google/wiki40b huggingface dataset:
Vadų kursai

Vadų kursai, atsargos karininkų kursai – kariniai kursai, skirti aukštųjų mokyklų studentams ir absolventams. Kursų metu metu jie įgyja būtinas žinias bei įgūdžius vadovauti motorizuotų pėstininkų būriui ar kitos paskirties padaliniui, gauna atsargos leitenanto laipsnį ir jiems paprastai įskaitoma privalomoji pradinė karo tarnyba. Šaltojo karo metu tokios paskirties kursai vyko tiek Varšuvos pakto, tiek NATO šalių kariuomenėse.

Istorija

Lietuvoje nuo 1926 m. prie Karo mokyklos buvo įvesta vadinamoji kariūnų aspirantūra: beveik vienerių metų trukmės kursai tinkamiems rikiuotei 18-29 metų vyrams, baigusiems ne mažiau kaip aukštesniąją mokyklą. Nuo 1938 m. aspirantų tarnybos laikas buvo pailgintas iki 15 mėnesių. Aspirantai karo mokykloje išeidavo tik karybos teoriją, o mokytis rikiuotės dalykų būdavo siunčiami į karinius dalinius. Aspirantai būdavo suskirstyti į pėstininkų, artileristų (gabūs matematikai) ir inžinerijos (turintys techninį pasirengimą) mokomuosius būrius. Aspirantai dėvėjo specialią karinę uniformą. Jų mokymas buvo panašus į kariūnų, tačiau dėl trumpesnio laiko labiau „suglaustas“. Aspirantūrą kasmet baigdavo po 40-60 jaunuolių. Baigusieji gaudavo atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnį. Vėliau jie dar būdavo šaukiami į trumpalaikius kursus, po kurių dažniausiai gaudavo aukštesnį karinį laipsnį. Iki 1940 metų buvo išleista 15 aspirantų laidų.
Tačiau šiuo rezervo karininkų rengimo būdu nebuvo apsiribota. Jau prieškario Lietuvoje atsirado poreikis pradėti vykdyti studentų karinį rengimą studijų aukštosiose mokyklose metu. Todėl imta ieškoti galimybių aukštosiose mokyklose įkurti karo mokslo katedras. Karybą buvo siekiama padaryti privalomu dalyku kiekvienam studentui. Be to, buvo rengiamas įstatymas, pagal kurį studijuojantiems karybą, priešingai nei netarnavusiems kariuomenėje, visur būtų teikiama pirmenybė. Prasidėjus Lietuvos okupacijai šis projektas liko neįgyvendintas.
XV kariūnų aspirantų laidą (viso 168 klausytojai) baigė vienas iš pačių žymiausių ir daugiausiai nusipelniusių partizanų – Adolfas Ramanauskas-Vanagas.
FK Avangard Kursk

Istorija

1973 m. pervadintas „Avangardu“.
2016–17 m. sezone tapo trečios pakopos (centro regiono) nugalėtojais ir pateko į antros pakopos pirmenybes.
Nuo 2017 m. dalyvauja Nacionalinėje futbolo lygoje (Antra pakopa).
Aleksandras Polujanskis

Aleksandras Polujanskis, (lenk. Aleksander Połujański; 1814 m. Vilniaus gubernijoje – 1866 m. gegužės 26 d. Varšuvoje, palaidotas Povonzkų kapinėse) – Lenkijos miškininkas, Suvalkijos kraštotyrininkas.

Biografija

Bandė studijuoti Vilniaus medicinos-chirurgijos akademijoje ir Maskvos universitete, 1837 m. baigė Peterburgo Miškų institutą. Dirbo miškininku Kazanės, Vologdos ir Maskvos gubernijose, o nuo 1847 m. – Lenkijos karalystėje. 1949-55 m. buvo Varšuvos gubernatūros miškų skyriaus sekretoriumi, vėliau įsidarbino miškų asesoriumi Augustavo gubernatūroje Suvalkuose. 1859 m. grįžo į Varšuvą, dirbo komisaru Valstybinės Pajamų ir iždo komisijos Miškų ir dvarų skyriuje.
Buvo miškų mylėtojas, daugelį savo išleistų knygų paskyrė miškininkystei. Vertingiausias jo veikalas buvo keturtomis „Lenkijos Karalystės ir vakarinių gubernijų miškų aprašymas“, už kurį Rusijos caras apdovanojo aukso žiedu ir stambia pinigine premija. Kiti du darbai: „Ūkininkavimo miškuose populiarus aprašymas“ ir „Lenkijos miškininkystė“ specialistų buvo įvertinti kritiškai dėl pasenusios informacijos. A. Polujanskis įkūrė ir  1861-65 m. redagavo vienintelį Lenkijos karalystės žurnalą „Rocznik Leśniczi“, taip pat trumpai pasirodžiusį žurnalą „Goniec Leśny i Wiejski“. Straipsnius miškininkystės tematika paskelbė ir kituose periodiniuose leidiniuose.
Dirbdamas Suvalkuose, tarnybiniais reikalais dažnai keliaudavo po girias ir kaimus, stebėdavo gamtą ir valstiečių buitį. Kelionių išdavoje gimė knyga „Kelionės po Augustavo guberniją“. Šis krašto etnografijai, istorijai ir gamtos pažinimui nepaprastai reikšmingas kūrinys iki šiol yra skaitomas ir tyrinėjamas. Keletą puslapių Aleksandras Polujanskis paskyrė ir gubernijoje gyvenusiems lietuviams.
Pabandė savo jėgas ir literatūroje – 1851 m. Varšuvoje išleido poezijos ir prozos dvitomį.
Mindaugas Kazimieras Leonavičius

Biografija

1967 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1962-1971 m. dirbo Metalo pjovimo staklių institute; 1971 m. vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 1971 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1991 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas, 1991-1996 m. Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, 1998–2000 m. Stiprumo mechanikos laboratorijos vedėjas, nuo 2000 m. – jos mokslinis vadovas; nuo 2000 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: konstrukcijų elementų atsparumas irimui ir deformavimui, t. p. jų prisitaikomumas. Daugelio tarptautinių projektų dalyvis. Parengė medžiagų mechanikos mokomųjų knygų ir priemonių, paskelbė mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.
Senovės Armėnija

Armėnų įsigalėjimas

VII a. pr. m. e. Uratiją nusilpnino klajokliai gimiriai, vėliau ji kovojo su Medijos imperija, kuriai nepavyko jos pajungti. Maždaug tuo metu, t. y. valstybinės krizės laikotarpiu, regioną iš vakarų apgyvendino nauja etninė grupė – indoeuropiečiai proto-armėnai. Nėra vieningai sutariama, ar šis apgyvendinimas buvo staigus, susijęs su invazija, ar lėtas (tokiu atveju jau Urartų karalystės klestėjimo laikais regione turėjo gyventi nemažai armėnų). Visuotinai paplitusi teorija teigia, jog proto-armėnai į Mažąją Aziją atsikėlė apie XII a. pr. m. e. (kaip ir kitos idoeuropiečių grupės, pvz., frygai) ir migravo į rytus, kol pasiekė Armėnijos kalnyną. Vadinamoji Armėnijos hipotezė teigia, jog armėnų konsolidacija vyko pačioje Urartų valstybėje.
Bet kokiu atveju, jau VI a. pr. m. e. regionas jau buvo žinomas kaip Armėnija: 521 m. pr. m. e. Achemenidų trikalbiame įraše teritorija babiloniečių kalba dar vadinama „Urartu“, o persų kalba ji jau vadinama „Armina“. Patys armėnai regioną vadino Hayastan, pagal mitinį protėvį Haiką.
Pirmoji etninių armėnų dinastija regione buvo Orontidai, kurie naujai konsolidavo valstybę, apėmusią didelę dalį Urartų imperijos teritorijų. Žinomas jų karalius Tigranas, kurio valdos VI a. pr. m. e. buvo prijungtos prie Achemenidų imperijos. Taip Armėnija tapo satrapija, su sostine Armavyre, tačiau satrapais tapdavo vietiniai Orontidų palikuonys.
IV a. pr. m. e. antrojoje pusėje Achemenidų imperijai pralaimėjus Aleksandrui Makedoniečiui, Armėnija tapo jo imperijos dalimi, o po 301 m. pr. m. e. – pavaldi Seleukidų imperijai. Apie 330 m. pr. m. e. vakarinė dalis istorinės Armėnijos atskilo, nes ten įsitvirtino Aleksandro karvedys Mithridatas. Nuo tada šis regionas žinomas kaip Mažoji Armėnija.
XXX amžius pr. m. e.

Trisdešimtasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 3000 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2901 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXXI amžius pr. m. e. – XXX amžius pr. m. e. – XXIX amžius pr. m. e.
Kirgizijos futbolo varžybos 2019 m.

Galutinė lentelė

<...>Šaltiniai:

Kirgizijos futbolo taurė

<...>
Žemės ūkio socialinis draudimas

Žemės ūkio socialinis draudimas (vok. Landwirtschaftliche Sozialversicherung; LSV) - Vokietijos socialinis draudimas, skirtas savarankiškai dirbantiems žemės, miškų ūkio, sodininkystės sričių verslininkams, jų sutuoktiniams, šeimos nariams, asmenims, draudžiamiems pagal šeimos draudimą (pvz., vaikams). Apima žemės ūkio nelaimingų atsitikimų draudimą (landwirtschaftliche Unfallversicherung, nuo 1885 m.), ūkininkų senatvės draudimą (Alterssicherung der Landwirte - nuo 1957 m. spalio 1 d.), žemės ūkio sveikatos draudimą (landwirtschaftliche Krankenversicherung - nuo 1972 m. spalio 1 d.) ir žemės ūkio slaugos draudimą (nuo 1995 m.).
Liepakojai

Istorija

1945 m. vasario 21 d. Lietuvos partizanų Kęstučio grupę užpuolus enkavedistams, čia vyko Liepakojų mūšis.
Linksmosios kapinės

Linksmosios kapinės (rumun. Cimitirul Vesel) – kapinės, esančios Sapantos miestelyje, Maramurešo apskrityje, Šiaurės Rumunijoje, netoli sienos su Ukraina. Vieta garsėja savo spalvingais antkapiais su originaliu ir poetišku būdu pavaizduotais piešiniais ant jų, apibūdinančiais čia palaidotus žmones bei scenas iš jų pačių gyvenimų. Linksmosios kapinės yra tapusios muziejumi po atviru dangumi ir nacionaline turistų traukos vieta.
Šių kapinių neįprastas bruožas yra tas, kad jų nuotaika skiriasi nuo tarp Europos šalių paplitusio įsitikinimo – tikėjimo, kuris mirtį mato kaip labai rimtą ir formalų įvykį. Ši idėja yra siejama su vietinio Dakijos regiono kultūra, kurios filosofiniai įsitikinimai garantuoja ir pažada sielos nemirtingumą bei ramybę, o mirtį laiko momentu, kupinu džiaugsmo bei geresnio ir gražesnio gyvenimo laukimo.
Salantų akmuo su Laumės pėda

Akmuo

Akmuo išsikiša iš upės dešiniojo kranto į vandenį. Jis apie 1,7 m ilgio, 1,4 m pločio, 0,85 m aukščio. Virš vandens paprastai kyšo iki 40 cm. Pakilus upės lygiui – rudenį ir pavasarį, atsiduria po vandeniu. Akmens paviršiuje yra „Laumės pėda“ vadinamas 17 cm ilgio, 3–8 cm pločio ir 5 mm gylio įdubimas
Teritorijos plotas – 0,0004 ha.
0,2 km į pietvakarius buvo Salantų Laumės kūlis.

Istorija

Vietos gyventojų dėmesį akmuo atkreipė nuo seno. Jis vadinamas Laumės kūliu (liet. Laumės akmeniu), o jo paviršiuje esantis įdubimas – Laumės pėda.
1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR548), 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąrašą (registro kodas M215), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

Tyrimai

1958 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo moklsinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2013 m. – Julius Kanarskas.
Epyras

Geografija

Epyras yra Jonijos jūros rytinėje pakrantėje, ir apima pakrantės atkarpą nuo Oriko įlankos šiaurėje (ties Vliorės miestu Albanijoje) iki Ambracijos įlankos pietuose (ties Prevezos miestu Graikijoje). Šiaurėje jis ribojasi su Ilyrija (Albanija), o pietuose – su Akarnanija. Iš rytų jį nuo Makedonijos ir Tesalijos atskiria Pindo kalnai.
Epyras yra kalnuotas kraštas, čia plyti Dinarinės Alpės. Dėl Jonijos jūros artumo šis kraštas gauna daug lietaus, daugiausia visoje Graikijoje. Svarbiausios Epyro upės yra Vjosė, Acheronas, Arachtas.
Kalnuotumas ir neprieinamumas neleidžia vystyti žemdirbystės. Svarbiausias krašto ūkis yra gyvulininkystė, čia auginama daug avių ir ožkų, vietos garsėja savo sūriais ir pieninkystės produktais. Tačiau dauguma maisto įvežama iš kitų Graikijos vietų.

Senovės Epyras

II tūkst. pr. m. e. yra randama epyriečių gyvenviečių. Tuometinė kultūra patyrė Mikėnų kultūros įtaką, jau tuo metu formavosi svarbiausios šventvietės, tokios, kaip Dzeuso šventykla Dodonoje.
II tūkst. pr. m. e. pabaigoje per Epyrą migravo dorėnai. Jie išstūmė daugumą vietos gyventojų į pietus, o Epyre apsigyveno dorėniškai kalbančios tautos. Čia susiformavo trys pagrindinės gentys: chaonai, molosai ir tesprotai.
Epyras buvo laikomas graikų civilizacijos dalimi, kadangi jo gyventojai epyriečiai (epirotai) kalbėjo vienu iš dorėnų tarmių. Nepaisant nuošalumo, Epyras vaidino ypač svarbų vaidmenį graikų religiniame gyvenime, mat čia buvo šventykla Dodonoje, beveik tokio svarbumo, kaip Delfai.
Tačiau kultūra jie buvo graikų civilizacijos periferijoje ir gerokai skyrėsi nuo kitų regionų, tokių, kaip Atika ar Korintija. Skirtingai nei kitur Graikijoje, Epyre nesusiformavo stiprūs miestai-valstybės. Be to, regionas visada buvo priešiškų barbnarų genčių dėmesio centre: šalies gyventojai kovojo su ilyrais šiaurėje.
Danutė Lašienė

Danutė Lašienė (g. 1943 m. kovo 13 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja terapeutė, endokrinologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

Vyras Liudvikas Lašas. Danutė Lašienė 1966 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1992 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
1966–1971 m. dirbo gydytoja Kauno ligoninėse. 1971–1979 m. dirbo Kauno medicinos universiteto (iki 1989 m. Kauno medicinos institutas, 1989–1998 m. Kauno medicinos akademija) Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos institute, 1978–1991 m. – TSRS medicinos mokslų akademijos Eksperimentinės endokrinologijos ir hormonų chemijos instituto Kauno filiale. Nuo 1991 m. dirba Kauno medicinos universiteto Endokrinologijos institute, 1996–2004 m. Vaikų endokrinologijos, nuo 2004 Bendrosios endokrinologijos laboratorijos vadovė, nuo 1996 m. profesorė. Dviejų išradimų autorė.

Mokslinė veikla

Parengė hipotalamo ir hipofizės sistemos bei periferinių belatakių liaukų funkcinės būklės tyrimo, žemaūgių pacientų registro, stebėsenos, gydymo metodiką, ištyrė keletą augimo hormono preparatų. Nagrinėja osteoporozės ir nutukimo mechanizmus. Pasaulinės augimo hormonų tyrimo asociacijos, Tarptautinės endokrinologų draugijos, Tarptautinio osteoporozės fondo narė. Parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.
Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetas

Raida

Fakulteto istorijos pradžia yra 1920 m., kuomet 1920 m. sausio 27 d. lietuvių inteligentija oficialiai įsteigė Aukštuosius kursus, kuriuos sudarė šeši skyriai: humanitarinis, juridinis (teisinis), gamtos, medicinos, matematikos ir fizikos bei technikos. 1922 m. įsteigus Lietuvos universitetą, Humanitarinis skyrius tapo Humanitariniu fakultetu.
Nuo pat įkūrimo LU Humanitarinis fakultetas tapo svarbiu šalies intelektualinio gyvenimo centru. Čia dirbo ir dėstytojavo tuometiniai Lietuvos intelektualai, tokie kaip Juozas Tumas-Vaižgantas, Zenonas Ivinskis, Mykolas Biržiška, Balys Sruoga, Vladas Dubas ir kiti to meto šviesuoliai. Fakulteto bendruomenėje dalyvavo ir užsieniečiai, tokie kaip šveicaras Alfredas Sennas, vokietis Horstas Engertas, rusai Levas Karsavinas, Ivanas Lappo, suomis Vosylius Sezemanas. Fakultete buvo išleisti pirmieji vadovėliai lietuvių kalba, formavosi lietuviška mokslo terminologija.
1930 m. HMF buvo patvirtintos 12 katedrų. Padedant atkurti Vilniaus universitetą, 1940 m. pradžioje iš VDU į sostinę buvo perkelti Humanitarinių mokslų ir Teisių fakultetai, todėl VDU HMF profesūra bei bibliotekos fondai tapo pagrindu, ant kurio formavosi VU humanitariniai mokslai. 
1989 m. atkuriant VDU, Humanitarinių mokslų fakultetas buvo įsteigtas tarp pirmųjų atkurtojo universiteto fakultetų. Kadangi sovietmečiu VDU uždarius, Kaune nebeliko humanitarikos židinio, jo atkūrimas žymėjo ir humanitarikos atkūrimą Kaune. 
Tarp pirmųjų fakulteto dekanų buvo lietuviai išeiviai Bronius Vaškelis ir Kęstutis Žygas. Tarp žymesniųjų atkurtojo VDU HMF dėstytojų bei mokslininkų buvo Egidijus Aleksandravičius, Alvydas Butkus, Ineta Dabašinskienė, Asta Gustaitienė, Rūstis Kamuntavičius, Zigmantas Kiaupa, Rūta Marcinkevičienė (Petrauskaitė), Jonas Vaičenonis, Norbertas Vėlius, Aurelijus Zykas ir kt.
Ilgą laiką po atkūrimo VDU HMF buvo įsikūręs pastate esančiame adresu Donelaičio g. 52, o nuo 2016 m. fakultetas užima pastato esančio Putvinskio g. 23 dalį: 2-4 aukštus.

Struktūra

2017 metais fakultetą sudarė 4 katedros, 1 institutas ir 6 centrai.

Studijų programos

2017 m. fakultetas turėjo 12 bakalauro, 8 magistrantūros ir 4 doktorantūros programas.
Dašoguzas

Istorija

Dašoguzas įsikūrė 1681 m. kaip pakelės poilsiavietė. XIX a. pradžioje buvo tvirtovė. 1924 m. gavo miesto teises.
Šilalės rajono taryba 1990–1995 m.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Šilalės rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Tao-Klardžetija

Geografija

Tao-Klardžetijos regionas užima kalnuotas sritis, kurias sudaro Mažasis Kaukazas ir kitos kalnų grupės. Arsiani kalnai dalija regioną į rytinę ir vakarinę dalis. Vakarinėje dalyje išskiriami mažesni regionai Tao, Klardžetija, Šavšetija, Adžarija, o rytinėje – Meschetija, Erušetija, Džavachetija, Artaanija, Kola.

Istorija

Apie 3000 m. pr. m. e. regionas priklausė bronzos amžiaus Kuros-Arakso kultūrai. I tūkst. pr. m. e. regione gyveno protogruziniškos tautos, kurios buvo sukūrusios Diaochi, Kolchidės ir Iberijos valstybes.

Nepriklausomybės netekimas

1551 m. Samcchės atabegatas buvo inkorporuotas į Osmanų imperiją, nors kai kurios atabegato dalys buvo prijungtos vėliau. Regione pradėta intensyvi islamizacija bei tiurkizacija, bažnyčios paverstos mečetėmis, atsirado daug gruzinų musulmonų.
1801–1810 m. Rusijai prijungus Kartlijos, Kachetijos, Imeretijos karalystes, po 1877-1878 m. Rusijos-Turkijos karų, prie jos teritorijos buvo prijungta ir Tao-Klardžetija. Tačiau 1918 m. Brest-Litovsko sutartimi dalis istorinio Tao-Klardžetijos regiono buvo atiduota Turkijai. Nors Gruzijos Demokratinė Respublika 1918–1922 m. išsaugojo šias teritorijas, tačiau stodama į TSRS, buvo priversta jas atiduoti Turkijai. Tokia situacija yra išlikusi ir dabar. Turkiškoje dalyje gyventojai gruzinai buvo islamizuoti ir sutiurkinti. Gruzijos pusėje šiame regione gyvena ypač daug musulmonų, armėnų, adžarų.
Alfonsas Eidintas

Biografija

1969 m. baigė Vaiguvos vidurinę mokyklą, 1973 m. Vilniaus pedagoginį institutą (VPI). 1973–1986 m. VPI asistentas, docentas, 1983–1986 m. Visuotinės istorijos katedros vedėjas. 1984–1985 m. stažavo JAV Viskonsino-Madisono universitete pas profesorių Alfredą Erichą Seną. 1986–1993 m. Lietuvos istorijos instituto skyriaus vedėjas, 1987–1992 m. ir direktoriaus pavaduotojas. 1990 m. istorijos mokslų daktaras. 
1993–1997 m. Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius JAV , 1994–1998 m. dar ir Meksikoje, 1995–2000 m. Kanadoje. 2000–2002 m. dirbo LR užsienio reikalų ministerijoje, dėstė Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute; 2001 m. profesorius. 2002–2006 m. Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Izraelyje  bei Kiprui, PAR, Nigerijai, nuo 2003 m. ir Etiopijai. 2006–2009 m. ambasadorius Norvegijoje.  2010–2012 m. URM Pirmininkavimo ESBO departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2012 - 2017 m. buvo Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Graikijoje, Kipro Respublikai bei Albanijos Respublikai , nuo 2013 m. dar ir Albanijai bei Kiprui.
Iki 2019 m. A. Eidintas buvo URM ambasadorius ypatingiems pavedimams.
Vedęs; žmona Birutė, mokytoja. Dukros Aistė ir Monika Albina, sūnus Donatas.

Mokslinė veikla

Parašė apie 50 straipsnių ir daugiau nei 20 knygų lietuvių emigracijos, XX amžiaus Lietuvos istorijos klausimais, Lietuvos prezidentų Antano Smetonos, Aleksandro Stulginskio ir Kazio Griniaus biografijas. Tyrinėjo holokaustą Lietuvoje, Izraelio valstybės atsiradimą, šiuolaikinę diplomatiją. Parašė istorinių romanų trilogiją: „Ieškok Maskvos sfinkso“ (2006), „Erelio sparnų dvelksmas“ (2008) ir „Aukštai šaltos žvaigždės“ (2009).
Talino rotušė

Talino rotušė (est. Tallinna raekoda) yra Estijoje, Talino senamiestyje.
Talino rotušė yra vienintelė išlikusi gotikinio stiliaus rotušė Šiaurės Europoje, garsėjanti 64 metrų aukščio aštuonkampiu bokštu. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Revelio rotušė paminėta 1322 m. Tuo metu tai buvo vienaaukštis pastatas pastatytas iš kalkakmenio. XIV a. pabaigoje, kai pakilo Revelio prekybinė reikšmė Hanzos sąjungoje, rotušę imta perstatinėti. 1402−1404 m. buvo pastatytas antras aukštas, įrengta ceremonijų salė ir pastatas įgavo reprezentatyvią išvaizdą. Tokia savo išvaizda rotušė atitiko turtingo Hanzos miesto reikalavimus.
1530 m. ant rotušės bokšto buvo įrengta vėtrungė, kurią gyventojai ėmė vadinti Senuoju Tomu, miesto sargu. Miesto sargas saugo miestą jau beveik 500 metų.
2004 m. Talino rotušei sukako 600 metų.
Dievas su mumis

Turinys

1945 m. gegužės pradžioje Kanados kariuomenės dalinys, vadovaujamas kapitono Milerio, įsikuria buvusioje darbo stovykloje, į kurią netrukus atgabenama 3 tūkstančiai vokiečių belaisvių. Pastariesiems imasi vadovauti pulkininkas fon Bleicheris ir netrukus grąžina įprastą kariuomenėje tvarką, priversdamas jam paklusti visus vokiečių karius ir nubausdamas mėginančius pabėgti. Tarp Bleicherio ir Milerio klostosi įtempti santykiai, tačiau kapitonas pamažu nusileidžia, sudarydamas sąlygas vokiečiams patiems organizuoti stovyklos vidinę tvarką.
Tuo metu kapralui Jelinekui, atsakingam už krovinių pervežimus ir virtuvę, įkliūva 2 dezertyrai: jau 8 mėnesius besislapstantis buvęs jūreivis Bruno Grauberis ir prieš kelias dienas prie jo prisidėjęs ir paklausęs raginimo mesti ginklą kapralas Šulcas. Kadangi Jelinekui trūksta darbo jėgos, jis pasiima vokiečius pas save. Pastarieji nebando bėgti, keliauja su juo vienu sunkvežimiu ir jau patiki, kad karas jiems baigėsi, tačiau vyresnybė, sužinojusi apie juos, perkelia į stovyklą prie kitų belaisvių.
Grauberis ir Šulcas, apsirengę civiliais drabužiais, netrukus apkaltinami dezertyravimu ir jiems organizuojamas tribunolas. Nors šiedu ir prieštarauja, tvirtindami, kad karas jau visiems baigėsi, tribunolas, remadamasis tuo, kad dezertyravimo faktas įvyko anksčiau nei vokiečių karinė vadovybė nusišalino nuo sprendimų priėmimo, nuteisia juos mirti.
Pulkininkas Bleicheris kreipiasi į kapitoną Milerį pranešdamas apie paskirtą nuosprendį ir pareikalauja ginklų, kad vokiečių baudžiamasis būrys galėtų įvykdyti egzekuciją.
Mileriui atsisakius, visa stovykla pradeda nepaklusnumo akciją. Kapitonas įsako nekreipti į tai dėmesio ir išvyksta į miestą, kur meras organizuoja priėmimą karo pabaigos paskelbimo proga. Čia jis mėgina pasitarti su senu pažįstamu generolu Snou, tačiau šis neturi tam laiko ir skubiai išvyksta.
Grįžęs į stovyklą Mileris iškviečia Bleicherį reikalaudamas nutraukti akciją, tačiau jis atsisako, toliau reikalaudamas ginklų. Pulkininkas uždaromas į areštinę, o Milerio vadovaujami kariai šūviais priverčia vokiečius grįžti į barakus.
Savo kabinete Mileris randa generolą Snou, kuris ne tik nepritaria šio veiksmams, bet, įteikdamas jam majoro laipsnį, primena, kad kareivis yra davęs priesaką ir uniformos atsisakymas yra nusikaltimas, nesvarbu kokiai kariuomenei jis priklauso. Be to, stovykla netrukus turi pasipildyti naujais belaisviais ir juos gali būti sunku suvaldyti, jei bus pažeista vidinė tvarka.
Generolui išvykus, Mileris paleidžia iš areštinės Bleicherį ir pastarasis vėl pareikalauja ginklų. Gegužės 13d., praėjus 5 dienoms po oficialios Vokietijos kapituliacijos, majoras Mileris duoda nurodymą išduoti vokiečių baudžiamajam būriui keletą vienu šoviniu užtaisytų šautuvų, kad šie galėtų įvykdyti tribunolo nuosprendį dezertyrams.

Apdovanojimai

1971 m. filmo prodiuseris Silvio Clementelli buvo apdovanotas Italijos kino žurnalistų sindikato „Sidabriniu kaspinu“.
Šniūraičiai

Istorija

1982 m. prie Šniūraičių prijungti Kurai. Iki 2009 m. veikė pradinė mokykla – Radviliškio V. Kudirkos mokyklos skyrius.
2009 m. sausį-rugsėjį buvo seniūnaitijos centras.
Kinčao

Kinčao (isp. Quinchao) – sala pietų Čilėje, Čilojės salyne, 2 km į rytus nuo Čilojės salos, atskirta Dalkahuės sąsiauriu. Patenka į Los Lagoso regioną (Čilojės provincija). Plotas – 134,6 km². Pakrantės ilgis – 85,9 km.
2002 m. Kinčao saloje gyveno 7984 žmonės. Saloje yra didžioji dalis Kinčao komunos ir visa Kurako de Veleso komuna. Pagrindinės gyvenvietės – Ačao ir Kurako de Velesas. Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu. Pasiekiama keltu iš Čilojės (Dalkahuės). Saloje yra medinės Kinčao ir Ačao bažnyčios, patenkančios į UNESCO saugomų Čilojės bažnyčių sąrašą.