google/wiki40b huggingface dataset:
Pjautuvas ir kūjis

Pjautuvas ir kūjis (rus. серп и молот) – pagrindinė Sovietų Sąjungos emblema, darbininkų ir valstiečių sąjungos simbolis.
Egzistuoja du šio simbolio pavadinimo variantai – „pjautuvas ir kūjis“ ir „kūjis ir pjautuvas“. Pagal istorinę vartoseną ir SSRS konstituciją teisingas yra „pjautuvas ir kūjis“.

Komponentai

Pjautuvas vaizduojamas uždėtas ant kūjo. Tai rodo, kad kūjis herbe yra heraldiškai vyresnė. Skaitant emblemą jos dalys vardinamos tokia tvarka, kaip mato žiūrovas – „pjautuvas ir kūjis“.
Kūjis nuo viduramžių darėsi įvairių amatų simboliu. Daugelyje techninių emblemų pavaizduoti kūjai – du sukryžiuoti kūjai ar plaktukai arba plaktukas sukryžiuotas su kitų įrankiu – veržliarakčiu, kirviu, kirtikliu ir pan. Nuo XIX a. antros pusės V. Europos proletarinės organizacijos savo klasiniu simboliu pasirinko kūjį. Prieš pirmąją Rusijos revoliuciją kūjis jau buvo visuotinai pripažintas darbininkų klasės simbolis Rusijos revoliucionierių tarpe.
Iki 1917 m. rusiškoje heraldikoje pjautuvas buvo daugelio miestų herbų dalis. Pjautuvas, kaip vienas pagrindinių valstiečių įrankių, simbolizavo pjūtį, derlių.

Pjautuvas ir kūjis SSRS

Sovietų Rusijos vyriausybės nutarimu pjautuvo ir kūjo emblema buvo priimta 1918 m. kovo pabaigoje – balandžio pradžioje. 1918 m. liepos 10 d. ją patvirtino V Tarybų suvažiavimas. Pirmą kartą pavaizduota ant Rusijos SFSR Liaudes komisarų tarybos antspaudo 1918 m. liepos 26 d.
Pjautuvas ir kūjis buvo vadinami „mažuoju SSRS herbu“, kuris naudotas iki 4-ojo dešimtmečio vidurio, kol veikė 1918 ir 1924 m. konstitucijos.
SSRS vėliavoje pjautuvas ir kūjis atsirado kartu su raudona žvaigžde 1923 m. 1924 m. simbolis buvo aprašytas konstitucijoje. Pjautuvas ir kūjis buvo ir sąjunginių respublikų vėliavose.
Buvo aprašytas RSFSR 1937 ir 1977 m. konstitucijose.
Pjautuvas ir kūjis buvo pavaizduoti antspauduose, oficialiuose dokumentuose, kariuomenės uniformose, oficialių pastatų fasaduose, ant piniginių ženklų, ant Aukščiausiųjų Tarybų tribūnų, laikraščiuose, ordinų ir medalių ženkluose ir t. t.
Suirus SSRS pjautuvas ir kūjis kaip simbolis naudojamas Briansko srities herbe ir vėliavoje, Vladimiro srities ir kai kurių miestų vėliavose. Nepripažinta Padniestrės Moldavijos respublika naudoja nežymiai pakeistus Moldavijos SSR herbą ir vėliavą, kurie turi pjautuvą ir kūjį. Pjautuvas ir kūjis su sparnais yra Aerofloto emblema.
Dabartiniai herbai ir vėliavos

Pjautuvas ir kūjis ne SSRS

Pjautuvas ir kūjis buvo ir yra dalies šalių komunistų partijų simbolis. IV Internacionalo emblemą sudaro pjautuvas ir kūjis (veidrodinis atspindys, palyginus su SSRS herbiniu variantu) bei skaitmuo 4.
Unikodo simbolių lentelėje yra ir sukryžiuoti pjautuvas ir kūjis – U+262D (☭).
Austrijos herbe juodas erelis laiko pjautuvą ir kūjį, bet nesukryžiuotus, o atskirai.
Pakruojo rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Jonas Juozapaitis.
Viljahermosa

Istorija

Viljahermosa įkurta 1596 m. ispanų konkistadorų. 1826 m. gavo miesto statusą. 2007 m. spalį – lapkritį miestą nusiaubė potvynis, tūkstančius gyventojų palikęs be pastogės.
Juodkalnijos geografija

Juodkalnija – valstybė Pietryčių Europoje, Balkanų pusiasalyje. Pietuose skalauja Adrijos jūra.

Paviršius

Siaura 2–10 km pločio Pajūrio lyguma; klintiniai kalnai; Vidurio Juodkalnijos įdubimas – derlinga Zetos lyguma, karstinės Nikišičiaus ir Cetinės polės; aukštikalnių rajonas šiaurėje – 48 viršūnės per 2 000 m virš jūros lygio, svarbiausi Durmitoro, Komovų kalnų masyvai. Aukščiausios viršūnės Bobotovo kukas (2 522 m virš jūros lygio) Durmitore, Komo Kučkai (2 487 m virš jūros lygio) Komovuose.

Klimatas

Siaurai Adrijos jūros pakrantei būdingas Viduržemio jūros, tarpukalnių slėniams vidutinių platumų, pereinantis iš jūrinio į žemyninį, subalpinių pievų kalnams mišriųjų miškų klimatas. Vidiniuose rajonuose vasaros karštos ir ilgos. Kalnuose kritulių gausa žiemą; ~70 % kritulių kiekio sudaro sniegas. Vidutinė oro temperatūra Podgoricoje sausį +5 °C, liepą +27 °C, vidutinis daugiametis kritulių kiekis – 1450 mm).
Karštos, sausos, saulėtos ir ilgos vasaros, šiltos, drėgnos ir trumpos žiemos, kritulių daugiausia lapkritį. Sninga labai retai; žiemą nuo Dinarų šalti vėjai bora. Didelis kritulių kiekis pietiniuose Dinarų šlaituose, dažniausiai liūtys. Vidutinis daugiametis kritulių kiekis Crkvicė 4 624 mm.

Vidaus vandenys

Dauguma kalnų upių sraunios, slenkstėtos, teka giliais kanjono tipo slėniais. Svarbiausios upės: Tara (144 km), Pyva (120 km), Limas priklauso Dunojaus baseinui; Morača (86 km; 113 km su intaku Zeta) įteka į Škoderio ežerą; iš Škoderio ežero į Adrijos jūrą Albanijos pasieniu teka Bojana.
Pasienyje su Albanija tektoninės kilmės didžiausias Balkanuose Škoderio ežeras – priklausomai nuo sezono plotas kinta nuo 356 iki 570 km² (Juodkalnijai priklauso ~255 iki 400 km²); didžiausias gylis 44 m. Mratinės marios (112 km²), susidarė užtvenkus Pyvos upę.

Dirvožemis

Palei Adrijos jūrą ir karstiniuose dariniuose paplitę raudonžemiai, kalnų šlaituose – jauriniai ir miškų rudžemiai.

Augalija

Miškai užima 33 %, dirbamoji žemė 13 % šalies teritorijos. Šalyje priskaičiuota per 2800 augalų rūšių (0,14 % Europos teritorijos; ~20 % Europos augalų rūšių). Pajūriui būdinga Viduržemio augalija – smulkialapiai ąžuolai, kiparisai, agavos, palmės, alyvmedžiai. Paplitę dygiųjų visžalių krūmų ir puskrūmių bendrijos.
Europos komiksai

Europos komiksai yra komiksai, kurie yra sukurti kontinentinėje Europoje.
Nors Europoje yra mažai komiksų knygų, komiksų albumai yra labai dažni spaudoje. Tipinis albumas yra spausdinamas dideliu formatu, paprastai naudojant aukštos kokybės popierių ir dažus, A4-dydžio, apie 21x30 centimetrų (8.4x11.6 colių), turi apie 40-60 puslapių, bet taip pat dažni ir egzemplioriai virš 100 puslapių. Anglosaksiškoje terminologijoje šios knygos būtų vadinamos grafinėmis novelėmis, tačiau šis terminas yra retai naudojamas Europoje. Europos komiksų žanrai būna labai įvairūs – nuo humoristinių nuotykių iki suaugusiųjų temų.

Istorija

Europos komiksų pradžia galima laikyti XVIII a. karikatūras ir vėlesnes knygas su paveikslėliais, pvz., Wilhelm Busch' Max and Moritz. Dabar yra laikoma, jog Prancūzijos ir Belgijos komiksai dominuoja tarp Europos komiksų.
Kastelfranko Emilija

Istorija

Netoli ar miesto vietoje Senovės Romos laikais buvo miestas Forum Gallorum, kur Oktavianas ir Aulas Hircijus nugalėjo }Marką Antonijų 42 m. pr. m. e. Miestas buvo sujungtas su Pjumaco savivaldybe 1861 m.
Mieste yra popiežiaus Urbono VIII pastatyta tvirtovė 1628-1634 m., kuri gynė popiežiaus valstybės šiaurines sienas.

Virtuvė

Kastelfranko Emilijoje buvo išrastas Tortellini, žiedo formos pasta. Aplink gaminamas Lambrusco vynas.
Fram Reykjavík

Istorija

Įkurtas 1908 m. kaip „Kári“, tačiau tais pačiais metais pervadintas „Fram“.
Daugkartiniai šalies čempionais ir taurės savininkai, tačiau šie laimėjimai buvo iškovoti ankstesniais metais.
Juozapas Ignotas Kraševskis

Biografija

Mokėsi Sislovičiaus gimnazijoje, 1822-1826 m. mokėsi Palenkės Bialos akademijoje. 1829–1830 m. Vilniaus universitete studijavo literatūrą, muziką. Už dalyvavimą anticariniame studentų judėjime 1830–1832 m. buvo kalinamas, nuo 1834 m. daugiausia gyveno Douhaje kaime Pružanaie (dab. Baltarusija). Nuo 1856 m. Vilniaus archeologijos komisijos narys. 1859 m. - 1863 m. gyveno Varšuvoje. 1863 m. emigravo į Vokietiją, gyveno Drezdene. 1872 m. buvo išrinktas Krokuvos visuomenės mokslų akademiku. Drezdene taip pat įsitraukė į nelegalią politinę veiklą remdamas lietuvių ir lenkų nepriklausomybės judėjimus. Už tai atsidūrė Magdeburgo kalėjime. Iš ten paleistas po trejų su puse metų. Po metų praleistų kalėjime rašytojo sveikata gerokai pablogėjo, tad išėjęs į laisvę netrukus mirė Šveicarijoje 1887 m.

Mokslinė veikla

J. I. Kraševskis žinomas kaip istorikas, rašytojas, kritikas ir publicistas, palikęs apie 600 tomų įvairios kūrybos. Domėjosi Lietuvos istorija, lietuvių kalba, mitologija, rinko dainas, padavimus, priežodžius, leido žurnalą „Athenaeum“ (1841–1851 m. išėjo 66 numeriai). Gyvendamas Varšuvoje redagavo dienraštį "Gazeta Codzienna".Taip pat domėjosi archeologiniais paminklais, dažnai apie juos rašė spaudoje ir kituose leidiniuose, palaikė ryšius su grafais Tiškevičiais, L. A. Jucevičiumi ir kitais šviesuoliais, 1871 m. dalyvavo Bolonijos archeologijos kongrese, 1874 m. – tarptautiniame archeologų suvažiavime Stokholme. 1962 m. liepos 28 d. Romanuvo kaime atidarytas Juozapo Kraševskio muziejus.

Senosios Lietuvos istorijos populiarininimas

Lietuvių visuomenę tautinio atgimimo metu labiausiai veikė meninė rašytojo kūryba, poezija. 1838 m. Vilniuje išleista Kraševskio poezijos rinktinė "Biruta, Keistutis, Ryngala, Devynios Lietuvos giminės". Joje sudėti Lietuvos istorijos kūriniai. Vėliau pasirodė kiti patriotiniai, poetiniai darbai - "Vitolio rauda" (1840 m.) "Mindaugas (1842 m.) "Vytauto kovos" (1844 m.), sujungti į stambų kūrinį "Anafielas". Aušrininkas A. Vištelis - Višteliauskas išvertė "Vitolio raudą" į lietuvių kalbą ir išleido paties J.I. Kraševskio lėšomis. Rašytojo kūryba taip pat išpopuliarino legendą apie Pilėnų gynėjų susideginimą.

Bibliografija

E. Aleksandravičius "Juzefo Ignaco Kraševskio fenomenas". Iš: J. I. Kraševskis, "Kunigas", 201-206 psl., Vilnius, Sata: 1994 m. ISBN 9986-20-011-3.
Zastaučių apylinkė

Istorija

Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bugenių apylinkės.
Vytautas Stanislovas Sviderskis

Vytautas Stanislovas Sviderskis (1940 m. vasario 16 d., Pagirnupiuose, Pasvalio raj. – 2017 m. liepos 9 d.) – teisininkas, baudžiamųjų bylų advokatas.

Biografija

1957 m. baigė Deglėnų septynmetę mokyklą, mokėsi vidurinėje mokykloje. 1963–1968 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete.
1968–1974 m. LLKJS Centro Komiteto Studentų skyriaus vedėjas. 1974–1988 m. Lietuvos TSR Teisingumo ministerijos skyriaus viršininkas, kolegijos narys.
Nuo 1988 m. verčiasi advokato praktika, advokatų kolegijos narys, teisės portalo „INFOLEX“ redkolegijos narys. 1993 m. įrašytas į LR advokatų sąrašą. Vilniaus advokatų kontoros SPES advokatas.  Pagrindinės veiklos sritis – baudžiamoji teisė. 
Vedęs; dukra Gražina Sviderskytė, žurnalistė.
Kretinga

Geografija

Kretinga įsikūrusi Pajūrio žemumoje, per miestą iš šiaurės į pietus vingiuoja Akmena, dalijanti miestą į dvi dalis, kurias jungia 4 tiltai. Miesto centrą nuo šiaurinės dalies skiria Pastaunyko (Šv. Antano) upelis, kurį užtvenkus susiformavo tvenkiniai. Prateka Akmenos intakai Dopultis ir Jaurykla, gausu nedidelių tvenkinėlių. Didesnioji miesto dalis išsidėsčiusi rytiniame Akmenos krante. Čia yra savivaldybė, miesto aikštė, Kretingos rajono kultūros centras. Šiauriniame pakraštyje yra Tiškevičių dvaro rūmai (juose veikia Kretingos muziejus su Žiemos sodu ir parkas), rajono ligoninė, pirminės sveikatos priežiūros centras. Vakariniame Akmenos krante yra pramonės įmonės, eina geležinkelis Šiauliai–Klaipėda. Kretingos–Skuodo geležinkelis nuo 2009 m. nenaudojamas.

Pavadinimo kilmė

Kazimieras Būga ir vėlesni autoriai tvirtino, kad miesto pavadinimas – tai kret- šaknis ir -inga priesaga (būdinga kuršių žemėms). Šaknis kret- gali būti siejama su žodžiu kretėti – „drebėti, virpėti, tirtėti“. Taigi vietovė galėjo turėti kretinčios vietos, liūno reikšmę. Liaudies etimologijoje kartais pasakojama, kad kratyti mena laikus, kai nebuvo gerų kelių ir pro miestą važiuoti buvo galima tik per akmenis.
Kitas lietuvių kalbininkas, Antanas Salys, remdamasis istoriniuose raštuose aptinkama miesto vardo forma be g raidės (Cretyn, Creten, Kretine ir kt.), iškėlė hipotezę, kad pirmoji vardo lytis buvo Kretenė, kuri kilusi nuo asmenvardžio Kretas ar Kreta. Tai jis aiškino gyvenviečių vardų istorinės raidos analogijomis su Palanga, Būtinge.
Kretingos vardo formos be g raidės rašytos tik vokiečių, o nuo XVI a. slaviškai randamos beveik vien tik formos su g raide. Tai gali būti aiškinama tuo, kad tarp į Pabaltįjį atsikėlusių vokiečių vyravo vokiečių žemaičių tarmė, kurioje XIV–XV amžiuje g ir j buvo susipainiojusios ir keisdavo viena kitą. Todėl ir Kretingos forma galėjo pavirsti Kretinje ar Kretene. Priesaga -ing- aiškiai atsirado XVI a. pabaigoje, kai susiformavo kretingiškių tarmė.

Ekonomika

Sovietmečiu buvo „Laisvės“ vilnonių audinių fabrikas, „Akmenos“ liaudies vartojimo gaminių įmonė, garsėjusi vaikiškais mediniais žaislais, tarybinis ūkis-technikumas. 1990 m. gegužės 10 d. netoli Kretingos pradėta išgauti nafta.
Yra elektros tinklai, išplėtotas medienos apdirbimas, medžio gaminių, pašarų ir jų priedų (bendrovė „Kretingos grūdai“) gamyba, lapių ir audinių veisimas (Kretingos žvėrininkystės ūkis), žuvų apdorojimas („Ostsee Fish Kretinga“); statybų bendrovės „Edija“ ir „Ringesta“. ir kt
Troba

Troba (žemaitiškai: truoba) – žemaičių gyvenamas namas.
Tradicinės žemaičių trobos masyvios, dažniausiai su dviem galais, kuriuose įrengtos patalpos. Vienas galas vadinamas prastąja troba, kurioje yra virtuvė ir geroji troba, o kitame gale paprastai būna 4 patalpos: alkieriukas, kamaraitė, priešinė ir lunginė. Trobos viduryje, tarp abiejų galų, yra atskira patalpa, kuri vadinama kaminu. Stogas dažniausiai keturšlaitis, seniau buvo dengiamas šiaudais ar skiedromis, vėliau, tarybiniais metais, uždengtos šiferiu.

Istorija

Manoma, troba susidarė iš senovės gyvenamojo namo su atviru židiniu – numo. XVI a. troba buvo vienos patalpos su moliniu kaminu. XIX a. sudėtingesnio plano, 3–4 skersinėmis sienomis į 2–5 dalis padalytoje troboje buvo nuo 5 iki 15 (dažniausiai 4–12) patalpų, 2/3 jų šildomų. Kaip ir nume, trobos viduryje buvo atviras židinys, vėliau jis virto erdvia virene arba kaminu: čia atviroje ugniavietėje arba ant plytų viryklės (mūralio) virtas valgis, rūkyta mėsa. Virenės šonuose esančios priemenės skyrė trobą į 2 galus.

Puošyba

Žemaičių trobos turi mažiausiai puošmenų, lyginant su kitomis etnografinėmis sritimis. Trobų išorinės architektūrinės visumos kompozicija yra aiški ir paprasta. Sienų plokštumų vertikaliniai apkalai gerai derinasi su monumentaliomis keturšlaičių, čiukurinių, rečiau pusskliautinių stogų plokštumomis. Žemaičių trobų išorinį vaizdą daugiau charakterizuoja tradiciniai proporciniai stogų ir sienų santykiai, kuriuose stogų plokštumos projekcijoje dažniausiai užima 2/3 viso pastato aukščio. Paprastesni ir žemaitiški prieangiai. Tačiau žemaičių lėkių įvairovė ir jų gausumas pralenkia aukštaitiškuosius.
Sahaptinai

Sahaptinai (Sħáptənəxw – iš sališų k., sav. Ni Mii Puu) – Šiaurės Amerikos indėnų tautų grupė, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, į rytus nuo Kaskadinių kalnų (Vašingtone, Aidahe, Oregone). Dauguma sahaptinų (nezpersai, jakimai, jumatilai, valavalai, tenainai, palusai, vanapamai, skinai, klikitatai ir kt.) gyveno Kolumbijos upės vidurupio baseine, palei Gyvačių upę bei jos intakus. Modokai ir klamatai sudarė atskirą spiečių šiaurės Kalifornijoje. Vartoja sahaptinų kalbas (plynaukščių penučių šeima), dabar paplitusi anglų kalba. Tikintieji – krikščionys (katalikai, protestantai (daugiausia presbiterionai, metodistai, taip pat šeikeriai)), tradicinės tikybos puoselėtojai.
Sahaptinai atstovauja plokštikalnių indėnų kultūrą. Iki sąlyčio su europiečiais jų skaitlingumas buvo apie 18 tūkst. žmonių. Nuo XIX a. pradžios susidūrė su baltaisiais. 1855 m. Vola Volos slėnyje dauguma sahaptinų genčių sudarė sutartį su JAV ir buvo perkelti į rezervacijas. Daug kartų buvo prieš atėjūnus sukilę: 1848 m. Kajuso kare, 1855–1856 m. jakimų ir Pjudžeto užutėkio karuose, 1877 m. nezpersų kare ir 1872–1873 m. modokų kare. XIX a. tarp sahaptinų ėmė plisti naujos religijos atmainos, mesianizmas (ypač įtakingas pranašas buvo Smohala). Rezervacijose, kur sahaptinai dažniausiai gyvendavo mišriai, prasidėjo tarpgentinė integracija, susiklostė naujos konfederacijos. Dalis smulkesnių tautų buvo asimiliuotos stambesnių.
Klamatus ir modokus žirgai bei Didžiųjų lygumų kultūros įtaka pasiekė vėliau, nei kitus sahaptinus. Su baltaisiais susidūrimai prasidėjo 1820–1840 m. Jie mažiau nukentėjo nuo epidemijų, smarkiai nekariavo. 1864 m. modokai, klamatai ir dalis šiaurės paijutų sudarė sutartį su JAV ir perkelti į rezervaciją. 1873 m. dalis modokų buvo išsiųsta į Oklahomą, kai kurie jų grįžo. XX a. modokai iš esmės susimaišė su klamatais.
Pagrindinė visuomeninė ląstelė – daugiašeimis namų ūkis, sudarytas iš kelių branduolinių šeimų. Ūkių šeimininkai sudarydavo kaimo tarybą. Būta visuomeninės nelygybės, vergovės (karo belaisvių). Turtus (žirgus, vergus) paveldėdavo vyriausiasis sūnus. Santuokos dažniausiai būdavo patrilokalinės, nors kai kuriose gentyse matrilokalinės ar neolokalinės. Religijai būdingas šamanizmas.
AVN apdovanojimas

AVN apdovanojimas (angl. AVN Award) – apdovanojimas, skiriamas už nuopelnus pornografijos kino pramonėje. Jo steigėjas – žurnalas „AVN“ (angl. Adult Video News). Apdovanojimai teikiami nuo 1984 metų. Nuo 2008 metų televizija „Showtime“ įgijo ceremonijos transliavimo teises ir kasmet parengia 90 minučių trukmės filmą.
AVN apdovanojimas dažnai vadinamas „Pornografijos oskaru“, o kai kurios apdovanojimų kategorijos sutampa su „Kino meno ir mokslo akademijos“ skiriamu apdovanojimu. Ceremonija vyksta sausio pradžioje, Las Vegase.
Didysis Dzūkijos akmuo

Aprašas

Riedulio matmenys (virš žemės paviršiaus esančios dalies): aukštis – 3,82; ilgis – 7,1; plotis – 4,58; didžiausia horizontali apimtis – 18,03 m. Šis riedulys vadinamas Dzūkijos Puntuku. Į jį ne kartą trenkė žaibas, todėl akmuo skilęs. Geologiniu paminklu akmuo paskelbtas 1964 m. Akmenį sudaranti uoliena – rusvai ir juosvai pilkas biotinis plagiogneisas su granatu.

Legenda

Pasakojama, kad du milžinai nešę šį akmenį ir pargriuvę. Kai paleidę iš rankų tokią sunkybę, ji giliai į žemę įsmigusi.
Miežiškių pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla Miežiškiuose savo istoriją skaičiuoja nuo 1885 m. nors Miežiškių dvaro istorijoje yra duomenų, kad Miežiškių švietimo pradžia yra 1784 m., kai dvarininkas Pšecičevskis pastatė dviejų komplektų (skyrių) mokyklą. Vėlesnių duomenų apie jos veiklą neišlikę.
1885 m. oficialiai įsteigta mokykla pastato neturėjo, nuomojosi patalpas iš privataus asmens. Nuo tada apie jos nenutrūkstamą veiklą šaltiniuose randama vis daugiau žinių. 1907-1914 m. tarp kitų 8 Panevėžio rajone veikusių mokyklų minima ir valdinė rusiška Miežiškių pradžios mokykla. 1923 m. pasiturintis ūkininkas Kazimieras Rimša pastatė erdvų namą, kurio didžiajame kambaryje buvo įkurdinti mokyklos skyriai. Tačiau patalpų stigo, vaikams mokytis teko susispaudus, sėdint ant palangių, net stovint.
1926 m. pradžios mokykla jau turėjo naujas patalpas, kurios iškilo šalia vieškelio Panevėžys–Ukmergė kunigo Antano Paurio iniciatyva ir bažnyčios komiteto bei visos bendruomenės pastangomis. Ten stovi dabartinė mokykla. Tuo metu mokykloje buvo 4 skyriai, tačiau žinoma, kad 1937 m. (kai kuriais duomenimis ir anksčiau) mokykla buvo praplėsta iki 6 skyrių.
Per Antrąjį pasaulinį karą mokykla išgyveno sunkius laikus. Jos pastatą užėmė rusų valdžia, 1944 m. ten įkurdindama karo ligoninę. Buvo visiškai panaikinti 5 ir 6 skyriai, o 1–4 skyriai glaudėsi įvairiose miestelio patalpose.
1947 m. rugsėjo 1 d. Miežiškių mokykloje buvo atidaryta progimnazija. Dėl patalpų stygiaus buvo mokoma dviem pamainom – iš ryto pradinukų skyriai, o po pietų – progimnazijos klasės. 1949 m. buvo išleista vienintelė ir kartu paskutinė Miežiškių progimnazijos laida. Tais metais progimnazijos buvo panaikintos ir paverstos septynmetėmis mokyklomis visoje Lietuvoje. Septynmete ji išliko iki 1954 m. Nuo tų metų mokykla perorganizuota į vidurinę. Pirmoji abiturientų laida išleista 1958 m. Kadangi mokinių vis daugėjo (1955 m. mokėsi 304 mokiniai), 1962 m. mokyklai pastatytas priestatas, apmūryta ir visa senoji dviaukštė medinė mokykla. Per visą vidurinės mokyklos gyvavimo laikotarpį išleistos 33 abiturientų laidos – 529 mokiniai.
Mokykla 1991 m. perorganizuota į devynmetę, nes sumažėjo mokinių (paskutinė laida – 6 abiturientai). Ruošiantis švietimo reformoje numatytam perėjimui prie pagrindinio dešimtmečio mokymo, 1993 m. mokykla, pritarus rajono savivaldybei, pertvarkyta į nepilnąją vidurinę. 10–tos klasės ilgiau išlaikyti nepavyko dėl tuo metu ypač žemos mokymosi motyvacijos. Galutinai pereita prie privalomo dešimtmečio mokymo tik 1999 m. kartu su visos šalies pagrindinėmis mokyklomis.
1999 m. mokykla įsigijo pirmąjį kompiuterį, kopijavimo aparatą. Mokyklos materialinė būklė, higieninės ugdymo sąlygos nesikeitė. Panevėžio rajono savivaldybės Taryba dar 2002 m. priėmė sprendimą dėl mokyklos rekonstrukcijos. Realūs darbai smarkiai vėlavo, mokykla buvo rekonstruota po 7 metų, 2009 m. Darbai buvo finansuojami iš ES struktūrinių fondų. 2009 m. rugsėjo 1 d. mokslo metai prasidėjo visiškai atnaujintoje mokykloje.
Dusetų dvaras

Istorija

XV a. pabaigoje Didžiadvaryje iškilo Užpalių Radvilų valdos. Vėliau iš dvaro išaugo Dusetų miestelis.
Vietovė ir dvaras pirmąkart paminėti 1530 m. ir priklausė Radviloms. 1580 m. atiteko Motiejui Rudaminai, o 1636 m. Didžiadvaris parduotas grafams Pliateriams. Apie 1780 m. pastatyti mūriniai dviejų aukštų rūmai, kurie išstovėjo maždaug iki 1865 m. Vėliau neprižiūrimi palaipsniui sunyko.
Žemės reformos metu 1922 m. kaimas išsiskirstė viensėdžiais, tuomet gyveno 18 šeimų.
1967 m. buvusioje dvaro teritorijoje įkurtas Dusetų valstybinis žirgynas (dabar UAB „Sartų žirgynas“), atkūrus nepriklausomybę įsikūrė kaimo turizmo „Lapėnų sodyba“.

Pliateriai XIX a. sukilimuose

Iš Dusetų dvaro į 1830–1831 m. sukilimą būrius išvedė broliai Cezaris (1810–1869) ir Vladislovas (1808–1889) Pliateriai su pussesere Emilija Pliateryte (1806–1831). Nuslopinusi sukilimą caro valdžia iš Pliaterių Dusetas atėmė, sugriovė dvaro rūmus.
Vilniaus stogai

Istorija

Dainos video klipas dažnai buvo transliuojamas per tuometinę 1966 m. Lietuvos televiziją. Jame rodomas dainuojantis J. Mašanauskas su Lietuvos televizijos ir radijo lengvosios muzikos orkestru. Nufilmuota Vilniaus senamiestyje. 
Keletas populiarų Lietuvos atlikėjų yra perdainavę ir įtraukę šią dainą į savo repertuarą. Tarp tokių galima paminėti Egidijų Sipavičių ar Stasį Povilaitį.
Kartais visuomenėje daina yra vadinama ar rašoma kaip „Senieji Vilniaus stogai“, tačiau tai yra klaidingas pavadinimas. Jei yra naudojama J. Mašanausko versija su E. Juškevičiaus žodžiais, pavadinimas tiesiog „Vilniaus stogai“.
Vitkūnų piliakalnis (Utena)

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas didelės pailgos kalvos vakarinėje, aukščiausioje, dalyje. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 17x15 m dydžio. Šiaurės rytų, šiaurės vakarų ir pietvakarių pusėse ji buvo apjuosta 3 pylimais ir tarp jų buvusiais grioviais, įrengtais daugiausia šlaituose. Aikštelės šiaurės rytų krašte supiltas 1,3 m aukščio, 8 m pločio pylimas, kurio išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3,5 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio yra antras 1,5 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Už šio pylimo iškastas antras 2,5 m pločio, 0,3 m gylio griovys, supiltas trečias 1,3 m aukščio, 4 m pločio pylimas 2,6 m aukščio išoriniu šlaitu. Aikštelės pietvakarių krašte supiltas 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio 5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 3 m pločio, 0,2 m gylio griovį, už kurio yra antras 0,5 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas 3 m aukščio išoriniu šlaitu. Aikštelės šiaurės vakarų krašte pylimas 0,2 m aukščio, 3 m pločio. Šiaurės vakarų šlaite, šiaurės rytų ir pietvakarių šlaituose matomi grioviai ir pylimai jungiasi 4-6 m pločio terasomis. Šlaitai statūs, 17-18 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs lapuočiais.
Pietinėje, rytinėje, šiaurinėje papėdėse, 6 ha plote yra papėdės gyvenvietė su intensyviu kultūriniu sluoksniu.

Aplinkiniai piliakalniai

Jašiškio piliakalnis 5 kmPakalnių piliakalnis 4 kmVosgėlių piliakalnis (Utena) 8 kmMelėnų piliakalnis 11 kmGaižiūnų piliakalnis 6 kmRunionių piliakalnis 6 kmKarališkių piliakalnis 7 kmSuginčių piliakalnis 7,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną