Konstantinopolio žlugimas

Istorinės prielaidos

Per savo tūkstantmetę istoriją Konstantinopolis buvo ne kartą apgultas, tačiau užimtas tik vienintelį kartą Ketvirtojo kryžiaus žygio metu (1204 m.) Miestas buvo apgriautas, o jo turtai, kokių, pasak amžininko niekas nebuvo matęs nuo pasaulio sukūrimo, išgrobstyti. Netrukus Konstantinopolis buvo paskelbtas naujai įkurtos Lotynų imperijos sostine. Likusi Bizantijos imperijos dalis suskilo į keletą graikų valstybių, tarp jų svarbiausios buvo Nikėja, Epyras ir Trebizondas. 1261 m. liepos mėnesį nedidelis Nikėjos graikų samdinių karinis dalinys, pasinaudodamas tuo, kad Konstantinopolyje nebuvo pagrindinių pajėgų, prasmuko į miestą ir jį užėmė. Tokiu būdu miestas vėl atsidūrė atnaujinamos Bizantijos sudėtyje.
Bizantijos imperija buvo atkurta, tačiau per kitus du šimtus metų jai nuolat grėsė Lotynų imperija, Serbija, Bulgarija ir, svarbiausia, turkai osmanai. Dėl osmanų puolimų Bizantija prarado didžiąją dalį savo teritorijos. XIV amžiaus viduryje Bizantijos imperija prarado Azijoje turėtas teritorijas. Karų ir vidinių konfliktų išsekinta imperija nebuvo pajėgi ne tik susigrąžinti anksčiau prarastas teritorijas, bet ir ginti dar likusias.  XIV amžiaus pabaigoje – XV amžiaus pradžioje, nugalėjusi serbus ir bulgarus, Osmanų imperija pradėjo įsitvirtinti Europoje. Jos teritorijas Azijoje ir Europoje skyrė tik Bizantijos imperija, kuri tuo metu apėmė kiek daugiau nei pačią sostinę, keletą salų bei dalį Peloponeso pusiasalio. Didėjanti islamiškos Osmanų imperijos galia regione vertė Bizantijos imperatorius ieškoti sutarimo su Vakarų Europos šalimis. Imperatorius Jonas VIII, siekdamas užtarimo, 1439 metais pritarė konfesijų unijai tarp Katalikybės bei Stačiatikybės  1453 m. „imperijai“ priklausė tik Konstantinopolio miestas ir nedidelė Peloponeso dalis.

Pasekmės

Po mūšio Mehmedas įžengė į miestą ir nuvyko prie Šv. Sofijos soboro, kurį iš krikščioniškos šventovės pavertė mečete, joje ir surengė pirmąsias pamaldas. Po mūšio miestą siaubė tiek osmanų kareiviai, tiek ir likę vietiniai gyventojai, todėl Mehmedas įsakė apsaugoti svarbiausius objektus, o didžiąją dalį kariuomenės išsiuntė už miesto sienų.
Diduma Bizantijos imperijos pareigūnų, įskaitant ir Louką Notarą, buvo nužudyti. Mehmedas iš miesto išvyko birželio 18 dieną. Netrukus Konstantinopolis buvo paskelbtas Osmanų imperijos sostine Stambulu. Buvo atstatytos sugriautos miesto sienos, į sostinę perkelta įvairių etninių grupių gyventojų. Mehmedas manė, kad Konstantinopolis turi tapti įvairių konfesijų centru. Pats Mehmedas pasiskelbė Cezariu, tokiu būdu norėdamas įteisinti savo valdžią užkariautose teritorijose. Po Konstantinopolio užėmimo Osmanų imperija sujungė savo teritorijas kontinentinėje Europoje ir Azijoje.
Bizantijos imperijos žlugimas paskatino Ivaną III paskelbti jo valdomas teritorijas Trečiąja Roma ir spartinti rusų žemių konsolidavimą, skatinusį nuolatinius karus su Lietuvos Didžiąją Kunigaikštyste. Nors Mehmedas leido mieste išpažinti įvairias religijas, daugelis žymių mokslininkų, visuomenės veikėjų emigravo iš miesto į krikščioniškąsias šalis, visų pirma, į Italijos miestus, tokiu būdu prisidėdami prie Renesanso susiformavimo.

Pastabos

a. Terminas Bizantijos imperija nebuvo vartotas per visą imperijos gyvavimo laikotarpį, jis nebuvo žinomas jos gyventojams. Pirmą kartą šis terminas pavartotas 1557 metais ir tik nuo XIX amžiaus jį buvo visuotinai priėmė mokslo bendruomenė.  Imperijos gyventojai savo valstybę tiesiog vadino Romos imperija.
b. Mokslininkai nesutaria dėl Bizantijos imperijos įkūrimo datos. Vieni mano, kad imperijos pradžia reikėtų laikyti Konstantinopolio paskelbimą sostine (330 m.), valdant Konstantinui Didžiajam, kiti – Teodosijaus mirties metus (395 m.) ar Justiniano valdymo pradžią (527 m.) ir kt.