google/wiki40b huggingface dataset:
Mykolas Jonas Henrikas Giedraitis

Giminė

Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės. Tėvas Tadas Giedraitis (1890 m. sausio 7 d. – 1941 m. birželio 26 d.), motina (vedė 1919 m. rugsėjo 10 d. Vilniuje) – Anna Dunin-Šostakovska (1894 m. balandžio 29 d. – 1976 m. gegužės 2 d.), seserys Ana Marija Kazimiera (g. 1920 m.) ir Teresė Liudvika (1922 m. Vilnius – 1973 m. Solsberis, Rodezija). 1958 m. liepos 26 d. Londone vedė Rosemary Virginia Anna Cumpston, vaikai Michal Graham Dowmont Giedroyć(g. 1959 m.), Anna Catherine Astrid Louise Parham (g. 1960 m.), Mary Rose Helen Bowyer-Smyth (g. 1963 m.), Melanie Clare Sophie (g. 1968 m.).

Biografija

1940 m. iš Baltarusijos buvo ištremtas į Vakarų Sibirą. 1942 m. su lenkų V. Anderso armija evakavosi į Iraną, iš ten persikėlė gyventi į Didžiąją Britaniją. 1951 m. Londono universitete baigė matematikos krypties aeronautiką.
1951–1965 m. dirbo Didžiosios Britanijos ir Tolimųjų Rytų aviacijos įmonėse, 1966–1977 m. – įvairių šalių vyriausybių konsultantas, padėjo diegti modernias technologijas. 1967–1989 m. kelių pramonės bendrovių direktorius Anglijoje, Vokietijoje ir Ispanijoje.
Istoriją studijuoti pradėjo 1966 m. savarankiškai. Nepriklausomas mokslininkas, nuo 1989 m. Oksfordo universiteto humanitarinių mokslų garbės magistras. Tyrinėja Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės viduriniųjų amžių, kunigaikščių Giedraičių giminės istoriją. Nuo 1993 m. finansuoja ir koordinuoja lėšų rinkimą projektams Lietuvoje – buvusiai Videniškių atgailos kanauninkų vienuolyno infulato rezidencijai, parapinei bažnyčiai restauruoti, Baltadvario piliavietės ir dvarvietės archeologiniams tyrimams. 1999 m. finansiškai parėmė Merkelio Giedraičio ir Mikalojaus Daukšos paminklo Varniuose statybą.
Vilja O'Higinsas

Istorija

1877 m. vietovę pasiekė Francisco Pascasio Moreno. XX a. pr. ėmė kurtis gyventojai, nors Vilja O’Higinsas oficialiai įkurtas 1966 m. Miestelį 1992 m. pasiekė plentas.
Storoji Tytuvėnų šilo pušis

Storoji Tytuvėnų šilo pušis – botaninis gamtos paveldo objektas. Auga Tytuvėnų seniūnijoje, Kelmės rajone, Tytuvėnų miškų urėdijos Tytuvėnų girininkijos (32 kv., 35 skl.) teritorijoje, Tytuvėnų miške, šalia rajoninio kelio  2105  Tytuvėnai–Pakapė–Šiauliai . Medis patenka į Tytuvėnų regioninio parko teritoriją. Paskelbtas saugomu 2005 m.
Medžio rūšis – paprastoji pušis (Pinus sylvestris L.). Medžio kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 340 cm, aukštis – 28,5 m, lajos aukštis – 12,5 m, lajos plotis – 14 m. Turi 3 viršūnes. Medžio amžius apie 220 m.
Jonas Juodka (1983)

Biografija

2002 m. baigė Vilniaus Tuskulėnų vidurinę mokyklą, 2006 m. baigė Vilniaus universitetą, filosofiją, 2010 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute įgijo politikos mokslų magistro laipsnį.
Žmona Angelina Juodkienė
Moka anglų, vokiečių, rusų kalbas. Pomėgiai: istorija, astronomija, aviacija, IT.

Profesinė veikla

2007–2015 m. Vilniaus miesto tarybos narys, Socialinių reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas.
2009–2011 m. – Europos Parlamento nario padėjėjas Lietuvoje.
2011–2013 m. – VŠĮ „Gerumo slėnis“ direktorius (darbas su socialiniais projektais, pažeidžiamų vaikų ir jaunimo socialinių įgūdžių skatinimas)
2013–2015 m. – UAB "Economus" projektų vadovas (apklausų sudarymas ir atlikimas, darbas su gyventojais, daugiabučių namų administravimas)
Nuo 2014 m. – Projekto „Re-Block", kurio metu siekiama sukurti Žirmūnų trikampio - kvartalo tarp Minties, Žirmūnų ir Tuskulėnų gatvių - regeneracijos viziją bei veiksmų planą socialinės dalies vadovas.
Nuo 2015 m. – UAB "August ir Ko" užsienio rinkos analitikas (užsienio rinkų analizė)

Politinė veikla

2006–2011 m. Partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Vilniaus miesto Žirmūnų skyriaus pirmininkas, partijos konsultantas ryšiams su visuomene.
2009–2011 m.Europos Parlamento nario Juozo Imbraso padėjėjas.
2011–2015 m. Vilniaus savivaldybės tarybos frakcijos „TAIP!“ narys
2015–2016 m. Partijos Lietuvos laisvės sąjunga (liberalai) Vilniaus miesto Žirmūnų skyriaus pirmininkas.
2007–2011 m. ir 2011–2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Hagenas

Istorija

Hagenas pirmąkart minimas apie 1200 m. Manoma, kad tai buvo sodyba Volmės ir Enepės upių santakoje. Po Burgo Volmaršteino užkariavimų 1324 m. Hagenas atsidūrė Marko grafystėje. 1614 m. jis atiteko Branderburgo markgrafystei Ksanteno sutartimi. 1701 m. Hagenas atiteko Prūsijai.
Po Prūsijos pralaimėjimo Ketvirtosios koalicijos kare, Hagenas atsidūrė Bergo Didžiosios kunigaikštystės sudėtyje 1807–1813 m. . Jis atsidūrė Vestfalijos provincijoje Prūsijos sudėtyje 1815 m.
Miestas išaugo XIX a., kai Rūro srityje pradėta kasti anglis ir pradėtas lydyti plienas. Mieste vyko kovos per Rūro darbininkų sukilimą 1920 m. kovo 13–balandžio 2 d. ir dabar jame yra paminklas Rūro Raudonajai armijai.
1928 m. Hagene buvo virš 100 tūkst. gyventojų.
Kaljanas

Istorija

Kaljanas kilęs iš Indijos ir vėliau paplitęs visame rytų pasaulyje, ypač Turkijoje ir Arabijoje.
Dabartinę išvaizdą kaljanai įgavo Turkijoje. Kaip tik čia susiformavo kaljano rūkymo kultūra, kurią klajokliai osmanai išplatino po arabų šalis.
Iš pradžių kaljanus gamino iš kokosų kevalo. Paskui jų konstrukcija darėsi vis sudėtingesnė, juos ėmė gaminti nagingiausi amatininkai. Ištisus amžius meistrai tobulino savo meną, todėl kaljanas įgavo ne tik funkcinę, bet ir estetinę vertę, jis tapo neatsiejama rytų kultūros, istorijos ir tradicijų dalis.

Priežiūra

Kaljanas nereikalauja labai sudėtingos priežiūros. Po rūkymo reikia išpilti naudotą vandenį, išmesti iš puodelio sudžiūvusį tabaką bei išplauti kaljaną. Taip pat patartina specialiu šepečiu gerai išvalyti vamzdį, einantį per visą kaljano viršutinę dalį.
Išplovus kaljaną privalu jį sausai nušluostyti. Rekomenduojama jį laikyti išardytą, tačiau tai ne visada dera prie interjero. Tokiu atveju bent nuimkite vamzdelį.
Ally McCoist

Tarptautinė karjera

McCoist pirmą kartą sužaidė už Škotijos rinktinę 1986 m. balandžio 29 d. prieš Nyderlandų rinktinę. Rungtinės baigėsi be ivarčių. Kartą buvo rinktinės kapitonas, 1996 m. kovo 27 d. Hampden Park stadione, draugiškose rungtinėse prieš Australijos rinktinę. 55 minutę pelnė pergalingą ivartį. Už Škotijos rinktinę sužaidė 61 kartą ir pelnė 19 ivarčių.

Trenerio karjera

2007 m. sausio mėnesį McCoist grižo į Rangers klubą ir tapo Walter Smitho trenerio padėjėju. 2011 m. vasario 22 d. buvo paskelbta kad McCoist pakeis Smith 2011 m. birželio mėnesį. Pirmos oficialios rungtinės, naujuose Rangers pareigose, baigėsi 1-1 Škotijos Premier lygoje prieš sostinės Heart of Midlothian FC, Ibrox stadione 2011 m. liepos 23 d.
Nikolajus Andrejevas (1920)

Nikolajus Andrejevas (rus. Николай Дмитриевич Андреев, 1920 m. vasario 16 d. – 1997 m. lapkričio 15 d.) – sovietinis bei rusų kalbininkas, indoeuropeistas, filologijos mokslų daktaras, profesorius, vyresnysis mokslinis bendradarbis Rusijos mokslų akademijos Leningrado kalbotyros institute.
Kilęs iš senos dvarininkų Kurakinų giminės. Iš motinos pusės buvo architekto V. N. Bobrovo anūkas.
Dalyvavo TSRS-suomių Žiemos kare, Antrajame pasauliniame kare. Būdamas karininku, dalyvavo kariniuose veiksmuose Leningrado fronte. Apdovanotas Raudonosios Žvaigždės ordinu.
Įkūrė automatinio vertimo laboratoriją, išaugusią į didelę matematinės lingvistikos katedrą Sankt Peterburgo universitete.
Išvertė į rusų kalbą Emilio Benvenisto „Индоевропейское именное словообразование“ (1955 m.) Savo knygoje „Раннеиндоевропейский праязык“ laikydamas save Antuano Mejė ir E. Benvenisto darbų tęsėju, rekonstravo ankstyvąją indoeuropiečių prokalbę, kuri, jo nuomone, yra pagrindinė dar senesnės – borealinės prokalbės – atšaka (nepainioti su S. Starostino (rus. С. А. Старостин) borėjų kalbos teorija).
Dusmenys

Geografija

Dusmenys įsikūrę Dzūkų aukštumoje, šiaurės rytiniame Didžiulio ežero krante. Taip pat telkšo Pijuosas. Per kaimą į Didžiulio ežerą teka Dusmena. Apylinkėse plyti Dusmenų miškai. 2 km į šiaurę nuo Dusmenų yra Gėjaus pelkė.
Mantviliškis

Istorija

Vietovardis Mantviliškis (dar žinomas kaip Montviliškis, Montviliškiai) yra priesagos -iškis vedinys iš asmenvardžio Mañtvila ar Mañtvilas.
Kaime rasti 3 senoviniai akmeniniai kirviai. Mantviliškis minimas 1591 metais (kaip miestelis). XIX a. buvo pašto stotis. Buvo Mantviliškio dvaras (1902 m. jame gyveno 21, 1923 m. – 55 žmonės).
II pasaulinio karo metais TSRS valdžia Mantviliškyje paskyrė žemę ~10 tūkst. sentikių, atkeltų iš Suvalkų krašto. Tačiau užėjus vokiečiams, žemė buvo konfiskuota, ir sentikiai buvo priversti apsigyventi tarp kitų Lietuvos bendratikių.
1950–1975 m. buvo Mantviliškio apylinkės centras. Tarybiniais metais Mantviliškis buvo Žemdirbystės instituto eksperimentinio ūkio pagalbine gyvenviete.
Vaclovas Miškinis

Biografija

1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1998 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1968 m. Fizikinių ir techninių energetikos problemų instituto (nuo 1992 m. Lietuvos energetikos institutas) darbuotojas,, 1972–1975 m. instituto aspirantas, 1979–1982 m. grupės vadovas, 1982–1994 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1995–2008 m. Kompleksinių energetikos tyrimų laboratorijos vedėjas. Nuo 2001 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas; nuo 2004 m. profesorius. 1996–1997 m. stažavo Tarptautinės atominės energijos agentūros (TATENA) kursuose JAV ir Prancūzijoje. Lietuvos elektros energetikos asociacijos narys.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritys – energetikos sektoriaus plėtros planavimas, energijos poreikių prognozavimas, energetikos ekonomika ir politika, energijos tiekimo patikimumas, energijos balansas ir jo struktūriniai pokyčiai, energijos vartojimo efektyvumo analizė, atsinaujinantys energijos ištekliai. Paskelbė daugiau kaip 140 mokslinių straipsnių, dalį jų tarptautiniuose leidiniuose. Daug prisidėjo rengiant daugelį tarptautinių projektų, pirmąją nacionalinę energetikos strategiją (1994 m., atnaujintąją – 1999 m., 2002 m., 2007 m.), nacionalinę programą energijos vartojimo efektyvumui didinti (1996 m., 2000 m.), nacionalinę darnios plėtros strategiją (2003 m.), Baltijos energetikos strategiją (2006 m.).
Faisto diskas

Faisto diskas – molinis artefaktas, rastas Kretos saloje, Faisto miestelyje, Mino civilizacijos statinių griuvėsiuose. Datuojamas viduriniuoju arba vėlyvuoju Mino civilizacijos laikotarpiu, bronzos amžiumi (II tūkstm. pr. m. e.). Ant šio ~15 cm skersmens molinio disko abiejų pusių pavaizduoti įvairūs simboliai, dėl kurių reikšmės nėra sutarta.
Faisto diską 1908 m. atrado italų archeologas Luidžis Pernijė, dabar artefaktas saugomas Herakliono archeologijos muziejuje Kretoje. Nors iškelta hipotezių, kad Faisto diskas yra klastotė, visgi, dauguma mokslininkų pripažįsta jį esant tikrų minojiečių kūriniu.
Daugiausia dėmesio susilaukė įrašai ant Faisto disko paviršiaus – tiek įvairūs mokslininkai, tiek mėgėjai yra bandę pateikti iššifruoto teksto versijų. Antspaudais sukurti simboliai įspausti į diską spirališkai, pagal laikrodžio rodyklės kryptį. Nustatyti 242 simboliai, iš kurių 45 yra skirtingi – vaizduojamos žmonių galvos ir figūrėlės, paukščiai, augalai, daiktai. Yra 9 hapaksai (tik sykį pasitaikantys ženklai).
Faisto disko įrašas nežinomos kilmės, nors paprastai manoma, kad jis vietinis. Diske rasta panašių ženklų, į kitų senovės graikų išplėtotų raštų – linijinio A (neiššifruotas) ir linijinio B (naudotas mikėniškajai graikų kalbai užrašyti) – ženklus. Taip pat rasta panašumų į Anatolijos hieroglifus, naudotus luvių kalbos užrašymui. Dėl spėjamai logografinės Faisto disko rašto prigimties, nustatyti užrašo kalbos iš esmės neįmanoma. Dalis šifruotojų buvo linkę skaityti tekstą kaip skiemeninį arba abėcėlinį.
Nuo pat Faisto disko atradimo iki šių laikų pateikiamos vis naujos teksto interpretacijos – labai skirtingos tiek turinio, tiek kalbos atžvilgiu. Nei vienas toks „perskaitymas“ platesniame tyrėjų rate nėra pripažintas kaip įtikinamas. Dalis šifruotojų manė, kad tai graikiškas tekstas (Florence Stawell, Derk Ohlenroth, George Hempl, Jean Faucounau) arba neindoeuropietiškas tekstas minojų kalba (Adam Martin), taip pat tekstą bandyta skaityti kaip hetitišką (Vladimir I. Georgiev), egiptietišką (Albert Cuny) ar parašyta kita semitų kalba (Kjell Aartun), luviškai ir kt. Būta bandymų tekstą perskaityti ir lietuviškai – Vytautas Rimša, remdamasis T. Džounso pasiūlyta perraša, atkūrė tekstą kaip elegiją „Vytelė“.
Bent keletas tyrinėtojų (Hagen, Butler, Reczko ir kt.) bandė įrašą aiškinti kaip kalendorių ar tam tikrus astronominius duomenis (pvz., saulės užtemimų datas) teikiantį įrašą. Iškelta hipotezė, kad tai galėjo būti stalo žaidimo lenta (Aleff, Whittaker).
Abisininis kiškis

Fizinės savybės

Tai vidutinio dydžio kiškiai, kurių kūno ilgis paprastai siekia apie 45 cm. Ausų ilgis – apie 13 cm. Ūsai užauga net iki 10 cm ilgio. Šių kiškių pečiai ir šlaunys pilkos spalvos, pasturgalis juodas, pilvas baltas, o šonai tamsiai gelsvi. Priekinės ir užpakalinės kojos, kaklas pilki su tamsiai gelsvu atspalviu. Etiopijoje gyvenantys kiškiai šviesesni nei Somalyje.

Buveinė

Aptinkami pievose, stepėse, savanose bei aplink dykumas. Nuo karščio ir plėšrūnų neretai slepiasi krūmuose. Abisininiai kiškiai gyvena įvairaus aukštumo vietovėse: nuo jūros lygio iki 2 500 m.

Dauginimasis

Apie šių kiškių dauginimąsi žinoma mažai. Manoma, jog kai kurie bruožai panašūs į kapinio kiškio. Ištirta, jog abisininio kiškio jaunikliais rūpinasi tik patelė. Kiškiukai gimsta atmerktomis akimis, apžėlę kailiu. Savarankiški tampa po 39 dienų.

Mityba

Žolėdžiai. Minta įvairiomis žolėmis, krūmeliais, sėklomis, riešutais ir gėlėmis.
Karklažvirblis

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno, šiaurėje gyvena iki pat Kolos pusiasalio, Pečioros žiočių, Jamalo pusiasalio, Taimyro, Viliujo, Vitimo baseinų, pietuose – iki Indokinijos, pietų Himalajų, Artimųjų Rytų, Balkanų, Viduržemio pakrantės.
Lietuvoje gausiai paplitęs.

Išvaizda

Karklažvirblis šiek tiek mažesnis už naminį žvirblį. Nuo jo skiriasi rudu viršugalviu ir dėme ant skruosto, bei neturi vadinamojo „kaklaraiščio“ ant pilvo.

Elgsena

Gyvena kaimų sodybose, miesteliuose, miestų želdiniuose. Elgesiu panašus į naminį žvirblį, bet ne toks landus. Rudenį ir žiemą laikosi pulkais. Balsas ne toks įkyrus, švelnesnis negu žvirblio. Lizdą suka senų kriaušių, obelų, gluosnių, beržų drevėse, pastatų plyšiuose, gandralizdžiuose, inkiluose. Deda 4-6 įvairių spalvų kiaušinius. Peri 13-14 dienų. Kartais išveda dvi vadas.

Mityba

Vasarą maitinasi grūdais, vabzdžiais, vikšrais. Rudenį, žiemą lesa sėklas.
Lietuvos filatelistas

Lietuvos filatelistas – Lietuvos filatelistų draugijos mėnesinis leidinys, leistas 1924 m. Kaune.

Istorija

Bendradarbiavo Petras Babickas, V. Staugaitis, P. Stirkė, Petras Tarabilda ir kt. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. Išėjo 3 numeriai.
Redagavo Jonas Matukas, Eduardas Volteris.
Bizerta

Paveldas

Bizerta žymi savo viduramžišku senamiesčiu: yra XIII–XVII a. musulmonų gyvenamasis kvartalas, XVI a. fortas, XVII a. mečetės. Vėliau miestas rekonstruotas prancūzų, 1954 m. pastatyta Dievo Motinos katedra, 1965 m. – Kongreso rūmai, taip pat įvairūs viešbučiai, administraciniai statiniai, dengti turgūs (souk).

Istorija

Miestas įkurtas ~1000 m. pr. m. e. finikiečių, atvykusių iš Tyro. Vėliau miestas pateko Kartaginos įtakon, o paskui užkariautas romėnų ir vadintas Hippo Diarrhytus. Šiuolaikinė Bizerta žinoma nuo 661 m. Nuo 698 m. miestas valdytas arabų. 1881–1963 m. Bizertoje veikė Prancūzijos karinė bazė. 1961 m. mieste įvyko susirėmimas tarp Prancūzijos kariuomenės ir tunisiečių.
Kantaučiai

Geografija

Pro kaimą teka Sausdravas. Į šiaurės rytus nuo kaimo yra Vilkaičių geomorfologinis draustinis.
Kazys Lečkauskas

Biografija

1969 m. baigė Šiaulių politechnikumą, įgijo techniko mechaniko kvalifikaciją. 1986 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę.
1968–1969 m. Šiaulių autotransporto kontoros šaltkalvis. 1969 m. – Šiaulių autotransporto kontoroje pamainos meistras. 1969–1971 m. – tarnavo TSRS kariuomenėje. 1971–1981 m. – Šiaulių autotransporto įmonės pamainos meistras. 1981–1991 m. – Telšių autotransporto įmonės Nr. 3 vyriausiasis inžinierius. 1991–1997 m. – Telšių ATĮ-3, vėliau AB „Žemaitijos transportas“ direktorius. 1997–2000 m. – UAB „Vėtrūna“ direktorius. 2000 m. ir nuo 2011 m. – Telšių miesto seniūnas. 2000–2004 m. Telšių apskrities viršininkas. Nuo 2005 m. Telšių darbo biržos klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas, vėliau direktoriaus pavaduotojas, nuo 2010 m. Plungės teritorinės darbo biržos darbo išteklių skyriaus vedėjas.
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, NS Telšių skyriaus pirmininko pavaduotojas.
2002–2003 m. (atsistatydino) ir 2011 m. balandžio – liepos mėn. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Ryškėnų kaimo bendruomenės vadovas. Žmona Danutė Montrimaitė, sūnus Mindaugas (g. 1975 m.), duktė Jurgita (g. 1976 m.)
Andrius Stanislovas Sapiega

Biografija

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Čereisko-Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas, vyresnysis Usviato seniūno Jono Petro Sapiegos (1569–1611) ir Sofijos Veicher sūnus. Jaunesnieji broliai – Jonas, Florianas, ir Povilas Jonas Sapiega.
1612 metais po savo tėno mirties Andrius Stanislovas Sapiega gavo valdyti Uaviato seniūniją. 1612–1615 metais – karaliaus Žygimanto III Vazos dvariškis. 1618 ir 1620 metais buvo renkamas pasiuntiniu į seimus. 1621 metais dalyvavo turkų-totorių armijos sutriuškinime Chotyno mūšyje. 1622 metais dalyvavo kovose su švedais Lifliandijoje, 1623 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. 1626 metais vadovaujant savo įgulai atvyko į Karališką Prūsiją, kur dalyvavo kare su Švedija (1626–1628).
1633–1634 metais Andrius Stanislovas Sapiega dalyvavo Smolensko kampanijoje naujo Lenkijos karaliaus Vladislovo IV Vazos. 
Dėl konflikto su savo tėvais pakankamai vėlai pradėjo gauti valstybines pareigybes, buvo renkamas pasiuntiniu į seimus ir Lietuvos tribunolo deputatu. 1641 metais gavo Trakų kašteliono pareigybę, o 1644 metais tapo Vilniaus kaštelionu.
1646 metų kovo 25 d. Andrius Stanislovas Sapiega mirė, buvo palaidotas Bernardinų bažnyčioje, Gardine.
Sachalinas

Sachalinas (rus. Остров Сахалин, jap. 樺太) – sala Azijos rytinėje pakrantėje, tarp Ochotsko ir Japonijos jūrų. Plotas 76400 km². Ilgis iš šiaurės į pietus 984 km, vidutinis plotis ~100 km. Nuo žemyno skiria Totorių sąsiauris, nuo Hokaido salos Laperūzo sąsiauris. Didžiausias miestas – Južno Sachalinskas. Sala turi srities statusą Rusijos federacijos sudėtyje – kartu su Kurilų, Monerono ir Ruonių salomis sudaro Sachalino sritį.

Pavadinimo kilmė

Europietiškas salos vardas yra klaidingos interpretacijos pavyzdys. Jis kilęs iš mandž. sahaliyan ula angga hada 'Amūro žiočių pabaiga'. Amūro žiotys yra prie pat Sachalino šiaurės vakarinio kranto. Žodis sahaliyan mandžiūrų kalboje reiškia 'juodas', o Amūro upę mandžiūrai vadina sahaliyan ula 'juodoji upė'. Ainai salą vadina ain. Karafuto, 樺太 arba Krafto.

Istorija

Salos vietiniai gyventojai yra ainai, gyvenę jos pietuose, bei vidurinėje dalyje gyvenantys orokiai, šiaurinėje – nivchiai. XVII a. kraštą atrado europiečiai (1640 m. čia išsilaipino Rusijos kazokai). Pagal Rusijos – Japonijos sutartis Sachalinas 1875 buvo pripažintas Rusijos valda. Iki 1906 m. katorgos ir tremties vieta. Pagal 1905 m. Portsmuto taiką Pietų Sachalinas atiteko Japonijai. 1945 m. pagal Jaltos ir Potsdamo konferencijų nutarimus atiduotas TSRS.

Reljefas

Krantai lygūs, vietomis statūs. Didžiausios įlankos: Kantrybės įlanka, Sachalino įlanka, Anyvos įlanka. Pusiasaliai: Šmito pusiasalis, Kantrybės pusiasalis, Tonino-Anyvos pusiasalis, Krijosno pusiasalis. Šiaurinę dalį (be Šmito pusiasalio) užima Šiaurės Sachalino lyguma. Į pietus nuo jos vakarinėje pakrantėje yra Vakarų Sachalino kalnai (Vozvraščenijės kalnas 1325 m), rytinėje pakrantėje Rytų Sachalino kalnai (Lapatino kalnas 1609 m), pietryčiuose – Susujos kalvagūbris (Čechovo kalnas 1047 m). Kalnus skiria Tymės-Poronajaus ir Susujos žemumos.

Naudingos iškasenos

Naudingos iškasenos: nafta (Echabio, Katanglio telkiniai), dujos, akmens anglis (Vachruševo, Novikovo telkiniai), auksas (Langerio rajonas), gyvsidabris, platina.

Klimatas

Musoninis vidutinis platumų klimatas. Bendrai apibūdinat – klimatas šaltas ir drėgnas. Salos pietuose drėgnas žemyninis, vidurio ir šiaurinėje dalyje – subarktinis klimatas. Dėl salą supančių jūrų, vasaros kur kas vėsesnės, dažnai apsiniaukę, ūkanotos, mažai saulėtų dienų, nei kitose panašiose Azijos žemyno platumuse, pavyzdžiui, Irkutske (Rusija) ir Charbine (Kinija). Žiemos saloje žymiai sniegingesnės, tik keliais laipsniais šiltesnės, nei paminėtose ir kitose panašių platumų žemyno vietovėse. Sausio vidutinė temperatūra nuo -6 iki -25 °C, rugpjūčio 11–22 °C. Kritulių šiaurėje >400 mm, kalnuose iki 1200 mm per metus.
Tigraliūtis

Išvaizda

Tigraliūčiai stambūs, raumeningo kūno su apvalia galva gyvūnai. Jie paveldėjo bendrą liūtų ir tigrų genomą ir turi abiem jiems bendrus kūno išvaizdos bruožus, nors jų išvaizdoje daugiau dominuoja tigro (tėvo) bruožai. Jų kailis oranžinis, dryžuotas, dėmėtas, papilvė balta. Dažniausiais atvejais už abu tėvus (tigrą ir liūtę) mažesni.
Iš tigrų paveldėjo dryžuotą kailį bei turi tigrams būdingą pomėgį - mėgsta vandenyje maudynes. Iš liūtų paveldėjo karčius (pas patinus), nors jie ir nėra tokie žymūs bei taškuotą kailį, kas būdinga mažiems liūtų jaunikliams.
Tigraliūčiai auginami nelaisvėje ir žymiai rečiau paplitę nei jiems artimi liūtigriai.

Artimiausios rūšys

Artimiausi liūtigriai, kurie išvaizda labai panašūs tik žymiai stambesni nei tigrai ir liūtai.
Leopoldas Sedaras Sengoras

Biografija

Mokėsi prancūzų misionierių mokykloje Senegale, nuo 1928 m. studijavo Prancūzijos universitetuose. 1935 m. – pirmasis juodaodis profesorius Prancūzijos universitete. 1936–1948 m. Prancūzijos socialistų partijos (SFIO) narys. 1937 m. Tarptautinės darbininkų bendrijos narys.
1938–1940 m. tarnavo prancūzų armijoje. 1940–1942 m. buvo vokiečių nelaisvėje, vėliau dalyvavo prancūzų Pasipriešinime.

Politinė veikla

1948 m. įkūrė Senegalo Demokratinį bloką (SDB). 1951 m. šis blokas Senegale gavo 67 % balsų. L. Sengoras ir Generalinės darbo federacijos (Prancūzijos profesinių sąjungų susivienijimas) Senegalo lyderis Abas Gejė tapo Prancūzijos parlamento nariais. Tačiau rinkimų kampanija supriešino SFIO ir SDB.
1952 m. Prancūzijos vyriausybės valstybės sekretorius. 1958–1980 m. Senegalo pažangiosios sąjungos (nuo 1976 m. Senegalo socialistų partija) generalinis sekretorius. 1959 m. balandžio – 1960 m. rugpjūčio mėn. Malio federacijos Federalinės asamblėjos pirmininkas.
1960–1980 m. Senegalo prezidentas, 1962–1970 m. kartu ir vyriausybės vadovas. 1976–1983 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas. 1981–1987 m. Afrikos socialistinio ir demokratinio internacionalo iniciatorius ir pirmininkas.

Filosofija

Vienas iš negritiudo filosofinės estetinės koncepcijos, akcentuojančios Afrikos istorijos ir kultūros savitumą, kūrėjų. L. Sengoras, Ėmė Cezaras ir Leonas Damas savo filosofija pasistengė sumažinti Europos kultūros įtaką Afrikos tautų kultūrai ir netgi politikai. Žinomas L. Sengoro posakis, kad Europa neišrado nieko naujo – ji netgi kurdama savivaldos sistemą kartoja afrikiečių bendruomeninę savivaldą, egzistuojančią jau daugelį amžių.
Būdamas Senegalo prezidentu L. Sengoras praktikoje išplėtojo afrikietiškojo socializmo teoriją kaip alternatyvą tuo metu paplitusiam marksizmui.

Poezija

Sukūrė meilės lyrikos – „Dainos Naetai“ (Chants pour Naëtt), 1949), politinės poezijos apie Pasipriešinimo judėjimą – „Juodosios aukos“ (Hosties noires), 1948 m.), Afrikos tautų praeitį („Čaka“, 1949 m., „Etiopiški motyvai“ (Éthiopiques), 1956 m. L. Sengoras – Senegalo himno autorius.
1948 m. išleista jo „Naujosios negrų ir malgašų poezijos antologija“ (Anthologie de la nouvelle poésie nègre et malgache), kuriai įžangą parašė Žanas Polis Sartras.