google/wiki40b huggingface dataset:
Vienos universitetas

Vienos universitetas (vok. Universität Wien, lot. Alma Mater Rudolphina Vindobonensis) - po Prahos universiteto seniausias universitetas, įkurtas vokiškose žemėse (1365 m.), Austrijos aukštoji mokykla. Didžiausias universitetas vokiškai kalbančiose valstybėse (85 000 studentų). 130 studijų programų. 7 624 darbuotojų, iš jų - 6 035 mokslo.
Anksčiau universitete veikė Medicinos fakultetas (nuo 2004 m. Vienos medicinos universitetas).

Mokslininkai

Theodor Billroth, Marietta Blau, Ludwig Boltzmann, Franz Brentano, Charlotte Bühler, Karl Bühler, Rudolf Carnap, Conrad Celtis, Viktor Frankl, Sigmund Freud, Kurt Gödel, Olga Hahn-Neurath, Berthold Hatschek, Marian Heitger, Moritz Hoernes, Marie Jahoda, Moritz Kaposi, Berta Karlik, Hans Kelsen, Alfred Kohler, Helmut Koziol, Johann Josef Loschmidt, Lise Meitner, Oskar Morgenstern, Otto Neurath, Johann Palisa, Richard Pittioni, Pius II., Elise Richter, Karl Freiherr von Rokitansky, August Schleicher, Moritz Schlick, Wendelin Schmidt-Dengler, Joseph von Sonnenfels, Josef Stefan, Nikolaj S. Trubeckoj, Carl Auer von Welsbach, Johann Puluj

Studentai

Franz Alt, Bruno Bettelheim, Janko Ferk, Paul Feyerabend, Hertha Firnberg, Heinz Fischer, O. W. Fischer, Iwan Franko, Sigmund Freud, Kurt Gödel, Jörg Haider, Theodor Herzl, Hugo von Hofmannsthal, Heinrich Freiherr von Huyssen, Elfriede Jelinek, Karl Kautsky, Edith Kneifl, Karl Kraus, Bruno Kreisky, Hans Kudlich, Paul Lazarsfeld, Käthe Leichter, Peter Luder, Andreas Maislinger, Tomáš Garrigue Masaryk, Alois Mock, Papst Pius III., Paul Pella,  Peter Porsch, Henning Röhl, Manfred Rumpl, Wolfgang Schüssel, Hilde Spiel, Adalbert Stifter, Mutius von Tommasini, Kurt Waldheim, Stefan Zweig, Ulrich Zwingli, Joseph von Sonnenfels
Karveliškių kapinės

Karveliškių kapinės – kapinės Vilniaus rajone, Zujūnų seniūnijoje, Karveliškių kaime, netoli Neries dešiniojo kranto, 5 km į vakarus nuo Vilniaus (Pilaitės). Tai didžiausios aktyviai naudojamos Vilniaus kapinės. Kapinių plėtros pabaiga numatyta 2016–2018 m. Kapinių teritorijoje įrengti privažiavimai prie kapų. Šalia kapinių stovi medinis kryžius, veikia gėlių turgus. Kapines aptarnauja 63 maršruto autobusas.
Gūžduobė

Gūžduobė (lot. acetabulum) – dubenkaulio (os coxae) gili įduba, kuri susidaro suaugus klubakaulio (os ilium), sėdynkaulio (os ischii) ir gaktikaulio (os pubis) kūnams. Gūžduobė yra atkreipta į šoninę pusę. Jos vidiniai pakraščiai yra lygūs ir vadinami delčiniu paviršiumi (facies lunata), o viduryje yra į apačią pasukta nelygi gūžduobės įlanka ( incisura acetabuli).
Košala

Košala (skr. (devanagari): कोशल) buvo viena iš šešiolikos regionų – valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, gyvanama indoarijų košaliečių. Jos vieta buvo dabartinėje Utar Pradešo valstijoje. Valstybės sostinė Šravastis buvo vienas šešių didžiausių Indijos miestų.
Kalniškiai (Molėtai)

Istorija

1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Kuitas

Istorija

Įkurtas 1890 m., kai portugalų keliautojas António Francisco Ferreira da Silva Porto apsigyveno čia ir pastatė grūdų sandėlius. Jo garbei miestas vadinosi Silva Porto, po nepriklausomybės vadinosi Bijė (portug. Bié arba Bihé). Miestas smarkiai nukentėjo pilietinio karo metu po to, kai 1975 m. šalis gavo nepriklaysomybę. 1992 m. buvo beveik visiškai sugriautas po to, kai šalyje įvyko daugiapartiniai rinkimai ir čia prasidėjo kovos.
Brazilinė bertoletija

Aprašymas

Tai 30-45 m aukščio medis, kurio kamieno skersmuo 1-2 m. Išgyvena daugiau nei 500 metų. Lapai nesudėtiniai, 20-35 cm ilgio, 10-15 cm pločio, sausuoju laikotarpiu nukrenta. Žiedai maži, žalsvai baltos spalvos, 5-10 cm ilgio.
Vadinamieji bertoletijos riešutai – 4-5 cm ilgio sėklos, susitelkusios iki 2 kg sveriančioje dėžutėje. Vienoje dėžutėje gali būti 12–20 sėklų, turinčių kietą kevalą.

Gavyba ir naudojimas

Nukritusios bertoletijos riešutų dėžutės surenkamos ir suskaldomos kirviu ar mačete. Išimtas sėklas sunku išlukštenti, todėl jos gali būti papildomai brinkinamos ar trumpai paverdamos, siekiant suminkštinti kevalą. Išlukštentos sėklos nuplaunamos, išdžiovinamos saulėje ir paruošiamos transportavimui ar saugojimui.
Bertoletijų riešutai dėl savo skoninių savybių ir aukšto maistingumo naudojami maistui: valgomi vieni, maišomi į salotas, dedami į košes, kepinius, ledus ir pan.

Produkcija

Bertoletijos nėra specialiai auginamos (nors ir yra bandymų įveisti šių medžių plantacijas), todėl beveik visa riešutų produkcija yra gaunama juos surenkant iš laukinės gamtos – Amazonijos tropinių miškų. Priklausomai nuo tais metais esančių klimato sąlygų, riešutų derlius gali gerokai skirtis. Pavyzdžiui, 2007–2008 metais bertoletijų riešutų produkcija siekė 33 500 tonų, o 2017–2018 metais tris kartus mažiau – 10 700 tonų. Daugiausiai riešutų surenkančios šalys yra Bolivija, Peru ir Brazilija. Šios trys šalys yra atsakingos už praktiškai visą pasaulinę produkciją.

Maistinė vertė

Apie 60-70 % bertoletijų riešutų masės sudaro aliejus. Riešutuose taip pat gausu seleno, magnio, tiamino, geležies.
Elena Pocevičienė

Biografija

Pakruojo rajono savivaldybės socialinės rūpybos skyriaus vedėja.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narė.
2000 m. kovo – balandžio mėn. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
Pakruojo bendruomenės sveikatos tarybos pirmininkė, pagyvenusių žmonių klubo „Sidabrinė gija“ prezidentė.
Juodkalnija

Ankstyvosios slavų valstybės

Vėliau čia susikūrė atskiras Duklios županatas, priklausomas nuo Serbijos. XI a. Dukljos vietinė dinastija Vojislavljevičiai (1034–1186) tapo svarbiausia Vakarų Balkanų dinastija, valdžiusi ne tik Duklją, bet ir aplinkines valstybėles, įskaitant Rašką, Zahumlje ir Bosniją. XII a. valdžia regione perėjo Njemaničiams, kurie sukūrė viduramžių Serbijos imperiją. Maždaug nuo tada kraštas pradėtas vadinti Zeta. 1356–1402 m. Zeta buvo nepriklausoma kunigaikštystė, valdoma Balšičių dinastijos. Tuo metu krašte galutinai įsitvirtino ortodoksų tikėjimas (seniau kraštą stipriai veikė Venecija, kuri, kaip ir gretimoje Dalmatijoje, propagavo katalikybę).
1421 m. Zeta vėl pateko į Serbijos sudėtį. Tuo metu Serbija buvo despotatas, valdomas Lazarevičių. 1451 m. Zetoje įsigalėjo nauja vietinė dinastija – Crnojevičiai, valdę iki 1498 m. Jiems valdant kraštas jau tapo žinomas kaip Montenegro, kas, išvertus iš italų kalbos ir reiškia Juodkalnija.

Osmanų imperijos valdžioje

Paskutiniaisiais Crnojevičių valdymo metais Juodkalnija aktyviai kovojo su Osmanų imperija, tačiau buvo įjungta į jos sudėtį. 1514 m. čia sukurtas administracinis vienetas Juodkalnijos sandžakas. Tuo pat metu šalies pakrantę kontroliavo Venecija (ši dalis buvo žinoma kaip Venecijos Albanija), o kalnuotose vietovėse 1516 m. unikali Balkanams teokratinė valstybė, valdoma vyskupų (vladikų). Nuo 1696 m. šis postas buvo paveldimas Petrovič-Njegoš dinastijos.

Juodkalnijos kunigaikštystė ir karalystė

1852 m. Juodkalnijos vyskupas Danilo II sekuliarizavo šalį, ėmė tituluotis kunigaikščiu. Taip įkurta nominaliai nuo Osmanų imperijos priklausoma Juodkalnijos kunigaikštystė. Šaliai ne kartą patyrus triuškinančias pergales prieš turkus, 1878 m. Berlyno kongrese Juodkalnijai oficialiai suteikta nepriklausomybė nuo Osmanų imperijos. Valstybė sparčiai modernizavosi, 1905 m. išleista konstitucija.
1910 m. Juodkalnija tapo karalyste. Po Balkanų karų (1912–1913) galutinai nustatytos jos sienos. Šiais sprendimais Juodkalnija nebeteko savo istorinių žemių pietuose (su Škoderiu), kurios atiduotos Albanijai. Vietoj to, ji tuo metu valdė žemes rytuose (visą istorinį Sandžaką).

Jugoslavija ir nepriklausomybė

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1916 m. valstybę okupavo Austrija-Vengrija, paskutinis karalius Nikolas pabėgo iš šalies, Juodkalnija 1922 m. buvo įjungta į Serbų, kroatų ir slovėnų karalystę (ji sudarė Zetos banatą). Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, ji tapo socialistinės Jugoslavijos dalimi.
Jugoslavijai skylant, atsižvelgiant į referendumo rezultatus, 1992 m. Juodkalnija liko jos sudėtyje kartu su Serbija. 2003 m. Jugoslavijos valstybė perorganizuota į dviejų respublikų federaciją – Serbiją ir Juodkalniją. Didėjant įtampai tarp abiejų sudėtinių dalių, 2006 m. birželio 3 d. Juodkalnijos parlamentas paskelbė respublikos nepriklausomybę, įteisindamas 2006 m. gegužės 21 d. vykusio referendumo dėl atsiskyrimo nuo Serbijos ir Juodkalnijos rezultatus.
Smardonės šaltinis

Smardonės šaltinis – karstinės kilmės versmė, hidrogeologinis gamtos paminklas. Šaltinis yra Biržų rajone, Biržų regioniniame parke, Likėnų reabilitacijos ligoninės teritorijoje.

Apie šaltinį

Šaltinio duburio skersmuo 15 ir 17 metrų. Šaltinio krantai priemolingi, padengti velėna. 1961 m. jo debitas buvo 540 l/s. Tai būta paties veržliausio Lietuvos šaltinio. Tačiau 1961 m. atlikus melioracijos darbus, jo galia sumažėjo iki 14 l/s. Šaltinio debitas nėra pastovus, svyruoja 130–540 l/s, o po labai sausringų laikotarpių būna gerokai mažesnis, kone lygus nuliui. Šis šaltinis tai Smardonės upelio pradžia.
Į Smardonės šaltinį vanduo atiteka iš sukarstėjusių Tatulos svitos uolienų, jis kartokas gerti, turi silpną sieros vandenilio dujų, papuvusio kiaušinio kvapą. Šis vanduo nedidelės bendros mineralizacijos, kietas, kalcio sulfatinis. Šaltinio vandens sudėties pirmuosius tyrimus yra atlikęs ir 1816 m. rezultatus paskelbęs Theodoras Grotthussas – Pakruojo rajono Gedučių dvare gimęs ir gyvenęs elektrochemijos mokslo pradininkas.
2011 m. sutvarkyta Smardonės šaltinio aplinka. Akmenų metiniu sutvirtintas eroduojamas šaltinio krantas, išretinti pakrantėje augę medžiai, išlyginta apsauginė zona, skaldele padengtas pėsčiųjų takas.

Istorija

Dėl karstelėjusio skonio ir išsiskiriančių sieros vandenilio dujų kvapo čionykščiai gyventojai į Smardonės šaltinį atkreipė dėmesį labai seniai, o specifinė smarvė logiškai padiktavo ir atitinkamo vardo parinkimą. Jie nevartojo vandens iš šio šaltinio mėsai, kavai ar arbatai virti, bet naudojo duonai kepti, maudymuisi; vanduo tiko besigydantiems gurkšnoti, mazgotis akis, taip pat tiesiog šaltinyje mirkyti skaudamas rankas, kojas. Apie Smardonės šaltinio, kaip turinčio gydomųjų savybių, panaudojimą bene pirmosios žinios yra jau iš 1587 m. rašytinių dokumentų. 1938 metais atidarius Likėnų gydyklą kol nebuvo gręžinių, mineralinio vandens buvo semiamasi iš šaltinių, taigi ir iš didžiojo Smardonės šaltinio, naudojant jį vonioms, gydomajam purvui praskiesti gydant įvairias ligas.
Sindromas

Sindromas - medicinoje ir psichologijoje naudojamas terminas, reiškiantis grupę tam tikrų kartu pasireiškiančių klinikinių požymių, kuriuos paciente pastebi gydytojas bei pats pacientas (simptomai), ir kurių fiziologinė priežastis (liga, sutrikimas) dar nėra nustatyta arba nežinoma. Kartais terminas „sindromas“ prigyja kaip ligos, sutrikimo pavadinimas, arba naudojamas, kai atitinkamų požymių visumą gali sukelti ne vienas, o keli skirtingi sutrikimai ar ligos. Daug sindromų pavadinta gydytojų, susiejusių požymius į grupes, vardais. Pavadinimai taip pat gali sietis su požymiais, numanomomis priežastimis, geografinėmis vietovėmis, istorija, poezija.
Žodis kilęs iš graikų kalbos ir reiškia „bėgti kartu“.
Sausio 16

Vardadieniai

Honoratas – Jovaras – Leikantas – Leimantas – Leimantė – Marcelijus (Marcelinas, Marcelis, Marcijonas, Marcys) – Marcelina (Marcelė, Marcė) – Marčius – Norgailas – Norgailė – Norgeda – Norgedas – Norgėlė – Norgilas – Utenis
LKAL 1993–1994 m. sezonas

LKAL 1993–1994 metų sezonas – paskutinis Lietuvos krepšinio Aukščiausiosios lygos sezonas. Pirmenybėse nugalėjo Vilniaus „Policijos Akademijos“ komanda, kuri vėliau pasivadino „Sakalais“ ir debiutavo LKL. Taip pat šioje lygoje debiutavo ir Šiaulių „Kelininkas“ (dabar „Šiauliai“).
Griezė

Istorija

XIX a. kaimas pamažu transformavosi į miestelį. Veikė liuteronų bažnyčia, netoliese stovėjo smuklė, iki 1919 m. garsėjo vykstantys turgūs. Apylinkėje Griezė buvo žinoma 1838 m. atidaryta Marijos pradine mokykla. Nors 1890 m. ji buvo prijungta prie mokyklos Zanėje, bet iki šiol
atsimenama ir kaimas kartais įvardijimas kaip Marijos pradine mokykla (latv. Marijas pamatskola).
Kitas Ventos krantas priklausė Lietuvai, jame buvo iškilusi Griežės evangelikų reformatų bažnyčia, išsistatęs Griežės dvaras (dar buvo vadinamas Lenkų Grieze (latv. Polgrieze) arba Anapole). Patekti į jį buvo galima keltu, iki šiol šioje vietoje upėje iškilę mediniai poliai leidžia spėti, kad kažkada būta ir tilto.

Evangelikų liuteronų bažnyčia

Iškilusi du šimtus metrų nuo valstybinės sienos su Lietuva, kiek šiauriau nuo Vadaksties ir Ventos santakos, pastarosios upės dešiniajame krante. Pirmoji bažnyčia šioje vietoje atsirado dar XVI a. Kuršo hercogo Gothardo Ketlerio įsakymu. Dabartinis raudonų plytų tinkuotas pastatas išmūrytas ir pašventintas 1769 m. Šalia plyti kapinės, kuriose buvo laidojami vietos dvarų savininkų Ketlerių giminės palaikai. Toje pačioje teritorijoje įrengti Šiaurės kare kritusių švedų
kapai.
1773 m. dvarininkas Francas fon Ketleris padovanojo bažnyčiai vargonus (atnaujinti 1931 m.). 1845 m. visą Ežerės kraštą (Ežerė, Pampaliai, Rengė) nupirko Peterburgo milijonierius Liudvikas fon Štiglicas, jis bažnyčią suremontavo. Remonto metu langų apvadai, panaudojant sgrafito technologiją, buvo išpuošti originaliais ornamentais. Tikinčiųjų reikmėms pastatyti dviejų šimtų sėdimų vietų suolai. 1888 m. šventovėje krikštytas mažeikietis Karlis Zalė, vėliau tapęs garsiu Latvijos skulptoriumi.
Pirmojo pasaulinio karo metu apylinkėje vyko mūšiai, prie bažnyčios buvo laidojami žuvę vokiečių kariai. Kitame pasauliniame kare – Antrajame – nuo artilerijos apšaudymų nukentėjo bokštas, 1945 m. vasarą netoliese buvo įrengta belaisvių stovykla, tuo metu itin nukentėjo šventovės vidaus įranga. 1950 m. įvyko paskutinės pamaldos ir bažnyčia buvo uždaryta. 1979–1981 m. vasaromis pievose prie Ventos buvo organizuojamos krikščioniško jaunimo pogrindinės stovyklos (vadovas – Nigrandės klebonas Aivars Beimanis).
Apleista šventovė išstovėjo iki XX a. pab., kol 1992 m. atsikūrė parapija. Buvo šaukiamos talkos šventoriui, kapinėms ir, žinoma, bažnyčiai tvarkyti, kuri tuo metu jau stovėjo be stogo ir buvo avarinės būklės. Atstatymo darbai iki šiol nebaigti, bet nereguliarios pamaldos jau vyksta.
Rasiomonas

Apie filmą

Filmas sukurtas 1950 m. Japonijos Daiei Film Co., Ltd kino kompanijos, režisuotas Akiro Kurosavos. Filmo siužetas paremtas Riunoskės Akutagavos novelėmis „Rasiomono vartai“ ir „Tankumyne“. Kūrinyje panaudota siužetinė situacija, kuri vėliau pavadinta „Rasiomono efektu“: kai keletas skirtingų veikėjų apie tuos pačius įvykius pasakoja labai skirtingai.
Filme svarbus vaidmuo teikiamas šviesos efektų panaudojimui. Tai, kad veiksmo scenos vyksta miške, leido režisieriui pasirinktinai naudoti šviesos ir šešėlių žaismą. Pvz., samurajaus nusižudymą galėjo paskatinti saulėje aštriai žibantis durklas. Medkirčio žingsnius į žmogžudystės vietą lydi pro medžių viršūnes prasimušanti saulė. Filmo pradžios muzikinis takelis primena Moriso Ravelio „Bolero“ muziką. Filmas yra išskirtinai minimalistinis, jame yra tik keliolika veikėjų.
Pagrindiniai įvykiai vyksta pasakojimo formoje. Miške buvo rastas nužudytas samurajus. Vėliau pagaunamas žudikas − plėšikas Tadzomaru. Surandama samurajaus žmona. Šie veikėjai ir nužudytąjį radęs medkirtys liudija teisme. Pasakojimas vyksta prie Rasiomono vartų, jau po teismo, kur, pliaupiant lietui, susitinka medkirtys, vienuolis ir valstietis. Jie aptaria bylą ir perpasakoja įvykius teisme, kuriame iš teisėjo pozicijos stebimi liudytojų parodymai nužudymo byloje.
Kiekvienas liudytojas pateikia skirtingą įvykių versiją, akivaizdžiai siekdamas paveikti teisėją savo naudai. Netgi plėšikas Tadzomaru, kurio laukia neišvengiamos kartuvės. Tiesai išaiškinti, iškviečiamas mediumas, kurio pagalba teisme apsireiškia nužudytasis samurajus. Yra dvi mediumo liudijimų paaiškinimo versijos: arba galima priimti, kad samurajus pateikia teismui savo parodymus, arba galima priimti, kad tuos parodymus prasimanė mediumas. Iš mediumo parodymų aiškėja, kad byloje kaltų nebuvo. Išprievartavimo nebuvo, žmogžudystės nebuvo. Filmo gale tiesa nenustatoma. Medkirtys, kuris nuslėpė nuo teismo, kad iš tikro matė žmogžudystės sceną, paaiškėja, irgi meluoja, nes norėjo nuslėpti, kad iš įvykio vietos pavogė įkaltį − brangų durklą.
Pilaitės seniūnija

Dalys

Į seniūniją patenka šios miesto dalys:
Dvarykščiai ·  Gudeliai ·  Kriaučiūnai ·  Padekaniškės ·  Pilaitė ·  Platiniškės ·  Salotė ·  Smalinė ·  Upytė ·  Varnė ·  Vilkeliškės
Labguvos pilis

Labguvos pilis (vok. Labegowe, nuo 1261 m. Labigow, nuo 1300 m. Labiow, nuo 1420 m. Labiau, Labiaw) – Senovės Prūsijos pilis sembų ir skalvių žemių paribyje, nuo 1258 m. Vokiečių ordino pilis prie Deimenos (Deime) upės žiočių, netoli Kuršių marių.

Istorija

Sembų pirmoji pilis buvo iš rąstų ir žemių. Vokiečių ordinas, plėsdamas invaziją į Rytus, sembų pilį užėmė ir sutvirtino. Ji buvo svarbus ordino atsparos punktas Skalvai užkariauti. XIII a. aštuntojo dešimtmečio pradžioje kelios dešimtys Vokiečių ordino riterių iš Labguvos pilies laivais perplaukė Kuršių marias, plaukdami Nemunu aukštyn užėmė ir sudegino skalvių Rambyno ir Ragainės pilis. 1274 ar 1277 m. keršydami skalviai netikėtai užėmė ir sudegino Labguvo pilį, jos įgulą išžudė. 1280 m. vokiečiai pilį atstatė.
1289 m. Labguvos pilis prijungta prie Vokiečių ordino Ragainės komtūrijos. XIV a. A ir Labguvos apylinkes puldinėjo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė. 1347 m. ją puolė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir kunigaikščio Kęstučio , 1352 m. jų abiejų ir kunigaikščio Patriko kariuomenė. Patriko dalinį prie Deimenos sumušė komtūras Heningas Šindekopfas (Hening Schindekopf).
XIV a. septintame dešimtmetyje pastatyta stačiakampė mūrinė konvento tipo pilis. Jos kiemą supo keturi korpusai, tarp jų – komtūro namas, konvento būstinė su sale, ūkinė dalis, viršutiniame aukšte įrengta riterių salė. Pilies teritorijoje 1408 m. minima bažnyčia, kuri veikė iki 1541 m. 1430 m. ties pilimi per Deimeną įrengti šliuzai, vėliau iš priešpilio per juos – tiltas.
Per Trylikametį karą 1454 m. ordino pilį puolė Prūsų miestų sąjungos kariuomenė, bet Albrechto Schparukelio (prūsas?) vadovaujama įgula puolimą atrėmė. Po 1566 m. pilis perstatyta. Prie pilies stodavo laivai, čia buvo svarbiausias Labguvos uostas. 1656 m. pilyje pasirašytas Labguvos traktatas.
1657 pilis apjuosta pylimu su bastionais bei griovių žiedu ir tapo tvirtove. Bet 1710 m. švedai ją sugriovė. 1859–1860 pilis perstatyta, joje įrengtas kalėjimas. Šiame kalėjime teismo raštininku 1893–1903 m. dirbo aušrininkas Jurgis Mikšas. Nuo 1945 m. pilyje veikė sovietinis kalėjimas, kurį po 1963 m. gaisro uždarė.
Po 1964 m. pilį imta ardyti, turtą grobstyti, vėl kilus gaisrui sudegė stogas. Pastatus įsigijusi laivų remonto gamykla „Jantar“ viduje įrengė cechus. Pilis suniokota, sugadinta senovinė architektūra. XX a. dešimtame dešimtmetyje gamyklai bankrutavus, pilies liekanos perduotos kultūros centrui. Vienoje iš išlikusių salių įrengtas kraštotyros muziejus.
Viktoras Micelmacheris

Biografija

1931 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, iki 1936 m. dirbo gydytoju Kaune, Panevėžyje, Troškūnuose. 1937–1939 m. Ispanijos internacionalinių brigadų karo gydytojas. 1942 m. Šešioliktosios lietuviškosios šaulių divizijos sanitarijos dalinio vadas. 1944–1952 m. LTSR sveikatos apsaugos liaudies komisaro, ministro pavaduotojas. 1944–1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; 1965 m. medicinos mokslų daktaras, nuo 1967 m. profesorius.
Joseph Fouché

Biografija

1792 m. išrinktas į Konventą. Prisidėjo prie jakobinų. Balsavo už Liudviko XVI mirtį. Kraštutinio teroro priemonėmis kovojo su kontrrevoliuciniais maištais. Suartėjo su eberistais. 1794 m. pašalintas iš jakobinų klubo. Termidoro perversmo organizatorius. 1799 m. padėjo Napoleonui Bonpartui įvykdyti Briumerio 18-osios perversmą.
Dirbdamas policijos ministru (1799-1802, 1804-1810, 1815 m.), sukūrė išplėtotą žvalgybos, provokacijų ir šnipinėjimo sistemą. Napoleonui Bonapartui nebuvo ištikimas, tačiau ne kartą atskleidė prieš imperatorių regztas operacijas. 1814 m. tapo Burbonų šalininku. Grįžus Liudvikui XVIII (1815 m.) vėl paskirtas policijos ministru.
Vilniaus Žiburio pradinė mokykla

Istorija

Vilniaus miesto 111-asis vaikų lopšelis-darželis įsteigtas 1969 m. liepos 9 d. sprendimu Nr. 355. 
1994 m. rugsėjo 1 d. lopšelis-darželis reorganizuotas į 111-ąjį darželį-mokyklą. Įstaigai vadovavo direktorė J. Mazėtienė. Nuo 2000 m. vadovavimą perėmė B. Zalieckienė. 1996 m. spalio 4 d. šiai institucijai suteiktas „Žiburio“ vardas. 
2005 m. rugsėjo mėnesį darželis-mokykla reorganizuota į „Žiburio“ pradinę mokyklą.
Buržuazijos diktatūra

Buržuazijos diktatūra – terminas, kai kurių komunistų vartojamas apibūdinant kapitalizmo šalių demokratiją.
Kaip teigė V. I. Leninas kalboje „Kas yra Tarybų valdžia?“, „net pačioje laisviausioje ir demokratiškiausioje visuomenėje, kurioje vyrauja kapitalistiniai gamybos santykiai, valdžia galų gale atstovauja tik vienos mažos žmonių grupės interesams, kuriai priklauso gamybos priemonės“. Remiantis tuo, kai kurie komunistai kapitalistinę demokratiją vadina buržuazijos diktatūra, nes kapitalistinėse valstybėse, pasak jų, valdžia atstovauja tik vienos socialinės klasės – buržuazijos – interesams. Politinę situacija, įsivyraujančią po socialistinės revoliucijos, komunistai atitinkamai vadina proletariato diktatūra, nes tuo laikotarpiu atstovaujama tik proletariato interesams.
Nacionalinė Parmos galerija

Nacionalinė Parmos galerija (it. Galleria nazionale di Parma) – meno galerija Parmoje, turinti nacionalinės Italijos galerijos statusą.
Galerijoje yra reikšminga italų ir kitų šalių menininkų darbų kolekcija. Joje reprezentuoti pagrindiniai Parmos dailės mokyklos atstovai, Koredžas ir Parmidžaninas, Giambattista Pittoni, bei Leonardas da Vinčis, Sebastianas del Piombas, Kanaletas ir kiti.

Istorija

Parmos galerijos kolekcijos pagrindas yra Farnezių šeimos kolekcija, popiežiaus Pauliaus III-ojo ir kardinolo Alesandro, pradėta kaupti XVI a. viduryje ir buvusi išskaidyta tarp Parmos, Romos ir Neapolio. 1748 m. Parmos kunigaikštystę perėmus Burbonų atstovui Filipui, šis išsaugojo kolekciją nuo bandymų ją išvežti į Romą. Taip pat įsigijo vieną kolekcijos šedevrų, Koredžo paveikslą „Šv. Jeronimo Madona“.
1752 m. Filipas įsteigė Parmos menų akademiją, kuri rinko ir kolekcionavo Parmos regione esančius meno kūrinius. 1803 m. Napoleono karų metu kolekcija buvo pagrobta ir išvežta į Prancūziją, tačiau 1816 m. sugrąžinta. Po to kunigaikštienė Marija Luiza Austrė pasirūpino visų darbų patalpinimu Parmos Pilotta rūmuose.
Daiva Krivickienė

Biografija

1986 m. baigė Panevėžio A. Domaševičiaus medicinos mokyklą, slaugytoja. VŠĮ Joniškio ligoninė, VŠI Joniškio ligoninės konsultacinė poliklinika slaugytoja.
Darbo partijos narė, Joniškio rajono Darbo partijos skyriaus pirmininko pavaduotoja, tarybos narė. Nuo 2011 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narė. 
Išsituokusi, vaikai Artūras, Ugnė, Roberta.
Mūsų menas

Mūsų menas – muzikos, teatro, dailės ir kino dvisavaitis laikraštis, leistas 1937–1938 m. Kaune.

Istorija

Leido ir redagavo Antanas Makačinas. Spausdino M. Adomavičiaus spaustuvė bei „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Išėjo 10 numerių.
Apžvelgė Lietuvos meno, kultūros gyvenimą, informavo apie kultūros įvykius Lietuvoje ir užsienyje, pasakojo apie žymių menininkų kūrybą.
Bendradarbiavo Juozas Banaitis, Vladas Jakubėnas, Juozas Kanopka, Konradas Kaveckas, Vaclovas Miknevičius, Justinas Strimaitis, Ignas Šlapelis, Jonas Švedas, Jonas Žukas ir kt.