google/wiki40b huggingface dataset:
Imbarės I senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos apie 0,5 m aukščio kalvelėje. Netaisyklingos trapecijos plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 59 m ilgio ir 42 m pločio. Apjuostos akmenų pylimo, kurio pietrytinėje dalyje paliktas tarpas vartams.
Paviršius nelygus, banguotas, žemėja į pietryčius. Laidojimo žymių nėra. Šiaurinėje dalyje stovi medinė, stačiakampio plano koplyčia su keturšlaičiu stogu. Už koplyčios auga aukštas klevas, kurį sudaro ratu išsidėstę 10 kamienų, o centre užaugęs jaunas 11-tas kamienas. Kapinių pakraščiuose auga aukšti lapuočiai medžiai.
Teritorijos plotas – 0,09 ha, perimetras – 128 m.
2 km į vakarus yra Imbarės II senosios kapinės, o 1,72 km į pietvakarius – Gedgaudžių senosios kapinės.

Istorija

Įrengtos XVI a. kaimo pietrytiniame pakraštyje, bendro naudojimo ganyklų žemėje. Veikė iki XVIII a. pab. – XIX a. pr. Laidoti Imbarės gyventojai. Vadinamos Kapeliais, Maro kapeliais, Senkapiais (žem. Kapalē, Maro kapalē, Senkapē). Kapines uždarius, iki Pirmojo pasaulinio karo čia retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan.
Mirusiems atminti nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūromis ir trejetas monumentalių kryžių. Jie 1941 m. atnaujinti ir pastatyta koplyčia, kurioje saugoti Švč. Mergelės Marijos paveikslas (nežinomas autorius) ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio skulptūra (skulptorius Anicetas Puškorius).
Kasmet kapinėse Imbarės gyventojai rinkdavosi kasmet gegužinių pamaldų.
1997 m. gruodžio 31 d. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L567), 2005 m. balandžio 29 d. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1935 m. žvalgė Imbarės pradžios mokyklos mokytojas Vaclovas Vinčas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė (KPC) ir Julius Kanarskas (Kretingos muziejus).
Kybartiškė

Istorija

Kaime buvo Kybartiškės pilkapynas, kuriame vėliau buvo įrengtos kaimo kapinaitės. 1969 m. pilkapyno archeologinius tyrimus atliko Istorijos institutas (tyrimų vadovas Mykolas Michelbertas). 1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Čibirikai – 1 km
Gelžė – 2 km
Pagelžiai – 1,6 km
Pabalvė (Šiauliai) – 3,7 km
ŠIAULIAI – 41 km
 KURŠĖNAI – 15 km 
 RAUDĖNAI – 1,8 km
Pėžai – 2,6 km
Girininkai (Šiauliai) – 3 km
Vilkdaržė – 0,4 km
Kęstutis Grybauskas

Kęstutis Grybauskas (g. 1932 m. gegužės 30 d. Kaune) – Lietuvos pianistas, pedagogas.

Biografija

Žmona Liuda Grybauskienė. 1956 m. baigė Lietuvos konservatorijos S. Vainiūno fortepijono klasę. 1956–1960 m. Lietuvos operos ir baleto teatro koncertmeisteris. 1960–1962 m. dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje. Nuo 1962 m. Lietuvos konservatorijos (nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, 1973–1987 m. Specialiojo fortepijono katedros vedėjas, 1983–1994 prorektorius, nuo 1997 m. Kauno fakulteto fortepijono katedros vedėjas, nuo 1999 m. LMTA senato pirmininkas. Nuo 1983 m. profesorius. Nuo 1991 m. Lietuvos fortepijono pedagogų asociacijos prezidentas ir Europos fortepijono pedagogų asociacijos (European Piano Teachers Association, EPTA) viceprezidentas.
1961 m. su žmona įkūrė pirmąjį Lietuvoje koncertuojantį fortepijoninį duetą, koncertavo iki 1987 m. 1995 m. įkūrė pianistų kvartetą. Koncertavo Anglijoje, Austrijoje, Belgijoje, Italijoje, Latvijoje, Norvegijoje, Vengrijoje. Sudarė ir suredagavo muzikinių leidinių. Išleido savo transkribuotų kūrinių rinkinių. 1982 m. įkūrė kasmetinį Lietuvos pianistų pedagogų seminarą – praktikumą, pamečiui vykstantį Vilniuje, Šiauliuose, Kaune, Klaipėdoje, Panevėžyje, 1997 m. – fortepijoninių ansamblių tarptautinį konkursą Kaune (pirmasis surengtas Visagine). Vadovavo interpretacijos meistriškumo kursams užsienyje.
Mokiniai: Vytis Buivydavičius, Egidijus Buožis, Živilė Purlytė - Čapienė, Vaiva Purlytė, Zbignevas Ibelhauptas, Inga Maknavičienė, Vilma Rindzevičiūtė.
Turkų van katė

Turkų van katė (turk. Van Kedisi, angl. Turkish Van) – natūrali pusiau ilgaplaukių kačių veislė. Pavadintos Vano ežero Turkijoje vardu.

Istorija

Turkų van katės atsirado be žmogaus įsikišimo Ararato kalno papėdėje, nuošalioje Turkijos vietovėje. Nėra visiškai aišku, kaip šios katės ten atsirado. Spėjama, kad tai gali būti pusiau ilgaplaukių kinų kačių palikuonės, atkeliavusių prie Vano ežero Didžiuoju Šilko keliu.
1955 m. dvi draugės, apsilankiusios prie Vano ežero, liko sužavėtos pusiau ilgaplaukėmis naminėmis katėmis, kurių aplink lakstė gausybė. Vienai merginų pavyko pagauti dvi kates ir parsivežti į Didžiąją Britaniją. Katės patraukė kačių mylėtojų dėmesį. Veislė oficialiai pripažinta 1969 m. Šiandien turkų van katės veisiamos ir JAV.

Charakteris

Šios katės meilios, labai greitai prisiriša prie žmonių. Visgi turkų van kačių elgesį gana sunku numatyti: jos gali būti labai neramios. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis. Mėgsta medžioti ir žaisti. Nebijo vandens, gali drąsiai nerti ir žvejoti.

Fizinės savybės

Tai vidutinio didumo, ilgo, raumeningo, tvirto kūno katės. Kojos vidutinio ilgumo, storos uodegos ilgis proporcingas kūnas. Galva buka, trikampio formos. Elipsės formos akys didelės, šiek tiek įkypos. Ausys greta viena kitos.
Turkų van katės kūnas dažniausiai baltas, idealus atvejis – du spalvoti lopai ant galvos. Lopai būna tamsiai rudos arba kreminės spalvos. Daugumos van kačių akys gintarinės.
Somalio plokščiakalnis

Somalio plokščiakalnis arba Gala-Somalis – plokščiakalnis Rytų Afrikoje, Etiopijos (daugiausia Ogadeno) ir Somalio teritorijose. Sudarytas daugiausia iš smiltainio. Laipsniškai kyla iš pietryčių į šiaurės vakarus, stačiais, skardingais šlaitais leidžiasi į siaurą Adeno įlankos pakrantės žemumą. Būdingas aukštis 500–1000 m, didžiausias – 2460 m (Šimbirisas). Vyrauja sausos savanos, akacijų ir kitų kserofitų sąžalynai.
Lomžos miesto herbas

Lomžos miesto herbas (lenk. Herb Łomży) – Lomžos miesto herbe raudonos spalvos užsklandoje vaizduojamas auksinės spalvos elnias šokantis per juodus akmenis. Herbas yra naudojamas nuo XV a. amžiaus. 1870 m. vasario 26 d. Rusijos imperijos caro nutarimu herbas buvo pakeistas. Naujame herbe buvo vaizduojamas laivas. Po I pasaulinio karo buvo grąžintas senasis herbas. Dabartinio herbo dizainas pradėtas naudoti 1989 m. birželio 27 dieną.
Lietuvos centrinis valstybės archyvas

Lietuvos centrinis valstybės archyvas – Lietuvos valstybinė įstaiga Vilniuje, O. Milašiaus g. 21, sauganti 1918–1940 m. Lietuvos Respublikos, 1940–1990 m. Lietuvoje buvusių okupacinių institucijų, įstaigų ir organizacijų rašytinius dokumentus bei vaizdo ir garso dokumentus nuo XIX a. šeštojo dešimtmečio iki šių dienų.

Veikla

Turi 9 pagrindinius skyrius: Informacijos ir apskaitos, Dokumentų naudojimo, Rašytinių dokumentų, Kino dokumentų, Fotodokumentų, Garso ir video dokumentų, Dokumentų saugojimo, Dokumentų restauravimo, Kopijavimo ir mikrofilmavimo. Lietuvos centrinis valstybės archyvas kaupia, saugo, restauruoja, kopijuoja dokumentus, garantuoja visuomenės priėjimą prie jų. 1974–1989 m. Archyvų valdyba leido „Lietuvos TSR valstybinio archyvo fondų trumpą žinyną“ (išėjo 14 sąsiuvinių).
Kareiviškis

Žymūs žmonės

Kaime gimė poetas Eduardas Mieželaitis (1919–1997).
KG United

Istorija

Įkurtas 2012 m. Žaidė aukščiausioje šalies futbolo lygoje tris sezonus.
Auksūdžio senovės žemdirbystės vieta

Vieta

Aukštumos vakariniame pakraštyje ir į Darbos slėnį besileidžiančiame šlaite 6,22 ha plote išliko daugiau kaip 30 akmenų krūsnių. Didesnė dalis koncentruojasi miško pietvakarinėje dalyje, tarp upės slėnio ir senovės gynybinio įtvirtinimo-piliakalnio, vad. Kūlių pilale. Čia jos apima 350 m ilgio ir 160 m pločio, rytų – vakarų kryptimi pailgą plotą, o pavienių krūsnių esama ir senovės įtvirtinimo-piliakalnio aikštelėje.
145 m į šiaurę, arčiau miško šiaurės vakarinio krašto yra kita akmenų krūsnių grupė, apimanti 110 × 130 m dydžio plotą.  
Krūsnys apskritos, 3-5 m skersmens, 30-80 cm aukščio, akmenys į jas sumesti netvarkingai.
Bendras saugomos teritorijos plotas – 6,22 ha.

Istorija

Iki XVI a. Valakų reformos abipus Darbos upelio plytėjo ankstyvosios žemdirbystės laukai, kuriuos ženklino akmenų krūsnys, suformuotos renkant akmenis iš ariamos dirvos. Valakų reformos metu jie atsidūrė už valakais išskirstytų ariamos žemės sklypų ir buvo priskirti prie bendro naudojimo žemės – pievų, ganyklų ir miškų. Per 1919 metų Lietuvos žemės reformą bendrosios žemės buvo suskaidytos į vienkieminius sklypus ir išdalintos ūkininkams. Ruošiant žemę arimui ir renkant akmenis naujakurių statyboms, senovės žemdirbystės laukų akmenų krūsnis pradėta ardyti. Nemaža dalis akmenų 1939-1940 m. buvo išvežta Šventosios uosto statybai. 1948 m. buvo dar išlikę apie 300 krūsnių, kurios toliau buvo ardomas kolūkio statyboms.  
Pasakojama, kad XX a. pradžioje rinkdami akmenis žmonės radę žalvarinių segių ir kitų dirbinių.
Akmenų krūsnis tyrinėtojai laikė pilkapiais. Todėl jų ardymą stengtasi sustabdyti, o 1972 m. tariamieji pilkapiai įrašyti į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą kaip respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR486).

Tyrimai

Žvalgė: 1948 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (Pranas Kulikauskas), 1984 m. – Ignas Jablonskis, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (Vilnius Morkūnas), 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2002 ir 2003 m. – Vilniaus universitetas ir Kretingos muziejus (Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė, Julius Kanarskas).
Kartografavo: 1974 m. – Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1992 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Oradia

Istorija

Minima nuo 1113 m.
Alina Gobiarytė

Biografija

2012 m. baigė Nižnegorodo valstybinę Glinkos vardo konservatoriją (akademiją). Įgijo aktorinio meno specialybę. Kurso vadovas Jarlykovas.
Dirbo Komijos respublikos operos ir baleto teatre, taip pat Nižnegorodo kameriniame teatre. Yra Nižnegorodo „Komedijos“ teatro aktorė.
Rizalitas

Rizalitas (it. risalita – kyšulys) – pastato dalis, išsikišusi fasado plokštumoje per visą pastato sienos aukštį. Rizalitai gali būti fasado viduryje, jo šonuose ar kampuose. Įvairaus plano (trapecijos, stačiakampio) rizalitai suteikia įvairovės fasado plokštumoms, padidina patalpų erdvę. Rizalitai paprastai būna simetriški pastato centrinei ašiai. Rizalitai plačiai naudoti renesanso, baroko, klasicizmo architektūroje.
Biudžetas

Rūšys

Biudžetas gali būti namų; organizacijų (įmonių, institucijų, įstaigų); valstybių, savivaldybių ir kt.

Planavimas

Biudžetai dažniausiai prognozuojami. Pvz., Lietuvos valstybės biudžetas planuojamas atsižvelgus į praeitais laikotarpiais gautas įplaukas ir ūkio tendencijas. Jo išlaidos augant ūkiui visada planuojamos didesnės negu įplaukos, o skirtumas padengiamas įvykdžius pinigų emisiją. Jei biudžeto išlaidos didesnės negu įplaukos biudžetas vadinamas deficitiniu, jei įplaukos būna didesnės negu išlaidos biudžetas vadinamas proficitiniu, jei pajamos lygios išlaidoms sakoma, kad biudžetas subalansuotas.
Kiti biudžetai, tokie kaip savivaldybių, įstaigų ar įmonių negali būti deficitiniais. Savivaldybėms leidžiama skolintis, įstaigos gali turėti tik įsiskolinimus tiekėjams, įmonės gali skolintis tik jei tai leidžia jų įstatai.
Valstybės, savivaldybių, valstybinių įstaigų biudžetų išlaidos planuojamos pagal tai, kokius bus daromos išlaidos – už ką sumokami pinigai (kasinės išlaidos) – algos, transporto išlaikymas, komandiruotės ir kt. Sunaudoti resursai vadinami faktinėmis išlaidomis – tai per nustatytą laikotarpį gautos paslaugos, apskaičiuoti atlyginimai, bet už juos nebūtinai sumokėta.
Savivaldybės ir valstybinės įstaigos pilnai neišleidus lėšų visas jas kalendorinių metų gale turi grąžinti atgal į valstybės biudžetą.
Palenkės Bialos Šv. Onos bažnyčia

Istorija

Bažnyčia buvo pastatyta 1572 m., kaip protestantų arijonų bažnyčia. 1596 m. iš bažnyčios arijonus išvarė Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. 1597-1603 m. perstatyta kaip katalikų bažnyčia, gotikiniu architektūros stiliumi. Prie stačiakampio pastato buvo pristatyta presbiterija ir zakristija. 1637 m. Aleksandro Liudviko Radvilos žmona Teklė Valavičiūtė bažnyčioje įkūrė barokinę rožančiaus koplyčią. 1696 m. Kotryna Sobieskytė Radvilienė finansavo barokinio altoriaus statybas. 1956 m. rugpjūčio 7 d. bažnyčia buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Uritorkas

Uritorko kalnas (isp. Cerro Uritorco) yra Argentinoje, Kordobos provincijos šiaurės vakaruose, Kordobos kalnagūbriuose, aukščiausias Čikos kalnagūbryje. Išsidėstęs prie Kalabalumbos upės, 3 km nuo Kapilja del Montės. Aukštis 1970 m. Uritorkas indėnų komečingonų kalba reiškia „Vyro kalnas“.
Vietovė garsėja paranormaliais reiškiniais. 1986 m. pranešta, kad pastebėti NSO. Taip pat neva ant kalno yra ypatingi energetiniai laukai, vyksta kitokie fenomenai.
Uritorko kalnas yra privačiose valdose, tačiau čia rengiami turistiniai žygiai.
Vantainiai (Kėdainiai)

Aplinkinės gyvenvietės

Dovydiškiai – 1,5 km
Keturkiemiai – 1,5 km
Milvydai – 2 km
KRAKĖS – 4 km
Antanas Venckus

Biografija

1973–1977 m. studijavo valstybinėje konservatorijoje. Nuo 1977 m. Šiaulių dramos teatro aktorius, 1996–1998 m. – direktorius, nuo 1998 m. Šiaulių dramos teatro vadovas. Sukūrė per 90 vaidmenų teatre ir kine.
Vytautas Mongirdas

Biografija

Kilęs iš Lietuvos bajorų Mongirdų giminės Mišučių šakos. Tėvas Jonas Viktoras Benediktas Mongirdas. Motina Olimpija Šalkauskaitė. Brolis Vladislovas Jonas Mongirdas.
Mokėsi Palangos progimnazijoje ir Liepojos gimnazijoje. Maskvos universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas. Grįžęs į Mišučių dvarą, dalyvavo visuomeninėje veikloje, 1917 m. rugsėjo 18-rugsėjo 22 d. atstovavo Kartenos valsčių lietuvių delegatų suvažiavime Vilniuje, kuris numatė nepriklausomos Lietuvos valstybės sukūrimą, Steigiamojo Seimo sušaukimą bei įkūrė Lietuvos Tarybą. Po suvažiavimo kartu su Kretingos valsčiaus delegatu Vladu Grudzinsku 1917 m. lapkričio mėnesį Kretingos pranciškonų vienuolyno salėje sušaukė Kretingos apskrities visuomenės atstovų susirinkimą, kuriame aiškino suvažiavimo priimtus nutarimus dėl valstybės atkūrimo, Steigiamojo Seimo, konstitucijos, santykių su kitomis valstybėmis, akcentavo nutarimų reikšmę Lietuvos ateičiai, gynė prezidentinės respublikos idėją. Lietuvos Laikinosios vyriausybės įsakymu 1918 m. gruodžio 9 d. paskirtas Kretingos, Sedos ir Vėžaičių apskričių taikos teisėju.
1919 m. paveldėjo Mišučių dvarą, kuriame ūkininkavo, vertėsi advokato praktika, dalyvavo Kretingos apskrities visuomeniniame gyvenime.
Vedė Kretingos notaro Jono Kentros dukrą Sofiją. Vaikų neturėjo.
1941 m. birželio 14 d. su žmona ir uošviu suimtas Lukauskių dvare prie Budrių kaimo. Išvežtas į Rešotų lagerį, Nižnij Ingašo r., Krasnojarsko kraštas, o žmona ištremta į Kortkeroso rajoną, Komija. SSRS vidaus reikalų liaudies komisariato Ypatingojo pasitarimo 1943 m. sausio 2 d. nuteistas 5 metams lagerio. Mirė išsekintas bado ir ligų.
MINIMUM

MINIMUM – Vilniaus universiteto dramos trupė. Vadovas - režisierius Rimantas Venckus. Trupė sukurta kaip alternatyva tuometiniam VU teatro kolektyvui „Kiemo teatras“. Pasak R. Venckaus, tuo metu reikėję kitokio teatro – kamerinio, psichologiškai niuansuoto, orientuoto daugiau į turinį nei į formą, sudarančio sąlygas atskleisti jaunųjų aktorių galimybes ir atsiskleisti jų asmenybėms.
2006 m. „MINIMUM“ ir „Kiemo teatras“ susijungė į vieną VU teatrą. Jo trupės - MINIMUM (rež. R. Venckus) ir „Kinetinė“ (judesio) trupė (rež. A. Pulkauninkas).
VU teatras įsikūręs senoviniame rūsyje, VU Filologijos fakultete. Teatre spektaklį gali žiūrėti apie 50 žiūrovų. Dėl savo mažos erdvės teatras buvo pavadintas „MINIMUM“. Kameriniame rūsyje aktorių plastinės išraiškos (judesio) galimybės yra minimalios. Taip pat minimalus ir scenografijos poreikis – pats interjeras atstoja scenografiją.
Nuo 2006 m. trupė vaidina ne tik rūsyje, bet ir didžiojoje VU Teatro salėje. Pasak R. Veckaus, išeinant ir į didesnes erdves, padėtis truputį keičiasi, bet išlieka gyvuoti dar vienas trupės pavadinimą pateisinantis principas – režisieriaus nuostata, kad aktorius yra tas didysis „MINIMUM'as“, be kurio teatras negali egzistuoti. R. Venckaus nuomone, be visko teatre galima apsieiti, išskyrus aktorių. „Jei bus nors vienas aktorius - be dekoracijų, be muzikos, be apšvietimo - bus ir teatras, bent jau minimalus”.
MINIMUM nuolat reprezentuoja Vilniaus universitetą. Dramos trupė yra vaidinusi Londone, Paryžiuje, Insbruke, dalyvavo tarptautiniuose universitetų teatrų festivaliuose Puebloje (Meksika), Mursijoje, Alikantėje (Ispanija), Lione, Bezansone (Prancūzija), Lježe (Belgija), Potsdame, Erfurte, Rudolštate, Paderborne (Vokietija), Zagrebe (Kroatija), Minske (Baltarusija), Florencijoje (Italija). Apie MINIMUM spektaklius rašyta spaudoje, palankių kritikos vertinimų sulaukta ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje (Austrijoje, Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje).
Trupė ir ypač jos vadovas yra vienas iš pagrindinių organizatorių rengiant tarptautinius universitetų teatrų forumus Vilniuje.
Darius Pranckevičius

Biografija

1985–1992 m. studijavo Vilniaus Universiteto Ekonomikos fakultete, gamybos valdymo ir ekonomikos specialybėje. 1992 m. stažavosi Diplomatų mokymo programoje Stenfordo Universitete, Hoover Institute (JAV).
1991–1993 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos Spaudos ir informacijos skyriaus pirmasis sekretorius, Europos integracijos skyriaus pirmasis sekretorius, Ekonominių santykių departamento pirmasis sekretorius.
1993–1997 m. dirbo Lietuvos Respublikos ambasadoje JAV, pirmasis sekretorius (ekonomikai). 1997–2000 m. URM Europos integracijos departamento Ekonominio bendradarbiavimo skyriaus vedėjas. 2000–2004 m. Lietuvos Respublikos ambasados Nyderlandų Karalystėje laikinasis reikalų patikėtinis, 2001–2004 m. – kartu ir nuolatinis atstovas prie cheminio ginklo uždraudimo organizacijos (Haga).
2004 m. URM Informacijos departamento direktorius, 2004–2007 m. LR Vyriausybės Kanceliarijos Užsienio politikos skyriaus vedėjas.
2007–2010 m. Lietuvos Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Turkijoje (2008–2010 m. – kartu nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Irano Islamo Respublikai). Dirbo Briuselyje, buvo ambasadorius ypatingiems pavedimams - Lietuvos nuolatinio atstovo ES pavaduotojas, dirbo ES Politinio saugumo komitete. Vėliau vadovavo Užsienio reikalų ministerijos Politikos planavimo departamentui. 
2017 - 2019 m. buvo Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Kanadoje. Grįžęs iš Kanados iki mirties buvo URM ambasadorius ypatingiems pavedimams. 
Apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi (2004 m.), Leopoldo II-ojo Komandoro kryžius (Belgija, 2005).
Vytautas Kazela

Biografija

V. Kazela mokėsi Suginčių vidurinėje mokykloje, statybos technikume, Vilniaus inžineriniame statybos institute. Dirbo „Tiesos“, „Dienos“ dienraščių, žurnalo „Gimtasis kraštas“ zonos korespondentu. Nuo 1993 m. iki 2000 m. redagavo „Utenos apskrities žinias". Nuo 2000 m. - laikraščio „Utenos diena" ir „Kintavos" leidyklos vyr. redaktorius, nuo 2007 m. – leidyklos „Kamonada“ vyriausiasis redaktorius.
V. Kazelos šeima: žmona Romualda, duktė Aistė, sūnus Evaldas. Gyvena Utenoje.

Politinė veikla

2000 m. pirmą kartą išrinktas į Utenos rajono savivaldybės tarybą. Buvo rajono savivaldybės valdybos narys, Turto valdymo komiteto pirmininkas.
Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) Utenos rajono skyriaus narys. 2000–2003 m. ir nuo 2011 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.

Kūryba

Nuo 1994 m. yra Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Išleido knygų suaugusiesiems ir vaikams, sukūrė dainų tekstų.
Kraujo krioklys

Kraujo krioklys (angl. Blood Falls) – kraujo raudonio įšalęs krioklys, esantis viename iš rytų Antarktidos slėnių, Viktorijos žemėje, Teiloro ledyne. Krioklio spalvą lemia geležies oksido turintis sūrus vanduo. Krioklys garsėja ne vien savo spalva, bet ir čia ekstremaliomis sąlygomis išgyvenančiais gyvais mikroorganizmais. Nedidelė versmė, kuri ir sudaro „kraujo krioklius“, iš poledinio ežero, nepažeisdama jo ekosistemos, išteka įskilimo ledyne dėka.
Krioklį 1911 m. atrado anglų geografas Thomas Griffith Taylor, slėnyje tyrinėjęs ledyną. Pradžioje manyta, kad raudoną spalvą krioklio vandeniui suteikia raudondumbliai. Tačiau tikroji priežastis pasirodė kur kas labiau intriguojanti. Pasirodo, prieš milijoną metų Teiloro ledynas po savimi „palaidojo“ ežerėlį, kuriame veisėsi senovinių bakterijų bendruomenės. Ežerėlis, kaip nustatė mokslininkai, buvo palaidotas po storu ledo sluoksniu ir tikrąja to žodžio prasme įstrigo laike. Negaudamos saulės šviesos ir deguonies, šios bakterijos yra labai specifinės ir anachronistinės. Po ledynu glūdintis ežeras savo ruožtu pasižymi druskingumu ir geležies klodais. Kraujo kriokliai primena, kokiomis ekstremaliomis sąlygomis gali egzistuoti gyvybė.
Dauginčių seniūnija

Dauginčių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos rytinėje dalyje, į rytus nuo Kartenos, abipus kelio Palanga-Šiauliai.
Christos Intzidis

Karjera

Žaidėjas profesionalo karjerą pradėjo Graikijoje. Atstovavo įvairiems klubams Graikijoje, Australijoje.
2019 m. vasarį tapo FK Palanga nariu. Birželio mėn. jo klube nebeliko.
The Pros And Cons Of Hitch Hiking

The Pros And Cons Of Hitch Hiking – solinis britų atlikėjo Roger Waters teminis albumas. Veiksmas vyksta tarp 4:30 ir 5:11 valandos iš ryto. Herojus sapnuoja košmarus apie tranzuotojus, teroristus, šeimos problemas, kol nepabunda, ir įsitikina, kad viskas tvarkoje.
Išleistas: 1984 gegužės 8 d.

Muzikantai

Roger Waters – vokalas, bosinė gitara
Erikas Klaptonas – solinė gitara

Andy Bown – klavišiniai ir dvylikastygė gitara

Ray Cooper – perkusija

Michael Kamen – klavišiniai

Andy Newmark – būgnai

David Sanborn – saksofonas

Madeline Bell, Katie Kissoon, Doreen Chanter – back - vokalas

Raphael Ravenscroft, Kevin Flanagan, Vic Sullivan – pučiamieji

Nacionalinis Filharmoninis Orchestras, dirigentas Michael Kamen
Donatas Lukštaraupis

Donatas Lukštaraupis, Donatovas (1914 m. vasario 2 d. Ryga – 1995 m. balandžio 27 d. Sankt Peterburgas) – lietuvių dainininkas (tenoras), režisierius.

Biografija

Dainuoti mokėsi Rygoje pas V. Šetochiną–Alvarecą. 1935–1936 m. dainavo Rygos keliaujančioje operos trupėje, rusų operetėje. Nuo 1937 m. dainuoti mokėsi Milane. 1939 m. debiutavo Venecijos „La Fenice“ teatre, dainavo su Marija Kanilja, Džiuzepina Zineti, Čezare Taljabue, Toti Dal Monte. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui kurį laiką vaidino Latvijos dailės teatre Rygoje, dainavo Liepojos ir Jelgavos teatruose. 1943 m. nacių išvežtas į Vokietiją dainavo Drezdeno liaudies ir Karaliaučiaus operoje. Iš Karaliaučiaus pabėgo į Kauną, dainavo Kauno didžiajame teatre. 1944–1945 m. Latvijos filharmonijos, 1945–1947 m. Lietuvos operos ir baleto teatras solistas. Vėliau grįžo į Rygą, kurį laiką dainavo Odesos teatre. Nuo 1950 m. gyveno Leningrade, Mažojo operos ir baleto teatro, Leningrado srities filharmonijos solistas, vėliau dainavimo pedagogas. Gastroliavo Lvove, Jerevane, Tbilisyje, Baku, Novosibirske.
Utenos rajono savivaldybė

Savivalda

Atstovaujamoji valdžia – Utenos rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Utenos rajono savivaldybės administracija.
Užumiškiai

Istorija

XX a. pr. žymimas dvaras. 1950–1954 m. – Užumiškių apylinkės centras.
Mickūnų seniūnija

Gamta

Didžiuma seniūnijos yra Neries-Žeimenos žemumoje, tik pietuose paviršius kyla į Medininkų aukštumą. Seniūniją kerta Vilnia su intakais (Taurija, Mukna). Didelę dalį (ypač vakarinę ir šiaurinę) užima Lavoriškių-Nemenčinės miškai. Telkšo keli maži ežerėliai (Akis, Bevardis), sudarytas Mickūnų tvenkinys.