google/wiki40b huggingface dataset:
Pietų Dublinas

Geografija

Pietų Dublino plotas yra 222,74 km², grafystė prasideda 15 km į pietvakarius nuo sostinės. Ji yra supama Dublino kalnų iš pietų ir tęsiasi nuo Lifėjaus upės prie Lukano pro Palmerstauną, Klondalkiną, į pietus pro Niukastlą, Ratkulą ir į vakarus pro Sagartą. Pietų Dublinas ribojasi su kitais Dublino grafystės teritoriniais dariniais - Fingalu ir Dun Laoghaire-Ratdaunu, taip pat Dublino miestu bei Kildero ir Viklou grafystėmis.
Josvainių Visų Šventųjų bažnyčia

Istorija

Josvainių dvare XVI a. buvo koplyčia. Klebono Motiejaus Kobilinskio rūpesčiu 1590 m. pastatyta medinė bažnyčia (konsekruota 1604 m.). Jai dovanoti Juodkaimių, Kunionių ir Macelių kaimai (30 valakų). Kanauninkas M. Kobilinskis iškėlė daug bylų evangelikams reformatams, reikalaudamas grąžinti bažnyčias. Manoma, kad bažnyčia 1655 m. buvo sunaikinta, nes tik 1665 m. konsekruota. 1818 m. bažnyčiai pakeisti sienojai, 1855 m. – pristatytos dvi šoninės koplyčios, 1858 m. – pastatyta mūrinė koplyčia.
1897 m. patvirtintas naujos mūrinės bažnyčios projektas (archit. Florianas Vyganovskis; jis prižiūrėjo ir statybą). Bažnyčia pradėta statyti 1898 m. Altorius 1905 m. darė A. Zaborskas, bažnyčią 1907 m. dekoravo Petras Vaitkevičius. Žemaičių vyskupas Pranciškus Karevičius 1920 m. ją konsekravo. 1910–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, kuris 1913 m. Josvainiuose surengė pirmą viešą lietuvišką vaidinimą.
1912–1915 m. čia vikaraujant kunigui Adomui Vilimavičiui-Vilimui, parapija tapo lietuviškesnė. Kunigas Pranciškus Vasiliauskas po 1920 m. įsteigė pavasarininkų judėjimą, nupirko jiems orkestro instrumentus, pastatė parapijos salę, įruošė senelių prieglaudą, įsteigė Blaivybės ir kitas organizacijas, rėmė smulkaus kredito, pieninės steigimo darbus. Bendradarbiavo spaudoje.

Architektūra

Ši didelė mūrinė kryžminio plano bažnyčia yra neogotikinio stiliaus. Ji stovi galu į Šušvės upę, kur vandeny atsispindi visu aukščiu. Tarp dviejų fasadinių bokštų iškyla trikampis frontonas, suskaidytas į daug siaurų nišų. Viršutinis bokštų tarpsnis yra aštuoniasienis su žemais įžambiais kontraforsais ir aštuoniais trikampiais frontonėliais. Virš arkinio portalo matomas dar didesnis trijų dalių langas su bendra apjungiančia arka. Fasado ir šoninių sienų kontraforsai laiptiškai siaurėja. Sienų paviršiai plytiniai, netinkuoti. Transeptų stogai nuolaidūs, valminio tipo, lydaus aukščio su vidurine nava.
Aukšti navų skliautai sujungti smailiomis arkomis, suskaidyti nerviūromis. Piliastrai ir pilioriai padabinti siaurais kaneliūrais. Tai yra vertikalūs grioveliai, būdingi gotikos stiliui. Sudaro lengvą, grakštų įspūdį sunkioje mūro statyboje. Didysis altorius gotiškai išpuoštas statulomis, drožiniais ir pinakliais.
Ateitis (Pitsburgas)

Istorija

Laikraštis vadinosi tautiškai socialistišku. Leidėjas J. Naujokas. Redaktoriai Domininkas Keliauninkas (J. Laukis) ir Antanas Lalis.
Jakėnai (Varėna)

Istorija

Sovietmečiu buvo Jakėnų apylinkės centras.
Lilo ir Stičas

Atsiliepimai

Tinklalapis „Rotten Tomatoes“ įvertino filmą 86 % iš 100.
Valgomasis arachis

Augalų morfologija

Vienmetis, žolinis augalas. Aukštis 30-50 cm. Lapai priešiniai, plunksniški, lapelio ilgis 1-7 cm. Žiedai geltoni, sutelkti žiedynuose. Vaisius – 3-7 cm ilgio ankštis, susiformuojanti po žeme. Ankštyje yra 1-4 sėklos („riešutai“). Sėklose gausu baltymų, vitaminų B1, B2, B3, B5, kalcio, magnio, fosforo, geležies.

Kultivacija

Žemės riešutai auginami ir vartojami maistui buvo dar senovės Peru. Vėliau pradėti auginti ir Actekų imperijoje. Kolonizaciniu laikotarpiu pradėti auginti JAV, Afrikoje, Azijoje. Pagrindiniai žemės riešutų augintojai yra Kinija, Indija, Nigerija, JAV, Sudanas, Senegalas, Tanzanija, Kongo DR, Argentina ir kt.
Arimantas Dumčius

Biografija

1941 m. su šeima ištremtas į Altajaus kraštą. Tėvas, Kauno miesto savivaldybės brandmajoras, žuvo lageryje. 1947 m. su motina slapta grįžo į Lietuvą. Motina legalizavosi kita pavarde. Nuolat keitė gyvenamąją vietą, nes tėvo (Šakių raj.) ir motinos (Rokiškio raj.) tėviškės buvo sugriautos, o artimieji ištremti į Sibirą.
1959 m. baigė Kupiškio vidurinę mokyklą, 1965 m. Kauno medicinos instituto Gydomąjį fakultetą, įgijo gydytojo specialybę. 1965–2004 m. Kauno klinikinės ligoninės chirurgas. 1966–2004 m. Kauno medicinos instituto (KMI) chirurgijos katedros asistentas, docentas, 1985 m. profesorius. 1979 m. medicinos mokslų daktaras.  1979–2004 m. dar ir Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos instituto chirurgijos laboratorijos vedėjas. 1993–1994 m. Kauno medicinos universiteto (KMU) Išeminės širdies ligos chirurgijos klinikos vadovas. 1996–2004 m. dvi kadencijas – KMU Senato narys.
Moka prancūzų, rusų kalbas, turi anglų kalbos pagrindus. Žmona Ona Elona Kleizaitė, vaikai Marius, Jolanta.

Profesinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – išeminės širdies ligos ir ydų tyrimai, chirurgijos metodų tobulinimas, organų elektrinė stimuliacija, autobiologinės širdies ir jos pagalbinių įtaisų kūrimas. 1980 m. pirmą kartą Lietuvoje panaudojo vidinę krūtinės arteriją tiesioginei miokardo revaskuliarizacijai. 1982 m. Kaune įdiegė kateterinę angioplastiką, 1985 m. panaudojo lazerį išeminėms miokardo zonoms atgaivinti. 1988 m. pirmą kartą Rytų Europoje atliko mioventrikuloplastiką, širdies skilvelio raumens plastinę operaciją.
Kūrė šiuolaikišką širdies chirurgiją. Atliko per 2500 širdies ir kitų sudėtingų operacijų. Paskelbė per 300 mokslinių publikacijų medicinos tema. 18 išradimų, trijų knygų, 15 metodinių mokomųjų leidinių autorius. Darbai cituojami pasaulio medicinos literatūroje. Parengė 20 mokslo daktarų ir 4 habilituotus mokslo daktarus. Kvalifikaciją kėlė Kanadoje, Rusijoje, Estijoje, Prancūzijoje ir JAV.

Visuomeninė ir politinė veikla

1966–1989 m. SSKP narys. 1988 m. Kauno Sąjūdžio tarybos narys, II Sąjūdžio Seimo narys. 1989 m. Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos Lietuvoje signataras. 1992–1994 m. Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacijos pirmininkas, nuo 2005 m. šios asociacijos garbės pirmininkas. Lietuvos spaudoje paskelbė per 200 straipsnių, kreipimųsi.
1995–2004 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narys, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių bendrijos narys. 2002–2004 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Sveikatos komiteto pirmininkas, Miesto plėtros komisijos narys. Nuo 2004 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. 2004–2016 m. LR Seimo narys, išrinktas Kalniečių rinkimų apygardoje Nr. 15. Seimo Sveikatos reikalų komiteto narys, parlamentinių ryšių su Kanada grupės pirmininkas. 
Nuo 2016 m. Seimo narės A. Papirtienės padėjėjas.
Lietuvos širdies ir krūtinės ląstos draugijos valdybos narys. Lietuvos atsargos karininkų sąjungos narys, Zanavykų bendrijos valdybos narys, 27-tos knygos draugijos tikrasis narys. Tęstinio leidinio „Lietuvių tauta ir pasaulis“ sudarytojas ir redaktorius.
Nektaras

Nektaras (lot. nectar 'mitologinis dievų gėrimas') – augalų išskiriamas saldus skystis, kuriame daug cukraus, taip pat mineralinių medžiagų ir kvapiųjų medžiagų.
Jį išskiria augalų sekrecijos liaukos – nektarinės. Nektarinių daugiausia būna žieduose, t. y., žiedo pamatinėje dalyje, prie mezginės arba kuokelių pamato. Tokios nektarinės vadinamos žiedinėmis (floralinėmis). Nektarinių išskiriamas nektaras privilioja vabzdžius, išnešiojančius žiedadulkes. Tačiau pasitaiko nektarinių ir ant lapelių, esančių arti žiedo. Tokios nektarinės vadinamos nežiedinėmis (ekstrafloralinėmis), o jų išskiriamą sekretą mėgsta skruzdėlės.
Kai kuriems gyvūnams nektaras yra maisto šaltinis. Nektaras yra pagrindinė medaus žaliava.
El Tachinas

Istorija

Kulto pastatų statybos El Tachine prasidėjo I a. mūsų eroje, o savo klestėjimo laikotarpį miestas pasiekė vėlyvajame klasikiniame laikotarpyje, tarp 600–900 m. Ankstyvajame klasikiniame laikotarpyje matoma Teotihuakano įtaka miestui, o vėlyvajame – toltekų. XIII a. pr. El Tachiną užkariavo ir sudegino čičimekai. Vėliau miestas atkurtas, tačiau didesnės statybos čia jau nebevyko. Galutinai El Tachinas apleistas XVI a. kai čia pasirodė ispanų konkistadorai.
1785 m. miestą, apaugusį džiuglėmis aplankė ir aprašė inžinierius Diego Ruiz. XIX a. El Tachiną aplankė Guillermo Dupaix, Alexander von Humboldt, Carlos Nebel. Kasinėjimo darbai pradėti XX a. vid.

Archeologija

Kulto centras užima apie 1 km² plotą, tačiau dauguma kitų pastatų, kurie dar neatkasti, užima kur kas didesnį plotą. Mieste yra keletas laiptuotųjų piramidžių bei keli žaidimo kamuoliu stadionai. Pagrindinis El Tachino objektas – Ničeso piramidė. Jos aukštis 18 m, sudaryta iš 6 laiptinių terasų. Nors ji savo dydžiu ir masyvumu gerokai nusileidžia kitoms Mezoamerikos piramidėms, tačiau jos ornamentinė architektūra sukuria iškilų vaizdą. Į piramidės viršūnę veda 365 laiptai. Seniau viršūnėje buvo šventykla, bet dabar iš jos mažai kas likę. Nemažai miesto pastatų yra su ant sienų išraižytais reljefais, stovi keletas stelų.
Dėl savo architektūrinės ir istorinės reikšmės El Tachinas 1992 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vadajaus regionas

Geografija

Regionas yra Sahelio gamtinėje srityje. Iškilusi Vadajaus aukštumų sritis. Yra keletas vadžių (Batos, Bilėjos, Rimės).

Gyventojai

Regionas priklauso Darfūro (Vadajaus) kultūrinei zonai. Jame gyvena Nilo-Sacharos (mabų grupės) kalbomis kalbančios etninės grupės: mabai, tamai, masalitai, amdangai, mararitai, asangoriai, kendedžiai, surbachaliai, marfai, karangai. Yra bagarų (arabų). Nuo XVI a. teritorijas kontroliavo Vadajaus sultonatas, kuriame mabai buvo valdančioji etninė grupė.
Viešvėnai

Aplinkinės gyvenvietės

TELŠIAI – 7 km
RAINIAI – 3 kmVembūtai – 5 km
VARNIAI – 24 kmRūdupiai – 7 km
LUOKĖ – 14 km
Cocilių kalba

Žodynai ir gramatikos

1975 m. Smithsonian institutas sudarė cocilių kalbos žodyną, kuriame yra 30 000 cocilių - anglų kalbos įrašų ir apie perpus mažiau anglų - cocilių kalbų įrašų. Tai didžiausias iki šiol išleistas cocilių žodyno šaltinis. Cocilių žodžių sąrašai ir gramatikos pradėtos kurti XIX a. pabaigoje, žymiausia iš jų Otto Stoll Zur Ethnographie der Republik Guatemala (1884).
Oricon

Oricon Inc. (jap. 株式会社オリコン = Kabushiki-gaisha Orikon) yra Japonijos muzikos industrijos kompanija, įkurta 1999 m. Ši kompanija informuoja apie muzikos įrašų pardavimus. Kompanija įkurta 1967 m. kaip „Original Confidence Inc.“ (株式会社オリジナルコンフィデンス = Kabushiki-gaisha Orijinaru Konfidensu) Soko Koikės (Sōkō Koike). „Oricon Inc.“ 2002 m. įsigijo „Original Confidence“.
„Oricon“ surenka informaciją apie muzikos CD, DVD ar video žaidimų pardavimus ir tada sukuria atitinkamus topus. Rezultatai pranešami kiekvieną antradienį žurnale „Oricon Style“m kurį rengia „Oricon Entertainment Inc.“. Taip pat grupė pradėjo reitinguoti net reklamas.
Minaretas

Minaretas (arab. مئذنة, manārah 'švyturys') − aukštas apvalaus, keturkampio arba daugiakampio plano bokštas su laiptais (išorėje arba viduje) ir atvira galerija viršuje. Kai kada minaretas gali turėti šalmo pavidalo viršūnę.
Minaretas yra sujungiamas su mečete arba statomas šalia jos. Iš minareto musulmonų dvasininkas kviečia tikinčiuosius melstis. Kaip pastato tipas, minaretas susiformavo VIII a. Artimuosiuose Rytuose ir paplito islamo šalyse.
Šiais laikais minaretai savo tradicinės funkcijos paprastai nebeatlieka, nes tikintieji maldai kviečiami naudojant garsiakalbius.
Lietuvoje minaretas yra išlikęs Kėdainių miesto parko pakraštyje. Jį apie 1880 m. pastatė rusų generolas E. Totlebenas (žr. Kėdainių minaretas). Minaretas taip pat yra ir Kauno mečetėje.
Dieter Birk

Dieter Birk (g. 1946 m. Freisinge, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas mokestininkas ir administratyvistas, Miunsterio universiteto (MU) profesorius.

Biografija

Dieter Birk studijavo teisės mokslus Tiubingeno, Miuncheno universitete bei Regensburgo universitete. 1970 m. išlaikė pirmąjį valstybinį teisininko egzaminą. 1973 metais apgynė teisės mokslų disertaciją Regensburgo universitete. 1975 m. Miunchene išlaikė asesoriaus egzaminą ir trumpai dirbo advokatu. 1981 m. MU Teisės fakultete apgynė teisės mokslų habilitaciją tema „Produktyvumas kaip mokestinių normų matas“ (vok. Das Leistungsfähigkeitsprinzip als Maßstab der Steuernormen), pelnė Albert Hensel premiją. Nuo 1982 m. MU valstybinės, administracinės ir mokesčių teisės profesorius.
Nuo 1982 m. Miunsterio universiteto Mokesčių teisės instituto direktorius. Nuo 1985 m. iki 1997 m. lygiagrečiai – Miunsterio finansinio teismo teisėjas, nuo 1998 m. verslo teisės advokatų kontoros „Sozietät Pöllath + Partner“ išorinis patarėjas (angl. of counsel).
Circus Maximus

Circus Maximus – seniausias ir didžiausias stadionas senovės Romoje, dabartinėje Italijos teritorijoje, Romoje. Dabartiniais skaičiavimas talpino 150 tūkst. žmonių, anksčiau manyta, kad 250 tūkst. žmonių. 621 m ilgio, 118 m pločio. Įsikūręs tarp Aventino ir Palatino kalvų. Pritaikytas vežimų lenktynėms, vykdavo ir kitos pramogos.
Ratkūnai

Istorija

XVIII a. pabaigoje minimas Ratkūnų dvaras, gyvavęs iki XX a. vidurio.

Aplinkinės gyvenvietės

Suvainiškis
Uonbulizmas

Uonbulizmas (kor. 원불교, uonbulgio) – Korėjoje atsiradusi religija, kurią 1916 metais sukūrė Sotesanas (1891-1943). Ji tikėjimo objektu ir praktikavimo modeliu laiko darmakaja budą, apskritimą. Apskritimu Sotesanas išreiškė fundamentalią visatos tiesą, kuria po dvidešimties metų asketiško gyvenimo patyrė nušvitimą.
Uonbulizmas moko savo tikinčiuosius giliai įsisąmoninti visų visatos būtybių geradarybes ir dėkoti už jas. Tad esminis von budizmo žodis yra „geradarybė“. Juo yra susietos visos būtybės visatoje. Von budizmas tikros religijos tikėjimu ir realios moralės treniravimu siekia ugdyti žmogiškąją dvasią, kaip atsaką materijos vystymuisi.
Pagrindinė von budizmo doktrina susideda iš keturių geradarybių ir keturių būtinybių, taip pat iš trijų studijų ir aštuonių nuostatų. Keturi didieji von budizmo principai yra teisingas nušvitimas ir veiksmas, geradarybių suvokimas ir padėka, budos dharmos pritaikymas, pasiaukojamas tarnavimas visuomenei.
Po nušvitimo Sotesanas perskaitė daugybę tradicinių religijų knygų, pripažino Šakjamunį švenčiausiu iš šventųjų ir apsisprendė sukurti naują religiją budos dharmos pagrindu. Von budizmas siekia budos dharmos šiuolaikiškumo, panaudojimo gyvenime ir populiarinimo. Dabar uonbulizmas turi tvirtą statusą Korėjos visuomenėje ir plinta pasaulyje.
Víkingur Reykjavík

Istorija

„Vikingų“ klubas įkurtas 1908 m.
Komanda yra tapę šalies čempionais 1920 m. bei 1924 m. vėliau ilgai teko laukti, kol pavyko pakartoti šiuos pasiekimus. Tai pavyko padaryti 1981, 1982 bei paskutinį kartą 1991 m.
Franz Brandstäter

Biografija

Gimė 1815 m. rugpjūčio 12 d. Klaipėdoje. Baigęs mokyklą Klaipėdoje įstojo į Collegium Fridericianum mokyklą Karaliaučiuje. Vėliau studijavo filologiją ir istoriją Karaliaučiaus universitete, 1837 m. tapo mokslų daktaru. 1836 m. už nuopelnus tyrinėjant Imanuelio Kanto kūrybą apdovanotas Preis der Gedächtnisfeier Kants apdovanojimu. Dirbo mokytoju Karaliaučiaus Kneiphofo gimnazijoje, o nuo 1838 m. Dancigo akademinėje gimnazijoje. Mokino graikų, lotynų ir prancūzų kalbas, rašė mokslinius straipsnius apie graikų ir prancūzų kalbų gramatikas bei įvairias geografines vietoves. Mirė 1883 m. sausio 31 d. Dancige.
Izaokas Niutonas

Biografija

Gimė mažame miestelyje, Linkolnšyro grafystėje, neturtingo fermerio šeimoje. 12 metų Niutonas buvo nusiųstas į miesto mokyklą, po to į vieną Kembridžo universiteto koledžą, kurį baigė 1665 m., įgydamas bakalauro laipsnį. 1664–1667 m. Anglijoje siaučiant maro epidemijai, Niutonas iš Kembridžo grįžo į gimtinę – Vulstorpą prie Kolsterverto, kur pragyveno beveik dvejus metus ir padarė didžiausius savo atradimus.
1669 m. Niutono mokytojas I. Barou (1630–1677 m.) perdavė jam Kembridžo universiteto fizikos ir matematikos katedrą. Čia Niutonas sėkmingai sprendė įvairias traukos, optikos ir matematikos problemas. Jis atrado šviesos dispersiją, tyrinėjo šviesos interferenciją ir kitas optikos problemas, o tyrimų rezultatus išdėstė dvejuose memuaruose.
1672 m. Niutonas buvo išrinktas Londono karališkosios draugijos nariu, o 1703 m. tapo jos prezidentu. Apibendrinęs pirmtakų darbus ir savo tyrinėjimus mechanikos srityje, Niutonas parašė įžymųjį veikalą „Matematiniai gamtos filosofijos pagrindai“, kuris išleistas 1687 m. liepos 5 d.
1695 m. Niutonas persikėlė gyventi į Londoną, kur buvo paskirtas monetų rūmų prižiūrėtoju, vėliau – direktoriumi. 1705 m. jam buvo suteiktas riterio titulas.
Harpūnas

Harpūnas (ol. harpoen) – įrankis, skirtas dideliems jūros žinduoliams (banginiams, ruoniams, jūros vėpliams) medžioti. Rankinis harpūnas vartotas jau nuo paleolito pabaigos. Jis sudarytas iš medinio koto, dantyto akmens, kaulo ar metalo antgalio ir diržo. Sviedžiant harpūną, diržas išsivynioja, dantytasis antgalis įsminga į gyvūno kūną, o kotas, likęs vandens paviršiuje, rodo medžiotojui žvėries judėjimo kryptį.
1863 m. išrastas metalinis harpūnas. Tai strėlės formos banginių medžiojimo įrankis, iššaunamas iš koto ir galvutės su keturiomis išsiskleidžiančiomis letenėlėmis. Ant harpūno galvutės užsukama granata, sprogstanti banginio kūne. Harpūno ilgis su granata apie 190 cm, masė su granata, paraku ir sprogdikliu maždaug 70 kg.
Harpūnas, išlėkdamas iš patrankos, tempia paskui save lyną, kurio galas yra banginių medžioklės laive.
1808 m. gegužės antroji Madride

Apie paveikslą

1814 m. Napoleono armijos buvo išvytos iš Ispanijos. Fransiskas Goja pasisiūlė kardinolui Luisui de Burbonui „teptuku įamžinti pačius žymiausius ir herojiškiausius mūsų pasipriešinimo Europos tironui įvykius“. Luisas de Burbonas parėmė dailininko pasiūlymą. Dailininkas nutapė dramatiškuosius „1808 m. gegužės antroji Madride“ ir „1808 m. gegužės trečioji Madride“.
Paveiksle „1808 m. gegužės antroji Madride“ vaizduojama spontaniška Madrido gyventojų ataka prieš mameliukus. 1808 m. gegužės 2 d. Madride pasklido gandai, kad prancūzų armija išgabena karaliaus Karolio IV ir karalienės Marijos Luizos vaikus į Prancūziją. Miestiečiai rinkosi spontaniškai, ginklavosi, kas papuolė po ranka. Joachimas Miuratas iškvietė kavaleriją, kad išsklaidytų maištininkus. Paveiksle centrinę vietą užima nuo arklio nutraukiamas ir nuduriamas mameliukas. Gerai ginkluota kavalerija sutriuškino sukilėlius. Vakare ir naktį buvo sušaudomi tie žmonės, kurie, buvo įtariama, prisidėjo prie maišto (šiems įvykiams skirtas paveikslas „1808 m. gegužės trečioji Madride“).
Abu paveikslai tikriausiai puošė triumfo arką karaliaus Ferdinando VII sugrįžimo į Madridą proga ir buvo eksponuojami 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo Madride paminėjime. Iki 1834 m. paveikslas buvo perkeltas į Prado muziejų. 1937 m. paveikslas buvo kiek pažeistas apačioje perkeliant jį pilietinio Ispanijos karo metu.
Atamis

Geografija

Atamis įsikūręs šiaurinėje Idzu pusiasalio dalyje ant dalinai panirusios vulkaninės kalderos šlaitų, priešais Sagamio įlanką. Pavadinimas pažodžiui reiškia „karštas vandenynas“, paminint žymias miesto karštąsias versmes onsen. Miestui priskiriama įlankoje esanti Hacušimos sala. Didžioji dalis Atamio miesto patenka į Fudži-Hakonė-Idzu nacionalinį parką. Dėl šiltos Kurošio srovės miesto apylinkėse vyrauja jūrinis klimatas su karštomis, drėgnomis vasaromis ir trumpomis žiemomis.

Istorija

Atamis kaip karštųjų versmių kurortas žinomas nuo VIII a. Edo laikotarpiu visa Idzu žemės teritorija buvo valdoma Tokugavos šiogūnato. Po 1889 m. kadastrinės reformos Meidži laikotarpyje, Atamis buvo prijungtas prie Šidzuokos Kamo apskrities. 1894 m. birželio 11 d. gyvenvietei buvo suteiktas miestelio statusas, o 1896 m. jis paskirtas Tagatos apskrities administraciniu centru.
1923 m. Didžiojo Kanto žemės drebėjimo epicentras buvo giliai po Idzu Ošimos sala Sagamio įlankoje, netoli Atamio, todėl miestelis kaip ir kitos Kanto regiono savivaldybės smarkiai nukentėjo. Atamį užliejo 35 m aukščio cunamio banga, nušlavusi miestelį ir paskandinusi 300 žmonių.
Šiandieninis Atamio miestas įkurtas 1937 m. balandžio 10 d. sujungus Atamio miestelį su kaimyniniu Tagos kaimu. Po to, kai 1950 m. Japonijos vyriausybė Atamį paskelbė „tarptautiniu turizmo ir kultūros miestu“, apylinkėse sparčiai ėmė kurtis dideli kurortiniai viešbučiai. Šitai dar paspartino 1964 m. mieste įrengus greitosios Tōkaidō Shinkansen traukinio linijos stotelę. Be savo žymiųjų versmių, Atamis taip pat garsėjo ir onsen geišomis. Dėl 10-ojo dešimtmečio Japonijos ekonominės krizės, sumažėjo turistų srautai į Atamio miestą, tačiau ekonomika atsigavo, kai gyventojai ėmė teikti apgyvendinimo paslaugas žmonėms, vykstantiems į netoliese esančius Tokijo ir Jokohamos miestus.
24-asis Japonijos komunistų partijos Kongresas 2006 m. sausį vyko Atamio mieste.

Ekonomika

Miesto ekonomika stipriai remiasi karštųjų versmių turizmu. Komercinė žvejyba taip pat laikoma svarbia pramonės šaka.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė yra japoninis abrikosas, medis – sakura, paukštis – paprastasis kiras.
FK Orša Vilnius

Istorija

Komandą sudarė daugiausia 18–20 m. amžiaus jaunuoliai. 2009 m. ji debiutavo III lygoje ir ėmė žaisti SFL, tačiau 2010 m. dėl finansinių sunkumų pasitraukė iš varžybų pirmajame rate.
Laimutė Drazdauskaitė

Biografija

1972 m. baigė Vilniaus universitetą, įsigydama lietuvių kalbos ir literatūros dėstytojos specialybę.
1972–1973 m. – Mažeikių rajono Židikų vidurinės mokyklos lietuvių kalbos mokytoja, 1973–1976 m. – Mažeikių rajono laikraščio „Pergalės vėliava“ atsakingoji sekretorė, 1976–1986 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ atsakingoji sekretorė. 1986–1988 m. mokėsi Visuomenės mokslų akademijos žurnalistikos skyriuje. 1988–1989 m. laikraščio „Lietuvos pionierius“, 1989–1994 m. laikraščio „Aitvaras“ redaktorė. Nuo 1994 m. dienraščio „Respublika“ atsakingoji sekretorė.
LTeam

„LTeam“ – 2013 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto sukurtas prekės ženklas, vienijantis geriausius šalies sportininkus ir reprezentuojantis Lietuvos sportą visame pasaulyje. „LTeam“ vienija visų sporto šakų rinktines, atstovausiančias Lietuvai įvairiuose čempionatuose ir olimpinėse žaidynėse. iš viso – apie 300 atletų, beveik 40-ies sporto šakų atstovus.
Beringo ledynas

Beringo ledynas (angl. Bering Glacier) – ledynas JAV, pietų Aliaskoje. Prasideda Baglio ledlaukyje, Čugačo kalnuose. Ilgis 80 km (ilgiausias Šiaurės Amerikoje), plotis 8–43 km. Užsibaigia Vitaus ežere, 10 km nuo Aliaskos įlankos kranto.
Per paskutinį amžių ledyno galas atsitraukė per 12 km, taip pat dėl šiltesnio klimato ledyno storis sumažėjo keliais metrais. Per metus Beringo ledynas išskiria ~30 km³ vandens.
Pavadintas keliautojo Vitaus Beringo garbei.
John Wayne

Džonas Veinas (angl. John Wayne, 1907 m. gegužės 26 d. – 1979 m. birželio 11 d.) buvo Akademijos prizą laimėjęs amerikiečių kino aktorius, tapęs amerikiečio vyro etalonu.
1999 metais Amerikos filmų institutas įvardijo Veiną tryliktu tarp geriausių visų laikų vyrų aktorių. Pagal Harris apklausą, vykdytą 2007 metais, tarp mėgstamiausių Amerikos kino aktorių Veinas užėmė trečią vietą. Tame sąraše jis buvo vienintelė jau mirusi žvaigždė ir vienintelė žvaigždė, kuri pasirodo tame sąraše kasmet.
Veinas karjerą pradėjo, filmuodamasis begarsiuose filmuose, trečiajame dešimtmetyje. Penktasis-aštuntasis dešimtmečiai buvo Džono Veino karjeros kulminacija. Veinas paprastai filmavosi vesternuose arba filmuose apie Antrąjį pasaulinį karą, tačiau jis filmavosi ir daugybėje kitų žanrų filmuose: biografiniuose filmuose, romantinėse komedijose, dramose ir pan.