google/wiki40b huggingface dataset:
Elio di Rupo

Biografija

Baigė vidurinę mokytojų mokyklą, chemiją Monso (Mons Hainaut) universitete, ten pat 1979 m. apgynė chemijos daktaro disertaciją. 1977–1978 m. Lidso universiteto Didžiojoje Britanijoje dėstytojas, 1978 m. Monso universiteto asistentas, nuo 1982 m. Monso universiteto tyrimų vadovas, nuo 1990 m. docentas.
1981–1985 m. prancūziškai kalbančios Belgijos dalies – Valonijos regiono ministro patarėjas biudžetui ir energetikai, 1985–1987 m. Valonijos Energetikos ministerijos Generalinis inspektorius.
1982–1985 m. ir 1988–2000 Monso savivaldybės tarybos narys. 1987–1989 m., 1995–2000 m. ir 2003–2005 m. nacionalinio parlamento narys, 1989–1991 m. Europarlamento narys. 1991–1995 m. senatorius. 1992–1994 m. Belgijos prancūzų bendruomenės ministras. 1999–2000 m. ir 2005–2007 m. Valonijos ministras pirmininkas. Nuo 2000 m. Monso burmistras, 2005 m. laikinai užleido šias pareigas savo pavaduotojui Žanui Klodui Karpentjė. 2002–2004 m. Valstybės ministras Europos Konvente. Nuo 2011 m. Belgijos ministras pirmininkas.
Nuo 1999 m. Belgijos socialistų partijos (PS) pirmininkas, Nuo 1999 m. Socialistų Internacionalo vicepirmininkas.
Elena Urbaitytė

Elena Urbaitytė (angl. Elena Urbaitis, 1922 m. birželio 4 d. Kaunas – 2006 m. vasario 17 d. Niujorkas) – lietuvių dailininkė, skulptorė.

Biografija

Gimė Lietuvos kariuomenės karininko, vėliau politinio ir visuomenės veikėjo, advokato Igno Urbaičio (1896-1952 m.) šeimoje. Motina Elena Bražionytė (1899-1990 m.), Rusijos caro Nikolajaus II rūmų arklių ūkio vedėjo Juozo Bražionio duktė. Broliai pedagogas Algirdas Urbaitis (1931-1987 m.) ir inžinierius konstruktorius Liudvikas Urbaitis (g. 1933 m.)
1941 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją, atestato gavimo dieną prasidėjo Vokietijos - Rusijos karas. 1941-1943 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, vokiečiams jį uždarius grįžo į Šiaulius.
Artėjant frontui šeima persikėlė į Švėkšną, iš kur jai vienintelei iš šeimos pavyko pasitraukti į Vakarus. Dirbo ginklų gamykloje Čekoslovakijoje, vėliau pasitraukė į Vieną, kur patyrė amerikiečių bombardavimą. Karo pabaigos sulaukė kaime prie Zalcburgo. Pragyveno už maistą piešdama žmonių portretus. Kai miestelį užėmė JAV kariuomenė, nusigavo į Miuncheną, kur įstojo į meno akademiją, perkeltą į Heimhauzeną. 1947 m. persikėlė į Freiburgą Prancūzijos okupacinėje zonoje, kur Vytautas Kazimieras Jonynas įsteigė Taikomosios dailės mokyklą. 1949 m. laimėjo stipendiją tęsti dailės studijas Paryžiuje, o vėliau ir meno bakalauro stipendiją JAV Alabamos koledže (dab. Montevalo universitetas).
Nuo 1953 m. gyveno Niujorke, 1957-1984 m. dirbo mokytoja, 1958-1960 m. studijavo Kolumbijos universitete. 1961 m. surengė pirmąją tapybos parodą „Auth Shermen“ galerijoje Niujorke, vėliau dar 15 asmeninių parodų Niujorke (1961, 1962, 1963, 1978, 1979, 1980, 1982, 1984, 1987 m.), Čikagoje (1967 m.) ir Toronte, dalyvavo per 100 grupinių parodų 21 JAV muziejuose ir galerijose. Jos kūrybą pristatė taip pat ir Lietuvos dailės muziejus, Taikomosios dailės muziejus (1988 m. ir 1997 m.) Vilniuje, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus Kaune (2000 m.). 
1976 m. pirmą kartą apsilankė Lietuvoje. Testamentu savo kūrybą padalijo Lietuvos dailės muziejui, Nacionaliniam M. K. Čiurlionio muziejui ir Šiaulių Aušros muziejui.

Atsiliepimai

Savo mene E. Urbaitytė siekė sujungti tapybą, skulptūrą ir architektūrą. To pavyzdys – jos skulptūrinė serija, pavadinta „Nutapyti paviršiai“ (1987 m.) ir „Instaliacija“ (1990 m.) – mišriu būdu sukurti darbai, eksponuojami Long Ailendo universitete. Jau nuo 1979 m. menininkė visiškai atsidavė skulptūrai, jos pirmi rezultatai rodyti „Phoenix“ galerijoje, pavadinti „Apšviesta statyba“. Spalva tapyboje jai buvo svarbiausia priemonė, o perkelta į skulptūrą virto milžiniška instaliacija arba montažu.
Beveik 84 metų skulptorė didžiausią dalį savo kūrinių paliko Lietuvos muziejams. Jų taip pat galima pamatyti atvirose erdvėse Vilniuje ir kitur: „Erdvės skrydis“ (1992 m.) yra prie Spaudos rūmų, „Atspindžiai“ (1996 m.) – Europos parke, penkios skulptūros iš serijos „Plienas dabar“ (1997 m.) – Technikos universiteto bibliotekos kieme Vilniuje ir t. t. Maža dalis jos archyvų ir keli meno darbai liks ALKAI Putname ir Pasaulio lietuvių centrui Lemonte.
Paviržis

Paviržis – amatininkui, samdiniui prie suderėto atlyginimo duotas priedas maisto produktais. Paviržio dydis, sudėtis priklausė nuo šeimininkų dosnumo, turtingumo, susiklosčiusių tarpusavio santykių.
XIX a. pab.–XX a. pr. paviržį paprastai sudarė duonos kepalas, bryzas lašinių, avies mentė ar kumpelis, kartais – sviesto gabalas, dešra. Kartais į paviržį taip pat būdavo įdedama lino grįžtė, vilnos kuodelis. Dzūkijoje į piemens paviržį įėjo ir kruopų ar miltų maišelis.
Šiaurės Žemaitijoje paviržis buvo duodamas ir metų pradžioje (po lygtuvių) samdinio tėvams. Pabaigtuvėms paviržį gaudavo ir šeimininko namuose dirbę amatininkai. Nuo XX a. 4 dešimtmečio paprotį duoti paviržį ėmė keisti dovanos.
Šeperdo salos

Piemenų salos – salų grupė, esanti Naujųjų Hebridų salyne tarp Epi ir Efatės salų. Į šią salų grupę patenka Laikos, Tongoa, Tongariki, Emae, Makiros, Mataso ir Monumento salos. Piemenų salos priklauso Šefos provincijai (Vanuatu).
Salų regione yra du povandeniniai ugnikalniai – Kuvae ir Makura. Salos išsidėstę šių ugnikalnių kalderų ribose. Aukščiausia iš salų yra Emae (644 m virš jūros lygio). Tongariki salos aukštis taip pat viršija 500 m.

Kalbos

Daugumoje Piemenų salų gyvena melaneziečiai, kaip ir didžiojoje dalyje Vanuatu salų, bet Emae priklauso Polinezijos kultūrai. Be Emae salos, kurioje bendraujama futunų kalba, Piemenų salose yra trys kalbos, kuriomis kalba kitos salos: šiaurinės efatės kalba, kuri naudojama Tongoa saloje ir namakura kalba, kuria kalbama Mataso, Makura, Tongoa ir Tongariki salose. Šiomis kalbomis taip pat kalbama Efatės saloje. Šios kalbos taip pat yra susijusios su kitomis Efetės ir centrinės Vanuatu kalbomis, kurios patenka į centrinės Vanuatu kalbų grupę.
Albertas Jusas

Biografija

1971 m. baigė aštuonias klases, įstojo į Aukštadvario žemės ūkio technikumą ir jį baigė 1975 m. 1987 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierius.
1975 m. Punios kolūkio zootechnikas. Nuo 1989 m. ūkininkauja Punios kaime. 2000–2003 m. Alytaus rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 2003–2004 m. meras.
1995 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, 2001 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos ūkininkų sąjungos skyriaus „Dzūkijos ūkininkas“ pirmininkas. Žmona Laima, vaikai Aurelija, Sigita, Gintaras.
Stefan Wierzbicki

Stefanas Vežbickis (lenk. Stefan Wierzbicki; g. 1938 m. Vilniuje) – iš Lietuvos kilęs Lenkijos skulptorius.

Biografija

Mokėsi Kauno meno mokykloje, Vilniaus dailės institute baigė vieną kursą. Vėliau pesikėlė gyventi į Lenkiją,  Varšuvos menų akademijoje studijavo skulptūrą pas prof. Francišeką Strynkievičių. 1964 m. tapo diplomuotu skulptoriumi, dalyvauja parodose Lenkijoje ir užsienyje. Įkvėpimo šaltinis – muzika.
Šardara

Istorija

Miesto teisės suteiktos 1968 m. Tarybiniais metais miestas buvo žinomas kaip Čardara (Чардара).
Išlaužo kapinių koplyčia

Istorija

Išlaužo bažnyčia ir kapinės įrengtos vykdant tarpukario Žemės reformą, 1925 m. nusavinus grafams Tiškevičiams priklausiusią dvaro sodybą. Tuo laikotarpiu buvusio parko alėjos gale Jėzaus Kristaus garbei buvo pastatyta koplytėlė. Joje patalpinta medinė statula datuojama XIX a. pab.–XX a., pagaminta nežinomo autoriaus. Apie 1930 m. iš Juozapo Zenkevičiaus dirbtuvės ją nupirko Išlaužo bažnyčios statytojas kun. Vytautas Gurevičius (1889–1979). Vietos žmonių teigimu, pats kunigas dar pataisęs statulos drožinį.
Justas Strazdas

Biografija

1912–1917 m. mokėsi Dotnuvos žemės ūkio mokykloje, iki 1920 m. studijavo Tartu veterinarijos institute.
1921–1926 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos Žemės reformos departamento vicedirektorius, 1926–1940 m. – Žemės ūkio rūmų spaudos skyriaus vedėjas. 1927–1940 m. laikraščio „Ūkininko patarėjas“ redaktorius. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
1945–1953 m. dirbo agronomu įvairiose Lietuvos vietose, 1957–1961 m. Žemdirbystės instituto mokslinis bendradarbis. Bendradarbiavo ūkinėje spaudoje, rašė įvairiais žemės ūkio klausimais.
Magelaninis pingvinas

Paplitimas

Papltinę nuo Čilės iki Ugnies Žemės, Folklandų salose bei rytinėje P.Amerikos pakrantėje iki Point Tombo. Populiacijoje yra 1 300 000 individų. Didžiausios kolonijos yra Punta Tombo pusiasalyje - 500 000 individų ir 120 000 individų veisiasi Čilei priklausančioje Magdalenos saloje.

Išvaizda

Kūnas pleišto formos, 70 cm ilgio. Sveria apie 4 kg. Plunksnos juodos, baltos ir baltos su juodomis dėmėmis. Nuo snapo pamato, per viršugalvį eina juoda juosta, o aplink akis, smakrą - balta. Nugara, sparnai ir uodega yra juodos spalvos. Pilvas baltas, su juodomis dėmėmis. Išilgai krūtinės eina siaura, juoda, pasagos formos juosta. Snapas juodas. Kojos juodos, pirštai sujungti plaukiojamąja plėve.

Biologija

Bendruomeniniai, agresyvūs su kitais gyvūnais. Triukšmingi, balsas primena asilo bliovimą. Gyvena 20 metų. Patinai lytiškai subręsta 5 metų, o patelės – 4.
Didesnę gyvenimo dalį praleidžia vandenyje. Medžioja 30 km nuo kranto atstumu, vakare grįžta į krantą. Medžioja nedideliais, kelių paukščių būriais. Gali panerti į 50 – 100 m gylį. Minta smulkia žuvimi, kalmarais ir vėžiagyviais.
Naturalūs suaugusių pingvinų priešai: didieji audrapaukščiai, pietiniai jūrų liūtai, jūrų leopardai, andinės lapės, orkos ir mažieji grizonai. Kiaušinius naikina kirai. Liūtys užtvindo lizdavietes, žūva jaunikliai. Lizdus sutrypia galvijai ir guanakai.

Dauginimasis

Monogamai. Veisimosi periodas prasideda rugsėjo – spalio mėnesiais. Į veisimosi vietas pirmas grįžta patinas. Lizdai urvuose arba sekliose duobėse. Urvus lizdavietėms rausia patys. Dėtyje du, 125 g svorio, kiaušiniai. Inkubacija trunka 40 dienų. Pirmą pamainą visada peri patelė. Po 15 -20 dienų ją pakeičia patinas. Dažniausiai antrasis jauniklis žūna, nes tėvai pirmenybę teikia pirmąjam. Iki 30 dienų jaunikliai maitinami lizde. Vėliau apsiplunksnavę jaunikliai išlenda iš urvo. Netekę dėties pingvinai antra kartą naujų kiaušinių nededa. Kai jaunikliai tampa savarankiški, suaugę šeriasi.
Karakolis (Belizas)

Istorija

Vietovė buvo apgyvendinta apie 1200 m. pr. m. e., tačiau ypač suklestėjo majų klasikiniu laikotarpiu, kuomet pastatyta virš 40 pastatų, datuojamų 485–889 m. Senasis Karakolis, tuomet vadintas Ošuica (Oxhuitza), buvo vienas didžiausių majų miestų: jis užėmė 168 km² plotą, gyveno 120–180 tūkst. gyventojų. 562 m. Karakolis laimėjo mūšį prieš Tikalį, kurio valdovas buvo paaukotas.
Karakolis atrastas 1937 m. Išlikęs akropolis, stelos su glifais ir raižiniais. Pagrindinis objektas – masyvi Dangaus šventykla Caana.
Benediktas Labėnas

Benediktas Labėnas-Kariūnas (1918 m. vasario 20 d. Staidaruose, Lazdijų raj. – 1949 m. kovo 7 d. Kalesninkų miške) – Lietuvos partizanas, literatas.

Biografija

1939 m. baigė Lazdijų gimnaziją ir toliau mokėsi karo mokykloje Kaune. Gavęs leitenanto laipsnį, karo buvo nublokštas į Rusiją. Po pusantrų metų grįžęs į Lietuvą, 1945 m. pasitraukė į mišką. Pasirinko Kariūno slapyvardį. Nuo 1947 m. rugsėjo 25 d. ėjo atsakingas Lietuvos partizanų Dainavos apygardos Šarūno rinktinės vado pareigas. 1948 m. laikinai paskirtas Dainavos apygardos vadu. 1949 m. kovo 7 d. Kalesninkų miške nušautas K. Kubilinsko ir A. Skinkio.
Benediktas buvo literatas. Jo poezijos ir prozos darbai buvo spausdinami „Jaunojoje Lietuvoje“, „Mokslo dienose“, „Karyje“ ir kt. leidiniuose. Partizano Kariūno artimųjų išsaugota jo literatūrinė kūryba 2000 m. išleista knygoje „Žygiuojanti tauta“.

Įvertinimas

1999 m. Benediktui Labėnui suteiktas Kario savanorio statusas, o tų pačių metų gegužės 19 d. LR Prezidento dekretu apdovanotas Vyčio kryžiaus 3-iojo laipsnio ordinu (po mirties).
Lietuvių mokytojų sąjunga

Lietuvių mokytojų sąjunga – Vilniuje 1905–1914 m. veikusi mokytojų organizacija.
Pirmasis lietuvių mokytojų suvažiavimas įvyko 1905 metais Vilniuje, Gabrieliaus Landsbergio-Žemkalnio bute Tilto gatvėje. Dalyvavo apie 40 žmonių. Pirmininkavo mokytojas Vincas Palukaitis, į valdybą išrinkti: pirmininku Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, sekretore Ona Pleirytė, iždininke Felicija Bortkevičienė, nariais - Pranas Klimaitis ir Juozas Gabrys-Paršaitis.
Siekė lietuvių kalbos dėstymo mokyklose, sudarinėjo mokymo programas ir planus. Stengėsi atkurti Vilniaus universitetą. Leido laikraščius „Lietuvis“ ir „Mokykla“.
Euklidas Aleksandrietis

Biografiniai šaltiniai

Apie Euklidą daugiausia žinoma iš jo išlikusių veikalų. Likę informacijos trupiniai mus pasiekia iš Proklo ir Papo Aleksandriečio komentarų. Viduramžių rašytojai retkarčiais jį painiodavo su Euklidu Megariečiu (amžiumi anksčiau gyvenusiu graiku filosofu sokratiku).
Vincgalys

Istorija

Maždaug XIX a. Vincgalys priklausė Žongalavičių (Żongołłowicz) giminei. Vėliau kaip kraitis atiteko Mykolui Guscevičiui (Michał Gościewicz), vėliau – jo sūnui Juozapui, kuris buvo teisėjas. Be Vincgalio, į jo valdą dar įėjo Noreikiai, Pikeliai, Nėgonys. XIX a. pab. valdą sudarė 192 dešimtinės. Valdant Tadeušui Guscevičiui (Tadeusz Gościewicz), dėl žemės reformos, dvarui iš 470 ha liko 80 ha žemės. Šias žemes dvarininkas pardavė Mečislovui Steponavičiui (Mieczysław Stefanowicz), kuris jas valdė iki pat 1940 m.

Dvaras

XVIII a. pab. Vincgalyje pastatytas nedidelis medinis dvaras. Mykolas Guscevičius prie jo įrengė priestatą, tapusį pagrindine rūmų patalpa. 1863–1866 m. Juozapas Guscevičius dar pastatą papildė. Prie dvaro įrengta veja, sodas, pasodinta kaštonų alėja, o link Dotnuvos vedė liepų alėja, kuri kirtosi su eglių alėja.

Aplinkinės gyvenvietės

ŠLAPABERŽĖ - 1,5 km
Beržai - 1,5 km
Ramėnai - 2,5 km
Vaidatoniai - 3 km
Niksono doktrina

Niksono doktrina (angl. Nixon Doctrine), dar vadinama Guamo doktrina (Guam Doctrine) – JAV prezidento Ričardo Niksono doktrina, paskelbta spaudos konferencijoje 1969 m. liepos 29 d., jam lankantis Guamo saloje.
Pagal šį politinį principą JAV įsipareigojo ir ateityje rūpintis savo sąjungininkų saugumu, pareikšdamos teisę nustatyti savo vaidmens pobūdį ir sferas, dalyvaujant regioniniuose konfliktuose ir atsižvelgiant į savo nacionalinius interesus. Vienu iš šalies užsienio politikos posūkių turėjo tapti laipsniškas amerikiečių kariuomenės išvedimas iš Vietnamo.  JAV turėjo pradėti perduoti sąjungininkų gynybos funkcijas jiems patiems. Padėti kariauti, o ne patiems savarankiškai kariauti. Prezidento R. Niksono kreipimesi į Kongresą 1970 m. vasario 18 d. ši doktrina, sovietų įtakai plintant Azijos šalyse, buvo priimta kaip pagrindinis JAV politikos kituose regionuose principas.

Prielaidos

JAV prezidentu 1969 m. tapus R. Niksonui, Vietnamo karas tęsėsi jau beveik ketverius metus. Karas pareikalavo virš 25 000 amerikiečių karių ir daugybės vietnamiečių civilių bei kariškių gyvybių. JAV administracija nenorėjo greitai nutraukti Vietnamo karo, pripažindama, kad karas baigsis JAV nenaudai. 1968 m. R. Niksonas propagavo „garbingos taikos“ su Vietnamu politiką. Taikos sudarymas su Vietnamu jam buvo svarbus planas. Todėl R. Niksonas paskelbė šią doktriną užsienio kelionių metu sustojęs Guame, tuo metu jau būdamas JAV prezidentu.
Pikutiškių, Švedų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje, Riešės slėnio daubų supamoje kalvoje, apaugusioje mišku, kuriame išsiskiria pavieniai seni ąžuolai. Kalva orientuota šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi. Pailga aikštelė – 28 m ilgio ir 8 m pločio, nuolaidžiais šonais ir 1,5 m žemesniu šiauriniu galu; aikštelėje yra senos apie 1,5 m skersmens duobės žymės. Aikštelės pietiniame gale supiltas apie 2 m aukščio ir 20 m pločio ties pagrindu pylimas su išoriniame šlaite pastebimais įvairaus dydžio akmenimis. Už priešais pylimą iškasto griovio galėjo būti ir antras pylimas – pastebimas nežymus pakilimas. Už pylimo iškastas apie 16 m pločio viršuje ir 6 m pločio dugne bei 2 m gylio griovys, apaugęs jaunais medžiais. Šlaitai statūs, iki 17 m aukščio. Šiauriniame šlaite apie 2 m žemiau aikštelės yra 8 m pločio terasa.

Tyrimai

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Kultūrinis sluoksnis netyrinėtas (2018 m. kovo mėn. duomenys). Įtrauktas į Kultūros vertybių registrą 2018 m. kovą. Paminklo teritorijos plotas 15 342 m²
Gintarė Adomaitytė

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus universitetą.
1980–1982 m. Prienų rajono laikraščio „Naujas gyvenimas“,  1982–1988 m. laikraščio „Lietuvos pionierius“, 1988–1990 m. „Komjaunimo tiesa“, 1990–1993 m. savaitraščio „Šiaurės Atėnai“ korespondentė. 1993–1994 m. buvo Lietuvos televizijos scenaristė. 1994–1998 m. žurnalo „Genys“ darbuotoja, nuo 1996 m. vyr. redaktorė. 1998–1999 m. dirbo savaitraštyje „Ekstra“. Sukūrė scenarijų televizijos filmams.
Lietuvos rašytojų sąjungos narė.

Kūryba

Paskelbė straipsnių periodikoje daugiausia švietimo ir socialiniais klausimais. Išspausdino pasakų žurnale „Genys“.
Bačas

Istorija

Tai vienas seniausių Vojvodinos niestų, pirmąkart paminėtas 535 m. Rytų Romos imperatoriaus Justiniano laiške. Archeologiniai tyrinėjimai rodo, kad šioje vietoje buvo senovės Romos gyvenvietė. 873 m., miestas paminėtas kaip avarų tvirtovė, kurioje gyveno tiek avarai, tiek slavai. Tuo metu Bačkos srityje ir Bačo mieste gyveno ir slavus krikštijo Šv. Metodijus, kirilicos sukūrėjas. IX–X a. miestas vadintas Bagasinu. Dabartinis pavadinimas pirmąkart paminėtas 1094 m., 1111 m. jo parapija įvardijama Bache .
X a. Bačkos sritis priklausė Vengrijos karalystei. Viduramžiais Bačas buvo Bač-Bodrogo komitato sostine. Šio komitato įsteigimo data nėra dokumentiškai tiksliai nustatyta, tačiau pirmasis komitato prefektas Vidas paminėtas 1074 m.
Klaipėdos miesto apylinkės teismas

Klaipėdos miesto apylinkės teismas – apylinkės teismas Lietuvoje, vienas iš 4 teismų, priskiriamų Lietuvos uostamiesčiui (kiti – rajono apylinkės (Gargžduose), Apygardos ir Klaipėdos apygardos administracinis teismas). Veiklos teritorija – Klaipėda (miestas). Apylinkės teismo išnagrinėtas baudžiamąsias ir civilines bylas apeliacine instancija peržiūri Klaipėdos apygardos teismas.
Adresas: S. Daukanto g. 8, Klaipėda, LT-92129.
Antanas Ivanauskas (1959)

Biografija

1966–1977 m. mokėsi Kauno 18-oje vidurinėje mokykloje, 1977–1982 m. studijavo Kauno politechnikos institute.
1980 m. Kauno Stambiaplokščių namų detalių gamyklos pagalbinis darbininkas. 1981 m. Gamybinio susivienijimo „Gelžbetonis“ meistras. 1983 m. gamyklos „Pirmūnas“ meistras, cecho viršininkas. 1983–1985 m. Gamybinio susivienijimo „Baltija“ komjaunimo sekretorius. 1985–1989 m. Kauno Lenino rajono Liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto skyriaus vedėjas.
1989–1991 m. TSRS Socialinio banko Kauno skyriaus valdytojo pavaduotojas. 1991–1993 m. Lietuvos banko Kauno skyriaus valdytojo pavaduotojas, 1993–2012 m. valdytojas. 2012–2014 m. Lietuvos banko Grynųjų pinigų tarnybos Kasos departamento direktorius.
Nuo 2014 m. Vidaus vandens kelių direkcijos generalinis direktorius.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas, Biudžeto ir finansų nuolatinės komisijos pirmininkas.
Vaikai – Agnė ir Tadas, žmona Daiva.
Breslaujos vaivadija

Istorija

Breslaujos vaivadija sudaryta 1793 m. Gardino seimo nutarimu iš vakarinės Breslaujos apskrities dalies, Anykščių ir Vilkmergės apskričių. 1795 m. teritoriją užgrobus Rusijos imperijai, vaivadija pertvarkyta į Vilniaus gubernijos Breslaujos, Švenčionių ir Vilkmergės apskritis.
Dukstyna

Aplinkinės gyvenvietės

UKMERGĖ
Meret Oppenheim

Biografija

Meret Openheim gimė 1913 m. spalio 6 d. Berlyne. Jos tėvas buvo vokiečių ir žydų kilmės, motina − šveicarė. 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui šeima persikėlė į Šveicariją. Paskatinta tėvo ir menininkės senelės 1929 m. M. Openheim pradėjo mokytis Menų ir amatų mokykloje Bazelyje. Po to persikėlė į Paryžių, kur 1932 m. lankė Gran Šomjero akademiją. 1933 m. M. Openheim susipažino su išskirtiniais Paryžiaus menininkais, tarp kurių Albertas Džakometis, Manas Rėjus, Andrė Bretonas, Hansas Arpas. 1933 m. ji eksponavo 3 paveikslus siurrealistų parodoje Paryžiuje, pozavo M. Rėjaus fotonuotraukoms. 1934 m. pradėjo romantiškus santykius su Maksu Ernstu, kurie užtruko tik vienerius metus.
1935 m. M. Openheim dalyvavo tarptautinėse siurrealistų parodose Kopenhagoje ir Tenerifėje, 1936 m. − Londone ir Niujorke. Geriausiai M. Openheim žinoma meninių objektų kūriniais, kuriems ji naudodavo įprastus buities, žmogaus aprangos objektus (pavyzdžiui, pirštinės, batai ir pan.). 1936 m. ji sukūrė garsiausiu jos kūriniu minimą „Objektas“, kuris buvo sudarytas iš puodelio, lėkštutės ir šaukštelio, apvilktų kiniškos gazelės kailiu. Šis kūrinys buvo pademonstruotas 1936 m. parodoje Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje ir sukėlė sensaciją. „Objektas“ buvo pirmuoju moters kūriniu, kurį įsigijo Niujorko muziejus. 1936 m. įvyko pirmoji M. Openheim personalinė paroda Marguerite Schulthess galerijoje Bazelyje. 1937 m. menininkė grįžo į Šveicariją, trumpą laiką mokėsi meno konservavimo ir restauracijos. Dėl greito pripažinimo ji patyrė depresiją ir kūrybinę krizę, kuri truko beveik 2 dešimtmečius.
1954 m. pajutusi naują jėgų antplūdį M. Openheim išsinuomojo studiją Berne ir vėl pradėjo intensyviai kurti. 1967 m. įvyko didelė jos kūrinių retrospektyvinė paroda Stokholme. M. Openheim asmenybė buvo įdomi feminizmo istorijos tyrinėtojams. 1975 m. ji laimėjo meno apdovanojimą iš Bazelio miesto, 1982 m. − Didįjį dailės prizą iš Berlyno. M. Openheim kūrė juvelyriką, skulptūrą, tapybą, baldus. Atliko meninius pasirodymus, rašė poeziją. Vėlyvaisiais metais sukūrė kelis fontanus privačioms ir viešoms erdvėms. Meret Openheim mirė 1985 m. lapkričio 15 d. Bazelyje.
Šarnelės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos pietrytiniame pakraštyje esančioje kalvoje, prie buvusios plačios pelkės. Iš pietų, rytų ir vakarų piliakalnį supa šlapios pievos. Šlaitai statūs, 13-15 m aukščio. Aikštelė trapecinė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50 m ilgio, 30 m pločio šiauriniame gale, 37 m – pietiniame. Joje rasta lygios keramikos. Jos šiauriniame krašte supiltas 30 m ilgio, 4,5 m aukščio, 35 m pločio pylimas, kurio išorinis 11 m aukščio šlaitas leidžiasi į 35 m pločio, 5 m gylio griovį 12 m pločio dugnu. 
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės viduryje iškasta duobė. Šlaitai apaugę lapuočiais, aikštelė dirvonuoja. Šiauriniame šlaite į pylimą įrengti laiptai.

Aplinkiniai piliakalniai

Jedžiotų piliakalnis 14 kmGirdenių piliakalnis 17 kmRenavo piliakalnis 11 km
Sedos piliakalnis 8 kmMosėdžio piliakalnis 23 km
Mikytų piliakalnis 9 kmPapilės piliakalnis 53 kmGegrėnų piliakalnis 4,5 km
Pūčkorių I piliakalnis 6 kmGirkantų piliakalnis 5 km
Žernių piliakalnis 6 kmŽemaičių Kalvarijos piliakalnis 4,5 km
Rotinėnų piliakalnis 7 km
Krygskomisaras

Krygskomisaras (rus. Кригскомиссар) – karinių valdininkų kategorija Rusijos armijoje. Krygskomisarai tvarkė kariuomenės bei karinių įstaigų aprūpinimą pinigais, mundiruote, reikmenimis, rankiniais ginklais, gurguolių ir stovyklų įranga, ligoninėmis ir kt.
Krygskomisarų kategoriją 1711 m. įvedė Petras I, ji egzistavo iki 1864 m.
Rimantas Trota

Biografija

1971 m. baigė Želvos vidurinę mokyklą, 1976 m. Kauno politechnikos institutą, inžinierius konstruktorius. 2004 m. Kauno technologijos universitete baigė verslo ir vadybos administravimą.
Valstybinės darbo inspekcijos Panevėžio skyriaus vedėjas.
Darbo partijos Panevėžio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas. Nuo 2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Vokalinio ansamblio „Tolmėja“ narys. Žmona Angelė, vaikai Simonas, Laimonas.
Luka Aničič

Luka Aničičius (g. 1979 m. lapkričio 24 d. Splite) – Kroatijos futbolininkas.

Biografija

2007 m. žaidė Klaipėdos „Atlanto“, 2008 m. – FBK Kaunas komandoje.