google/wiki40b huggingface dataset:
Alan Watts

Biografija

Gimė ir ankstyvuosius metus praleido Čislherste, Anglijoje. Nuo 1932 m. iki 1939 m. dirbo Pasauliniame Tikėjimų Kongrese Londone, kur susipažino su įvairiais Vakarų ir Rytų filosofų veikalais. Vėliau persikraustė į Jungtines Valstijas ir 1938 m. Niujorke pradėjo domėtis dzenbudizmu. Siekdamas karjeros, jis lankė Seabury-Western teologijos seminariją Evantsone, Ilinojuje, kur gavo teologijos magistro laipsnį. A. Vatsas tapo vyskupu 1945 m., tačiau 1950 m. paliko tarnystę ir po metų persikraustė į San Franciską, kur dėstė filosofiją ir psichologiją Amerikos Akademijoje. 1956 m. nutraukė dėstytojavimą bei tapo rašytoju ir paskaitininku. Skaitė paskaitas įvairiuose koledžuose, universitetuose (Harvarde, Jeile, Kembridže), medicinos mokyklose, JAV, Kanadoje, Europoje bei Azijoje iki pat mirties. Turėjo 3 žmonas, su jomis susilaukė 7 vaikų.

Pasaulėžiūra

A. Vatso pasaulėžiūrai įtaką padarė Anri Bergsonas, Frydrichas Nyčė, Karlas Gustavas Jungas, Havelokas Elis, Bernardas Šo, Vivekananda, D. T. Suzuki, Helena Blavatskaja ir kt. A. Vatsas aiškino, kad žmonės Vakaruose yra pasimetę, nes ieško paguodos pamalonindami savo ego. A. Vatsas manė, jog vienas svarbiausių dalykų, kuriuos galima išmokti iš Rytų kraštų žmonių patirčių yra jų metodai keisti žmogaus sąmonę. Anot jo, tokiu būdu mes galime suprasti, kad viskas tarpusavyje yra susiję. O būtybės, tarp kurių ir žmogus, kuriuos mes laikome atskirais individais, iš tiesų, yra vieno ir to paties reiškinio pasireiškimas. Jis taip pat manė, jog haliucinogenai (serotoninerginiai psichodelikai, tokie kaip LSD ar psilocibinas) gali būti naudingi siekiant pakeisti sąmonę ir pats teigė, jog eksperimentavo su jais, norėdamas geriau suprasti šiuos klausimus."
Mūsų gamta

„Mūsų gamta“ – Lietuvos mokslinis ir mokslo populiarinimo, gamtos ir krašto pažinimo, gamtos apsaugos, miškininkystės, medžioklės, žūklės ir krašto pažinimo žurnalas, ėjęs 1964–1998 m. Vilniuje.

Žurnalas

Leistas nuo 1964 m. birželio mėn. vietoje žurnalo „Mūsų girios“. Leido Lietuvos gamtos apsaugos draugija, Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugija, Respublikinė ekskursijų ir turizmo taryba, nuo 1990 m. – bendrovė „Mūsų gamta“. Turėjo priedus „Hobby“ (1990–1992 m.), „Medžiotojas ir meškeriotojas“ (nuo 1990 m.). Tiražas 1964 m. – 20 000 egz., 1976 m. – 60 000 egz., 1997 m. – 3000 egz. Nuo 1990 m. leisti atskiri priedai – žurnalai „Hobby“ ir „Medžiotojas ir meškeriotojas“.
Enkomjenda

Enkomjenda (isp. encomienda – pavedimas, globa) – XVI – XVIII a. ispanų kolonijose Amerikoje gyvavusi indėnų išnaudojimo forma, pagrįsta tariamu pasitikėjimu tarp ispanų kolonizatorių ir vietinių gventojų. Enkomjendą sukūrė Ispanijos monarchai, vykstant Amerikos ir Filipinų kolonizacijai; tokiu būdu norėta įtvirtinti ispanų užkariavimus. Galutinai panaikinta XIX a. pradžioje.
Remiantis kai kuriomis viduramžiškomis feodalizmo normomis, konkistadorui būdavo suteikiama teisė „globoti“ nukariautus vietinius gyventojus, sukuriant panašų santykį, koks atsirado tarp Europos senjorų ir vasalų Rekonkistos metu Naujojoje Kastilijoje. Tačiau enkomjenda nebuvo nauja feodalizmo atmaina, kadangi enkomenderui indėnų žemė tiesiogiai nepriklausė, ji vis dar buvo senųjų žemyno gyventojų nuosavybė. Tokią tvarką formaliai saugojo Kastilijos karalystė, nes užkariavimo pradžioje beveik visos naujųjų žemių administravimo teisės atiteko Kastilijos karalienei. Tuo tarpu Karalystė visoms Ispanijos kolonijoms Amerikoje ir Filipinuose bandė primesti savus įstatymus.
Enkomjendą daugiausiai galėjo sudaryti 300 indėnų, nors jose retai tebūdavo pasiektas toks skaičius. Enkomenderai turėjo teisę apmokestinti žmones, esančius jų globoje ir, prireikus, sukviesti juos kolektyviniam darbui, tačiau užkariautojai neturėjo jokios juridinės galios juos valdyti: vietiniai gyventojai nebuvo vergai, teisiškai jie buvo laisvi žmonės. Mainais už nemokamas žemes ir darbo jėgą, monarchija iš enkomjendos valdytojų tikėjosi naujos, stabilios, ir svarbiausia, katalikiškos visuomenės. Indėnai labai pasitikėjo naujakurių sąžiningumu, todėl paspartindami sistemos veiklą, greitai tapo ispanų priespaudos ir išnaudojimo aukomis. Tariamas krikščionybės platinimas ir stabilios visuomenės kūrimas tapo tos priespaudos įrankiais.
Kastilijos karalystė 1493 m. gegužę įtvirtino enkomjendos sistemą Espanjoloje (Haitis), tačiau ten ji įgavo dar žiauresnį mastą ir nepasitvirtino.
Amerikinis liūtas

Išvaizda

Amerikiniai liūtai kaip porūšis susiformavo Šiaurės Amerikoje ir Didžiųjų Amerikos mainų metu kolonizavo dalį Pietų Amerikos.
Amerikinių liūtų kūno ilgis, manoma, siekė 3-3,7 m. Tad amerikiniai liūtai buvo didesni negu išnykę fosiliniai liūtai (Panthera leo fossilis) ir dabartiniai amūriniai tigrai, bet mažesni negu stambiausi jų konkurentai trumpasnukiai lokiai Arctodus simus, kurie buvo stambiausi tų laikų sausumos plėšrūnai.
Amerikiniai liūtai buvo ilgesni už bet kuriuos visų laikų katinius žinduolius. Tačiau kardadantė katė Smilodon populator buvo masyvesnė. Todėl amerikiniai liūtai laikomi ilgiausiomis visų laikų katėmis, o katės Smilodon populator – sunkiausiomis.
Maždaug šimto amerikinių liūtų liekanos buvo aptiktos La Brėjos degutduobėse (Los Andželas), todėl jų kūno sandara gerai žinoma. Sandara ir dantimis amerikiniai liūtai labai panašūs į šiuolaikinius Afrikos liūtus, bet buvo gerokai didesni.

Aplinka

Dalis amerikinio liūto arealo buvo šalto klimato kraštai. Gali būti, kad jie naudojo urvus bei plyšius uolose kaip priedangas nuo šaltų orų, o guolius išklodavo žole ar laipais, kaip kad daro amūriniai tigrai, kurie irgi gyvena šalto klimato sąlygomis.
La Brėjos degutduobėse amerikinių liūtų yra mažiau, negu kitų plėšrūnų – kardadančių kačių Smilodon fatalis ar vilkų Canis dirus. Teigiama, kad tai rodo jų gebėjimą išvengti pavojų arba kad jie rečiau medžiodavo į spąstus papuolusius gyvūnus. Manoma, kad amerikiniai liūtai medžiodavo elnius, arklius (dabar išnykusius), bizonus, mamutus ir kitus stambius žolėdžius.
Amerikinių liūtų išnykimas gali būti susijęs su holoceno išmirimu, kurio metu išnyko dauguma megafaunos rūšių. Amerikinių liūtų kaulų randa tarp paleolito indėnų stovyklų šiukšlių, tad gali būti, kad žmonių medžioklė prisidėjo prie šių liūtų išnykimo.
Vienybė (Niujorkas)

Istorija

Buvo įsteigtas vietoje savaitraščio „Vienybė lietuvninkų“. Iš 16 psl. du spausdinti anglų kalba. Bendradarbiavo Stasys Vainoras.
Vilhelmas Haase

Biografija

Gimė tremtinių šeimoje, 1956 m. tėvai su dviem mažamečiais vaikais sugrįžo į Lietuvą, gyveno Jurbarke, vėliau Šakių rajone, Gelgaudiškyje. 1974 m. baigė Gelgaudiškio vidurinę mokyklą, 1980 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo inžinieriaus hidrotechniko specialybę.
1979 m. Šakių melioracijos ir statybos montavimo valdybos technikas, 1980 m. meistras, 1982 m. meistras darbų kokybei kontroliuoti, 1985 m. Šakių melioracijos ir eksploatavimo valdybos Projektavimo skyriaus viršininkas. 1988 m. Šakių automobilių kelių valdybos inžinierius, 1989 m. darbų vykdytojas, 1992 m. Šakių apylinkės Agrarinės reformos tarnybos žemėtvarkininkas. 1994 m. atkūrus Valstybinę melioracijos tarnybą sugrįžo į ją vyriausiuoju specialistu, 1999 m. Žemės ūkio skyriaus vedėjo pavaduotojas melioracijai, 2001 m. Žemės ūkio skyriaus vedėjo pavaduotojas, 2002 m. Šakių rajono savivaldybės administracijos Žemės ūkio skyriaus vyriausiasis specialistas.
Tėvynės sąjungos Šakių rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas, LPKTS Šakių skyriaus pirmininkas.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2004 m., 2007 m. (atsisakė mandato) ir nuo 2011 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjungos Šakių grupės vadovas, Šakių evangelikų liuteronų bendruomenės tarybos pirmininko pavaduotojas. Sutuoktinė Irena Haase, vaikai Medeina, Hermann.
Liubonis

Istorija

Pirmą kartą paminėta 1316 m. kaip nedidelė gyvenvietė.
Į šiaurės vakarus nuo Liubonio įsikūręs Žabikovas. 1943–1945 m. veikė kaip nacių koncentracijos stovykla. Dabar muziejus. Liuboniui suteikus miesto teisės, Žabikovas tapo miesto dalimi.
Liubonis įkurtas 1954 m. rugsėjo 29 d. Miesto teisės suteiktos tų pačių metų liepos 13 d.
Puerto Madrinas

Istorija

Miestas įkurtas 1865 m. liepos 28 d., kai pradėjo kurtis apie 150 velsiečių bendruomenė. Miestas pavadintas žemvaldžio, organizavusio kolonijų kūrimą Patagonijoje, sero Lavo Džonso Perio (Love Jones – Parry) garbei, kurio dvaras Velse vadinosi Madryn. Miestas pradėjo augti nutiesus geležinkelį į Trelju.

Susisiekimas

Miestas yra 1400 km į pietus nuo Buenos Airių. Prie Buenos Airių–Ušuajos plento. Jūrų uostas.

Ekonomika

Puerto Madrinas – vienintelis šalyje aliuminio gavybos ir metalurgijos centras. Aliuminio pramonę kontroliuoja firma ALUAR (Aluminio Argentino). Taip pat žvejyba ir žuvies perdirbimas.

Lankytinos vietos

Apie 100 km į šiaurės rytus nuo miesto yra į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą įtrauktas Valdeso pusiasalio gamtos rezervatas. Apie 90 km į pietryčius yra Nimfų kyšulys (Puento Nimfas), kur galima stebėti milžiniškas vandenyno bangas, skardžius. Ten yra jūrų dramblių gulyklos. Naujojoje įlankoje kultivuojamas povandeninis turizmas. Mineralinių vandenų versmės. Ekskursijos stebėti banginius, delfinus, pingvinus, jūrų dramblius.
Vytis (savaitraštis)

Istorija

1991 m. ėjo kaip žurnalo „Vytis“ priedas. Įsteigė ir leido Lietuvos tautinis olimpinis komitetas su paantrašte „Sportas. Pasaulis. Žmogus.“ Tiražas 1990 m. – 15 000 egz., 1991 m. – 13 000 egz.
Redaktorė Roma Grinbergienė-Griniūtė.
Roland Ratzenberger

Karjera

Rolandas Ratzenbergeris gimė Zalcburge, Austrijoje. 1986 m. laimėjo prestižinį Formula Ford festivalį, kuris vyko Brands Hatch trasoje. Vėliau dalyvavo Europos Formulė 3 lenktynėse, bei sėkmingai pasirodė Japonijos Formulė 3000 lenktynių serijoje.

Formulės 1 karjera

1994 m. buvo pakviestas atstovauti Simtek komandą Formulės 1 lenktynėse. Pirmosiose Brazilijos Grand Prix nepavyko praeiti kvalifikacinio važiavimo atrankos. Sekančiame etape, kuris vyko Japonijoje (Ramiojo vandenyno Grand Prix, Tanaka International trasa finišavo 11-as.
Trečiame etape, kuris vyko Imolos trasoje (San Marino GP), kvalifikacijos metu, važiuodamas 300 km/h greičiu, nesuvaldęs bolido, kaktomuša trenkėsi į Gilles Villeneuve vardu pavadintą betoninę apsauginę sienelę. Žuvo vietoje. Rolandas Ratzenbergeris buvo pirmas pilotas žuvęs po 1986 m. Elio de Angelis žūties.
Pastaba: Tą patį San Marino GP savaitgalį (vad. Juoduoju savaitgaliu) be Rolando Ratzenbergerio lenktynių metų žuvo brazilų pilotas Ayrtonas Senna. Per treniruotę (penktadienį) avarijos metu sunkiai susižalojo ir brazilas Rubensas Barrichello.
Dominykas Kulakovskis

Dominykas Kulakovskis (1791 m. prie Valkavisko – 1847 m. kovo 18 d. Vilnius) – Lietuvos architektas.

Biografija

1818–1820 m. Vilniaus universitete studijuota fizika, matematika, kalbos, architektūra, dailė. Nuo 1821 m. Vilniaus universiteto architekto K. Podčašinskio padėjėjas, nuo 1828 m. – Balstogės apygardos architektas. 1843 m. paskirtas Kauno gubernijos statybos ir kelių komisijos architektu, bet dėl ligos tarnybos atsisakė.

Kūryba

Dekoravo Vilniaus universiteto Mineralogijos muziejaus salę (1820 m.), parengė Perkūno namų Kaune (1823 m.), Babruisko, Kražių, Joniškėlio mokyklų atnaujinimo projektus, prisidėjo prie Šv. Jonų bažnyčios Vilniuje atnaujinimo (1824 m.). Sukūrė piešinių architektūrine tematika.
Karolis Stanislovas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos – Nesvyžiaus linijos, tėvas Mykolas Kazimieras Radvila, motina Kotryna Sobieskytė Radvilienė. Brolis Jurgis Juozapas Radvila.

Šeima

Žmona Ona Kotryna Sanguškaitė (Anna Katarzyna Sanguszko), sūnūs Mykolas Kristupas Radvila, Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė, Jeronimas Florijonas Radvila, dukterys Kotryna Barbora Radvilaitė (1693–1730, vyras Janas Klemensas Branickis), Konstancija Pranciška Radvilaitė (m. 1796 m., vyras Jonas Frederikas Sapiega), Teklė Rožė Radvilaitė (1709–1747 m., vyrai: Jokūbas Henrikas Flemingas, Mykolas Servacijus Višnioveckis, Mykolas Antanas Sapiega), Karolina Teresė Radvilaitė (1707–1767 m., vyrai: Kazimieras Leonas Sapiega, Juozapas Aleksandras Jablonovskis). Ona Aleksandra, Albertas Stanislovas, Kristina Elena, Liudvikas Dominikas ir Stanislovas Jurgis mirė maži.

Valstybės tarnyba

1685 m. LDK stalininkas, 1686 m. Lietuvos didysis žirgininkas, 1690 m. Lietuvos pakancleris, nuo 1698 m. Lietuvos didysis kancleris.
Išdidus teisės saugotojas, gabus taikytojas ir derybininkas, sugebėjęs sutaikyti Lietuvos didikų šeimas. Šiaurės karo metu palaikė Augustą II Stiprųjį.
Šaukšteliškiai (Luokesa)

Istorija

1683 m. kaimas minimas Molėtų santuokų metrikų knygoje. Šaukšteliškių bajorkaimis XVIII a. pabaigoje priklausė Raumianskiams.
Saulius Lukošiūnas

Biografija

1985 m. Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos filiale baigė teatro režisūrą, pedagogiką.
Druskininkų „Atgimimo“ vidurinės mokyklos vyr. mokytojas.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2002 m. Liberaldemokratų partijos narys. 2000–2003 m. ir 2006–2007 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.  Jaunimo tarybos pirmininkas.
Sutuoktinė Lijana, vaikai Rimgailė, Justina, Dominykas.
Daniel Craig

Daniel Wroughton Craig (g. 1968 m. kovo 2 d.) – anglų aktorius, geriausiai žinomas dėl slapto agento Džeimso Bondo vaidmens oficialioje serijoje iš EON Productions.
Jis yra šeštas aktorius suvaidinęs Džeimso Bondo filmuose. Jo debiutas ekranuose įvyko 2006 lapkričio 14 .
Keturis kartus tą naktį

Turinys

Tiną, vaikštinėjančią parke su šunimi, užkalbina sportinį automobile vairuojantsi Džianis. Vakare jis apsilanko jos namuose ir jiedu važiuoja į klubą pašokti. Mergina gerai išauklėta ir nelinkusi į trumpalaikius santykius, tačiau namo grįžta suplėšyta suknele.
Tai, kas įvyko tą naktį, savo skirtingas versijas pateikia Tina, Džianis ir šio namų durininkas.
Juozas Kaukas

Juozas Kaukas (1863 m. Penkvalakiuose, Paežerių valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 1895 m. liepos 27 d. Berne, Šveicarijoje, palaidotas Seinuose) – gydytojas, varpininkas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija

1888 m. su kitais įsteigė Varšuvos lietuvių studentų draugiją „Lietuva“. Buvo vienas tų, kurie lietuvybėn palenkė Vincą Kudirką. Dalyvavo 1888 m. Marijampolėje vykusiame varpininkų I suvažiavime. Prisidėjo prie mėnraščio „Varpas“ įkūrimo. 1889 m. baigė Varšuvos universitetą. 1889–1891 m. dirbo gydytoju Lazdijuose, organizavo draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimą apylinkėse, pats ją platino. Savo pinigais rėmė „Varpo“ ir „Ūkininko“ leidimą, juose, bendradarbiavo. 1891 m. persikėlė į Seinus, ten lietuviška spauda aprūpindavo kunigų seminarijos klierikus. Susirgęs plaučių tuberkulioze išvyko gydytis į Šveicariją.
Ryliškių pagrindinė mokykla

Istorija

2008 m. rugsėjo 1 d. Ryliškių pagrindinė mokykla prijungta prie Alytaus rajono Makniūnų pagrindinės mokyklos, tapo Makniūnų pagrindinės mokyklos Ryliškių pradinio ugdymo skyriumi. 2008 m. spalio 31 d. mokykla uždaryta.
Skudutiškio koplyčia

Istorija

Legenda byloja, kad maro metais, XVIII a. pradžioje, Skudutiškio apylinkėse buvo pasirodžiusi Švč. Marija ir daugeliui padėjusi išsigelbėti nuo mirties. Senoliai sakydavo, kad Skudutiškis yra šventa vieta, kurioje buvo Marija, mena gyvas šio krašto pamaldumo tradicijas. Stebuklingu laikytas šalia trykštantis šaltinis ir aplinkui gulintys akmenys su keistais ženklais. Viename iš jų žmonės įžvelgdavo panašias į žmogaus pėdas, sakydavo, kad tai – Jėzaus Motinos Marijos pėdsakai. Tikintieji semdavosi šaltinio vandenį, juo apsiplaudavo, atsigerdavo, pildavosi į butelius, taip pat pasiimdavo samanų nuo akmenų ir jas vyniodavo į nosinę.
Atgimimo metais, apie 1990 m., šioje vietoje tremtinių iniciatyva buvo pastatyta Švč. Marijos skulptūra (panaši jų pastatyta ir Janonių koplyčioje). Idėją apsaugoti atvirame lauke stovinčią Skudutiškio Švč. Mariją ir virš jos įrengti koplytėlę kilo Skudutiškio gyventojai kultūros darbuotojai Ritai Varatinskienei (g. 1958 m.). Tam pritarė ir tuometis Skudutiškio parapijos klebonas Pranciškus Venckus (1933–2014). Surinkus aukas ir su visokeriopa parapijiečių pagalba buvo pastatyta koplytėlė. Daugelio kryžių ir altorių meistrai uteniškiai Algimantas ir Gediminas Juškos padarė koplytėlės statinio projektą ir kartu su vietos gyventojais atliko statybos darbus. 1997 m. gegužės mėn. vykusių Šv. Trejybės atlaidų metu koplytėlę pašventino Kaišiadorių vyskupijos generalvikaras prelatas Jonas Jonys (1912–2005). Pradžioje šventovės stogas buvo dengtas raudonomis čerpėmis, bet vėlesnio remonto metu jos pakeistos lengvesne danga.
Kol nebuvo koplytėlės, slėnis, kuriame susikerta Skudutė ir dar vienas mažas upeliukas, buvo vadinamas „Skudutiškio alka“, laikyta pagoniška šventviete. Pastačius koplytėlę ji įgijo ir krikščionišką reikšmę. Tais pačiais 1997 m. viena šiaulietė susapnavusi Švč. Mergelės Marijos prašymą ir šventvietės slėnyje aplink koplytėlę pastatė septynias stoteles, kuriose žmonės gali prašyti šventų dalykų: santarvės šeimoje, meilės, sveikatos. Įvykusį tikinčiosios regėjimą skelbia šalia koplyčios pastatyta informacinė lenta.
Vladas Mozūriūnas

Biografija

Mokydamasis gimnazijoje Kaune 1938 m. įstojo į LKJS. 1940–1941 m. dirbo žurnale „Pionierius“, 1942–1944 m. fronto laikraščio „Už Tarybų Lietuvą“ redakcijoje.
1945–1948 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“, 1948–1954 m. žurnalo „Švyturys“, 1958–1964 m. žurnalo „Pergalė“ redaktorius. 1956 m. Maskvoje baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK ir M. Gorkio pasaulinės literatūros instituto Aukštuosius literatūros kursus.  Palaidotas senosiose Rasų kapinėse.

Kūryba

Pirmajame eilėraščių rinkinyje „Žemės sauja“ romantiškais fronto aplinkos vaizdais atskleidžiama kareivio pasaulėjauta. Vėlesniuose eilėraščių rinkiniuose vyrauja sovietinių tautų draugystės, imperialistų smerkimo, partijos šlovinimo temos. Poezijos rinkinyje „Vilniaus etiudai“ derinant epiką ir lyriką kalbama apie Vilniaus ir Lietuvos istoriją, žmogaus laikinumą.
Parašė scenarijų kino filmui „Žingsniai naktį“ (1962 m., rež. Raimondas Vabalas), scenarijus dokumentinėms kino apybraižoms „Neringa“ (1957 m.), „Nemuno žiotyse“ (1958 m.). Jo eilėraščių išversta į rusų kalbą.
Jonas Balys

Biografija

1924 m. baigė Kupiškio progimnaziją, 1928 m. Panevėžio mokytojų seminariją. Mokytojų Petro Būtėno ir Jurgio Elisono paskatintas susidomėjo liaudies buitimi ir kultūra, seminarijoje vadovavo Tautotyros žinių ir senienų rinkimo draugijai.
1928 m. įstojo į Lietuvos universitetą, studijavo istoriją, etnologiją ir folklorą. Dalyvavo Tautinio jaunimo sąjungos „Jaunoji Lietuva“ veikloje, 1929–1930 m. redagavo leidinį „Jaunoji Lietuva“. Vėliau tęsė studijas Graco universitete. 1933 m. baigė Vienos universitetą, už darbą „Der Schamanismus in Malakka und Indonesien“ gavo filosofijos daktaro laipsnį.
Metus stažavosi Suomijoje. Remdamasis A. Aarnės pasakojamosios tautosakos klasifikavimo principais, susistemino per 3 tūkstančius pasakų. Tuo pat metu parengė lyginamąją tautosakos studiją „Griaustinis ir velnias Baltoskandijos kraštų tautosakoje“ ir ją Vytauto Didžiojo universitete (VDU) apgynė kaip habilitacinį darbą, istorijos daktaras. 
1934–1935 m. dėstė VDU, Etikos katedros vyresnysis asistentas. 1935–1944 m. Lietuvių tautosakos archyvo vedėjas, įkūrė ir redagavo testinį leidinį „Tautosakos darbai“. 1942–1943 m. dėstė Vilniaus universitete, Tautotyros katedros vedėjas. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją Freiburge dirbo Vokiečių liaudies dainų archyve, 1946–1948 m. dėstė Pabaltijo universitete Hamburge.
1948 m. persikėlė į JAV, iki 1952 m. dirbo Indianos universiteto instruktoriumi, 1952–1954 m. Šiaurės Amerikos Arktikos instituto mokslinis bendradarbis. 1956–1981 m. dirbo Kongreso bibliotekoje Vašingtone. 1951–1958 m. redagavo leidinį „Lietuvių tautosakos lobynas“, 1966 m. „Lituanistikos darbai“. 1970–1976 m. ir 1979–1980 m. tautininkų žurnalo „Naujoji viltis“ redaktorius.  1979–1981 m. VLIK’o vicepirmininkas informacijos ir spaudos reikalams.

Mokslinė veikla

Lyginamuoju istoriniu metodu tyrinėjo tautosakos siužetus, jų geografinį paplitimą. Susistemino apie 16 tūkstančių autentiškų spausdintų ir Lietuvių mokslo draugijos fonduose bei Lietuvių tautosakos archyve saugomų rankraštinių lietuvių pasakų bei sakmių variantų. Sudarė tautosakos katalogų, parašė tautosakos studijų, parengė tautosakos rinkinių.
Nuo 1951 m. redagavo tęstinį leidinį „Lietuvių tautosakos lobynas“. 1964–1967 m. vadovavo Lituanistikos institutui, įkūrė tęstinį leidinį „Lituanistikos darbai“. Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, periodinėje spaudoje. Aktyviai reiškėsi lietuvių išeivijos visuomeninėje ir kultūrinėje veikloje. 1979–1981 m. VLIK vicepirmininkas.
Juozas Siparis

Juozas Siparis (1894 m. vasario 26 d. Kusiuose, Šilalės raj. – 1970 m. balandžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos dramos aktorius.
Nijolė Janulaitienė

Biografija

1963 m. baigė Vilkaviškio S. Nėries vidurinę mokyklą, 1970 m. Vilniaus pedagoginį institutą įgijusi lietuvių kalbos ir literatūros mokytojos kvalifikaciją. Dirbo mokytoja, direktoriaus  pavaduotoja Vilkaviškio ir Marijampolės raj. mokyklose. 1976–1987 m. ėjo mokyklų inspektorės, metodinio kabineto vedėjos pareigas Marijampolės ir Kauno raj., Kauno m. švietimo skyriuose. 1987 m. jai buvo suteiktas Lietuvos švietimo pirmūno vardas. 1986–1989 m. mokėsi Vilniaus universiteto aspirantūroje, ją baigusi apgynė disertaciją „Pedagoginis apleistumas ir jo įveikimas sąveikaujant mokyklai, šeimai, visuomenei“. 1988–1995 m. dirbo Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto, Lietuvos mokytojų kvalifikacijos instituto dėstytoja, 1992 m. jai suteiktas pedagoginis docento vardas. 1996 m. pradėjo dirbti Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos Gynybos štabo Ryšių su visuomene skyriaus viršininko pavaduotoja, vėliau Lietuvos Respublikos kariuomenės vado referente, užsivilko kario uniformą. 2000 m. buvo perkelta į Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademiją, čia dėstė edukologiją, kultūros istoriją, protokolą ir etiketą, dirbo eksperte LKA Atrankos centre,  Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos muziejuje. Stažavosi Austrijos, Vokietijos, Danijos, Norvegijos, Lenkijos, Kanados bendrojo lavinimo ir aukštosiose mokyklose.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: karinės pedagogikos (edukologijos) teorija ir raida, pilietinis patriotinis ugdymas Lietuvos kariuomenėje, būsimųjų karininkų atrankos į LKA sistemos tobulinimo, jų kultūrinio akiračio plėtotės problemos. Ji viena pirmųjų krašto apsaugos edukologų, parengusių šios srities mokomąją knygą kariūnams „Karinės pedagogikos įvadas“ (2003 m.). Paskelbusi per 120 mokslo, mokslo populiarinimo ir publicistikos straipsnių Lietuvoje ir užsienyje. Yra mokslo žurnalo General and Professional Education (Lenkija) redakcinės kolegijos narė, Lietuvos krašto apsaugos mokslinių leidinių autorė, redaktorė ir recenzentė. Noriai dalyvauja Baltijos (BPIA) ir Pasaulio pedagogikos istorikų asociacijos (PPIA) veikloje.
Bogatyr

Bogatyr – obelų veislė. 1927 m. Mičiurinske veislę išvedė S. Černenka, sukryžminęs paprastąjį antaninį su Landsbergo renetu. Nuo 1956 m. veislė buvo tiriama Vytėnuose, o nuo 1970 m. iki šiol platinama visoje Lietuvos teritorijoje.
Vaismedžiai aukšti, stori, vidutiniškai išsišakoję, su ilgomis šakomis. Žiemas ištveria vidutiniškai arba gerai. Iš dalies savidulkiai. Obuoliai ant šakų laikosi stipriai. Dera kasmet. Vainikas rutuliškas, kartais išsidraikęs, vidutinio tankumo. Derėti pradeda anksti, jauni medžiai dera gausiai ir kasmet. Vaisiai skanūs švieži, tinka ir perdirbti, tačiau desertui per stambūs.
Vaisiai skinami rugsėjo pabaigoje ar spalio pradžioje. Gerai išsilaiko iki kovo mėnesio. Jie gražūs, jaunų obelų stambūs, gana atsparūs rauplėms ir rudajam puviniui, skanūs, saldžiarūgščiai.
Obuoliai plokščiai apvalūs, kartais plačiai kūgiški. Odelė vidutinio storumo, kvapni, žalsvai geltona arba su šviesiu raudoniu.
Dov Shilansky

Biografija

Gimė 1924 m. kovo 21 d. Šiauliuose. Išgyvenęs Holokaustą Romoje prisijungė prie sukarinto sionistų judėjimo Irgun. 1948 m. išvyko į Izraelį, kur 1948-1954 m. dalyvavo Izraelio nepriklausomybės kare. 1967 m. dalyvavo Šešių dienų kare ir Jom Kipuro kare. Nuo 1970 m. iki 1989 m. dirbo naujų karininkų mokytoju. 1977 m. išrinktas į Knesetą, 1981 m. perrinktas, 1988-1992 m. buvo Kneseto pirmininkas. 1993 m. kandidatavo į Izraelio prezidentus, bet pralaimėjo Ezer Weizman. Mirė 2010 m. gruodžio 9 d. Tel Avive.