google/wiki40b huggingface dataset:
Dvarviečių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos lygioje vietoje, pakelėje, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apie 30 m ilgio ir 15 m pločio, netaisyklingo ištęsto ovalo plano, apjuostos akmenų ir žemių pylimu, palei kurį auga lapuočiai medžiai.
Centrinėje dalyje ant aukšto betoninio stačiakampio postamento stovi raudonų plytų mūro stačiakampė stačiasienė koplytėlė su dvišlaičiu stogeliu. Jos postamente įmūrytas juodas akmuo su augalinio ornamento apsuptu užrašu: „ILSĖKITĖS VIEŠPATIES RAMYBĖJE“. Koplytėlėje yra Švč. Mergelės Marijos Maloningosios skulptūra, o prie frontono pritvirtintas ornamentuotas krucifiksas.
Už koplytėlės, kapinių šiaurės vakarinėje dalyje stūkso masyvus, ąžuolinis, monumentalus kryžius. Jo stiebo priekinėje dalyje įrėžtas užrašas: „A† A / 1948“. 
Priešais koplytėlę kapinių rytiniame pakraštyje pastatytas medinis, stogastulpio pavidalo, tipinis Skuodo rajono kapinių anotacinis ženklas su užrašu: „DVARVIEČIŲ / KAIMO KAPINĖS“.
Teritorijos plotas – 0,07 ha.

Istorija

Kapinės veikė XVI a. – XX a. pr. Jose laidoti Dvarviečių gyventojai, daugiausia maro aukos, savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, nuo užkrečiamų ligų mirę vaikai ir pan.
Mirusiems atminti nuo seno stovėjo medinė koplytėlė su šventųjų skulptūromis ir trejetas monumentalių kryžių, iš kurių išliko tik 1948 m. pastatytas ąžuolinis kryžius. Mūrinė koplytėlė išmūryta 2008 m.
Seniau kaimo gyventojai kapinėse rinkdavosi per gegužines pamaldas pagerbti mirusiųjų.
Saugotinas kultūros paveldo objektas, turintis memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Trindadas ir Martin Vazas

Trindadas ir Martin Vazas (portug. Arquipélago de Trindade e Martim Vaz) – Brazilijai priklausantis vulkaninės kilmės salynas Atlanto vandenyne. 1502 metais jį atrado portugalų jūrininkas Estêvão da Gama.

Trindadas

Trindadas – nedidelė sala esanti 1 200 km nuo Brazilijos krantų. Nuo kranto driekiasi gajotai ir povandeniniai kalnai, kurie tęsiasi keletą šimtų kilometrų į rytus, kartais uolų pavidalu išlysdami iš vandens. Trindado salos plotas – 8 km², bet tai tik mažoji gigantiško povandeninio vulkaninio kūgio dalis, kuri virš abisalės iškyla beveik iš 5 km gylio. Jei pridėtume 600 m kyšančius vandens paviršiuje, tai būtų vienas aukščiausiu pasaulio ugnikalnių. Viršvandeninės ugnikalnio dalies amžius – 2 mln. metų. Aplinkiniai gajotai ir povandeninės uolos nepakankamai ištirti, bet jų plokščias paviršius byloja, kad maždaug prieš 65 mln. metų jie galėjo būti arti vandens paviršiaus. Neatmetama galimybė, kad toks likimas laukia visos Trindado salos, jei atsinaujintų vulkaninis aktyvumas.
Gurmukhi

Raštas

Gurmukhi naudoja tą patį sudarymo principą, kaip ir kiti brahminiai raštai: grafemos pagrindas yra priebalsė, balsės žymimos diakritikais (išskyrus einančias pradžioje bei hiatus), priebalsių samplaikoms sudaromos ligatūros arba panaudojama virama.
Polimetalų rūda

Pagrindiniai mineralai

Pagrindiniai polimetalų rūdų mineralai: galenitas PbS, sfaleritas ZnS, piritas FeS₂, chalkopiritas CuFeS₂, arsenopiritas FeAsS, kasiteritas SnO₂. Šiuo atveju varis dažniausiai randamas chalkopirite, sidabras ir bismutas – galenite, kadmis – sfalerite, auksas – laisvame būvyje arba nežymiais kiekiais pirite ir chalkopirite. Pramoninėse polimetalų kasyklose pagrindinių naudingų komponentų rūdose paprastai būna nuo kelių iki 10 % ir daugiau.

Susidarymas

Polimetalų rūdos formavimasis apėmė keletą geologinių epochų: nuo prekambro iki kainozojaus. Tai buvo kristalizcijos bei hidroterminiai procesai, kurie smarkiai įtakojo uolienų fizines ir chemines savybes, rūdų mineralų kokybinę sudėtį.

Gavyba

Daugiausiai polimetalų rūdos išgaunama Kanadoje, Australijoje, JAV, Brazilijoje, Rusijoje, Kazachstane, Indijoje ir Airijoje. Rūda kasama atviruoju ir požeminiu būdu. Kasmet daugėja rūdos, iškasamos atviruoju būdu – tai sudaro apie 30 % bendros gavybos.

Perdirbimas

Perdirbant rūdą gaunama dvi pagrindinės rūšys koncentratų, turinčių atitinkamai 40–70 % švino ir 40–60% cinko ir vario. Mechaninio sodrinimo procese sidabras patenka į švino koncentratą. Metalurginio proceso etape be pagrindinių išgaunami ir likę komponentai.
Rasų-Ribiškių kalvynas

Rasų-Ribiškių kalvynas – kalvynas pietryčių Lietuvoje, Vilniaus pietrytinėje dalyje, esančioje tarp Naujininkų ir Markučių (daugiausia Ribiškių, Liepkalnio, Markučių rajonuose). Ilgis iš vakarų į rytus ~6 km, plotis 1–3 km. Aukštis iki 160–180 m. Šiaurėje siekia Vilnios slėnį.
Rasų-Ribiškių kalvynas susidarė vėlyvajame ledynmetyje, kai erozija išgremžė Vilnios kairįjį paslėnį. Gausu nedidelių sausų bei pošlapių slėniukų ir raguvų, kurių vidutinis tankis 2,5 km/km². Tarp slėnių gausu atragių, kalvagūbrių ir smėlio kalvų.
Vakarinė kalvyno dalis, esanti ties Naujininkais, Liepkalniu, Rasomis daugiausia užstatyta, įrengta slidinėjimo trasa, Rasų kapinės, rytinė dalis, esanti ties Markučiais, Pavilniu, Ribiškėmis, yra išlaikiusi daugiau natūralaus kraštovaizdžio. Kalvyną kerta Vilniaus–Turmanto geležinkelis, plentas  101  Vilnius–Šumskas .
Dalis Rasų-Ribiškių kalvyno saugoma Pavilnių regioniniame parke (Ribiškių, Markučių, Tuputiškių draustiniuose, Kalnų gamtiniame rezervate).
Profesionalai (1966 filmas)

Turinys

Turtingas teksasietis Džo Grantas nusamdo trejetą vyrų, vadovaujamų Riko, išlaisvinti jo žmoną Mariją, pagrobtą meksikiečių revoliucionieriaus Razos. Riko įkalba nusamdyti dar vieną vyrą, sprogmenų specialistą Dalvortą ir ketvertas išsiruošia į Meksiką. Du iš jų, jau anksčiau susidūrę su Raza, žino, kad šis turi daugiau kaip 150 vyrų ir niekada anksčiau negrobė žmonių.
Pasinaudojus netikėtumu, ketveriukei pavyksta įsiveržti į Razos valdas ir pagrobti Mariją, tačiau jiems, persekiojamiems meksikiečių, dar reikia nusigauti iki JAV sienos. Negana to, paaiškėja, kad Marijos niekas nebuvo pagrobęs, o pas Razą ji pabėgo savo noru ir visai netrokšta grįžti pas vyrą...
Max Beckmann

Biografija

Maksas Bekmanas gimė 1884 m. vasario 12 d. Lepcige. 1900 m. jis pradėjo mokytis Veimaro dailės akademijoje pas Carl Frithjof Smith, 1903–04 m. apsilankė Paryžiuje. Maždaug tuo metu pradėjo vesti nuolatinį dienoraštį, 1904 m. pabaigoje apsigyveno Berlyne, kur pradėjo tapyti impresionistine Lovis Corinth maniera. 1906 m. įstojo į Berlyno secesiją, susitiko E. Munką, kurio įtaka pradėjo išvystyti ekspresionistinį stilių. 1906 m. M. Bekmanas vedė Minna Tube, kuri buvo mokslų draugė Veimare. Pora susilaukė sūnaus Piterio. 1912 m. įvyko pirmosios M. Bekmano personalinės parodos Magdeburge ir Veimare. 1913 m. įvyko daugiau nei 50 kūrinių paroda Paul Cassirer galerijoje Berlyne, kuris ta proga paruošė pirmąją monografiją apie dailininką. 1914 m. M. Bekmanas savanoriškai stojo tarnauti į medicinos tarnybą Pirmojo pasaulinio karo metu, bet buvo sekančiais metais iš jos atleistas dėl prastos sveikatos ir apsigyveno Frankfurte prie Maino. Karas įkvėpė dailininkui žiaurių siužetų, pesimistines drobes, krikščioniškosios religijos kančios motyvus. Po 1920 m. sukurti portretai, peizažai ir nantiurmortai buvo nuotaikingesni. Jis yra sukūręs daug savo autoportretų, daugiau nei 85 įvairiomis formomis.
1925 m. M. Bekmanas gavo profesoriaus postą Valstybiniame dailės institute Frankfurte. 1924 ir 1925 m. lankėsi Italijoje. 1925 m. vedė antrą kartą − dainininkę Mathilde von Kaulbach. 1926 m. pirmą kartą įvyko jo personalinė paroda JAV, Niujorke. 1928 m. didelė jo kūrinių retrospektyvinė paroda surengta Valstybinėje Kunsthalėje Manheime. 1929−1932 m. M. Bekmanas toliau profesoriavo Frankfurte, žiemą lankėsi Paryžiuje, pradėjo savo kūriniuose naudoti triptiko formą, pagal senųjų Vokietijos dailininkų (pvz., Matijas Griunevaldas), kuriuos labai gerbė, pavyzdį. Po 1930 m. dailininkas tapo plačiai žinomas, jo kūriniai eksponuoti Ciuriche, Venecijoje, Londone, Niujorke. Dėl nacistų atėjimo į valdžią Vokietijoje 1933 m. M. Bekmanas prarado savo postą ir apsigyveno Berlyne. Jo kūriniai buvo įtraukti į 1937 m. nacistų suorganizuotą „degeneracinio meno“ parodą Miunchene. Kitą dieną po parodos atidarymo dailininkas išvyko į Amsterdamą ir Olandijoje praleido Antrąjį pasaulinį karą. 
1947 m. M. Bekmanas keliavo į Paryžių ir Prancūzijos pietus, metų pabaigoje išvyko į JAV, kur dėstė Sent Luiso dailės mokykloje prie Vašingtono universiteto. Sent Luise 1948 m. įvyko pirmojo retrospektyvinė dailininko paroda JAV. 1948 m. vasarą jis dėstė Kolorado universitete Boulderyje, metų gale − Niujorko Bruklino muziejaus dailės mokykloje. Buvo apdovanotas prizu Karnegio instituto Pitsburge. Maksas Bekmanas mirė 1950 m. rugsėjo 27 d. Niujorke. Palaidotas Bleiro kapinėse. Didžiausia dailininko kūrinių kolekcija yra Sent Luiso dailės muziejuje JAV.
Martynas Zamoiskis

Biografija

Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės, jaunesnės linijos atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Lvovo pastalininkio ir Černigovo kašteliono Jono Zdislavo Zamoiskio (m. 1670) ir Anos Sofijos Lanskoronskaitės sūnus.
1676 metais po kelerių metų teisinių ginčų tapo 4-tu Zamoiskių ordinatu – 1-muoju ordinatu iš Zamoiskių jaunesnės linijos.
Užėmė keletą svarbių valstybinių pareigybių. Buvo karaliaus rotmistras (1656 m.), nuo 1677 m. – pastalininkis, o po to Lvovo kaštelionas, nuo 1678 iki 1682 m. – Braclavo vaivada, Podolės (1682 m.), Liublino vaivada (1683 m.).
Be to, buvo Belzo, Ploskirovo, Bolimuvo ir Rostocko seniūnas.
Po jo mirties Zamoiskių ordinacija perėjo jo žmonai Anai.
Andrius Gediminas Gudaitis

Biografija

Tėvas garsus Lietuvos tapytojas Antanas Gudaitis, motina Sofija Gudaitienė, seserys menotyrininkė ir muzikologė Eglė Gudaitytė-Kunčiuvienė bei odininkė Rūta Gudaitytė-Zaturskienė (jaunesnės). Žmona grafikė Almona Genovaitė Gudaitienė, sūnus dizaineris Adomas Gudaitis ir dukra menotyrininkė Algė Gudaitytė.
1965 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1965–1967 m. tarnavo Tarybinėje armijoje. 1967–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto projektų vyr. architektas, 1992–2002 m. – bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ architektas. Vėliau tęsė savarankišką karjerą, bendradarbiavo su kitais žinomais architektais ir bendražygiais G. Baravyku, R. Krištapavičium, J. Murnikovu, M. Jamantu ir kt.
Iki pat mirties dirbo prie individualių architektūrinių projektų, studijavo ir rinko žinias apie naujausias architektūros tendencijas.
Arūnas Jurgaitis

Biografija

1981 m. baigė Vilniaus universitetą, biologas, biologijos ir chemijos mokytojas.
UAB „Nemuno žirgynas“ direktorius. Kauno paslaugų verslo darbuotojų profesinio rengimo centro dėstytojas – treneris.
Partijos Tvarka ir Teisingumas (liberalai demokratai) narys. 2007-2010 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys.
Šilgalių kaimo bendruomenės pirmininko pavaduotojas, Lietuvos trakėnų žirgų augintojų asociacijos valdybos pirmininkas. Žirginio sporto teisėjas.
Sutuoktinė Aušra, vaikai Linas, Jurgis.
Pranas Jackevičius

Biografija

Duktė Galina Jackevičiūtė. 1899 m. Rusijos imperijos kariuomenės savanoris. 1902 m. baigė Vilniaus karo mokyklą, 1911 m. – raitelių kursus Carskoje Selo. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, rotmistras. Nuo 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1919 m. gegužės mėn. Pirmojo raitelių pulko vado padėjėjas (pavaduotojas), 1919 m. liepos mėn. – 1920 m. liepos mėn. – pulko vadas. Dalyvavo Nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija ir bermontininkais. 1920 m. pulkininkas. Nuo 1920 m. spalio mėn. Antrojo raitelių pulko vadas, 1921–1926 m. – vėl Pirmojo raitelių pulko, 1926–1931 m. – Husarų pulko vadas. 1931–1932 m. kartu ėjo ir kavalerijos viršininko pareigas. 1932 m. liepos mėn. – 1934 m. balandžio mėn. kavalerijos viršininkas.
Rubuliai

Istorija

Rubulių kaimas pirmąkart paminėtas 1566 m. Kretingos valsčiaus inventoriuje. 1831 m. kaimo apylinkėse veikė sukilėliai. 1885 m. vasario mėnesį susekta slapta lietuviška mokykla. Joje mokytojas Petras Bucys mokino 13 vaikų (10 berniukų ir 3 mergaites). Be lietuvių kalbos buvo mokinama ir rusiškai.
1940–1941 m. kaime raudonarmiečiai pastatė kelis betoninius dotus. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėje vyko rezistencinė kova, žuvo nemažai gyventojų, 12-13 šeimų ištremta į Sibirą.
Sovietmečiu Rubuliai buvo Kretingos sodininkystės tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Melioruojant laukus, sunaikinta dalis vienkiemių. Buvo kultūros namai (įkurti 1961 m.), veikė biblioteka (1964–1971 m.).
Išeiga

Išeiga – chemijos terminas apibūdinantis produkto gaunamo iš pradinių medžiagų, reagentų kiekį. Išeiga labai svarbi pasirenkant kelis ir metodus kaip gaminti junginį kuriuo bus prekiaujama.

Teorinė išeiga

Teorinė išeiga paskaičiuojama pagal reakcijos lygtį ir dalyvaujančių medžiagų kiekį moliais. Ji dažniausiai didesnė už praktinę išeigą, kadangi dažnai vyksta nenumatytos reakcijos, medžiagos sureguoja nepilnai, dalis medžiagų paprasčiausiai prarandama ant indo sienelių gamybos metu ir t. t.

Praktinė išeiga

Po gamybos pasveriami produktai – tai ir yra praktinė išeiga.

Procentinė išeiga

Apskaičiuojama pagal elementarią formulę:
Praktinė išeiga / Teorinė išeiga * 100 %
Tokia išeiga geriausiai ir aiškiausiai atspindi praktinį reakcijos naudingumą, pasirinkto gamybos kelio tinkamumą gamybai ir gamybos proceso efektyvumą.
Britų kalbos

Britų kalbos – keltų kalbos, atsiradusios Britanijoje britų prokalbei suskilus po anglosaksų įsiveržimo. Spėjama, kad visoje Britanijoje pirmais mūsų eros amžiais buvo kalbama gana vienalyte kalba, kurią net bandoma tapatinti su galų kalba, tačiau, po britų sutriuškinimo Deorhamo mūšyje 577 metais, jų teritorija buvo suskaldyta. Vakaruose palaipsniui susiformavo valų kalba, o pietvakariuose kornų kalba, iš kurios ilgainiui išsiskyrė ir bretonų kalba. Kornų kalba turi 80 % bendrų žodžių su bretonų kalba ir 75 % - su valų kalba.
Skrajojantis Spageti Monstras

Skrajojantis Spageti Monstras (angl. Flying Spaghetti Monster, arba FSM) – Absoliutas, kurį skelbiasi išpažįstanti pastafarizmo religinę parodiją, dar vadinama „Skrajojančio Spageti Monstro Bažnyčia“ . Šią tikybą įkūrė Bobis Hendersonas, Oregono valstijos universiteto fizikos absolventas, protestuodamas prieš krikščioniškų grupių spaudimui pasidavusios Kanzaso mokyklų tarybos nutarimą įtraukti į mokymo programas kreacionizmo teoriją – alternatyvą evoliucijos teorijai. Atviru laišku Kanzaso mokyklų tarybai Hendersonas išpažino tikįs antgamtinį pasaulio Kūrėją – Skrajojantį Spageti Monstrą. Sutvėrėjas atrodo kaip spagečių gumulas su mėsos kukuliais. Jis buvo girtas, kai kūrė šį netobulą pasaulį, ir vėliau gailėjosi tai padaręs. Todėl antgamtiniu įsikišimu nuolat panaikina bet kokius moksliškai patikrinamus Savo buvimo pėdsakus. Kadangi kreacionistinė pasaulio sąrangos versija laikosi tik tikėjimu, o įrodymais ji pagrįsta lygiai tiek, kiek ir Skrajojančio Spageti Monstro doktrina, Hendersonas pasiūlė įtraukti į mokyklų programas „pastafariško sutvėrimo“ teoriją – kaip alternatyvą evoliucijos teorijai ir kreacionizmui.
Pastaruoju metu „Skrajojančio Spageti Monstro Bažnyčia“ labai išpopuliarėjo. Jos idėjas ir motyvus dažnai naudoja ateistai bei agnostikai (pastafariai juos vadina „spagnostikais“) kaip šiuolaikiškesnę Russell’o arbatinuko versiją .
Lekėčių Šv. Kazimiero bažnyčia

Istorija

Lekėčiuose 1843 m. pastatyta medinė koplyčia. Į ją kartais atvažiuodavo Zapyškio kunigas laikyti Šv. Mišių. 1906 m. įkurta parapija. Pirmasis jos klebonas Justinas Staugaitis (vėliau Telšių vyskupas) koplyčią padidino, pavertė bažnyčia.
1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius. 1908–1910 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1908 m. sudegė nebaigta įrengti klebonija.
1933 m. pastatyti parapijos namai su sale. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu, žemesne ir siauresne apside.
Svonsis

Istorija

Miestas išaugo XVIII–XIX a. kai čia pradėta vystyti akmens anglių ir metalurgijos pramonė.
Panevėžio Mykolo Karkos pagrindinė mokykla

Istorija

Panevėžio 13-oji vidurinė mokykla įkurta 1978 m. rugsėjo 1 d.
1995 m. lapkričio 12 d. Panevėžio miesto savivaldybės taryba sprendimu Nr. 10-17 mokyklai suteikė pedagogo ir muziko Mykolo Karkos (1892-1984) vardą. 2000 m. lapkričio 12 d. įsteigtas mokyklos istorijos muziejus. Nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą.
Utenos rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Edmundas Pupinis, nuo 2001 m. Jonas Burokas.
Vilniaus Centro universitetinė ligoninė

Vilniaus Centro universitetinė ligoninė – viena iš didžiausių gydymo įstaigų Vilniuje, veikusi 1939–2013 m.

Istorija

Grąžinus Vilnių Lietuvai, 1939 m. gruodį buvo įsteigta Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Vilniaus ligoninė, kuri įsikūrė Antakalnyje, buvusiose Stepono Batoro universiteto klinikose. Tuo pat metu perimtas šios ligoninės moterų ligų ir akušerijos skyrius Radvilų gatvėje.
1940 m. rugsėjo 16-30 d. Karo žinybos nurodymu ligoninė persikėlė iš Antakalnio ir L. Sapiegos gatvių į naujas patalpas Radvilų ir Žygimantų gatvių sankryžoje. 1941 m. sausio 16 d. Lietuvos TSR sveikatos apsaugos liaudies komisariatas perdavė ligoninei pastatus, buvusius Žygimantų g. 4 ir g. 6, taip pat Radvilų g. 3.
Pokariu ligoninė tapo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto mokomąja ir mokslinio tyrimo baze. Konsultacinė poliklinika buvo įsteigta 1951 m. birželio mėn. 1978–1979 m. pastatai buvo rekonstruoti, o ligoninė – išplėsta. 1982 m. pastačius naują Vilniaus respublikinę klinikinę ligoninę, dalis skyrių ir poliklinika persikėlė į Santariškes. Senoji ligoninė buvo perduota Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institutui.
1989 m. pertvarkius šį institutą, įstaiga tapo tiesiogiai pavaldi Lietuvos TSR sveikatos ministerijai. 1991 m. pabaigoje įkurtas Pirmasis filialas, kuris 1994 m. tapo Vilniaus universitetine Žalgirio ligonine. 2002 m. pavasarį ligoninė perėjo Vilniaus apskrities viršininko administracijai. 2003 m. ligoninė prijungta prie Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų ir tapo jų Centro filialu, o 2013 m. – panaikinta.
Aistiškiai

Istorija

1970–1974 m. Rasių apylinkės centras. Iki 1999 m. kaimas priklausė Vilkaviškio rajonui.
Zigmantas Kiaupa

Biografija

Nuo 1944 m. gyveno Vilniuje. 1959 m. baigė Vilniaus miesto 9-ąją darbo jaunimo vidurinę mokyklą. 1958 m. pradėjo dirbti rentgeno techniku Vilniaus miesto I-ojoje klinikinėje ligoninėje, o 1959 m. vyresniuoju laborantu LSSR mokslų akademijos Chemijos ir cheminės technologijos institute. 1960–1965 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete.
1965–1966 m. ir 1968–1970 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Dirbo Vilniaus archyvuose, nuo 1970 m. dirba Lietuvos istorijos institute (iki 1990 m. Istorijos institutas), 1993–1997 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės istorijos skyriaus vadovas. 1993 m. humanitarinių mokslų daktaras. 1982–1986 m. skaitė paskaitas Vilniaus pedagoginio instituto studentams. 1992 m. pradėjo dėstyti Vilniaus universitete, nuo 1993 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, nuo 2003 m. profesorius. 1999–2000 m. Lietuvos istorijos instituto direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams. Nuo 2006 m. VDU Senato narys, nuo 2010 m. Senato pirmininkas.

Mokslinė veikla

Tiria Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės politinę, kultūros, Lietuvos miestų ir miestelių istoriją, Lietuvos istorinius šaltinius ir kultūrinį paveldą užsienyje. Parašė pirmąją po 1990 m. politinę Lietuvos istoriją. Daug mokslinių straipsnių paskelbė Lenkijos, Vokietijos, Rusijos, Ukrainos, kitų šalių moksliniuose leidiniuose. Sudarė dokumentų rinkinį „Instrukcijos feodalinių valdų administracijai Lietuvoje XVII–XIX a.“ (1985 m., su J. Kiaupiene). Paskelbė Kauno, Šiaulių, Telšių ir kitų miestų istorinių šaltinių. Vienas ir su kitais sudarė daugiau kaip 10 mokslinių straipsnių ir istorinių šaltinių rinkinių. 1992 m. su J. Kiaupiene atkūrė ir parengė spaudai tęstinio leidinio „Praeitis“ t. 3. Nuo 1998 m. tęstinių leidinių „Kauno istorijos metraštis“ ir „Lietuvos istorijos bibliografija“, nuo 2001 m. žurnalo „Lietuvos istorijos metraštis“ redakcinės kolegijos pirmininkas, knygos „Lietuvos istorija“ redakcinės kolegijos narys.
1988 m. vienas Lietuvos istorijos draugijos atkūrimo iniciatorių, jos veikėjas. Nuo 1988 m. Lietuvos heraldikos komisijos narys.
Darkiemio apskritis

Lietuviai

1736 m. po masinės kolonizacijos, lietuvininkai dar sudarė daugumą Gudvalių (67,7 %), Jurgaičių (65,6 %) ir kituose valsčiuose. Daugelyje Darkiemio apskrities evangelikų liuteronų bažnyčių pamaldos lietuvių kalba vykdavo iki XIX a. vidurio. Paskutinės Baletuose ir Darkiemyje leikytos 1890 m. Oficialios statistikos duomenimis, per 1825 m. gyventojų surašymą iš 23 850 Darkiemio apskrities gyventojų lietuvių kalbą gimtąja laikė apie 3000 žmonių (apie 12,5 %), 1910 m. iš 31 485 tik 22 (-0,1 %).
Sūdėnų kūlgrinda

Kūlgrinda

Kūlgrinda įrengta Šventosios upės slėnio rytiniame pakraštyje. Ji išgrįsta iš įvairaus dydžio lauko akmenų, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, buvusi iki 120 m ilgio. Pietrytinė dalis smarkiai apardyta kasant melioracijos kanalą ir dirbant žemę. Geriausiai išliko 64 m ilgio šiaurės vakarinė dalis, kuri 5,0–7,2 m pločio, šiaurės vakariniame gale išplatinta iki 15,2 m.
Teritorijos plotas – 1900 m².

Istorija

Pasakojama, kad kūlgrinda karų su švedais laikais nutiesta per klampų Šventosios slėnį kaip slaptas kelias, vedęs į Latviją. Iki pat XX a. II pusės vietos ūkininkai ja naudojosi šienui iš slėnio išvežti.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 2011 m. – Vykintas Vaitkevičius.
1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV-534).
Juozas Barkauskas (1892)

Juozas Barkauskas (1892 m. lapkričio 27 d. Sasnava – 1944 m.) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

1913 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, metus mokytojavo. 1914 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, 1917 m. baigė Čugujevo (Charkovo sritis) karo mokyklą.
1919 m. sausio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, paskirtas Antrojo pėstininkų pulko karininku. 1919 m. birželio mėn. perkeltas į Marijampolės batalioną, ryšių, nuo 1919 m. rugsėjo mėn. mokomosios komandos viršininkas. 1919 m. vasario mėn. – 1920 m. gruodžio mėn. dalyvavo kovose su Raudonąja armija, bermontininkais ir Lenkijos kariuomenės daliniais.
1921–1927 m. Šeštojo pėstininkų pulko, Trečiojo pėstininkų pulko ir Pirmojo pėstininkų pulkų bataliono vadas. 1927 m. perkeltas į kariuomenės intendantūrą, 1930–1932 m. kariuomenės intendantūros administracinės dalies viršininkas. 1931 m. pulkininkas. 1932 m. paleistas į atsargą. 1944 m. Vietinės rinktinės komendantas Vilkaviškyje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus ir dingo be žinios.
Gimrio kalnagūbris

Gimrio kalnagūbris (rus. Гимринский хребет, av. Гендерил мугӀрул, lezg. Гимры цIиргъ) – kalnų grandinė Šiaurės Kaukaze, Rusijoje, Dagestane. Nusidriekęs 65 km pagal Avarų Koisu bei Sulako upes (į pastarąją leidžiasi stačiu skardžiu). Aukštis iki 2338 m. Sudarytas iš klinties. Šlaituose auga kalnų stepės, krūmynai, pievos, vietomis pasitaiko miškų.
Kalnagūbrį kerta Gimrio tunelis (kelias Buinakskas–Gimris).
Bušlatas

Kapokinis bušlatas

Kapokinis bušlatas (rus. капковый бушлат) – individuali gelbėjimo priemonė Rusijos laivyne. Tai buvo dygsniuota striukė, po kurios pamušalu buvo storas kapoko sluoksnis. Kapokas – tai kapokmedžio pūkai, kurie vandenyje sunkiai šlampa ir tarp plaušų išlaiko orą, todėl tokia striukė vilkinčiam žmogui suteikia plūdrumo, ir jis jūroje galėdavo plūduriuoti iki 18 val. Kapokinius bušlatus nešiodavo nuolat, tuomet tai būdavo tiesiog šiltas drabužis. Vėliau juos pakeitė pripučiamos gelbėjimo liemenės.

Neuniforminiai bušlatai

Šiais laikais Rusijos kultūroje bušlatais vadina ne tik uniforminius bušlatus, bet ir panašaus sukirpimo civilius modelius. Tad egzistuoja ir moteriški bušlatai (pvz.,  iš tinklalapio ), ir kitokie nekariniai.
Rusų kalboje pasakymas одеть деревянный бушлат (pažodžiui 'apsivilkti medinį bušlatą') reiškia 'numirti, atsidurti karste'.