google/wiki40b huggingface dataset:
Nikobarų salos

Nikobarų salos (hindi निकोबार  = Nikobār, angl. Nicobar Islands) – salynas Indijos vandenyno šiaurėje, 150 km nuo Sumatros, 1300 km nuo Indostano pusiasalio, tarp Bengalijos įlankos ir Andamanų jūros. Kartu su gretimomis Andamanų salomis sudaro Indijos sąjunginę teritoriją Andamanų ir Nikobarų salas.

Geografija

Salyno plotas – 1842 km². Didžiosios salos yra povandeninio kalnagūbrio viršūnės, o smulkios – koralinės kilmės. Aukštis iki 642 m (Tulijė k., Did. Nikobaro s.). Klimatas tropinis, temperatūra laikosi tarp 22–30 °C, gausu kritulių (3000–3800 mm per metus). Salas dengia visžaliai drėgnieji miškai, aukštažolės pievos. Salose gyvena nemažai endeminių paukščių rūšių.
Did. Nikobaro pietinis galas, Indiros kyšulys, yra toliausiai į pietus nutolusi Indijos vieta.

Gyventojai

2011 m. Nikobarų salose gyveno 36 842 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Kempbel Bėjus (Did. Nikobaro s.). Šiame mieste yra nedidelis dokas. Kar Nikobare yra karinės bazės aerodromas.
Verčiamasi kokospalmių auginimu, kriauklių rinkimu, žvejyba, jūros agurkų gaudymu.
Beveik visi Nikobarų gyventojai yra čiabuviai, kalbantys Nikobarų kalbomis (austroazinių kalbų šeima). Pagrindinės tautos: šompenai, karai, čaurai, teresai.

Istorija

Nikobarų salos, kaip spėjama, gyvenamos tūkstantmečius. Jų tautos dėl atskirties išlaikė savitą gyvenimo būdą. Nikobarų pavadinimas pirmą kartą minimas III–V a. Šri Lankos budistų kronikose (Dīpavaṃsa ir Mahāvaṃsa). Čola dinastijos įrašuose vadinamos Nakkavaram, o Markas Polas salas įvardija Necuverann.
1754 m. salas kolonizuoti bandė danai (jas vadino Frederiksøerne). Danijos Rytų Indijų bendrovė, valdoma iš Trankebaro, į Nankaurį nusiuntė misionierių ir naujakurių, tačiau šie dėl maliarijos protrūkių nepajėgė įsikurti. Apie 1773 m. salas kolonizuoti Austrijai bandė William Bolts.
1886 m. danai pardavė salas britams, kurie jas prijungė prie Britų Indijos. 1942–1945 m. buvo užkariautos japonų. 1950 m. tapo Indijos dalimi.
2004 m. salos smarkiai nukentėjo nuo Indijos vandenyno cunamio. Nikobarus užgriuvo 10–15 m bangos, vien Katčalyje galėjo žūti 4500 žmonių. Salos vietomis užlietos, perskeltos, prasmego.
Andamaniečiai

Istorija

Manoma, kad pirmieji gyventojai į Andamanų salas atsikraustė prieš 26 tūkst. metų ir nuo to laiko gyveno izoliacijoje nuo likusių pasaulio gyventojų, todėl susidarė savitas genetinis tipas bei kalbų šeima. Nors pradžioje manyta, kad andamaniečiai su kitais Azijos tamsiaodžiais gyventojais („negritais“) yra pirmosios žmonių bangos, atsikrausčiusios pakrantėmis iš Afrikos, palikuonys, visgi dabar linkstama manyti, kad šių Azijos tautų panašumai yra labiau nulemti ne bendros kilmės, o panašių gyvenimo sąlygų.
XVIII a. pab. Andamanų salas užėmė britai, o po 1857–1859 m. sukilimo pavertė politinių kalinių tremties vieta. Dėl susidūrimų su kolonistais, o ypač dėl pražūtingų epidemijų (andamaniečiai neturėjo imuniteto nuo daugelio pasaulyje paplitusių ligų) Andamanų čiabuvių skaičius ėmė sparčiai mažėti. Ypač nukentėjo šiaurės andamaniečiai. Po Indijos nepriklausomybės (XX a. vid.) jie buvo perkelti į Streito salą, visiškai prarado tradicinę kultūrą. Ongiai išliko poroje rezervacijų Mažajame Andamane, ryšiai su džaravais atvejiniai (nors ~1970 m. nutiesus plentą per jų žemes labai padažnėjo), o sentinelai ginkluotai priešinasi bet kokiems atėjūnams.

Ūkis

Tradiciškai pakrančių andamaniečiai verčiasi jūrinių vėžlių gaudymu bei žvejyba, gyvenantys džiunglėse – medžiokle (ypač laukinių kiaulių). Jei miškų andamaniečiai gyvendavo gana sėsliai, tai pakrančių gyventojai dažnai klajodavo. Medžioklei pasitelkdavo šunis, lankus su strėlėmis, harpūnus. Naudojo akmeninius ir kaulinius darbo įrankius, viena iš nedaugelio šių laikų tautų, kuri nebuvo įvaldžiusi ugnies įžiebimo.
Pietų andamaniečių būstas apskritas, kūgišku stogu, o šiaurės andamaniečių – stačiakampio plano, dvišlaičiu stogu iš palmių lapų. Dėvi strėnraištį iš augalinio pluošto.

Kultūra

Išlikusi gentinė visuomeninė sankloda, tačiau atskiri genties būriai tarpusavyje menkai susitelkę. Būrys užima vieną kaimą – miškuose vieną ilgąjį namą, pakrantėse – keletą šeimyninių būstų su bendra šokių ir susirinkimų aikšte. Perėję įšventinimą jaunuoliai iki santuokos gyvena vyrų name. Andamaniečių religijai būdingas dėmesys dvasioms, ypač musonų dievybei Pulugu (Biliku); su ja susiję pasakojimai apie pasaulio sutvėrimą, metų laikų kaitą. Taip pat esti mitų apie kultūrinį didvyrį Tomo.
Janapolio dvaras

Istorija

Baroko epochoje Janapolės priklausė Trakų vaivadijos Upytės pavietui. Dvarą valdė grafai Pranckevičiai-Radziminskiai. Jie Janapolėje įkūrė dvaro sodybą, pastatydino mūrinius rūmus.
XX a. pirmojoje pusėje dvaras priklausė poniai Sadževičiūtei. Ši, mirdama, paliko dvarą lenkų tautybės daktarui Zubavičiui, kuris gyveno mieste, o ūkį tvarkė ūkvedys Danilevičius. Iš Zubavičiaus dvarą pirko Jonas Pociūnas. Okupaciniu laikotarpiu dvarą valdė Pociūnienė, kuri vėliau išvyko į Ameriką. Dvaro žemės priklausė kolūkinei bendruomenei: 1949 m. kaimas buvo įjungtas į „Jaunosios gvardijos“ kolūkį, 1950–1991 m. priklausė Levaniškio kolūkiui.
XIX a. vaikai mokėsi Janapolio dvare. 1923 m. Janapolio dvare buvo 1 sodyba – 34 gyventoja.

Architektūra

Manoma, sodyba susikūrė XVIII a. pirmoje pusėje. Ją sudarė mūriniai rūmai, abejose rūmų pusėse – oficinos, už jų svirnai. Vienas iš svirnų, kaip matyti iš 1784 m. Traupio bažnyčios inventoriaus, tarnavo kaip koplyčia. Angliško tipo parkas, įkurtas už rūmų, užėmė apie 4 ha. Į sodybą vedė įvažiavimo alėja su 2 liepų eilėm, kuri pasibaigė ties centriniais vartais. Buvo patvenktas vakarine sodybos riba pratekantis upelis, sudarant du tarpusavyje susisiekiančius tvenkinius. Sodyba buvo aptverta tvora.
Išlikę svirnai (unik. kodai 30591, 30592) yra aštuonkampio formos plane, rotondos tūrio, vienaaukščiai, su rūsiais. Prieangiai – rizalitai dvišlaičiais stogeliais. Vieno iš svirnų (šiaurės vakarų pusėje) stogą vainikavo didžiulė medinė skulptūra, vaizduojanti Šv. Mykolą (neišlikusi).
Pabradės Žeimenos gimnazija

Istorija

Pabradės 1-oji vidurinė mokykla atidaryta 1945 m. dviejų aukštų pastate Bažnyčios gatvėje, kuris buvo pastatytas dar prieš Antrąjį pasaulinį karą. Pirmoji mokyklos direktorė ir organizatorė – pradinių klasių mokytoja A. J. Gatalskaja. 1945 m. rudenį mokykloje mokėsi 120 mokinių, dirbo 4 mokytojai. Iš pradžių mokymas vyko rusų kalba, o nuo 1954 m. atsirado ir lenkiškų klasių. Atsidarė ir vakarinė darbo jaunimo mokykla. Tais pačiais metais mokykla išleido ir savo pirmąją mokinių laidą. Mokyklos abiturientai mokslus tęsė ne tik Lietuvos mokyklose bei universitetuose, bet ir kitų respublikų švietimo įstaigose.
Kasmet mokinių skaičius augo, pamokos vyko dviem pamainomis, nebuvo sporto salės, todėl 1964 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas Vilniaus gatvėje, kuriame buvo erdvios šviesios klasės, įrengti kabinetai, aktų ir sportų salės, valgykla, biblioteka. 1960–1980 m. mokykla buvo didžiausia rajone, joje mokėsi apie 1000 mokinių. Mokykloje dirbo aukštos kvalifikacijos mokytojai. Mokykla garsėjo savo sportininkais. 2008 m. mokykla tapo gimnazija, jai suteiktas „Žeimenos“ vardas. 2012 m. rugsėjo 1 d. prie gimnazijos prijungta Magūnų pagrindinė mokykla.
Varnos sritis

Demografija

Pagal 2009 m. duomenis srityje gyvena 500 428 žmonių, kurių 71 % gyvena Varnos mieste. 81 % srities gyventojų apsistoję urbanizuotose teritorijose. Gyventojų tankumo rodiklis siekiantis 130 žm./km² viršija šalies tankumo vidurkį.
Jonathan Miller

Džonatanas Mileris (angl. Sir Jonathan Wolfe Miller; g. 1934 m. liepos 21 d. Londone, Jungtinė Karalystė) – britų teatro ir operos režisierius, rašytojas, televizijos laidų vedėjas, humoristas.
Tėvai kilę iš Lietuvos žydų bendruomenės. 2002 m. už nuopelnus menui J. Mileriui buvo suteiktas sero titulas.

Studijos, teatras ir medicina

Dž. Mileris studijavo gamtos mokslus ir mediciną Kembridžo Sent Džono Koledže ir Londono Universitetiniame koledže, mokslus baigė 1959 m., daktaras.
Dar medicinos studijų laikais Dž. Mileris įsitraukė į universiteto dramos teatro veiklą ir prisidėjo prie sėkmę pelniusio spektaklio „Beyond the Fringe“ Edinburgo Fringe festivalyje .

Pripažinimas

Nuo 1970 m. jis pradėjo statyti operas Kento (Kent Opera) ir Glaindborne operos teatrams. 1978 metais Anglijos Nacionalinėje operoje pasirodė Milerio pastatytos „Figaro Vedybos“. Neturėdamas muzikinio išsilavinimo Dž. Mileris tapo vienu pirmaujančių operos žanro režisierių. Tuo pačiu metu jis dirbo Londono Universitetiniame koledže, medicinos istorijos studijų srityje.

Darbas televizijoje

1978 metais Dž. Mileris buvo pakviestas dalyvauti milžiniškos apimties BBC Šekspyro pjesių ekranizacijos projekte . Šešias iš šių pjesių Mileris prodiusavo pats.
Devintame dešimtmetyje Dž. Mileris studijavo neuropsichologiją McMaster universitete (1984 m.), vėliau dirbo Sasekso Universitete bei vedė BBC dokumentinių filmų ciklus „States of Mind" (1983 m.), „Madness" (1991 m.), Jonathan Miller on Reflection (1998).

Ateizmas

2004 m. jis pristatė dokumentinių filmų serijas apie ateizmą, Atheism: A„ Rough History of Disbelief“. Šiuose filmuose Mileris pristatė ateizmą pasaulio istorijoje. Dėl laiko stokos į šiuos filmus negalėjo būti įtraukti pokalbiai su žymiais mokslininkais: filosofais Daniel Dennett ir Colin McGinn, Nobelio premijos laureatu fiziku Steven Weinberg, biologu Richard Dawkins ir kitais, tačiau šie pokalbiai buvo pateikti atskirai pavadintame filme „Atheism tapes“.
Nuo 2009 m. J. Miller’is dirba Anglijos nacionaliniame operos teatre.
Arkadiusz Klimek

Biografija

2005–2007 m. žaidė FBK Kaunas komandoje, su kuria tapo Lietuvos čempionu.
Plungės rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Plungės rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Antanas Lapukas, jo pavaduotoju Vigantas Danilavičius.
Dūdmaišis

Dūdmaišis – muzikos instrumentas, liežuvėlinis dumplinis aerofonas.
Turi maišo pavidalo dumples iš gyvūno odos, pūtiklį, apie 200 mm ilgio vamzdelį. Maišo apačioje įtaisyta melodinė ir viena arba dvi (kartais trys) burdoninės birbynės. Muzikantas į maišą per pūtiklį pučia orą, kuris į birbynes patenka iš maišo, spaudžiamo alkūne. Melodinės birbynės skylutės dangstomos abiejų ranku pirštais. Garsas šaižus, toli girdimas. Melodiją palydi tęsiami burdoninių birbynių garsai.

Istorija

Vartotas antikoje. Viduramžiais paplito Europoje, daugiausia kaip piemenų ir valstiečių muzikos instrumentas, tik Škotijoje tebevartojamas kaip karinis muzikos instrumentas.
Vėlyvaisiais viduramžiais dūdmaišiu griežė keliaujantieji muzikantai, XVIII a. Prancūzijoje dūdmaišis (miuzetė) tapo net saloniniu instrumentu. Dūdmaišiu griežiama ir Vakarų Indijoje, Vakarų Azijoje, Šiaurės Afrikoje.

Lietuvoje

Lietuvoje dūdmaišis, dar vadinamas kūline su ūku, Labanoro dūda, paplito nuo XVI a. pirmosios pusės. Minimas Vilniaus seimo 1565 m. įsakuose, J. Bretkūno „Biblijos“ vertime (1579–1590 m.). Vartotas daugiausia Mažojoje Lietuvoje ir Rytų Lietuvoje, iki XX a. vidurio išliko Rytų Aukštaitijoje.
Solo ir su kitais muzikos instrumentais meškininkai, elgetos, sielininkai, klajojantieji muzikantai grieždavo maršus, šokius, pritardavo giesmėms, dainoms. Nuo XX a. antrosios pusės liaudies muzikos ansambliuose vartojamas tradicinis dūdmaišis. Roko muzikoje naudoja lietuvių grupės Atalyja, Thundertale ir Žalvarinis.
William Holman Hunt

Viljamas Holmanas Hantas (angl. William Holman Hunt, 1827−1910 m.) – XIX a. Anglijos tapytojas, prerafaelitas.

Biografija

Viljamas Holmanas Hantas gimė 1827 m. balandžio 2 d. Londone. Jo tėvas buvo sandėlių valdytojas ir V. H. Hantas jaunystėje dirbo biuro klerku iki 1844 m., kai buvo priimtas mokytis į Karališkosios akademijos mokyklas. Jose sutiko Dž. E. Milė. Nuo 1845 m. V. H. Hanto kūriniai buvo pradėti eksponuoti Mančesterio institucijoje, nuo 1846 m. − Londono Karališkojoje akademijoje ir Britų institucijoje. 1848 m. Viljamas Holmanas Hantas, Džonas Everetas Milė ir Dantė Gabrielis Rosetis įsteigė „Prerafaelitų broliją“ − jaunatvišką menininkų draugiją. Šio laikotarpio V. H. Hanto darbai buvo skirti krikščioniškiesiems idealams, pavyzdžiui, 1849 m. paveikslas „Atsivertusi britų šeima priglaudžia krikščionių misionierių nuo druidų persekiojimo“.
1854 m. sausį V. H. Hantas išvyko į Palestiną, kur praleido dvejus metus. Šiuo laikotarpiu sukurtas garsiausiu dailininko paveikslu įvardijamas „Atpirkimo ožys“. V. H. Hantas prisidėjo prie Tenisono poezijos leidimo 1857 m. iliustravimo. 1865 m. vedė Fanny Waugh. 1866 m. šeima iškeliavo į užsienį, Florencijoje buvo pervesti į karantiną, kur jiems gimė duktė, tačiau žmona susirgo maliarija ir mirė. Florencijoje ji palaidota, 1868 m. grįžęs dailininkas dirbo ties jos memorialu. 1869 m. V. H. Hantas lankėsi Jeruzalėje. 1875 m. vedė mirusios žmonos seserį Editą, po to vėl grįžo į Jeruzalę, kurioje pradėjo paveikslą „Betliejaus kūdikių triumfas“ (dvi versijos). 1878 m. V. H. Hantas grįžo į Londoną. Dailininko pirmoji retrospektyvinė paroda įvyko 1886 m. Londone. 1892 m. jis paskutinį kartą lankėsi Artimuosiuose Rytuose. Jo regėjimas šimtmečio pabaigoje suprastėjo. 1905 m. dailininkas apdovanotas Britanijos Nuopelnų ordinu, jam suteiktas Oksfordo universiteto civilinės teisės garbės daktaro laipsnis, tais pačiais metais publikuoti V. H. Hanto memuarai. Viljamas Holmanas Hantas mirė 1910 m. rugsėjo 7 d. Londone.
Širvano chanatas

Istorija

Chanatas susidarė 1748 m. žlugus Nadiršacho valstybei. Širvano chanatas buvo pats galingiausias tiek karinėmis, tiek ekonominėmis galiomis visame Azerbaidžane. Verstasi žemdirbyste, šilko, audinių gamyba, prekyba, amatais.
1795 m. rusai iš Baku pasiekė Šamachą, tačiau greitai atsitraukė. 1805 m. chanatas prijungtas prie Rusijos imperijos (1813 m. patvirtinta Giulistano taikos sutartimi). Rusų administracija vietinius chanus pakeitė tik 1820 m. Iš buvusio chanato suformuota Širvano provincija, kuri nuo 1840 m. įėjo į Kaspijos sritį.
Valdemar Borovskij

Karjera

Profesionalo karjerą pradėjo Geležiniame vilke. Paskui žaidė Vėtroje, Šiauliuose, Sūduvoje. Buvo išvykęs žaisti į Latviją, ir rungtyniavo Rygos Daugavos ekipoje. Rungtyniavo Bulgarijos PFK Beroe Stara Zagora klube.
2016 m. grįžo į Lietuvą ir žaidė Jonavos „Lietavoje“.
Nuo 2017 m. FK Trakai žaidėjas. 2018 m. išrinktas šios ekipos kapitonu.
Pagiriai (Zietela)

Istorija

Kaimas minimas šaltiniuose nuo 1624 m. – tada buvo Sapiegų valda.
Pagiriai pateko į Zietelos lietuvių „salą“. 1931 m. A. Valaitis čia rado 2 senelius, tebemokėjusius lietuviškai.
LGPL

GNU Laisvoji Bendroji Viešoji Licencija (GNU Laisvoji GPL) (angl. GNU Lesser General Public License arba LGPL) yra laisvosios programinės įrangos licencija, taikoma programinėms bibliotekoms. Kadangi bet kuri biblioteka laikoma ją naudojančios programos dalimi, GPL licenciją turinčios bibliotekos negali būti panaudotos uždaro kodo komerciniuose projektuose. Norint tai leisti, tuo pačiu vis dar išsaugant programuotojų laisves, buvo parengta LGPL, kuri tapo tapo tarpine jungtimi tarp GPL licencijos ir daugiau leidžiančių licencijų (tokių, kaip MIT licencija ir BSD licencija).
LGPL licenciją turinčią biblioteką galima naudoti uždaro kodo projektuose tol, kol šie projektai naudoja nepakeistą bibliotekos versiją. LGPL licencijoje nurodyta, jog bet kuris asmuo bet kada savo kopijos licenciją gali pakeisti į GPL.
LGPL licencija vis dar reikalauja, jog su ją naudojančiu uždaru kodu prireikus būtų galima sujungti naujesnę suderinamą šios bibliotekos versiją. Tai dažniausiai pasiekiama patalpinant LGPL kodą į dinamiškai arba statiškai prijungiamą biblioteką. Jei biblioteka prijungiama statiškai, vartotojui paprašius tenka pateikti komponavimui reikalingus objektinius failus. LGPL taip pat reikalauja palikti vartotojui teisę pačiam aiškintis sukompiliuotos uždaro kodo programos veikimą, ją disasembliuoti ir savo darbo vietoje (neplatinant) naudoti pakeistas tokios programos versijas.
LGPL naudojama itin nuožmios konkurencijos sąlygomis, kuomet alternatyvi uždaro kodo biblioteka labai paplitusi arba irgi pradedama siūlyti vartotojams nemokamai. Kaip kraštutinė priemonė šiais atvejais taip pat naudojama Sujungimo išimtis. Sujungimo išimtis anksčiau minėtų reikalavimų nekelia.
LGPL dažniausiai naudojama įvairioms bibliotekoms, tačiau kai kada ją turi ir užbaigtos programos ar net jų paketai (pavyzdžiui, OpenOffice.org).
Bronius Bulka

Biografija

1947 m. baigė Utenos valstybinę berniukų gimnaziją. 1948 m. Utenos apskrities laikraščio „Lenino keliu“ literatūrinis darbuotojas. 1949 m. „Komjaunimo tiesos“ stilistas. 1949–1950 m. Vilniaus apskrities laikraščio „Lenino keliu“ vertėjas. 1950–1951 m. „Komjaunimo tiesos“ korektorius, laiškų skyriaus ir valstiečių jaunimo skyriaus vedėjas. 1951–1953 m. Vilniaus srities laikraščio „Raudonoji žvaigždė“ vyresnysis korektorius ir žemės ūkio skyriaus literatūrinis darbuotojas.
1953 m. pradėjo dirbti Lietuvos radijo komitete: buvo žemės ūkio laidų redakcijos redaktorius, redakcijos vedėjas, paskutiniųjų žinių redakcijos vedėjas. Pradėjus transliuoti televizijos laidas, Lietuvos televizijos visuomeninių laidų atsakingasis redaktorius. 1954 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto pramonės ekonomikos specialybę. 1961–1970 m. „Minties“ leidyklos ekonominių leidinių redakcijos redaktorius. 1970–1975 m. žurnalo „Liaudies ūkis“ redakcijos skyriaus vedėjas, 1975–1991 m. žurnalo vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Palaidotas Liepynės kapinėse.
Daugiausia rašė žemės ūkio ekonomikos temomis. Išvertė iš rusų kalbos įvairių knygų.
Piotras Šaduikis

Piotras Šaduikis (lenk. Piotr Szadujkis, 1938 m. – 1977 m.) – lietuvių kilmės Lenkijos tapytojas ir grafikas.

Biografija

Baigęs menų licėjų Zamostyje, studijavo Varšuvos dailės akademijoje pas profesorių Eugenijų Eibischą. 1965 m. su pagyrimu akademiją baigė. Dalyvavo grupinėse ir keturiose indvidualiose parodose. 2008 m. rugsėjo 9 d. Lietuvos centre prie Lietuvos Respublikos ambasados Varšuvoje buvo atidaryta jo personalinė kūrybos paroda. Kūrybos temos: gamta, medžiai, vaikai, muzika.
Vitu

Raida

Vitu gyvenvietė įkurta kaip Patė sultonato kolonija XIX a. viduryje, kuomet Patės salos sultonas Ahmad ibn Fumo Bakari migravo į žemyną ir įsikūrė ten. Jo valdomos teritorijos apėmė nedidelį pajūrio ruožą, iš viso turėjusį apie 3000 km² ploto.
Kadangi sultonatas nuolat patyrė grėsmę iš Zanzibaro sultonato, kuris bendradarbiavo su Britų imperija, Vitu sultonas pasiprašė prieglobsčio vokiečių. 1885 m. gegužės 27 d. Vokietijos atstovai broliai Denhardtai pasirašė sutartį su sultonu, kuria Vitu tapo Vokietijos protektoratu (vok. Deutsch-Witu). Vokiečių valdžia, tačiau, buvo silpna.
1890 m. Britų imperijai ir Vokietijai pasirašius Heligolando–Zanzibaro sutartį, Vokietija perleido britams Vitu protektoratą mainais už Helgolando teritoriją. Vietiniai sultonato gyventojai nebuvo patenkinti šiuo sprendimu, bijojo britų viešpatavimo ir dėl to sukilo. Britai surengė pirmąją ekspediciją, kurios metu sultonas Fumo Bakari ibn Ahmad pabėgo. Vietoj jo į sostą pasodintas Bwana Shaykh ibn Ahmad, kuris tituluotas šeichu ir padarytas Zanzibaro sultono vasalu.
1891 m. Bwana pakeitė brolis Fumo Umar ibn Ahmad. Tačiau šio brolis Fumo Oman ibn Ahmad, įsitvirtinęs Jongeni gyvenvietėje, netrukus vėl pradėjo maištą prieš britus. Pasipriešinimas buvo gerai organizuotas, todėl britai patyrė sunkumų naujai užimdami kraštą. 1895 m. jiems pavyko sutramdyti maištininkų pajėgas ir sugrąžinti į sostą sau lojalų Fumo Umar. Po šio mirties sultonatas buvo panaikintas ir paverstas Kenijos protektoratu.
Bara do Korda

Istorija

Bara do Korda įkurta 1835 m. Nuo 1972 m. pagal Nacionalinę integracijos programą daug žmonių į šį miestą atvyksta iš Brazilijos Šiaurės rytų regiono.
Konstantinas Vladislavas Pacas

Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Aleksandro Paco (m. po 1634) ir kunigaikštytės Sofijos Konstantinovnos Golovčinskaitės vienintelis sūnus, Minsko vaivados Jono Dominikovičiaus Paco (apie 1550–1610) anūkas.
1658 metais Konstantinas Vladislavas Pacas buvo paskirtas Lietuvos dvaro vėliavininku.
Kampečės įlanka

Kampečės įlanka (isp. Bahía de Campeche) – įlanka pietinėje Meksikos įlankos dalyje, apsupta trijų Meksikos valstijų – Verakruso, Tabasko ir Kampečės. Plotas 15 540 km². Įteka šios upės: Papaloapanas, Koatsakoalkosas, Grichalva, Usumasinta, Kandelarija. Pakrantės pelkėtos, yra lagūnų (Terminoso, Karmen, Mačonos).
Naftos gavyba. Pagrindiniai pakrančių miestai: Verakrusas, Koatsakoalkosas, Siudad del Karmenas, Kampečė.
Vytautas Judickas

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. Vilkaviškio rajono savivaldybės administracijos Pilviškių seniūnijos seniūnas, Lietuvos seniūnų asociacijos tarybos narys.
Tėvynės sąjungos Vilkaviškio rajono skyriaus narys.
2007 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė. 
Vilkaviškio raj. kultūros paveldo ir turizmo organizacijos tarybos pirmininkas, VO Pilviškių bndruomenės tarybos narys. Sutuoktinė Birutė, vaikai Inga, Laura, Rasa.
Lazdijietis

Lazdijietis – Lazdijų miesto tarybos laikraštis, ėjęs 1990–1992 m. Lazdijuose.

Istorija

Iš pradžių ėjo kas dvi savaites, nuo 1991 m. – kas mėnesį. Išleisti 26 numeriai. Tiražas 1000 egz.
Redagavo Antanas Pupienis, Angelė Vekterienė.
Vytautas Peleckis

Biografija

1984 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius mechanikas.
UAB „Šiaulių vandenys“ technikos direktorius.
Nuo 1998 m. Naujosios sąjungos Šiaulių miesto skyriaus narys.
2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Nijolė, vaikai Marius, Mantas.
Permetis

Istorija

Nuo XV a. priklausė Osmanų imperijai, įėjo į Janinos sandžaką. XVIII–XIX a. veikė graikų mokykla.
Chimerizmas

Chimerizmo nustatymas

Pagrindinis principas – donoro ir recipiento polimorfinių genetinių žymenų ar jų produktų skirtumų nustatymas (diskriminacija). Žymenų pasirinkimai ir metodo jautrumas priklauso nuo ligos, pageidaujamo jautrumo ir lyčių skirtumų.
„Auksiniu“ kiekybinės chimerizmo analizės standartu laikoma fluorescencija pagrįsta STR/VNTR (nepastovių tandeminių pasikartojimų polimorfizmų) polimerazinė grandininė reakcija (PGR).
Aralezas

Aralezas (arm. Արալեզ) – sparnuoto šuns pavidalo dvasia armėnų mitologijoje. Šios dvasios nusileisdavo iš dangaus ir prikeldavo žuvusius mūšiuose užlaižydami jų žaizdas.

Išvaizda

Aralezai pagal aprašymus primena vietinius Armėnijos kalnyno šunis gamprus. Spėjama, kad šios veislės šunys gal ir tapo aralezų vaizdinio pirmtakais.

Aralezai mituose

Vienas pirmųjų aralezus ir vaidmenį aprašė IV–V a. armėnų istorikas Faustas Bizantietis.
Pagal legendą, užrašytą V a. istoriko Movseso Chorenacio, aralezai atgaivino legendinį armėnų karalių Arą Gražųjį, kuris buvo mirtinai sužeistas mūšyje su asirų valdovės Semiramidės kariuomene.

Pavadinimo kilmė

Armėnų teologas Jeznikas Kochbacis rašė, kad žodis aralez visiškai atspindi šių dvasių veiklą: iar 'nuolat + lez-um 'laižyti'.
Mikalojus Beganovskis

Biografija

1625-1629 m. dalyvavo mūšiuose prieš švedus, kazokus ir totorius. 1648 m. dalyvavo Korsuno mūšyje po kurio pateko į kazokų nelaisvę. Grįžęs iš nelaisvės dalyvavo Berestečko mūšyje 1651 m. ir Batiho mūšyje 1652 metais. Po šių mūšių baigė karinę tarnybą. Vėliau dirbo diplomatinį darbą Stambule. Su jo diplomatine pagalba ATR gavo Osmanų sultono pagalbą kovose prieš kazokus ir Rusiją. Jo iniaciatyva buvo restauruotas Lvovo reformatų vienuolynas. Taip pat finansiškai prisidėjo prie religinių šventovių statybų Liubline.
Linšiopingas

Istorija

Miestas pradėjo kurtis apie 1120 m. Viduramžiais tapo prekybos, kultūros centru.