google/wiki40b huggingface dataset:
Albina Simokaitytė

Albina Simokaitytė-Tumkevičienė (1923 m. gegužės 17 d. Marijampolėje – 2004 m. gegužės 18 d. Šiauliuose, palaidota Donelaičio kapinėse) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija

Baigusi mokytojų seminariją, 1945–1949 m. vaidino Marijampolės dramos teatre. 1949 m. kartu su vyru, aktoriumi ir režisieriumi Kaziu Tumkevičium persikėlė į Šiaulius, 1949–1986 m. Šiaulių dramos teatro aktorė.
Upynos valsčius (Tauragė)

Upynos valsčius buvo vakarų Lietuvoje. Centras – Upyna.
Dainius Šadauskis

Biografija

1973 m. baigė Perkūniškės pradinę mokyklą. 1973–1978 m. mokėsi Raseinių 2-ojoje vidurinėje, 1978–1982 m. Raseinių 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1987 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius hidrotechnikas.
1987–1993 m. Raseinių melioracijos statybos montavimo valdybos meistras. 1995–1996 m. UAB „Inžineriniai tinklai“, 1997–1998 m. UAB „Magistralė“, 1999 m. UAB „Požeminės jungtys“ darbų vykdytojas. 1999–2000 m. AB „Mirkliai“ technikos direktorius. 2000–2003 m. UAB „Hidroprofi stogai“, 2003–2005 m. UAB „Margusta“, 2005 m. UAB KRS darbų vadovas. Nuo 2006 m. UAB „Statybos projektų vykdymo centras“ statybos direktorius. Nuo 2013 m. UAB „Profsta“ direktorius.
2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Raseinių rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas. 2007–2011 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys. 2010–2011 m. Raseinių rajono savivaldybės meras.
Mezija

Geografija

Mezijos ribos vakaruose ėjo Drinos upe, šiaurėje – su Dunojumi, rytuose – su Juodąja jūra, kurios pakrantėse klestėjo graikų įkurtos Odeso, Tomų, Kalačio, Istro ir kiti kolonijos. Etninė regiono sudėtis buvo labai mišri – čia gyveno trakai, dakai, ilyrai. Regiono pavadinimas kilo nuo mezų - trakiškai ar dakiškai kalbančios genties.
Gorni Milanovacas

Istorija

Iki 1859 m. vadinosi Despotovacas.
Mezoreljefas

Mezoreljefas (gr. μεσος vidutinis + reljefas) – vidutinio dydžio iškilios ir įdubios Žemės paviršiaus formos.
Mezoreljefą formuoja endogeninės ir egzogeninės Žemės jėgos. Mezoreljefo kūrimosi laikas nuo 1000 iki 100 000 metų.
Mezoreljefui priskiriami upių slėniai (pvz., Neries, Kuros) ir jų ruožai, tarpukalnių įdubos (Liublianos, Sevano), kalnagūbrių atšakos (Pajūrio Alpės, Dolomitinės Alpės), pavieniai kalnai (Vezuvijus, Etna), duburiai (Ženevos ežeras, Gardos ežeras), aukštumos (Sūduvos aukštuma, Dzūkų aukštuma, Aukštaičių aukštuma Baltijos kalvyne). Plotas iki 10000 km², santykinis aukštis 0,1–1,0 km.
Pranas Skardžius

Biografija

Baigė Panevėžio gimnaziją. Nuo 1923 m. studijavo Kauno universitete, vėliau, prof. K. Būgai mirus – Leipcigo universitete, kur lituanistiką dėstė Jurgis Gerulis.
Studijuodamas Lietuvos universitete buvo J. Jablonskio raštininkas. Nuo 1930 m. Kauno universiteto dėstytojas, docentas, nuo 1939 m. profesorius. Humanitarinių mokslų fakultete dėstė istorinius lietuvių kalbos dalykus – istorinę gramatiką, kalbos istoriją, taip pat dialektologiją, prūsų kalbą, kurie buvo privalomi visiems studentams lituanistams. Be to, dėstė bendrinę kalbą, privalomą visiems to fakulteto studentams, ir kai kuriuos slavistikos dalykus. Kartu jis pradėjo redaguoti fakulteto kalbotyrinį leidinį „Archivum Philologicum“, kurio 1930–1940 m. išėjo aštuonios knygos. Išleidęs disertaciją apie slaviškus skolinius senoje lietuvių kalboje (vok. Die slavischen Lehnwörter im Alt-litauischen, 1931 m.), pradėjo ruošti habilitacinį darbą – Daukšos akcentologiją, kuris pasirodė 1935 m. 1930 m. pradėjo redaguoti specialų žurnalą – „Kalba“, kurio išėjo tik trys sąsiuviniai, nuo 1933 m., bendrinės kalbos klausimams nagrinėti bei patarimams visuomenei skelbti buvo leidžiamas mažesnio masto mėnesinis laikraštėlis „Gimtoji kalba“, nemažai rašė abiejuose leidiniuose. Bendradarbiavo leidiniuose „Literatūros naujienos“, „Meno dienos“ ir kt.  Be to, praktiškai mokė Kauno Valstybės teatro artistus taisyklingos tarties ir kirčiavimo. 1933 m. vienas Jaunųjų teatro steigėjų.
Nuo 1935 m. Lietuvių kalbos draugijos pirmininkas ir Rašybos komisijos, kuri buvo paruošusi pataisytos rašybos projektą (1933 m.) narys. Netrukus pradėjo ruošti naują mokslo veikalą – „Lietuvių kalbos žodžių darybą“, kuris išėjo 1943 m., nors pačioje knygoje dėl tam tikrų priežasčių, susijusių su vokiečių okupacija, pažymėta 1941 m. Tyrinėjo Lietuvos vandenvardžius. Prigijo ne vienas jo sukurtas žodis. 1941 m. Lietuvių kalbos instituto direktorius, Lietuvos mokslų akademijos narys.
1944 m. su šeima pasitraukė iš Lietuvos ir iš pradžių apsigyveno Getingene, o karui pasibaigus persikėlė į Tiubingeną, kur kartu su A. Saliu kurį laiką dėstė lituanistikos dalykus miesto universitete. 1949 m. persikėlęs į JAV, iš pradžių apsigyveno Klyvlende, kur įsigijo bibliotekininkystės magistro laipsnį ir nuo 1956 m. iki išėjimo į pensiją 1971 m. dirbo Kongreso bibliotekoje Vašingtone.
Pasitraukęs iš Lietuvos, jau neturėjo normalių sąlygų mokslo darbui ir dėl to negalėjo įvykdyti savo užsimotų projektų. Buvo pradėjęs versti į vokiečių kalbą savo žymiausią veikalą – „Lietuvių kalbos žodžių darybą“, bet turėjo tą darbą nutraukti. Parašė eilę straipsnių vokiečių kalbotyros žurnalams, ilgesnį darbą apie „Lietuvių vandenvardžius su -nt-“ „Lituanistikos darbams“ (III t.), bet daugiausia savo straipsnių skelbė „Aiduose“. Taip pat bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoj ir angliškoj „Encyclopedia Lituanica“. Rašė įvairiems laikraščiams praktinės kalbos klausimais
– Vokietijoje daugiausia „Mūsų kelyje“, o Amerikoje – „Drauge“.
Policijos komisaras

Policijos generalinis komisaras - policijos pareigūnų policijos specialusis nekarinis laipsnis.
Henrikas Ostrauskas

Henrikas Ostrauskas (g. 1952 m. sausio 9 d. Vilniuje) – zoologas, Lietuvos entomologų draugijos narys.
1969 m. baigė Vilniaus 23-iąją vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą. Dirba Lietuvos valstybinėje augalų apsaugos tarnyboje.
Tyrinėjo Dusios, Aukštaitijos nacionalinio parko ir kitų ežerų bei Kuršių marių žuvis, vėžiagyvius, Lietuvos varliagyvių genetinį kintamumą, drugių fauną, vėliau – vabzdžių monitoringo klausimą.
Paskelbė 15 mokslinių ir apie 20 populiarių straipsnių.
Dalyvavo mokslinėse ekspedicijose Uzbekijoje (1977), Turkmėnijoje (1986–1988), Tadžikijoje (1986), Armėnijoje (1986), Azerbaidžane (1987), Tolimuosiuose Rytuose (1988) ir kt.
Iljušin Il-12

Il-12 (rus. Ил-12, pagal NATO kodifikaciją Coach) – tarybinis keleivinis (transportinis) trumpų ir vidutinių nuotolių lėktuvas: metalinis, dviejų stūmoklinių variklių žemasparnis monoplanas trirate važiuokle ir priekiniu vairaračiu, sukurtas Iljušin konstruktorių biure (keleivių skaičius – nuo 18 iki 32). Lėktuvas pakeitė TSRS oro linijose pasenusius Li-2 ir DC-3. Pirmasis lėktuvo skrydis įvyko 1945 m. rugpjūčio 15 d. (vadovas-lakūnas bandytojas Vladimiras Kokkinakis. Šio lėktuvo bazėje vėliau buvo sukurtas Il-14.

Eksploatacija

Viešai lėktuvų Il-12 grupė pirmą kartą demonstruota 1947 m. gegužės 1 d. parade Raudonojoje aikštėje Maskvoje. Birželio mėn. Aeroflot pradėjo lėktuvą reguliariai naudoti keleiviams skraidinti.
1948 m. Il-12 skrido pirmuoju tarptautiniu maršrutu Maskva-Sofija. Vėliau prasidėjo reguliarūs skrydžiai į Berlyną, Belgradą, Budapeštą, Bukareštą, Varšuvą, Vieną, Kabulą, Prahą, Teheraną, Stokholmą, Helsinkį, Ulan Batorą, nuo 1954 m. – į Paryžių.
Tolimiausias Il-12 maršrutas buvo į Chabarovską (7000 km), truko 28 val., turėjo penkis tarpinius nutūpimus.
Nuo 1956 m. Il-12 naudotas Antarktidoje. Aeroflotas kai kuriuose padaliniuose lėktuvą eksploatavo iki 1970 m. (Kinijoje- iki 1993 m.).
Šį lėktuvą įsigijo ir naudojo Lenkija, Čekoslovakija, Rumunija ir Kinija. Pagaminti 663 tokie lėktuvai. Dėl nedidelio keleivių skaičiaus lėktuvo eksploatacija buvo nuostolinga.
Belizo vėliava

Valstybinė Belizo vėliava – stačiakampė su raudonos spalvos juostelėmis viršuje ir apačioje bei centre įkomponuotu Belizo herbu.

Istorija

Vėliava įteisinta 1981 m. rugsėjo 21 d., gavus nepriklausomybę nuo Jungtinės Karalystės. Panašią vėliavą naudojo Britų Hondūras (Belizo pavadinimas britų valdymo metu). Vėliava sukurta 1950 m., kai Britų Hondūras pradėjo kovą dėl nepriklausomybės. Po nepriklausomybės paskelbimo originalios kompozicijos viršuje ir apačioje buvo pridėta po raudoną juostelę.
Turėti ir neturėti

Adaptacijos filmuose

1944m. filme Turėti ir neturėti, pagrįstame novele ir režisuotame Howard Hawks, istorija perkeliama iš Ki Vesto į Martiniką, esant Viši režimui. Filme vaidina Hamfris Bogartas, Valteris Brenanas ir Loren Bakal.
Antroji filmo versija, pavadinta Lūžio taškas (1950), buvo režisuota Maiklo Kartiso, joje vaidmenį atliko Džonas Garfildas. Veiksmas buvo perkeltas į pietų Kaliforniją, o Garfildas vaizduojamas buvusiu PT laivo kapitonu.
Trečiąją versiją, pavadintą The Gun Runners (1958) režisavo Donas Sigelas. Bogarto/Garfildo rolę vaidina Odi Merfi, o Everetas Slounas atlieka Valterio Brenano, alkoholiko partnerio, vaidmenį, tačiau Slouno interpretacija nebuvo tokia juokinga kaip Brenano.
Paulina Kel tvirtino, kad pabaiga buvo panaudota Džono Hiustono filme Key Largo (1948) ir kad "One Trip Across" buvo perdaryta į The Gun Runners (1958).
Vladas Leipus

Biografija

1956 m. baigė žurnalistikos studijas Vilniaus universitete.
1955–1956 m. „Valstiečių laikraščio“ literatūrinis darbuotojas, 1956–1958 m. – Utenos rajono laikraščio „Lenino keliu“ redaktoriaus pavaduotojas, 1958–1961 m. – LKP CK instruktorius. 1961–1965 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto radijo programų vyr. redaktorius, 1965–1992 m. Televizijos studijos direktorius, „Telefilmo“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1958 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 
Vyrų choro „Sakalas“ narys, choro prezidentas.
Socialinė psichologija

Socialinė psichologija yra mokslas tiriantis kaip atskiri individai priima, perduoda informaciją kitiems, kaip nuo to priklauso jų elgesys, kaip grupuojamasi apie bendras idėjas ar lyderius ir kokie procesai veikia grupuočių formavimąsi, jų raidą, bendradarbiavimą bei konfliktus su kitomis grupuotėmis. Socialinė psichologija remiasi sociologijos bei psichologijos žiniomis. Ji yra svarbi valdžios, teisėsaugos institucijoms, prognozuojančioms visuomenės raidą, politikams.
Laisvasis imperijos miestas

Laisvasis imperijos miestas (vok. Freie Reichsstadt) – Šventosios Romos imperijos miesto bendruomenė, keletas vyskupijų miestų (Bischofsstadt), buvę pavaldūs tik Šventosios Romos imperijos imperatoriui ar Vokietijos karaliui ir turėję tam tikrą autonomiją (pvz., neprivalėjo imperatoriui atlikti karinės tarnybos); miesto statusas. Pirmieji istoriškai buvo vadinami imperijos miestais (Reichsstadt), paskesnieji – laisvaisiais miestais (Freie Stadt). Visi šie miestai nuo XV amžiaus bendrai vadinami laisvaisiais ir imperijos miestais („Freie und Reichsstädte“), iš ko šnekamojoje kalboje susiformavo laisvojo imperijos miesto sąvoka (Freie Reichsstadt), nors tik dalis šių miestų buvo ir laisvieji, ir imperijos miestai. Terminas laisvieji imperijos miestai dažniausiai vartotas pakaitom su terminu imperijos miestai, bet formaliai pirmųjų buvo tik 7: Bazelis, Strasbūras, Špejeris, Vormsas, Maincas, Kelnas ir Regensburgas, t. y. tie, kurie išsikovojo nepriklausomybę ir nuo bažnytinių senjorų. Kiti vadinti imperijos miestais.

Istorija

Viduramžiais laisvojo miesto statusą gaudavo dėl įvairių priežasčių: gavo jį kaip dovaną, išsipirko, išsikovojo ginklu ar uzurpavo per anarchijos laikus. Daug imperijos miestų buvo Vokietijos pietuose ir šiaurėje. Jų vidaus savivalda skyrėsi, bet visus valdė miesto taryba (Rat). Imperijos miestas turėjo daug privilegijų, kai kurie (Liubekas, Niurnbergas, Augsburgas) faktiškai buvo valstybės valstybėje: skelbė karus, sudarydavo taiką. Imperijos miestai susivienydavo į sąjungas, kurios darė didelę įtaką XIII–XV a. Vokietijos istorijai. 1489 m. Frankfurto suvažiavime jiems pripažinta teisė siųsti atstovus į imperijos suvažiavimus.
Pagal 1648 m. Vestfalijos taiką imperijos miestai pripažinti trečiuoju imperijos luomu. 1422 m. minimi 75 imperijos miestai, 1521 m. – 84, 1789 m. jų sumažėjo iki 51. Ilgainiui daug imperijos miestų pakliuvo į imperijos įvairių kunigaikščių valdžią, kai kurie atsiskyrė nuo imperijos, pvz., Bazelis prisijungė prie Šveicarijos konfederacijos, Strasbūrą, Kolmarą, Hagenau ir daugelį kitų užkariavo Prancūzijos karalius Liudvikas XIV).
1866 m. Frankfurtas prie Maino jėga prijungtas prie Prūsijos Heseno-Nasau provincijos. 1867 m. susikūrus Vokietijos konfederacijai laisvaisiais miestais pripažinti tik Hamburgas, Liubekas ir Bremenas, Liubeką A. Hitleris prijungė prie Prūsijos provincijos (nuo 1946 m. Šlėzvigo-Holšteino žemė). Autonomiją išsaugojo tik Hamburgas ir Bremenas, kurie turi VFR žemės statusą.
Teismo kurjeris

Teismo kurjeris - teismo tarnautojas, kurjeris; teisinė pareigybė. Teismo kurjeris pristato adresatams teismo šaukimus, kaltinamąsias išvadas ir kitus dokumentus.
Kurjeriui teisinio išsilavinimo reikalavimai netaikomi. Asmuo turi turėti vidurinį išsilavinimą.
Liudas Zeikus

Liudas Zeikus, slapyv. Ledėnas (1900 m. rugsėjo 26 d. Parausiuose, Vilkaviškio aps. – 1962 m. rugsėjo 7 d. Cicero, Ilinojaus valst., JAV) – Lietuvos sportininkas ir rašytojas.

Biografija

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. Savanoriu stojo į besikuriančią Lietuvos kariuomenę, dalyvavo  kovose ir buvo apdovanotas. Brandos atestatą gavo Kauno suaugusiųjų gimnazijoje ir toliau studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Baigęs  buhalterijos ir stenografijos kursus dirbo Respublikos Seime bei Vidaus reikalų ministerijoje. 
Susižavėjo žiemos sportu: žaidė ledo ritulį, buvo šios šakos treneriu. Didesnių laimėjimų pasiekė dailiajame čiuožime – 1932 m. tapo Lietuvos čempionu.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, pasitraukė į Vakarų Europą. Vėliau persikėlė į JAV, įsitraukė į literatūrinę veiklą. 1952 m. išleido poemą „Minijanas“, po dviejų metų – romaną „Laiptai į tolumas“. Mašinraščiuose liko romanai „Audra tyloje“, „Pėdos per laisvę“ , „Siaubas“, „Prašau, generole“, „Dėmėtas veidas“, „Be tikslo“; pjesės „Pro laisvę į tuštumą“ ir „Pas seną bajorą“, rankraščiuose – kt. kūriniai.
Pranciškus Pijus Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Nesvyžiaus šakos, tėvas Motiejus Juozapas Radvila, motina Jadvyga Krasinska. Brolis Motiejus Mikalojus Radvila. 
Studijavo Šveicarijoje, grįžęs valdė Zegžos dvarą. 1915 m. paskirtas Varšuvos milicijos viršininku. Nuo 1917 m. sausio 14 d. Lenkijos karalystės laikinosios valstybės tarybos narys, tačiau į Regentinę tarybą nebeįėjo. 1918 m. Jano Kanto Stečkovskio ministrų kabineto karinės komisijos direktorius. Vėliau gyveno brolio perleistame Stara Vsi dvare prie Vengrovo.

Šeima

Žmona Sofija Vodzicka
(Zofia z Wodzickich).
Sūnus Vladislovas Aloyzas Radvila (Władysław Alojzy Radziwiłł, 1909-1978 m.), buvo vedęs kunigaikštytę Aną Mariją iš Čartoryskių giminės, bet išsiskyrė, nesulaukęs vaikų. Antrą kartą vedė Bjanką Deim, su kuria 1937 m. gimė duktė Monika Magdalena, ištekėjusi už Manuelio d’Ornellas y Suarezo. 1939 m. gimė Elžbieta Marija, kuri ištekėjo už Antono Potockio iš Potockių giminės.
Dukters Marijos Anelės Radvilaitės (Maria Aniela Radziwiłł, g. 1910 m.) vyras buvo Juozapas Sviatopolkas-Mirskis.
Sūnus Pranciškus Dominykas Radvila (1912–1982 m.) 1940 m. vedė Heleną iš Okuličių ir, atsisakęs Radvilų giminės, pasivadino Lisovskiu. Jam 1942 m. gimė sūnus Andžejus Lisovskis.
Stanislovas Čepinskis

Biografija

Žmona Kristina Krukauskaitė, sūnus smuikininkas Vilhelmas Čepinskis.
1960 m. baigė Latvijos konservatoriją. 1961 m. Liepojoje debiutavo kaip dirigentas. 1966–1991 m. Kauno muzikinio teatro dirigentas. 1972–1974 m. stažavo Maskvos K. Stanislavskio ir V. Nemirovičiaus-Dančenkos muzikiniame teatre, 1985 m. Didžiajame teatre. Nuo 1989 m. dėstė Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Kauno fakultete, nuo 1995 m. vadovavo smuiko ir kamerinio ansamblio, nuo 2001 m. dar ir styginių kvarteto klasei. 1996–1998 m. Operos studijos vadovas, 1998–2002 m. Studentų simfoninio orkestro vadovas.
Kauno muzikiniame teatre pastatė lietuvių ir užsienio autorių kompozitorių operų, baletų, operečių. 
Palaidotas Karmėlavos kapinėse.
Daugirdai (Alytus)

Architektūra

Daugirdai – kultūros paveldo objektas (dvidešimties sodybų gatvinis kaimas). Kaimo planas būdingas XIX a. pab. į vienkiemius išskirstytiems buvusiems gatviniams kaimams. Padrikai išsidėsčiusių sodybų pastatai ir tvoros sudaro beveik taisyklingus kiemus. Pirkios dvigalės, su atvirais prieangiais. Svirnai su šoniniais priesvirniais. Tvartai (po 2 sodyboje) sudaryti iš kelių dalių, ilgi. Kluonai žemi, juose būta apskritų kūlimo maniežų, ilgų peludžių.

Istorija

Daugirdai šaltiniuose minimi nuo 1581 m. Vėliau 10 dūmų kaimas įėjo į Krokialaukio palivarką.
Tarybiniais metais – „Lenino keliu“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Tuonetara

Tuonetara (suom. Tuonetar) – suomių mitologijoje – požemių karalienė, mirties, tamsos deivė, gyvenanti Tuoneloje. Dievo Tuonio sugyventinė. Turi blogį nešančias dukras Loviatarą, Kivutarą, Vamatarą. Atvykusias mirusiųjų vėles pasveikina su ąsočiu, pilnu kirmėlių ir varlių.
Tuonetara yra Louhi sesuo.
Klaipėdos keleivinis transportas

Viešoji įstaiga Klaipėdos keleivinis transportas – viešojo transporto paslaugas Klaipėdos miesto savivaldybėje organizuojanti, prižiūrinti ir koordinuojanti įstaiga. Klaipėdos miesto viešojo transporto maršrutus aptarnauja 3 įmonės, kurios teikia paslaugas didžiaisiais miesto autobusais – „Klaipėdos autobusų parkas“, „Pajūrio autobusai“ ir „Gintarinis vairas“ bei kelios smulkios bendrovės, keleivius gabenančius mikroautobusais. Iš viso yra 34 maršrutai.

Tikslai

Pagrindinis įstaigos tikslas yra viešai teikti visuomenės nariams kokybiškas keleivių vežimo ir aptarnavimo paslaugas socialinėje ir transporto srityse.

Bilietai

Viena iš svarbiausių įstaigos funkcijų yra bilietų gamybos, platinimo ir kontrolės organizavimas. Įstaigos darbo dėka Klaipėda pirmoji įdiegė elektroninius bilietus. Klaipėdoje 66 % keleivių naudojasi terminuotais elektroniniais bilietais. Likusiesiems parankesni popieriniai ir kartiniai elektroniniai.
Aš esu legenda (filmas)

Siužetas

2009 m. buvo išrastas vaistas nuo vėžio, ir visi planetos žmonės suskubo pasiskiepyti. Tačiau jau kitais metais 6 milijardai žmonių susirgo baisia liga ir pavirto „Tamsos žmonėmis“. Vienintelis Robertas Nevilis liko gyvas, nes jo kraujas atsparus virusui.
2012-ieji, Robertas Nevilis bando išrasti priešnuodį, tačiau Tamsos žmonės nenori gydytis, o nori jį suvalgyti. Per vieną iš susirėmimų žūva Nevilio šuo ir Robertas paskelbia karą zombiams, tačiau per plauką likęs gyvas jis sutinka du išsigelbėjusiuosius, kurie traukia į šiaurę. Robertas atsisako vykti su jais. Nevilis išranda priešnuodį, ir išsiunčia išlikusius į šiaurę padėti kitiems, o pats susprogdina pusę Niujorko ir žūva mūšyje su užkrėstaisiais.
Kęstutis Pempė

Biografija

1967 m. baigė Kauno 8-ąją vidurinę mokyklą (dab. Kauno Santaros gimnazija) ir įstojo į Kauno politechnikos instituto (dab. Kauno technologijos universitetas) Statybos fakulteto Architektūros katedrą. Nuo 1970 m. tęsė mokslus Vilniaus inžineriniame statybos institute (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas).
1972 m. pradėjo dirbti Miestų statybos projektavimo institute Vilniuje. Ten užėmė vyriausiojo architekto, grupės vadovo, projektų vyriausiojo architekto pareigas. 1976 m. ėmė dirbti Vilniaus inžineriniame statybos institute, kur iki 1982 m. dėstė architektūrinį projektavimą. Nuo 1989 m. dirba Vilniaus dailės akademijos Architektūros katedros dėstytoju, turi docento laipsnį. 1992 m. pradėjo dirbti UAB „Jungtinės architektų dirbtuvės“ projektų vadovu bei UAB „Vilniaus architektūros studija“ direktoriumi ir valdybos pirmininku.
K. Pempė yra Lietuvos architektų sąjungos (LAS) narys, Vilniaus skyriaus pirmininkas, LAS Architektūros ir urbanistikos ekspertų tarybos narys, Aplinkos ministerijos urbanistikos ir architektūros ekspertas, Aplinkos ministerijos visuomeninis patarėjas, Europos architektų tarybos (UIA) LAS atstovas, Vyriausybinės triukšmo prevencijos komisijos narys.
Isabelle Adriani

Biografija

Yra vaidinusi daugiau kaip 30 filmų, tarp kurių yra ir amerikiečių juostos – „Amerikietis“ su George Clooney (2010 m.) ir „Jaunasis mesijas“ su Sean Bean (2016 m.). 
Aktorė itin domisi senovine literatūra, kolecionuoja senas istorines knygas ir savo tikrąja pavarde pati yra išleidusi 8 knygas: pasakų ir trumpų istorijų rinkinius, tiriamąsias knygas apie senovės legendas ir pasakas, taip pat du istorinius romanus. 
Ji taip pat įrašiusi 2 operetinės muzikos albumus. 
Aktorė parašė scenarijų ir prodiusavo dokumentinį filmą „Open Quantum Relativity“ apie NASA, kuris buvo rodytas Venecijos kino festivalyje.
Kaip žurnalistė ji yra dirbusi RAI2, Mediaset kanaluose, taip pat Warner Bros. 
Moka 5 kalbas (italų, anglų, prancūzų, vokiečių ir ispanų). Gyvena Italijoje ir JAV, Los Andžele.
Bronislovas Vilimas

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetą, centro pučiamųjų orkestro vadovas.
Pabradės meno mokyklos mokytojas, Pabradės miesto kultūros centro direktorius, 1990 m. pučiamųjų orkestro steigėjas ir vadovas.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 1999 m. Naujosios sąjungos Švenčionių rajono skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Pabradės ėjimo sporto klubo valdybos narys. Sutuoktinė Lolita, vaikai Paulius, Jonas.
Kodekas

Kodekas yra programinė įranga, naudojama norint glaudinti arba išskleisti skaitmeninį medijos failą, pavyzdžiui, dainą arba vaizdo įrašą. Žodis kodekas yra žodžių koduotojas ir dekoduotojas junginys. Kodekas (programa) neturėtų būti maišomas su kodavimo ar glaudinimo formatu ar standartu – formatas yra dokumentas (standartas), būdas saugoti duomenis, tuo tarpu kodekas yra programa (taikymas), kuris gali skaityti arba rašyti tokius failus.
Kodekas koduoja duomenų srautą arba signalą perdavimui, saugojimui arba kodavimui arba dekoduoja, kai jis yra atkuriamas arba redaguojamas. Kodekai yra naudojami videokonferencijose, transliacijos medijose ir video redagavime. Vaizdo kameros analogas-kodas keitiklis (AKK) keičia analoginį signalą į skaitmeninį, kuris tada yra perduodamas per video kodeką skaitmeniniam perdavimui arba saugojimui. Gaunantis įrenginys perleidžia signalą per video dekompresorių, tada per kodas-analogas keitiklį (KAK) analoginiui parodymui.
Kučovė

Istorija

Miestas susikūrė, kuomet italai XX a. pr. apylinkėse pradėjo naftos gavybą. 
Komunistų valdymo metais miestas pervadintas Stalinu (Stalin) ir tapo uždaruoju miestu. 
Po 1990 m. grąžintas Kučovės pavadinimas.

Ekonomika

Dėl žlugusios ekonomikos miestas patyrė daug socialinių problemų.
Hans-Rudolf Merz

Hans-Rudolf Merz (gimė 1942 m. lapkričio 10 d. Herisau, Apencelyje-Auserodene, Šveicarijoje) - Šveicarijos politikas ir Šveicarijos Federalinės Tarybos narys (nuo 2004 m.). Taip pat jis yra Šveicarijos finansų ministras ir 2009 m. buvo Šveicarijos konfederacijos prezidentas.
Hans-Rudolf studijavo Sankt Galeno universitete.

Karjera

Merz buvo skautas ir 2008 m. liepą aplankė Nacionalinį Šveicarijos skautų sąskrydį. Nuo 1969 m. iki 1974 m. jis buvo Laisvųjų Demokratų partijos ministras Sankt Galene. Nuo 1977 m. jis dirbo kaip vadybos konsultanatas.
1997 m. Merz buvo išrinktas į Šveicarijos kantonų tarybą, kad atstovautų Apencelį-Auserodeną. Jis pirmininkavo finansų komitetui ir buvo užsienio politikos komiteto nariu.
2003 m. gruodžio 10 d. Merz buvo išrinktas į Šveicarijos Federalinę Tarybą.
2008 m. rugsėjo 20 d., būdamas rytų Šveicarijoje, Merz buvo skubiai nuvežtas į ligoninę dėl širdies ligos. Jis anksčiau gulėjo Berno ligoninėje, kur jam buvo atlikta sudėtinga operacija.
2008 m. gruodžio 10 d. Merz buvo išrinktas kaip Šveicarijos konfederacijos prezidentas 2009-iesiems metams.
Hans-Rudolf yra vedęs ir turi tris sūnus.