Piratai

Piratai (lot. pirat, gr. peirates, nuo žodžio peiraomei 'ieškoti nuotykių ir laimės jūroje') − plėšikai, puolantys laivus jūrose ir taikinius, esančius krante, siekiant užgrobti krovinį, užsiimantys piratavimu. Tikėtina, kad žodį „piratas“ (peirato) pirmą kartą paminėjo romėnų istorikas Polibijus apie 140 m. pr. m. e.

Istorija

Žodis „piratas“ plačiai pradėtas vartoti tik XVIII a. Įvairiais laikais, priklausomai nuo šalies ir užimamų pareigų piratai buvo vadinami įvairiais vardais: viduramžiais piratai buvo vadinami korsarais (corsaire), Prancūzijoje piratai buvo vadinami filibusteriais arba flibustjerais (filibustiers), Anglijoje – bukanieriais arba bukanjerais (buccaneers). Kartais vyriausybė duodavo teisę piratams atstovauti jų šalį kare. Paprasčiausia būdavo duoti privatiems jūrininkams licenciją, kad šie galėtų pulti priešų laivus. Tokie piratai buvo vadinami kaperiais (angl. privateer).
Plačiausiai aprašyta ir filmuose atvaizduota piratų veikla 1600–1750 m., kuomet piratų aktyvumas buvo didžiausias. Labiausiai minimi ir žinomi Karibų jūros piratai. Karibų piratų era tęsėsi nuo 1560 iki 1720 m. Sėkmingiausias laikotarpis piratams buvo 1640–1680 m.

Piratų bendruomenės

Susikurdavo laisvos piratų bendruomenės, pvz., „Dievo draugai ir pasaulio priešai“, XIV a. veikę Šiaurės ir Baltijos jūrose. Jų nariai lygiai dalindavosi grobį, bendrai valgydavo, tardavosi, o vadas neribotą valdžią dažniausiai turėdavo tik mūšio metu. Įvairiais laikotarpiais piratais tapdavo pabėgę nusikaltėliai, baudžiaviniai valstiečiai, bedarbiai jūrininkai ir t. t.
Dažniausiai laivas tapdavo piratiniu, sukilus įgulai ar jį pagrobus. Užgrobę laivą, sukilėliai paskelbdavo savotišką piratų bendruomenės konstituciją. Nuostatai būdavo griežti ir numatydavo žiaurias bausmes už jų nesilaikymą. Žinodami, kas jiems gresia pasidavus į nelaisvę, ir būdami godūs grobiui, piratai kaudavosi iš paskutiniųjų. Tačiau dauguma žūdavo ne kovoje, o nuo savo bendrų rankos.
Kai kada piratų laivai susiburdavo į ištisus laivynus. Jie pasipildydavo naujai užgrobtais laivais, kurių įgulos, išžudžius vadovybę, būdavo verčiamos prisidėti prie piratų. Dažnai jūrininkai, iškamuoti nepakeliamo darbo, prisijungdavo prie jūrų plėšikų. Sugauti piratai teismuose aiškindavo, kad tokiais tapo saugodami gyvybę.
Kartais didelės organizuotos piratų bendruomenės kontroliuodavo didžiulius plotus, salas ar salynus. Tokios bendruomenės grasindavo net valstybėms. Tik po daugelio šimtmečių piratavimas buvo įveiktas.

Viduržemio jūros piratai

Piratavimu vertėsi jau finikiečiai, vėliau ir graikai. Kai kurioms smulkioms graikų gentims tai buvo svarbiausias pragyvenimo šaltinis ir tokį plėšikavimą jos laikė garbingu amatu. Piratas buvo Trojos karo didvyris Achilas, kurį įamžino Homeras. „Odisėjoje“ taip pat galima rasti užuominų apie piratavimą. Prieš piratus stojo graikų miestai-valstybės, matydami, kad kyla grėsmė jų prekybai ir galybei jūroje. Tačiau piratai jau tada buvo tokie galingi, kad valstybės sudarydavo su jais sutartis kovai su priešais.
I ir II a. pr. m. e. piratavimas Viduržemio jūros baseine pasiekė tokį mastą, kad sukėlė pavojų Romos viešpatavimui. Romos valdovai Pompėjus, Oktavianas ir Cezaris buvo priversti organizuoti specialius ginkluotus žygius prieš juos. Pastarasis jaunystėje buvo patekęs į piratų nelaisvę, kurie jį paleido už didelę išpirką. Paimtus į nelaisvę 350 piratų liepė nukryžiuoti.

Šiaurės jūrų piratai

Piratavimas žymiai išplito viduramžiais. Galingiausią tais laikais piratų bendruomenę įkūrė vikingai. Susiskaldžiusios feodalinės valstybėlės neturėjo jėgų atsispirti vikingams. Kartais šie pasiekdami net Viduržemio jūrą, savo vasalais paversdavo feodalines valstybes, pasodindami į sostus statytinius. Apie X a. vikingai viešpatavo Baltijos ir Šiaurės jūrose. Jų neįveikė net turtinga Hanzos sąjunga, turėjusi 35 karo laivus.
XIV a. pab. Klausas Štiortebekeris sukūrė piratų organizaciją „Dievo draugai ir pasaulio priešai“. Jis, kartu su gabiais piratų vadais Godkinsu, Moltke ir Mantoifeliu, greit paralyžiavo Šiaurės Europos jūrų prekybą, paėmė ir sudegino norvegų uostą Bergeną. Po daugelio metų, kilus piratų vadų tarpusavio ginčams, Hanzos karo laivams pavyko juos nugalėti dalimis.

Albiono piratai

Tiudorams valdant Angliją, aplinkinėse jūrose knibždėjo piratų laivai. Pietinėje Airijos pakrantėje ir Silio saloje buvo svarbiausios piratų būstinės. Čia jie galėjo lengvai parduoti prisiplėštus daiktus. Ankstyvojo kapitalizmo laikotarpyje, prekiaudami piratų trofėjais, praturtėjo ne vienas buržuazijos šulas.
Britų piratų istorijoje ypatinga vieta tenka Henriui Mainveringui. Šis plėšė ispanų ir portugalų laivus, neliesdamas anglų ir net gindamas juos nuo berberų piratų. Anglijos valdovai tai įvertino. Sukakus 30 metų Henris metė plėšikavimą, o 1616 m. gavo dekretą, garantuojantį jam laisvę. Po 4 metų vedė anglų aristokratę ir tapo parlamento nariu. Anglijos karaliui skyrė knygą, kurioje aprašė piratiškus savo nuotykius.
Prasidėjus didžiųjų geografinių atradimų laikotarpiui piratavimas Europos pakrantėse susilpnėjo. XIV a. dar pasitaikydavo piratų antpuolių Anglijos pakrantėse. Atradus naujus kraštus piratai išsisklaidė po jūras. Svarbiausiais piratų veiklos regionais tapo Karibų jūra, Naujosios Anglijos ir Šiaurės Afrikos pakrantės, Persijos įlanka, Madagaskaras.

Piratai Azijoje

Žinomiausi tarp jų yra japonų piratai, XIV a. plaukioję Pietų Kinijos jūroje.

Piratų eros pabaiga

Laikui bėgant, piratavimas tapo praktiškai nekontroliuojamas. Piratai užpuldinėdavo ne tik krovininius, bet ir keleivinius bei kitus laivus. Laivai būdavo tiesiog užpuolami, išžudoma įgula ir nuskandinami. Pasibaigus Trisdešimties metų karui, visa armija ir laivynas buvo sutelktas kovai su piratavimu. 1700 m. piratai buvo išstumti iš Karibų, 1710 m. – iš vakarų Afrikos ir Š. Amerikos, 1720 m. iš Indijos vandenyno. Gerai žinomi piratai buvo paskelbti už įstatymo ribų ir jų likučiai išsislapstė po visą pasaulį. Henriui Morganui gavus riterio titulą ir tapus Jamaikos gubernatoriumi, likę gyvi piratai galėjo lengviau atsikvėpti, nes jų persekiojimas buvo nutrauktas.

Mitai

Plačiai grožiniuose kūriniuose minimas piratiškas bausmės būdas – „ėjimas lenta“, kai pasmerktasis eina per laivo bortą permesta lenta, kol ši nusvyra į kitą pusę ir įkrenta į vandenį, greičiausiai yra tik mitas. Nėra žinoma jokių patikimų įrodymų, kad kur nors tarp piratų iš tiesų būtų egzistavęs toks paprotys.
Taip pat mitas yra tai, kad piratai užkasdavo savo turtus. Pagrobtas turtas būdavo iškart parduodamas, o pinigai išleidžiami. Netiesa tai, kad piratais galėdavo tapti tik vyrai. Anne Bonny ir Mary Read yra tik dvi iš daugybės piračių moterų. Vis dėlto jos abi rengdavosi vyriškais drabužiais.