google/wiki40b huggingface dataset:
Šiaulių valstybinės kolegijos Verslo ir technologijų fakultetas

Šiaulių valstybinės kolegijos Verslo ir technologijų fakultetas (ŠVK VTF) - Šiaulių valstybinės kolegijos struktūrinis padalinys, vykdantis verslo ir technologijų studijas; fakultetas.
Skuodo II senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos lygioje vietoje, trapecijos plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi, apjuostos aukštų lapuočių medžių ir aptvertos metalinės ažūrinės tvoros, kurios rytinėje dalyje įrengti varteliai. Už vartelių kapinėse stovi stogastulpio tipo medinis anotacinis kultūros paveldo objekto ženklas su įrašu: „SKUODO II KAPELIAI“. Kapinės apaugusios dekoratyviniais krūmais.
Pietinėje dalyje yra Alkos rinktinės partizanės B. Pocienės kapas, šiaurės vakarinėje dalyje – paminklas čia palaidotiems Kardo rinktinės Skirmanto kuopos partizanams atminti. Tarp jų, vakarinėje dalyje stovi nedidelis metalinis kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra.
Teritorijos plotas – 0,03 ha.

Istorija

Veikė XVI–XVIII a., laidoti Skuodo (Johanesburgo) miesto gyventojai. Vadinamos Maro kapeliais, Kapeliais. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose buvo užkasami nekrikštyti gimę kūdikiai, savižudžiai, caro valdžios mirtimi nubausti sukilėliai, knygnešiai.
1941 m. vasarą jose užkasti karo su Vokietija pradžioje Skuodo apylinkėje žuvę raudonarmiečiai, o karo metais – skuodiškiai Daukantas ir žydas Zusmonas.
Pokariu stribai čia pakasdavo Skuodo apylinkėse žuvusių ir miesto aikštėje prie Skuodo MGB būstinės niekintų partizanų kūnus. Tarp jų čia atgulė 1947 m. žuvę Kardo rinktinės Skirmanto kuopos partizanai Bronius Bakštys-Viršila, Vincas Lenkauskas, Jonas Paulauskas-Šnarys, Antanas Vaitila (Vaidila), partizanų rėmėjas Pranas Lenkauskas-Ąžuolas ir 1949 m. žuvusi Alkos rinktinės Ylakių kuopos partizanė Bronislava Pocienė.
Seniau kapinėse stovėjo du monumentalūs mediniai kryžiai, kuriems sunykus pastatytas nedidelis metalinis kryžius.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Šilutės rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Algirdas Balčytis.
Nevos įlanka

Nevos įlanka (rus. Невская губа) – ryčiausia Suomių įlankos dalis, tarp Kotlino salos ir Nevos žiočių.

Geografija

Rytuose Nevos įlanka remiasi į Nevos deltą, vakaruose jos riba yra linija tarp Lysyj Noso, Kronštadto ir Lomonosovo. Paviršiaus plotas iki pastatant Sankt Peterburgo užtvanką nuo potvynių apėmė 329 km² (maždaug 22 km ilgio ir 15 km pločio).
Gylis – nuo 3 iki 5 m. Visa pakrantė priklauso Sankt Peterburgo miestui. Nuo Baltijos jūros ją skiria Sankt Peterburgo užtvanka. Palei šiaurinę pakrantę išsidėsčiusios Sankt Peterburgui priklausančios gyvenvietės – Lachta, Lysyj Nos ir Olgino, palei pietinę – taip pat Sankt Peterburgui priklausantys miestai ir gyvenvietės, tarp jų Peterhofas, Strelna ir Lomonosovas.
Iki užtvankos pastatymo Nevos įlanka dažnai patvindavo užliedama Sankt Peterburgą, ypač pučiant vakarų vėjams, kurie patvenkdavo Nevą ir staigiai sukeldavo vandens lygį. Užtvanka sumažino potvynius, tačiau į rytus nuo jos esanti įlanka tapo labai užteršta, nes viena vertus į ją patenka nuotekomis užteršti Nevos vandenys, kita vertus užtvanka sumažino vandens apytakos su likusia Baltijos jūra galimybes.
Vasaros mėnesiais Nevos įlankos vidutinė temperatūra siekia 17–19° C. Nuo lapkričio iki balandžio įlanka užšąla, tačiau laivai ja plaukioja visus metus padedami ledlaužių.

Kita

Nuo XIX a. pr. įlanka dar vadinama Markizo bala (Маркизова лужа) pagal Žaną Baptistą Traverse – Rusijos laivyno ministrą 1811–1828 m., kuris laikė seklius įlankos vandenis idealiais laivyno pratyboms.
Jaučio liežuvis

Jaučio liežuvis (angl. ox tongue spear; pranc. langue de boeuf) – sunki ietis plačiu dviašmeniu antgaliu, kiek primenančiu kalaviją, naudota Europoje (ypač Prancūzijoje ir Italijoje) daugiausia XV a. Antgalio pamatinė dalis kartais turi kyšulius, dėl kurių „jaučio liežuvis“ tampa artimas partizanui.
Moshe Leib Lilienblum

Biografija

Gimė 1843 m. spalio 22 d. Kėdainiuose, amatininko šeimoje. Nuo 1855 m. mokėsi Kėdainių ir Ukmergės ješivose. 1865 m. Ukmergėje atidarė savo ješivą. Bet vietiniai pavyduoliai apkaltino Lilienbliumą laisvamaniškumu, ypač už tai, kad vadovavo jaunimo bibliotekai. Dėl vis stiprėjančios konfrontacijos 1869 m. Lilienbliumas išvyko į Odesą.
1871 m. tapo jidiš kalba leidžiamo laikraščio „Kol mavaser“ redaktoriumi. Straipsnių serijoje „Žydų gyvenimo klausimai“ kritikavo vaikus žalojantį auklėjimą, negebėjimą prisitaikyti modernėjančiame pasaulyje, žydų moterų užguitumą. Lilienbliumas kovojo už žydų lygias teises su kitais gyventojais, kad jos žydų terpėje gali užtikrinti progresą. Didelį poveikį žydų bendruomenei turėjo jo 1876 m. su menine įtaiga ir nuoširdumu parašyta knyga – išpažintis „Chatt‘ot ne‘urim“ (Jaunystės nuodėmės). Bet 1880 m. Rusijos imperijos pietuose nuvilniję pogromai jį įtikino, kad europietiškas antisemitizmas kyla iš to, kad į juos žiūrima kaip į svetimą elementą, lygios teisės ar asimiliacija ne viską gali nulemti. Lilienbliumas iki L. Pinskerio siūlė iš turkų atpirkti Palestiną ir ten apgyvendinti žydus. Dideles viltis dėjo į inteligentiją. Lilenbliumas tapo Choveve Cion vadovu visoje Rusijoje. Buvo praktinio sionizmo šalininkas. Dažnai cituojama jo klasika tapusi frazė: „Viena ožka įsigyta Pažadėtoje Žemėje svarbesnė už dešimtį gimnazijų“.
1881 m. kartu su H. Šapira ir Leon Pinsker Odesoje įsteigė Hibbat Cion skyrių. Jis pasidarė aktyvus agitatorius, kritikavo palestinofilus - mistikus, autonomizmo idėjos šalininkus. Būdamas karštas palestinofilas, siekė patraukti kuo daugiau žydiškos bendruomenės, todėl rašė ir jidiš bei rusų kalbomis. 1881 m. parašė rusų kalba knygą „Žydų klausimas ir Palestina“ , 1884 m. „ Apie žydų tautos grįžimą į senųjų tėvų Šventąją žemę“, 1889 m. - „Palestinofilija, sionizmas ir jo priešininkai“ ir kt. Lilienbliumas į literatūrą žiūrėjo kaip į įtikinėjimo priemonę ir ir turėjo didžiulę įtaką Rusijos žydų bendruomenėms. Mirė 1910 m. vasario 12 d. Odesoje.
Olšankos valsčius (Losicės apskritis)

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Beidai, Bolestai, Bolesti Kolonija, Davidai, Hadinuvas, Klimai, Korčuvka, Korčuvka Kolonija, Mšana, Nove Lepkai, Olšanka, Petrusai, Pruchenkai, Radlnia, Stare Lepkai, Šavlai, Šidluvka, Vičulkai.
Graižtva

Graižtva (angl. rifling groove, rus. нарез) – pabūklo, šautuvo, pistoleto ar kitokio šaunamojo ginklo vamzdžio vidiniame paviršiuje suformuota įvija, suteikianti sviediniui ar kulkai sukamąjį judesį. Įsuktas sviedinys ar kulka lekia stabiliau, padidėja šūvio nuotolis, taiklumas ir pramušamoji geba.
Graižtva turi sieneles, dugną ir laukus.

Pabūklo vamzdžio kanale graižtvos būna 5–10 mm, o laukai (iškilimai) tarp gretimų graižtvų – 2–4 mm pločio. Graižtvos gylis priklauso nuo vamzdžio ir ↑sviedinio kreipiamojo žiedelio konstrukcijos ir gali būti nuo 1/50 iki 1/70 ginklo kalibro (0,7–2 mm).
Semaine des As 2005 m. sezonas

2005 m. Semaine des As sezonas – 3-iasis turnyro sezonas, vykęs Maison des Sports de Clermont-Ferrand arenoje.
Skriaudžių pagrindinė mokykla

Istorija

Skriaudžiuose 1890 m. įkurta daraktorinė mokykla. Pirmasis daraktorius buvo Vincas Žukauskas. Mokiniai rašė lentelėse. Pamokų laikas buvo nenormuotas. Su kiekvienu mokiniu daraktorius dirbdavo individualiai. Jo mokymo tikslas buvo išmokyti rašyti ir skaityti lietuviškai bei rusiškai. Daraktorinė mokykla veikė iki 1908 m.
1912 m. Skriaudžiuose įsikūrė pradinė mokykla. Mokyklos patalpos buvo parapijos name prie bažnyčios, špitolėje. 1913 m. mokykla perkelta į Litvinsko, dabartinę Kudirkienės sodybą. 1915 m. mokykla buvo perkelta į Lekecko namą. Prieš pirmąjį pasaulinį karą pradėtas statyti naujas didelis medinis namas, bet praėjus frontui, sugrįžo atgal gyventojai mokyklos neberado, ji buvo sugriauta. Pirmas mokytojas Skriaudžių mokykloje buvo Vyšniauskas. Čia jis pradėjo dirbti baigęs Veiverių mokytojų seminariją. Jis dirbo trejus metus, po jo dirbo Kaunas, Blažaitis, Tamulis.
1918 m. mokykla nukelta į Bundziškių kaimą pas Gegužinską, nes Skriaudžiuose po karo tinkamų patalpų mokyklai nebuvo. Į Skriaudžių mokyklą buvo paskirta nauja mokytoja Liuba Ambrazevičiūtė. 1922 m. mokykla vėl atkelta į Skriaudžius pas Kudirką, dirbo mokytoja Kairaitienė. 1923 m., mokykloje pradėjus dirbti Senkams, nupirktas 2 ha Lekecko ūkelis su gyvenamuoju namu. „Lekeckynėje“ mokėsi vienas komplektas, dirbo mokytojas Senkus, o pas Paškevičių – antras komplektas, mokytojavo Senkuvienė. Kiekviename komplekte buvo 30-40 mokinių. Vidutinis mokinių amžius pradinėje mokykloje buvo 10-16 metų.
1941–1944 m. vokiečių okupacijos metais Skriaudžiuose dirbo mokytojai Šalnai, dviejuose komplektuose mokėsi po 20 mokinių, daugiausia valstiečių vaikai. 1946 m. atidarytas trečias komplektas, klasė įsikūrė buvusioje šaulių salėje. 1948 m. atidarytas ketvirtas komplektas. Trūko patalpų, todėl antra klasė mokėsi antroje pamainoje.
1949–1950 m., įvedus privalomą septynmetį mokymą, Skriaudžių pradinė mokykla reorganizuota į septynmetę mokyklą, mokyklai atiduotos klebonijos patalpos. 1952 m. šaulių salėje įsikūrė mokyklos bendrabučio valgykla ir mokomosios dirbtuvės. 1960 m. įvestas privalomas aštuonmetis mokymas. 1964 m. Skriaudžiuose pradėtas statyti mokyklos priestatas. Skriaudžių pagrindinės mokyklos ikimokyklinio ugdymo skyrius (1981–2005 m. Skriaudžių vaikų darželis) – vienintelis Veiverių seniūnijoje.

Mokiniai

Mokykla išleido 22 laidas.
Liberijos transportas

Liberijos transportas – Liberijos, valstybės Vakarų Afrikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, transportas.

Keliai

Automobilių kelių yra 10 600 km, iš jų su kieta danga 657 km (1999 m.). Svarbiausi plentai jungia Monroviją su Biukenenu, Fritaunu (Siera Leonė).

Geležinkeliai

Iki 1990–1997 m. pilietinio karo geležinkelių buvo 490 km; po pilietinio karo dauguma jų išardyti. Šalies geležinkeliai priklauso užsienio kompanijoms, kurios juos naudoja geležies rūdos gabenimui iš kasyklų į jūrų uostus.

Jūrų transportas

Svarbiausi jūrų uostai: Monrovija, Biukenenas, Grinvilis, Harperis. 2003 m. buvo įregistruoti 1553 laivai; prekybinio laivyno tonažas 52,4 mln. bruto tonų – pagal tonažą vienas didžiausių pasaulyje prekybos laivynų.

Oro transportas

2001 m. šalyje buvo 47 oro uostai, iš kurių 2 turėjo grįstus takus. Robertso tarptautinis oro uostas yra 56 km į rytus nuo Monrovijos.
Mahiai

Istorija

Iki mahių atsikėlimo, dabartinės jų gyvenamos teritorijos jau buvo kolonizuotos jorubų subgrupių šabių, idašų, išų, egzistavo senovinės karalystės. Apie XVI–XVII a. dalis gbe kalbomis kalbančių grupių migravo iš pietų ir įsikūrė tarp jorubų. Tada jos įkūrė tris ankstyvasias savo karalystes – Gbovelę ir Tšahunką (į pietus nuo Dasos) ir Hundžrotą (į šiaurę nuo dabartinės Glazuės). Šių karalysčių kūrėjai istorijoje dar vadinami tikraisiais mahiais.
Tuo metu stiprėjanti fonų karalystė Dahomėja mahius laikė viena iš trijų (šiaurine) savo pasaulį supančių tautų (adžai jiems atstovavo vakarus, o ojai – rytus). Jie davė mahiams apibendrinantį etnonimą, kuris iš pradžių buvo niekinantis, o vėliau prigijo.
XVII a. pradžioje kita gbe grupė – išeiviai iš Dahomėjos, šiaurėje įkūrė Savalu karalystę, kurią įtvirtino išvydami iš teritorijos senuosius gyventojus išus ir sugriaudami jų miestą Ilodžį. Ji palaikė draugiškus santykius su Dahomėjos ahosu, o po pirmojo valdovo Gbagidi I Ahosu Soha mirties 1618 m. šios vasale. Kadangi ši karalystė buvo į šiaurę nuo Dahomėjos, fonai jos gyventojus irgi vadino mahiais: Dahomėjos karalius Kpengla (1774–1789) Savalu valdovą Gbagidi III Baglo oficialiai titulavo mahių karaliumi. Kadangi su tikraisiais mahiais (gyvenusiais ryčiau) Savalu mahiai nebuvo tapatūs, istoriografijoje jie vadinami netikraisiais mahiais.
Dahomėją valdant karaliui Agonglo (1789–1797), fonai pradėjo karus su tikraisiais mahiais. 1789 m. užpulta Gbovelės karalystė, kuri, nepaisant drąsaus Adžognono pasipriešinimo, buvo nukariauta, o miestas sugriautas. Mahių nukariavimus tęsė tolimesni Dahomėjos valdovai. 1823 m. Dahomėjos armiją sutriuškino Hundžrotas, bet jau 1832 m. ši karalystė pasidavė po ilgos apgulties ir miestas buvo sugriautas. Tuomet Dahomėjoje viešėjęs britų keliautojas Duncan aprašė šią pergalę, kurioje buvo 6000 žuvusiųjų. Tikrųjų mahių nukariavimas baigėsi 1877 m., kuomet sugriauta Tšahunkos karalystė. Dahomėjos pergalės mahiams reiškė ne tik sunaikintus miestus, bet ir masinį regiono ištuštėjimą, mat didžioji dalis gyventojų buvo parduodami į vergiją. Šalia senųjų karalysčių centrų išdygo naujos Dahomėjos įsteigtos vergų prekybos bazės, tokie kaip Pauinjanas, Sklogbas, Aguagonas. Didelė dalis mahių bėgdami nuo vergų prekybos migravo į šiaurę ir į vakarus, kur asimiliavosi su kitomis grupėmis. Jų gyventas teritorijas, ištuštėjusį kraštą vėl apgyvendino jorubų subetnosai.
Nors netikrųjų mahių karalystė Savalu buvo Dahomėjos vasalė ir jai negrėsė sugriovimas, 1876 m., pasinaudodama, kad jos valdovas Gbagidi VII Lintononas buvo išvykęs į Abomėjų, Dahomėjos armija apgulė miestą, siekdama prisimedžioti vergų. Tai sukėlė mahių migracijas iš Savalu į šiaurę ir vakarus. Didžiausia mahių kolonija įsikūrė aplink Uesės gyvenvietę, smulkesnės – vakaruose, Atakpamės regione (dabartinis Togas). Skirtingai nei tikrųjų mahių atveju, Savalu mahiai liko gyventi ir išlaikė karalystę šiame regione. Jie yra tiesioginiai dabartinių mahių pirmtakai. 1894 m. Prancūzija, nukariavusi Dahomėją, pasirašė sutartį su jos vasale „Savalu mahių konfederacija“ (pranc. confédération des Mahi de Savalou).
Safranbolu

Istorija

Safranbolu miestas priklausė Romos provincijai – Paflagonija ir per savo istoriją pergyveno daug civilizacijų: Romos, Bizantijos, Seldžiukų, Osmanų imperijas. Osmanų imperijos laikais, miestas buvo svarbiu šilko kelio centru, karavanų kelio prekybos kelyje iš Kastamonu į Stambulą.
Miesto mečetės, bankai ir medresės buvo pastatytos XIV a. Pastatyti mediniai, medžio raižiniais puošti ir įvairiomis spalvomis išdažyti, gyvenamieji namai, lėmė aplinkinių Turkijos miestų architektūros stilių.
Safranbolu buvo osmanų sultono šeimos artimųjų ir didžiųjų vizirių rezidencija.
Miesto pavadinimas kilęs iš čia auginamo prieskonio – šafrano, nes Safranbolu buvo šio prieskonio auginimo centru. Ir dabar, netoliese esančiame Davutobasio kaimelyje, yra auginamas daržinis krokas.
Safranbolu senamiestyje išliko 1008 istoriniai pastatai ir įrengimai, atspindintys turkišką architektūrą. Tai 25 mečetės, 8 istoriniai fontanai, 5 turkiškos pirtys, 3 karavansarajai (karavanų vilkstinių užvažiuojamieji namai), bokštas su laikrodžiu, saulės laikrodis, senovinė ligoninė, akvedukas ir šimtai pastatų bei rūmų. Taip pat yra antikinių laikų miesto apsauginis pylimas ir istoriniai tiltai.
Miesto senamiestis pastatytas kalno tarpeklyje, o nauji Safranbolu miesto rajonai pastatyti plynaukštėje, 2 km į vakarus nuo senamiesčio.
1970 m. Turkijos menininkai ir fotografai pradėjo domėtis istorine miesto architektūra. 1980 m. šie pastatai buvo pripažinti istorine vertybe ir vyriausybė įsipareigojo juos išsaugoti. Buvo uždraustos naujos statybos senamiestyje arti istorinių pastatų, o vietiniai meistrai sutelkė visas pastangas pastatų restauravimui ir atstatymui.
Notarinis įrašas

Notarinis įrašas - notariškai (t. y., įgalioto asmens - notaro arba pareigūno, pvz., konsulinio) atliekamas įrašas apie atliktą notarinį veiksmą, jo dalyvius.

Duomenys

Pvz., notariniame įraše apie oficialiesiems testamentams prilyginamo testamento ar asmeninio testamento priėmimą saugoti įrašoma: notarinio veiksmo atlikimo data, notarinį veiksmą atlikusio notaro biuro pavadinimas, notaro vardas ir pavardė, testatoriaus vardas ir pavardė, asmens kodas arba gimimo data, testamento rūšis, testamento sudarymo data ir vieta. Kai priimamas saugoti oficialiajam testamentui prilyginamas testamentas, taip pat nurodomos šį testamentą patvirtinusio asmens pareigos, vardas, pavardė, notarinio registro numeris.
Notariniame įraše taip pat įrašomas notariniame registre įregistruoto notarinio veiksmo numeris, notaro atlyginimo už atliktą notarinį veiksmą dydis (kai notaras atleidžia nuo atlyginimo mokėjimo, rašomi žodžiai „atleista nuo mokėjimo“), kompensacijos už patikrą valstybės registruose dydis, kompensacijos(-ų) už kitas kliento prašymu notaro atliktas paslaugas dydis, notaro parašas.
Krymas (Kėdainiai)

Istorija

Iki XX a. vid. buvo palivarkas.
Michailas Gerasimovas

Biografija

Gimė gydytojo šeimoje. Nuo 1920 m. dirbo Irkutsko universiteto Medicinos fakulteto anatomijos muziejuje. 1950–1970 m. TSRS mokslų akademijos Etnografijos instituto Plastinės rekonstrukcijos laboratorijos vedėjas. 1956 m. daktaras.
Sukūrė veido atkūrimo pagal kaukolę metodą. Atkūrė daugelio seniausių Žemės gyventojų (australopitekas, sinantropas) ir žmonių, gyvenusių akmens, bronzos, geležies amžiuje ir viduramžiais, t. p. istorinių veikėjų dokumentinius portretus, iš viso daugiau kaip 200. Pas jį mokėsi archeologas Vytautas Urbanavičius.
Trispalvė meškabudė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 159 psl.
Francis Harry Compton Crick

Fransis Haris Komptonas Krikas (angl. Francis Harry Compton Crick, 1916 m. birželio 8 d. Northamptonas – 2004 m. liepos 28 d. San Diegas, Kalifornija) – anglų biochemikas ir genetikas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.

Biografija

1937 m. baigė Londono universiteto koledžą. 1937-1939 m. ir 1947-1977 m. dirbo Kembridžo universitete, nuo 1962 m. Biologijos laboratorijos vedėjas. Nuo 1959 m. profesorius.
Dar tebebūdamas doktorantu, su Džeimsu Watsonu teoriškai nustatė deoksiribonukleorūgšties (DNR) struktūrą (dvigubą spiralę) ir atskleidė, kaip DNR molekulės kopijuojamos ląstelės dalijimosi metu. Ištyrė nukleorūgščių molekulinę struktūrą ir jų reikšmę organizmo požymių ir savybių paveldėjimui, tyrė genetinį kodą, išaiškino kodono reikšmę ir pradėjo vartoti šį terminą. 1977 m. išvyko į JAV, San Diego Salko institute (Kalifornijos valstija) tyrė regos ir sapnavimo neurobiologinius mechanizmus.
Londono karališkosios draugijos narys.

Pripažinimas

1962 m. Nobelio fiziologijos ir medicinos premija su Džeimsu Vatsonu ir Morisu Vilkinsu.
„Times“ žurnalas Watson ir Crick mokslinį indėlį pripažino ne tik vienu iš dešimties reikšmingiausiųjų XX a, bet ir vienu reikšmingiausių antrojo tūkstantmežio atradimų, šalia Niutono, Darvino, Einšteino, ir kt.
Noreikiškės (Molėtai)

Istorija

1686 metais priklausė Dubingių kunigaikštystės Dubingių valsčiui. Tada kaime buvo 7 namai, visuose gyveno Noreikos. 1686 metais kaimo vardas Noreikos. 1691 m. ir vėliau Molėtų krikšto metrikų knygoje kaimas vadinamas Noreikomis.
1904 m. Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje minimas Noreikiškių dvaras.
Aukštkalvių palivarkas

Vieta

Palivarko sodyba įrengta aplinkoje dominančioje aukštoje kalvoje, kuri suteikė vietovei vardą. Sodybą kerta kelias Kretinga–Salantai, nuo kurio atsišakoja keliai į Šatilgalį ir Pipirus. Šalia praeina geležinkelis Klaipėda–Vilnius.

Istorija

Palivarkas įkurtas XIX a. pabaigoje Aukštkalvių kaimo žemėje kaip Kretingos dvaro ūkinis – gamybinis padalinys po baudžiavos panaikinimo dvarui paliktoms žemės valdoms administruoti. Priklausė grafui Aleksandrui Tiškevičiui, kuris XIX a. pab. – XX a. pr. pastatė ūkinius – gamybinius statinius (tvartas statytas 1904 m.), kumetyną ir administracijos (ūkvedžio) namą.
1923 m. palivarke buvo 2 kiemai su 53 gyventojais. Vykdant Lietuvos žemės reformą, valstybė palivarką 1924 m. nusavino ir išparceliavo, jo žemę išdalino kumečiams ir Lietuvos kariuomenės kariams savanoriams. 1926 m. vietovė pavadinta Aukštkalvių kaimu. Palivarko sodyboje įkurtą ūkį su statiniais 1926 m. įsigijo poetas Juozas Butkus. 1937 m. ūkį už skolas perėmė bankas, perleidęs jį kitam savininkui.
1941 ir 1945 m. palivarko sodyba nacionalizuota, joje įkurtas Kretingos tarybinio ūkio Aukštkalvių skyrius. Vėliau priklausė Kretingos žemės ūkio technikumo mokomajam ūkiui, Kūlupėnų tarybiniam ūkiui, joje veikė ūkio gamybinis centras. Administraciniame (ūkvedžio) name ir kumetyne apgyvendintos darbininkų šeimos, o tvarte buvo laikomi ūkio galvijai. Mediniai sodybos statiniai sunyko, buvo nugriauti. Jų vietoje pastatytos daržinės, pašiūrės, kiti statiniai, įrengtas vandentiekio bokštas.
1982 m. palivarko statinius inventorizavo Paminklų restauravimo projektavimo institutas. 1991 m. palivarko (dvaro) sodybos fragmentai paskelbti naujai išaiškinamu Lietuvos istorijos ir kultūros (architektūros) paminklu, 1995 m. įrašyti į Kultūros paveldo inspekcijos kultūros paveldo objektų registrą. 1991 m. nustatyta saugoma teritorija, 1993 m. patvirtintas jos ribų planas, pagal kurį bendras teritorijos plotas siekia 5,6 ha.
Vykdant agrarinę reformą, buvusios palivarko sodybos statiniai privatizuoti keliems savininkams.

Dabartis

Šiandien buvusioje Aukštkalvių palivarko sodyboje išliko administracinis (ūkvedžio) namas, kumetynas ir tvartų liekanos. Pastatai akmenų ir raudonų plytų mūro, vienaukščiai, stačiakampio plano, gyvenamieji statiniai stovi lygiagrečiai keliui Kretinga–Salantai, o tvartas – atsuktas galu. Administracinis namas ir kumetynas naudojami gyvenamajai paskirčiai. Tvarto medinės perdengimų ir stogo konstrukcijos sudegusios, išlikusios mūrinės sienos užkonservuotos. Sodyba saugoma kaip istorinę, architektūrinę ir kraštovaizdinę vertę turintis kultūros paveldo objektas.
Rymano paviršius

Rymano paviršius tai yra kompleksinio kintamojo funkcijos geometrinis atvaizdavimas, kurio metu daugiareikšmės funkcijos vaizduojamos kaip vienareikšmės, tik keliose atskirose plokštumose (daugialapės funkcijos). Tos plokštumos susijungia tam tikruose išsišakojimo taškuose (kreivėse). Pirmasis jas nagrinėjo Rymanas, kurio vardu ir pavadinti šie dariniai. Lokaliai tie paviršiai yra tik lopinėliai, tačiau globaliai jie gali atrodyti kaip sudėtingos daugialapės struktūros, torai, sferos.
Vienas tokių paviršių yra vadinamoji Rymano sfera. Tai yra stereografinis visos kompleksinės plokštumos atvaizdavimas (projekcija) į sferą.

Kitų gerai žinomų funkcijų Rymano paviršių vizualizacija:
FK Hirnyk-Sport

Istorija

Klubas įkurtas 1989 m. 2014/2015 m. sezone debiutavo Pirmoje lygoje. Debiutas buvo sėkmingas ir komanda užėmė trečią vietą pirmenybėse. Tai geriausias pasiekimas klubo istorijoje. Sekančiais metais nesugebėjo prasibrauti į geriausiųjų dešimtuką.
Griševas

Griševas (rus. Гришево) – buvusi angliakasių gyvenvietė apie 10 km nuo Čeremchovo miesto (dabar jo dalis), Čeremchovo rajonas, Irkutsko sritis, Rusija.

Lietuviai

1951 m. į Griševą iš TSRS okupuotos Lietuvos buvo atitremta apie 120 šeimų. Kol buvo statomi barakai, tremtiniai kelis mėnesius gyveno Chromcovkoje, apie 2 km nuo Griševo. Tremtiniai dirbo statybose, akmens anglių kasyklose (darbas pamainomis, be poilsio dienų), prie geležinkelio. Badavo, šachtose daug žmonių prarado sveikatą. 1957–1961 m. dauguma grįžo į Lietuvą. Išliko apleistos Griševo kapinės; 1989–1991 m. daug tremtinių palaikų parvežta į Lietuvą.
2006 FIFA World Cup

Žaidimas

Žaidimas sukurtas su tuo pačiu principu kaip ir FIFA 06. Abiejų žaidimų grafika ir valdymas beveik nesiskiria. Žaidime mušant baudinius taikinio nėra – kaip ir FIFA 06 ar FIFA 05 žaidimuose.
Jakštaičiai (Šiauliai)

Aplinkinės gyvenvietės

KURŠĖNAI – 18 km 
 Sauginiai – 3 km
Juodinkiai – 3 km 
 Jakštaičiukai – 1 km
ŠIAULIAI – 11 km
Jonelaičiai – 4 km
Pailiai – 2 km
BUBIAI – 3 km
Raizgiai – 2 km 
 Aukštelkė – 4 km