iš šiaurės ir rytų, veikė tokios tautos kaip hunai, gotai, vandalai, ostrogotai, sarmatai, alanai, burgundai, saksai, frankai, kurie palaipsniui silpnino Romos imperiją, kol ši 476 m. žlugo.
Livingstonas (Škotija)

Istorija

Įkurtas 1962 m. iš Livingstono ir gretimų kaimų.
Alfonsas Budvytis

Alfonsas Budvytis (1949 m. sausio 1 d. Balsėnai, Švėkšnos valsčius – 2003 m. spalio 30 d. Vilnius, palaidotas Balsėnuose) – Lietuvos fotografas.

Biografija

1967–1971 m. studijavo farmaciją Kauno medicinos institute. Surengė individualių parodų Lietuvoje (1987–1988 m., 1993 m., 1996 m.) ir užsienyje (Talinas, 1988 m., Varšuva, 1995 m.).
Fotografijų ciklai: „Vilniaus vaizdai“ (1986–1992 m.), „Lietuvos miesteliai“ (1988–1992 m.), „Tylioji gamta“ (nuo 1991 m.). Jo fotografijos konceptualios, motyvai minimalistiniai, fragmentiški. Kūrinių fonas palengva keičiasi nuo pelenų pilkumo iki visiško juodumo, primena piešinį plunksna.
Gimę nekalti

Siužetas

Tomas pertekęs moterų dėmesio, tačiau nesugeba užmegzti normalių santykių ir pamilti. Tą rytą, kai nuvažiuoja į oro uostą pasitikti savo draugės, netikėtai sutinka žavią nepažįstamąją, kuria rimtai susižavi, tačiau ji turi savo ketinimų ir paslapčių...
Suginčių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 35x13 m dydžio. Jos pietiniame krašte supiltas 0,5 m aukščio, 10 m pločio pylimas, už kurio iškastas 6 m pločio, 0,2 m gylio griovys. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 0,5 m aukščio, 12,5 m pločio pylimas, už jo iškastas 11 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Už šio griovio supiltas antras 0,8 m aukščio, 9 m pločio puslankio formos pylimas. Šlaitai vidutinio statumo, 5-6 m aukščio.
Rytinis piliakalnio šonas nukastas tiesiant Molėtų­–Utenos kelią, aikštelė ir pylimai apardyti 1965 m. tiesiant kabelį. Piliakalnis dirvonuoja, vakariniame šlaite auga kelios eglaitės ir pušys.

Gyvenvietė

Vakarinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, lygios keramikos. 200 m į pietryčius nuo piliakalnio buvo I tūkstantmečio vidurio pilkapynas (sunaikintas).

Aplinkiniai piliakalniai

Vitkūnų piliakalnis (Utena) 7 kmGaižiūnų piliakalnis 5 kmPelenių piliakalnis 8 km
Vorėnų piliakalnis 5,5 kmKarališkių piliakalnis 7 km
Svobiškėlio piliakalnis 8 kmAntaraisčių piliakalnis 8 kmSližiškių piliakalnis 7 kmČiulėnų piliakalnis 5,5 kmŽelvų piliakalnis 3,5 km
Kulionių piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Geležies dirbiniai

Geležies dirbiniai – archeologinių tyrimų metu archeologinėse kultūrose randami dirbiniai iš geležies.

Dirbiniai

Pirmieji geležies dirbiniai buvo iš meteoritinės geležies. Anatolijoje (Mažoji Azija) rasti ankstyviausi – 7 – 6 tūkstantmetyje pr. m. e. iš jos pagaminti dirbiniai, daugiausia papuošalai. 4 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje tokių dirbinių buvo Egipte. Ilgą laiką geležis buvo retas ir brangus metalas. 3 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje Anatolijoje pradėta gaminti dirbinius iš apdirbtos geležies rūdos. XII – IX a. pr. m. e. geležį ir jos dirbinius pradėta naudoti Egipte, Mesopotamijoje, Užkaukazėje, Indijoje, XII – X a. pr. m. e. – Viduržemio jūros pakrantėse, VIII – VII a. pr. m. e. – daugelyje Europos kraštų, VI – V a. pr. m. e. geležies dirbiniai pasiekė Šiaurės Europą, IV – II a. pr. m. e. joje paplito.

Geležies dirbiniai Lietuvoje

Lietuvos teritorijoje geležies dirbiniai pradėti naudoti ankstyvajame geležies amžiuje (V a. pr. m. e. – I a.). Pirmieji geležies dirbiniai buvo įvežtiniai (ankstyviausi – iš V a. pr. m. e.), vėliau daryti vietos meistrų. Iki pirmųjų m. e. amžių jų turėta nedaug. Iš pradžių iš geležies, manoma, iš įvežtinės ar perlydytų geležies dirbinių, daugiausia daryti ginklai (įmoviniai ir siauraašmeniai pentiniai kirviai, išlenkti ir tiesūs peiliai, ietigaliai) bei kai kurių žemdirbystės padargų dalys (dažniausiai noragai) ir svarbiausi darbo įrankiai (trumpi pjautuvai, dalgiai, kaltai, ylos). Geležies dirbiniai paplito senajame geležies amžiuje (I a. - IV a.), ėmus geležį išgauti iš vietinių žaliavų – pelkių rūdos. Geležies dirbinių randama piliakalniuose ir senovės gyvenvietėse, kapinynuose, jie dėti į kapą kaip įkapės.
Meteora (albumas)

Albumas

Meteora' – antrasis Linkin Park studijinis albumas. Grupė Linkin Park praleido iš viso aštuoniolika mėnesių įrašinėdami naująjį albumą (antrasis po „Hybrid Theory“) pavadintą „Meteora“ vardu, kuris galiausai pasirodė 2003 m. kovą. Prodiuseris Don Gilmore ypač stengėsi bandydamas pakartoti „Hybrid Theory“ sėkmę. „Meteora“ per pirmąją savaitę pasiekė stulbinantį 830 000 parduotų kopijų skaičių Jungtinėse Amerikos Valstijose. Albumas debiutavo kaip geriausias 16-oje viso pasaulio šalių, tarp jų ir Amerikoje.
Padedami populiaraus singlo „Somewhere I Belong“ jie savaitę išsilaikė pirmoje „Billboard Top“ 100 vietoje, bei pardavė 264 000 „Meteora“ kopijų. Albumas tapo platininiu per 10 dienų su 100 000 albumų per dieną pardavimu. „Meteora“ buvo hitas nuo pat pradžių, kurio singlai „Somewhere I Belong“, „Faint“ ir „Numb“ buvo geriausi Billboard Modern Rock sąrašuose 2003 metais. Albumas galų gale išleido dar du singlus „From The Inside“ ir „Breaking The Habit“, todėl viso jų jau buvo penki.
Kovaičių III akmuo

Kovaičių III akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Kovaičių kaime, Kruonio sen., Kaišiadorių raj. Riedulys paskelbtas saugomu Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos 1992 m. spalio 1 d. sprendimu Nr. 231. Riedulys stūkso 2,1 km į šiaurės rytus nuo kelio  1819  Pakertai–Žostautai–Kalviai , prie Kovaičių kaimo žvyrkelio. Objektas nuorodomis nepažymėtas.
Vietovės aplinkinis reljefas kalvotas ir įvairus, dirvožemis akmeningas. Riedulys rastas laukuose ir atvilktas į pakelę. Dėmesį atkreipia jo ūgis (1,80 m) ir būdingas požymis – lenkta forma su įskilimais. Šalia slūgso dar du masyvūs rieduliai. 2015 m. ant akmens pritvirtinta juodo granito lenta kaimo savanoriams ir tremtiniams atminti.
Pelėdų kalnas

Istorija

Besiplečiantis Kauno miestas XIX a. pradžioje pasiekė Ąžuolų kalną, kuriame įsikūrė to meto inteligentai: dailininkai Vladas Didžiokas, Barbora Didžiokienė, Jonas Šileika, skulptorius Juozas Zikaras. Lietuvai paskelbus nepriklausomybę 1918 m. dailininkui Justinui Vienožinskiui nurodyta rasti vietą Kaune meno mokyklos steigimui, jo rekomendavimu Ąžuolų kalne 1922 m. pradėta statyti Kauno meno mokykla. 1924 m. skulptorius Vincas Grybas mokyklos sklypą juosiančiai tvorai papuošti sukūrė pelėdų skulptūras, dėl kurių vėliau ir visas kalnas imtas vadinti Pelėdų kalnu.
1962 m. ant kalno įrengtos valstybinio taikomosios dailės susivienijimo „Praktika“ dirbtuvės, 2014 m. nupirktos bendrovės „REES investicija“, planavusios buvusiose dirbtuvėse įrengti loftus su kūrybinėmis dirbtuvėmis. Kauno kolegija prieštaraudama šiam veiksmui inicijavo peticiją dėl Pelėdų kalno vientisumo išsaugojimo.
2001 m. kovo 13 d. Kauno meno mokyklos pastatų kompleksas kartu su jame esančia tvora su pelėdų skulptūromis įrašytas į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą. 2003 m. spalio 9 d. paskelbtas kultūros paminklu. 2007 m. birželio 19 d. LR Vyriausybės nutarimu įrašytas į Valstybinės reikšmės istorijos, archeologijos ir kultūros objektų sąrašą.
Antanas Giedraitis-Giedrius

Biografija

Nuo 1909 m. gyveno Maskvoje. 1917–1918 m. studijavo Lietuvių mokytojų institute Voroneže ir dėstė lietuvių kalbą lietuvių mergaičių gimnazijoje. 1918 m. grįžo į Lietuvą, mokytojavo Jurbarko gimnazijoje (nuo 1998 m. Jurbarko Antano Giedraičio-Giedriaus gimnazija), buvo pradžios mokyklų inspektorius. Įkūrė ir 1920–1924 m. redagavo vaikų žurnalą „Žiburėlis“, 1925–1931 m. – „Saulutė“. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946-1948 m. Detmolde leido žurnalą „Saulutė“. Mokytojavo Vasario 16-osios gimnazijoje, 1952–1954 m. direktorius. Nuo 1956 m. gyveno JAV.
Žmona Iliuminata Vasiliauskaitė-Giedraitienė (Nemuno Bangelė).

Kūryba

Daugiausia kūrė vaikams. Išleido beletrizuotus atsiminimus, parašė istorinės, mitologinės, religinės tematikos scenos vaizdelių, komedijų, didaktinių apsakymų, eilėraščių, romantiškų pasakų. Kūriniuose vaizduojamas kaimo vaikų gyvenimas, plėtojamos gėrio ir teisingumo pergalės idėjos. Suaugusiesiems išleido poetinės prozos, poezijos rinkinį, etnografinių pasakojimų. Parengė pasakų knygų.
Hapoel Acre FC

Istorija

Klubas įkurtas 1946 m.
Algirdas Pečiulis

Biografija

1972 m. baigė Milašaičių aštuonmetę mokyklą, 1976 m. baigė Plungės statybos technikumą, įgijo techniko statybininko specialybę.
1976–1979 m. Plungės ryšių mazgo elektromonteris, 1979–1981 m. Liaudies kūrybos gaminių įmonės „Minija“ statybos brigadininkas. 1981–1993 m. Plungės valstybinės kelių valdybos Gamybinio techninio skyriaus viršininkas. 1993–1994 m. akcinės bendrovės „Agroservisas“ direktoriaus pavaduotojas. 1994–2004 m. uždarosios akcinės bendrovės „Palska“ direktorius. 2004–2007 m. Plungės rajono savivaldybės meras. UAB „Palska“ direktorius.
Liberalų ir centro sąjungos narys, Plungės skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Plungės Lions klubo narys, Plungės regbio klubo „Perkūnas“ valdybos narys. Žmona Janina, vaikai Dalius, Mindaugas, Laimonas.
Snobo efektas

Snobo efektas – reiškinys, kai turtingesni žmonės pradeda mažiau pirkti kai kurių prekių ar net visai nustoja jas pirkti, nes jų gali nusipirkti ir dažnai perka kitų sluoksnių žmonės.
Dėl šio reiškinio turtingesnių žmonių vartojimo kreivė yra žemiau tipiško pirkėjo ir jos kritimo tendencija yra greitesnė.
Prieškario Lietuvoje, paaugus pragyvenimo lygiui, turtingesnių vyrų žmonos pastebėjo, kad ir paprastų valstiečių vaikai atvedami į bažnyčią su sandalais ar batukais. Todėl buvo atvejų, kai savo vaikus į bažnyčią turtingesnių vyrų žmonos atvesdavo basus.
Įtaka paliečia ir drabužius. Augant pragyvenimo lygiui, drabužiai tapo mažiau išmarginti ornamentais, mažiau ryškūs, sumažėjo jų kiekis, o kartais jie specialiai supjaustomi (pvz., kelnės). Taip visai nenorima parodyti, kad siekiama gražių, naujų drabužių.
Anksčiau Lietuvoje ir dabar kai kuriose neturtingose valstybėse auksiniai dantys buvo ir yra prabangos simbolis. Dabar Lietuvoje, nors mokama ir brangiau, bet stengiamasi įsidėti dantis, kuo mažiau besiskiriančius nuo tikrų, norint pabrėžti ne žmogaus turtingumą, o jo sveikatą.
Toks reiškinys nulemia ir dizainerių sprendimus. Kai Vakarų valstybių automobilių gamintojams tapo sunkiau konkuruoti su Rytų automobilių gamintojais, jie pradėjo automobilių prietaisų skydelius mažinti, iškelti į automobilio vidų, lyg norėdami parodyti: jų visai nereikia.
Kazys Lozoraitis

Biografija

Gimė 1929 m. Berlyne, diplomato Stasio Lozoraičio, kuris tuo metu dirbo Lietuvos pasiuntinybėje, ir žymios visuomenės veikėjos bei pedagogės Vincentos Matulaitytės-Lozoraitienės šeimoje. Brolis Stasys Lozoraitis
1932 m. su šeima grįžo į Lietuvą. 1939 m. birželio mėn. tėvas paskirtas Lietuvos atstovu Italijos Karalystėje.
Baigęs Romos Lycée Chateaubriand studijavo Romos universitete žurnalistiką. 1958–1972 m. dirbo Italijos radijuje. 1960 m. formaliai pradėjo dirbti Lietuvos atstovybėje, eidamas ministro Stasio Girdavainio asmeninio sekretoriaus pareigas. Tuo pat metu aktyviai dalyvavo Italijos lietuvių bendruomenės veikloje, talkino rengiant Italijos radijo laidas lietuvių kalba. 1972 m. įsidarbino Vatikano radijo lietuvių redakcijoje.  Nuo 1980 m. Lietuvių bendruomenės Italijoje vicepirmininkas. 1985–1992 m. Lietuvos atstovybės prie Šventojo Sosto kanceliarijos vedėjas.
1992 m. gegužės 6 d. paskirtas LR ambasadoriumi prie Šventojo Sosto. 1994 m. sausio 5 d. paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi prie Maltos ordino. Šias pareigas ėjo iki 2004 m. lapkričio 15 d. Nuo 2004 m. iki pat mirties dirbo Lietuvos ambasados Italijoje neatlyginamu konsultantu, atsidėjo Lozoraičių šeimos archyvo ir bibliotekos tvarkymui.
Mirė nuo vėžio. Palaidotas Romoje, Santa Maria dei Monti bažnyčioje. 2007 m. rugsėjo 20 d. perlaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Apdovanotas Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 2-ojo laipsnio ordinu (1999 m.) , ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didžiuoju kryžiumi, Silvestro ordino kavalierius.
Marija Čepinskienė

Biografija

1952–1963 m. mokėsi Kauno specialiojoje vidurinėje muzikos mokykloje (fortepijono specialybę). 1963–1971 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje, baigė Olgos Šteinberg fortepijono (1968 m.), Leopoldo Digrio vargonų (1971 m.) klases.
1966–1971 m. Vilniaus pedagoginio instituto, nuo 1971 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija), nuo 1989 m. Kauno fakulteto dėstytoja, nuo 1994 m. Vargonų ir bendrojo fortepijono katedros vedėja, nuo 1992 m. docentė . Nuo 2011 m. Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademijos docentė, Bendrojo fortepijono ir vargonų skyriaus vedėja.
Jau studijų metais kaip vargonininkė koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje ir Čekijoje. Nuolat rengė vargonų muzikos rečitalius didžiausiuose Lietuvos miestuose. 2000 m. išleido natų leidinį „Baroko epochos miniatiūros fortepijonui“. Akompanuoja ir groja vargonais Lietuvos bažnyčiose bei užsienyje.
Carl Friedrich Gauss

Ankstyvieji metai

K. Gausas gimė neturtingoje šeimoje 1777 m. balandžio 30 d. Brunsvike (dabartinis Braunšveigas), esančiame Žemutinėje Saksonijoje. Jo matematiniai sugebėjimai pasireiškė labai anksti. Pasakojama, kad, būdamas tik 3 m. amžiaus, jis rado klaidą tėvo finansiniuose paskaičiavimuose. Į gabų vaikiną atkreipė dėmesį Brunsviko hercogas ir suteikė paramą, leidusią 1792–1795 m. mokytis Brunsviko Karališkoje kolegijoje (Collegium Carolinum, dabar Braunšveigo technikos universitetas). Vėliau, 1795–1798 m., K. Gausas studijavo Giotingeno universitete.
Pasaulio laipiojimo sporto čempionatas

Pasaulio laipiojimo sporto čempionatas – tarptautinės laipiojimo sporto federacijos kad dvejus metus organizuojamas geriausių pasaulio laipiojimo sporto sportininkų čempionatas.
Klaipėdos Salio Šemerio suaugusiųjų gimnazija

Istorija

Įsteigta 1945 m. po Antrojo pasaulinio karo S. Daukanto gatvėje, patalpose, kur dabar yra Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazija. Pirmasis direktorius poetas-keturvėjininkas, buriuotojas Salys Šemerys, kurio vardas mokyklai suteiktas 1998 m. 2002 m. mokykla įsikūrė naujose patalpose Sulupės gatvėje.

Mokiniai

Per 6 mokyklos gyvavimo dešimtmečius buvo įteikta daugiau kaip 6000 brandos atestatų. Daugelis baigusiųjų mokyklą tapo medikais, architektais (Petras Lapė), dirigentais (Robertas Varnas), sportininkais (Ramūnas Vyšniauskas), mokslininkais, inžinieriais, menininkais, aktoriais, mokytojais: Jonas Urvakis, Stasė Žiniauskienė, Janina Valickienė, Danutė Knystautaitė, Rūta Paplauskienė, Rūta Mačiūnienė.
Karašė

Karašė (portug. Carache, Caraxe) – sala Atlanto vandenyne, Bižagošo salyne, priklausančiame Bisau Gvinėjai. Yra tarp Karavelos šiaurės rytuose (atskirta Ninkimo sąsiauriu), Enu pietryčiuose, bei nedidelės Los Porkoso salelės. Sala 18,7 km ilgio, 7,3 km pločio. Plotas – 80,4 km².
Pagrindinė Karašės gyvenvietė – Tinga. Kitos gyvenvietės: Ampinča, Kušamė, Tingaga.
Dainius Ožalas

Biografija

1995 m. baigė Ramygalos vidurinę mokyklą. 2001 m. UAB „Aukštaitijos televizija“ programų direktorius, Žemės ūkio kooperatyvo „Ramygalos aruodai“ direktoriaus pavaduotojas, 2007 m. LNK televizijos laidų vedėjas.
Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) jaunimo organizacijos, 2002 m. Liberalų demokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus, 2006 m. Tėvynės sąjungos Panevėžio miesto skyriaus narys.
2003–2007 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos ir 2007–2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.
Tėvas Ričardas Ožalas.
Silpnoji sąveika

Silpnoji sąveika arba silpnoji jėga (kartais – silpnoji branduolinė jėga) – viena iš fundamentaliųjų sąveikų, pasireiškianti beta skilimo (neutrono atomo branduolyje) metu ir subatominių dalelių tarpusavio sąveikoje. Sąveiką perneša W ir Z bozonai, o apibūdinimas „silpnoji“ kilęs iš to, jog ši jėga 10¹³ kartų silpnesnė už stipriąją sąveiką.
Viktoras Dineika

Biografija

Gimė Vinco Dineikos ir Elžbietos Gaigalaitės-Dineikienės šeimoje. Brolis Karolis Dineika. 1916–1918 m. m. lankė Juozo Vaičkaus privačią dramos studiją Peterburge.

Aktorinė veikla

1918–1921 m. J. Vaičkaus Skrajojamojo teatro aktorius Peterburge, Vilniuje, Kaune. 1920–1922 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos vaidyklos aktorius. 1924 m. kartu su A. Vanagaičiu, J. Dikiniu bei J. Olšausku Estrados trupės „Dzimdzi drimdzi“ įkūrėjas, 1924–1926 m. su ja gastroliavo JAV lietuvių kolonijose. 1926–1940 m. Kauno estradinės grupės „Linksmieji broliai“ dalyvis. 1926–1949 m. Valstybės teatro aktorius ir režisierius. 1944–1949 m. Kauno dramos teatro vyr. režisierius, vaidybos studijos vadovas.
1949–1968 m. Lietuvos kino studijos meninių filmų dubliažo režisierius, įgarsino apie 150 pilnametražių meninių filmų.
Dainavo operetėse. Parašė dramą „Baltakė“ (1922 m.), pjesių radijo teatrui.

Visuomeninė veikla

1920–1923 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos sekcijos sekretorius bei teatro sekcijos narys.
Šimanovizna

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Čekijos Respublikos Konstitucinis Teismas

Čekijos Respublikos Konstitucinis Teismas (ček. Ústavní soud České republiky) - Čekijos konstitucinės justicijos institucija; Konstitucinis Teismas. Galimas konstitucinis skundas. Pirmtakas - ČSFR Konstitucinis Teismas. 15 teisėjų. Skiria Respublikos Prezidentas pritarus Senatui. Kadencija - 10 metų.
Augustavo miesto herbas

Aprašas

Raudoname lauke auksinė monograma AS, virš kurios sidabrinė kunigaikščio karūna su auksiniu kryželiu. Monogramos šonuose raidės PR.