google/wiki40b huggingface dataset:
Monofizitizmas

Monofizitizmas (gr. μονοφυσιτισμός, iš μόνος „viena“ ir φύσις „prigimtis“) – kristologinė pozicija, nepripažįstanti, kad Jėzus Kristus buvo dviejų – dieviškosios ir žmogiškosios – prigimčių, ir pripažįstanti tik Jėzus Kristaus dieviškumą. Monofizitizmo pradininku laikomas Eutichas (m. po 451 m.), tačiau nėra nežinoma, ar jis pats išplėtojo šį mokymą, ar perėmė kitų mintis.
Monofizitizmas plėtotas ankstyvosios krikščionybės metais, kai daugelis teologinių nuomonių dar nebuvo įtvirtintos ir varžėsi tarpusavyje. Žinomos dvi pagrindinės monofizitų atšakos – eutichėjai (Euticho pasekėjai – teigė, kad žmogiškoji ir dieviškoji Kristaus prigimtys susilieja į vieną naują prigimtį) ir apolinarėjai (Apolinaro Latakijiečio pasekėjai – teigė, kad Kristus turėjo žmogišką kūną ir gyvybės esmę, bet jo intelekto (nuso) vietą užėmė Dieviškasis Logosas).
448 m. Euticho mokymas įtartas esant eretišku, bet 449 m. Efeso sinode išteisintas. Tačiau šis sinodas popiežiaus Leono I Didžiojo nebuvo pripažintas. 451 m. vykusiame Chalkedono susirinkime popiežiaus Leono I Didžiojo laiškui buvo pritarta ir pasmerktos Euticho idėjos. Popiežius teigė diofizitizmą – kad Kristus yra dviejų prigimčių, sujungtų, bet nesumaišytų, be jokio nuostolio ar praradimo suvienytų viename dieviškajame asmenyje. Chalkedono susirinkimas priėmė popiežiaus Leono I Didžiojo diofizitizmo koncepciją paskelbė dogma, o monofizitus – eretikais. Konstantinopolio susirinkimas (553 m.) dar kartą pasmerkė monofizitizmą.
Dažnai teigiama, kad kai kurios Rytų (nechalkedoninės) bažnyčios (armėnų apaštališkoji bažnyčia, Eritrėjos stačiatikių bažnyčia, Etiopijos stačiatikių bažnyčia, koptų stačiatikių bažnyčia, malankarų stačiatikių bažnyčia, Sirijos stačiatikių bažnyčia bei malankarų (jakobitų) sirų stačiatikių bažnyčia) tebeišpažįsta monofizitizmą. Visgi, šios bažnyčios save laiko miafizitinės (μία – „vieninga“) doktrinos sekėjomis, t. y. teigia, kad dieviškoji ir žmogiškoji Kristaus prigimtys persipynusios neatsiejamai. Koptų popiežius Dioskoras (V a.) yra suformulavęs tokią metaforą šios Bažnyčios mokymui apibūdinti: kaip iki baltumo įkaitintoje geležyje metalas ir kaitra sudaro nedalią vienovę, tačiau smogus kūju per geležį smūgį patiria tik metalas, o ne balta kaitra, taip ir Kristuje dievystė ir žmogystė sudaro tokią vienovę. Užuot sakę, kad Kristaus žmogystė ir dievystė susijungia asmenyje (hipostazėje), koptai ir armėnai teigia, kad susijungimas vyksta vienoje prigimtyje.
Arūnas Vaidogas

Biografija

2005 m. baigė Lietuvos žemės ūkio universitetą, mokslinis agronomas.
2000 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos Jiezno seniūnijos seniūnas, 2007-2009 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos direktorius, nuo 2009 m. UAB „Stamena“ komercijos direktorius.
Naujosios sąjungos Prienų rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas.
2000 m., 2003 m., 2007 m., dėl užimamų pareigų buvo atsisakęs mandato bei 2009-2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Prienų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Jiezno kraštiečių klubo „Jieznelė“ pirmininkas. Sutuoktinė Vilma Vaidogienė, vaikai Karolis, Mindaugas, Arūnas.
Aleksandra Čartoriskaitė

Biografija

Lietuvos kunigaikščių Čartoriskių giminės atstovė, herbo „Pagonia“ savininkė. Mykolo Frederiko Čartoriskio ir Eleonoros Monikos Valdštein duktė.
1748 metais ištekėjo už Mykolo Antano Sapiegos, o po jo mirties 1761 metais – už Lietuvos didžiojo etmono Mykolo Kazimiero Oginskio.
Po tėvo mirties paveldėjo Sedlcos miestą su septyniais dvarais.
Klaipėdos švyturys

Istorija

Vienas pirmųjų šiaurės rytų Baltijos jūros pakrantėje Klaipėdos švyturys pastatytas ir įžiebtas 1796 m. rugsėjo 1 d. Senesni buvo tik Dancigo ir Travemiundės švyturiai.
Šviesos įtaisą sudarė 6 bronziniai atšvaitai, kurie atspindėjo lajinių žibintų šviesą. Dėl menko atšvaitų efekto švyturio šviesa 4 km atstumu nuo kranto buvo matoma tik kaip mėnulio pilnaties diskas.
1819 m. švyturys paaukštintas (projekto autorius – Samuelis Irentalis), jame įrengta nauja žibintų sistema, kurią sudarė 13 varinių poliruoto sidabro plokštelėmis dengtų atšvaitų, apšviestų 13-os alyva kūrenamų lempų. Tuomet jūroje švyturio šviesa sklisdavo daugiau kaip 30 kilometrų.
Šio per 200 metų senumo švyturio autentiška teišliko tik 4 m cokolinė dalis. Švyturys per Antrąjį pasaulinį karą buvo visiškai sugriautas. 1945 m. atstatytas. 1953 m. iš naujo perstatytas ir patobulintas.
Dabar švyturys – 44 m aukščio. Atstumas nuo jūros – 500 m. Signalas matomas už 33 kilometrų.
Rakugo

Rakugo (jap. 落語, pažodžiui: krentantys žodžiai) yra japonų teatro žanras, kuriame vienas aktorius (jap. 落語家 = rakugoka), apsirengęs tradiciniais rūbais, pasakoja komišką istoriją. Pasirodymo metu aktorius visą laiką sėdi scenoje, istoriją perteikia keisdamas mimiką, balso tembrą, gestus. Kartais naudoja sulankstomą vėduoklę (jap. 扇子 = sensu) ir nedidelį rankšluostėlį (jap. 手拭 = tenugui). Aktoriai tradiciškai yra vyrai, tačiau šiuolaikiniame rakugo vaidina ir moterys.
Rakugo istorija siekia XVI a., bet plačiau išpopuliarėjo Edo laikotarpiu. Tuo metu atsirado pirmieji profesionalūs rakugo aktoriai, specializuoti teatrai. Komiškos rakugo istorijos tapo ilgesnės, detalesnės, sudėtingesnės. XIX a. pabaigoje Japonijoje buvo apie 400 rakugo teatrų. To laiko žymiausiu aktoriumi ir žanro vystytoju pripažįstamas Sanjutei Enčio (jap. 三遊亭圓朝 = Sanyūtei Enchō, 1839-1900).
Šiuo metu egzistuoja dvi pagrindinės rakugo kryptys: klasikinis, kuriame pasakojamos daugiausiai Meidži ir Taišio laikotarpiu sukurtos istorijos, bei naujasis, paliečiantis šiuolaikines temas. Nors rakugo populiarumas, lyginant su XIX a. pabaiga, yra sumažėjęs, jis išlieka populiariu teatro žanru.
Nuoga kumelė

Turinys

Viduramžiai. Du bičiuliai Folkačis ir Gulfardas su pavedimu vyksta į Volterą pas vyskupą. Pakeliui jie apsistoja neturtingą ūkininką Nikolą, turintį nuostabaus grožio žmoną Gematą. Folkačis, norėdamas praleisti su ja naktį, įtikina Nikolą, kad jiedu turi stebuklingų galių ir geba paversti žmogų gyvūnu bei atvirkščiai...
Slibino ordinas

Įvadas

Slibino ordiną įkūrė Vengrijos karalius ir būsimasis Šventosios Romos imperijos imperatorius Zigmantas Liuksemburgietis ir jo antroji žmona Barbora Cilietė 1408 m. gruodžio 12 d. pagal Šv. Jurgio ordino, 1326 m. įkurto Vengrijos karaliaus Karolio I, pavyzdį.
Ordino globėjais buvo laikomi legendiniai drakono nugalėtojai – Šv. Jurgis ir Šv. Margarita (iš Antiochijos). Anot legendos, Margarita buvo praryta slibino, bet su Dievo pagalba nesužeista išsivadavo iš jo pilvo.
Ordino simbolis buvo slibinas, uodega apsivijęs savo kaklą (Ouroboros). Šis simbolis buvo nešiojamas virš drabužių pakabintas ant kaklo arba pečių. Nuo 1418 iki Zigmanto Liuksemburgiečio mirties simbolis turėjo papildmą užrašą „O quam misericors est deus justus et pius“ („O, koks mielaširdingas yra Dievas, teisingas ir gailestingas“). Zigmantas liepė jį palaidoti su auksiniu slibinu, pakabintu ant kaklo. Laikui bėgant simbolis dažnai keitėsi, bet slibinas ir kryžius visada buvo Ordino sudedamoji dalis. Iš pradžių tai buvo raudonas kryžius sidabriniame lauke.
Kai riteris būdavo priimamas į Slibino ordiną, jis įsipareigodavo ginti krikščionybę.

Istorija

Į ordiną buvo priimta daug politiniu ir kariniu požiūriu įtakingų asmenybių. Tarp jų buvo Steponas Lazarevičius (Serbija), Mikalojus iš Garos, Stiboras Stiberičietis, Pilypas Ozorietis ir kiti didžiūnai. Vėliau, Niurnbergo reichstage Zigmantas Liuksemburgietis nutarė išplėsti Ordino gretas. Į Ordiną buvo priimtas poetas Oswaldas von Wolkensteinas ir Valakijos princas Vladas II, kuris ta proga gavo prievardį Drakul, kaip priklausomybės Ordinui ženklą. Pastarasis labiau žinomas, kaip žiaurumu pagarsėjusio Vlado III Drakulos tėvas. Buvo ir tokių Ordino narių, kurie nors ir neprisiekdavo ištikimybės Ordinui, kaip sąjungininkai buvo priimami į jo gretas. Tarp tokių buvo Lenkijos karalius Jogaila, Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas (Zigmantas Liuksemburgietis atsiuntė Vytautui Drakono ordiną 1429 m.), Anglijos karalius Henrikas V, italų Venecijos ir Veronos valdovai Carrara, Scaligeris. Vadovaujantį vaidmenį Ordine užėme Garos ir Chilli giminės. Jie buvo įsipareigoję ginti karališkąją šeimą ir jos draugus, būti ištikimais Ordinui. Ordino statutą paruošė Vengrijos teismo kancleris 'Eberhardas (Oradeos vyskupas)'. Mūsų dienas šis statutas pasiekė 1707 m. padarytoje kopijoje, pagal kurią paskelbtas 1841 m.
River Seso apskritis

Geografija

Būdingos lygumos, miškai, pelkynai. Teka Sestosas, Timbas.
Didesnės gyvenvietės: River Sesas, Timbas.
Stanislavas Krasinskis (1649)

Biografija

Lenkijos bajorų Krasinskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas.
1622 m. tarnavo Ružano vaiskiu, nuo 1627 m. – Cechanuvo žemės teisėjas, nuo 1637 m. – Cechanuvo pakamaris, nuo 1641 m. – Serpco kaštelionas.
1632 m. – ypatingo Varšuvos teismo teisėjas. 1633 ir 1635 m. buvo renkamas Mazovijosa generalinio seimuko maršalka, Karūnos tribunolo pagrindiniu teisėju 1633 m. , ATR seimo maršalkos pavaduotojas 1634, 1635 ir 1638 m.
ATR senatorius.
Curt Jany

Biografija

Gimė 1867 m. spalio 22 d. Klaipėdoje. 1888 m. pradėjo tarnauti kariuomenėje, 1903 m. tapo generalinio štabo kapitonu. Kovojo I pasauliniame kare, vėliau tapo karo istoriku. 1937 m. apdovanotas Leibniz-Medaille apdovanojimu už akademinę veiklą. Žuvo 1945 m. vasario 18 d. Berlyne per miesto bombardavimą.
Antanas Milukas

Biografija

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje ir Seinų kunigų seminarijoje, iš kurios pašalintas už lietuvišką veiklą. Seminarijoje leido rankraštinius slaptus laikraštėlius „Knapt“ ir „Visko po biskį“. 1891–1892 m. dirbo ir bendradarbiavo žurnale „Varpas“, rašė į „Ūkininką“.
1892 m. išvyko į JAV. Čia 1896 m. baigė kunigų seminariją, kunigavo lietuviškose parapijose. 1892–1893 m. redagavo savaitraštį „Vienybė Lietuvninkų“, 1897–1898 m. – „Garsas Amerikos lietuvių“, 1898–1906 m. – žurnalus „Dirva“, 1903–1904 m. – „Dirva-Žinynas“, 1903–1942 m. – leidinį „Žvaigždė“. Studijuodamas Fribūre, 1901–1902 m. kartu su J. Tumu-Vaižgantu redagavo žurnalą „Tėvynės sargas“. 
Buvo vienas iniciatorių steigiant švietimo ir kultūros draugijas (Motiejaus Valančiaus, Lauryno Ivinskio „Rašliavišką draugystę“).
Daug nuveikė kaip knygų leidėjas. „Po priegloba darbštaus vyro kun. Miluko“ (Vincas Kudirka) išėjo Kristijono Donelaičio, Antano Strazdo, Motiejaus Valančiaus, Antano Tatarės, Aleksandro Burbos, Antano Baranausko, Jono Basanavičiaus, Vinco Pietario, Prano Vaičaičio, Šatrijos Raganos ir kt. raštai (iš viso per 180 leidinių).
Parašė ir parengė keliolika knygų, tarp jų vadovėlį „Lengvas būdas pačiam per save išmokti lietuviškai rašyti“ (1893 m.), Paryžiaus pasaulinėje parodoje 1900 m. eksponuotą „Lietuvišką albumą“ (1–3, 1898–1900 m.; jame pateikta iliustruota lietuvių literatūros raidos apžvalga), „Lietuvišką chrestomatiją“ (1901 m.), apybraižas „Aušros“ 40 m. sukaktuvėse (1923 m.), „Petras Kriaučiūnas“ (1924 m.), „Silvestras Gimžauskas“ (1925 m.), „Vysk. M. Valančiaus darbai“ (1925 m.), studiją „Amerikos lietuviai XIX šimtmetyje“ (1938–1942 m.). „Žvaigždėje“ išspausdino „Amerikos lietuviškų knygų bibliografiją“, paskelbė naujų duomenų apie pirmuosius ir kitus JAV lietuvių periodikos leidinius, knygas, spaudinius, jų platinimą, autorius. Paskelbė publicistikos straipsnių, recenzijų, grožinės ir mokslinės literatūros vertimų, taip pat Lietuvą ir jos laisvės siekius skelbiančių darbų anglų kalba. Pasirašinėjo Dzūkelio, Antanulio, kitais slapyvardžiais. Išleido, daugiausia kartu su J. Pranaityte, per 200 knygų.
JAV lietuviai kartu su Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga įsteigė Antano Miluko literatūrinę premiją. Šeštokų bažnyčioje yra Antano Miluko bareljefas (skulpt. Leonas Žuklys), o Rudaminos bažnyčios šventoriuje pastatytas kunigui šviesuoliui skirtas stogastulpis.
Skrebotiškio valsčius

Skrebotiškio valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Skrebotiškis.
Mergišiai

Siužetas

Per vieno draugo vestuves pabroliai susilažino, kad paskutinis viengungis gaus tam tikrą sumą. Ta suma pasiekė 0,5 miln. dolerių. Ir kaip tik tuo metu vienas iš dviejų pasilikusių viengungių turėjo financinių problemų, kadangi prasilošė kazino. Todėl nusprendė apvesdinti kitą savo draugą, o tam pasikvietė seną jo „meilę“. Ši mergina dabar dirba policininke ir mielai sutinka suvilioti, jai kažkada nekaltybę atėmusį ir palikusį mergišių.
Burgoso katedra

Istorija

Ši bažnyčia buvo pastatyta 1221 m. Planai buvo pradėti Ispanijos karaliaus Alfonso VI įsakymu dar XI a. Ši bažnyčia nebuvo nė karto restauruota, taip pat atlaikė abu pasaulinius karus.
1984 m. UNESCO organizacija ją įtraukė į pasaulio paveldo sąrašą.
Vincas Šmulkštys

Biografija

Privačiai mokėsi Marijampolėje. 1913 m. baigė buhalterijos kursus Vilniuje. 1913 m. mobilizuotas, Rusijos imperijos kariuomenės daliniuose kovojo Pirmojo pasaulinio karo frontuose, 1915 m. lapkričio 23 d. – 1918 m. lapkričio 15 d. buvo patekęs į austrų nelaisvę.
1918 m. lapkričio mėn. grįžo į Lietuvą, Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. liepos 6 d. baigė Kauno karo mokyklą. Nuo 1919 m. vasaros dalyvavo kovose su bolševikais.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. 1922 m. dalyvavo rinkimuose į Pirmąjį Seimą, neišrinktas, iš politinio gyvenimo pasitraukė.
1944 m. emigravo į Vakarus.  1962–1963 m. Lietuvių Fondo direktorius.
Antanas Dirvelė

Antanas Dirvelė (1901 m. balandžio 3 d. Juodupėnai, Slavikų valsčius – 1948 m. Irkutskas) – Lietuvos kunigas pranciškonas, vienuolinis vardas Augustinas.

Biografija

Studijavo Kauno, Vokietijos, Vroclavo kunigų seminarijose. 1928 m. įšventintas kunigu. 1931 m. išrinktas Kretingos konvento gvardijonu. 1932 m. Kretingoje pastatydino Šv. Antano kolegiją, 1932–1939 m. jos rektorius. 1933 m. pastatė Lurdo grotą. 1934–1936 m. laikraščio „Švento Pranciškaus varpelis“ redaktorius. 1936–1939 m. leido savaitraštį „Sursum corda“, 1934–1940 m. „Misijų metraštį“. 1936–1939 m. Lietuvos pranciškonų provincijolas. 1936 m. įkūrė Švč. Mergelės Marijos nepaliaujamos pagalbos Šv. Pranciškaus seserų kongregaciją. Rūpinosi labdara, išlaikė klierikus. 1939 m. Pajūrio konvento vikaras, pamokslininkas, 1940 m. grįžo į Kretingą. Sovietinio saugumo suimtas, kalintas Kretingoje, Kaune, nuo 1941 m. birželio 1 d. Irkutske. Žuvo.
Apytalaukio dvaras

Istorija

Dvarą valdė Šiukštos, Karpiai, Tiškevičiai, Zabielos. XVII a. pradžioje P. Šiukšta pastatė pirmuosius mūrinius rūmus. Rūmai Zabielų iniciatyva 1850 m. ir 1880 m. perstatyti, 1880 m. turbūt pagal lenkų architekto kalba Kozlovskio projektą. Priešais rūmus įrengtas dekoratyvinis baseinas, o į pietryčius nuo rūmų – tvenkiniai. Nukentėję per Antrąjį pasaulinį karą rūmai 1954 m. atstatyti. Išlikę neorenesansiniai dviaukščiai, su triaukščiais šoniniais rizalitais rūmai, klasicistinių ūkinių trobesių liekanos, 1819 m. įkurtas ir XIX a. viduryje išplėstas 10,8 ha ploto parkas, turintis angliškojo parko bruožų. Dalį išlikusių dvaro baldų saugo Kėdainių muziejus. 1976 m. juose įsikūrė psichoneurologinis internatas . Apytalaukio dvaro rūmuose buvo įsikūręs Kėdainių pensionatas. Dabar pastatas apleistas.
Cristian Portilla

Karjera

Žaidėjas yra rungtyniavęs gimtinėje bei Graikijos, Kipro, Vengrijos, Indonezijos ir Šiaurės Amerikos lygose. Yra atstovavęs Ispanijos jaunimo rinktinėms.

Vilniaus „Žalgiris“

2019 m. sausio mėnesį pasirašė sutartį su Vilniaus „Žalgiriu“. A lygos starte šio žaidėjo nebuvo.Pasak oficialių šaltinių, žaidėjas neįtikino, kad gali būti svarbiu žaidėju komandoje ir sutartis buvo nutraukta abipusiu susitarimu. 
Jau kovo 4 d. pranešė, kad šis žaidėjas atstovaus trečiojo diviziono Unionistas de Salamanca komandą .
Susisiekimo ministras

Susisiekimo ministras – vykdomosios valdžios atstovas; ministras. Vadovauja Susisiekimo ministerijai. Atsakingas bei rūpinasi transporto politika.
Goldmanitas

Savybės

Goldmanito apytikslis tankis (3,74±0,03) buvo nustatytas pagal tankį praskiesto Clerici tirpalo, kuriame maži goldmanito fragmentai plūduriavo. Dėl goldmanito grūdelių smulkumo tikslesni tankio matavimo metodai buvo nenaudoti. Teoriškai paskaičiuotas tankis 3,737 atitiko tą apytikslę gautą vertę.
Šviesos lūžio koeficientas, nustatytas imersinės analizės būdu, yra 1,821±0,001, Kaip ir daugelis kalcio granatų goldmanitas yra silpnai anizotropiškas.

Atradimas

Goldmanitas pirmą kartą aprašytas 1964 m., kai jis buvo aptiktas Lagunos rajone Sibolos apygardoje (Cibola county) (Naujoji Meksika, JAV). Mineralas pavadintas amerikiečių petrologo Marko Goldmano (Marcus Isaac Goldman; 1881–1965) garbei. Pirmo aptikimo vieta South Laguna (ar Sandy) kasyklų srityje buvo vanadžio daug turintys moliai metamorfuotuose urano-vanadžio uolienų kloduose smiltainiuose. Tiriant šiuos klodus buvo pastebėta, kad granatai santykinai nemineralizuotuose smiltainiuose yra bespalviai, o granatai tamsios, labai mineralizuotose uolienose, turinčiose daug vanadingų molių ir urano uolienų, buvo tamsiai žali ar rusvai žali. Išanalizavus du granatų mėginius iš tamsiųjų rūdų paaiškėjo, kad šie granatai turi daug vanadžio.
South Laguna kasyklų sritis buvo tiriama 1955 ir 1956 m., tai buvo dalis Lagunos srities geologijos ir urano išteklių tyrimų, kuriuos vykdė JAV Geologijos tarnyba.
Richard Bonynge

Ričardas Boningas (g. 1930 m. lapkričio 29 d. Epinge) – Australijos dirigentas. Debiutavo 1963 m. Vankuveryje (Ch. Gounod „Faustas“). 1964 m. gastroliavo Londono „Covent Garden“ teatre (V. Belinio „Puritonai“), kituose Europos teatruose (Vienoje, Hamburge, Florencijoje).
1970 m. Niujorko Metropolitan operos teatre debiutavo su V. Belinio opera „Norma“. 1975–1986 Australijos operos dirigentas. R. Boningas vienas žymiausių (su žmona dainininke Dž. Saterland) V. Belinio, G. Donizečio, Š. Guno, G. F. Hendelio, Dž. Rosinio, Dž. Verdžio operų atlikėjas.
Europa (laikraštis)

Istorija

Įsteigė Jaroslavas Banevičius, Povilas Gončaras, Eugenijus Striaukas. Leido UAB „Laikraštis Vasaris“. Iki 1991 m. Nr. 19 ėjo pavadinimais „Vasario 16“ ir „Vasaris“. Tiražas 1990 m. – 25 000 egz., 1996 m. – 70 000 egz.
1990 m. buvo leidžiami laikraščio „Vasario 16“ priedai „Akis už akį su nusikaltimais, nelaimėmis, katastrofomis“, Dvidešimt centų, „Liberalia“, „Pro rakto skylutę“, „Vakaro skaitiniai“, „Vasario 16“, „Vietoj vakarienės“, iš kurių daugelis 1991 m. tapo savarankiškais laikraščiais.
Asytės piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Gailio kalnas 6 kmEmbutės pilis 8 kmElkų kalnas 2,3 kmKrievukalnis 6,1 kmKerų piliakalnis 4,7 km
Gravos Sudmalių piliakalnis 6 kmKaltės piliakalnis 8 kmSpingų piliakalnis 2,4 km
Lankių piliakalnis 13 km
Biržų kautynės

Prielaidos

Pagal Lietuvos sukilėlių vado Zigmanto Sierakausko planą išplėsti sukilimą visoje Lietuvoje ir Kurše jo rinktinė, apie 2500 žmonių, gegužės 3 d. iš Andrioniškio miško Knebių stovyklos trimis kolonomis patraukė Biržų link. Dešiniajai kolonai, kurią sudarė 3 ir 6 batalionai, vadovavo Antanas Mackevičius. Vidurinei kolonai, kurią sudarė 4, 5, 7 ir 9 batalionai, vadovavo Zigmantas Sierakauskas, kairiajai, kurią sudarė 1 ir 2 batalionai – Boleslovas Kajetonas Koliška. Jos turėjo susijungti už Biržų prie Medeikių kaimo. Sukilėlius vijosi generolo I. Ganeckio vadovaujama Rusijos imperijos kariuomenės rinktinė. Atvykęs artimiausiu keliu, B. Koliška atsidūrė priekyje, Z. Sierakauskas viduryje, o A. Mackevičius, kuriam atiteko tolimiausias kelias, liko užnugaryje.

Mūšio eiga

Gegužės 7 d. Biržų girioje susijungusias Z. Sierakausko ir B. Koliškos kolonas puolė priešakinis Rusijos imperijos kariuomenės rinktinės dalinys (vadas – majoras Merlinas), kurį sudarė pusantros kuopos pėstininkų, ulonų eskadronas ir kazokų šimtinė. Po 2 valandas trukusio susišaudymo dalinys pasitraukė į Medeikius, sukilėliai įsitvirtino miške.
Gegužės 7-8 d. naktį iš Anykščių apylinkių prie Biržų atvyko I. Ganeckio pagrindinės pajėgos, apie 3000 rinktinių gvardijos kareivių. Gegužės 8 d. prie Gudiškio kaimo įvyko lemiamos kautynės, kurias sukilėliai pralaimėjo, Z. Sierakauskas ir B. Koliška pateko į nelaisvę. Kautynėms baigiantis atvykusi A. Mackevičiaus kolona nebegalėjo pakeisti padėties, bet iš apsupimo išlaisvino I. Leskausko vadovaujamus pirmųjų dviejų kolonų likučius, apie 400 žmonių. Gegužės 9 d. prie Šniurkiškių palivarko sukilėliai buvo dar kartą sumušti. Likusius sukilėlius A. Mackevičius ir I. Leskauskas išvedė į Panevėžio apylinkių miškus.

Pasekmės

Per Biržų mūšį buvo išblaškyta didžiausia sukilėlių rinktinė, žuvo nemaža sukilėlių ir jų vadų, buvo prarasta gurguolė su amunicija. Po Biržų mūšio sukilėliai nebesudarinėjo tokių didelių rinktinių, vengė susidūrimų su dideliais Rusijos kariuomenės daliniais, pradėjo plačiau naudoti partizaninio karo taktiką.
Valstybinis miškas

Valstybinis miškas – miškas, nuosavybės teise priklausantis valstybei.
Socialistinėse valstybėse kone absoliuti miškų dauguma yra nacionalizuoti, o privatinė veikla yra draudžiama apskritai arba ribojama.

1997 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu buvo įteisintas valstybinės reikšmės miškų statusas. Dabar valstybinės reikšmės miškai sudaro 50 % Lietuvos miškų. Privatiems miškų savininkams priklauso apie 31 % visų Lietuvos miškų. Miškų gražinimas buvusimes savininkams ar jų paveldėtojams nėra baigtas, todėl 19 % yra rezervuota nuosavybės teisių atstatymui. Pasibaigus miškų grąžinimui ir likus negrąžintų miškų jie bus perduoti valdyti miškų urėdijoms.
Pūškų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Prūto ežero vakarinio kranto pusiasalyje esančios masyvios kalvos aukštesniame pietiniame gale. Aikštelė trapecijos formos, siauresniu pietiniu galu, beveik tiesiu šiauriniu šonu, žemėjanti į pietų pusę, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 75 m ilgio, 50 m pločio šiaurinėje dalyje, 32 m – pietinėje dalyje. Joje yra kultūrinis sluoksnis su brūkšniuota keramika. Pietiniame aikštelės pakraštyje supiltas 0,5 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Šlaitai vidutinio statumo, 6–15 m aukščio, rytinis – status.
Piliakalnį labai apardė 1845 m. ant jo pastatyta (pradžioje kaip koplyčia) Pūškų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, bažnyčia (jos medinis priestatas pristatytas 1936 m.), įrengtas šventorius, dvaro kapinės, įvairūs pastatai, šlaituose einantys keliai. Dabar aikštelė aplink bažnyčią dirvonuoja, rytinis šlaitas apaugęs lapuočiais medžiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Vėderinių piliakalnis 12 kmČeberakų piliakalnis 11 kmNiurvėnų piliakalnis 13 kmBajorų piliakalnis 19 kmMieliatilčio piliakalnis 11 kmStajėtiškio piliakalnis 31 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Jurgaičiai (Kėdainiai)

Istorija

XX a. pr. Jurgaičiai buvo okolica Krakių valsčiuje. Ją valdė Bagdonavičiai, Ylėnai, Kelčiauskai, Krasaučiai, Kutkevičiai, Mikulšiai, Milaševičiai, Paškevičiai ir Aleknavičiai.
Imperatorius Konradas II

Biografija

Salijų dinastijos pradininkas. Tėvas Henrikas Špejeris (m. 995 m.), motina Adelheida iš Meco. Imperatoriaus Otono I dukters Liutgardos provaikaitis. 1017 m. vedė hercogo Hermano II dukterį Gizelą Švabę. Sūnus Henrikas III, nuo 1046 m. Šventosios Romos imperatorius Henrikas III.

Valdymas

Išrinktas kaip Karolingų palikuonis. Valdžią stiprino remdamasis žemutiniu bajorų sluoksniu – ministerialais. Išmirusių kunigaikščių šeimų turtus perduodavo sūnui Henrikui, taip stiprindamas jo įtaką. Du kartus, 1026–1027 m. ir 1036–1038 m. malšino sukilimus Italijoje. Sudaręs sąjungą su Kijevo Rusia 1028 m. Lenkijoje sėkmingai kariavo su Boleslovo II Narsiojo sūnumi Meška II Lambertu, privertė jį atsisakyti karaliaus titulo ir tapti Šventosios Romos imperijos vasalu. Tais pačiais metais privertė imperijos kunigaikščių susirinkimą paskelbti Vokietijos karaliumi Henriką, kuris ilgainiui tapo svarbiausiu jo patarėju, po jo mirties paveldėjo valdžią.
Lo Manthangas

Istorija

Lo Manthangas įkurtas 1380 m. ir buvo Mustango sostine (oficialiai iki 2008 m.). Pro miestą ėjo svarbus prekybinis kelias tarp Tibeto ir Indijos.