Jonas Sobieskis

Jono Sobieskio jaunystės metai

Jono Sobieskis buvo kilęs iš smulkiųjų dvarininkų giminės. Jo tėvas Jokūbas praturtėjo ir iškilo dėl vedybų su Sofija Teofile Danilovičiuvna, kuri buvo žymaus karvedžio etmono Stanislavo Žolkievskio anūkė. Jokūbas Sobieskis tapo Rusios vaivada ir Krokuvos kaštelionu. Būsimojo karaliaus sesuo Kotryna buvo dukart ištekėjusi turtingiausių valstybės žmonių - Vladislovo Zaslavskio ir Mykolo Kazimiero Radvilos.
Išsilavinimą Jonas Sobieskis gavo Novodvoreko kolegijoje ir Krokuvos akademijoje. Paskui kartu su broliu Mareku dvejus metus praleido Vakarų Europoje. Laisvai kalbėjo lotynų, prancūzų, vokiečių, italų kalbomis. Į ATR broliai grįžo 1648 m. Bogdano Chmelnickio sukilimo metu ir iškarto įstojo į kariuomenę. Po metų brolis dingo totorių nelaisvėje. Jonas Sobieskis buvo paskirtas pasiuntiniu Turkijoje, kurioje pradėjo studijuoti Osmanų imperijos santvarką, išmoko totorių kalbą. Grįžęs dalyvavo karuose su kazokais, Maskva, totoriais. 1655 m. "švedų tvano" metu iš pradžių palaikė prošvedišką Lietuvos didžiojo etmono Jonušo Radvilos partiją ir kariavo Karolio Gustavo pusėje, vėliau teisėto karaliaus Jono Kazimiero Vazos pusėje kovojo su interventais.

Kariniai laimėjimai ir elekcija

1665 m. 36 metų Jonas Sobieskis vedė turtingą našlę Mariją Kazimierą Zamoiską, prancūzę, kuri į Lenkija pateko su karalienės Marijos Luizos Gonzagos svita. Su karalienės protekcija 1668 m. tapo Lenkijos didžiuoju etmonu. 1667 m. spalį laimėjo prieš totorius ir kazokus mūšį prie Podgaicų. Ambicingoji Jono Sobieskio žmona tikėjosi, kad šios sėkmės užteks tam, kad Sobieskis būtų išrinktas karaliumi, tačiau Šventosios Romos imperatoriaus spaudžiama lenkų šlėkta pasirinko kunigaikštį Višnioveckį. Siekdama užtikrinti vyro sėkmę kituose rinkimuose Marija išvyko į Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV, kuris tuo metu buvo galingiausias Europos valdovas, dvarą. Už paramą rinkimuose (įskatant rinkėjams papirkti reikalingus finansus) ji garantavo Prancūzijos-Lenkijos-Švedijos sąjungą, nukreiptą prieš Habsburgus. Tais metais Jonas Sobieskis, užimtas nesibaigiančiomis karinėmis kampanijomis, mažai matėsi su žmona. Jo laiškai žmonai yra svarbus to meto istorijos šaltinis.
Per 1672–1676 m. Abiejų Tautų Respublikos ir Turkijos karą Jono Sobieskio vadovaujama kariuomenė 1673 m. lapkričio 11 d. laimėjo Chotyno mūšį. Tą pačią dieną mirė karalius M.K.Višnioveckis. Nors Jono Sobieskio pergalė ir neišgelbėjo Lenkijos nuo teritorijų praradimo pagal Bučačo taikos sutartį, Jonas Sobieskis tapo pagrindiniu kandidatu naujuose rinkimuose, kartu su Habsburgų palaikomu Karoliu Lotaringu.
Jono Sobieskio išrinkimui karaliumi Lenkijoje priešinosi Višnioveckio šalininkai, Lietuvoje – Pacai. Kaip ir ankstyvesnioje elekcijoje, taip ir šį kartą buvo du stipriausi kandidatai į sostą – Prancūzijos Kontė princas Henrikas (pranc.: Henry III Jules de Bourbon, prince de Condé) ir Austrijos remiamas Lotaringijos kunigaikštis Karolis. Pacai su Lietuva palaikė lotaringietį, kuris būtų vedęs Mykolo Kaributo Višnioveckio našlę Eleonorą Mariją Habsburgaitę. Didieji Lenkijos ponai su pačiu etmonu Jonu Sobieskiu palaikė prancūzų kandidatą. Kai pasirodė jog nebus galima išrinkti Prancūzijos princo, tada prancūziškoji partija iškėlė kandidatu savo vadą etmoną Joną Sobieskį. Išgarsėjęs, kaip Lenkijos gynėjas nuo turkų, atvykęs į elekcinį seimą tiesiai iš karo lauko, buvo labai palankiai lenkų bajorijos sutiktas. 1674 m. gegužės 19 d. lenkams išrinkus Joną Sobieskį karaliumi, lietuviai pareiškė protestą ir, sustoję kitoje Vyslos pusėje, į elekcijos seimą nėjo. Tačiau lietuvių tarpe buvo ir Jono Sobieskio šalininkų. Jį palaikė jo sesers vyras, Lietuvos lauko etmonas ir vicekancleris M. K. Radvila, Sapiegos ir kiti Pacų priešininkai. Jie atsiskyrė nuo lietuvių daugumos ir prisidėjo prie lenkų. Po kiek laiko tuomet nusileido ir Pacai, ir Jonas Sobieskis buvo visų pripažintas. Karūnavimas įvyko 1676 m. vasario 2 d. Krokuvoje.

Sąjunga su Prancūzija

Jonui Sobieskiui tapus karaliumi susitarimai su Prancūzijos karaliumi buvo įforminti slapta sutartimi. Kaip įgudęs karys ir atsidavęs katalikas, karalius pirmiausia svajojo nugalėti turkus, kurie įsitvirtino turtingoje Podolėje, kur žemių turėjo ir Lenkijos šlėktos. Čia jam reikėjo dėtis su Austrijos Habsburgais. Iš kitos pusės, Prancūzija, kuri visą laiką rūpinosi prieš turkus palikti vieną Austriją, spaudė kuo greičiau nutraukti kovas su Osmanais. 
Prancūzijai tarpininkaujant, su turkais 1676 m. spalį buvo sudaryta taika, kurios Seimas nepatvirtino. Proprancūziška politika šalyje nebuvo palaikoma. Šlėkta bijojo, kad po karo su turkais pabaigos J.Sobieskis paskelbs karą imperatoriui arba Liudviko XIV pavyzdžiu įves Lenkijoje absoliutizmą. Jono Sobieskio viltys Podolės praradimą kompensuoti su prancūzų ir švedų pagalba gaunant žemių šiaurėje ir vakaruose nepasiteisino. J. Sobieskis 1677 m. pasirašė sutartį su Prancūzija ir Švedija prieš Brandenburgo elektorių ir imperatorių ir pradėjo ruoštis karui prieš elektorių. Karo išlaidas buvo pasižadėjęs padengti Liudvikas XIV, nukariauta Prūsija J. Sobieskiui turėjo likti, kaip jo šeimos kunigaikštija ir atitekti jo sūnui. Seimas karaliaus neparėmė. Prūsijoje kariavo tik vieni švedai ir už Prancūzijos pinigus pasamdyta kariuomenė, nuo kurių Fridrichas lengvai apsigynė. J. Sobieskio priešininkas etmonas M. K. Pacas 1678 m. neleido laisvai švedų kariuomenei pereiti per Žemaitiją. Jis lydėjo, žiūrėdamas, kad jie eitų siauru ruožu, neišsuktų iš kelio ir neplėštų. Taip pat Lietuvos kariuomenė juos lydėjo, kai jie grįžo karą pralaimėję 1679 m.
Santykių su Versaliu nutraukimą paspartino trumparegiška Liudviko politika - Lenkiją jis laikė tik pėstininku amžius trunkančioje Prancūzijos karalių kovoje su Habsburgais. Jis nesutiko pripažinti paveldėjimo teisės karaliaus vyriausiajam sūnui. Labiausiai Lenkijos karalienę erzino tai, kad jos Prancūzijos giminės nepaisant vilčių nebuvo tinkamai pripažinti Versalio dvare ir negavo užsienio princų statuso.

Suartėjimas su Austrija

Po nepavykusio bandymo Prūsijoje, J. Sobieskis vėl atsigręžė į turkus ir 1683 m. balandžio 1 d. pasirašė sutartį su imperatoriumi Leopoldu prieš turkus, juo labiau, kad imperatorius Leopoldas I žadėjo padėti jo sūnui Jokūbui nukariauti Moldaviją, pažadėjo išleisti už Jokūbo savo dukterį ir, tėvui mirus, paremti jo kandidatūrą į sostą. Padarius sąjungą su Austrija, turkai užpuolė šią ir tų pačių metų rudenį pasiekė net Vieną. Jungtinės Lenkijos ir Austrijos pajėgos, vadovaujamos Jono Sobieskio, 1683 m. rugsėjo 12 d. prie Vienos sutriuškino turkus (Kalenbergo mūšis). Turkų puolimas Europoje buvo galutinai sustabdytas ir turkai buvo išvaryti net iš dalies Vengrijos. Bet galų gale J. Sobieskis nusivylė ir čia. Mat, austrų imperatorius rūpinosi tik savo reikalais, Moldaviją jis nukariavo pats, Jokūbui žadėtą dukterį Mariją Antoniją išleido už Bavarijos elektoriaus Maksimiliano II. Vėliau jis už Jokūbo išleido savo žmonos seserį, Noiburgo princesę Jadvygą, bet ir po to imperatorius tinkamai neparėmė savo svainio. Tėvui mirus, jis sosto negavo.

Jono Sobieskio valdymo pabaiga

Ruošdamasis karui prieš turkus, 1684 m. sukūrė koaliciją, kurią sudarė: Abiejų Tautų Respublika, Austrija, popiežius, Rusija ir Venecija. J. Sobieskis 1686 m. pasirašė amžinąją taiką su Maskva. Po šios taikos Respublikos ir Rusijos sienos nesikeitė iki Respublikos I padalijimo 1772 m. Buvo patvirtinta Andrusavos sutartis su didelėmis nuolaidomis Maskvai (atiduotas Kijevas), tačiau caras prie karo su turkais neprisidėjo. Karas su Turkija užtruko ir baigėsi jau po Jono Sobieskio mirties Karlovicų sutartimi. Daug dirbęs, daug kariavęs, Jonas Sobieskis mirė 1696 m., nieko nepasiekęs. Visas kraštas buvo nepatenkintas jo pastangomis tvirtai valdyti, niekada nenorėjo duoti pinigų jo planams vykdyti, o savivaliauti įpratę didikai visur jam priešinosi. Todėl jis pasistengė nustumti visus tuos, kurie buvo jam priešingai nusistatę, ir padėjo iškilti buvusiems savo draugams, bet iškilę, ir tie pasirodė esą jo priešai. Jis rūpinosi kaip įmanydamas perduoti sostą vyriausiajam savo sūnui Jokūbui, tačiau tam griežčiausiai priešinosi didikai, kurie jautėsi patys turį ne mažiau teisių sostui.

Lietuva Jono Sobieskio laikais

J. Sobieskio valdymas buvo atkaklių politinių kovų metas. Ta kova vyko seimeliuose, renkant atstovus į seimus, Respublikos seimuose ir bajorų rankomis juos žlugdant. Iš 11 seimų, sušauktų J. Sobieskiui valdant, iširo 6. J. Sobieskis visą savo karaliavimo laiką buvo susirūpinęs Lenkijos reikalais. Jo valdymo pradžioje Lietuvoje vadovavo dideli jo priešai – Pacai, lojalūs išliko įtaką praradę Radvilos. Jie visi nuolat priešinosi karaliui. Seime lenkai su karaliumi priversdavo ir Lietuvos kariuomenę ateiti į pagalbą prieš turkus, tačiau etmonas Pacas jeigu ir nuvykdavo, tai visada veikdavo savarankiškai, neklausydamas karaliaus, ir dažniausiai išvengdavo didesnių mūšių. Ne kartą Lietuvos didysis etmonas Mykolas Kazimieras Pacas visiškai atsisakė vykti prieš turkus, paprastai remdamasis tuo, kad pagal įstatymus Lietuvos kariuomenė gali išeiti už savo valstybės sienų, tik seimui įsakius. Todėl J. Sobieskis rūpinosi kaip įmanydamas iškelti Lietuvoje kitas didikų šeimas. Tuo būdu, jam padedant, čia pagaliau iškilo Sapiegos.