google/wiki40b huggingface dataset:
Hidraulinis ardymas

Hidraulinis uolienų ardymas (kitaip hidraulinis skaldymas, hidraulinis plėšymas) – gelmių išteklių tyrimo ir naudojimo būdas, kai gręžinyje, dirbtinai sukėlus didelį slėgį, uolienų storymėje atveriami plyšiai ir į juos įspaudžiamas vandens, smėlio ar dirbtinių kietų dalelių ir cheminių medžiagų mišinys, siekiant padidinti uolienų storymės laidumą ir produktyvumą.

Hidraulinio ardymo naudojimas

Hidraulinis ardymas padidina uolienų laidumą ir tuo pačiu gręžinio produktyvumą. Iš natūraliai laidžių uolienų (tradicinių telkinių) naftą ar dujas galima išgauti ir be hidraulinio ardymo, bet čia šis metodas taikomas skatinti angliavandenilių pritekėjimą, padidinti sluoksnio produktyvumą. Išsklaidytieji angliavandeniliai yra nelaidžiose uolienose, tad jų žvalgybai ir gavybai būtinas hidraulinio ardymo metodas. Tie plyšiai gali būti atverti tik tiksliai parinktame uolienų sluoksnio intervale. Aukštas pumpuojamo mišinio slėgis per į gręžinį įleistus specialius vamzdžius veikia parinktą uolienų storymę, ir uolienų sluoksnis supleišėja. Uolienoms suardyti naudojamas vanduo maišomas su smėliu, kad smėlis neleistų plyšiams susiglausti. Iš cheminių medžiagų pagrindinė yra gelis – vandens tirštikis – primenantis kisielių, jame smėlis plūduriuoja, nesėda į dugną. Kitos cheminės medžiagos skirtos pagerinti gelio slydimą, padidinti klampumą, stabdyti molio mineralų brinkimą, reguliuoti gėlinės medžiagos gyvavimo trukmę. Pumpuojamas į sluoksnį skystis turi būti tirštas tiek laiko, per kurį padaromas plyšys ir į jį įpumpuojamas smėlis. Vėliau jis šias savybes turi prarasti, nes kitaip nuimant slėgį sluoksnyje, smėlis sugrįš kartu su grįžtamuoju skysčiu.

Skalūnų dujų pramonė

Būdas išlaisvinti dujinius angliavandenilius iš skalūninės uolienos atrastas XIX a. pabaigoje, hidraulinio ardymo technika buvo sukurta 1947 metais. Sukūrus hidraulinio ardymo technologiją (angl. fracturing, fracking), JAV 2002–2003 metais prasidėjo komercinė dujų gavyba, išaugusi iki skalūnų dujų revoliucijos JAV.
Europos Parlamentas nusprendė, jog hidraulinio ardymo uždraudimas nėra ES kompetencija ir valstybės narės šį klausimą sprendžia savarankiškai. Šiuo metu penkios valstybės narės yra paskelbusios moratoriumą arba draudimą hidrauliniam ardymui: Prancūzija, Nyderlandai, Liuksemburgas, Čekija ir Bulgarija. Rumunija, savo ruožtu, sustabdė anksčiau paskelbtą moratoriumą.
Ambra

Ambra, pilkoji ambra (lot. Ambra grisea, Ambre gris) – kieta, degi, vašką primenanti medžiaga, susidaranti jūros žinduolių kašalotų virškinamajame trakte. Aptinkama plūduriuojanti jūroje ar išmesta ant kranto tropinėse šalyse, Japonijoje. Aukštai vertinama parfumerijos pramonėje gaminant brangius kvepalus.

Savybės

Ambros gabalai būna įvairių formų, sveriantys nuo keliolikos gramų iki dešimčių kilogramų. Medžiagos tankis 900–920 kg/m². Minkštėja rankose, tirpsta esant 62 °C, sudarydama geltoną klampų skystį. Esant 100 °C virsta baltais garais. Ambra degi, gerai tirpsta spirite, eteriniame ir riebaliniame aliejuose, tačiau netirpsta vandenyje.
Būdama šviežia yra minkšta, juodos ar pilkšvos spalvos, pasižymi nemaloniu išmatų kvapu. Jūros vandens ir šviesos poveikyje ilgainiui tampa rusvos ar šviesiai pilkos spalvos, kietėja, kvapas įgauna naujų savybių, minkštėja, darosi saldoku, muskusiniu. Išvalyta ir išdžiovinta ambra įgauna naujų savybių, tampa nuo juodos iki auksinės ir baltos spalvų (pastarosios labiausiai vertinamos).
Specifinį ambros kvapą apsprendžia cholesterinui pagal sudėtį artimo ambreino triterpeninio spirito oksidacijos produktai. Be to, ambroje yra natrio chlorido, kalcio fosfato, alkaloidų, benzoinės rūgšties. Apie 70 % ambrą sudarančių komponentų – nelakūs politerpeniniai junginiai: ambreinas, cholesterinas, epikoprostanolas. Jie tarnauja kvapų fiksatoriais, nes sulaiko ant odos lakias aromatines medžiagas, sulėtina jų išgaravimą iš aromatinio mišinio.

Istorija

Senovės Egipte ambrą degindavo kaip smilkalus, šiais laikais – cigaretėms aromatizuoti. Senovės kinai ambrą vadino „drakono seilių aromatu“. Juodosios mirties pandemijos Europoje laikmečiu žmonės tikėjo, kad gabalėlio ambros nešiojimasis su savimi galėjo apsaugoti nuo maro, mat ambros aromatas nustelbdavo supančio oro kvapą, kuris, kaip buvo tikima, galėdavo sukelti marą. Be to, šią medžiagą naudojo maistui pagardinti, kai kas ją laikė afrodiziaku. Viduramžiais europiečiai vartojo ambrą gydymo tikslams.
Retą ir brangų gamtinį produktą šiais laikais dažniausiai pakeičia sintetiniai ambros analogai.
Bendras demokratinio pasipriešinimo sąjūdis

Bendras demokratinio pasipriešinimo sąjūdis (BDPS) – Lietuvos partizanų vyriausiąją karinę ir politinę vadovybę vienijęs sąjūdis, pradėtas kurti prasidėjus antrajai sovietų okupacijai 1944–1945 m. Buvo siekiama centralizuoti partizaninio judėjimo struktūras, tačiau vieninga vadovybė atsirado tik ginkluotos kovos saulėlydžiu, o partizanų ir vadovybės ryšius trikdė sovietinio saugumo veikla, nuolatinės partizanų žūtys, ryšininkų areštai.

Istorija

Tauro apygarda ir jos vadas Antanas Baltūsis-Žvejys ėmėsi didžiausios vienijimosi iniciatyvos, savarankiškai organizavo struktūras, kurios vėliau tapo BDPS branduoliu. 1946 m. įkurtas BDPS ir Vyriausiasis ginkluotų pajėgų štabas, bet paaiškėjo, kad juos kontroliavo sovietinis saugumas ir jo agentas Juozas Markulis-Erelis. Po saugumo provokacijos bendros partizaninio judėjimo vadovybės siekis ir BDPS idėja nebuvo numarinta. Tai įgyvendinti toliau mėgino Žvejys. BDPS pavadinimas buvo kiek pakoreguotas ir pavadintas Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio Prezidiumu.
Žuvus Žvejui ir kitiems Prezidiumo nariams (arba juos suėmus), tolimesnius vienijimosi darbus perėmė Kęstučio apygardos vadas Jonas Žemaitis-Vytautas. 1948 m. liepą jis paskelbė įsakymą apie Vieningos Laisvės Kovos Sąjūdžio organizacijos įsteigimą ir ėmė planuoti partizanų vadų suvažiavimą. Vyriausios vadovybės susiformavimo momentu laikoma 1948 m. lapkričio 12 d. Dukto miške (dab. Šiaulių raj.) įvykęs Rytų Lietuvos partizanų suvažiavimas. Jame įvyko paskutinis BDPS Prezidiumo posėdis. Šiuo laiku prasidėjo trečiasis ir paskutinis partizaninio karo etapas. Norint sukurti vieningą karinį ir politinį vadovaujantį centrą, reikėjo suburti visos Lietuvos partizanų vadus. Aukščiausių partizanų vadų susitikimas pirmą ir vienintelį kartą per visą partizaninio karo istoriją įvyko 1949 m. vasario 2–22 d. Prisikėlimo apygardos štabo bunkeryje netoli Radviliškio. Jame dalyvavo BDPS vadovybės nariai Jonas Žemaitis-Vytautas, Juozas Šibaila, Petras Bartkus, apygardų ir sričių vadai Adolfas Ramanauskas, Aleksandras Grybinas, Vytautas Gužas, Leonardas Grigonis, Bronius Liesys. Suvažiavime buvęs organizacijos vardas (BDPS) pakeistas į Lietuvos Laisvės Kovų Sąjūdį (LLKS). Buvo įkurta vieninga politinė ir karinė vadovybė. LLKS Tarybos prezidiumo pirmininku buvo patvirtintas Žemaitis-Vytautas, o pirmuoju pavaduotoju – Pietų Lietuvos partizanų srities vadas Adolfas Ramanauskas-Vanagas. Sąjūdžio politinė programa buvo išdėstyta vasario 16-ąją pasirašytoje deklaracijoje.
Toliau vykstant kolektyvizacijai ir trėmimams, okupacinei valdžiai spaudžiant, mažėjo ginkluotų laisvės kovotojų. 1951 m. miškuose tebekovojo apie tūkstantis partizanų. Ši kova tęsėsi dar porą metų – iki LLKS Tarybos Prezidiumo pirmininko Žemaičio-Vytauto suėmimo 1953 m. gegužės mėn. Vyriausiosios vadavietės bunkeryje. Be to anksčiau jau buvo žuvę keli LLKS deklaracijos signatarai. Tai reiškė partizaninio karo pabaigą, nors pavieniai laisvės kovotojų būreliai dar kurį laiką sugebėjo išlikti Lietuvos miškuose.
Haydy Morsy

Biografija

2013 m. pelnė sidabrą Afrikos kvalifikacinėse varžybose į 2014 m. jaunimo vasaros olimpines žaidynes. Jaunimo olimpiadoje sportininkė užėmė 7-ą vietą.
2015 m. pasaulio taurės trečiojo etapo sidabro medalininkė mišrių estafečių rungtyje. 2015 m. laimėjo Afrikos čempionatą ir užsitikrino patekimą į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. Tais pačiais metais sportininkė taip pat laimėjo sidabrą pasaulio jaunučių čempionate.
2016 m. vasaros olimpiadoje Morsy užėmė paskutinę vietą. 2017 m. pasaulio jaunimo čempionate pelnė du bronzos medalius - individualioje rungtyje ir mišrioje estafetėje. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio suaugusiųjų čempionate pelnė sidabrą mišrių estafečių rungtyje.
2019 m. laimėjo Afrikos čempionatą ir pelnė pakvietimą į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.
Turmantas

Pavadinimo kilmė

Turmanto vardas sunkiai paaiškinamas. Kai kurie kalbininkai kelia prielaidą, kad tai galėjo būti asmenvardinis vietovardis, nuo vardo Turmantas, nors jis dabar nėra aptinkamas (kad galėjo egzistuoti toks vardas, leidžia manyti priesaga -mant-, pvz., kaip yra Daumantas, Irmantas ir kiti vardai). Gali būti, kad vardas kilęs nuo dvarininkų Tūrų (pirmieji Turmanto dvaro savininkai) pavardės, nors neatmestina, kad vietovardis buvo pirminis, o dvarininkų pavardė kilo nuo vietovės.
Vieniša baltoji moteris

Turinys

Neseniai į Niujoką atvykusi Elė gyvena su sužadėtiniu Semu, tačiau vieną vakarą sužino, jog šis vis dar palaiko santykius su buvusiąja žmona, ir išvaro jį iš namų. Norėdama pakeisti aplinką, ji įdeda skelbimą į laikraštį ieškodama kam išnuomoti kambarį. Iš visų kandidačių ji pasirenka merginą vardu Hedra, su kuria netrunka susidraugauti. Po kurio laiko Hedra įsigija drabužius, panašius į Elės, pakeičia šukuoseną ir merginos tampa išoriškai panašios. Ilgainiui tai pradeda gąsdinti Elę. Ši vėl susitaiko su Semu, iš kurio sužino, kad jis jau kurį laiką bandė su ja susisiekti, tačiau nesėkmingai. Įtardama Hedrą, Elė slapta patikrina jos daiktus ir randa Semo laišką bei jo atsiųstus buto raktus. Ji liepia Hedrai išsikraustyti ir duoda kelias dienas, tačiau ši yra pasiryžusi viskam, kad įsivaizduojama draugystė su Ele nesibaigtų...
Nykštukas (paukštis)

Išvaizda

Kūno viršutinė pusė žalsvai ar gelsvai pilka, viršugalvis geltonas ar oranžinis, virš akies – juodas dryžis. Antakis neryškus. Sparnai juosvi su dviem balsvomis juostelėmis. Apatinė pusė šviesi, pilkšva ar gelsva. Patelė blankesnių spalvų, nei patinas.

Elgsena

Dažnas, aptinkamas ištisus metus. Spygliuočių miškų gyventojas. Lizdą krauna eglių šakose, apie 20 m aukštyje, iš žalių samanų, kerpių, voratinklių. Gegužės pradžioje deda 8-11 šviesiai rudais taškais ir dėmelėmis išmargintus gelsvai baltus kiaušinius. Peri 12-16 dienų. Per vasarą užaugina vieną vadą.
Aldona Lukoševičiūtė

Aldona Lukoševičiūtė (g. 1929 m. balandžio 22 d. Kaune) – Lietuvos gydytoja kardiologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1954 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1968 m. medicinos mokslų daktarė.
1954–1957 m. Kauno medicinos instituto Hospitalinės terapijos katedros klinikinė ordinatorė. 1956–1958 m. Respublikinės Kauno klinikinės ligoninės Vidaus ligų, 1958–1965 m. – Kardiologijos skyriaus vedėja. 1971–2001 m. Kauno medicinos instituto (1989–1998 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytoja, 1975–1994 m. Anesteziologijos ir reanimatologijos katedros vedėja, nuo 1978 m. profesorė. 1991–2001 m. Lietuvos mokslų akademijos narė ekspertė.

Mokslinė veikla

Pirmą kartą Lietuvoje (1963 m.) sėkmingai panaudojo gaivinimo metodus (netiesioginis širdies masažas, transtorakalinė elektrinė širdies defibriliacija). Įdiegė fonokardiografiją, transezofaginę elektrokardiografiją, širdies ritmo sutrikimo gydymą antiaritminiais vaistais ir impulsine elektros srove, transezofaginę širdies defibriliaciją. Patobulino ir sėkmingai naudojo transezofaginę širdies stimuliaciją. Paskelbė daugiau kaip 400 mokslinių straipsnių.
Uchta

Istorija

Įkurtas 1929 m., 1943 m. suteiktos miesto teisės. Prie miesto statybų daug prisidėjo kaliniai iš Komijos lagerių.
Šeštokų Švč. Mergelės Marijos, Nuolatinės Gelbėtojos, bažnyčia

Istorija

Šeštokų dvaro savininkės Baldauskaitės bažnyčiai paskyrė 8 margus žemės ir namus klebonijai. 1921 m. įkurta parapija (iš dalies Krosnos ir Rudaminos parapijų kaimų). Pirmasis klebonas buvo Kajetonas Zdančius, 1921 m. grįžęs iš Žitomiro vyskupijos. Pamaldos laikytos geležinkelio stoties pastate, vėliau – klebonijos klojime. Pagal inžinieriaus J. Vitembergo projektą 1922–1924 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Klebono Broniaus Vaišnoros rūpesčiu po 1928 m. įrengti 3 nauji altoriai. Šoninius altorius sukūrė meistras Soroka iš Pazapsių.

Architektūra

Bažnyčia kryžminio plano (pagrindinė nava 21,5 × 10,5 m), dvibokštė. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Alvidas Šimelionis

Biografija

1965–1974 m. mokėsi Degučių aštuonmetėje mokykloje, 1974–1976 m. Šilutės raj. Katyčių vidurinėje mokykloje, 1980 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorijos ir visuomenės mokslų mokytojas.
1980–1983 m. Juknaičių vidurinės mokyklos mokytojas, 1983–1989 m. mokyklos direktorius. 1989–1996 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos Švietimo skyriaus metodininkas, inspektorius, 1996–2001 m. ir 2003–2005 m. Klaipėdos apskrities viršininko administracijos Švietimo inspekcijos vyr. inspektorius, Šilutės suaugusiųjų mokymo centro mokytojas. 2001–2003 m. Šilutės rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2005 m. Klaipėdos apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų, švietimo ir kultūros departamento direktorius, nuo 2010 m. Šilutės raj. savivaldybės socialinės paramos skyriaus vedėjas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilutės rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2010 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.  2003–2007 m. Socialinių reikalų komiteto pirmininkas.
Šilutės-Ljungbiu (Švedija) draugijos pirmininkas. Žmona Violeta Šimelionienė, vaikai Ugnius, Vilius.
Švendrė

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Tarybų Lietuva“.

Aplinkinės gyvenvietės

KUŽIAI – 2,5 km
Purvynė – 1,5 km
Ilgviečiai– 1,3 km
Kasčiukai – 3,7 km 
 KURŠĖNAI – 16 km
Toliočiai – 3 km
Tyrelkai – 4 km
Juodinkiai – 5 km
Pumpučiai – 2,6 km
 ŠIAULIAI – 10 km
Vladas Balsys (1902)

Biografija

1923 m. Klaipėdos išvadavimo dalyvis. 1934 m. baigė ekonomikos studijas Vytauto Didžiojo universitete.
Dirbo taupomosiose valstybės kasose. Nuo 1926 m. aktyviai bendradarbiavo leidiniuose „Lietuva“, „Trimitas““, „Mūsų rytojus“, „Tautos ūkis“, „Lietuvos aidas“ ir kt. 1934 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1947 m. vienas Memingene leisto laikraščio „Mintis“ redaktorių.
Kleopas Gaigalis

Kleopas Gaigalis (1879 m. rugsėjo 25 d. Užpaliai – 1957 m. rugsėjo 1 d. Kaunas) – Lietuvos radiotechnikas.

Biografija

1905 m. baigė Sankt Peterburgo elektrotechnikos institutą. Statė radijo stotis Rusijos Tolimuosiuose Rytuose ir šiaurėje. 1917–1919 m. Rusijos radijo departamento direktorius. 1919–1923 m. Rusijos Šiaurės radijo rajono valdytojas. 1923–1926 m. vadovavo Kauno radijo stoties statybai; 1930–1934 m. jos viršininkas. 1926–1947 m. dėstė Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje.
Kiratai

Kiratai arba kirantai (nep. किराँत  = Kirãt) – tautų grupė, gyvenanti Himalajų priekalnėse rytų Nepale (daugiausia į rytus nuo Aruno upės), šiaurės rytų Indijoje (Sikime, Asame, Dardžilinge), Butane, šiaurės Mianmare, Bangladeše. Vartoja kiratų kalbas, kurios priskiriamos kinų-tibetiečių kalbų šeimai.
Šis kuopinis pavadinimas skr. किरात = kírāta indų literatūroje apėmė įvairias šiaurės rytų Himalajų priekalnių gentis, laikytas šudromis (žemiausia kasta) arba mlečchomis (barbarais). Minimi „Atharvavedoje“, „Manaus įstatyme“, „Mahabharatoje“. Pagal savo „auksinę“ odą skirti nuo tamsių dasų ir nišadhų. Kiratai garsėjo ir savo dvasinėmis tradicijomis, o Bharavio poemoje „Kiratardžunyja“ kiratu vaizduojamas pats Šiva. Kiratai (Skiratai, Scyrites, Kirradai) minimi ir graikų šaltiniuose. Tradicinėje istoriografijoje laikoma, kad iki arijams užkariaujant Nepalą, jame gyvavo legendinė Kiratų dinastija.
Dabartine samprata kiratais laikomos šios kiratų kalbomis šnekančios tautos: limbai, rajai (jakhai, bahingai, khambai, bantavai, lohorungai), sunvarai. Kiratais tradiciškai vadinami ir kačariai, kočai, bodai, dimasai, garai, hadžongai, lalungai, tripuriai, taip pat bhutijai (sikimai), lepčai, šerpai.
Kiratų tautos daugiausia išlaikiusios vietinę, šamanistinio pobūdžio tikybą, arba iš dalies perėmusios tantrinį hinduizmą arba Tibeto budizmą.
Baudų metimo zona

Baudų metimo zona – konkreti zona krepšinyje, nuo kurios linijos metami baudos metimai. Kiekvienas metimas nuo šios linijos įvertinamas vienu tašku. Ši linija yra 4,6 m atstumu nuo krepšio ir 5,8 m – nuo galinės aikštelės linijos. Metant baudas abi krepšininko kojos turi būti ant žemės ir jis negali peržengti metimo linijos.
Baudos metimai skiriami žaidėjams už priešininkų pražangas. Įprastai tai būna besiginančiai komandai prasižengus metimo metu. Jei metimas būna netaiklus, skiriamos dvi arba trys (jei metama iš trijų taškų zonos) metamos baudos (taiklaus metimo atveju, skiriamas tik vienas metimas).
Taip pat baudų metimai skiriami, kuomet besiginanti komanda viršija komandinių pražangų limitą kėlinio metu. NBA ir FIBA toks limitas yra 4 pražangos – nuo 5 pražangos metami baudų metimai.
Daugiausiai taiklių baudos metimų NBA per rungtynes (28) įmetė Wilt Chamberlain (1962 m.) ir Adrian Dantley (1984 m.). Taikliausias baudų metikas per karjerą yra Mark Price – jis nuo 1986 iki 1997 m. trukusioje karjeroje įmetė 90,4 procento metimų.
Silva Pocytė

Silva Pocytė (g. 1969 m. liepos 18 d. Agluonėnuose, Klaipėdos rajonas) – istorikė, humanitarinių mokslų daktarė, Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto direktorė, Istorijos katedros lektorė.

Biografija

1987–1992 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 2000 m. gruodžio 12 d. Kaune apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Mažosios Lietuvos lietuvių tautinis identitetas ir kultūrinė raiška 1871–1914 m.“ (vadovas – prof. Vytautas Merkys).
Nuo 1992 m. Klaipėdos universiteto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centre laborantė, nuo 1993 m. – Klaipėdos universiteto Istorijos katedros sekretorė. 1994–1995 m. Klaipėdos miesto „Aukuro“ vidurinės mokyklos mokytoja, 1995–1996 m. – Klaipėdos universiteto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro kabineto vedėja. 1996–2000 m. studijavo doktorantūroje Vytauto Didžiojo universitete. Apgynusi disertaciją, tapo Klaipėdos universiteto Istorijos katedros lektore, Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro mokslo darbuotoja, 2002 m. gruodį – šio centro direktore (2003 m. centras reorganizuotas į Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutą), vyresniąja mokslo darbuotoja.
2004 m. išrinkta Lietuvos nacionalinio istorikų komiteto viceprezidente, nuo 2005 m. Mažosios Lietuvos enciklopedijos redakcinės kolegijos narė, IV enciklopedijos tome – redakcinės kolegijos pirmininkė. Nuo 2006 m. periodinio mokslo darbų leidinio „Acta Historica Universitatis Klaipedensis“ redaktorių kolegijos pirmininkė. 2004–2007 m. Lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva“ seimelio pirmininkė.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptys: Rytų Prūsijos, Mažosios Lietuvos XIX a. pabaigos – XX a. pradžios, Klaipėdos krašto istorija, Mažosios Lietuvos lietuvių identitetas.
If I Could Turn Back Time

Dainos informacija

„If I Could Turn Back Time“ tapo didžiausiu Cher grįžimo į muziką XX a. 9-o dešimtmetyje hitu. Daina užėmė 1-ąją vietą Australijoje ir Norvegijoje, 3-iąją – JAV ir 6-ąją – Jungtinėje Karalystėje.
„If I Could Turn Back Time“ buvo labai sėkminga ir tapo antruoju iš eilės Cher Nr. 1 hitu Billboard Adult Contemporary tope. Singlas pasiekė 1-ąją vietą dviejose ir pateko į geriausiųjų dešimtukus beveik dešimtyje šalių. Vėliau Cher dar turėjo kelis panašius hitus: „The Shoop Shoop Song (It’s in His Kiss)“, „Strong Enough“ ir „Believe“.
2001 m. Cher išleido dvigubą plokštelę pavadinimu „Cher Vs. Almighty“ su trimis „If I Could Turn Back Time“ remiksais. Šis remiksas buvo naudojamas turo „Living Proof: The Farewell Tour“ atidarymo metu, taip pat prijungiant dainų „Dark Lady“ ir „A Different Kind Of Love Song“ elementus.

Vaizdo klipas

Dainos „If I Could Turn Back Time“ vaizdo klipas buvo nufilmuotas kariniame laive USS Missouri (BB-63) 1989 m. liepos 1 d. Klipe muzikos grupė groja laivo viduryje, o Cher dainuoja didelei grupei jūreivių. Visas laivas apšviestas prožektoriais ir šviesos blyksniais. Įgula stovi denyje ir ritmiškai mojuoja.
Cher apranga originaliame vaizdo klipe (labai apnuoginantis juodas vienos dalies maudymosi kostiumas apvilktas ant permatomo nailoninio rūbo) sukėlė diskusijų ir dauguma televizijos kanalų atsisakė jį rodyti. 1989 m. MTV vaizdo klipą rodė tik po 21 val. Vėliau buvo sukurtas cenzūruotas vaizdo klipas su naujomis scenomis ir mažiau atviro seksualinio turinio nei ankstesniajame.
2000 m. buvo išleistas remiksas, įrašytas Cher turo „Do You Believe? Tour“ metu.
2003 m. Cher išleido turo „Living Proof: The Farewell Tour“ DVD, kuriame yra oficialus „If I Could Turn Back Time“ remiksuotas vaizdo klipas.
Šis specifinis Cher vaizdo klipas buvo daug kartų parodijuojamas.
Šiame klipe taip pat nusifilmavo ir Cher sūnus Elijah Blue Allman, kuriam tuo metu buvo tik 12 metų (jis su akiniais nuo saulės groja gitara ir vilki Jimi Hendrix marškinėlius).
2008 m. Australijos muzikos kanalas MAX skyrė 3-iąją vietą „Blogiausių pasaulyje visų laikų vaizdo klipų tope“.
Jolanta Miškinytė

Biografija

1983 m. baigė Anykščių Antano Vienuolio vidurinę mokyklą, 1988 m. – žurnalistikos studijas Vilniaus universitete. 1992 m. baigė Vilniaus universiteto Kalbų mokyklą.
1988 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ korespondentė, 1989 m. – Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros Periodinės spaudos mokslinio tyrimo laboratorijos jaunesnioji mokslinė bendradarbė. 1989–1990 m. dar ir Vilniaus rajono Rukainių rusų-lenkų vidurinės mokyklos lietuvių kalbos mokytoja. Nuo 1990 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ korespondentė, nuo 1996 m. – atsakingoji sekretorė, 1997–2000 m. – vyriausioji redaktorė. Daugiausia rašė radijo ir televizijos temomis. 
2001–2005 m. žurnalo „Ieva“ žurnalistė ir 2001–2002 m. Tarptautinės reklamos asociacijos Lietuvos skyriaus atsakingoji sekretorė. 2004–2005 m. vedė Žinių radijo pokalbių laidą „Prieš srovę“, bendradarbiavo ir žurnale „Žmonės“. 2005–2006 m. žurnalo „Istorijos“ vyriausioji redaktorė, 2005–2007 m. – interneto portalo „www.femina.lt“ vyriausioji redaktorė, 2006–2007 m. – „LTV2“ laidos „Kuluarai“ autorė ir vedėja. 2006–2009 m. dirbo žurnalo moterims „Lilit“ redakcijoje, 2006 m. vykdančioji redaktorė, 2007–2009 m. – vyriausioji redaktorė. Nuo 2009 m. interneto projekto „www.gyva.lt“ komandos narė, nuo 2010 m. Kultūros paveldo departamento prie Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos atstovė ryšiams su visuomene.  Nuo 2012 m. - komunikacijos konsultantė ir laisvai samdoma žurnalistė, bendradarbiaujanti su portalu lrytas.lt, žurnalu "Moteris", Lietuvos televizijos laida "Stilius".