google/wiki40b huggingface dataset:
Evaldas Kazys Maldutis

Evaldas Kazys Maldutis (g. 1941 m. spalio 31 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1965 m. baigė Maskvos universitetą. 1970 m. ten pat apgynė disertaciją „Netiesinių kristalų suardymas lazerio spinduliavimu“, fizikos ir matematikos mokslų kandidatas. 1986 m. TSRS mokslų akademijos Bendrosios fizikos institute apgynė disertaciją „Kietų skaidriųjų medžiagų optinių savybių keitimas ir medžiagų suardymas lazerio impulsiniu spinduliavimu“, fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
1968–1971 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1971–1977 m. dirbo Puslaidininkių fizikos institute. 1977–1989 m. Fizikos instituto Lazerinės optikos skyriaus, 1977–1979 m. eksperimentinių prietaisų gamybos vadovas. 1985–1987 m. dar ir direktoriaus pavaduotojas. 1995–2003 m. gyveno JAV, dirbo mokslinį darbą, dėstė Jeilio, Boulderio universitetuose. Nuo 2004 m. Lietuvos karo akademijos Taikomųjų mokslų katedros vedėjas. Nuo 1988 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptys: optinių medžiagų atsparumas lazerio spinduliuotei, lazerių kūrimas ir spinduliuotės parametrų valdymas, netiesinės optikos reiškiniai, lazerių taikymas. Atrado, kad spinduliuotės ir terpės sąveikos geometrija turi poveikį optinių medžiagų ribiniam atsparumui lazerio spinduliuotei. Ištyrė lazerinės spinduliuotės fokusavimosi, priverstinės Brillouino sklaidos ir netiesinės sugerties poveikį optiniam medžiagų suirimui, medžiagos atsparumo mažėjimą ją veikiant pasikartojančiais lazerio impulsais. Daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių, 13 išradimų autorius.
Semaforas (programavimas)

Semaforas – struktūra, turinti ją sukuriant nustatytą leidimų skaičių vykdymo gijoms dirbti su saugoma duomenų struktūra ar vykdyti saugomą kodo sekciją.
Semaforai naudojami, kuomet pageidaujama, jog su tam tikra duomenų struktūra ar kompiuterio įrenginiu nedirbtų daugiau nei nurodytas ribotas skaičius lygiagrečių gijų.
Kiekviena gija, prieš tai darydama, turi gauti iš semaforo leidimą (kviesdama semaforo leidimo pasiėmimo metodą), o baigusi darbą su saugomu objektu – leidimą grąžinti (kviesdama leidimo grąžinimo metodą). Jei semafore daugiau šiuo metu leidimų nebėra (jo likusių leidimų skaitiklis lygus nuliui), leidimo prašanti gija blokuojama kol kokia nors kita gija anksčiau pasiimtą leidimą grąžins.
Jei semaforas turi tik vieną leidimą, jo darbas daug nesiskiria nuo užrakto. Tačiau, skirtingai nuo užraktų, semaforai paprastai leidžia grąžinti leidimą ir ne tai gijai, kuri jį pasiėmė. Tai gali būti reikalinga, pavyzdžiui, išsprendžiant kai kuriuos sinchronizacijos aklavietės atvejus. Tačiau šiai galimybei reikalingi sinchronizavimo veiksmai gali sąlygoti lėtesnį darbą nei naudojant užraktus.
Skirtingai nuo užraktų, semaforai neskirti pakartotinam rakinimui ta pačia gija bei atskiriems rakinimams skaitymui bei rašymui.
Kaip ir užraktas, semaforas gali būti garbingas (angl. fair) arba ne. Garbingas semaforas pirmiausia suteikia leidimą tai gijai, kuri jo laukė ilgiausiai. Garbingo semaforo kodas yra sudėtingesnis ir vykdomas ilgiau, todėl naudoti jį verta ne visada.
Vertybinių popierių portfelis

Vertybinių popierių portfelis – investuotojo turimų vertybinių popierių rinkinys, nuosavybės teise priklausantis tam tikram asmeniui (fiziniam ar juridiniam). VP portfelis yra sudarytas iš dviejų ir daugiau vertybinių popierių tam, kad būtų galima pasiekti norimus tikslus rizikos ir pelningumo atžvilgiu. Pagrindinis investuotojo tikslas – suformuoti tokį vertybinių popierių portfelį, kuris atitiktų investuotojo poreikius prisiimamos rizikos ir pelningumo atžvilgiu. Formuojant ir valdant vertybinių popierių portfelį neišvengiamai susiduriama su rizika ir pelningumu. Nuo tam tikros sumos rekomenduojamas diversifikavimas, norint valdyti riziką bei išvengti pernelyg didelių nuostolių nepamatuotai rizikuojant turimomis vertybėmis.

Valdymo ypatumai

Diversifikavimas kaip instrumentas yra plačiai praktikuojamas valdant didelės vertės investicijų portfelius.
Biafo ledynas

Biafo ledynas – dendritinio tipo sieninis ledynas Pakistane (Gilgitas-Baltistanas), Karakorumo kalnagūbrio pietiniame šlaite. Ilgis 65 km, plotas 383 km². Firninis laukas yra 5000 m aukštyje, o ledyno priešakinė dalis – 3100 m aukštyje. Slėnis šakotas, daug intakų. Jungiasi su Hisparo ledynu.
Biafo ledynas yra trečias pagal dydį pasaulio ledynas, esantis ne poliarinėse srityse (nusileidžia Siačeno ir Fedčenkos ledynams).
Ekskomunika

Ekskomunika, ekskomunikacija (lot. excommunico 'pašalinu iš bendruomenės') – bažnytinė bausmė, atskyrimas nuo Bažnyčios bendruomenės.
Tai griežčiausia bausmė, įtvirtinta kanonų teisės kodekse. Romos Katalikų Bažnyčioje šis nubaudimas nėra neatšaukiamas: per atgailą galima gauti nuodėmių atleidimą ir grįžti į bendruomenę. Už tam tikrus nusikaltimus gaunama savaime (žr. latae sententiae), kitais atvejais skiriama Bažnyčios teismo (žr. ferendae sententiae). Ekskomunika nepanaikina nusikaltusiojo priklausymo Bažnyčiai, tačiau draudžia jam dalyvauti Sakramentų šventime, atlikti bažnyčios patarnavimus ir dalyvauti jos valdyme. Stačiatikių bažnyčioje buvo praktikuojama anatema. Kai kuriose bažnyčiose į ekskomuniką įeina ir dvasinis nario pasmerkimas.

Istorija

Ekskomunika Katalikų bažnyčioje buvo taikoma pagal 1331 m. priimtą Kanonų teisės kodeksą. Praeityje ekskomunika buvo naudojama prieš bažnyčiai nepalankius karalius ir kitus didikus. Nepagrįstai platus ekskomunikos taikymas kritikavo Reformacija. 2006 m. buvo siūlymų taikant ekskomuniką nuo Bažnyčios atskirti visus su kamieninėmis ląstelėmis eksperimentuojančius mokslininkus, tačiau sprendimas nebuvo priimtas.
Suvorovo atolas

Suvorovo atolas (angl. Suwarrow, Suvorov) – vulkaninė sala Ramiajame vandenyne, priklausanti šiaurinei Kuko salų grupei, 930 km į šiaurės vakarus nuo didžiausios Rarotongos salos, iš kurios yra valdoma. Sala neturi pastovių gyventojų, čia lankosi tropinių vaisių derliaus surinkėjai, koralų ieškotojai.

Geografija

Suvorovo atolo iki 800 m pločio rifas „uždaro“ 19x13 km plotą užimančią lagūną. Patogu priplaukti laivams. Salos pakrantės ilgis yra 80 km. Atolo sausumos dalis labai nežymiai pakilusi virš jūros lygio, todėl pasitaiko, kad ciklonų sukeliamos bangos perskrodžia ją. Atolą sudaro apie 40 mažyčių salelių , motu. Atolo plotas yra vos 1,68 km², už jį mažesnis Kuko salose tik Takutea.
1978 m. atolas paskelbtas pirmuoju Kuko salose nacionaliniu parku. Čia sudarytos palankiausios gyvenimo sąlygos vietinės faunos rūšims – ypač gausiems tropiniams ir jūriniams paukščiams, didelei kokosinių krabų populiacijai, ribojant ūkinę veiklą ir turistų lankymąsi.

Istorija

Salos pavadinimas susijęs su rusų karvedžio Aleksandro Suvorovo vardu pavadinto laivo apsilankymu 1814 m. rugsėjo 17 d. Laivo kapitonas buvo rusų keliautojas admirolas Michailas Lazarevas. Nors keliautojai rado salą visiškai negyvenamą, tačiau buvo ženklų, kad anksčiau čia lankytasi europiečių, palikusių kai kurių buities daiktų, monetų.
Laiškas Titui

Laiškas Titui – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų. Tai laiškas, adresuotas Titui – Kretos bažnyčios vadovui. Paulius šiame laiške stengiasi jam kuo geriau patarti. Kaip ir laiškuose Timotiejui, daug kalbama apie krikščionių dvasininko savybes ir praktinius jų tarnybos dalykus.

Turinys

Laiškas pradedamas pasveikinimu. Kalbama apie tai, kokio vadovo bažnyčiai reikia, ko ir kaip mokyti. Rašoma apie praktinio krikščionio gyvenimo pagrindus. Laiško pabaigoje pateikiami baigiamieji nurodymai.

Parašymo laikas

Laiškas Titui yra vienas pastoracinių laiškų (kaip ir laiškai Timotiejui), tačiau ne vėliausiai iš jų parašytas.
Leonardas Kairiūkštis

Biografija

Brolis Klemensas Kairiūkštis.
Mokėsi Čedasų pradžios mokykloje, Pandėlio progimnazijoje, 1947 m. baigė Rokiškio gimnaziją. 1952 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų fakultetą.
1956–1984 m. ir nuo 1988 m. Lietuvos miškų instituto bendradarbis, 1956–1957 m. Miško biologijos ir miškininkystės laboratorijos vedėjas, 1958–1969 m. instituto direktoriaus pavaduotojas, 1970–1984 m. ir 1988–1992 m. direktorius, 1992–1997 m. Ekologijos ir miškininkystės laboratorijos vedėjas. 1967 m. žemės ūkio mokslų daktaras.  1970 m. profesorius. 1972–1984 m. dar ir LSSR mokslų akademijos Chemijos ir biologijos mokslų skyriaus akademikas sekretorius. 1984–1987 m. dirbo Tarptautiniame taikomosios sisteminės analizės institute (Austrija).
Nuo 1972 m. LSSR MA tikrasis narys.  1997 m. Švedijos karališkosios žemės ir miškų ūkio mokslų akademijos užsienio narys, 1998 m. Petro mokslų ir menų akademijos Sankt Peterburge tikrasis narys.

Veikla

Mokslinių tyrimų sritys – miškotyra, ekolologinė ir ūkinė klasifikacija. Parengė efektyvių mišriųjų medynų ugdymo būdų ir etaloninio miško formavimo modelių, sukūrė mišriųjų miškų formavimo teoriją, atrankinių kirtimų sistemą ir produktyviausio miško teoriją, už kurią gavo Europos miškininkystės W. L. Pfeilio premiją ir (su kitais) Lietuvos nacionalinę (mokslo) premiją. 1977–1983 m. keturių išradimų autorius. 1989–1995 m. žurnalo „Miškininkystė“ redaktorius.
Club Eagles

Istorija

Įkurtas 1989 m. Dalyvauja elito diviziono kovose.
Chojane Bonkai

Istorija

Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 8 namai ir 39 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 8 namai ir 48 gyventojai.
Bežeckas

Istorija

1137 m. minima Bežeckij Vercho (Бежецкий Верх) gyvenvietė, buvusi 20 km į šiaurę nuo dabartinio miesto. Buvo Naugardo žemės piatinos centru. 1272 m. gyvenvietė sunaikinta, atkurta kaip Gorodeckas (Городецк) dabartinio miesto vietoje. XIV a. tapo Maskvos kunigaikštystės valda. 1775 m. suteiktas miesto statusas, 1766 m. grąžintas Bežecko vardas. 1796 m. tapo Tverės gubernijos apskrities centru. 1876 m. miestą pasiekė geležinkelis, Bežeckas tapo svarbiu linų auginimo ir apdirbimo centru.
Puerto Armueljesas

Istorija

Seniau miestas vadinosi Rabo de Puerku (Rabo De Puerco), bet vėliau pavadintas 1921 m. Kosta Rikos–Panamos kare žuvusio Tomás Armuelles garbei. Iki 2003 m. Puerto Armueljesas buvo svarbus bananų eksporto uostas, bet nutraukus sutartį su „United Fruit Company“ pradėta vystyti naftos pramonė.
Dėtuvė

Dėtuvių įvairovė

Primityvias dėtuves kartais naudojo su vienšūviais šautuvais. Pvz., Pirmojo pasaulinio karo metais prie Berdano šautuvo, netoli spynos, tvirtindavo dėžutę su šoviniais, kad ginklo užtaisymas ranka būtų spartesnis.
Bunkerio tipo dėtuves naudojo pirmieji gatlingai (pvz., Ričardo Gatlingo sukurtas 1861 m.). Juose šoviniai link imtuvo keliauja varomi gravitacijos.
Dėtuvė skiriama pagal sujungimo su ginklu vietą – povamzdinė, pridedamoji, vidinė; pagal sujungimo su ginklu pobūdį – keičiamoji, nekeičiamoji, universalioji; pagal formą – dėžutės, disko, būgno pavidalo; pagal šovinių išdėstymą – vienaeilė, daugiaeilė. Dėtuvės naudojamos automatiniuose ir neautomatiniuose šaulių ginkluose ir mažo kalibro zenitinėse automatinėse patrankose.

Dėžutinės dėtuvės

Dėžutinėse dėtuvėse (jas neretai klaidingai vadina apkabomis) šoviniai dedami lygiagrečiai. Tai labiausiai paplitusi dėtuvių rūšis. Būna tiek nuimamos ir neišimamos. Pagal šovinių išrikiavimą jos būna vienaeilės, dvieilės šachmatiškos, ketureilės (iš dviejų dvieilių skyrių, ties žiotimis pereinančios į dvieilį išdėstymą). Nuimamos dėžutinės dėtuvės pagal formą būna tiesiosios ir lenktosios. Pastarosios dar vadinamos rageliais (rus. рожок 'ragelis', angl. banana 'bananas'),
Šios dėtuvės pasižymi dideliu patikimumu ir patogumu, tačiau paprastai mažos talpos (išimtis – ketureilės). Siekiant padidinti efektinę dėtuvių talpą dėžutinės neretai dėtuvės sujungiamos (savadarbiškai lipniąja juosta arba specialiomis kabėmis) po dvi ar tris. Toks sutvirtinimas leidžia dėtuvių bloką apversti ir į ginklą įstatyti dar pilną dėtuvę.

Būgninės dėtuvės

Trumpo cilindro pavidalo dėtuvė, kurioje šoviniai išdėstyti viena ar keliomis eilėmis lygiagrečiai būgno ašiai (ir statmenai būgno plokštumai). Tokias dėtuves dažnai neteisingai vadina diskais.
Egzistuoja ir dvibūgnės dėtuvės. 
Būgninės dėtuvės talpios, todėl kartu jos yra sunkios, todėl mažai patogios naudoti. Tiekimo spyruoklė dažnai užvedama atskirai ranka ar specialiu raktu. Naudojamos kai kuriuose rankiniuose kulkosvaidžiuose bei pistoletuose kulkosvaidžiuose, retai savitaisiuose pistoletuose, Universaliuosiuose kulkosvaidžiuose, automatiniuose lygiavamzdžiuose.
Būgnines dėtuves kartais painioja su revolverinių ginklų būgnais.

Diskinės dėtuvės

Diskinės dėtuvės (neretai vadinami tiesiog diskais) primena būgnines dėtuves, tačiau jose šoviniai sudedami statmenai disko ašiai, vienu ar keliais sluoksniais. Dėl didumo ir didelės masės diskinės dėtuvės dažniausiai naudotos rankiniuose kulkosvaidžiuose. Rečiau naudoti tankiniuose ir aviaciniuose kulkosvaidžiuose (pvz., tarybiniai DA ir DT). Pistoletuose kulkosvaidžiuose diskinės dėtuvės itin retos – jas naudojo tarybinis bandomasis 1929 m. Degtiariovo pistoletas kulkosvaidis ir amerikietiškas pistoletas kulkosvaidis American-180.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas

Lietuvos moterų šachmatų čempionatas –  Lietuvos moterų šachmatų varžybos (čempionatas), kuriose išaiškinama tų metų Lietuvos šachmatų čempionė ir kitos prizininkės (vicečempionė ir bronzininkė), taip pat ir Lietuvos moterų šachmatų rinktinės sudėtis artėjančiose tarptautinėse varžybose:  moterų šachmatų olimpiadoje,  Europos moterų komandinių šachmatų čempionate ar kitose varžybose.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatą kasmet rengia Lietuvos šachmatų federacija. 2012-2015 metais jis vyko Vilniuje.

Pirmasis čempionatas

Nors šachmatų draugija  Kaune įsikūrė 1921 m., tačiau ilgą laiką šį žaidimą žaidė tik vyrai. Tik 1938 metų Lietuvos šachmatų čempionate pirmą kartą dalyvavo moterys: E. Raclauskienė, Blekaitytė, Matiukaitė, Balčiūnienė, Sikorskienė, Rutkauskaitė, Galinienė. 1938 metų gruodžio 15 dieną Kaune paaiškėjo pirmoji Lietuvos moterų šachmatų čempionė: ja tapo E. Raclauskienė. 
Elena Raclauskienė 1939 m. dalyvavo Buenos Airėse vykusiame moterų pasaulio šachmatų čempionate, kur užėmė 18 vietą (3½ taško iš 19 galimų).

Pokarinis laikotarpis

II pasaulinio karo metais moterų  šachmatų čempionatai nevyko. Pirmasis pokario čempionatas įvyko 1949 metais.  Jį laimėjo E. Lukauskienė (buv. Raclauskienė).

Vedimo tvarka

Iki 1995 m. čempionatuose dalyvaudavo 10-14 dalyvių. Buvo žaidžiama, naudojant  ratų sistemą (išskyrus 1967 m.). 1995 m. pabandyta naudoti  šveicariškąją sistemą, kuri nuo 1997 m. (išskyrus 2008–2009) pastoviai yra naudojama.
Ilgus metus moterų čempionatas buvo suaugusiųjų varžybos, kuriose dalyvaudavo keletas iš jaunių ir jaunimo čempionatų perspektyvių šachmatininkių. Čempionate pradėjus naudoti šveicariškąją sistemą, jame žaidė visų amžiaus grupių atstovės.
Pirmajame čempionate žaidė tik  Kauno šachmatininkės. Nuo 1949 m. dalyvių ratas prasiplėtė: pasipildė šachmatininkėmis ir iš kitų  Lietuvos vietų.

Vieta

Iki 1974 m. čempionatai vykdavo  Vilniuje (išskyrus 1956 m., kai čempionatas vyko Kaune). 
Nuo 1974 m. situacija pasikeitė – čempionatai vyko ir kituose miestuose:  Kaune,  Šiauliuose,  Panevėžyje,  Vilkaviškyje,  Nemenčinėje,  Marijampolėje.

Čempionatai su kviestinėmis šachmatininkėmis

Nors ir anksčiau buvo čempionatų su kviestinėmis iš kitų  sovietinių respublikų šachmatininkėmis (1957 m.), bet nuo 1976 m. čempionato iki 1989 m., beveik visi čempionatai su kai kuriomis išimtimis (1981, 1983, 1985, 1986 m.) vyko dalyvaujant šachmatininkėms iš kitų respublikų. Kviestinės šachmatininkės Lietuvos čempionate dalyvaudavo be konkurencijos: jos Lietuvos čempionato medalių negaudavo. Lietuvos šachmatininkių pasirodymo apskaita vyko atskirai. Taip Lietuvos šachmatų federacija bandė jaunoms perspektyvioms šachmatininkėms sudaryti sąlygas parungtyniauti su stipriomis varžovėmis.
Dar ir po Nepriklausomybės iškovojimo 1991 ir 1992 metų čempionatuose dalyvavo  Latvijos šachmatininkės iš kurių I. Ernestė 1992 m. čempionate užėmė 1-ąją vietą, surinkusi 8 taškus iš 9.
Proskyna (almanachas)

Proskyna – kultūros almanachas jaunuomenei, leistas nuo 1989 m. iki 1996 m. Vilniuje.

Istorija

Ėjo 6 kartus per metus, nuo 1995 m. – metinis leidinys. Leido UAB „Amžius“. Tiražas 1989 m. – 30 000 egz., 1996 m. – 1000 egz.
Skelbė kultūrologinio pobūdžio informaciją, publicistiką, grožinės literatūros kūrinius ir vertimus.
Laurų vainikas

Lauro vainikas – vainikas, nupintas iš lauro (kilniojo lauramedžio Laurus nobilis) šakelių nuo antikos laikų šlovės, pergalės ar taikos simbolis. Senoviniai lauro vainikai būdavo pasagos formos, dabar jie dažnai vaizduojami kaip uždaras žiedas.

Laurų vainiko kaip simbolio istorija

Romoje karo vadams triumfatoriams uždėdavo lauro šakelių vainiką, nugalėtojų laivus irgi puošdavo laurais. Iškilmingomis progomis lauro vainikais puošdavosi visi žmonės. Aukodami žyniai irgi užsidėdavo lauro vainikus.
Lauras buvo pašvęstas graikų dievui Apolonui. Pitijos žaidynių (vykusių kas ketveri metai Apolono šventykloje Delfuose) nugalėtojus apdovanodavo lauro vainikais. Taip pat būdavo apdovanojami ir Apolono „numylėtiniai“ poetai (Apolonas buvo laikomas poezijos globėju). Iš šio papročio atsirado ir žodis laureatas (lot. laureatus 'vainikuotas laurais').
Viduramžių klasikinėje heraldikoje lauro vainikas buvo beveik nenaudojamas. Po 1789 m. Didžiosios Prancūzijos revoliucijos lauras tapo populiaria emblema Prancūzijoje – lauro vainikas tapo Prancūzijos respublikos herbo dalimi, klasicizmo laikų mene lauro vainikas tapo pagrindine šlovės emblema. Lauro vainikai pasirodė Napoleono ir jo maršalų portretuose, karvedžių ir valstybės veikėjų antkapiuose. Lauro vainikas kaip simbolis imtas plačiai naudoti ne tik Prancūzijoje, bet ir Rusijoje, Anglijoje, Lotynų Amerikoje.

Lauro vainikas akademinėje srityje

Kai kuriose šalyse lauro vainikas yra magistro laipsnio simbolis. Universitetuose vainikus įteikia naujai išleistiems magistrams iškilmingoje ceremonijoje.
Viduramžių Florencijos poetas ir filosofas Dantė, Sicilijos mokyklos absolventas, paveiksluose ir skulptūrose paprastai vaizduojamas su lauro vainiku.

Lauro šakelė

Lauro šakelė turi tą pačią prasmę kaip ir lauro vainikas.

Lauro vainikas Sovietų Sąjungoje

Lauro šakelė ir lauro vainikas, kaip antikiniai simboliai, nesusiję su carizmu ir pravoslavybe, imti naudoti sovietinėje simbolikoje. Lauras Sovietų Sąjungoje tapo šlovės emblema, tiek valstybinės ar karinės, tiek sportinės ar darbinės. Tiesa, lauro vainikas labiau buvo laikomas šlovės mokslo, meno ir kitokios kultūros srityje simboliu. Kariniuose apdovanojimuose lauro šakelės dažnai buvo derinamos su ąžuolo šakelėmis.
Lauro vainikai ir lauro šakelės dažni sovietiniuose medaliuose ir apdovanojimų ženkleliuose, gautuose už sėkmingą dalyvavimą mokslininkų, artistų, muzikantų, rašytojų konkursuose.
KF Shkëndija

Istorija

1979 m. įkurtas klubas. Namų rungtynes žaidžia Tetovo miesto stadione. Šiuo metu dalyvauja elito divizione, kuri vadinasi Pirma lyga.
Klubą 1979 metais įkūrė Makedonijoje gyvenantys išeiviai iš Albanijos. Jie norėjo, kad visi Makedonijos albanai turėtų futbolo klubą, už kurį galėtų sirgti. Kai Makedonija tapo nepriklausoma valstybe nuo Jugoslavijos, klubas ėmė dalyvauti Makedonijos futbolo pirmenybėse ir kovojo dėl šalies futbolo taurės.
2010/2011 metų Pirmos lygos pirmenybėse iškovojo pirmą vietą ir tapo Makedonijos čempionais. Deja, po šios sėkmės sekė finansinis nepriteklius.
2013 m. klubą įsigijo milijardierius Lazimas Destani. 
2016/17 metų sezone komanda turėjo sėkmingą pasirodymą UEFA Europos Lygoje. Pirmą kartą klubo istorijoje praėjo net tris atrankinius turus. Šiame turnyre apžaidė lenkų KS Cracovia Kraków, azerų Neftçi PFK ir čekų FK Mladá Boleslav.
2017/2018 m. UEFA Europos lygoje apžaidė moldavų FC Dacia Chișinău, suomių HJK Helsinki, o trečiame ture susitiko su FK Trakai.
Krasnystavas

Istorija

Krasnystavas įkurtas XI a., o miesto teisės suteiktos 1394 m. Nuo XV a. miestas tapo amatų ir prekybinis centras, čia įsikūrė didelė žydų bendruomenė. 1490–1826 m. Krasnystavas buvo Chelmo vyskupų buveinė. 1524 m. miestas nukentėjo nuo gaisro, 1602–1603 m. ir 1630–1631 m. nuo maro, XVII a. vid. nuo švedų antpuolių. 1795–1807 m. priklausė Austrijai, 1809–1815 m. Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1815 m. Lenkijos karalystei. Per 1863 m. sukilimą užimtas sukilėlių. Antrojo pasaulinio karo metais veikė getas, kalėjimas (sušaudyta 395 žmonių). Po karo imta plėtoti pramonę. XIX a., apie 1975 ir nuo 1999 m. Krasnystavas yra apskrities centras.
Čalčiutlikuė

Čalčiutlikuė (nah. Chalcihuītlicueh „turinti nefritinį sijoną“) – actekų gėlų vandenų, ežerų, upių ir jūrų deivė. Laikoma Tlaloko žmona, Sencon-Mimiškoa („šiaurinio dangaus žvaigždės“) motina. Vaizduota kaip jauna moteris, sėdinti vidur vandenų, su galvos apdangalu iš mėlynų ir baltų kaspinų bei dviejomis didelėmis plaukų sruogomis išilgai skruostų.
Čalčiutlikuė laikyta keliaujančiųjų vandeniu globėja. Kitas jos vardas – Matlalkueitlė (Matlalcueitl; „žaliasijonė“).
Trąšos

Trąšos – medžiagos, kurios įterptos į dirvą, gerina augalų augimą ir vystymąsi. Trąšos veikia dviem būdais – tiekdamos augalų paimamas mineralines medžiagas ir gerindamos dirvožemio struktūrą.
Trąšos skirstomos į tris pagrindines grupes: organines, mineralines ir bakterines.

Trąšų gamyba Lietuvoje

Pirmoji Lietuvoje trąšų gamykla „Artojas“, buvo Klaipėdoje, veiklą pradėjusi 1928 m. Gamino sieros rūgštį ir superfosfatą. Gamyklos apimtis buvo 50 tūkst. tonų superfosfato per metus. „Artojas“ savo veiklą sustabdė 1951 m.
Lietuva, būdama Tarybų Sąjungos nare, buvo įtraukta į chemizavimo programą. 1959 m. pradėtas statyti Kėdainių chemijos kombinatas, kuris po privatizacijos 1996 m. spalio 30 d. buvo reorganizuotas į akcinę bendrovę „Lifosa“.

Bakterinės trąšos (bakteriniai preparatai)

Tai išauginta bakterijų masė (sporos), reikalinga naudingai mikroflorai dirvoje sudaryti, pvz., nitraginas.