google/wiki40b huggingface dataset:
Torkai

Torkai (rus. Торки) – tiurkų klajoklių gentis, X-XIII a. gyvenusi stepėse šiauriau Juodosios jūros.
985 m. torkai samdiniai dalyvavo kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus žygyje prieš chazarus ir bolgarus.
XI a. pradžioje torkai, rytuose spaudžiami polovcų, atsitraukė prie Dniepro, kur susidūrė su rusiais (rus. русь, русы). 1055 m. kunigaikštis Vsevolodas, gindamas Perejaslavlio kunigaikštystę, kariavo su jais. 1060 m. žygį prieš torkus surengė kunigaikščiai Iziaslavas, Sviatoslavas, Vsevolodas ir Vseslavas, torkai buvo sutriuškinti.
XII a. torkai pasirodė prie Dono. 1116 m. torkai ir pečenegai dvi dienas kovėsi prieš polovcus, po to pasiprašė Vladimiro Monomacho gyventi Rusios žemėse. 1121 m. Vladimiras iš Rusios žemių išvarė berendėjus, o torkai ir pečenegai pabėgo patys.
Dalis torkų dar XI a. apsigyveno Parosyje (žemėse palei Rosės upę) ir tapo pavaldūs vietiniams kunigaikščiams. Šių pusiau sėslių torkų žemių centras buvo miestas Torčeskas. Kairiajame Dniepro krante apsigyveno kita torkų grupė, pripažinusi Perejeslavlio kunigaikščių valdžią. XII a. duomenimis šie torkai gyveno palei Baručio (rus. Баруч, dabartinė Baryševka) miestą. Dalis torkų persikėlė per Dunojų ir tapo Bizantijos pavaldiniais.
Parosyje ir Perejeslavlio kunigaikštystėje apsigyvenę torkai sudarė vasalinį tirukų genčių junginį, kuris vadinosi rus. чёрные клобуки 'juodkepuriai'. Šie torkai dalyvavo ginamosiose Rusios žemių sienų kovose, gynė sienas nuo polovcų, dalyvaudavo Kijevo kunigaikščių kariniuose žygiuose.
1240 m., Batijaus užkariavimo metu, Parosis buvo nuniokotas. Daug šio krašto gyventojų buvo perkeldinti prie Volgos. Likę torkai susiliejo su kitais vietiniais gyventojais.
Po torkų Ukrainos toponimikoje liko daug pavadinimų: upeliai rus. Торец ir rus. Торч, kelias palei Tetligos upę rus. Торский шлях, miestas rus. Торческ, kaimai rus. Торец, Торки, Торков, Торецкое, Торчин, Торчица.
Eurovizijos dainų konkursas 2001

Vieta

2001 m. Eurovizijos vieta
Konkurso vietai pasirinktas Parken stadionas Inner Østerbro rajone Kopenhagoje, Danijoje, pastatytas 1990–1992 metais. Renginį gyvai matė beveik 35 000 žiūrovų.

Dalyvaujančios šalys

Dėl EBU iškritimo taisyklės – paskutines vietas užėmusios šalys konkurse netenka teisės dalyvauti tolesnių metų konkurse, o žemiausias vietas užėmusios šalys iš 1999 m. konkurso galėjo grįžti 2001 metais. Bosnija ir Hercegovina, Graikija, Lietuva, Lenkija, Portugalija, Slovėnija grįžo į konkursą, o Austrija, Belgija, Kipras, Suomija, Makedonija, Rumunija ir Šveicarija pasitraukė, nes jie buvo užėmę žemiausias vietas 2000 m. konkurse. Konkurse iš viso dalyvavo 23 šalių atstovai.
Ipohas

Etimologija

Miesto pavadinimas kildinamas nuo medžio rūšies pavadinimo – "pohon epu". Miesto pavadinimas kai kada Kinijoje tariamas "Paloh" kuris tapatinimas su alavo kasyklomis kurios buvo pastatytos po miesto įkūrimo.

Istorija

Pirma kartą miesto pavadinimas buvo paminėtas 1920 metais. Šiuolaikiškas miestas buvo pradėtas statyti 1890 metais, o kai kurie pastatai išliko iki šiol. Nuo XIX amžiaus kada Britų alavo kasimo kompanijos čia pastatė savo kasyklas ir įrengė biurus, miestas įgavo daugiau reikšmės. Miestas pradėjo ypač sparčiai augti nuo 1920 metų. 1941 metais miestas buvo užimtas Japonų kariuomenės. Per Antrąjį pasaulinį karą šis miestas tapo Perako valstijos sostine. 1950–1960 metais mieste buvo pastatyta nemažai pastatų kaip kinoteatrai, parkai, kabaretai. Su alavo kainų kritimų 1970 metais, buvo pradėtos uždarinėti visos šio metalo kasyklos. Nuo to laiko Ipohas tapo žinomas kaip "miręs" miestas ir įgavo reputacijos tarp pagyvenusių žmonių, kaip puiki vieta į pensiją išėjusiems žmonėms.
Telšių apskrities herbas

Telšių apskrities herbas – vienas iš Telšių apskrities heraldikos atributų. Herbo raudoname lauke juodas lokys su sidabriniais ginklais: liežuviu, dantimis, nagais. Ant kaklo yra grandine su žiedu. Herbo skydą juosia mėlynas bordiūras su 10 dvigubų auksinių kryžių.
2004 m. gruodžio 20 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 175.
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
F.A.M.E. apdovanojimas

F.A.M.E. apdovanojimas (angl. Fans of Adult Media and Entertainment Awards) – 2006 m. įsteigtas apdovanojimas, skiriamas pornografijos kino pramonės atstovams. Jį įkūrė suaugusiems skirtas žurnalai „Genesis“ ir „AVN“, kino kompanija „Adam & Eve“ ir DVD paštu pristatymo tarnyba „WantedList“.
Šio apdovanojimo nugalėtojus lemia žiūrovų balsai.
Nugalėtojai yra skelbiami Los Andžele vykstančio erotikos šou metu.
Saton Bridžo elektrinė

Istorija

1999 m. elektrinės statybos buvo užbaigtos. Statybų vertė – 337 milijonai £, rangovas – „Enron“. Jėgainė energija aprūpina 2 % Anglijos ir Velso.
Ville Ritola

Viljo Eino "Ville" Ritola (1896 m. sausio 18 d. – 1982 m. balandžio 24 d.) – suomių ilgų nuotolių bėgikas. 1924 m. Paryžiaus olimpinėse žaidynėse Ritola iškovojo 4 aukso (3000 m kliūtinio bėgimo ir 10 000 m individualiose rungtyse bei 3000 m ir kroso komandinėse varžybose) ir 2 sidabro medalius (5000 m bei kroso rungtyse), taip pat pagerino 10 000 m pasaulio rekordą. 1928 m. Amsterdamo olimpinėse žaidynėse Ritola iškovojo auksą 5000 m distancijoje ir sidabrą 10 000 m distancijoje.
Eduardas Pilypaitis

Eduardas Pilypaitis (1911 m. rugsėjo 2 d. Vilniuje – 1988 m. spalio 17 d. Vilniuje), choro ir instrumentinio ansamblio dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

Biografija

Mokėsi Utenos ir Vilniaus gimnazijose, griežė smuiku moksleivių simfoniniame orkestre, dainavo chore. 1935–1939 smuikuoti mokėsi M. Karlovicziaus lenkų konservatorijoje Vilniuje. 1936–1941 dėstė muziką, vadovavo moksleivių chorams ir orkestrėliams įvairiose Vilniaus bendrojo lavinimo mokyklose. 1952 Lietuvos valstybinėje konservatorijoje įgijo choro dirigento specialybę (doc. A. Budriūno klasė). Pokario metais kurį laiką buvo Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro chormeisteris, o 1945–1968 Lietuvos valstybinio akademinio dainų ir šokių liaudies ansamblio „Lietuva" dirigentas. 1969–1978 Respublikinių profsąjungų Meno saviveiklos namų vyr. metodininkas, nuo 1978 Vilniaus miesto 3-osios ligoninės folklorinio ansamblio vadovas.
E. Pilypaitis buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir dirigentas (1955, 1960, 1965), meno mėgėjų apžiūrų organizatorius ir vertinimo komisijų pirmininkas arba narys. Sukūrė pjesių liaudies instrumentų orkestrui, harmonizavo liaudies dainų ir šokių. 1954 jam suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Saravako kolonija

Raida

Iki kolonijos sukūrimo Saravako teritorijoje egzistavo Saravako karalystė, valdoma "baltųjų radžų" dinastijos. Nuo 1888 m. karalystė tapo britų protektoratu. 1941 m. pabaigoje Japonijos imperija okupavo Saravaką ir išlaikė kontrolę iki 1945 m., kol Saravaką išlaisvino Australijos armija. 1946 m. liepos 1 d. Saravako karalius atsisakė teisių į sostą ir perdavė valdžią Britų imperijai mainais už didelę rentą. Čia sukurta karūnos kolonija.
1963 m. liepos 22 d. Saravako kolonijai buvo suteikta nepriklausomybė, tačiau jau tų pačių metų rugsėjo 16 d. Saravakas įsijungė Malaizijos valstybę, tapdamas jos dalimi.
Šiaurinis elnias

Apibūdinimas

Patinų kūno ilgis iki 220 cm, aukštis ties mentėmis iki 140 cm, masė iki 220 kg. Patelės mažesnės. Šiaurinis elnias apaugęs ilgais tankiais plaukais. Vasarą pilkai rusvas, žiemą beveik baltas. Ant kojų kailis tamsesnis. Galva nedidelė, ausys trumpos. Ragai masyvūs, su akine atšaka vienoje pusėje. Patinų ragai didesni negu patelių. Kojų viduriniai pirštai platūs, plokšti, šoniniai ilgi, todėl lengvai gali vaikščioti po gilų sniegą. 
Gyvena bandomis. Minta kerpėmis, samanomis, medžių pumpurais, lapais, uogomis, grybais, nors laikomas žolėdžiu, bet retkarčiais minta lemingais. Žiemą migruoja į pietus, kur ieško miškų prieglobsčio. Kasdien nueina 15–65 km. Poligamas. Veda 1, rečiau 2 jauniklius. Nėštumas 210–240 d. Jauniklius veda gegužės – birželio mėn. Subręsta antraisiais gyvenimo metais.

Kultūrinė reikšmė

Antropologai teigia, kad šiaurinis elnias gali būti pats svarbiausias medžiojamas gyvūnas žmonijos istorijoje. Tiek Šiaurės Amerikos, tiek Eurazijos gyventojams ši rūšis buvo labai svarbi išgyvenimo atžvilgiu, ypač medžiotojams ir rankiotojams gyvenusiems taigoje bei tundroje. Manoma, jog jų medžioklė prasidėjo vidurinio ir vėlyvojo akmens amžiaus laikotarpyje.
Speigratyje gyvenantys inuitai iki šių dienų išlaikę karibų medžiojimo tradicijas. Pastarieji nepasiduoda prijaukinimui, o Sibiro tautos (nencai, chantai, dolganai, čiukčiai, koriakai, evenkai, evenai) ir Laplandijos samiai verčiasi elnininkyste.
Mėsa valgoma, iš odos siuvami drabužiai. Iš laukinių šiaurinių elnių kilo naminiai ir taip atsirado naujas verslas – elnininkystė.
Šatraminių II senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos į Erlos slėnį įsiterpiančioje pakilumoje, netaisyklingos trapecijos plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi. Palei šiaurinį ir vakarinį šlaitą sukrauta akmenų sienelė, rytų ir pietų – akmenų pylimas. Vakarų pusėje ties viduriu paliktas apie 2 m pločio tarpas įėjimui.
Neveikiančios, laidojimo žymių nesimato. Paviršius nelygus, duobėtas, žemėja į rytus. Ties vakarinės dalies viduriu stovi pseudogotikinė betoninė koplytėlė. Į pietus nuo jos stūkso aukštas ąžuolinis kryžius, o į šiaurę – 4 mažesni kryžiai, kurių vieną juosia statinių tvorelė.
Teritorijos plotas – 0,06 ha, perimetras – 98 m.

Istorija

Įkurtos XVI a., veikė iki XIX a., o kapines uždarius iki XX a. pr. jose laidota atsitiktinai: nekrikštyti kūdikiai, savižudžiai ir pan. Mirusiųjų atminimui nuo seno statomi kryžiai, stovėjo medinė koplytėlė, kuriai sunykus 1936 m. Petras Kalendra pastatė betoninę.
Kapinėse kaimo gyventojai rinkdavosi gegužinių pamaldų, skaitydavo Visų šventųjų litaniją, giedodavo giesmes, duodavo apžadus prie Marijos skulptūros.
Vertingos kaip Žemaičių kraštui būdingas istorijos ir etninės kultūros paminklas.
2000, 2004, 2011 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Nedėldienio skaitymas

Nedėldienio skaitymas – savaitinis laikraštis, leistas 1905–1907 m. Kaune.

Istorija

Pirmasis numeris išėjo 1905 m. lapkričio 24 d. Leido Šv. Kazimiero draugija ir Adomas Dambrauskas-Jakštas, Antanas Karosas (iki 1906 m. Nr. 53). Spausdino S. Banaičio spaustuvė, M. Sokolovskio spaustuvė Kaune. Išėjo 102 numeriai. Tiražas 3800 egz. (1907 m.). 1906–1907 m. leido priedą „Tiesos žodis“, kuriame spausdino pamokslus, religinius straipsnius, evangelijas. Nuo 1907 m. gruodžio 4 d. vietoje „Nedėldienio skaitymo“ pradėjo eiti „Vienybė“.
Krikščioniškos orientacijos leidinys, skirtas skleisti tikėjimą, žinias apie ūkininkavimą, informuoti apie įvykius Lietuvoje ir užsienyje, pratinti gyventojus prie knygų skaitymo, rašto.
Bendradarbiavo Jurgis Baltrušaitis, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Jonas Karbauskas, Kazimieras Pakalniškis, Jurgis Mikalavičius, J. Račius, Juozas Tumas-Vaižgantas ir kt.
Redagavo A. Dambrauskas-Jakštas, Domininkas Tumėnas, Antanas Karosas.
Pidžinas

Karibų pidžinai

Karibų pidžinai yra kolonializmo rezultatas. Po tropinių salų kolonizavimo persiformavo jų bendruomenės – valdančioji kokios nors Europos tautos mažuma ir didelės neeuropiečių darbininkų masės tapo standartu. Katorgininkai, vietiniai gyventojai, vergai ir menkai apmokami darbininkai imigrantai dažnai buvo kilę iš skirtingas kalbas vartojančių grupių, o jiems reikėjo bendrauti. Tokiu būdu išsivystė pidžinai, pvz., Haičio kreyol, Jamaikos patua ir papiamento, plačiai vartojamas Aruboje ir Olandų Antiluose.

Ramiojo vandenyno pidžinai

Melanezijos pidžinai galėjo gimti toli nuo šių salų XIX a., kuomet salų gyventojai būdavo grobiami prievartos darbams. Taigi šias kalbas sukūrė melaneziečiai tarpusavio bendravimui, o ne kolonistai, kurių kalba tapo pidžinų pagrindu. Didžioji žodyno dalis remiasi anglų kalba, tačiau gramatikai būdinga daugelis Melanezijos kalbų bruožų. Tok pisin pasitaiko vokiški, o bislama – prancūziški žodžiai. Visiems pidžinams būdingi ir vietinių kalbų žodžiai.
Jau virtusiam kreolų kalbos Havajų pidžinui būdingas tradicinės havajiečių tarmės, anglų, japonų, portugalų ir kitų kalbų mišinys.

Europos pidžinai

Vienas europinių pidžinų pavyzdžių – rusenorskas, kuriuo kalbėjo norvegų ir rusų jūrininkai XVIII-XIX a.

Raida

Pidžino samprata atsirado Viduramžių Europoje tarp Viduržemio jūros pirklių, daugiausia vartojusių sabirą. Kitas plačiai žinomas pidžinas – Vanuatu vartojama bislama, pagrįsta anglų kalba, tačiau turinti ir malajietiškų, kiniškų ir portugališkų žodžių. Pasak monogenetinės pidžinų teorijos, dauguma pidžinų ir kreolų kalbų kilo iš sabiro formos.
Sabiras Sabiras buvo pidžinas, plačiai vartotas Viduržemio jūros šiaurės vakarų uostuose. Kai XVII a. portugalų jūrininkai ėmė keliauti po Atlanto ir Indijos vandenynus su karinėmis arba prekybos misijomis, jie bandė kalbėtis su vietiniais sabiru su portugališkais žodžiais. Sekdami tais pačiais maršrutais, anglų, prancūzų ir olandų jūrininkai taip pat ėmė vartoti šią laužytą portugalų kalbą, paveiktą jų pačių ir vietinių kalbų. Tai paaiškina panašumus tarp tokių geografiškai skirtingų pidžinų ir kreolų kalbų kaip papiamento, tok pisin, Kinijos anglų pidžinas ir kt. Pavyzdžiui, žodis „žinoti“ skamba panašiai kaip sabir. Ispanų ir portugalų kalbose saber reiškia „žinoti, mokėti“. Pidžinų pikinini, reiškiantis „mažą“, primena portugališką pequenino – „mažutis“.
Eugenijus Matuzevičius

Biografija

Sutuoktinė Dana Rutkutė, broliai Leonardas Matuzevičius, Algirdas Matuzevičius, sūnūs Kornelijus Matuzevičius, Jūragis Matuzevičius.
1939–1943 m. Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete studijavo lituanistiką. 1944–1946 m. mokytojavo Panevėžio gimnazijoje, 1946–1953 m. dirbo Valstybinėje politinės ir grožinės literatūros leidykloje, 1954–1959 m. Lietuvos rašytojų sąjungos poezijos konsultantas. 1961–1972 m. laikraščio „Literatūra ir menas“ redakcijos darbuotojas.

Kūryba

Eilėraščius pradėjo spausdinti 1933 m. vaikų ir jaunimo periodikoje. Pirmuosiuose eilėraščių rinkiniuose apdainuojamas jaunystės džiaugsmas arba perteikiama likimo, nelaimės, mirties nuojauta, eilėraščiai melodingi, dažni meilės ir nusivylimo, džiaugsmo ir kančios motyvai. Pokario eilėraščių rinkiniuose gausu deklaratyvių eilėraščių, šlovinančių tarybinį gyvenimą. Vėlesniuose rinkiniuose eilėraštis virsta monologu, pagaunančiu įspūdį ir būseną, dažnai bandoma grįžti į pradžios laiką, tėviškę, ieškoma tikslesnių detalių savitam tėviškės paveikslui.
Parašė tekstų lietuvių kompozitorių dainoms. Su A. Kalinausku sukūrė libretą V. Laurušo operai „Paklydę paukščiai“ (pastatyta 1967 m.). Išvertė A. Mickevičiaus, J. Slovackio, J. Kupalos ir kitų poetų kūrinių. Jo eilėraščių rinkinių išleista baltarusių, latvių, rusų, ukrainiečių kalbomis.
1994 m. Krinčine įsteigtas E. ir L. Matuzevičių memorialinis muziejus, Pasvalio krašto muziejaus filialas.
Mūsų sportas

Mūsų sportas – Lietuvos sporto laikraštis, ėjęs 1931–1932 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvos sporto lyga, nuo 1932 m. spalio – Kūno kultūros rūmai, vasarą – kas savaitę, žiemą – kas dvi savaites. Spausdino kooperatinė Raidės spaustuvė Kaune. Išėjo 78 numeriai.
Rašė apie įvairias sporto šakas, pasakojo apie kitų šalių sportininkų pasiekimus, informavo apie svarbiausias sporto varžybas, pasiektus rezultatus, propagavo naujas sporto šakas.
Bendradarbiavo Konstantinas Avižonis, Kęstutis Bulota, Stepas Garbačiauskas, Ričardas Mironas, J. Misiūnas, Klemensas Prielgauskas, Jonas Vileišis, Vincas Zakarevičius ir kt.
Redagavo redakcinė komisija, atsakingieji redaktoriai Antanas Butavičius, Vladas Kviklys (nuo 1932 m. spalio mėn.).
Paežeriai (Molėtai)

Istorija

Kaimas minimas 1776 m. Giedraičių mirusiųjų metrikų knygoje.
Aldona Ribinskienė

Aldona Ribinskienė (g. 1948 m. balandžio 20 d. Metelių kaime, Lazdijų rajone) – ilgametė Lazdijų rajono centrinės bibliotekos direktorė. 
Išsilavinimas: 1956 -1964 m.  mokėsi Metelių 8 -metėje mokykloje, 1964 -19667 Seirijų vidurinėje mokykloje, 1968-1974 studijavo Vilniaus Universitete. 
Darbas:  1967 -1969 m.  - Lazdijų r. Vaikų bibliotekos skaityklos vedėja., 1969 -1977 - šios bibliotekos vedėja, 1977-1985 - Lazdijų r. centrinės bibliotekos direktorės pavaduotoja, nuo 1985 - direktorė. 
Įgyvendino Viešosios interneto prieigos taškų kaimo vietovėse (VIPT) projektą, Lietuvos integralios bibliotekų informacijos sistemos (LIBIS) programą. Apdovanota savivaldybės padėkos raštais, 1997 m. pripažinta geriausia rajono bibliotekininke, Lietuvos kaimo kultūros šviesuole (1998 m.). Dalyvauja rajono literatūros klubo "Jotvingis", Alytaus apskrities literatų klubo "Tėkmė" veikloje. 
Prisidėjo prie knygos "Meteliai" sudarymo ir išleidimo
Posūkis (filmas)

Siužetas

Lietuvos moksleiviai autobusu grįžta iš ekskursijos į Rusiją. Netoli Minsko pradeda sproginėti bombos – karas. Trylikamečiai susiduria su rusų mergaite Valia, apakusiu seržantu, suimamas mokytojas. O autobusas vis važiuoja į kitą pusę, nei minios karo pabėgėlių…
Jevgenij Machovenko

Jevgenij Machovenko – teisininkas, teisėtyrininkas, Lietuvos teisės istorikas, Vilniaus universiteto (VU) profesorius, VU Teisės fakulteto (TF) Teisės istorijos instituto dėstytojas.

Išsilavinimas

VU Teisės fakultete baigė vienpakopes teisės studijas, jam suteiktas teisininko kvalifikacinis laipsnis. Baigė doktorantūros studijas. 1998 m. spalio 19 d. apgynė disertaciją „Nelietuviškų žemių teisinė padėtis Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje“, socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.

Mokslinė, pedagoginė veikla

Po studijų liko dėstyti Fakultete. Buvo VU TF Teisės teorijos ir teisės istorijos katedros asistentas, vyresnysis asistentas, docentas. Nuo 2010 m. profesorius.
2009 m. gegužės 12 d. atliko habilitacijos procedūrą tema „XII-XX a. Lietuvos teisinės teorijos sistemos istorija" (socialinių mokslų sritis, teisės kryptis 01S).
Mokslinių interesų sritys – Lietuvos teisės istorija, teisės teorija. Savo darbuose atskleidžia LDK teisę, atsižvelgdamas į jos evoliuciją per 500 metų, užpildo vienas didžiausių Lietuvos istorinės teisės literatūros spragų.
Teisės mokslo leidinio „Teisė" redaktorių kolegijos narys, atsakomasis sekretorius.
Moka ukrainiečių, rusų, lietuvių, lenkų, baltarusių, lotynų kalbas.
Švienck Strumianai

Istorija

Pirmą kartą Plocko vyskupijos rašytiniuose šaltiniuose kaimas minimas XI a. amžiuje. 1870 m. palivarką sudarė 374 margai.
Janina Mateikienė

Biografija

1977 m. baigė Vilniaus universitetą.
Nuo 1977 m. Lietuvos radijo pramonės skyriaus, informacijos redakcijos korespondente. Redagavo ir rengė informacines laidas „Dienos signalai“, „Sveiki gyvi“, „Dienos žinios“, „Vakaro žinios“ ir kt. 
Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.
Laodamantas

Laodamantas - mitologijoje yra:
1. Mitinės tautos fajakų karaliaus Alkinojaus ir Aretės sūnus, minimas Homero „Odisėjoje“. Eurialas įkalbėjo Laodomantą pakviesti Odisėją eiti lenktynių, iš pradžių Laodamantas dvejojo, o paskui maloniai pakvietė dalyvauti žaidynėse. Odisėjas, kankinamas tėvynės ilgesio, atsisakė. Eurialas ėmė šaipytis iš Odisėjo ir tuomet Odisėjas sutiko.
2. Tėbų karalius, Eteoklo sūnus kariavęs prieš epigonus Tėbų cikle. Jis nukovė Aigialėją, o pats krito nuo Alkmeono rankos. Epigonai nugalėjo Tėbus. Tėbų gyventojai slaptai naktį paliko Tėbus ir patraukė į Tesaliją. Tėbus išgrobstė epigonai. Poliniko sūnus ėmė valdyti Tėbus.
Latvijos teismai

Rajonų (miestų) teismai

Rajono (miesto) teismas pirmąja instancija nagrinėja civilines, baudžiamąsias ir administracines bylas, išskyrus atvejus, kai nustatyta kitaip (žr. Apygardų teismai).
Rajonų (miestų) teismuose civilines ir administracines bylas nagrinėja vienas teisėjas. Kai teismo pirmininkas mano, kad administracinė byla yra ypač sudėtinga, ją gali nagrinėti 3 teisėjų kolegija. Rajonų (miestų) teismuose baudžiamąsias bylas kolegialiai nagrinėja 1 teisėjas ir 2 tarėjai. Tam tikrais atvejais, kurie konkrečiai nurodyti įstatyme, bylas nagrinėja vienas teisėjas.
Espozendė

Istorija

Minima nuo 1572 metų. 1993 m. gautos miesto teisės.
Prieš parskrendant į žemę

„Prieš parskrendant į žemę“ – 2005 m. lietuvių kurtas dokumentinis filmas. Kino režisierius ir prodiuseris – Arūnas Matelis (g. 1961 m.). Asistentė – Giedrė Beinoriūtė (g. 1976 m.).

Turinys

Nufilmuotas Lietuvos ligoninės palatoje, skirtoje vaikams, sergantiems leukemija. Filmuota, kai vaikai žaidžia, valgo pietus, žiūri televiziją. Režisierius kalba su jais apie draugystę, meilę, vaistus ir visus kitus dalykus. Jis užduoda jiems klausimus, pavyzdžiui: „Kuo norėtum tapti, kai užaugsi?“, „Ar ji galėtų būti tavo žmona?“. Klausimus, kuriais numanoma, jog vaikai užaugs, atskleidžiančius pozityvų požiūrį.
FK Miravci

Istorija

Klubas įkurtas 1951 m. Žaisdavo žemesniuose futbolo divizionuose. Makedonijai atkūrus nepriklausomybę žaidė antros pakopos pirmenybėse.
Žinomas kaip FK Kožuf Miravci. Vėliau pavadinime liko tik Miravci.
2010–11 metų sezone klubas užėmė ketvirtą vietą antros pakopos pirmenybėse ir kovojo pereinamosiose rungtynėse su FK Skopje. Šias rungtynes laimėjo 4–1.
Vėliau klubas atsisakė pretenzijų žaisti Pirmoje lygoje. FK Vardar išliko elito lygoje. O FK Miravci 2011–2012 m. sezoną praleido žaisdami Antroje lygoje.
2015/2016 m. Antroje lygoje liko paskutinėje, dešimtoje vietoje ir prarado vietą antros pakopos pirmenybėse.
Gruožninkai

Istorija

1944 m. balandį sovietinių partizanų būrys „Už tėvynę“, žygiuodamas iš savo bazės Rūdninkų girioje per Gruožninkus į Bakaloriškes, nušovė Gruožninkų gyventoją Zubricką, o grįždamas po Bakaloriškių apiplėšimo ir sudeginimo, radęs namuose pašarvotą Zubricką, sudegino ir jo namus kartu su palaikais.
1945 m. nacionalistai kaime nužudė 6 žmones. Sovietmečiu Gruožninkai priklausė Grendavės apylinkei, buvo „Gimtosios žemės“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Darbininkų vienybė (Šiauliai)

Darbininkų vienybė – darbininkų profsąjungos ir savivaldybės darbininkų frakcijos laikraštis, išėjęs 1922 m. liepos 23 d. Šiauliuose.

Istorija

Pradėtas leisti kaip dvisavaitinis laikraštis. Išėjo vienas numeris, skirtas rinkimams į Pirmąjį Seimą. Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Karolis Požėla. Redaktorius Feliksas Paukštelis.
Boleslovas Jaloveckis

Biografija

Gimė 1846 m. rugpjūčio 10 d. Saldutiškyje. XIX a. pab.–XX a. pr. valdė Saldutiškio dvarą. Valdė ir Kuktiškių dvarą. 1906 m. kaip Švenčionių apskrities atstovas, dalyvavo Rusijos imperijos Valstybės Dūmoje. Buvo didžiosios Lietuvos valstybės šalininkas, prie kurios lygiomis teisėmis kvietė jungtis lenkus ir baltarusius. 1907 m. Vilniuje lietuvių ir lenkų kalbomis išleido „Lietuva ir jos reikalai, tautiškas Lietuvos katekizmas“. Nuo 1909 m. bendradarbiavo Vilniuje leistame laikraštyje „Litwa“. Saldutiškyje jis užveisė retų augalų dendrologinį parką. Mirė 1917 m. Sankt Peterburge nuo šiltinės. B. Jaloveckis buvo labai turtingas žmogus, nes valdė didelę dalį Rusijos geležinkelių ir metalurgijos pramonės akcijų, gausiai rėmė Lietuvos pabėgėlius Rusijoje Pirmojo pasaulinio karo metais.
Jo sūnus Mečislovas (1876–1962), baigęs diplomatų mokyklą Peterburge, vėliau politechnikos institutą Halėje, turėjo agronomijos daktaro laipsnį. Vilniuje paruošė piešinių, pieštų akvarele, kuriuose vaizduojama 1500 dvarų, albumą. 2007 m. liepos 1 d. Lentupio geležinkelio stotyje B. Jaloveckiui atminti pastatytas biustas.
Gintautas Dzemyda

Biografija

1980 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1997 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras, 1998 m. profesorius.
Nuo 1980 m. dirba Matematikos ir informatikos institute (nuo 2010 m. Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos institutas), 2001–2004 m. direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, nuo 2005 m. direktorius. Nuo 2003 m. Sistemų analizės skyriaus vedėjas. Nuo 1990 m. dar ir Lietuvos edukologijos universiteto, o 2002–2011 m. ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto profesorius. Nuo 2011 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.

Mokslinė veikla

Pagrindinė mokslinių interesų sritis yra optimizavimo ir duomenų analizės integracija šiuolaikinių technologinių sprendimų kontekste. Tyrimai apima šias pagrindines kryptis: daugiamačių duomenų vizualizavimas; internetinės technologijos; lygiagretieji skaičiavimai, daugiakriterinio sprendimų priėmimo strategijos ir dirbtiniai neuroniniai tinklai.