LaVey satanizmas

LaVey satanizmas – satanizmo atmaina, kurios koncepciją sugalvojo ir aprašė Anton Szandor LaVey 1966 m. Jo mokymas remiasi individualizmu, nuolaidžiavimu savo norams ir silpnybėms, bei „akis už akį“ moralė principo laikymusi, taip pat okultisto Aleister Crowley ritualais ir ceremonijomis. Besiremiantieji Crowley terminologija jo pasekėjai satanizmą apibūdina kaip „Kairiosios rankos kelio“ religiją, kaip priešingybę „Dešiniosios rankos kelio“ religijoms, tokioms kaip krikščionybė. Priešingai nei teistinis satanizmas (dar žinomas kaip tradicinis ar religinis satanizmas), LaVey satanizmas neakcentuoja Šėtono garbinimo, bet naudoja „Šėtoną“ kaip žemiškųjų vertybių ir žmogiškos prigimties simbolį, gamtos ir prieštaros aklo paklusimo religinėms dogmoms simbolį.
Anton LaVey 1966 m. įkūrė pirmąją ir didžiausią Satanizmo religinę organizaciją – Šėtono bažnyčią, o 1969 m. aprašė tikėjimą Šėtono biblijoje. Pagal Šėtono bažnyčią, satanistų pasaulyje yra labai daug, tarp jų nariai ir ne nariai. Ji neigia kitų satanistų organizacijų tikrumą, jų narius apibūdina kaip pseudosatanistus ar „atbulus krikščionis“. Nors oficialių duomenų nėra, tačiau bažnyčios teigiama, jog pasekėjų skaičius siekia dešimtis tūkstančių.

Tikėjimas

Šėtono biblijoje Anton LaVey apibūdina Šėtoną kaip tamsią gamtos jėgą, kuri palaiko pusiausvyrą. Šėtonas taip pat apibūdinamas kaip „Juodoji liepsna“, atspindinti žmogaus tikrąją vidinę asmenybę ir troškimus. Pats žodis „Šėtonas“ praktiškai vartojamas kaip sinonimas žodžiui „gamta“.
Viename iš reikšmingiausių savo veikalų „Satanizmas: religija, kurios bijoma“ (Satanism: The Feared Religion) dabartinis Šėtono Bažnyčios vadovas Peter H. Gilmore teigia:
Satanistai netiki jokiomis antgamtinėmis būtybėmis, nei Dievu, nei Velniu. Satanistas yra pats sau Dievas. Šėtonas yra simbolis žmogaus, gyvenančio taip, kaip jam diktuoja jo išdidi prigimtis. Iš tikrųjų Šėtonas yra tiesiog tamsi jėga, sugebanti prasiskverbti per gamtą ir pažadinti mūsų įgimtą troškimą išgyventi. Šėtonas nėra sąmoninga būtybė, kurią reikia garbinti. Tai galia, esanti kiekviename žmoguje, kurios nereikia varžyti. Bet koks aukojimasis turi būti atmetamas kaip krikščioniškas iškrypimas – satanizme nėra dievybės, kuriai galima būtų aukoti.
Pasaulio mitologijoje bei literatūroje Šėtonas dažnai yra pateikiamas kaip pokštininkas, sukilėlis bei veikėjas, siekiantis sunaikinti ar pavergti žmogų. Tokie personažai, kaip graikų Prometėjas puikiai atitinka Šėtono, išdidaus sukilėlio, apibrėžimą. Šėtonas yra pateikiamas kaip galinga būtybė, kuri elgiasi kaip tinkama, nepaisant aplinkinių. Taip pat, pats žodis „Šėtonas“ (angl. Satan) yra kilęs iš hebr. ha-satan, reiškiančio „priešininkas“ arba „kaltintojas“. Taip, sujungiant tradicinį sukilėlio įvaizdį, siejamą su Šėtonu ir kitais jo padermės veikėjais, bei pridėjus žodžio etimologinį aspektą, satanistai prisistato kaip bendrai priimtų populiariųjų elgesio normų, kurias jie apibūdina, kaip „priklausymą bandai“ priešininkais, teigdami, jog tai slopina individualumą, kūrybiškumą bei progresą.
Satanistai netiki, kad Šėtonas yra dievybė, o teigia, jog Dievo funkcija yra atliekama paties Satanisto. Žmogaus poreikis garbinti yra daug efektyviau patenkinamas, kai nukreipiamas į save patį, o ne į išorę – Dievą.
Pasak A. LaVey, visi dievai yra žmogaus kūriniai ir išorinės dievybės garbinimas vis vien iš esmės yra jos kūrėjo garbinimas. Iš šitokio aiškinimo ir kyla satanizmo koncepcija – „Aš esu pats sau dievas“.
Iš to išplaukia, jog satanizmas atmeta tikėjimą bet kokiomis dievybėmis. Taigi, bet kokias išorines dievybes garbinantys (tarp jų ir patį Šėtoną) papuola į tą pačią kategoriją. O paties Šėtono, kaip dievybės, garbinimas pagal LaVey satanizmą yra laikomas ne kuo daugiau, nei klaidinga krikščionybės reversija.