Lazdininkų kapinynas

Istorija

Ankstyvajame geležies amžiuje Kalnalaukio kalvoje veikė senovės gyvenvietė ir gamybos vieta, kurioje iš vietinės balų rūdos buvo lydoma geležis, deginama medžio anglis. II–XIII a. joje buvo kapinynas.
XVI a. – XX a. pradžioje čia buvo bendro naudojimo kaimo žemės: ganyklos ir šienaujamos pievos. Žemės reformos metu XX a. 4 dešimtmetyje kapinynas pateko į naujakurių Baužio ir Vaičekausko žemės sklypus. Žemės savininkams kapinyno teritorijoje pradėjus statyti sodybų pastatus ir arti žemę, buvo randama įvairių archeologinių radinių, kurių dalis pateko į Vytauto Didžiojo kultūros muziejų, o kiti 1935 m. buvo perduoti besikuriančiam Kretingos muziejui.
Kapinyno teritorijos pietinė dalis smarkiai apnaikinta 1976 m. statant Lazdininkų (Mažučių) gyvulininkystės kompleksą.
Be minėtų muziejų, atsitiktiniai radiniai pateko į privačius rinkinius, Klaipėdos, Palangos ir Liepojos muziejus.
1972 m. kapinynas paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR490), o 2003 m. įrašytas į valstybės saugomų kultūros vertybių registrą (A1708).
Saugomos teritorijos dydis – 11,02 ha.

Tyrimai

1940 m. kapinyną tyrė Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas), 1958 m. – Kauno valstybinis istorijos muziejus (tyrimų vadovė Kazimiera Gabriūnaitė), 1976 m. – Vilniaus paminklų konservavimo institutas (tyrimų vadovai Juozas Markelevičius ir Stasys Patkauskas), 1978–1982 – Kauno valstybinis istorijos muziejus (tyrimų vadovė Kazimiera Gabriūnaitė, 1982 m. – Kristina Rickevičiūtė), 1991–1993, 1996, 1997 m. – Kretingos muziejus (archeologai Donatas Butkus ir Julius Kanarskas), 1998 m. – Audronė Bliujienė (Lietuvos dailės muziejus), 2000–2001, 2003, 2006–2009 m. – Kretingos muziejus (tyrimų vadovas Donatas Butkus, 2006 m. – Julius Kanarskas).
Tyrimų metu rasti radiniai saugomi Vytauto Didžiojo karo ir Kretingos muziejuose.

Kapinynas

1940–2008 m. ištirtas 5253 m² dydžio plotas, kuriame rasta 395 nedegintų ir 114 sudegintų II–XII a. žmonių kapų, 1 žirgo griaučiai bei 11 II–V a. simbolinių žirgų kapų. Nuo II a. kapai buvo apjuosiami apskritimo, ovalo arba pailgo keturkampio formos akmenų vainikais, besijungiančiais tarpusavyje. V–VI a. tradicija apjuosti kapą akmenimis išnyko, o nuo X–XI a. paplito mirusiųjų deginimo paprotys. Dalis degintinių kapų įrengta pagal griautinio laidojimo tradicijas, vėliau įkapės laužytos ar degintos kartu su mirusiuoju.
Vyrų kapuose dažniausia rasta geležinių ginklų ir darbo įrankių (kirvių, ietigalių, dalgių, peilių), papuošalų (antkaklių, segių, apyrankių), o moterų kapuose – apyvokos reikmenų, papuošalų (antkaklių, segių, apyrankių, žiedų, gintaro ir stiklo karolių). II–III a. kapuose aptinkama Romos imperijos monetų, vyrų kapuose rasta skydų, tošinių dėžučių su papuošalais, žirgų galvų, kurios laikomos simboliniais žirgų kapais. Retas radinys – gintaro kaušelis su rankenėle (rastas 1976 m.).
Kapinynas priskiriamas kuršiams ir jų protėviams protokuršiams.

Senovės gyvenvietė ir gamybos vieta

Kapinyno teritorijos šiaurinėje dalyje aptiktas ankstyvojo geležies amžiaus antrosios pusės – senojo geležies amžiaus pradžios senovės gyvenvietės ir gamybos vietos kultūrinis sluoksnis su ugniavietėmis, stulpavietėmis, nenustatytos paskirties duobėmis, akmenų konstrukcijomis, pavieniais radiniais, molio tinku, gargažėmis, šlaku.
Jame 2000 m. ištirtos geležies lydymo rūdnelės (radiokarboninė data 2340±60) liekanos, kurios liudija, kad lazdininkiečiai jau IV–III a. pr. m. e. jau mokėjo iš vietinės balų rūdos išsilydyti geležį.