google/wiki40b huggingface dataset:
Karvaičiai

Istorija

Pirmą kartą Karvaičiai minimi 1509 m. Daugiausia gyveno žvejai, save laikantys kuršininkais. XVI a. 2-ojoje pusėje pastatyta koplyčia. Apie 1708 m. Nida, Nagliai ir Karvaičiai sujungti į pastoracinį vienetą, kuris priklausė Kuncų parapijai. Pamaldas laikydavo kunigas iš Klaipėdos. 1740 m. patys Karvaičiai tapo parapijos centru. 1741 m. pastatyta Karvaičių bažnyčia, kurią 1797 m. užpustė smėlis, todėl dar 1794 m. parapijos centras perkeltas į Juodkrantę.
1736 m. įsteigta lietuviška mokykla. Nuo 1786 m. gyventojai kovojo su vėjo nešamu smėliu, užpustančiu sodybas. Tuo metu čia gyveno apie 30 žmonių, buvo šventovė, mokykla, augo sodai. Dalis gyventojų persikėlė į Preilą ir Pervalką, paskutiniai pasitraukė 1797 metais, kai Karvaičių didžiosios kopos (Karvaičių kalnas) smėlis visiškai užklojo gyvenvietę. Žmonės ėmė kurtis Juodkrantės pietiniame pakraštyje, kuris pavadintas Naujaisiais Karvaičiais. Čia buvo pastatyta bažnyčia. Dalis gyventojų išsikėlė į Nidą ir Naglius.

Žymūs žmonės

Šiame kaime gimė tautosakininkas Liudvikas Rėza (1776–1840). Kaimo išnykimą jis aprašė eilėraštyje „Nugrimzdęs kaimas“.
1764–1781 m. Karvaičiuose kunigavo D. G. Šudnagis (Zudnachovius).

Padavimas

Pasakojama, kad Karvaičiuose trobos buvo išsidėsčiusios toli viena nuo kitos, ir žvejai susieidavo labai retai, kartą per savaitę ar rečiau. Šeštadieniais dažniausiai jie susirinkdavo į seną L. Rėzos svetainę, pasėdėdavo, išgerdavo alaus, pasišnekučiuodavo, aptardavo kaip apsisaugoti nuo slenkančio smėlio ir pan.
Sykį keletas kortininkų susimetė namo kertėje ir ėmė žaisti. Prie aliejinės lempos žaisdami jie sulaukė vidurnakčio, kai vienas vaikščiodamas po kambarį pastebėjo už lango svetimą žmogų. Kortininkai pakvietė nepažįstamąjį pažaisti, o tas sutiko. Išdalijus kortas žaidėjai pasigedo vienos, todėl vienas kaimietis pasilenkė po stalu ieškoti, bet išvydęs arklio kanopą, greitai išlindo ir paliko trobą. Paskui pritrūko dar vienos kortos, ir dar vienos, ir taip galiausiai visi žaidėjai vienas po kito išdūmė iš namų. O svetimasis atsisėdo ant krosnies suolo.
Išsigandęs namo šeiminkas suprato, su kuo turi reikalą. Nors jis ir prašė, ir meldė svečią palikti namus, tačiau tas tik atkirsdavo: „Jūs mane pašaukėte, užtat čia lieku!“ Auštant rytui šeimininkas tarė: „Eisiu pas katalikų kunigą, kad šis savo galią parodytų“. Tai išgirdęs velnias iškart baisiai ūždamas išmovė pro kaminą – taip, kad net plytos ir cementas nukrito ant žemės ir mūre atsirado skylė.
Tos skylės niekam nepavyko užmūryti, ji taip ir liko kaip kortininkų pabaisa, kol keliaujančios kopos visą kaimą uždengė.
Pasta con le sarde

Makaronai su sardinėmis (it. pasta con le sarde, sicil. pasta chî sardi) – itališkos virtuvės patiekalas iš makaronų su sardinėmis ir ančiuviais. Italijos agentūros „Prodotto agroalimentare tradizionale“ pripažintas tradiciniu patiekalu Sicilijoje. Nors daugiausia siejamas su Palermu, tačiau gaminamas visoje saloje.
Pagrindinės sudedamosios dalys patiekale yra alyvuogių aliejus, svogūnai, makaronai ir smulkiai pjaustytų sardinių ir ančiuvių mišinys. Patiekalas ruošiamas iš įvairių makaronų, tačiau bukatini yra tradiciniai. Pagardinimui pridedama laukinių pankolių, šafranų, kedro riešutų, razinų ir druskos. Pabaigai patiekalas pabarstomas skrudintais rupiniais. Pageidautina naudoti šviežias sardines, tačiau jei jų nėra, galima dėti ir konservuotas. Sicilijoje gausu laukinių pankolių, bet kitur gali būti sunku rasti, todėl juos galima pakeisti paprastojo pankolio viršūnėmis.
Kai kuriose patiekalo versijose naudojamas pomidorų padažas. Kulinarinių receptų autorius Pino Correnti teigia, kad vienintelis žinomas tokių makaronų variantas 1886 m. buvo aprašytas italų folkloristo Giuseppe Pitrè.
Jobas

Jobas (hebr. ‏אִיּוֹב‏‎ – priešas, ivrit. – persekiojamasis) – Senajame Testamente aprašytas asmuo, kuris buvęs itin turtingas, tačiau Dievas atėmęs iš jo viską, ką šis turėjo: Jobas netekęs dešimties vaikų – septynių sūnų, trijų dukrų, turtų, namų, sveikatos. Vis dėlto Jobas nepaklausęs žmonos ir nepradėjo keikti Dievo. Trys Jobo aplankyti atėję draugai buvę tikri, kad visų nelaimių priežastis – paties Jobo ydos. Tačiau Jobas supratęs, kad jo draugai nėra teisūs. Jaunuolis Elihuvas pasakęs Jobui, kad jis verčiau nesitiki perprasti Dievo sumanymų.
Jobas taip pat gerai suvokė, kad yra glaudus ryšys tarp Dievo ir artimo meilės – tikrasis Dievo pažinimas neatsiejamas nuo rūpesčio neturtingaisiais: „Jis gynė vargšų ir skurdžių teises, todėl jam ir sekėsi. Ar tai nebuvo tikras manęs pažinimas“ (Jer 22,16).
Galiausiai Dievas grąžino Jobui sveikatą, turtus, jam gimė tiek pat sūnų ir dukterų.
Robertas Kočarianas

Asmeniniai duomenys

Robertas Kočarianas gimė Stepanakerte, Kalnų Karabache, tuo metu Azerbaidžano Tarybų Socialistinės Respublikos Kalnų Karabacho autonominėje srityje. Baigęs vidurinę mokyklą nuo 1972 iki 1974 tarnavo sovietų armijoje. Jis ir jo žmona, Bell Kocharyan, turi tris vaikus: Sedrak, Gayane, ir Lewon, iš kurie gimė Stepanakerte. Jo žmona, gimusi Stepanakerte, yra baigusi Jerevano medicinos institutą.
Erika Krūminaitė

Biografija

2015 m. pelnė savo pirmąjį Lietuvos čempionatų medalį - sidabras 400 m bėgime.
For de Fransas

Istorija

1638 m. pirmasis Martinikos gubernatorius nusprendė įkurti Saint Louis fortą, kad apsiginti nuo britų atakų. Fortas netrukus sugriautas, bet 1669 m. atstatytas. Miestas įkurtas 1672 m. Fort-Royal pavadinimu. Ekonominę svarbą įgavo 1902 m. Pelė ugnikalniui sugriovus iki tol saloje dominavusį Sen Pjero miestą.
1894 m. mieste gyveno 16 tūkst. gyventojų, 1936 m. – 52 tūkst., 1946 m. – 66 tūkst., o 2003 m. – 94 tūkstančiai, kas sudaro 40 proc. salos gyventojų.

Ekonomika

For de Fransas – svarbiausias salos ekonominis centras ir jūrų uostas. Per jūrų uostą eksportuojamas romas, cukrus, vaisiai. išvystyta alkoholinių gėrimų (romo, vyno), cukraus gamybos pramonė. Yra oro uostas. For de Franse yra 2 prancūzų karinės jūrų bazės.
Miestas taip pat vystosi ir kaip turizmo centras. Pagrindinėmis turisinėmis įžymybėmis yra trys XVIII ir XIX a. fortai: Desaix, Tartenson ir Gerbault. Dažnai lankomas ir paminklas Martinikoje gimusiai Napoleono žmonai Joséphine de Beauharnais.
Panevėžiuko dvaras

Istorija

1544 m. ponas Jurgis Jadko dvarą pardavė ponui Jonui Kuncevičiui. 1563 m. birželio 24 d. Vilkijos valsčiaus inventoriaus sąraše dvaro savininku minimas taurininkas Matas Petkevičius. 1596 m. Jonas Petkevičius dvarą pardavė Kauno apskrities maršalkai Petrui Vizgirdavičiui. XVIII a. dvaras priklausė Siručiams, XIX–XX a. pradžioje jį valdė Korevos. 1863 m. sukilimo metu čia aktyviai veikė Kletas Koreva (1837–1863 m.).
Prie Siručių pastatytų medinių rūmų Korevos pastatė du mūrinius dviaukščius sparnus, dengtus mansardiniais raudonų čerpių stogais. Priestatai didesni už senuosius pastatus. Ant geriau išsilaikiusio rūmų sparno matyti 1910 m. data. Paskutinis valdytojas Zigmantas Koreva (1898–1945 m.) čia gyveno iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos, galbūt sovietų nušautas Kaune.
Pokariu dvaras atiteko kolūkiui, kuris jį menkai prižiūrėjo. Atkūrus Lietuvos valstybingumą, dvarą paveldėjo Jolanta Korevaitė-Gailevičienė.
Žemaičių Kalvarija

Pavadinimo kilmė

1253 m. minima Garde vietovė (t. y. Gardė arba Gardaĩ). Tikėtina, kad jis kilęs nuo upelio vardo Gardė (dabartinis Cedronas); šį vandenvardį galima būtų sieti su bendriniu žodžiu gardas – įtvirtinta gyvenvietė; vėliau taip vadinta tvarte ar lauke užtverta vieta gyvuliams laikyti; banda, kaimenė. Netoli miestelio iki 1925 m. minimas Gardės dvaras, o 1959 m. – kaimas.
XVII a. viduryje pastačius kryžiaus kelių koplyčias (kalvarijas), greta Gardų vardo ėmė rastis pavadinimas Naujoji Jeruzalė, o vėliau – Gardų Kalvarija arba Kalvarija. Kalvarija vadinamos katalikų šventosios vietos, kryžiaus keliais su kulto pastatais, koplyčiomis (pagal Kalvarijos kalną Jeruzalėje). Dar iki XX a. pradžios miestelis vadinosi tiesiog Kalvarija (pvz., 1917–1918 m. vokiečių išleistame Lietuvos gyvenamųjų vietų vardų sąraše), bet XX a. įsivyravo pavadinimas Žemaičių Kalvarija, siekiant ją skirti nuo Kalvarijos miesto pietvakarių Lietuvoje.
1964 m. lapkričio 25 d., daugiausia antireliginiais sumetimais miestelis pervadintas Varduva (pagal pratekančią Varduvos upę), tačiau Sąjūdžio metu 1989 m. birželio 21 d. sugrąžintas istorinis pavadinimas.

Atlaidai

Žemaičių Kalvarijoje yra 21 Kryžiaus kelio kalno koplyčių (Kristaus kančios kelio stočių), iš toli matoma Bazilika su stebuklingu Dievo Motinos Marijos paveikslu. Tikima, kad Šventojo Kryžiaus ant kurio buvo nukryžiuotas Jėzus Kristus, medžio skiedrelę Žemaičių Kalvarijos šventovei dar XVII a. antroje pusėje padovanojo vyskupas Jurgis Tiškevičius.
Nuo 1742 m. Garduose pradėti rengti visuotiniai atlaidai, į kuriuos atvykdavo tūkstančiai tikinčiųjų iš Žemaitijos ir visos Lietuvos. Gautas popiežiaus leidimas atlaidams. Dabar kasmet Žemaičių Kalvarijoje beveik dvi savaites (paprastai liepos 1 – liepos 10 d.) vyksta Didieji Žemaičių Kalvarijos atlaidai, sutraukiantys tūkstančius piligrimų iš Lietuvos ir užsienio valstybių. Atlaidai vyksta liepos mėnesį.

Aplinkinės gyvenvietės

BARSTYČIAI – 12 km 
 Šarnelė – 4 km
SEDA – 10 km 
 Pagardė – 6 km
PLUNGĖ – 26 km
Rotinėnai – 3 km 
 ALSĖDŽIAI – 10 km
Gedrimai – 8 km 
 TELŠIAI – 22 km
Dapšių apylinkė

Istorija

Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juodeikių apylinkės.
Tankinė patranka

Tankinė patranka (rus. танковая пушка; angl. tank gun) – patranka, skirta naudoti tankuose, todėl pasižyminti tam tikromis techninėmis charakteristikomis. Šios patrankos būdavo naudojamos taip pat savaeigėse, kateriuose, kartais ir įtvirtinimuose.
Pirmieji tankai naudojo nespecializuotas patrankas, kurios nebuvo specialiai konstruotos naudoti tankuose. Tanko patranka reiškia bet kokią tanke įrengtą patranką, kuri gali būti menkai pritaikyta tokiam naudojimui.

Pirmasis pasaulinis karas

Pirmieji tankai buvo skirti palaikant pėstininkų puolimą pralaužti apkasų pozicijas, ypač gausiai aprūpintas kulkosvaidžiais. Tam tankai buvo ginkluoti kulkosvaidžiais ir/ar nedidelio kalibro patrankomis, šaudančiomis ardomaisiais (fugasiniais) sviediniais. Paprastai buvo lauko ar laivų artilerijos patrankos, nuimtos nuo lauko ar laivų tipo lafetų ir aprūpintos tankui pritaikytu lafetu.
Ankstyvieji 1916 m. britų tankai Mark I naudojo 57 mm laivų patrankas (angl. QF 6 pounder Hotchkiss 'Hočkiso 6 svarų greitašaudė'), įrengtas šoniniuose sponsonuose. Šios patrankos pasirodė pernelyg ilgavamzdės, nes važiuojant vamzdžiai kliuvinėjo už kliūčių ir kartais net žemės, todėl vėlesni (1917 m.) tankai Mark IV naudojo trumpavamzdes QF 6 pounder 6 cwt Hotchkiss patrankas, kurias galima laikyti tankinių patrankų pirmtakėmis – pirmomis specializuotomis tankų patrankomis.
Pirmieji vokiečių tankai A7V naudojo 57 mm Nordenfelto fortifikacines patrankas, kurios buvo iš Rusijos įtvirtinimų paimti trofėjai. Šios patrankos buvo įtaisomos tanko priekyje.
Pirmieji prancūzų tankai Schneider CA1 turėjo šonuose įtaisytas trumpavamzdes 75 mm mortyras, o St Chamond tankai turėjo priekyje įtaisytas standartines 75 mm lauko patrankas.
Ploni to meto tankų šarvai reiškė, kad bet kurios tankuose įrengtos patrankos buvo efektyvios prieš kitus tankus. Tuo metu vokiečių kariuomenė turėjo labai mažai tankų, todėl Antantės tankai buvo skirti kovai su priešo pėstininkais ir jų paramos daliniais.
Utenos regioninis profesinio mokymo centras

Istorija

1983 m. rugsėjo 1 d. buvo įsteigta 58–ji vidurinė profesinė mokykla. Tuo metu į mokyklą buvo priimti 162 moksleiviai mokytis šių specialybių: maisto pramonės įrengimų derintojai, mėsos išpjaustytojai ir dešrų formuotojai, sūrių gamintojai ir formuotojai, traktorių, automobilių, žemės ūkio paskirties mašinų šaltkalviai-remontininkai, pieno produktų meistrai.
2000 m. liepos 1 d. reorganizavus aukštesniąją žemės ūkio ir maisto pramonės mokyklą įkurtas Utenos regioninis profesinio mokymo centras.
Pilypavo dekanatas

Pilypavo dekanatas (lenk. Dekanat Filipów) – tai vienas iš 21 katalikų, Luko vyskupijos dekanatų. Dekanas ks. Wacław Polowczyk, vicedekanas ks. Jacek Zatorski. Suvalkų apskrityje taip pat dar yra Suvalkų Šv. Dvasios dekanatas, Suvalkų Dievo gailestingumo dekanatas ir Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas.
Americis

Pavadinimo kilmė

Pirmą kartą elementą susintetino JAV fizikai Glenn Seaborg, Leon Morgan, Ralph James ir Albert Ghiorso 1944 m. pabaigoje. Amerikos garbei elementas ir pavadintas (pagal analogiją su europiu).
Palėpšai

Istorija

Kaimas pirmą kartą minimas 1589 m.
Papiškiai (Balninkai)

Istorija

1739 m. minimas  Balninkų krikšto metrikų knygoje. Pavadinimas rodo, kad tai galėjo būti Balninkų bažnyčiai priklausantis kaimas.
Vaida Davidavičienė

Biografija

2008 m. baigė viešąjį administravimą Mykolo Romerio universitete.
Seimo nario J. Liesio padėjėja, Elektrėnų savivaldybės administracijos Vievio seniūnijos vyr. specialistė.
Liberalų sąjūdžio narė. 2011 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narė, atsisakė mandato. 
Lietuvos Samariečių draugijos Vievio skyriaus narė. Sutuoktinis Romas, duktė Evelina.
Vytautas Kazimieras Augustaitis

Vytautas Kazimieras Augustaitis (g. 1934 m. gegužės 24 d. Kaune- 2013 m. rugpjūtį) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

Tėvas Vytautas Augustaitis. 1953 m. baigė Kauno 1-ąją berniukų vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1966 m. technikos mokslų kandidatas. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1958–1959 m. Kauno įrankių gamyklos „Priekalas“ vyr. meistras, vyr. technologas, 1959–1960 m. Kauno radijo gamyklos inžinierius konstruktorius, 1960-1963 m. Lietuvos mokslų akademijos aspirantas, komandiruotas į Maskvos metalo pjovimo staklių tyrimo institutą.
1963–1991 m. šio instituto Eksperimentinio metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filialo laboratorijos vedėjas, sektoriaus viršininkas, vyr. mokslinis bendradarbis, vadovaujantysis mokslinis bendradarbis. Nuo 1993 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1996 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Darbai iš metalo pjovimo staklių mazgų, pavaros virpesių, matavimo keitiklių, koordinatinių matavimo mašinų, poligrafinių mašinų dinaminio tikslumo tyrimų. Sukūrė originalių metodų ir programų mašinų, ypač poligrafijos, tiesiniams ir netiesiniams virpesiams analizuoti, jų struktūrinei ir parametrinei sintezei atlikti. 13 išradimų autorius.
Briugė

Istorija

Briugė žinoma nuo VII amžiaus. XI–XIV a. tai buvo vienas didžiausių Europoje amatų ir tarptautinės prekybos centras. XV a. čia gyveno, kūrė, mirė ir palaidotas garsusis Šiaurės renesanso tapytojas Janas Van Eikas. Briugės muziejuje yra eksponuojami keli jo žymesnių darbų. 2002 m. Briugė buvo Europos kultūros sostinė.

Architektūra

Briugės miesto centras išsiskiria išlikusia klestėjimo laikus menančia viduramžių architektūra. Išskirtinis išplanavimo bruožas – žiedu miestą supančių tarpusavyje susisiekiančių kanalų sistema, dėl kurios Briugė dažnai vadinama „Šiaurės Venecija“. Senamiesčio siluete dominuoja XIII–XVI a. Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, kurios 122 m aukščio varpinės bokštas yra laikomas antruoju aukščiausiu plytų bokštu pasaulyje. Jos dešiniajame altoriuje yra Mikelandželo „Madonos su kūdikiu“ skulptūra. Didžiojoje rinkos aikštėje yra vienas miesto simbolių – nuo XIII a. stovinti varpinė. Briugės rotušės aikštės kampe yra bene geriausiai Flandrijoje išlikusi romaninės architektūros Švč. Jėzaus Kraujo Bazilika. Nuo 2000 m. Miesto centras priklauso Pasaulio paveldui.

Pavadinimo kilmė

Miesto vardas tikriausiai kilęs nuo žodžio bryggja, reiškiančio uostą, priplaukimo vietą. Flamandiškai "brugge" reiškia "tiltas". Semamiestis įsikūręs kanalais apjuostoje dirbtinėje saloje ir į miestą anksčiau buvo galima patekti tik per tiltus ir tiltų galuose įrengtus vartus.
Raudonėlė

Istorija

Kaimas žinomas nuo 1828 m.
Lietuvos mokinių chemijos olimpiada

Lietuvos mokinių chemijos olimpiada (LitChO) – nuo 1962 m. rengiamos Lietuvos chemijos olimpiados.

Nuotolinė Lietuvos chemijos olimpiada

Nuotolinė Lietuvos chemijos olimpiada (NLitChO) - nuo 2003 m. organizuojama chemijos olimpiada, vykdoma nuotoliniu būdu. Olimpiadoje gerai pasirodę moksleiviai siunčiami į respublikinę chemijos olimpiadą. Olimpiadą koordinuoja Bernardas Morkūnas.
Download.com

Download.com yra didžiausia pasaulyje parsisiųsti skirtų failų direktorijų interneto svetainė, veiklą pradėjusi 1996 metais kaip CNET dalis.
Download.com svetainė padalinta į keturias pagrindines dalis: programinė įranga (software; PC, MAC ir mobiliesiems telefonams skirtos programos), muzika (music), žaidimai (games) ir video. Programas galima parsisiųsti per FTP iš download.com arba trečiųjų šalių serverių.
Programinės įrangos dalyje galima rasti virš 100 000 nemokamų (freeware), viešųjų (shareware) ir bandomųjų (trial) programų. Prie daugelio programų pateikiami reitingai, programos apžvelgiamos redaktorių, taip pat prie programų pateikiamas leidėjo aprašymas ir vienas ar daugiau ekranvaizdžių. Taip pat lankytojai gali vertinti kiekvieną programą 5 balų sistemoje.
Šeiriškės

Istorija

Anksčiau šiaurinė kaimo dalis vadinosi Šeiriškės I, pietinė – Šiauriškės II.
Judith Leyster

Judita Leister (ol. Judith Leyster ar Leijster, 1609 m. liepos 28 d.(?), Harlemas, Nyderlandai – 1660 m. vasario 10 d., Hemstedė) – XVII a. Nyderlandų tapytoja. Vertinama reikšmingiausia dailininke-moterimi tarp XVII olandų „aukso amžiaus“ tapytojų.

Biografija

Judita Leister gimė 1609 m. Harleme, pakrikštyta liepos 28 d. Jos tėvas Jan Willemsz valdė alaus bravorą, pavadinimu Leyster. Iš to kilo giminės pavardė. Nieko nežinoma apie Juditos mokslus. 1628 m. ji minima Harlemo menininke. Iš kart po to šeima persikėlė į Vrelando miestelį netoli Utrechto, 1629 m. − į Zandamą prie Amsterdamo. Neaišku, ar Judita keliavo su šeima. Kelionės gali paaiškinti Utrechto karavadžistų stiliaus įtaką jos kūryboje. Kita vertus, ši įtaka galėjo persiduoti iš kurio nors F. Halso aplinkos tapytojų. Ji dokumentuota liudytoja 1631 m. lapkritį Harleme F. Halso vaiko krikštynose. Gali būti, kad Judita mokėsi pas Frans Pietersz de Grebber (1573–1643). Gali būti, kad mokėsi pas Fransą Halsą. Tikėtina, kad Judita galėjo mokintis pas F. Halso brolį tapytoją Dirką Halsą. Nuo 1629 m. žinomi datuoti ir pasirašyti Juditos paveikslai. Tikėtina, kad ji pradėjo dirbti savarankiškai nuo 1627 m.
1633 m. Judita Leister buvo priimta į Harlemo Šv. Luko vardo tapytojų gildiją. 1635 m. minima, kad ji turėjo tris mokinius. Vienas jų, Willem Woutersz, perėjo mokintis pas F. Halsą ir Judita Leister pareikalavo iš jo motinos sumokėti netesybas. 1636 m. Judita Leister ištekėjo už tapytojo Jan Miense Molenaer (1609/1610–1668). Po vedybų Judita tapė mažai. Jos ir vyro paveikslus sunku atskirti, nes jie naudojosi ta pačia studija, tais pačiais modeliais ir tikriausiai dirbo prie vienas kito paveikslų. Su vyru Judita persikėlė į Amsterdamą, kur gyveno bent iki 1648 m., kada šeima įsigijo namą Hemstedėje prie Harlemo. Judita Leister mirė 1660 m. vasario 10 d. Hemstedėje. Jos kūrybinis stilius artimas F. Halso manierai ir iki XIX a. pabaigos visa Leister kūryba buvo priskiriama Fransui Halsui arba jo aplinkos tapytojams. Juditos Leister paveiksluose dažniausiai vaizduojami vienas ar pora veikėjų kasdieniškose situacijose, ji yra nutapiusi natiurmortų.
Bohoduchivas

Istorija

Bohoduchivo įkurimo data yra laikoma 1662 m. Miesto teisės buvo suteiktos 1781 m. Antrojo pasaulinio karo metu miestą buvo okupavęs Vermachtas, bet 1943 m. rugpjūčio 7 d. Raudonoji armija atgavo miestą. Šaliai 1991 m. atgavus nepriklausomybę, tapo Ukrainos teritorijos dalimi.
Augustavo girininkija

Augustavo girininkija (lenk. Nadleśnictwo Augustów) – girininkija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Girininkijos plotas 26026,7 ha. Girininkija suskirstyta į 4 miškus: Augustavo (Augustów), Balinkos (Balinka), Bialobžegų (Białobrzegi) ir Štabino (Sztabin), o šie dar suskirstyti į 17 mažesnių girininkijų: Lipovieco (Lipowiec), Studzieničnės (Studzieniczne), Čarnų Brudo (Czarny Bród), Sajeneko (Sajenek), Žilinių (Żyliny), Bžozove Grondų (Brzozowe Grądy), Jastženbnos (Jastrzębna), Kozi Rineko (Kozi Rynek), Jesionovo (Jesionowo), Vilče Bagno (Wilcze Bagno), Barglavo (Bargłów), Bialobžegų (Białobrzegi), Dlugių (Długie), Kalino (Kolnica), Štabino (Sztabin), Jaminų (Jaminy) ir Klonovo (Klonowo). Girininkijos administracija yra Augustavo mieste. Girininkijos teritoija apima Augustavo miesto teritoriją ir Augustavo, Barglavo, Liepinės, Plaskų ir Štabino valsčius. Pušys sudaro 66,5% girininkijos medžių, alksniai - 16,9%, beržai - 9,1%, eglės - 6,4%, ąžuolai - 0,8%, uosiai - 0,3%. Saugomi miškų plotai sudaro 13730,39 ha, tai yra 55,5% visos girininkijos. Paskaičiuota kad girininkijoje yra 114 tūkst. m³ medienos.
Toponimika

Toponimika (topos + gr. onyma - vardas) – kalbotyros šaka, tyrinėjanti vietovardžius, tikrinius vietų ir kitų geografinių objektų vardus. Apima hidronimiją (upės, ežero, pelkės, jūros ar kito vandens telkinio vardus), oikonimiją (kaimo, miesto ar kitų gyvenamųjų vietovių vardus), oronimiją (kalnų vardus), choronimiją (teritorijų, sričių, kraštų vardus), urbanonimiją (miesto dalių, aikščių, gatvių vardus), agronimiją (laukų, dirvų vardus), drimonimiją (miškų, girių, jų dalių vardus) ir mikrotoponimiją (smulkių vietų vardus).

Istorija

Lietuvių toponimija rankraštinis rinkinys išliko iš XVIII a. vidurio. Ją intensyviai kaupti pradėta XIX a. pabaigoje - XX a. pradžioje (J. Spruogis, E. Volteris, J. Tumas, V. Kalvaitis). Daug vietovardžių surinko K. Būga. Iki 1940 m. iš gyvosios kalbos užrašyta apie 200000 toponimų, o dabar yra per 700000 gyvųjų (rinktų iš gyvosios kalbos) ir apie 250000 istorinių (užfiksuotų tik raštuose) toponimų. Toponimai padeda nustatyti tautų paplitimo plotus, kalbos ypatybes, išsiaiškinti tolimos praeities įvykius ir kt. Pagal toponimus nustatyta, kaip istorijos eigoje keitėsi baltų gyvenama teritorija.
Perifrazė

Perifrazė (sen. gr. periphrasis < peri – apie, aplink + phrazō – kalbu) – žodžių junginys, kuriuo pakeičiamas tikrasis kurio nors asmens vardas, daikto ar reiškinio pavadinimas, pvz., „mokslinio socializmo teorijos kūrėjas" vietoj Karlas Marksas.

Perifrazės vartojimas

Perifrazavimas tikrąjį daikto ar veiksmo vardą nusako žodžių junginiu arba fraze, iškeliančia kurį esminį jų požymį, pvz.: ausis – klausos organas, ranka – viršutinė galūnė, apželti – žole apaugti, sapnuoti – matyti per miegą. Vartojant šias pastarąsias perifrazes, sakoma:
Kapas dar neapžėlė, žole neapaugo.
 Guli senas Brisius ir sapnuoja. Mato jisai per miegą antis, kurias jo šeimininkas šaudo, o jisai iš vandens neša.

Užuot sakius gimti, sudeginti, manau, perifrazuojama: ateiti į pasaulį, išvysti pasaulį…, paleisti dūmais, paversti pelenais…, (mano) galva rodo, pvz.: Nepyk, Jurai: tu mūsų kaime pažangusis, daugiau už mane moki, o mano galva kitaip rodo.

Dažnai perifrazuojami tikriniai vardai. Pavyzdžiui, vengiant vardo kartojimo, ieškant raiškesnės frazės, norint iškelti bei pabrėžti vieną ar kitą veikėjo bruožą ar požymį:
Baigdamas seminariją, būsimasis Maironis išdrįso įteikti A. Baranauskui savo poemėlės „Lietuva“ rankraštį, gražiais ir iškilmingais žodžiais dedikuotą „Anykščių šilelio“ autoriui.