google/wiki40b huggingface dataset:
Niimi Nišiki

Niimi Nišiki (arba Šinmi Nišiki, kin. 新見錦, pinyin: Niimi Nishiki, 1836 m. – 1863 m.) – vienas iš trylikos pirmųjų Šinsengumi narių kartu su Serizava Kamo ir Kondo Isami. Jis gimė Mito – han (dabar Ibaraki prefektūra) ir buvo Šintomunen – ryu kardo valdymo meistras. Jis buvo vienas iš trijų pirmųjų Šinsengumi vadų, bet buvo pažemintas iki vado padėjėjo. Kadangi Niimi Nišiki buvo svarbus Serizava frakcijos narys, Jamanami Keisuke ir Hidžikata Tošizo privertė jį įvykdyti sepuku 1863 m maždaug spalio 19 d. Serizava ir kiti jo grupės nariai buvo nužudyti po savaitės Matsudaira Katamori (Aizu klano daimio) įsakymu. Nors jis pasivadino Niimi Nišiki, jo tikrasis vardas liko nežinomas. Spėjama, kad jis buvo gan išsilavinęs, nes jo vardas Niimi Nišiki rodo tarimo žaismą. Yra įtarimų, kad jis galėjo būti Chōšū klano šnipas ir turėti artimų ryšių su Sonno – džoi grupėmis, buvusioms Mito ir Tosa.
Vakoasas

Istorija

Dabartinis miestas įkurtas 1963 m. sujungus Vakoasą ir Finiksą.
Antibendruomenių tragedija

Patentai

Antibendruomenių tragedija pasitaiko patentų srityje, kuomet visuomenei reikalingam produktui reikia tiek daug įvairių savininkų rankose esančių patentuotų technologijų, jog dėl per didelių licenzijavimo išlaidų nė vienam savininkui neapsimoka jo gaminti. Sudėtingam elektroniniam įrenginiui gali reikėti iki 500 įvairių patentų. Mokesčiai už šiuos patentus sudaro apie 20 dolerių net ir pigaus DVD grotuvo kainos). Panaši situacija dažna ir biotechnologijoje bei kai kuriose kitose šakose.

Resursų suteikimas konkurentui

Savininkui gali labiau apsimokėti laikyti resursą nenaudojamą nei nuomoti potencialiam konkurentui už rinkos kainą. Tokia padėtis pat buvo stebima posovietiniu laikotarpiu po privatizacijos, kuomet nepaisant didelių nenaudojamų plotų esančiose parduotuvėse dauguma pradedančių verslininkų (konkurentų) ten įsileisti nebuvo ir statėsi daug prastesnės kokybės kioskus.

Keliai ir geležinkeliai

Tiesiant kelius, geležinkelius bei kitas panašias struktūras, vienas tiesamame kelyje esantis savininkas potencialiai galėtų užblokuoti visą projektą. Kai kurios šalys (Anglija, Airija, Naujoji Zelandija, Australija, Kadanda) turi įstatymus, leidžiančius tokiais atvejais trukdančią nuosavybę iš protestuojančio savininko nupirkti prievarta.
Simonas Šultė

Simonas Šultė (1875 m. sausio 8 d. Krakiuose, Mažeikių raj. – 1920 m. rugsėjo 29 d. Palėvenėlėje, Kupiškio valsčius) – Lietuvos kunigas, katalikų sociologas.

Biografija

1907–1909 m. studijavo Leuveno, 1905–1907 m. ir 1909–1911 m. – Fribūro universitetuose. Filosofijos ir teologijos mokslų daktaras. 1915 m. mokytojavo Panevėžio mokyklose. 1919–1920 m. kunigavo Palėvenėlėje.
Bendradarbiavo „Draugijoje“, „Ganytojuje“, „Laisvėje“. Propagavo katalikiškojo socializmo, mokslų filosofijos, vadinamojo naujojo auklėjimo, vegetarizmo idėjas. Svarbiausi darbai: „Gamta ir žmogus“ (1919 m.), „Evoliucijos keliai ir revoliucijos dėsniai“ (1919 m.), „Savasties principas ir evoliucija“ (1920 m.), „Žmogaus ir piliečių teisių pareiškimas“ (1921 m.).
Šv. Mikalojus

Gyvenimas

Manoma, kad Šv. Mikalojus gimė graikų kolonijoje Pataroje Likijos provincijoje, dabartinės Turkijos teritorijoje. Pasak tradicijos, Mikalojaus tėvai, kilmingi ir pasiturintys krikščionys, sūnų auklėjo krikščioniškai bei supažindino jį su Šventuoju Raštu. Jiems anksti mirus, visas turtas atiteko Mikalojui, o šis nusprendė skirti jį neturtingiesiems miestelėnams. Būdamas labai turtingas nusprendė dalinti savo turtą skurdžiai gyvenantiems. Jis, vaikščiodamas naktimis miestelio gatvėmis, per tvorą permesdavo įvairias dovanas neturtingiesiems. 
Nuo to ir kilo tradicija per Kalėdas dovanoti dovanas nepasiturintiems, o ilgainiui šią gražią tradiciją perėmė ir daugelis žmonių, dovanodami dovanas savo brangiems žmonėms.
Mirus Miros miesto vyskupui, Šv. Mikalojus buvo išrinktas į jo vietą. Buvo palaidotas Šv. Mikalojaus bažnyčioje Miros mieste. Vadinamas Šv. Mikalojumi iš Miros. 1087 m. jo palaikai buvo pagrobti, nugabenti į Barį ir iki šiol saugomi ten, Šv. Mikalojaus bazilikoje. Dėl šios priežasties Šv. Mikalojus dar vadinamas ir Bario Mikalojumi (šventuoju Mikalojumi iš Bario). Demrės mieste saugomas sarkofagas, kuriame buvo palaidotas šventasis.

Globėjas

Katalikai Šv. Mikalojaus dieną švenčia gruodžio 6 d.; stačiatikiai gruodžio 19d. Kadangi daug stebuklų siejama su Šv. Mikalojumi, jis dažnai vadinamas Mikalojumi Stebukladariu.
Šv. Mikalojus laikomas keliautojų, kalinių, vargšų bei vaikų globėju. Graikijoje, Belgijoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Gruzijoje, Rusijoje, Makedonijoje, Slovakijoje, Serbijoje ir Juodkalnijoje studentų globėjas. Šv. Mikalojus taip pat yra Kauno, Barankilijos, Bario, Amsterdamo, Beit Džalos, Sigievio ir Liverpulio miestų globėjas. Šv. Mikalojus buvo variagų sargybinių, saugojusių šventojo palaikus, globėjas.
Flames of War

Flames of War, trumpinamas FoW (liet. „Karo liepsnos“) – Antrojo pasaulinio karo tematikos karinis miniatiūrų žaidimas, gaminamas Naujosios Zelandijos įmonės „Battlefront Miniatures Ltd.“ Pirmą sykį išleistas 2002 m.
Flames of War naudoja 1:100 (15mm) mastelio miniatiūras, išskyrus aviacijai naudojamą 1:144 mastelį. Žaidėjai kaunasi maždaug kuopos dydžio armijomis, imituojančiomis Antrojo pasaulinio karo laikų karinius vienetus, pvz., Sherman tankus, tų laikų pėstininkus, artileriją ir kt. Paprastai žaidimas nebūna simetrinis, t. y. vienas žaidėjas puola, kitas ginasi, ir pasiekti pergalei kiekvienas turi skirtingus būdus. Žaidžiama ant standartinio strateginiuose karo žaidimuose 6x4 pėdų (maždaug 183x122 cm) stalo „mūšio lauko“, padengto miniatiūriniu kraštovaizdžiu (pvz., žolės, medžių imitacija) ir pastatais.

Miniatiūros

Kovinius vienetus reprezentuojančių miniatiūrų kolekcionavimas, surinkimas, dažymas yra svarbi hobio dalis. Miniatiūros parduodamos nedažytos ir paprastai nesurinktos, tačiau dėl savo dydžio jos turi žymiai mažiau dalių ir surinkti paprasčiau, nei didesnio mastelio miniatiūras kituose panašiuose žaidimuose. Miniatiūros gaminamos iš metalo, resino ar plastiko. Neskaitant oficialių miniatiūrų, tiek draugiškuose, tiek oficialiuose turnyruose galima naudoti bet kokias kitas Antrojo pasaulinio karo miniatiūras, jei tik atitinka jų dydis.
2577 Lietuva

2577 Lietuva (2577 Litva), 1975 EE3 – vienas iš 9 asteroidų, turinčių lietuvišką pavadinimą. Skersmuo ~8 km. Orbita gana apskrita, bet gerokai pakrypusi į Žemės orbitos plokštumą. Orbitos elementai: 1.904 a.v., e=0.138, i=22.9, P=2.63 m. Skrieja vidiniame asteroidų žiedo pakraštyje. Apytikris nuotolis nuo Saulės – 285 mln. km. Aplink Saulę apsisuka per 2 metus ir 7,5 mėnesio.

Atradimas

1975 kovo 12 asteroidą Nikolajus Černych atrado Krymo observatorijoje . Atradimo metu Lietuvos asteroidas buvo Mergelės žvaigždyne ir atrodė kaip 15-ojo ryškio judanti žvaigždė. Iš pradžių šis asteroidas pavadintas 1975 EE3. Tuo pačiu teleskopu asteroidas dar kartą nufotografuotas tų pačių metų kovo 15 ir 28 d.

Stebėjimai

1976 m. rugsėjo 24 ir 28 d. Nikolajus Černych rado nežinomą asteroidą Žuvų žvaigždyne, net neįtardamas, kad tai tas pats 1975 m. objektas.
Amerikos astronomas E. Bouelas pagal 1975 ir 1976 m. stebėjimus apskaičiavo asteroido orbitą. Numatytoje vietoje 1979 m. gruodį asteroidą surado El Leonsito observatorija Argentinoje, vėliau 1981 m. rugpjūtį ir rugsėjį – dvi JAV observatorijos.
Tarptautinio mažųjų planetų centro astronomas K. Bardvelas senų stebėjimų kataloguose rado dar tris 1975 EE3 stebėjimus – pirmoji nuotrauka gauta 1934 m. lapkritį, kitos dvi – 1954 m. gegužės mėnesį. Remdamasis visais surinktais stebėjimų rezultatais ir Saulės sistemos planetų sukeliamais trikdymais Bardvelas apskaičiavo tikslią 1975 EE3 orbitą.

Pavadinimo keitimas

1982 m. kovo 9 d. Tarptautinis mažųjų planetų centras asteroidą įtraukė į katalogą 2577-uoju numeriu. N. Černych šiam asteroidui pasiūlė Lietuvos vardą. 1982 m. gruodžio 1 d. pavadinimas patvirtintas.
Gifeno paradoksas

Gifeno paradoksas – mikroekonomikoje stebima situacija, kai augant kainoms vartojimas irgi auga.
Tokia situacija būna tarp labai mažas pajamas turinčių vartotojų augant būtiniausio vartojimo prekių kainoms, dar vadinamoms Gifeno prekėmis. Gifeno prekių kaina įprastai yra žemesnė negu kitų prekių, taip pat jas sunku pakeisti kitomis prekėmis (pvz.: duona), todėl augant jų kainoms, mažėja kitų prekių vartojimas, o šių prekių vartojimas auga. Pvz.: išaugus duonos kainai, vartotojams mažiau lieka pinigų mėsai, o vietoje nesuvalgytos mėsos suvalgoma daugiau duonos.
Gifeno efektas yra vienas iš dviejų (kitas - Vebleno efektas) atvejų mikroekonomikoje, prieštaraujančiai vartojimo kreivei, kai augant kainai mažėja vartojimas.

Istorija

Robertas Giffenas XIX a. antroje dalyje Jungtinėje Karalystėje pastebėjo, kad augant duonos kainai duonos suvartojimas toliau auga. Tokį atvejį pastebėjo tarp skurdžiausių namų ūkių, kur išlaidos duonai sudarė didelę dalį visų išlaidų. Duona yra specifinė prekė, nes nėra prekių, kuriomis ją būtu galima lengvai pakeisti. Taip pat išaiškėjo, kad duona buvo pigesnė palyginus su kitais maisto produktais. Tokiu atveju kylant duonos kainai augo jos vartojimas, bei mažiau perkama brangesnių produktų.
Antanas Pocius (1961)

Biografija

1986 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius statybininkas.
Panevėžio rajono savivaldybės Vadoklių seniūnijos seniūnas.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys, tarybos narys.
2001–2003 m., 2004 m., 2007 m. (mandato atsisakė) ir nuo 2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Vilma, vaikai Orinta, Erikas.
Anlas

Anlas (angl. anlace, anelace) – viduramžių geležtinis ginklas su maždaug 35 cm ilgio dviašmene geležte, ties pamatu plačia ir siaurėjančia link smaigalio (primena aukštą lygiašonį trikampį), priskiriamas ilgiems durklams arba trumpiems kalavijams.
Rankena su buožele būdavo vientisa detalė. Buoželė – disko formos, su rankena besijungianti kraštu. Skersinis būdavo išlenktas lanku, galai nukreipti link smaigalio. Anlui pagal konstrukciją labai artimas ginklas – itališka činkvedėja.
Nešiotas ant diržo ar ant juosmens nugaros pusėje. Kartais kaudavosi dviem anlais kaip poriniu ginklu – tuomet vieną naudodavo kaip kalaviją atakoms, o kitą – kaip durklą gynybai. Anlai buvo universalūs – juos nešiodavosi miestuose ir dvaruose, kelionėje ir medžioklėje.
Nerijus Sasnauskas

Biografija

Žaidė Kauno „Inkaro“, Kauno „Jėgėrių“, Panevėžio „Ekrano“, Vilniaus „Geležinio vilko“, Vilniaus „Vėtros“ klubų komandose. Su „Ekranu“ laimėjo Lietuvos čempionatą.
Ispanijos futbolo varžybos 1937–1938 m.

Pirmenybės

Vientisas čempionatas neorganizuotas, vyko tik regioniniai turnyrai.
Kretingos valsčius

Kretingos valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Kretinga.
Alytaus Volungės pagrindinė mokykla

Istorija

1984 m. įsteigta Alytaus 10-oji vidurinė mokykla, rugsėjo pirmąją mokykla atvėrusi duris 1103 mokiniams. 1985/1986, 1986/1987 mokslo metais ji pagal savo rodiklius užėmė II-ąją vietą tarp miesto mokyklų. 1988 m. išleista I-oji abiturientų laida. 1988 m. vienu iš ugdymo prioritetų mokykloje tapo etnokultūra. 1995 m. įkurtas etnografinis muziejus. 1991 m. pradėtas bendradarbiavimas su Latvijos ir Prancūzijos mokiniais. 1992 m. įkurtas mokyklos teatras.
1994 m. mokyklai švenčiant dešimtmetį, sukurtas himnas, vėliava, mokyklai suteikiamas „Volungės“ vardas. 1995 m. mokykloje nuo antrosios klasės sustiprintai pradėta dėstyti prancūzų kalba. 1996 m. pasirašyta partnerystės sutartis su Martigo miesto licėjumi, pirmoji mokinių grupė išvyko į Prancūziją.
1998 m. sportiškiausios Lietuvos mokyklos konkurse laimėta III-oji vieta, 1999 m. – I-oji vieta, 2001 m. – II-oji vieta, 2004 m. – III-oji vieta. 1999 m. Pasaulinėje chemijos olimpiadoje mokinys E. Orentas (mokyt. E. Geležauskienė) laimėjo sidabro medalį, o 2002 m. G. Bagdžiūnas – bronzą. 2003 m. merginų ansamblis sėkmingai pasirodė pirmajame Lietuvos moksleivių prancūziškų dainų festivalyje, laimėta II vieta, o II-ajame Respublikos prancūziškų dainų festivalyje laimėjo specialųjį prizą už ansambliškumą.
2008/2009 mokslų metų pradžia prasideda pakankamai painiai, nes, pasak Alytaus miesto tarybos, Alytaus „Volungės“ vidurinė nebegali komplektuoti 11 klasių. Sumišusi mokinių ir mokytojų bendruomenė kreipiasi į teismą, tačiau mokiniai vis tiek privalo išsisklaidyti po kitas vidurinį mokymą teikiančias mokyklas. Kadangi teismą mokyklos bendruomenė pralaimi, tad 2009 m. išleidžiama paskutinioji abiturientų laida.
2019 m. rinkimai į Europos Parlamentą Lietuvoje

2019 m. rinkimai į Europos Parlamentą Lietuvoje – gegužės 26 d. Lietuvoje vykusi 2019 m. Europos Parlamento rinkimų dalis, kurios metu buvo išrinkta 11 Lietuvos atstovų į Europos Parlamentą. Tai buvo ketvirti tokie rinkimai po Lietuvos įstojimo į Europos Sąjungą. Rinkimuose kaip dalyviai buvo užregistruota 16 kandidatų sąrašų: 10 politinių partijų, viena koalicija ir 5 visuomeniniai rinkimų komitetai.
Rinkimuose mandatus gavo Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai (3), Lietuvos socialdemokratų partija (2), Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga (2), Darbo partija (1), Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis (1), Visuomeninis rinkimų komitetas „Aušros Maldeikienės traukinys“ (1) ir „Valdemaro Tomaševskio blokas“ – Krikščioniškų šeimų sąjungos ir Rusų aljanso koalicija (1).
Kartu su rinkimais į Europos Parlamentą vyko ir antrasis Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimų turas.
Andra Simniškytė

Biografija

1989 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą. 2004 m. apsigynė disertaciją „Kultūrinė dinamika Sėlos regione I–XIII a.“, humanitarinių mokslų daktarė.
1994–1997 m. Lietuvos istorijos instituto Archeologijos skyriaus laborantė, 1997–2006 m. jaunesnioji mokslo darbuotoja. Nuo 2006 m. mokslo darbuotoja. 2008–2010 m. žurnalo „Lietuvos archeologija“ atsakingoji redaktorė. Nuo 2009 m. Vilniaus universiteto lektorė.
Lietuvos archeologijos draugijos narė.

Mokslinė veikla

Archeologinių tyrimų interesai: apgyvendinimo dinamika Šiaurės Rytų Lietuvoje – Pietryčių Latvijoje m. e. I–II tūkstantmečio pradžioje; geležies amžius; piliakalniai ir jų papėdės gyvenvietės; žmogaus veiklos tęstinumas ir permainos. Tirti archeologijos paminklai: Juodonių piliakalnis, Petrešiūnų piliakalnis, Stasiūnų piliakalnis.
Imsrė

Geografija

Prasideda Naukaimio apylinkėse. Teka į pietvakarius lygiagrečiai su Nemunu per 3–5 km nuo jo. Įteka į Mituvą 0,4 km nuo jos žiočių, ties Jurbarku. Ilgis 20 km, baseino plotas 49 km².
Slėnis 150–200 m pločio, išryškėja nuo Imsrės ir Gudintakio santakos. Vaga nuo ištakos iki Juodupio žiočių reguliuota, plotis 5 m, gylis 1,0-1,5 m. Vidutinis nuolydis 2,25 m/km. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 0,31 m³/s. Sausringomis vasaromis aukštupyje vaga išdžiūsta.

Etimologija

Upėvardžio šaknis yra sr-, susijusi su „sroventi, srūti, sraunus“, o im- tai priešdėlis (*In-srė). Taigi, Imsrė – „įsrūvanti upė“.

Įžymybės

Imsrės kairiajame krante yra Bišpilio piliakalnis. Imsrės ir Mituvos santakoje stovi Jurbarko Švč. Trejybės bažnyčia.
Rasa Kancevyčienė

Biografija

Tauragės rajono savivaldybės biudžetinės įstaigos „Socialinių paslaugų centras“ socialinė darbuotoja – lietuvių gestų kalbos vertėja.
Partijos Tvarka ir teisingumas Tauragės rajono skyriaus narė.
2010–2011 m. ir nuo 2011 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narė. 
Tauragės moterų politikių klubo „Milda“ narė. Sutuoktinis Sigitas Kancevyčius, vaikai Ieva, Paulius.
Apatiniai drabužiai

Apatiniai drabužiai (arba apatinis trikotažas, tiesiog apatiniai, baltiniai) – tai žmogaus apranga, kuri yra dėvima ant nuogo kūno, dažniausiai – po viršutiniais drabužiais. Kadangi ji dėvima tiesiog ant odos, ją būtina reguliariai skalbti ir keisti. Daugiausia apatinis trikotažas naudojamas intymioms kūno vietoms pridengti (kelnaitės, liemenėlė, ir kt.), tačiau yra ir kitoks (kojinės, pėdkelnės ir kt.).
Pastaraisiais metais ypač ima plisti erotinis trikotažas – apatinis trikotažas, turintis erotinių motyvų.
Tarptautinė apatinių drabužių diena yra rugpjūčio 10-oji.
Janina Didžiapetrienė

Biografija

1963 m. baigė Vilniaus universitetą. 1974 m. medicinos mokslų kandidatė.
1963–1967 m. dėstė Vilniaus medicinos mokykloje. Nuo 1967 m. dirba Vilniaus universiteto Onkologijos institute (1957–1990 m. Lietuvos onkologijos mokslinio tyrimo institutas, 1990–2002 m. Lietuvos onkologijos centras), 1983–1994 m. Eksperimentinės terapijos skyriaus vedėja, 2000–2001 m. Navikų epidemiologijos ir profilaktikos klinikos vadovė, 2003–2006 m. direktoriaus pavaduotoja. Nuo 2007 m. dirba Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Vidaus ligų, šeimos medicinos ir onkologijos klinikoje; nuo 2007 m. profesorė. 1999 m. stažavo Madisono universiteto Onkologijos centre Viskonsine, 2005 m. – Nacionaliniame vėžio institute Bethesdoje.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinės kryptys – eksperimentinė navikų terapija, vėžio profilaktika. Paskelbė apie 400 mokslinių straipsnių. 3 monografijų, 2 vadovėlių ir 4 mokomųjų knygų viena autorių.
Hyjuma

Hyjuma (est. Hiiumaa, šved. Dagö) – antra pagal dydį Estijai priklausanti sala. Plotas – 989 km². Nuo Estijos nutolusi 22 km. Sala yra Baltijos jūroje, Vakarų Estijos salyne, į šiaurę nuo Saremos. Priklauso Hiju apskričiai, kurioje be Hyjumos yra dar kelios nedidelės salelės. Vienintelis miestas – Kerdla. Pusė salos apaugusi mišku. Kitą teritorijos dalį sudaro pievos, pelkynai. Sekliuose šiaurės rytų pakrantės vandenyse vasara plaukiojama kanojomis ir baidarėmis, entuziastų laukia daugybė pėsčiųjų ir dviračių takų.
Sala priklauso Vakarų Estijos salynui. Aukščiausias taškas – 54 m.

Estijos švedų bendruomenė

Švedų naujakuriai Estijoje pirmą kartą buvo paminėti 1294 m. Haapsalu miesto įrašuose. Manoma, kad vakarinėje pakrantėje švedai apsigyveno XIII ir XIV a., siekdami užimti prekybos kelius. Nuo 1561 iki 1700 m. Švedija tiesiogiai valdė Estiją. XX a. pradžioje šalyje buvo apie 8000 švediškai kalbančių estų, kurių dauguma gyveno Vormsi saloje ir Haapsalu rajone. Estijos švedai buvo pripažinta gyventojų mažuma, turėjo savo periodinę spaudą ir aiškią kultūrinę ypatybę. Tačiau dauguma per Antrajį pasaulinį karą iš jų išvyko į Švediją, o Estijoje pasiliko apie 2000 švedų. Gyvenimas Sovietų Sąjungoje nebuvo palankus jų savitumui išsaugoti ir ši gyventojų mažuma iš esmės išnyko.
Melakos sultonatas

Įkūrimas

Melakos sultonatas buvo įkurtas byrant Madžapahito imperijai, kuomet įvairūs vietiniai princai, provincijų vietininkai, tapo vis labiau nepriklausomi nuo centrinės valdžios. Buvusios kadaise galingos Šrividžajos imperijos dinastinė linija buvo tęsiama Riau salyno saloje Bintane. 1324 m. vienas iš princų persikėlė į Singapūro salą.
1401 m. Singapūrą valdant princui Paramešvarai, javiečių karalystės Singasario pajėgos užpuolė sąlą, ir Paramešvara buvo priverstas migruoti toliau į šiaurę. Po ilgų dvejonių naujai savo sostinei įkurti jis pasirinko Malakos upės žiotis, kur įkūrė Melakos uostą. Tokiu būdu Melakos valdanti dinastija buvo tiesioginė Šrividžajos dinastijos palikuonė.
1409 m. Paramešvara vedė Samuderos karalystės princesę ir priėmė islamą.

Aukso amžius

Valdant Paramešvaros įpėdiniams, Melakos miestas tapo didelės augančios valstybės centru. Ši valstybė kontroliavo visas malajų etnines teritorijas Malakos pusiasalyje ir Sumatroje. Dėl svarbios strateginės padėties, – sultonatas kontroliavo pagrindinį jūros kelią tarp Indijos ir Kinijos, – sultonatas ekonomiškai labai sustiprėjo. Melaka tapo vienu svarbiausių pasaulio prekybinių centrų, kur kirtosi ir liejosi pačios skirtingiausios tradicijos.

Žlugimas

1509 m. Melaką pirmą kartą pasiekė portugalai. Suvokdami Malakos sąsiaurio svarbą, jie siekė čia įsigalėti. 1511 m. Alfonso Albukerkės vadovaujamas laivynas pasiekė Melaką ir pareikalavo keisti įkurti tvirtovę prie miesto. Sultonui atmetus šį reikalavimą, portugalai panaudojo patrankas. Dėl Melakos vidaus konflikto, vakarų technologijos ir portugalų fanatiškumo, Melakos tvirtovė buvo užimta ir joje portugalai įkūrė Melakos koloniją.
Melakos sultonas Mahmud Šahas pabėgo iš miesto ir prisiglaudė Bintane, vėliau Sumatroje. Jo du sūnūs, Muzafar Šahas ir Alaudin Riajat Šahas II Melakos sultonato teritorijose įkūrė Perako sultonatą ir Džohoro sultonatą.
Janina Malinauskaitė

Janina Malinauskaitė (g. 1935 m. vasario 25 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė, grafikė, scenografė.

Biografija

Vyras Mikalojus Šalkauskas. 1959 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1959–1986 m. dirbo Kauno dramos teatre, nuo 1968 m. vyr. dailininkė, 1986–2007 m. Kauno muzikiniame teatre, iki 2003 m. vyr. dailininkė.

Kūryba

Sukūrė apie 100 scenovaizdžių, kostiumų eskizų spektakliams. Scenovaizdžiams būdinga metaforiškumas, asociatyvumas, simbolinės detalės, raiškus koloritas. Sukūrė taikomosios grafikos kūrinių (plakatų, spektaklių programėlių), nutapė paveikslų, Lietuvos valdovų ir didikų portretų (LDK kancleris Albertas Goštautas 2001 m., Karalius Mindaugas, Karalienė Morta, abu 2003 m.) Nuo 1960 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos: Kaunas – 1985 m., 1994 m., Talinas, Helsinkis – abi 1995 m., Anykščiai, Molėtai, Naujoji Akmenė, Kėdainiai – visos 1996 m., Vilnius – 2005 m., Seinai – 2007 m.
Beverlis

Istorija

Miestas įkurtas apie 700 m. Nortumbrijos laikotarpiu, įkūrėjas - Šv. Jonas Beverlis. XIII a. atidaryta garsioji Beverlio katedra, kuri išliko iki šių dienų.
Živilė Baikštytė

Živilė Baikštytė (g. 1973 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – Lietuvos baleto artistė.

Biografija

1991 m. baigė Vilniaus baleto mokyklą. Nuo 1991 m. Lietuvos nacionalinio Operos ir baleto teatro solistė.
Su Lietuvos nacionalinio Operos ir baleto teatro trupe gastroliavo Belgijoje, Ispanijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Olandijoje. Jos vaidyba įtaigi, šokis plastiškas.
Umaru Yar'Adua

Santuoka ir šeima

Yar’Adua yra vedęs Turai Umaru Yar’Adua nuo 1975 m. Jie turi septynis vaikus (5 dukros ir 2 sūnūs)  Jų dukra Zainab yra ištekėjusi už buvusiojo Kebi valstijos gubernatoriaus Usman Saidu Nasamu Dakingari. O kita jų dukra Nafisat yra ištekėjusi už Kebi valstijos gubernatoriaus Isa Yuguda. Yar’Adua buvo vedęs Hauwa Umar Radda, kaip antrąją žmoną, nuo 1992 m. iki 1997 m. Jie turi du vaikus.
Lavoriškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Ona Rudaminaitė-Pacienė 1642 m. pastatė bažnyčią (dabartinių kapinių vietoje). 1644 m. įkurta parapija, bažnyčiai paskirta 14 valakų žemės be valstiečių. Vėliau toje vietoje įsikūrė Kuleliškių, Lauryniukų, Maciuliškių, Pauliukiškių kaimai. 1655 m. bažnyčia sudegė.
1670 m. ir 1750 m. atstatyta. XVIII a. veikė parapinė mokykla. 1827 m. tvirtinta, kad Lavoriškių parapijos gyventojai šneka rusišku dialektu, gimtosios lietuvių kalbos beveik nevartoja.
1899–1906 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1927 m. konsekravo arkivyskupas Romualdas Jalbžikovskis.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, dominuoja neogotikos elementai, bazilikinė, dvibokštė, su dviem bokšteliais. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Irena Marija Balčiūnienė

Biografija

Gimė Skačiūnų palivarke ties dabartiniais Virkščiais.
1960–1965 m. studijavo anglų kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969–1972 m. dirbo redaktore „Vagos“ leidykloje. Verčia iš anglų kalbos.