google/wiki40b huggingface dataset:
Kordiljeros

Geografija ir klimatas

Ilgis daugiau nei 18 tūkst. km. Plotis iki 1600 km Šiaurės Amerikoje, iki 900 km Pietų Amerikoje. Išsidėsčiusios JAV, Kanados, Meksikos, Centrinės Amerikos šalių, Kolumbijos, Bolivijos, Peru, Ekvadoro, Čilės ir Argentinos teritorijose. Beveik per visą savo ilgį sudaro vandenskyrą tarp Ramiojo ir Atlanto vandenyno baseinų. Taip pat daro labai didelę įtaką Amerikos klimatui. Pagal aukštį nusileidžia tik Himalajams ir kai kuriems Centrinės Azijos kalnams. Aukščiausios viršukalnės – Makinlis (6193 m) ir Akonkagva (6960 m). Kordiljeros dalijamos į Šiaurės Amerikos Kordiljeras (Šiaurės Amerikoje) ir Andus (Pietų Amerikoje). Kordiljeros išsidriekusios beveik per visas klimatines zonas, išskyrus subantarktinę ir arktinę, dėl to pasižymi labai didele landšaftų įvairove. Sniego riba Aliaskoje yra 600 m aukštyje, Ugnies Žemėje – 500-700 m, ties pusiauju – 6000-6500 m. Aliaskoje ir Čilėje Kordiljerų ledynai leidžiasi tiesiai į Ramųjį vandenyną. Tropinėse juostose ledynai dengia tik aukščiausias viršūnes. Bendras ledynų plotas – 67 tūkst. km².

Geologija

Kordiljeros susidarė Ramiojo vandenyno tektoninei plokštei ir kitoms, mažesnėms plokštėms (Naskos, Kokosų plokštėms), palindus po žemyninėmis Pietų ir Šiaurės Amerikos plokštėmis. Tai jauni kalnai, todėl aktyvūs seisminiai ir vulkaniniai procesai (~80 veikiančių ugnikalnių).
Barzdūnai

Istorija

Barzdūnų apylinkėse gyventa jau pirmo tūkstantmečio pradžioje. 1897 m., pro Barzdūnus tiesiant kelią Žibai-Ramučiai, rastas II-III a. kapinynas; 1897–1898 m. tyrinėjo vokiečių archeologas Adalbertas Becenbergeris (Adalbert Bezzenberger) (1851–1922); ištirti 9 griautiniai kapai, kuriuose mirusieji laidoti nedeginti po akmenų grindiniu; rastos įkapės – geležiniai dalgiai, įmovinis kirvis, žalvariniai antkakliai su trimitiniais ir kūginiais galais, ritiniai ir statinėliniai smeigtukai, kabučiai, apskrito pjūvio apyrankės, trys Romos monetos, amalio karoliai; radiniai perduoti į Karaliaučiaus „Prūsijos“ muziejų (neišliko).
1614 m. Barzdūnų dabartinėje teritorijoje minimas gyventojas Peter Barzden, o jau 1651 m. Prūsijos kurfiursto žemės nuosavybės dokumentuose – Barzdūnų kaimas.
XVII a. pirmoje pusėje Barzdūnuose įkuriamas dvaras, kurio pagrindą sudarė Šilokarčemos valsčiaus tarėjo Franco Dorno turėti 3 ūbai (apie 52 ha) žemė; Barzdūnų dvarui dar priklausė ariama žemė Kirlikų kaime ir pievos tarp Šilokarčiamos ir Šyšos upės. XVII a. antroje pusėje dvarą įsigijo Martinas Cimermanas, tuo laiku kaimas ir dvaras vadintas Cimermaniškiais. 1728 m. Barzdūnų dvaro valdytojas G. Šperberis dar įsigijo karčiamą ir 9 ūbus 7 margus žemės Verdainėje, ir 97 rykštes žemės Šlažuose. Vėliau Barzdūnų dvaro valdytojais buvo Weckau, Rūmų Teismo advokatas Philipp Belger, valdžios tarėjas, Klaipėdos masonų Memphis ložės įkūrėjas Friedrich Radke. XIX a. pab., valdant Francui Radkei, Barzdūnų dvaras buvo išparceliuotas, dvarvietėje įsikūrusi nauja gyvenvietė buvo vadinama Mažuoju Berlynu.
1850 m. Barzdūnuose katalikai, nusipirkę žemės sklypą, įrengė kapines, kurios sovietmečiu buvo praplėstos, o 1983 m. atidarytos naujos. Tarpukaryje Barzdūnuose buvo ir žydų kapinės, kurias 1939 m. hitlerininkai jas sunaikino.
1904 m. Barzdūnų kaime pastatyta plytinė.
1905 m. Barzdūnuose gyveno 37 % lietuvninkų.
1909 m. Barzdūnuose graužduobėje surastas mamuto kaulas su negiliu įpjovimu iš vėlyvojo ledynų laikotarpio; perduotas į Karaliaučiaus „Prūsijos“ muziejų (neišliko).
1913 m. dalis Barzdūnų prijungti prie Šilutės.
Tarpukaryje Barzdūnų miškelyje buvo „Šveicarų slėnio“ restoranas.
Nuo 1938 m. rudens iki 1939 m. kovo 24 d. Barzdūnų kaime veikė privati lietuvių mokykla, išlaikoma Klaipėdos krašto mokyklų draugijos.
1948 m. Barzdūnų žvyro karjere rasti keli daiktai iš IX-XIII a., saugomi Šilutės muziejuje.
1997 m. buvo 50 ūkių, 2003 m. tik 10 ūkių laikė 26 galvijus.
Antonas Potockis

Biografija

Voluinės vaivados, Sokalio seniūno Mykolo Potockio ir jo antros žmonos Marcijonos Oginskos sūnus.

Šeima

Žmona − Liudvika Šaniavska ( 1730−1785.7.27, Londonas), Lietuvos didžiojo medžioklio Fabiojono Šaniavskio ir Eleonoros Potockos duktė, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo
Simeuluė

Simeuluė (indonez. Simeulue) – sala Indonezijoje, Indijos vandenyne, 150 km nuo vakarinių Sumatros krantų. Įeina į Ačeho ypatingąjį regioną. Sudaro regenciją. Plotas 1754,1 km². 57 tūkst. gyventojų (2000 m.). Svarbiausias miestas ir regencijos centras – Sinabangas.
Salos kranto linijos ilgis 381,5 km. Centrinėje dalyje yra kalnų, iškylančių į 480 m aukštį. Simeulės salą dengia tropiniai miškai. Auginamos kokosų palmės, kaučiukas. Miškininkystė, buivolų auginimas, žvejyba.
Netoli Simeuluės salos yra 2004 m. žemės drebėjimo, sukėlusio milžinišką cunamį, epicentras. Cunamio metu salos pakrantės buvo užlietos vandeniu iki 2 metrų lygio.
Akmuo Rapolas

Akmuo Rapolas – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, gamtos paminklas Panevėžio rajone, apie 1,5 km į rytus nuo Krekenavos. Paskelbtas valstybės saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76.
Riedulys stūkso Panevėžio miškų urėdijos Krekenavos girininkijos teritorijoje (87 kv., 25 skl.), Varnakalnio miške tekančio Linkavos upelio, vieno iš Nevėžio intakų, vagoje, Krekenavos regioniniame parke. Pasiekiamas iš kelio  3003  Ramygala–Krekenava  pagal įrengtas nuorodas. Link akmens driekiasi pažintinis Girinio takas. Pusės kilometro ilgio take gausu informacijos apie mišką, galima užlipti į apžvalgos bokštelį, išvysti pro medžių tankmę Linkavos slėnį bei skardį, įrengtos atokvėpio vietos, Girinio pavėsinė. Kai kurie žmonės Rapolą dėl savo nemenko dydžio pavadina Puntuko broliu.

Duomenys

Akmuo yra 14,54 m apimties, 2,55 m aukščio, 5,14 m ilgio ir 4,18 m pločio. Uoliena – blastoklazitas (kataklazuotas granitogneisas).
Turkino kalnas

Turkino kalnas (isp. Pico Turquino) – Kubos aukščiausias taškas. Yra salos pietrytinėje dalyje, Siera Maestros kalnagūbryje, Kubos Santjago provincijoje. Kalno aukščiausias taškas – 1974 m. Kalnas ir jo apylinkės sudaro Turkino nacionalinį parką (229,38 km²).

Istorija

Kaip manoma, kalno pavadinimas kilęs iš turkio (isp. turquí) viršūnės. Pavadinta dėl mėlynos spalvos atspalvių, kurie matosi iš tam tikrų vietų. Pirmą kartą jis buvo paminėtas pavadinimu – Tarquino pieštame Gerardo Kramerio žemėlapyje, XVIII a. pab.
Aurelijus Stražnickas

Biografija

Nuo vaikystės domėjosi krepšiniu, futbolu ir šachmatais, o 2006-2009 m. pradėjo intensyviai treniruotis lengvojoje atletikoje. 2010 m. kovo 20 d. lydėjo pirmoji sėkmė: per Klaipėdoje vykusį Lietuvos kurčiųjų uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatą penkiolikametis užėmė antrą vietą 60 m sprinto ir 4x200 m estafetės rungtyse.
Vilniaus Dievo Motinos Ėmimo į Dangų soboras

Istorija

Viena seniausių krikščioniškųjų šventovių Vilniuje. Kaip skelbia paminklinė lenta prie įėjimo, cerkvė pradėta statyti 1346 m. Algirdo žmonos Marijos iniciatyva, pašventinta 1348 m. 1495 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras čia tuokėsi su Ivano Didžiojo dukra kunigaikštiene Elena (kuri čia ir palaidota 1513 m.). Juos tuokė archimandritas Makarijus, vėliau nukankintas totorių ir paskelbtas šventuoju. Jo vardu pavadinta dešinysis katedros priestatas. 1511–1522 metais perstatyta kunigaikščio Konstantino Ostrogiškio pastangomis.
1609 m., po Brastos unijos paskelbimo, cerkvė atiteko unitams. Po 1748 m. visame Vilniuje siautėjusio gaisro stipriai nukentėjo ir buvo apleista. 1808 m. buvo perduota Vilniaus Universitetui. Pastate pagal Karolio Podčašinskio projektą 1822 m. buvo įrengtas anatomikumas, auditorijos, biblioteka. Vėliau čia buvo kareivinės, sandėliai, archyvas ir net kalvė. 1865–1868 metais pagal Nikolajaus Čagino projektą cerkvė buvo atstatyta ir grąžinta tikintiesiems.
1946 m. cerkvė turėjo 424 parapijiečių. Tarybiniais laikais, 1948 m. parapija buvo oficialiai įregistruota. 1949 ir 1957 metais buvo atlikinėjamas kapitalinis cerkvės remontas, o 1980 ir 1998 metais ji buvo restauruojama.
Nuo 2010 m. Vilniaus ir Lietuvos arkivyskupijai vadovauja Metropolitas Inocentas.
Pajagvai

Pajagvai – gvajkurų gentis, gyvenusi Šiauriniame Čiake, į vakarus nuo Paragvajaus upės, nuo Pantanalio šiaurėje iki dabartinės Čiako provincijos pietuose. Pajagvai kalbėjo gvajkurų šeimai priklausančia pajagvų kalba (kartais laikoma gvajkurų kalbos dialektu).
Tai buvo klajokliai, besivertę medžiokle ir žvejyba, su savo kanojomis dominavę Paragvajaus upėje. Kariavo su dešiniajame krante gyvenusiais gvaraniais, vogdavo jų derlių. 1537 m. su pajagvais ties Kandelarija susidūrė ispanų keliautojas Juan de Ayolas, kitais metais buvo jų nužudytas, kuomet grįžo iš savo ekspedicijos po Gran Čiaką. Įkūrus Asunsjoną puldinėdavo ispanų laivus.
1719 m. pajagvų gentys sarigués, cadigué, kadigué sudarė sąjungą su kitais gvajkurais ir užpuolė portugalų teritorijas Pantanalyje. Tacumbú gentis 1750 m. sudarė taiką su gubernatoriumi Rafael de la Moneda.
Mirusius laidojo Paragvajaus upės salose.
Manoma, kad nuo pajagvų kilo Paragvajaus upės, o vėliau ir valstybės pavadinimas, kadangi Payaguá-y gvaranių kalba reiškia „pajagvų upė“.
Kibirkštis (Smolenskas)

Istorija

Leido Lietuvos darbininkų spaudos draugija, faktiškai – LKP CK. Ėjo nereguliariai. Tiražas 800–1500 egz.
Išspausdino dokumentų apie aušrininkus ir varpininkus, recenzijų apie Lietuvoje išleistas knygas, periodinius leidinius, skelbė politinę publicistiką, grožinės literatūros kūrinius.
Bendradarbiavo Albinas Bernotas, Karolis Didžiulis, Juozas Matulis, Bronius Pranskus, Eugenija Tautkaitė, Juozas Vitas ir kt.
Redagavo Zigmas Angarietis ir Vincas Kapsukas.
Nagų įaugimas

Onichokriptozė (sen. gr. ὄνυξ „nagas“ + κρυπτός „slaptas“), nagų įaugimas (lot. unguis incarnatus) – skausminga būklė, kai nago kraštas ar kampas, praduria nago krašto odą arba viršūnę. Dažniausiai įaugantis nagas yra kojos ar rankos nykščio. Tokia būklė dažnai gali komplikuotis uždegimu, tuomet yra taikomas chirurginis gydymas.

Profilaktika

Itin svarbu pasirūpinti tinkama avalyne – ne ankšta ir patogia. Taip pat svarbus tinkamas nagų kirpimas – neužapvalintas, tiesus, nepaliekant aštrių kampų. Taip pat svarbu saugoti pėdą nuo traumų. Pastebėjus įaugantį nagą svarbu skubiai imtis gydymo.
Mucu

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – raukšlėtalapis erškėtis, medis – kapoklinis tujenis, paukštis – gulbė giesmininkė.
Mis Lietuva 2009

Mis Lietuva 2009 – gražiausios 2009 m. Lietuvos merginos rinkimai. Konkursas pirmą kartą vyko realybės šou forma. Konkursas transliuotas per Lietuvos ryto TV. Jo vedėjas - Audrius Bružas. Kas savaitę iš varžybų buvo pašalinama po vieną dalyvę. Finaliniame etape konkurso nugalėtoją išrinko speciali komisija, o daugiausiai žiūrovų balsų surinkusi mergina pelnė Mis Publika titulą. Nugalėtoja buvo paskelbta spalio 11 d., kurią tapo Vaida Petraškaitė iš Kauno.
Zenona Gylienė-Lelėnaitė

Zenona Gylienė-Lelėnaitė (g. 1919 m. rugsėjo 4 d. Tuloje, Rusija) – pianistė, muzikos mokytoja, chorvedė.

Biografija

Tėvas Zenonas Lelėnas – agronomas, mokęsis Tulos aukštojoje žemės ūkio mokykloje. 1920 m. su šeima grįžo į Lietuvą ir buvo Utenos apskrities agronomas. 1930 m. vasarą į Uteną atvykęs dirigentas Antanas Ilčiukas apsigyveno pas Lelėnus. Tuomet Utenoje jis vadovavo muzikos kursams, fortepijonu skambinti mokė ir Zenoną. Antanui Ilčiukui išvykus, Zenoną skambinti fortepijonu mokė pianistė Glezerienė.
1940 m. baigusi Utenos „Saulės“ gimnaziją, 1940–1944 m. studijavo Kauno konservatorijoje (E. Žilinskienės-Matiukienės ir Stasio Vainiūno fortepijono klasė). Chorvedybos mokė kompozitorius Stasys Šimkus.
1944–1974 m. – Utenos 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, vokalinių ansamblių ir solistų vadovė. Chorai buvo parengiami Utenos rajono ir kai kurioms respublikinėms dainų šventėms, daug koncertavo, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei mokytoja parengė vyresniųjų klasių mišrųjį chorą. 1964–1974 m. – Utenos vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytoja, 1974–1978 m. – Jasonių (Utenos raj.) vaikų namų muzikos vadovė.
Z. Gylienė buvo nepakeičiama chorų, vokalinių ansamblių ir solistų akompaniatorė, daugelio Utenos rajono dainų švenčių dirigentė. Jos duktė Vilija Gylytė-Jonuškienė yra muzikos mokytoja ir chorų vadovė Utenoje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Sonaras

Sonaras (angl. sonar, iš angl. sound 'garsas' + navigation 'navigacija' + ranging 'nuotolio nustatymas') – prietaisas, naudojamas po vandeniu esantiems kūnams aptikti.
Skiriamos dvi sonarų rūšys – aktyvūs ir pasyvūs. Sonarai veikia paprastu principu matuojant laiką, kurį aidas užtrunka grįždamas į šaltinį. Aidas paverčiamas elektriniais signalais, kurie sonaro ekrane suformuoja kūno (nuo kurio atsispindėjo banga) vaizdą. Dažniai naudojami sonarų prietaisuose būna nuo infragarso iki ultragarso.
Nasdaq Tallinn

„Nasdaq Tallinn“ (iki 2015 m. – Nasdaq OMX Tallinn) – vienintelė reguliuojama biržos operatorė Estijoje, teikianti prekybos, listingo ir informacijos paslaugas. Ją valdo JAV VP biržų operatorė „Nasdaq“. „Nasdaq Tallinn“ kartu su „Nasdaq Vilnius“, „Nasdaq Riga“ sudaro bendrą „Nasdaq Baltic“ rinką. 2017 m. „Nasdaq“ Šiaurės šalių ir Pabaltijo biržų apyvarta siekė 704 mln. eurų, „Nasdaq Baltic“ – 259 mln. eurų, „Nasdaq Tallinn“ – 158 mln. eurų.

Prekybos laikas

Prekyba vertybiniais popieriais vyksta darbo dienomis 10:00 - 16:00.
Mil Mi-26

Mi-26 (rus. Ми-26, NATO pavadinimas – Halo) – Rusijos (anksčiau – Tarybų Sąjungos) transportinis sraigtasparnis, naudojamas tiek civilinėje, tiek karinėje aviacijoje. Šiuo metu tai yra sunkiausias ir galingiausias gaminamas sraigtasparnis pasaulyje. Mi-26 gamina sraigtasparnių fabrikas Миль.
Pirmą kartą pakilo 1977 metų gruodžio 14 dieną. Kariuomenėje pradėtas naudoti 1983 metais.
Mi-26 buvo pirmasis sraigtasparnis su aštuonsparniu sraigtu.
Keliamoji galia – iki 20 tonų.
Privati aukštoji mokykla

Privati aukštoji mokykla - aukštoji mokykla, didžiąja dalimi arba visiškai finansuojama privataus sektoriaus; nevalstybinė aukštoji mokykla.
TSRS Aukščiausioji Taryba

TSRS Aukščiausioji Taryba (rus. Верхо́вный Сове́т СССР, Verchovnyj Sovet SSSR) buvo aukščiausiasis TSRS valstybinės valdžios organas. Iki 1936 metų vadinosi Visos Rusijos Centro Vykdomasis komitetas (rus. Всероссийский Центральный Исполнительный Комитет ar ВЦИК, arba romanizuotai,VCIK), kurio pilnas pavadinimas buvo Visos Rusijos darbininkų, valstiečių, Raudonosios Armijos ir kazokų deputatų Centro Vykdomasis komitetas (Всероссийский Центральный Исполнительный Комитет Советов рабочих, крестьянских, красноармейских и казачьих депутатов).

Rinkimai

1938-1989 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos nariai buvo renkami tiesioginių rinkimų būdu ir paprastai rinkdavosi į sesijas du kartus per metus. 1989-1991 m. buvo nuolat veikiantis parlamentas, renkamas TSRS Liaudies deputatų suvažiavime. Aukščiausiosios Tarybos įgaliojimų kadencija 1936-1977 m. buvo 4 m., 1977-1991 m. - 5 metai.

TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas

Aukščiausiajai Tarybai vadovavo kiekvieno šaukimo darbo pradžioje abiejų rūmų bendrai iš deputatų tarpo renkamas Prezidiumas. Prezidiumą sudarė pirmininkas, pirmininko pirmasis pavaduotojas, 15 pavaduotojų (nuo kiekvienos respublikos po vieną), prezidiumo sekretorius ir dar 20 narių.
Prezidiumas turėjo teisę ratifikuoti ir denonsuoti tarptautines sutartis, atšaukti įstatymams prieštaraujančius TSRS Ministrų Tarybos nutarimus, įvesti visoje TSRS ar atskirose jos vietovėse karo padėtį, skelbti pilną ar dalinę mobilizaciją, skelbti karą ir referendumus, skirti TSRS diplomatinius pasiuntinius ir priimti kitų šalių pasiuntinių įgaliojamuosius raštus, taip pat aiškinti įstatymus, atleisti nuo bausmės, suteikti TSRS pilietybę ar ją atimti, steigti TSRS ordinus, medalius, garbės vardus ir jais apdovanoti, įvesti karinius laipsnius ir diplomatinius rangus bei skirti ir atleisti aukščiausią karinę vadovybę. Tarp Aukščiausiosios Tarybos sesijų Prezidiumas atstovaudavo Tarybą santykiuose su užsienio valsybėmis. Prezidiumas skirdavo ir atleisdavo TSRS ministrus (vėliau patvirtinant AT Tarybos sesijoje). Prezidiumas turėjo teisę paleisti Aukščiausiąją Tarybą ir skelbti priešlaikinius rinkimus.
Prezidiumas savo valią išreikšdavo leisdamas įsakus.
Aktyvusis elektroninis paštas

Aktyvusis elektroninis paštas (angl. Push E-Mail) – mobiliojo telefono ryšio paslauga, kai iš elektroninio pašto serverio į telefoną siunčiamas pranešimas apie gautus naujus elektroninius laiškus.
Šią paslaugą turi palaikyti elektroninio pašto paslaugų teikėjas, be to, mobiliajame telefone turi būti el. pašto prieiga.
Pašto pristatymu į mobilų įrenginį rūpinasi aktyviojo el. pašto tarnybinė stotis (elektroninio pašto agentas), kuris perduoda gautus laiškus į serverį atitinkamiems vartotojams (elektroninio pašto klientas).
Guolis (mechanika)

Riedėjimo guoliai

Jie besisukančius velenus išlaiko reikiamoje padėtyje ir priimdami veikiančias apkrovas, perduoda jas korpusui. Šie guoliai nuo slydimo guolių skiriasi tuo, kad tarp dviejų žiedų yra riedėjimo kūnai, kurie, velenui sukantis, rieda žiedais. Ši sandara slydimo trintį pakeičia riedėjimo trintimi, todėl riedėjimo guolių trinties koeficientas 20-25 % mažesnis negu slydimo guolių. Riedėjimo guoliai dirba su mažesniais energijos nuostoliais ir mažiau įšyla. Jų trinties momentas mažai priklauso nuo sukimosi dažnio. Juos nesunku tepti, paprasta prižiūrėti. Riedėjimo guoliai yra standartizuoti tarptautiniu mastu, ir tai palengvina jų pakeičiamumą. Velenų medžiagoms ir jų terminiam apdirbimui nėra keliami aukšti reikalavimai. Dėl šių pranašumų riedėjimo guoliai naudojami daugumos mašinų atramose.
Tačiau nepaisant pranašumų, riedėjimo guoliai turi ir trūkumų. Jie yra jautrūs smūgiams, labiau nei slydimo guoliai žadina virpesius ir triukšmą. Jų leistinas sukimosi dažnis mažesnis nei slydimo guolių su skystąją trintimi. Riedėjimo guolių funkciškumas labai priklauso nuo žiedų tarpusavio persikreipimo laisvumo, bei ašinio įveržimo. Todėl mašinos yra kruopščiai surenkamos. Jie jautrūs dulkėms, dėl to guolių mazgai turi būti kruopščiai sandarinami.
Molinės

Istorija

Kaimo šiaurinėje dalyje būta senovės gyvenvietės. TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Bubių apylinkės „Tarybinio artojo“ kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Kurtuvėnai – 11 km 
 Pikužiai – 2 km
BUBIAI – 12 km 
 Bazilionai – 4,5 km 
 Gyliai – 0,5 km
ŠIAULIAI – 26 km 
Spaudžiai – 2 km
Spitkiškė– 1 km
Užvižiai – 1 km
Rimšiai – 1 km
Pašiaušė – 1 km
Kaulakiai – 1,5 km
Agluonos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Prelių ir Kraslavos rajonų dalių.
Abchazijos vėliava

Abchazijos vėliava buvo oficialiai įteisinta 1992 m. liepos 23 d. Vėliava yra dryžuota su septyniomis horizontaliomis besikartojančiomis baltomis bei žaliomis juostomis, taip pat viršuje kairėje pusėje esančiu raudonu stačiakampiu (kantonu) su jame pavaizduota baltos spalvos atversta dešine ranka bei virš jos puslankiu išdėliotomis septyniomis penkiakampėmis žvaigždėmis.
Abchazijos Respublikos vėliava buvo sukurta 1991 m., ją sukūrė V. Gamgia, o oficialiai vėliava priimta buvo po metų, 1992 m. Raudonas kantonas simbolizuoja Abchazijos Karalystę viduramžiais. Atvira dešinioji ranka reiškia „Sveiki, draugai! Priešai, šalin!“. Septynios penkiakampės žvaigždes kantone simbolizuoja septynis istorinius šalies regionus.
Septynios žalios ir baltos juostos simbolizuoja Šiaurės Kaukazo kalnų respubliką, kurią Abchazija laiko sava teritorija po Pirmojo pasaulinio karo. Septyni yra šventas skaičius šalies gyventojams, o septynios žalios ir baltos juostos simbolizuoja toleranciją ir taikų sugyvenimą tarp krikščionybės ir islamo išpažinėjų.
Jovaišių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos bevardžio upelio senslėnio kairiajame krante stūksančios aukštumos kalvelėje, virš slėnio iškylančioje apie 2 m aukščio. Pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 76 m ilgio ir 30–36 m pločio, ištęsto ovalo plano, siauresnės šiaurės vakarinėje dalyje, pakraščiuose apaugusios aukštomis pušimis. Teritorijos pietvakariniame pakraštyje stovi greta esančios sodybos ūkinis pastatas. Paviršius nelygus, žemėja link kraštų, labiau į šiaurės vakarų, pietvakarių ir pietryčių puses.
Laidojimo žymių (kapų) neišlikę. Kapinių pietrytinėje dalyje stovi monumentalus kaltinis kryžius, įtaisytas į aptašytą akmens cokolį, kurio priekinėje plokštumoje iškalta data: „1901“.
Teritorijos plotas – 0,2 ha.

Istorija

Kapinės oficialiai veikė XVI a. – XIX a. pr. Pradėjus mirusiuosius laidoti Leipalingio parapijos kapinėse, XIX a. – XX a. pr. senosiose kapinaitėse retsykiais buvo palaidojami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, šiltinės epidemijos aukos ir pan.
Minint krikščionybės jubiliejų, kaimo gyventojų lėšomis senosiose kapinėse 1901 m. buvo pastatytas kaltinis memorialinis kryžius.

Tyrimai

1935 m. kapines kaip kultūros paveldo objektą išaiškino Jovaišių pradžios mokyklos mokytojas Kazys Markauskas. 2015 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Akmenų kalnelis

Akmenų kalnelis – objektas Šiaulių raj. savivaldybėje, Bubių sen., Pašvinių k. Administruoja Šiaulių raj. savivaldybė ir Kurtuvėnų regioninio parko direkcija. Kalnelis su dideliais akmenimis vadinamas dar „Aukuru“. Įrengtas stendas ir dviračių stovas. Šalia stovyklavietė ir Pašvinės ežeras. Apaugęs medžiais.
Ledynų suformuotą Pašvinės geomorfologinį geotopą sudaro keletas įdomių gamtos objektų: pelkingų daubų apjuostas Pašvinės kalnas, 18 hektarų plote tyvuliuojantis Pašvinės ežeras, Akmenų kalnelis ir Maldokalnis. Ryškiausias kraštovaizdžio akcentas – Pašvinės kalnas, iškilęs 20 metrų (abs. aukštis +145). Akmenų kalnelis ir Maldokalnis yra mažesni. Tai – iki 100 m pločio, 300–350 metrų ilgio gūbriai, kurių santykinis aukštis 5 metrai (abs. aukštis + 136,6 m ir + 140,3 m).

Istorija

Šie gūbriai susiformavo „negyvo“ ledo plyšiuose, kai tirpsmo vanduo suplukdė smulkų smėlį bei žvirgždą. Plyšių būta pačiame ledo paviršiuje, apie tai byloja gausybė riedulių Akmenų kalnelio viršūnėje. Kai kurie akmenys gana stambūs – pusantro metro ilgio ir metro pločio.
Galutinai ištirpus ledo luistui susidarė Pašvinės ežeras. Jo lygis ankstyvoje stadijoje buvo 4-5 metrais aukštesnis už dabartinį. Akmenų kalnelyje pastebima ežero bangų kadaise nuardyta nuožulni aikštelė. Vėliau vandens ežere vis mažėjo – kalnelyje aiškiai matomos keturios pakopos iki dabartinio vandens lygio.
Senieji vietos gyventojai kalbėjo, kad Akmenų kalnelyje kadaise buvusi pagonių kulto vieta, o ant Maldokalnio stovėjusi bažnyčia. Šiauriniame Pašvinio ežero krante nuo seno buvo aptinkama žmonių kaulų. Praėjusio amžiaus pabaigoje vienas Pašvinės kaimo gyventojas savo darže iškasė keramikos šukių ir titnago gabalėlių. 1998-aisiais tirta, ar apyežerėje yra archeologinių paminklų. Archeologai, atliko vietovės žvalgomuosius tyrimus, bet senesnio kultūrinio sluoksnio nerado. Aptikta tik XVIII–XIX a. puodų šukių ir koklių fragmentų.
Išsamiau ši įdomi vietovė nėra tyrinėta, todėl negalima teigti, kad čia nebūta akmens amžiaus ar vėlesnio laikotarpio gyvenviečių. Be to, šimtmečiais dirbant žemę, senovės gyvenviečių liekanos galėjo būti sunaikintos.
Džhukaro kultūra

Arealas

Džhukaro kultūra 1900-1600 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Pakistane ir Indijoje (Indo slėnis). Džhukaro kultūra pakeitė Harapos kultūrą. Džhukaro kultūrai būdingiausia archeologinė medžiaga yra iš Čanhu Daro gyvenvietės (Sindas), datuojamos 4000-1700 m. pr. m. e., kuri leidžia teigti, kad tarp Harapos kultūros ir Džhukaro kultūros buvo pertrauka.

Kultūra

Rasti dirbiniai turi įvairių Indostano, Beludžistano ir Vidurio Rytų regionų kultūrų elementų. Kultūrai būdinga dvispalvė keramika, puošta įv. ornamentais, ir antspaudai, pagaminti iš akmens, molio ir fajanso, varinės segės bei pentiniai kirviai. Žmonės gyveno iš degtų plytų statytuose namuose, vertėsi žemdirbyste (augino kviečius, miežius, ryžius), gyvulininkyste (laikė buivolus, avis, ožkas, kiaules), žvejyba ir medžiokle. Jie prekiavo su kitomis Indijos sritimis.