google/wiki40b huggingface dataset:
Zanzibaro sultonatas

Nepriklausomas sultonatas

Zanzibaro sultonatas susidarė Omano imperijai suskilus į dvi dalis. Pastarasis valdė didelę dalį Arabijos ir Rytų Afrikos, o 1840 m. perkėlė savo sostinę iš Maskato į Zanzibarą. Mirus sultonui Sa'id ibn Sultan, du jo sūnūs ėmė kovoti dėl valdžios, kas galiausiai lėmė sultonato skilimą. Majid ibn Sa'id 1856 m. užvaldė pietines buvusios Omano imperijos teritorijas (Svahilių krantą) ir įkūrė Zanzibaro sultonatą, kuris kontroliavo visas rytinės Afrikos pakrantes.
Pirmojo sultono laikais buvo labai stipriai vystoma vergų prekyba, ir Zanzibaras tapo pagrindiniu vergų tiekėju tuometiniame pasaulyje. Yra paskaičiuota, kad kasmet iš Zanzibaro buvo išvežamas apie 50 000 vergų. Siekdamas užtikrinti sėkmingą vergų prekybą, Zanzibaras turėjo plėsti savo įtaką į Afrikos gilumą ir įtvirtinti prekybinius kelius per retai gyvenamas savanas į Viktorijos ežero valstybes ir Savanų valstybes. Čia į vergų prekybą įsijungė kitos etninės grupės. Sultonato hegemonija vakaruose siekė iki pat Kongo džiunglių rytinio pakraščio, čia išplito svahilių kultūra ir kalba.
Vėlesni sultonai mažino vergų prekybos apimtis ir siekė vergovės panaikinimo. Jie gana sparčiau modernizavo šalį, įdiegdami naujas technologijas, vystydami infrastruktūrą. Tuometinis Stoun Taunas tapo moderniu miestu, turinčiu telegrafą, vandentiekį, gerus kelius. Buvo uždaryta daugybė vergų turgų

Protektoratas

1886 m. Britų imperija ir Vokietija sudarė slaptą sutartį, pagal kurią iki 1890 m. pasidalino Zanzibaro valdomas žemynines teritorijas. 1890 m. pasirašius Heligolando-Zanzibaro sutartį, Zanzibaras tapo Britų protektoratu ir jam beliko tik Zanzibaro sala. Tačiau sultonato valdovų linija išlaikyta. 1896 m. įvyko trumpiausias užfiksuotas istorijoje 38 minučių karas, kuomet po sultono mirties įvyko perversmas ir valdžią užgrobė Khalid ibn Barghash, nepalankus britams. Britams pradėjus karo veiksmus, sultonas pasidavė iš karto.
1963 m., prasidėjus dekolonizacijai, sultonatas buvo paskelbtas nepriklausomu, o sultonas Jamshid bin Abdullah Al Said įtvirtintas naujuoju sultonu. Tačiau jau kitais metais jame įvyko Zanzibaro revoliucija, kuri nuvertė sultono valdžią ir paskelbė Zanzibaro ir Pembos Liaudies Respubliką. Jai buvo lemta egzistuoti tik keletą mėnesių, nes 1964 m. balandžio mėnesį ji sujungta su Tanganika, taip suformuojant Tanzaniją.
Agnė Bilotaitė

Biografija

2000 m. baigė Klaipėdos „Vėtrungės“ gimnaziją. 2006 m. Klaipėdos universiteto Socialinių mokslų fakultete įgijo politikos mokslų bakalauro kvalifikacinį laipsnį. Studijų metais praktiką atliko Užsienio reikalų ministerijos Vidurio ir Pietryčių Europos skyriuje. 2004 m. per mainų programą buvo išvykusi studijuoti į Vokietiją, Miuncheno Bundesvero akademiją. 2012 m. Mykolo Romerio universitete apsigynė teisės magistrą.
2003 m. su šeima įsteigė įmonę, užsiimančią krovinių vežimu vidaus keliais, įmonės administratorė. Konkurse Mis Klaipėda 2003 iškovojo Miss Foto titulą, kurį suteikė dienraščio Vakarų ekspresas skaitytojai.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narė. Nuo 2006 m. Tėvynės sąjungos Vakarų regiono vadybininkė. 2007 m. Seimo nario Jurgio Razmos, po pusmečio – Seimo nario Sauliaus Pečeliūno padėjėja. Nuo 2006 m. aktyviai dalyvauja Socialinių problemų sprendimo asociacijos veikloje, viena iš šios organizacijos įkūrėjų. Nuo 2007 m. TS-LKD Klaipėdos skyriaus moterų bendruomenės pirmininkė. Nuo 2008 m. Seimo narė.  Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Šv. Agota

Istoriniai duomenys ir legendos

Šventosios Agotos vardas minimas Jeronimo martyrologijoje (lot. Martyrologium Hieronymianum; V a. vid.). Šventajai Agotai skirtas senovinis himnas, priskiriamas popiežiui Damasui. Yra liudijimų, kad popiežius Simonas šventosios Agotos garbei pastatė bažnyčią Romos priemiestyje, tai minima Grigaliaus Didžiojo laiškuose.
VI a. buvo sudarytas šventosios Agotos gyvenimo aprašymas, kuris neišliko. Šis aprašymas tapo pagrindu trims vėlesniems aprašymams, kurie yra identiški savo siužetu ir skiriasi tik detalėmis.
Pasak šventųjų gyvenimų aprašymus Agota gimė turtingoje šeimoje Sicilijoje. Priėmusi krikščionišką tikėjimą nusprendė gyventi nekaltybėje. Atsisakiusi tekėti už Katanijos miesto prefekto buvo pradėta jo persekioti pagal Decijaus antikrikščioniškuosius įstatymus. Buvo atiduota į viešnamį, vėliau įmesta į kalėjimą, kur jai buvo nupjautos krūtys. Po kankinimų buvo sudeginta ant laužo.

Liturgija

Katanijos, Sicilijos ir Maltos globėja. Agotos liturginė šventė katalikų ir stačiatikių bažnyčiose yra vasario 5 d.
Kėdainių ligoninė

VšĮ Kėdainių ligoninė – regioninė daugiaprofilinė gydymo įstaiga, teikianti diagnostikos, gydymo, reabilitacijos bei slaugos paslaugas. Ligoninė įsikūrusi Budrio g. 5, Kėdainiuose. Vadovas Stasys Skauminas.
Per metus stacionarinė pagalba suteikiama daugiau negu 9000 pacientų.

Skyriai, padaliniai

Ligoninėje veikia terapijos, kardiologijos, chirurgijos, neurologijos, pediatrijos, reanimacijos, ankstyvosios reabilitacijos bei ausų, nosies, gerklės (suaugusiųjų ir vaikų) ligų skyriai, konsultacijų poliklinika.
Soača

Istorija

Vietovardis kildinamas nuo muiskų kalbos žodžių sua („saulė“) ir cha („žmogus“), taigi, pavadinimas reikštų „sauliažmogis“.
Senovėje vietovė pateko į Muiskų konfederaciją. 1600 m. ispanas Luisas Henrikesas čia įkūrė Soačos gyvenvietę. Ilgą laiką tai tebuvo mažas kaimas, bet 1875 m. pradėtas vystyti ūkis, Soačai suteiktas savivaldybės statusas. 1898 m. miestą pasiekė geležinkelis. Ypač sparčiai Soača ėmė augti XX a. 8–9 dešimtmečiais. Miestas susiliejo su Bogota.
Mokslinė archeologijos komisija

Mokslinė archeologijos komisija, Mokslinė archeologinė komisija – Lietuvos ekspertinė ir patariamoji archeologijos paveldo apsaugos institucija prie Kultūros paveldo departamento.

Komisija

Veikia nuo 1997 m. Komisiją sudaro 9 asmenys: 7 renkami, mokslinius laipsnius turintys ir archeologijos srityje dirbantys mokslininkai archeologai ir 2 skiriami, paminklų apsaugos specialistai. Komisijos darbą organizuoja kasmet renkamas pirmininkas.

Veikla

Pagrindinės darbo kryptys: tvirtina tiriamų archeologijos vietų sąrašus, atlieka parengtų archeologijos tyrimų programų ekspertizes ir tvirtina šių tyrimų programas, išduoda leidimus atlikti archeologinius tyrimus, skiria ekspertus archeologijos ataskaitoms vertinti, svarsto archeologijos tyrimų ataskaitas, sprendžia dėl archeologinių tyrimų kilusius ginčus, teikia siūlymus dėl archeologijos paveldo apsaugos tvarkos pakeitimo arba papildymo. 1997–2008 m. A patvirtino apie 3000 tyrimų programų, išdavė tiek pat archeologijos tyrimų leidimų, apsvarstė ir priėmė apie 2500 archeologijos tyrimų ataskaitų, pateikė įvairių siūlymų archeologijos paveldo apsaugai ir propagavimui gerinti.
Ceglėdas

Istorija

Ceglėdas minimas nuo 1290 m. XIV a. sugriautas mongolų, bet vėliau atstatytas.
Zalavo dvaras

Istorija

Zalavo dvaras buvo pastatytas XIX a., iš dalies rekonstruotas XX a. pradžioje. Pilsudskiams jis priklausė nuo 1863 metų. Dvaras sudegė 1875 m. per kilusį gaisrą ir daugiau nebeatsigavo. Pilsudskiai persikėlė gyventi į Vilnių.
1935 m. imtasi tvarkyti garsiųjų Pilsudskių tėviškę. Atstatyta oficina – tarnų namas, suremontuoti kepyklos ir kalvės pastatai, senoji rūkykla. Buvusioje kepykloje buvo įrengtas muziejus ir skaitykla su J. Pilsudskio kūriniais. Šalia dvaro liekanų 1937 m. pasodintas ąžuolas, kuris tebestovi ir dabar. Sovietmečiu atnaujinta sodyba buvo sunaikinta.
Idėja sutvarkyti vietą, kurioje stovėjo Pilsudskių dvaro sodyba, kilo Lenkijos nevyriausybinei organizacijai „Wspolnota Polska“. 2005 m. Lietuvos lenkų sąjungos iniciatyva J. Pilsudskiui buvo pastatytas paminklinis akmuo.
Lebelių durpynas

Lebelių durpynas – durpynas Akmenės rajone, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Akmenės, į rytus nuo Kamanų pelkės. Plotas 3,2 km² (iš jo 2,62 km² pramoninis). Sudaro ~3 km rytų-vakarų kryptimi ištįsusi sausuminės kilmės raistinė aukštapelkė. Driekiasi Dabikinės ir Agluonos vandenskyroje. Nenusausinto durpių klodo vidutinis storis 2,6 m, didžiausias – 5,3 m. Durpių peleningumas 4,3 %, vidutinis drėgnumas 91 %. Pelkės dugne driekiasi priemolis ir priesmėlis.
Lebelių durpyne durpių gavyba pradėta 1964 m. Išgautos durpės naudojamos kraikui.
Deim Silvija Krou

Biografija

Swanley koledže studijavo želdynų projektavimą. 1957–1959 m. Anglijos Kraštovaizdžio architektų instituto prezidentė. 1948 m. viena iš Tarptautinės kraštovaizdžio architektų sąjungos steigėjų, 1957–1959 m. sąjungos prezidentė.

Darbai

Projektavo želdynus prie atominių jėgainių, mokyklų, bažnyčių, visuomeninių pastatų. Rengė saugomų teritorijų projektus. Teigdama, kad kraštovaizdžio architektūra prasideda nuo kraštovaizdžio, naujus miestus planavo kraštovaizdyje, o ne kraštovaizdį miestuose.
Lietuvos informatikų darbai

Lietuvos informatikų darbai – Lietuvos mokslinės techninės informacijos ir techninės ekonominės analizės mokslinio tyrimo instituto tęstinis leidinys, ėjęs 1970–1976 m. Vilniuje.

Istorija

Išėjo trys tomai. Tiražas – 700 egz. Atsakomasis redaktorius Juozas Zujus.
Gediminas Kalinauskas

Gediminas Kalinauskas (g. 1945 m. sausio 30 d. Juodiškių kaime, Utenos rajone) – Lietuvos futbolo istorikas, rašytojas ir statistikos rinkėjas. Lietuvos sporto žurnalistų federacijos, Tarptautinės sporto žurnalistų asociacijos ir Lietuvos Nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys, Lietuvos futbolo federacijos propagandos ir istorijos komiteto sekretorius.
BIOGRAFIJA
Kudikystėje netekęs tėvų, su broliu Vytautu augo globojami senelių Burokų, knygnešio Balio Buroko ir jo žmonos Onos Vaškelytės - Burokienės bei jų dukros Leokadijos Pikauskienės. 1953 - 1956 m. mokėsi Sirutėnų pradinėje, 1957 - 1960 m. - Utenos 2 -je vidurinėje mokykloje, 1960 - 1964 m. - Vilniaus prekybos technikume. 1969 - 1974 m. Vilniaus un-to Prekybos fakultete įsigijo materialinio aprūpinimo ekonomisto specialybę. Baigęs universitetą, 28 metus dirbo tiekėju įvairaus profilio Vilniaus įmonėse ir Paruošų ministerijoje. Nuo 2005 m. laisvas žurnalistas. Spaudoje bendradarbiauja nuo 1966 m.
Anksti pradėjęs žaisti futbolą, pradėjo gilintis į Lietuvos futbolo istoriją, spaudoje paskelbė daugybę straipsnių, parašė 8 knygas. "Kaupiant istorines žinias, man futbolas vis labiau darėsi panašus į ąžuolą su giliomis šaknimis, kurios maitina visą Lietuvą" - rašo Gediminas knygoje "Ąžuolo šaknys" (2007).
Kvecių kapinynas

Vieta

Įrengtas I tūkstantmečio pr. m. e. pilkapyno teritorijoje, masyvios kalvos, vadinamos Kapų pušynėliu, viršūnėje bei vakariniame ir pietiniame šlaituose, kurie leidžiasi į Tenžės slėnį. Teritorija apaugusi ir apsodinta pušelėmis, šiaurės vakarinėje jos dalyje yra archeologinių tyrimų metu atidengtas pilkapis, o pietiniame pakraštyje – kaimo kapinaitės, vad. Maro kapeliais.
Teritorija – 1,78 ha.
0,62 km į šiaurės rytus buvo Kvecių II pilkapynas, vadinamas Katmilžiais, Kaukuru.

Tyrimai

Tyrė: 1963 m. – Lietuvos istorijos institutas ir Kretingos muziejus (tyrimų vadovas Algimantas Merkevičius), 1980 m. – Ignas Jablonskis.
Žvalgė: 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Kultūros paveldo centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
1963 m. ištirtas 1 degintinis X–XI a. kapas su žalvarinėmis ir geležinėmis įkapėmis. 1980 m. aptiktas degintinis kapas urnoje su įkapėmis, kurios datuojamos XI–XII a. Kapinyno teritorijoje rasta degintinių kauliukų, žalvarinis įvijinis žiedas, lankinės segės dalis, gintaro karoliukas.
Radinius saugo Kretingos muziejus.
1992 m. kapinynas įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše, 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Diktatūra

Diktatūros atsiradimo priežastys

Dažnai diktatūra atsiranda tose šalyse, kuriose valdo silpna ar nekenčiama vyriausybė, kurias nuverčia kokia nors grupuotė. Kontrastas: diktatūra dažnai atsiranda buvusiose demokratinėse šalyse.

Diktatūros rūšys

Bene populiariausia yra tokia diktatūra, kada šalį valdo vienas asmuo. Kartais diktatoriais būna asmenų grupės. Pagal savo represyvumo laipsnį ir politinius požiūrius, diktatūra skirstoma į totalitarinę ir autoritarinę.
Vakarinė suknelė

Vakarinė suknelė – moteriškas viršutinis drabužis. Puošni, prabangi suknelė.
Įprasta, tačiau nebūtinai, kad vakarinė suknelė būtų ilga, be rankovių, atvira iškirpte.
Siuvama būtinai iš gero, brangaus, kokybiško audinio: iš šilko, satino, šifono, aksomo.
Dėvima per iškilmingus renginius, išleistuves, susitikimus su svarbiais asmenimis, viešnios puošiasi per vestuves.
Ši suknelė atitinka aprangos kodą White Tie ir dėvima vykstant į VIP kategorijos renginius, kai vyrai vilki fraką. Tokiais atvejais mūvimos ilgos pirštinės, pasipuošiama prabangiais aksesuarais su brangakmeniais.
Lūgamėnai

Istorija

Valda žinoma nuo viduramžių, priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Dūdų seniūnijai. Žinomi jos valdytojai: 1608 m. – Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, 1653 m. – Teodoras Denhofas, vėliau Marijonas Valavičius, 1665 m. – Kazimieras Horbačevskis. Po to valdė Zamoiskiai, Pacai ir Buinickiai, Zienkevičiai. Panaikinus Dūdų seniūniją, perėjo iždo priklausomybėn. Carinei Rusijai užėmus LDK žemes, jos valdovė Jekaterina II 1796 m. padovanojo Lūgamėnus tūlam Rachmanui, kuris po dviejų metų pardavė valdą Korsakams.
Pastarieji 1800 m. perleido Lūgamėnų dvarą Samueliui Lanevskiui–Volkui (1768–1851). Naujasis savininkas pasižymėjo itin žiauriu elgesiu su pavaldiniais, jis buvo aprašytas ir poeto Adomo Mickevičiaus poemoje „Ponas Tadas“ VII dalyje. Tuo pačiu metu S.Lanevskis–Volkas sugebėjo gerai ūkininkauti ir nusipirkti Garanainių ir Lazūnų dvarus. Savo turtą jis užrašė trims vaikaitėms. Viena jų, Veronika ištekėjo už Oskaro Korvin-Milevskio ir Lūgamėnai vėliau atiteko jųjų sūnui Ipolitui Korvin–Milevskiui. Lūgamėnų dvaro ponų namas buvo medinis, vienaaukštis. Korvin–Milevskiai jame gyveno iki 1880 m., vėliau persikraustė į Lazūnus, o Lūgamėnai liko palivarku.
XIX a. antrojoje pusėje prie buvusio dvaro atidaryta rusiška pradinė mokykla. 1904 m. krašte apsilankęs Vilniaus gubernatorius Konstantinas Palenas išklausė vietinių gyventojų pageidavimą mokyti joje lietuvių kalba ir pripažino tai teisėtu. Šį faktą lazūniečiai 1906 m. priminė laišku į „Vilniaus žinias“, bet laikraštyje išspausdintas straipsnis valdžios liko praignoruotas.
Caro laikais ir tarpukaryje Lūgamėnai buvo to paties pavadinimo valsčiaus centru. Į valsčiaus sudėtį įėjo nemažai lietuviškų kaimų: Bežemniai, Babrėnai, Gudenioniai, Lazūnai, Joskūnai ir kt. Pokaryje Lūgamėnų valsčius buvo panaikintas, jo kaimai įjungti į Jurotiškių rajoną. Nuo 1960 m. – Vijos rajono sudėtyje. Iš buvusio dvaro Lūgamėnuose išliko tik vienas ūkinis pastatas.
Irena Arlauskienė

Irena Arlauskienė-Pupšytė (g. 1942 m. spalio 1 d. Jurgaičiuose, Švėkšnos seniūnija) – pedagogė, mokytoja ekspertė.

Biografija

1949–1953 m. mokėsi Inkaklių pradinėje mokykloje, 1953–1960 m. – Švėkšnos vidurinėje. 1960–1965 m. studijavo VPI, kuriame įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojos specialybę.
1965–1974 m. Šilutės aštuonmetės mokyklos direktoriaus pavaduotoja, 1974–1979 m. Šilutės IV-os vidurinės mokyklos direktorė, vėliau lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja. Nuo 1982 m. lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja Šilutės I-ojoje vidurinėje mokykloje.

Pedagoginė veikla

I. Arlauskienės yra paruošusi ne vieną pranešimą pedagogų seminarams, konferencijoms. Jos parengti mokiniai yra dalyvavę jaunųjų filologų konkursuose ir ne kartą tapę jų nugalėtojais. Įkūrė ir vadovauja Šilutės pirmosios gimnazijos muziejaus padagoginės minties raidos skyriui. Dalyvauja H. Zudermano klubo veikloje. Veda ekskursijas, puoselėja Pamario krašto istoriją.

Įvertinimas

1989 m. I. Arlauskienei suteikta nusipelnusios Lietuvos liaudies švietimo darbuotojos vardas, 1993 m. – mokytojo eksperto kategorija. Apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu (1972 m.), "Lietuvininkų vilties" premija (2002 m.).
Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinė mokykla

Istorija

1696 m. Troškūnuose (tada Vladislavovas) įsikūrė vietinio dvarininko Vladislovo Sakalausko pakviesti vienuoliai bernardinai, 1698 m. pastatytas vienuolynas ir bažnyčia. Prie vienuolyno veikė mokykla. 1782 m. joje mokėsi 32, 1784 m. – 33, 1796 m. – 128, 1825 m. – 555 mokiniai. 1807 m. mokykla tapo kolegija, 1829 m. ji gavo gimnazijos teises, o 1840 m. perkelta į Panevėžį. Tačiau ir toliau Troškūnuose veikė parapinė mokykla, kurioje 1880 m. mokėsi 58 mokiniai.
Apie 1906 m. dvarininkas Stasys Montvila (1882–1923) Troškūnų dvare įkūrė vargšų vaikų lietuvišką-lenkišką mokyklą. Joje buvo trys skyriai, mokėsi apie 200 vaikų. 1940 m. vasarą į Lietuvą įžengus okupacinei Raudonajai armijai mokykloje bandyta įkurti komjaunimo bei pionierių organizacijas. Lietuvą okupavus vokiečiams, į mokyklos patalpas buvo suvaryti visi miestelio žydai. Jie valė gatves bei dirbo kitus darbus. Vėliau žydai buvo išvežti geležinkeliu.
Troškūnams tapus rajono centru rytinėje miestelio pusėje pastatyta trijų aukštų vidurinė mokykla. 1998 m. mokyklai suteiktas rašytojo Kazio Inčiūros vardas.
Troškūnų vidurinės mokyklos mokiniai yra pasiekę didelių laimėjimų skaitovų konkursuose.
Hiracuka

Istorija

Heian–Kamakura laikotarpiais teritorija buvo padalinta į feodus, kuriuos valdė įvairūs samurajų klanai. Sengoku laikotarpiu čia vyko keletas mūšių tarp Hodžo ir Miuros klanų. Tojotomiui Hidejošiui įveikus Hodžo klaną Odavaros mūšyje 1590 m., valdos atiteko Tokugavos Iejasu valdžion.
Po Meidži restauracijos, 1889 m. balandžio 1 d. buvo įkurtas Hiracukos miestelis. 1929 m. jis buvo sujungtas su kaimyniniu Sumos miesteliu, o 1932 m. gavo miesto statusą. 1945 m. Hiracuka smarkiai nukentėjo per bombardavimą.
2001 m. miesto gyventojų sk. viršijus 200 tūkst., Hiracuka tapo specialiojo statuso miestu ir gavo didesnę autonomiją.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė yra gvazdikas, medis – kamparinis cinamonas (Cinnamomum camphora), paukštis – garnys.
Andrius (filmas)

Siužetas

Dešimties metų Andrius - ne toks kaip visi vaikai. Tyros ir patiklios širdies berniukas dažnai randa prieglobstį svajonių pasaulyje, kur nežinomos žemės, kur auksinės Prahos laikrodininkas, pasipuošęs poros šimtmečių senumo rūbais, kviečia vaikus pasivaišinti kava iš puošnaus servizo, o senukas Rukšėnas, skraidantis savo paties sukonstruotu sklandytuvu, kviečia vaikus į fantastinį miestą ieškoti ypatingos peteliškės, stingančios jo kolekcijai. Po paslaptingų žodžių „bitė-ritė-baltaragė“ Andrius, muzikos mokyklos mokinys, iškart pakliūdavo į svajonių pasaulį, kuriame nebuvo jokių problemų. Į Vilnių gastrolių atvažiuoja Prahos vaikų choras, Andriaus viešnia tampa mergaitė Jana. Vaikai susidraugauja. Vaikai kalba skirtingomis kalbomis, tačiau puikiausiai supranta vienas kitą. Andrius padovanoja Janai stebuklingus žodžius. Janai išvykus, Andriui lieka tik svajingas jos prisiminimas, ilgesys, išsiliejantis fleitos melodija...
Costa Concordia

Pramogos laive

Laive yra 4 atskiri baseinai, poilsio zona kartu su sveikatingumo klubu, sauna, pirtys ir soliariumai. Taip pat įrengtas teatras, kino teatras, meno galerija ir kazino.

2008 m. incidentas Palerme

2008 m. lapkričio 22 d. Costa Concordia laivas su keleiviais stipraus vėjo buvo nustumtas nuo kurso ir atsitrenkęs į uosto įrenginius prie Sicilijos Palermo miesto. Nebuvo pranešta apie nukentėjusius, o laivas vėliau tęsė savo kelionę.

2012 m. sausio 13 d. avarija

Pasaulio dėmesio šis laivas sulaukė 2012 m. sausio 13 d., kuomet jis užplaukė ant seklumos šalia Džilijos salos. Apie 4 000 keleivių buvo evakuojama. Iš jų 30 žuvo ir du nesurasti. 
11 metų darbo stažą turintis kapitonas Franco Schettino davė parodymus Džiljo saloje ir pareiškė, kad laivas nebuvo nukrypęs nuo kurso. Tai patvirtino ir laivo savininkės kompanijos Costa Crociere atstovai. Jų teigimu, šiuo maršrutu iš Čivitavekijos į Savoną laivas plaukiojo kiekvieną savaitę. Toskanos provincijos prokuratūra sulaikė laivo kapitoną ir jo vyresnįjį padėjėją Ciro Ambrosio. Jiems pradėta baudžiamoji byla dėl netyčinio nužudymo ir dėl to, kad jie paliko laivą dar nesibaigus keleivių evakuacijai. Kaip žinia, avarijos metu laivą paskutinis turi palikti kapitonas. Šis teisinasi, kad smūgio metu buvo susitrenkęs galvą, tad laivą paliko su pirmaisiais keleiviais.
2013 m. rugsėjo 17 d. buvo baigti laivo atstatymo į vertikalią padėtį darbai. Ši procedūra, trukusi 19 valandų, kainavo 799 milijonus JAV dolerių.
Po laivo pakėlimo praėjus 9 dienoms šalia jo buvo rasti dviejų dingusių žmonių palaikai.
2014 m. liepos 23 d. iškeltas laivas su pritvirtintais oro rezervuarais buvo nuplukdytas į Genujos uostą, kuriame turėtų būti supjaustytas metalo laužui.
Galutinis laivo išardymas įvyko 2017 m. liepos 7 d.
Aleksandras Hilaris Palubinskis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Palubinskių giminės. Tėvas Konstantinas Palubinskis, motina Sofija Sapiegaitė.
Baigė Vilniaus akademiją, studijavo Zamostės akademijoje ir Krokuvos universitete. Karalius Vladislovas Vaza, kurio dvare tarnavo jaunystėje, taip pat ne kartą siuntė pasimokyti užsienyje.

Šeima

Pirmoji žmona Zuzana Chreptavičiūtė, Naugarduko vaivados Jurgio Chreptavičiaus duktė, su ja vaikų neturėjo.
1652 m. vedė antrą kartą, antroji žmona Sofija Konstancija Volodkovič. Dukterys Ona Marijona (Anna Marianna Połubińska) ir Izabelė Elena (Izabella Helena Połubińska).

Valstybės tarnyba

1646 m. išrinktas Abiejų Tautų Respublikos Seimo atstovu. Nuo 1648 m. tapo jaunesniuoju husarų vadu Lietuvos lauko etmono Jonušo Radvilos kariuomenėje. 1648–1650 m., Bogdano Chmelnickio sukilimo metu kovojo Ukrainoje. 1651 m. tapo husarų vėliavos vadu, 1652 m. Radvilos kariuomenės trijų vėliavų vadas. 1654 m. pastalininkis, 1656 m. Lietuvos lauko raštininkas. Švedų tvano metu iš pradžių buvo švedų pusėje kartu su Radvilomis, tačiau 1656 m. spalio 8 d. Prostkų mūšyje jau kovojo prieš Boguslavo Radvilos kariuomenę.
Vėliau kovojo su Rakošio kariuomene, su Rusija Baltarusijoje ir Lietuvoje, 1665 m. buvo patekęs į nelaisvę prie Čenstakavos, kur turėjo prisiekti, kad niekada neleis kilti nesutarimams tarp Lietuvos ir Lenkijos kariuomenių. 1669–1679 m. Lietuvos didysis maršalka.