google/wiki40b huggingface dataset:
Saulučiai (Šiauliai)

Istorija

Kaimo šiaurinėje dalyje, 0,45 km į šiaurės vakarus nuo kelių Jokšiai–Papelkiai ir į Micaičius kryžkelės, 0,14 km į vakarus nuo Družupio upės, 50 m į vakarus nuo kelio iš Micaičių į kelią Jokšiai – Papelkiai yra Saulučių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4634), Kipškalnyje pastatytas kryžius „Nuo bado, karo, ugnies ir maro“.
1950–1991 m. kaimas priklausė Micaičių kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Padvaiskiai – 2,6 km
KURŠĖNAI – 6,3 km 
 Čiuiniai – 1,2 km
Papelkiai – 0,4 km
Pūšiliai – 5,4 km
Bacaičiai – 2,9 km
 ŠIAULIAI – 27 km
Urkuvėnai – 2,8 km
Visdergiai – 2 km
Kadagynė – 4 km
Juozas Valančius

Biografija

Mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje. 1922 m. baigė Aukštuosius kursus Kaune, įgijo farmacininko specialybę. Nuo 1920 m. – Lietuvos kariuomenės savanoris, 1921-1922 m. Kauno miesto savivaldybės sanitarijos skyriaus farmacijos dalies viršininkas. 1924 m. Šiauliuose atidarė vaistinę. 1929-1930 m. Šiaulių ligonių kasos direktorius. 1931 m. išrinktas į Šiaulių miesto savivaldybės tarybą, 1931-1938 m. – Šiaulių miesto burmistras. Jo kadencijos metu Šiauliuose įrengtas vandentiekis ir kanalizacija, tvarkytos gatvės ir pastatai, atidaryta nauja turgavietė.
Prasidėjus TSRS okupacijai, 1940 m. suimtas, kalintas Šiaulių kalėjime, vėliau išvežtas į Rusiją, kur ir mirė.
Priklausė Lietuvių tautininkų sąjungai. Nuo 1931 m. Lietuvos vaistininkų draugijos narys, 1935-1940 m. šios draugijos pirmininko pavaduotojas.
Aleksandras Chodkevičius (1560)

Biografija

Jono Karolio Chodkevičiaus vyresnysis brolis. Studijavo teisę ir filosofiją Ingolštato jėzuitų universitete. 1588 m. apgynė ir paskelbė disertaciją de communibus naturalium rerum principiis. 1589 m. tęsė mokslus Italijoje. 1590 m. grįžo į Lietuvą, 1595 m. buvo seimo atstovas. 1600 m. parėmė brolio Jono Karolio karo žygį į Moldaviją, 1601 m. – į Livoniją. 1605 m. paskirtas Trakų vaivada, dalyvavo Kirchholmo mūšyje.
Špindlerūv Mlynas

Geografija

Špindlerūv Mlynas įsikūręs 715–1310 m aukštyje virš jūros lygio, prie Elbės ir Dolský potok upių santakos, iš visų pusių apsuptas Kozi, Plan, Mt. Medvedin viršukalnių. Miestelio atskiros dalys yra Přední Labská, Labská, Bedřichov, Svatý Petr.
Tyrelkai

Aplinkinės gyvenvietės

Džuikai – 1 km
Kužiai - 5 km
Gilaičiai – 2 km
Kupriai - 5 km
Sauginiai – 4 km
Juodinkiai – 4 km
Apolda

Istorija

Apolda rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1119 m. Vėliau miestas priklausė Jėnos universitetui. Nuo XVI a. pab. Apolda tapo svarbiu mezgimo amatų, o nuo XVII a. pab. – kojinių mezgimo centru. Šie verslai klestėjo iki XVIII a. pab. Vėliau svarbiausiu objektu tapo varpų liejykla (joje nukaltas didžiausias laisvai kabantis varpas pasaulyje, kuris yra Kelno katedroje).
Huandojus

Huandojus (isp. Huandoy) – viršukalnė Anduose, Baltojoje Kordiljeroje, Peru Ankašo regione, į šiaurę nuo Huaskarano kalno. Aukštis 6395 m. Turi keturias snieguotas viršūnes, kurios panašios į krosnies žiedą.
Kalno pavadinimas kečujų kalba Tullparaju, reiškia „ledinį krosnies žiedo formos kalną“.
Sausio 16-osios mitingas Vilniuje

Įvykių eiga

Prieš 12 val. aikštėje prie Seimo rūmų jau susirinko keli šimtai žmonių, sukviestų į protesto mitingą. Daugumą protestuotojų sudarė vyresnio amžiaus žmonės ir profsąjungų atstovai. Prasidėjo protesto kalbos prieš mokesčių reformą, Ignalinos AE uždarymą, nedarbą. Mitinge prie Seimo susirinko apie 7 tūkstančius žmonių. Prasidėjo protesto šūksniai, raginimai versti valdžią. Su žmonėmis kalbėtis atėjęs Artūras Zuokas buvo apmėtytas kiaušiniais. Dalis mitinguotojų pasuko prie vyriausybės, kur surengė taikų protestą. Tuo tarpu prie Seimo likusi minia pabandė įsiveržti į pastatą, reikalavo seimo pirmininko Arūno Valinsko.
Apie 13 val. į naujosios Seimo posėdžių salės langus pradėti mėtyti akmenys, kiaušiniai, pomidorai, buvo daužomi pastato stiklai. Netrukus atvykus Viešojo saugumo tarnybai, prasidėjo susirėmimai tarp pareigūnų ir protestuotojų: pareigūnai panaudojo ašarines dujas, gumines kulkas. Riaušininkai atsakė akmenų, grindinio trinkelių, sniego, nuolaužų, dūminių petardų atakomis. Pusę dviejų minia prie vyriausybės praktiškai išsiskirstė, o protestuotojai nuo Seimo laikinai atsitraukė. Susirėmimai tęsėsi įvykiams iš teritorijos prieš posėdžių salę persikėlus link Nepriklausomybės aikštės, paskui link M. Mažvydo bibliotekos.
Daugumą riaušininkų sudarė radikalių ir anarchistinių subkultūrų ir organizacijų atstovai. Po 16 val. minios nebeliko, tačiau atskiri jaunuolių būriai tebesibūriavo aplinkiniuose kvartaluose ir konfrontavo su policija.
Išsisklaidžius didžiosioms protestuotojų masėms kurį laiką aplink Seimą buvo ramu, tačiau nuo 19 val. vėl pastebėtos gausios jaunimo grupuotės. Tačiau likusio vakaro metu agresijos židinių nebeužfiksuota, o apie vidurnaktį apylinkes paliko ir Viešojo saugumo tarnybos pareigūnai.

Pasekmės

Medikai pranešė, kad riaušių metu sužeista 38 žmonių: 4 pareigūnai ir 34 civilių. Vienas iš sužeistųjų su šautine žaizda galvoje. Vienas iš nukentėjusiųjų, patyrusių žaizdą kojoje, buvo partijos „Frontas“ pirmininko pavaduotojas Antanas Čebatoriūnas.
Policijos atstovai pranešė, kad į komisariatus buvo pristatytas 151 asmuo, iš kurių 54 nustatytas girtumas. Administracinių teisės pažeidimų protokolai už viešosios tvarkos pažeidimą ir pasipriešinimą policijos pareigūnams buvo surašyti 119 žmonių, dėl 32 asmenų žadama kreiptis į teismą.

Neramumai kituose miestuose

Sausio 16 d. protesto akcijos vyko ir kituose miestuose: Panevėžyje, Šiauliuose. Šiauliuose prie savivaldybės susirinko ~2000 žmonių, daugiausia turgaus prekiautojų, kurie protestavo prieš naujus mokesčius. Į minią įsimaišę radikalūs jaunuoliai ragino šturmuoti pastatą, tačiau apsiribota sniego mėtymu, o iš provokatorių atimtos lazdos ir kastuvai.
Nesankcionuotas mitingas vyko Alytuje. Pirmiausia nedidelė žmonių grupelė susirikiavo prie Jazminų turgavietės. Laikui bėgant minia išaugo iki kelių šimtų protestuotojų. Laikinai buvo paralyžiuotas automobilių eismas. Paskui minia įsiveržė į Savivaldybės pastatą, reikalavo susitikti su meru Česlovu Daugėla. Neradus mero, buvo užimta posėdžių salė, kurioje protestuotojai toliau reiškė nepasitenkinimą valdžia.
Šalčininkų rajono apylinkės teismas

Šalčininkų rajono apylinkės teismas – bendrosios kompetencijos apylinkės teismas, nagrinėjantis civilines ir baudžiamąsias bylas bei jo kompetencijai įstatymų priskirtas administracinių teisės pažeidimų bylas. 5 teisėjai. Teritorija – Šalčininkų rajonas.
Adresas: Vilniaus g. 58, Šalčininkai, LT-17116.
Jakaviškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 50 m ilgio, 25 m pločio rytiniame ir 15 m pločio vakariniame šonuose. Šlaitai statūs, iki 9 m aukščio. Šiauriniame šlaite rasta brūkšniuotos keramikos. Piliakalnis labai apardytas arimų, dabar dirvonuoja, pietų – pietryčių šlaite auga medžiai.
Pietryčių, vakarų ir šiaurės vakarų piliakalnio papėdėje 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Aplinkiniai piliakalniai

Mažulonių piliakalnis 3 kmStrakšiškės piliakalnis 1,4 kmRuokiškės piliakalnis 12 kmPapravalės piliakalnis 10 kmRakštelių piliakalnis 7 kmKačėniškės piliakalnis 6,5 kmStajėtiškio piliakalnis 19 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Algimantas Šiugžda

Algimantas Šiugžda (g. 1933 m. balandžio 9 d. Vilkaviškio raj. Klampučių kaime) – lietuvių dailininkas, scenografas.
XIII amžius

Tryliktasis mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1201 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1300 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis- 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XII amžius – XIII amžius – XIV amžius
Šaukėnų valsčius

Šaukėnų valsčius buvo šiaurės Lietuvoje. Centras – Šaukėnai.
Antanina Jaroševič−Klyšinska−Halicka

Antanina Jaroševič–Klyšinska–Halicka (lenk. Antonina Jaroszewicz–Klyszynska–Halicka, g. 1908 m. vasario 13 d. Vitebsko apylinkėse, dab. Baltarusija) m. 1973 m. – lenkų geologė, mokslininkė, „Žemės muziejaus“ Varšuvoje direktorė. Ilgą laiką mokėsi ir dirbo Vilniuje.

Studijos

Baigusi Vilniuje gimnaziją, pradėjo studijas Stepono Batoro universitete Matematikos−gamtos fakultete. Šalia chemijos buvo pasirinkusi petrografiją, į kurią ėmė stipriai gilintis ir parašė magistro diplominį darbą apie Plikojo kalno Vilniuje ledynmečio nuogulų petrografiją. Reiškėsi kaip plačių interesų ir gerų organizacinių gebėjimų mokslininkė. S. Malkovskis subūrė jaunų talentingų studentų būrį ir įtraukė juos į lauko darbų tiriamąjį geologinį darbą Vilniaus krašte. Viena jų – A. Halicka (tuomet mergautine pavarde Jaroševič) garsėjo petrografiniais morenų tyrimais.
Nuo 1930 m. dirba universitete asistente Mineralogijos ir petrografijos katedroje pirma pas P. Radziševskį, o paskui pas S. Malkovskį. Atlieka geologinius tyrimus Vilniaus krašte ir Polesėje koncentruodamasi į morenas ir kriterijų jų atskyrimui paieškas. 1935 m. su stipendija važiuoja į Švediją ir Suomiją, renka uolienas ir lygina su Estijos, Latvijos ir Lietuvos pavyzdžiais. Jų pagrindu apgynė daktaro disertaciją (1939 m.). Ji buvo pirmoji S. Malkovskio doktorantė. Disertacijoje yra duomenų apie riedulyno prie Dūkšto tyrinėjimus ir apie Vilniaus krašto įdomesnių riedulių petrografinę charakteristiką.

Moksliniai darbai

Iš Vilniaus krašto kvartero nuogulų surinko gausią petrografinę kolekciją, tyrinėjo būdinguosius riedulius. Ji aprašė Suomijos Outokumpu vario telkvietę, kuri buvo surasta suomiams atlikus riedulių paieškas. Ji kartu su S. Malkovskiu papildė Suomijos ir Švedijos kristalinių riedulių kolekciją, kuriai pradžią jau buvo padaręs P. Radziševskis. Didžioji šios kolekcijos dalis liko Vilniaus universitete. Ja vėliau naudojosi M. Kaveckis, studentai. Kita kolekcijos dalis yra „Žemės muziejuje“ Varšuvoje, kuriame vėliau direktoriavo.
1940–1941 m. A. Halicka aktyviai dalyvauja organizaciniuose darbuose siekdama atnaujinti dėl karo sustojusius geologinius darbus, 1944 m. organizuoja Geologijos tarnybą, kur ima vadovauti geologinių paieškų skyriui. Kartu su E. Pasendorferiu, Stanislavas Malkovskis|S. Malkovskiu, J. Vojciechovskiu, B. Halickiu ir R. Kongieliu kuria projektus naudingųjų iškasenų žvalgybai ir panaudojimui.

Lenkijoje

1945 m. A. Halicka išvažiuoja į Lenkiją iškart įsilieja į šalies atstatymo darbus. 1947 m. tampa Švietimo ministerijos Gamtos studijų skyriaus viršininke, vis dar kuriamame „Žemės muziejuje“ prisiima vicedirektorės pareigas. O nuo 1950 m. pakeičia pirmąjį šio muziejaus direktorių S. Malkovskį ir vadovauja muziejui iki savo mirties. Leidžia „Žemės muziejaus darbus“.
Dar nuo rezidentūros siekė sukurti panašų „Žemės muziejų“ ir Vilniuje.
Bronislovas Mačernis

Bronislovas Mačernis (1945 m. spalio 15 d. Petrikaičiai, Kretingos valsčius – 1993 m. kovo 25 d. Šilutė) – Lietuvos sunkiaatletis, tarptautinės klasės sporto meistras, sunkiosios atletikos treneris.

Biografija

Su tėvais išvežtas į Sibirą 1964 m. baigė Irkutsko kūno kultūros technikumą. Metus dirbo M. Golousnenskos vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytoju, 1964–1967 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1967–1968 m. Klaipėdos sporto mokyklos, nuo 1968 m. Šilutės pagrindinės mokyklos kūno kultūros mokytojas, subūrė sunkiosios atletikos entuziastų grupę. Nuo 1970 m. sporto draugijos „Nemunas“ specializuotos olimpinio rezervo vaikų ir jaunių sporto mokyklos sunkiosios atletikos treneris. 1977 m. tarptautinės klasės sporto meistras.
Paruošė 8 sporto meistrus, 1 tarptautinės klasės meistrą. Respublikinės kategorijos sunkiosios atletikos teisėjas.
Alexander Braudo

Biografija

Gimė 1864 m. lapkričio 28 d. Ukmergėje. Baigė Vladimiro gimnaziją, studijavo istoriją ir filosofiją Tartu universitete. 1889-1892 m. dirbo prie Rusijos istorijos parengimo ir išleidimo Sankt Peterburgo universitete. Rašė straipsnius apie istoriją įvairiuose žurnaluose. 1917-1924 m. dirbo Leningrado ir Odesos viešosiose bibliotekose. 1924 m. gegužės mėnesį išvyko į Vakarų Europą, kur ieškojo kontaktų personalo ir knygų mainams tarp viešųjų bibliotekų. Paryžiuje suorganizavo informacijos biurą. Mirė 1924 m. lapkričio 8 d. Londone.
Konstantinas Kurnatauskas

Biografija

Užaugo evangelikų reformatų kunigo Oskaro Kurnatausko šešių vaikų šeimoje. Nuo 1897 m. studijavo teologiją Tartu universitete, 1899–1901 m. teologiją ir filosofiją Karaliaučiaus universitete, 1902–1903 m. istoriją ir filosofiją Leipcigo ir Erlangeno universitetuose. 1902 m. ordinuotas diakonu, 1903 m. – kunigu. 1903 m. suteiktas filosofijos daktaro laipsnis.
1903–1936 m. klebonas Kelmėje, be to, 1908–1913 m. ir 1921–1931 m. administravo Kėdainių, 1912 m. Naujamiesčio (Panevėžio apskr.), 1918–1919 m. Deltuvos ir 1919–1921 m. Seirijų parapijas, 1913–1914 m. antrasis (vokiečių k.) pamokslininkas Vilniuje.
1920 m. Kelmėje su kitais įsteigė Švietimo draugijos skyrių, 1921 m. – Kelmės gimnaziją, iki 1925 m. jos direktorius, 1925–1927 m. ir 1936–1938 m. gimnazijos mokytojas. Nuo 1925 m. Vytauto Didžiojo universiteto Evangelikų teologijos fakulteto docentas, 1928–1936 m. kviestinis profesorius.
1921–1924 m. Vilniaus evangelikų reformatų Sinodo kolegijos viceprezidentas. Dirbo Sinodo archyvų komisijoje Vilniuje, su kitais parengė Sinodo archyvinių šaltinių, jų trys sąsiuviniai išspausdinti leidinyje „Monumenta Reformationis Polonicae et Lithuanicae 1913–1920 m.“ 1925–1931 m. redagavo žurnalą „Mūsų žodis“. Atstovavo Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčiai pasauliniuose kongresuose 1925 m. Kardife, 1927 m. Budapešte, 1929 m. Hagoje, 1938 m. Larvike (Norvegija). 1938 m. ordinuotas Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčios generaliniu superintendentu. Jo pastangomis 1940 m. Vilniaus reformatų bendruomenė integruota į Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčią.
1941 m. išvyko į Vokietiją. 1953 m. išeivijos sinode Saleme (JAV) išrinktas Lietuvos išeivijos evangelikų reformatų bažnyčios generaliniu superintendentu. Dalyvavo Pasaulio evangelikų reformatų bažnyčių konferencijoje Prinstone (Niu Džersio valstija) ir Pasaulio bažnyčių sąjungos konferencijoje Evastone (Ilinojaus valstija).
Laisvės rytas

Laisvės rytas – Lietuvos partizanų laikraštis, leistas 1945–1946 m.
Pilkasis žagaris

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, psl. 455
Šventybrastis

Istorija

Šalia kaimo augantys Šventybrasčio ąžuolai – botaninis gamtos paveldo objektas. Jie auga Nevėžio pakrantėje, prie Brastos upelio. Kalbama, kad ten, kur dabar stovi Šventybrasčio bažnyčia, buvusi senovės lietuvių apeigų vieta, apaugusi ąžuolais. Šiandien teišlikę keturi. Medžių aukštis 21–24 m, skersmenys 1,2–1,8 m. 1960 m. ąžuolai paskelbti gamtos, nuo 1987 m. laikomi respublikinės reikšmės paminklais.
Senovėje kaimas priklausė Mlečkoms, bet XVI a. atiteko Zavišų giminei.
1863 m. spalį čia vyko A. Mackevičiaus vadovaujamų sukilėlių kautynės su caro kariuomene. Žuvę kovotojai palaidoti Šventybrastyje. Brastos upelio pakrantėje išlikę sukilėlių kapai (Sukilėlių slėnis), kuriuose palaidoti 75 sukilėliai. 1938 m. pastatytas betoninis paminklas, išlikęs iki šiol.
Šventybrastyje yra paminklas Lietuvos savanoriams, kilusiems iš šio krašto, jų būrio vadas Povilas Lukšys – pirmasis Lietuvos savanoris, 1919 m. vasario 9 d. žuvęs už Lietuvos nepriklausomybę.

Pavadinimo kilmė

Pasakojama, kad kalnelyje, ant kurios dabar stovi medinė bažnyčia, buvo pagonių šventvietė, ten degusi amžinoji ugnis, t. y. ši vieta nuo seno buvusi šventų apeigų objektas. Kadangi netoliese teka Brastos upelis, tai gyvenvietė pavadinta Šventybrasčiu.
Piliuona

Aplinkinės gyvenvietės

KAUNAS – 22 km 
 Vaišvydavos kaimas – 9 km
Viršužiglis – 7 km
Dobilija – 2 km 
 Margininkai – 4 km
PAKUONIS – 8 km
Ambraziejus Jonynas

Biografija

1946 m. baigė Vilniaus universitetą. 1954 m. filologijos mokslų kandidatas.
1946–1992 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas), 1958–1987 m. Tautosakos skyriaus vadovas, 1964–1984 m. – direktoriaus pavaduotojas.

Mokslinė veikla

Vadovavo lietuvių liaudies dainų katalogo rengimui, redagavo 1972–1986 m. spausdintas jo dalis. 1980–1993 m. „Lietuvių liaudies dainyno“ vyr. redaktorius. Tyrė tautosakos ir literatūros sąveikas (straipsnių ciklas „Vincas Krėvė ir tautosaka“), sistemino duomenis apie lietuvių tautosakos rinkimą, skelbimą ir vertinimą.
Seredžiaus Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Pirmąją bažnyčią Nemuno apatinėje terasoje 1634 m. pastatė vaivada M. Pacas. 1634 m. įsteigta parapinė mokykla. Naugarduko vaivada Mikalojus Sapiega 1635 m. bažnyčiai dovanojo Stačiūnų kaimą, klebonui skyrė 200 auksinų metinę pašalpą, įpareigojo jį išlaikyti mokytoją ir rūpintis giedojimu. XVII a. pabaigoje bažnyčia perstatyta. Ji 1806 m. buvo sena ir supuvusi, 1821 m. nugriauta, pastatyta laikina.
Nauja bažnyčia suręsta 1823 m., 1829 m. potvynio nuplauta ir sugriauta. 1830 m. vėl pastatyta laikina bažnyčia, kurioje buvo įrengtas vienas altorius iš surastų liekanų. Jau kitais metais bažnyčia buvo išplėsta, nes pagelbėjo Vilniaus gubernijos žemių teisėjas Vincentas Juozapavičius. Ji stovėjo jau aukštesnėje vietoje, dabartinių kapinių vietoje, kur negrėsė potvynis. Jos dydis buvo 11x7 sieksnių, turėjo tris altorius.
1841 m. laikinoji bažnyčia buvo begriūvanti. Medines atramas pakeitė pamūris, buvo sustiprintos sienos. Darbais rūpinosi tuometinis klebonas Juozas Jurgelevičius. Eiliniai remontai vyko iki pat XIX a. pabaigos.
Seredžiaus vikaras Juozapas Rozga 1863 m. iš sakyklos perskaitė sukilėlių atsišaukimą. Už tai jis 10–čiai metų buvo išsiųstas į katorgą.
1890 m. pradėta rūpintis naujos mūrinės bažnyčios statyba, iškeliant ją iš kapinių teritorijos. 1891 m. prašyta leisti statyti naują mūrinę bažnyčią, buvo vežami akmenys. 1892 m. kovo 31 d. Feliksas Rudokas perėmė bažnyčią iš Vitalijaus Kajetono Dembskio ir tęsė pradėtus organizacinius darbus. 1896 m. patvirtintas jos projektas. Statybos pradėtos 1897 m. Medinė bažnyčia, stovėjusi kapinių rytiniame kampe, 1907 m. gruodžio 5 d. sudegė. 1909 m. mirus klebonui F. Rudokui, mūrinės bažnyčios statyba užsitęsė (pastatyta 1913 m.).
1908 m. įkurtas „Saulės“ draugijos skyrius. Jam neleista įsteigti mokyklos, tik įkurta parapijos biblioteka. Per Pirmąjį pasaulinį karą nugriauti bažnyčios bokštai, 1931 m. atstatyti.
1938–1939 m. bažnyčia uždengta nauja cinkuota skarda. 1939 m. įvesta elektra.
Antrojo pasaulinio karo metais bažnyčia buvo nuniokota, tačiau vykę stambūs remontai jos erdvinės ir planinės struktūros nekeitė. 1967 m. remontu rūpinosi kunigas Ričardas Mikutavičius.

Architektūra

Bažnyčią suprojektavo Piotras Serbinovičius. Ji neorenesansinė, stačiakampio plano, halinė, dvibokštė, su penkiasiene apside. Aukšti bokštai supa žemesnį frontoninį protarpsnį. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora tik priekyje mūrinė, ažūrinė, kitur – metalinė.
Karališkasis baublys

Išvaizda

Vidutinio dydžio garninis paukštis. Kūno ilgis 55 – 56 cm.
Patino pakaušis juodas su rudai juodu kuodu. Nuo pakaušio iki snapo eina juoda juosta. Pakaušį nuo veido skiria siaura balta juosta. Smakras ir viršutinė gerklės dalis baltos spalvos. Rainelė geltona. Oda nuo snapo iki akių ir aplink akis geltonai žalia. Snapas juodas, bet posnapio pamatas žaliai geltono atspalvio. Gerklės priekis išmargintas juodais ir rudais dryžiais. Kaklo nugarinė dalis ruda. Nugara ir sparnų viršus rudai juodas, kartai purpurnio atspalvio. Plasnojamosios plunksnos pilkai melsvos. Kaklo priekyje, per vidurį eina ruda juosta. Šlaunys rausvai rudos, kojos žalios.
Patelės galva ir kaklas ne tokie ryškūs. Kuodas trumpesnis už patino. Nugara ir sparnai išmarginti baltomis dėmelėmis.
Jaunikliai rudos spalvos, išmarginti tamsiai gelsvomis ar baltomis dėmelėmis.

Paplitimas

Paplitęs Kinijos pietuose ir rytuose ir Vietnamo šiaurės rytuose. Populiacijoje 250–999 suaugę individai.

Biologija

Naktinis miškų paukštis. Migrantas. Aptinkamas tankiuose, šaltiniuotuose, pelkėtuose miškuose. Minta smulkia žuvimi, krevetėmis ir kitais bestuburiais. Grobio ieško naktį. Dieną slepiasi aukštuose medžiuose.
Lizdus krauna ąžuoluose, pušyse. Lizdas 4 – 10 metrų aukštyje. Dėtyje 3 – 5 kiaušiniai.
Kartos trukmė 6,7 metai.

Apsauga

Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis karališkasis baublys yra nykstanti rūšis. Tik keli individai buvo pastebėti per paskutiniuosius 30 metų .
Pagrindinės populiacijos mažėjimo priežastys: žemdirbystės plėtra ir miškų kirtimas.
Kinijoje ir Vietname ši rūšis yra saugoma rezervatuose.
Diskrecija

Diskrecija (lot. discretio, pranc. discretion) apibūdinama kaip veiksmų laisvė, nuožiūra. Institucijos arba pareigūno diskrecija – tai teisė spręsti kokį nors klausimą, veikti savo nuožiūra. Ši institucijos arba pareigūno diskrecija turėtų palengvinti ir užtikrinti efektyvų institucijai priskirtų funkcijų įgyvendinimą ir kartu prisidėti prie žmogaus teisių ir laisvių įgyvendinimo. Dėl diskrecinės galios suteiktų įgaliojimų veikti savo nuožiūra gali susidaryti situacija, kai pareigūnas ar institucija nuklysta nuo valstybinėms institucijoms priskirtų bendrųjų tikslų ir susitelkus į specifinius konkrečios institucijos tikslus pažeidžiamos piliečių teisės.
Utenos Vyturių progimnazija

Istorija

1976 m. Vyturių mikrorajone duris atvėrė Utenos 5-oji vidurinė mokykla. Joje mokėsi 1006 mokiniai, dirbo 49 pedagogai. Pirmoji direktorė – Stefanija Kačkaitė. Jos pavaduotojais dirbo: M. Žiulys, S. Matulionis, G. Morozovienė. Darnaus pedagogų kolektyvo branduolį sudarė didelę pedagoginio darbo patirtį turintys mokytojai K. Arlauskas, B. Bertašienė, O. Cicėnienė, T. Gavėnienė, A. Guntulis, M. Jurgelėnienė, L. Kulakauskienė, B. Ražanskienė, R. Sapnova, B. Skukauskienė, D. Stanienė, B. Žemaitienė.
1993 m. mokyklai suteiktas Vyturių vardas. Vykdant švietimo įstaigų tinklo optimizavimą, nuo 2001 m. rugsėjo 3 d. mokykla tapo pagrindine, nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. – progimnazija.