Lauksodžio Šv. Aloyzo bažnyčia

Istorija

XVII a. viduryje Kuršo hercogystės kunigaikštis Jokūbas Ketleris nusprendė pakviesti jėzuitus, kuriuos galėtų išsiųsti į Kuršo Gambiją, į savo koloniją. Neįprasta, kad liuteronas prašė katalikų misionierių pagalbos, bet protestantai misijinės veiklos tuo metu nevykdė, o Jokūbas Ketleris norėjo bent taip supažindinti čiabuvius su krikščionybe. Į kunigaikščio prašymą atliepė jėzuitai iš Austrijos. Netrukus į Kuršo hercogystės sostinę Mintaują atvyko tėvas Ernestas Šturmas, lydimas dar vieno jėzuito. Tačiau į koloniją Gambijoje jiems išplaukti taip ir nepavyko. Likę Mintaujoje, čia užsiėmė sielovadine veiklą. Misijai sustiprinti tėvas Ernestas Šturmas kelis kartus vyko į Austriją rinkti aukų, be to, olandų pirklys Pranciškus van Dolrė Mintaujos jėzuitams paliko visą savo palikimą. Taip jie Kuršo pasienyje 1695 m. įsigijo Lauksodžio dvarą. Spėjama, kad, vos įsigiję šį dvarą, ten pastatydino koplyčią, kuri Šiaurės karo metais galėjo būti sunaikinta. 
Livonijos vyskupas Teodoras Volfas 1710 m. pastatė jėzuitams namą ir Šv. Petro ir Povilo bažnytėlę. Jėzuitai 1751 m. pasistatė naują medinę bažnyčią. 1767 m. ji konsekruota dviem titulais: šv. Aloyzo Gonzagos ir šv. Jono Pranciškaus Reži. Laikui bėgant, antrasis mažiau žinomo jėzuitų šventojo vardas nustotas vartoti ir pasimiršo. Jėzuitai Lauksodyje veikė iki 1773 m., kuomet popiežius Klemensas XIV kuriam laikui sustabdė Jėzaus draugijos veiklą. Panaikinus jėzuitų ordiną, Stanislovas Augustas 1780 m. įpareigojo Lauksodžio dvaro savininką išlaikyti filialistą. 
1814 m. įrengti nauji vargonai. Bažnyčia 1851 m. buvo paramstyta, sienos iškrypusios. Ji 1852 m. gerokai remontuota. Lauksodžio savininkai Vereščinskiai bažnyčiai dovanojo 18 dešimtinių žemės. Bažnyčia atnaujinta XIX a. pabaigoje. 1935 m. įkurta parapija.

Architektūra

Bažnyčia didelė, 2 aukštų, stačiakampio plano, su šoniniais priestatais, bebokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su Kryžiaus kelio stočių koplytėlėmis. Šventoriuje stovi varpinė, kurios apačia akmenų mūro, viršus – medinis. Jos pavyzdžiu pastatyta varpinė Rumšiškėse prie Senosios Sasnavos bažnyčios, Lietuvos liaudies buities muziejuje. Varpinė dviejų tarpsnių. Apatinis jų yra mūrinis su stogeliu, platesnis, antrasis – siauras, aukštas su piramidiniu stogu. Apkalta lentomis vertikaliai.
Bažnyčios statinys liaudiškos ir baroko architektūros formų, bazilikinis. Šventovę sudaro du tūriai: aukštas ir platus žemutinis ir žemas, siauras viršutinis, dengtas stačiu valminiu stogu su trimis bokšteliais. Iš jų vidurinis – stambus, aštuonkampis. Trys navos atskirtos stulpais, sujungtais plačiomis, karpytomis arkomis, kurios skiria centrinę ir šonines navas. Arkos išskirtinės savo ilgiu, apimtimi, yra paremtos stulpais, kad išsilaikytų. Karpytinio kontūro arka taip pat yra įkomponuota virš vargonų choro. Vidurinė nava aukšta su plokščiomis lubomis, šoninės žemos, siauros su galerijomis virš jų. Aukštai pasieniais įrengta medinė galerija su baliustrada yra jėzuitiškai architektūrai būdingas elementas. Iš jėzuitų laikų tikriausiai yra išlikusi sakykla ir Marijos atvaizdas didžiajame altoriuje. Jis garsėjo stebuklais, malonėmis ir buvo minimas dar XVIII a. viduryje. Tuo pačiu metu minimi ir paveikslo aptaisai, kurie buvo du kartus pavogti. Perdangoje žemai nuleistos sijos. Langai stačiakampiai abiejuose aukštuose. Stačiakampė presbiterija atskirta pusapskrite triumfo arka, o vargonų choras – karpyta arka. Yra 4 mediniai barokiniai ir du vėlyvi tapyti altoriai (minimi 1880 m.).

Vargonai

Instrumentas šešių registrų. Prospektas labai paprastas, su grotelių sparnais, naujas.