google/wiki40b huggingface dataset:
Kazimieras Kybelis

Kazimieras Kybelis (Kazimieras Kibelis, 1868 m. kovo 15 d. Loma – 1902 m. lapkričio 16 d. Žasliuose) – kunigas, teologijos magistras, lietuvių tautinio atgimimo ugdytojas, lietuviškos spaudos platinimo organizatorius, knygnešys.

Biografija

1884 m. baigė Šiaulių gimnazijos 4 klases. Toliau mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje, o nuo 1887 m. – Peterburgo dvasinėje akademijoje.
1891 m. baigęs akademiją teologijos magistro laipsniu, pradėjo dirbti Vilniaus kunigų seminarijos profesoriumi. Dėl lietuvių tautinės savimonės žadinimo 1893 m. perkeltas klebonu į Inturkės parapiją. 1895 m. perkeltas klebonu į Žaslius, 1898-1902 m. pastatė dabartinę Žaslių bažnyčią.
Kazimierui Kybeliui kunigaujant Žasliuose, klebonija buvo tartum knygnešystės organizavimo štabas. Kazimieras Kybelis rūpinosi lietuviškos spaudos platinimu, organizavo jos gabenimą į parapiją. Įtraukė į šią veiklą vikarą Benediktą Krištaponį ir kone visus bažnyčios tarnus bei šviesiausius parapijos valstiečius. Platindamas lietuvišką spaudą palaikė ryšius su Čiobiškio klebonu Stanislovu Šlamu. Bendradarbiavo su knygnešiu Petru Gudeliu, kuris vykdė jo tiesioginius nurodymus dėl lietuviškos spaudos pargabenimo ir platinimo. Lietuviškų knygų pristatydavo ir kunigas Kazimieras Kazlauskas. Aprūpindavo parapijiečius elementoriais ir kitomis knygomis, duodavo pinigų knygnešei daraktorei M. Virbalaitei knygoms įsigyti. Buvo įskųstas policijai, 1898 m. darytos kratos. Lietuviškos spaudos nesurado, ją slėpdavo parapijai priklausančiose patalpose. Padėjo steigti slaptas mokyklas, rūpinosi daraktoriais, mokėjo jiems atlyginimą. Buvo skundžiamas Vilniaus vyskupui, reikalavo bausti kleboną arba iškelti į kitą parapiją.
Žandarų užverbuotas agentas Pranas Petruševičius savo 1900 m. spalio 19 d. pranešime Vilniaus gubernijos žandarų valdybai rašė, kad Kazimieras Kybelis palaikė ryšius su dvarininku Donatu Malinausku, taip pat Jiezno klebonu Mykolu Masiuliu, Butrimonių klebonu Kazimieru Daukša, Valkininkų klebonu Povilu Kuolu, Dusmenų – Kazimieru Valentinu, Žaslių vikaru Benediktu Krištaponiu. Šie asmenys dalyvaudavo susitikimuose, kuriuos agentas pavadino literatiškais pasikalbėjimais. Susitikimai vykdavo pas Donatą Malinauską arba pas vieną iš kunigų. Šio ratelio nariai lietuviškos spaudos gaudavo iš Stakliškių parapijos knygnešio (pavardė nežinoma) ir iš Suvalkijos knygnešių.

Atmintinos vietos ir paminklai

Kapas ir antkapinis paminklas Žaslių Šv. Jurgio bažnyčios šventoriuje: užrašas paminkle „Per aštuonerius metus, vargdamas su mumis, grąžino mus prie Dievo, grąžino mus prie tėvų mūsų, pastatęs namus Dievo žemiško, laukia mūsų dangiškuose";
Memorialinė lenta – metalinis bareljefas Žaslių Šv. Jurgio bažnyčioje.
2012-2013 FIDE Didžiojo prizo varžybos

2012-13 m. FIDE Didžiojo prizo varžybos (pranc. Grand Prix) buvo atrankos į 2014 m. pasaulio čempionato kandidatų turnyrą dalis.
Susumavus kiekvieno dalyvio geriausių trijų turnyrų balus paaiškėjo, kad nugalėjo Veselinas Topalovas, antras – Šakhrijaras Mamedjarovas.

Turnyrų taisyklės

Per dvejus metus (2012–2013 m.) rengiami šešeri Didžiojo prizo turnyrai. Kiekvieną Didžiojo prizo turnyrą sudaro 12 žaidėjų, kurie žaidžia ratų sistema. Turnyro nugalėtojas gauna 170 balų. Antroje vietoje likęs žaidėjas 140, o trečioje vietoje – 110 balų. Ketvirtą vietą žaidėjas užėmęs gauna 90 balų, penktas – 80 balų ir taip toliau kiekvienas žemesnę vietą užimantis gauna po 10 balų mažiau, kol paskutinę vietą užėmęs žaidėjas gauna 10 balų. Kai du, ar daugiau žaidėjų surenka po lygiai taškų, visi gauna po lygiai balų, kurie apskaičiuojami sudėjus jų užimtų vietų balus ir padalijus juos iš lygiai taškų surinkusių žaidėjų skaičiaus.

Laiko kontrolė

Kiekvienam žaidėjui partijai skiriama laiko: 120 min. pirmiesiems 40 ėjimų, 60 min. – sekantiems 20 ėjimų ir po antros laiko kontrolės 15 min., kur nuo 61 ėjimo pridedama po kiekvieno ėjimo po 30 sek.

2012–2013 metų turnyrai

Per du metus buvo sužaisti 6 turnyrai.
Lietuvos TSR liaudies dailininkas

LTSR liaudies dailininkas – aukščiausio lygmens Lietuvos TSR garbės vardas, kuris būdavo suteikiamas sovietmečiu pasižymėjusiems dailės (tapyba, skulptūra, grafika ir pan.) veikėjams. Sprendimą dėl šio garbės vardo suteikimo priimdavo LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas.
Burao

Istorija

Burao mieste 1991 m. gegužės 18 d. paskelbta Somalilando nepriklausomybė.
Džekas Kaktusas

Turinys

Simpatiška mergina Žavioji Džouns atvyksta į miestą, norėdama pagal tėvo nurodymą, paimti iš banko didelę pinigų sumą. Ją lydėti ir saugoti turi geraširdis kaubojus Gražus Nepažįstamasis, tačiau banko valdytojas, nenorėdamas prarasti ženklaus indėlio, iš kalėjimo ištraukia jo banką mėginusį apiplėšti nusikaltėlį Džeką Kaktusą, kad šis juos apvogtų. Deja, bankininkas net nenujaučia, kad Džekas Kaktusas – nevykėlis, kuriam per visą gyvenimą dar nepavyko nei vienas apiplėšimas...
Vytautas Čėsna (1952)

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus elektronikos technikumą, technikas elektrikas, 1982 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius mechanikas. Kaišiadorių Žemės ūkio mokyklos elektrotechninių disciplinų vyr. mokytojas.
Lietuvos demokratų partijos, 2006 m. Partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Kaišiadorių rajono skyriaus narys. Nuo 2007 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.
Suaugusiųjų švietimo asociacijos narys. Sutuoktinė Loreta, vaikai Šarūnas, Lukas.
Aleksander Dubiński

Biografija

Gimė 1924 m. gegužės 24 d. Trakuose. Po II pasaulinio karo emigravo į Lenkiją. Dirbo Varšuvos universiteto orientalistikos institute. Parašė apie 150 mokslinių straipsnių. Buvo Lenkijos karaimų bendruomenės sekretorius. Mirė 2002 m. rugsėjo 23 d. Varšuvoje, palaidotas Varšuvos karaimų kapinėse.
Cerera (nykštukinė planeta)

Atradimas

1801 m. sausio 1 d. atrado Džuzepė Pjacis (G. Piazzi (1746–1826)) iš Palermo (Sicilija). Atradimo metu jis pamatė į žvaigždę panašų šviesulį, kuris kasnakt pastebimai judėjo danguje. Išaiškėjo, kad jis yra tarp Marso ir Jupiterio. Jis pavadintas Sicilijos globėjos deivės Cereros vardu.
Buėja

Istorija

Buėja įkurta bakverių žemėse. Miestas 1901–1919 m. buvo Vokiečių Kamerūno administraciniu centru, o 1949–1961 m. Pietų Kamerūno sostine.
Mažoji vaistinių augalų enciklopedija

Mažoji vaistinių augalų enciklopedija (Mažoji vaistinių augalų enciklopedija: geriausi gydymo receptai) – žinynas apie vaistinius augalus, išleistas 2001 m.

Apimtis

Puslapių skaičius – 462. Mažoji vaistinių augalų enciklopedija išleista kietais viršeliais, formatas – 10x13.
Joje supažindinama su vaistinių augalų įvairove, cheminėmis medžiagomis, paruošimo bei gydymo būdais, aprašoma homeopatija.

Autorė

Žinyno autorė – Milda Puodžiūnienė. Mažąją vaistinių augalų enciklopediją išleido L. Gončaro individuali įmonė, vėliau – P. G. leidybinė įmonė.
Auksūdžio II piliakalnis

Piliakalnis

Įrengtas aukštumoje. Pailgas pietryčių - šiaurės vakarų kryptimi, apie 98 m ilgio ir iki 79 m pločio, kiek aukštesnis ties šiaurės vakariniu galu. Aikštelė smarkiai deformuota bulviarūsių ir žvyrduobių. Šlaitai nuolaidūs, iki 2 m aukščio, statesni vakarų pusėje. Piliakalnis apaugęs medžiais, o pietrytinis jo galas nukastas.
Igno Jablonskio nuomone I tūkstantmečio I pusėje ant piliakalnio stovėjusi įtvirtinta senovės gyvenvietė, kurios gynybinio pylimo liekanų išliko aikštelės vakariniame pakraštyje. Gyvenvietę apleidus, piliakalnyje ir į šiaurę nuo jo esančioje aukštumoje veikė VII–XII a. kuršių kapinynas, vadinamas Pilale.
Teritorijos plotas – 0,8 ha.
0,3 km į šiaurės vakarus yra kapinynas, vadinamas Leišio kalneliu, 1,5 km į šiaurės rytus – senovės gynybinis įtvirtinimas, vadinamas Kūlių pilale.

Tyrimai

Valstybinės archeologijos komisijos medžiagoje nurodoma, kad apie 1923 m. Pilaitės kalną kasinėjo Vladas Nagevičius, radęs "nedidelius pamatus". Buvo spėjama, kad jie nuo apgriuvusio pagonių aukuro.
1940 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus darbuotojas Pranas Baleniūnas piliakalnio šiaurės vakariniame pakraštyje aptiko degintų kaulų, puodų šukių ir susilydžiusių žalvario dirbinių likučių.
1948 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 2013 m. – Julius Kanarskas.
Vietos gyventojai kalvą vadina Pilale, Pilaite, Pilaitės kalnu, Pilaliu, Pilkalniu, Pilkalnio kalnu, rečiau – Alkos kalnu. Pasakojama, kad pro kalvą einantys žmonės kartais paklysdavę, kad joje naktimis dega žvakelės, kad iš Pilaitės seniau išjodavęs ir pranykdavęs karys, kuris žmonėms nieko blogo nedarydavęs. Taip pat pasakojama, kad ant kalno veikusi pagonių šventykla, kurioje buvo deginamos aukos dievams. Nuo to, esą, kilęs Auksūdžio (vietos, kurioje aukojamos aukos) pavadinimas.
1972 m. piliakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR485).
Rygos lietuvių vidurinė mokykla

Rygos lietuvių vidurinė mokykla (latv. Rīgas Lietuviešu vidusskola) – bendrojo lavinimo švietimo įstaiga, veikianti Rygoje nuo 1991 metų.

Istorija

1991 m. rugsėjo 1 d. Rygos 85-oje vidurinėje mokykloje, kuriai vadovavo Aldona Treija, buvo atidaryta lietuviška klasė, joje mokėsi 9 mokiniai. Juos mokė iš Lietuvos atvykusi mokytoja Edita Murauskaitė.
Augant mokinių skaičiui šios mokyklos bazėje 1995 m. Rygos Dūmos nutarimu įkurta Rygos lietuvių pagrindinė mokykla.
2000 m. mokyklai suteiktas vidurinės mokyklos statusas ir paskirtos buvusio vaikų darželio patalpos Prūšų gatvėje. Per keletą metų pastatas renovuotas ir išplėstas, pastatyta sporto salė, žiemos sodas, 2010 m. šalia esančiame pastate atidarytas Popamokinio ugdymo centras.
Mokykla dirba pagal Latvijos švietimo ir mokslo ministerijos patvirtintus ugdymo planus, kaip tautinių mažumų mokykla. Čia dėstoma lietuvių kalba, etnokultūra, veikia dramos ir šokių kolektyvai, būreliai ir fakultatyvai.
2003 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 2011/2012 mokslo metais mokykloje mokosi 368 mokiniai, dirba 36 mokytojai.
Mokyklą išlaiko steigėjas – Rygos miesto Latgalės rajonas. Dalinę finansinę paramą ir įrangą skiria Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija.
Dekurionas

Dekurionas (lot. decurio, dgs. decuriones) – Romos kavalerijos karininkas, vadovavęs turmai.

Romos respublikos armija

Romos respublikos laikais (300–88 m. pr. m. e.) „polybiškas“ legionas iš piliečių turėdavo ir 300 kavaleristų dalinį, padalintą į 10 turmų po 30 raitelių. Kiekvienai turmai vadovavo 3 dekurionai, kuriuos išsirinkdavo patys turmos nariai. Nors lot. decurio reiškia 'dešimties vadas', manoma, kad turma nebūdavo suskirstyta į tris dešimtukus, o vienas dekurionas būdavo turmos vadas, o kiti du – jo pavaduotojai. Visi dekurionai būdavo Romos raitelių luomo nariai kaip ir daugelis jų pavaldinių.

Romos imperijos armija

Romos principato laikais (30 m. pr. m. e. – 284 m. e. m.) imperinėje Romos armijoje dekurionai irgi vadovavo kavaleristų turmoms, bet jau be pavaduotojų dekurionų. Kaip ir daugelis kitų imperinės armijos kareivių dekurionai buvo daug metų tarnaujantys profesionalai, dažniausiai – savanoriai.
Romos imperiniame legione, turinčiame apie 5500 karių, būdavo 120 kavaleristų dalinys (4 turmos). Kadangi tada paprastai būdavo apie 30 legionų, imperinė legionų kavaleriją sudarydavo tik apie 3600 kavaleristų (nors viso Romos armija turėjo apie 80 tūkstančių kavaleristų). Vienu metu legionuose būdavo apie 120 kavalerijos dekurionų.
Didžioji dalis imperinės kavalerijos būdavo auksiliarijų pulkuose. Auksiliarijų kariuomenė buvo reguliari imperijos kariuomenė, sudaryta iš imperijos pavaldinių, kurie nebuvo Romos piliečiai ir buvo žinomi kaip peregrinai.
Ala (pažodžiui 'sparnas') buvo grynai kavalerijos dalinys, kuriame būdavo 480 kavaleristų (16 turmų su 16 dekurionų). Dviguboji ala (lot. ala milliaria) turėdavo 720 kavaleristų (24 turmos). Imperatoriaus Adriano valdymo laikais buvo apie 90 alų. Be alų auksiliarijų kariuomenėje būdavo dar vienas kavalerijos dalinių tipas raitelių kohorta (cohors equitata) – pėstininkų dalinys su 120 kavaleristų (4 turmos). Dvigubojoje raitelių kohortoje būdavo 240 kavaleristų (8 turmos). Adriano laikais buvo apie 180 raitelių kohortų. Tad auksiliarijų kariuomenėje vienu metu būdavo apie 2500 dekurionų.
Jona Jakiras

Jona Jakiras (rus. Иона Эммануилович Якир, 1896 m. rugpjūčio 28 d. Kišiniovas – 1937 m. birželio 11 d.) – TSRS karinis veikėjas, pirmojo rango armijos vadas.

Biografija

Sūnus Piotras Jakiras. Nuo 1917 m. priklausė bolševikų partijai. Dalyvavo 1917-1922 m. Rusijos pilietiniame kare, 1920 m. – Sovietų Rusijos-Lenkijos kare. 1925-1937 m. Ukrainos karinės apygardos kariuomenės vadas. Nuo 1930 m. TSRS revoliucinės karo tarybos narys. 1935 m. armijos vadas. Per vadinamąjį Didįjį valymą 1937 m. suimtas, apkaltintas valstybės išdavimu, kartu su M. Tuchačevskiu nuteistas ir sušaudytas. 1956 m. reabilituotas.
Antanas Žygavičius

Antanas Žygavičius (g. 1989 m. Vilniuje) – kino režisierius.

Biografija

Antanas Žygavičius baigė kino studijas Londone, prieš tai mokęsis Nacionalinės M. K. Čiurlionio menų mokyklos Dailės skyriuje grafikos specialybės. Lietuvos jaunojo kino arenoje jis buvo pastebėtas dėl puikių filmų, tokių kaip Profesionalas. Antrasis Kraujas, Ligoninė ir Tebūnie Gyvulys.
Su savo įkurta neoficialia, nepriklausoma kino kompanija „Praktika Films“, nuo 2004 metų kuria ir pristato vaidybinius, dokumentinius ir animacinius filmus. Vienas iš jų animacinis „Loading“ tarptautiniame audiovizualinio meno festivalyje „Next Festival“ išrinktas geriausiu 2006 metų lietuvišku filmu, o „Kelyje“ – 2005 m. respublikinio videomeno festivalio „Interpretuoti kiną“ laureatu. 2006 m. birželį sostinės „Skalvijos“ kino centre buvo pristatytas ironiškas veiksmo filmas „Profesionalas. Antrasis kraujas“, sulaukęs teigiamų žiūrovų bei kritikų atsiliepimų, o 2007 m. balandį – pilnametražis dokumentinis filmas „Ligoninė" su vienu garsiausių Lietuvos aktoriu Valentinu Masalskiu.
Pasak kino kritiko Skirmanto Valiulio, Antanas Žygavičius – kūrybingas jaunasis filmų kūrėjas: ir temomis – agresija jaunimo gyvenime, žmogaus metamorfozės, ir kino rūšių ir žanrų įvairove – nuo vaidybinio iki animacinio kino. Jis atitinka naujojo kino, plačiau žiūrint – kino saviraiškos, netgi kitaip žiūrinčių, vertinančių ir organizuojančių kino sąjūdį kino entuziastų siekius ir viltis.
Transpiracija

Transpiracija (lot. transpirare, pranc. transpirer - „prakaituoti“) – vandens garavimas iš augalo dalių, ypač lapų, mažesniais kiekiais iš stiebų, žiedų ir vaisių.

Transpiracijos procesas

Transpiracija vyksta, kai imdamas iš oro fotosintezei reikalingą anglies dvideginį, augalas atveria lapuose esančias žioteles. Transpiracija leidžia sureguliuoti augalo temperatūrą (atvėsina) bei įgalina maistinių medžiagų srautus iš šaknų į pumpurus. Vandeniui garuojant, viršutinėse augalo dalyse mažėja hidrostatinis (vandens) slėgis, taip sukeldamas vandens iš apatinių augalo dalių ir jame ištirpusių medžiagų tekėjimą mediena (ksilema) į viršutines augalo dalis. Vanduo į medieną patenka iš dirvožemio per šaknis (osmozė).

Charakteristika ir matavimas

Transpiracijos greitis priklauso nuo to, ar žiotelės atvertos, ar uždarytos. Atiduodamo vandens kiekis priklauso nuo augalo dydžio, taip pat nuo jį supančios šviesos intensyvumo, temperatūros, drėgmės, vėjo stiprumo ir aprūpinimo vandeniu iš dirvožemio. Kuo didesnis vėjo greitis, aukštesnė temperatūra, oro drėgnumas mažesnis, tuo intensyvesnė transpiracija.
Karštą ir sausą dieną suaugęs medis gali prarasti kelis kubinius metrus vandens. Transpiracijai sunaudojama apie 90 % viso pro šaknis į augalą patenkančio vandens. Transpiracijos koeficientas parodo išgaruojančio vandens masės ir sausos susidariusios biomasės santykį; grūdų kultūrų transpiracijos koeficientas gali būti 200-1000 (t. y. kiekvienam kg susidariusios biomasės tenka 200-1000 kg išgaruojančio vandens).
Transpiracijos greitis matuojamas potometru.

Transpiracija sausuose regionuose

Dykumų augalai ir spygliuočiai turi specialias prisitaikymo strategijas, padedančias sumažinti transpiraciją ir sulaikyti vandenį – sumažintas lapų paviršiaus plotas, įdubusios žiotelės, plaukeliai. Daugumoje kaktusų fotosintezė vyksta sultinguose kamienuose, o ne lapuose. Daug dykumų augalų fotosintezę vykdo specifiškai, kai žiotelės užsidaro dienai, ir atsiveria naktį, kada garavimo greitis mažesnis dėl žemesnės temperatūros.

Reikšmė

Transpiracija yra svarbus hidrologinio ciklo komponentas, o atogrąžų miškuose - vienas iš klimatą reguliuojančių faktorių.
FreeBSD

Istorija

FreeBSD ištakos siekia 1993 metus, kai ji buvo pradėta kurti naudojant operacinės sistemos 386BSD išeities kodus. Vėliau, po įvairių konfliktų dėl autorinių teisių, FreeBSD 2.0 1995 m. buvo išleista 4.4BSD-Lite OS pagrindu. Ši versija pasižymėjo tokiomis naujovėmis kaip lygiagrečių procesų ir virtualios atminties valdymo sistema, portų sistema ir kt. 
1998 m. buvo išleista trečioji FreeBSD OS versija, kurioje buvo įdiegtas naujas vykdomųjų failų formatas (ELF), nauja SCSI tvarkyklė, CD įrašymo įrenginių palaikymas ir daug saugumo bei vartotojo sąsajos pataisymų. Vėlesnėse versijose nuolat atsirasdavo pažangios tinklo paslaugų teikimo technologijos, nuolat taisomos saugumo klaidos.

FreeBSD savybės

Naudojant FreeBSD OS galima realizuoti įvairius tinklo, saugumo ir suderinamumo sprendimus. FreeBSD dažniausiai naudojama interneto arba intraneto serverio darbui valdyti. Ji geba pateikti patikimas tinklo paslaugas esant didelei apkrovai, o efektyvus atminties valdymas ir daugiaprogramis apdorojimas leidžia sparčiai vykdyti daug lygiagrečių procesų. FreeBSD dera su pigia kompiuterine įranga ir tokiu būdu sudaro ekonomišką alternatyvą komercinėms UNIX operacinėms sistemoms. FreeBSD turi platų programinės įrangos pasirinkimą, jos įdiegimo procedūra yra palyginti lengviausia tarp kitų BSD šeimos OS.

Portų sistema

FreeBSD naudoja unikalų metodą programinei įrangai įdiegti, pavadintą FreeBSD portų/paketų sistema. Ši sistema sudaryta iš katalogų hierarchijos, kuriuose yra patalpintos kiekvienai programai specialiai sukurtos bylos Makefile, o programinės įrangos diegimui naudoja make įrankį. Naudojant šį įrankį galima greitai ir patogiai įdiegti, pašalinti arba atnaujinti sistemos programinę įrangą. Portų sistemoje straipsnio rašymo metu yra daugiau negu 19000 įvairių programų ir jų skaičius nuolatos didėja. Kiekvienas portų programinės įrangos paketas turi savo prižiūrėtoją (maintainer), kuris yra atsakingas už porto atnaujinimą, priežiūrą bei klaidų taisymą.
Ostapas Valavičius

Biografija

Brolis – Smolensko vaivada Grigalius Valavičius. Mokėsi, kaip spėjama, Padujos universitete ir Vokietijoje. Apie 1545 m. Vilniaus vaivados sekretorius, nuo 1551 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto maršalka ir raštininkas, 1561–1569 m. Lietuvos dvaro maršalka ir Lietuvos dvaro paiždininkis, 1566–1579 m. Lietuvos pakancleris, 1569–1579 m. Trakų kaštelionas, 1579–1587 m. Vilniaus kaštelionas ir Lietuvos didysis kancleris. Be to, 1565–1586 m. Brastos seniūnas, valdė karališkas valdas: Medininkus, Mogiliovą, Ozeryščius, Kobriną bei Rečycą, išpirko ir laikė Jurbarką, turėjo nemažai privačių valdų Upytėje, Opolėje, Sidroje ir kt.
Su savo daliniu dalyvavo Livonijos kare, kelis kartus vyko pasiuntiniu į Maskvos didžiąją kunigaikštystę, vedė derybas su Ivanu Rūsčiuoju dėl Infliantų. Buvo tarp Lietuvos didikų, pasisakiusių prieš Liublino sąjungą, ilgą laikė delsė pasirašyti unijos aktą. Vienas Valakų reformos rengėjų, vienas iš Lietuvos Statuto autorių. Reikšmingą vaidmenį Lietuvoje atliko per pirmuosius bekaralmečius. Valdovu išrinkus Steponą Batorą, tapo jo šalininku, dalyvavo 1579–1580 m. karinėse kampanijose Livonijoje. Prieštaravo Zigmanto Vazos išrinkimui karaliumi. 1579 m.
Rėmė istoriką Motiejų Strijkovskį. Padėjo Simonui Butrimui, vienam pirmųjų lietuvių medikų, baigti mokslus užsienyje; vėliau rūpinosi jo gerove Lietuvoje. Buvo vienas žymesnių protestantizmo lyderių Lietuvoje. Savo valdose (Upytė, Mileičičiai) fundavo evangelikų bažnyčias, steigė pradines mokyklas valstiečių vaikams. 1583 m. paskelbė Upytės pavieto Naujamiesčio dvaro nuostatus, kuriuose liepta valdiniams, pasibaigus lauko darbams, 8-15 metų sūnus leisti į mokyklą. Tai viena pirmųjų mokyklų valstiečiams Lietuvoje. 1582 m. vasario 25 d. Vilniaus evangelikų reformatų bendruomenei padovanojo sklypą ir namą Bernardinų gatvėje. 1581 m. Vilniuje dovanojo sklypą pamokslininkui Stanislovui Sudrovijui ir pan.

Šeima

Žmona - Teodora, Povilo Ivanovičiaus Sapiegos ir Elenos Alšėniškės duktė. Jos pirmas vyras - rūmų dvariškis Adomas Čyžas.
2010-2011 m. Serie B sezonas

Klubai

Į šį Serie B sezoną buvo paaukštinti šie keturi klubai - Novara Calcio, Delfino Perscara, Calcio Portogruaro Summaga ir A.S. Varese 1910.
Iš Serie A į Serie B 2010-2011 m. sezono čempionatą pažeminti šie klubai - Atalanta B.C., A.C. Siena ir A.S. Livorno Calcio.
Vestvilis

Istorija

XIX a. pab. Vestvilyje apsigyveno lietuvių. 1914 m. jų čia būta ~2200 (daugiau nei pusė visų gyventojų), iš kurių dauguma dirbo anglių kasyklose. Veikė JAV angliakasių profsąjungos lietuvių skyrius, įsteigtas Lietuvių piliečių klubas, kitos draugijos.
Nilo krokodilas

Medžioklė ir mityba

Maistas – žinduoliai (gazelės, buivolai, laukiniai šunys, kartais net liūtai ar žmonės), paukščiai, ropliai, žuvys, dvėsena.
Medžioklės taktika – auką pulti iš pasalų. Medžiodamas krokodilas plūduriuoja seklumoje ir laukia atsigerti ateinančių gyvūnų. Jo galva yra tokios sandaros, kuri leidžia akis, ausis ir šnerves iškišti į paviršių, o likęs kūnas nugrimzta. Kartais krokodilas praryja vieną kitą akmenį, kūno masei padidinti. Aukai pakankami priartėjus, šis žaibiškai ją puola ir stipriai laikydamas nasruose, bando nusitemti į vandenį ir paskandinti.
Dantys visiškai nepritaikyti kąsti ir kramtyti, todėl iš pradžių krokodilas paslepia grobį ir palieka irti. Visada suėda visą gyvūną, nepalieka jokių atliekų. Jo skrandis prisitaikęs skaidyti net sunkiai virškinamas gyvūnų dalis.
Five Islands FC

Istorija

Įkurtas Faiv Ailandso kaime. Žaidžia geltonos spalvos aprangomis.
2019 m. pirmenybėse žinomi kaip Richie Rich Five Islands FC.
Sakalininkas

Sakalininkas - kunigaikščio, karaliaus ar kitokio valdovo dvariškis, vadovaudavęs medžioklėms su sakalais.
Prancūzijos karaliaus dvare nuo 1250 m. egzistavo pareigybė Didysis Prancūzijos sakalininkas.

Rusija

Rusijoje sakalininkai buvo viena iš senovinių dvariškių pareigybių. Dažnai sakalininkas ir medžioklis būdavo tas pats asmuo. Dokumentuose yra užuominų, kad sakalininkai jau egzistavo 1503 m., o 1550 m. jie tiesiogiai minimi istoriniuose šaltiniuose.
Dažnai sakalininkais skirdavo negarsios kilmės žinovus, kurie vėliau iškildavo, neretai tapdavo okolničiais ar net bojarinais. Įkūrus Sakalininko prikazą, jam vadovaudavo sakalininkai.
Paskutinis žinomas sakalininkas buvo Gavrila Grigorjevičius Luškinas. Atrodo, kad po 1606 m. šios pareigybės niekas nebeužėmė.
Haruto Umezawa

Haruto Umezawa (Umezawa Haruto, g. 1966 m. kovo 27 d. Japonijoje) – japoniškų komiksų autorius, Mangaka.
Automobilvežis

Automobilvežis (rus. автовоз, автомобилевоз; angl. car transporter), autovežis – specializuotas automobilis, skirtas pervežti lengvuosius automobilius, automobilines priekabas, motociklus ir panašią ratinę techniką. Paprastai automobilvežį sudaro vilkikas ir speciali priekaba ar puspriekabė.
Kalbininkai rekomenduoja naudoti terminą automobilvežis, o ne autovežis.
Automobilvežiai būna atviri ir dengti (su bortais ir tentais).
Standartinis automobilvežis paprastai numatytas pervežti 7-8 B klasės automobilius (Renault Logan, Chevrolet Lanos), europinėse priekabose gali tilpti iki 9-10 automobilių, skaičius priklauso nuo automobilių gabaritų.
Rusijoje automobilvežiai negali būti didesnių gabaritų kaip 20 m ilgio ir 4 m aukščio, Vokietijoje – 20,75 m ilgio ir 4 m aukščio.
Egzistuoja ir automobiliai, skirti pervežti vieną automobilį. Tačiau šie paprastai skirti pervežti sugedusiems automobiliams iš avarijos ar gedimo vietos.
Automobilvežiais automobilius perveža ne tik vietiniais, bet ir tarptautiniais maršrutais.
Automobilvežių priekabas gamina tokios kompanijos kaip Lohr (Prancūzija), Kassbohrer (Austrija), Rolfo (Italija)) VZTM (Rusija) ir kt.