Romas Juškelis

Biografija

Menininkas gimė 1946 m. Kaune.1970 m. pabandęs studijuoti odontologiją medicinos mokslus
metė. 1974 m. Vilniaus technikume įgijo fotografo specialybę. 1972-1974 m. dirbo respublikinėje Kino
mėgėjų draugijoje ats. sekretoriumi. 1974-1978 m. buvo Vandens ūkio projektavimo instituto
fotografas.1978-1983 m. dirbo Mokslinių tyrimų institute „Vibrotechnika“. Nuo 1976 m. buvo
Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.
R. Juškelio kūrybos pradžios istoriją tenka dėlioti iš nuotrupų. Dėl uždaro būdo autorius mieliau
apie ją nutylėdavo, o paatviraudavo tik labai retai. Sentimentų savo kūrybinio kelio pradžiai nejautė,
jos nesureikšmino. Pirmąją fotolaboratoriją buvo įkūręs priešais buto, kuriame gyveno langus, namo
Nemuno g. 14 rūsyje buvusioje katilinėje. Pasak sesers Elenos Onos Liakienės, tarybiniam režimui
lojali kaimynė pradedantį menininką buvo įskundusi, kad jis fotografuoja aktus. Dėl to turėjo problemų
su milicija. Manytina, kad gal ir dėl šios priežasties beveik visai neišliko ankstyvosios fotografijos. Kad
ji buvo byloja, kad ir jaunystės draugo Rimgaudo Miliukščio pasakojimas apie per „Kalantos“ eitynes
atimtą ir sudaužytą fotoaparatą. Kad fotografijos srityje būtą įdirbio liudija ir faktas, kad į
Fotomenininkų sąjungą buvo įrašytas iš karto. Iš ankstyvų darbų išliko tik kiemo draugų
fotoalbumuose išsaugoti kūrybinio polėkio pilni R. Juškelio fotografuoti portretai.
Ne veltui R. Juškelio kūryba, daugelio jo kolegų gretinama su garsiojo XX a. pradžios čekų
kilmės fotografo J. Sudeko darbais. R. Juškelio sėslumas, kasdienė monotonija, pasikartojantys
veiksmai ir kasdieninis nuobodulys itin aiškiai atsispindi ankstyviausiame menininko kūrybos etape.
Pasak Romualdo Rakausko, prieš 40 metų daugumą pradedančiųjų Lietuvos fotografų itin stipriai veikė
J. Sudeko „juvelyrinė atspaudų kokybė ir nostalgiškai pilka ramuma“. R. Juškelis nuotraukas savo
kūrybinių dirbtuvių laboratorijoje gamindavo itin kruopščiai ir atsakingai. Jam buvo svarbu
koloristiniai nespalvotų fotografijų eksperimentai, kuriuos darydavo maišydamas įvairias chemines
medžiagas. „Kolegų įšventintas „chemikalų profesoriumi“ R. Juškelis laikomas specifinės „netikros
spalvos“ išradėju“. Vokietijos meno kritikas, žurnalistas Stefanas Wendelis, 1983 metų žurnale
„Fotigrafie“ Nr. 10 R. Juškelį pristatė, kaip fotomenininką, kuriantį naują realybę, esamą apversdamas
aukštyn kojomis („Aufdem Kopf gestellt“). Pasak St. Žvirgždo, R. Juškelis įeina į iškiliausių Lietuvos
fotomenininkų gretas.
Pirmoji paroda, kurioje R. Juškelis dalyvavo su savo fotografijomis „Gimtieji arimai I“,
„Gimtieji arimai II“, „Vakaras“ ir „Šeštadienio talka“ vyko 1977 m. Vilniuje, „Tarybų Lietuvos
saviveiklos meno dekados „Vainikas Spaliui“ metu. Parodoje pristatyta beveik trys šimtai fotografijų.
Daugiau kaip šimtas autorių buvo darbininkai ir kolūkiečiai, studentai ir mokslo darbuotojai, mokytojai
ir inžinieriai. Parodos kataloge buvo rašoma kaip „Lietuvių fotomėgėjai darbais įrodė savo sugebėjimą
atskleisti Tarybų šalies grožį, sukurti įsimenančius darbo žmonių portretus, užfiksuoti visuomeninio –
politinio ir kultūrinio gyvenimo momentus“. Šioje parodoje buvo eksponuotos sovietinę ideologiją
atitikusios fotografijos, gamtos etiudai, tačiau R. Juškelio fotografijose jau buvo juntamas šiam
menininkui būdingas formalistinis braižas. Sovietmečiu visų meno sričių neaplenkė cenzūra, o
fotografija buvo „įtvirtinta kaip propagandinių komunizmo idėjų propagandos priemonė, turėjo
atspindėti absoliutaus teisingumo iliuziją – pasitelkus vizualaus kodavimo metodus, manipuliuojant
simboliais ir ironiniais siužetais, buvo kuriama mitologinė tikrovė, pagrįsta politinėmis vertybėmis ir
prasmėmis96. Režimui reguliuojant ne tik menininkų kūrybos turinį, bet ir apskritai, skirstant kūrybai
reikalingas priemones (fotoaparatai, fotojuostos, ryškinimo įranga ir kt. buvo sunkiai savarankiškai
įsigyjami) menininkai privalėjo įtikti politizuotam diktatui ir savo kūryboje atiduoti duoklę ideologijai.
Šiuo laikotarpiu menininkai turėdavo arba kurti amžinoje dvikovoje tarp savo kūrybinio mąstymo ir
tarp to, kas ideologiškai būtina, arba maištauti. Rusų menotyrininkas Levas Aninskis taip apibrėžė dvi
tuometinėje Lietuvoje vyravusias fotografijos kryptis: „mokyklos ešaloną ir maištininkus“, pirmajai
priskirdamas Romualdą Požerskį, Virgilijų Šontą, Sigitą Šimkų, Algimantą Bareišį, Romą Juškelį ir
Vytautą V. Stanionį, o antrajai V. Luckų, A. Šeškų, V. Balčytį, R. Pačėsą. Tarp šių dviejų vyravusių
krypčių, panašumas vienas – visi menininkai buvo inovatoriai ir eksperimentatoriai. O skirtumų daug,
kadangi visi dalyvaudami grupinėse parodose rodė savo unikalias meistrystes ir kūrybines paieškas. O
be to, jauniesiems kūrėjams nerūpėjo socialinė kritika, jie buvo įsitraukią į naujos realybės paieškas, į
atspindžių teoriją ir kt. Šių menininkų kūrybiniai ieškojimai neatitiko eskaluojamų tiesų, nevaizdavo
tikrovės tokios, kokia ji turėtų būti, bet darbuose perteikė kitokią tikrovę, tarsi apverstą aukštyn
kojomis, realybę iškratydami iš pačios realybės. 99Tokia „neteisinga“ fotografija buvo kritikuotina, ir
tokiems menininkams buvo organizuojami mokymai, tobulinimosi kursai, stovyklos, bandant įbrukti
"gražaus“ pasaulio matymo ir perteikimo fotografijoje supratimą. Į tokią Respublikos kūrybinio
jaunimo stovyklą 1976 metais buvo pakviestas ir R. Juškelis.
Sovietinės santvarkos valdomoje šalyje menininkams savo darbus eksponuoti už Tarybų
sąjungos ribų buvo draudžiama. Sovietinis vakuumas prasisklaidė 1973 metais, kuomet Sovietų
sąjunga prisijungė prie Pasaulinės (Ženevos) autorių teisių konvencijos. Lietuvoje buvo įsteigta Autorių
teisių agentūra, kuri reguliavo menininkų kūrinių patekimą į užsienio parodas bei spaudą. Šis
reguliavimas buvo cenzūruojamas, fotografijos turėjo atitikti politinę ideologiją, diktuojamą tematiką.
„Autorių teises ginanti organizacijaatitiko ir tam tikrą fotografų kontrolės funkciją, kaip rodo gana
griežtas tonas, kai viename vengrų žurnalų be jo žinios (pranešė Vengrijos dailės fondas) buvo
išspausdinti Lietuvos fotografų (J. Kalvelio, R. Juškelio, R. Rakausko, A. Macijausko, J. Daniūno, V.
Koreškovo, V. Strauko ir kt. <...> ) kūriniai: prašom mums paaiškinti, kokiomis aplinkybėmis ir kokios
kiekvieno autoriaus fotografijos buvo nusiųstos į Vengriją, pažeidžiant TSRS Ministrų Tarybos
nutarimą, bei kur ir kada jos buvo paskelbtos TSRS teritorijoje. Kartu primename, kad bet kokių
kūrinių, tarp jų ir fotografijų, panaudojimo užsienio spaudoje teisės perleidžiamos tik per Autorinių
teisių agentūrą“ buvo rašoma sąjunginės autorinių teisių agentūros Lietuvos skyriaus viršininko 1979
m. rašte Lietuvos fotomėgėjų draugijos pirmininkui.101 Bet menininkai rasdavo būdų savo darbus
išvežti į užsienį.
Savo kūrybinį kelią pradėjęs žaismingais fotografiniais eksperimentais, nuo „žaidžiančių
vaikų“ ir „Paukščių virš vakaro vandens“ bei kitų paklausių peizažinių siužetų, įtinkančių tuometiniam
valdžios diktatui, menininkas pradėjo fotografinių paieškų pasaulį, tarp faktūros, formos, neapibrėžtų
aiškių kontūrų, formų, susisluoksniavimo. Savitas braižas galutinai susiformuoja cikle „Atspindžiai“.