google/wiki40b huggingface dataset:
James Hobrecht

Biografija

Gimė 1825 m. gruodžio 31 d. Klaipėdoje, dvarininkų Ludolph Hobrecht ir Isabella Johnson šeimoje. 1834 m. su šeima persikėlė į Karaliaučių. Studijavo Berlyno statybos akademijoje, 1849 m. baigęs studijas tapo Berlyno architektų sąjungos nariu. 1851 m. suprojektavo savo pirmąjį darbą, tai vienos iš Karaliaučiaus miesto krantinių sutvarkymas. 1853 m. vasario 4 d. susituokė su Henriette Wolff, su kuria susilaukė 3 sūnų ir 4 dukterų. Nuo 1859 m. dirbo komisijoje atsakingoje už Berlyno miesto urbanistinį planavimą. 1860 m. stažavosi Paryžiuje ir Londone. Darydamas Berlyno apylinkių planus suprojektavo moderniausią drenažo ir kanalų sistemą ir radialinius kelius aplink miestą. Padedant savo brolio, tuo metu Berlyno mero Arthur Hobrecht, 1862 m. planas pradėtas įgyvendinti ir iki šių dienų išlikusi J. Hobrechto suplanuota Berlyno gatvių sistema. Įgyvendinus projektą išvyko į Štetiną, kur taip pat įgyvendino drenažo ir kanalizacijos sistemų įdiegimą mieste. Vėliau drenažo sistemą įgyvendino daugiau nei 30 Vokietijos miestų, taip pat Maskvoje, Tokijuje ir Kaire. 1872-1874 m. dėstė Berlyno statybos akademijoje. 1884-1896 m. buvo Berlyno miesto architektu atsakingu už tiltų ir kelių tiesimą. Jo pastangomis Berlyne tekanti Šprė upė pritaikyta laivybai. Mirė 1902 m. rugsėjo 8 d. Berlyne. 1908 m. viena iš Berlyno gatvių pavadinta jo garbei. Taip pat jo garbei atminti viena iš gatvių pavadinta Darmštate.
Mažeikių rajono savivaldybės taryba

Mažeikių rajono savivaldybės taryba – Mažeikių rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 27 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Klaipėdos klausimas

Klaipėdos klausimas, ar „Klaipėdos problema“ – tarpukario (1919-1939) tarptautinių santykių ir tarptautinės diplomatijos problema, susijusi su Klaipėdos krašto valstybinės priklausomybės nustatymu ir įtvirtinimu.
„Klaipėdos klausimas“ kaip tarptautinių santykių bei tarptautinės teisės problema iškilo po I Pasaulinio karo, kada pagal 1919 m. gegužės 28 d. pasirašytą Versalio taikos sutartį Klaipėdos kraštas buvo atskirtas nuo Vokietijos ir laikinai paverstas Antantės kondominiumu, pavedant jį administruoti Prancūzijai.
Versalio taikos sutartis, atskirdama Klaipėdos kraštą nuo Vokietijos, paliko jo ateities klausimą neišspręstą. Ambasadorių konferencija 1922 m. spalio mėn. sudarė specialią komisiją, vadovaujamą Prancūzijos užsienio reikalų ministerijos departamento direktoriaus J. Laroche. Ši komisija turėjo paruošti Klaipėdos krašto konvenciją ir nuspręsti, kas turi valdyti kraštą ir uostą. Laroche komisija ėmė ruošti konvenciją, kuri numatė penkiolikai metų įvesti „laisvosios valstybės“ statusą.
Užsitikrinusi užkulisinę Vokietijos bei Sovietų Sąjungos paramą, Lietuva 1923 m. sausio mėnesį Klaipėdos krašte inscenizavo sukilimą. 1923 m. sausio 15 d. civiliais persirengę Lietuvos kareiviai ir šauliai užėmė Klaipėdą (žr. Klaipėdos sukilimas). Prancūzija ir Anglija įteikė Lietuvai kolektyvinę protesto notą, bet sutiko tartis. 1923 m. vasario 17 d. Ambasadorių konferencija priimdama fait accompli nutarė suvereno teises į Klaipėdos kraštą perduoti Lietuvai nuo tada, kai bus parengta Klaipėdos konvencija. T.y., iki to laiko suverenitetas Lietuvai buvo pripažįstamas tik de facto. Konvencijos rengimas Ambasadorių konferencijoje strigo, nes Lietuva nenorėjo sutikti pirmiausia su tarptautiniu Klaipėdos uosto valdymu. Išryškėjus pozicijų nesutaikomumui 1923 m. pabaigoje ginčas dėl Klaipėdos konvencijos buvo perkeltas į Tautų Sąjungos Tarybą.
Tautų Sąjungos Taryba sudarė naują komisiją Klaipėdos konvencijai rengti, susidedančią iš mažųjų valstybių atstovų ir pirmininkaujamą amerikiečio N. Davies'o. Ši komisija pasiūlė Klaipėdos konvencijos variantą, kuris buvo priimtinas Lietuvos Respublikos vyriausybei. 1924 m. kovo 14 d. Klaipėdos krašto konvenciją Tautų Sąjungos Taryba vienbalsiai priėmė. 1924 m. gegužės 8 d. konvenciją pasirašė Ambasadorių konferencijos, o gegužės 17 d. Lietuvos atstovai.
Klaipėdos krašto konvencija tapo tarptautinės teisės dalimi. Pagal ją Klaipėdos kraštas gavo autonominį statusą Lietuvos Respublikos sudėtyje. Klaipėdos konvenciją sudarė 4 dalys: pati konvencija ir trys priedai: Klaipėdos krašto statutas, Klaipėdos uosto valdymui skirtas priedas, tranzito klausimams skirtas priedas. Konvencija įteisino autonominių Klaipėdos krašto valdymo institucijų sistemą: Seimelį, krašto direktoriją ir ūkio tarybą. Šių autonominių organų veiklą turėjo prižiūrėti LR prezidento skiriamas krašto gubernatorius, kuris savo ruožtu skirdavo krašto direktorijos pirmininką. Lietuvių ir vokiečių kalbos pripažintos oficialiomis krašto kalbomis.
Ona Radvilaitė (1525-1600)

Biografija

Lietuvos pataurininkio Jono Radvilos ir Onos Kostevič, Vitebsko ir Palenkės vaivados Jonušo Kostevičiaus dukters duktė. Turėjo dvi seseris, Petronėlę (Stanislovo Davainos žmona) ir Elžbieta (Jeronimo Seniavskio žmona).

Šeima

Apie 1552 metus ištekėjo už vieno iš turtingiausių Lietuvos magnatų, Vitebsko vaivados Stanislovo Kiškos, Polocko vaivados Petro Kiškos ir Ano Helenos Iljiničnos sūnaus, Lietuvos didžiojo etmono Stanislovo Kiškos ir maršalkos Jurgio Ivanovičiaus Iljiničiaus anūko. Ona pagimdė Stanislovui du sūnus – Joną ir Stanislovą taip pat dukterį Oną. Po vyro mirties 1554 metais, jos sūnus paveldėjo milžinišką palikimą, kurį pavyko išsaugoti iki sūnaus pilnametystės.
Pijus XII

Biografija

Eugenio Pacelli gimė Romoje 1876 m. kovo 2 d. kilmingoje šeimoje – jis buvo Vatikano laikraščio"L'Osservatore Romano" įkūrėjo Markantonijaus Pacelli anūku, popiežiaus Leono XIII finansinio konsultanto Ernesto Pecelli sūnėnu ir Vatikano teisininkų vadovo Filippo Pacelli sūnumi. Studijavo filosofiją Grigaliaus universitete. Kunigu įšventintas 1899 m. balandžio 2 d. Vatikano sekretoriate įrašytas 1901 m. 1920 m. paskirtas apaštališkuoju nuncijumi Vokietijoje. Laiške kardinolui Pietro Gasparri 1923 m. rašė, kad nacionalsocialistinis judėjimas yra antikatalikiškas ir antisemitiškas. 1929 m. gruodžio 16 d. tapo kardinolu. 1930 m. tapo Vatikano valstybės sekretoriumi. Pasižymėjo diplomatiniais gebėjimais, tarpininkavo sprendžiant konfliktus – 1934 m. Meksikoje ir 1936 m. Ispanijos pilietinio karo metu.
1939 m. kovo 2 d. Pacelli tapo popiežiumi. Pasirinko Pijaus XII vardą. 1939 . išleido pirmąją encikliką Sumni pontificatus, kurioje pasmerkė valstybės sudievinimą, moralės ir religingumo praradimą, kvietė taikiai spręsti konfliktus. 1940 m. nepripažino Lietuvos aneksijos ir leido toliau veikti Lietuvos pasiuntinybei prie Šventojo Sosto. Antrojo pasaulinio karo metais kvietė valstybių vadovus įgyvendinti penkių dalių taikos programą, griežtai laikėsi neutraliteto, pasisakė prieš holokaustą, tačiau vengė atviros konfrontacijos su nacių Vokietija. 1942 m. užmezgė diplomatinius santykius su Japonija. 1943 m. diplomatinėmis priemonėmis nutraukė žydų trėmimą į koncentracijos stovyklas Slovakijoje, nurodė teikti žydams pagalbą vienuolynuose ir Bažnyčiai priklausančiose įsteigose. Po Antrojo pasaulinio karo rėmė nusiginklavimo politiką, pasmerkė katalikų bendradarbiavimą su komunistais. Išleido apie 40 enciklikų, iš kurių svarbiausioji – apaštališkoji konstitucija Munificentissimus Deus apie Švč. Mergelės Marijos ėmimą dangun. Sutrumpino pasninko laiką prieš Šv. Komunijos priėmimą. 1948 m. patvirtino Lietuvių šv. Kazimiero kolegiją Romoje. 1950 m. paskelbė archeologinių tyrimų Šv. Petro bazilikoje rezultatus, kuriais patvirtinta, jog po bazilikos altoriumi rastas Šv. Petro kapas. Sudarė konkordatus su Latvija, Bavarija, Lenkija, Rumunija, Badenu, Austrija, Vokietija, Jugoslavija, Portugalija. Užmezgė diplomatinius santykius su musulmoniškomis valstybėmis Egiptu, Indonezija, Sirija, Turkija, Iranu, Pakistanu. Mirė 1958 m. spalio 9 d.

Beatifikacija

2007 m. gegužės 8 d. Šventųjų kanonizacijos kongregacija pradėjo Pijaus XII beatifikacijos procesą. Kitas žingsnis turėtų būti palaimintojo titulo suteikimas.
Frederik de Wit

Frederik de Wit (adapt. Frederikas de Vitas; g. 1629 ar 1630 m. Goudoje – m. 1706 m. Amsterdame) – Nyderlandų leidėjas ir kartografas.

Biografija

Gimė protestantų šeimoje. Nuo 1648 m. gyveno ir dirbo Amsterdame. Nuo 1654 m. užsiėmė leidyba. Susituokė 1661 m. su kataliko dukra, su kuria susilaukė 7 vaikų.
Vanderbeilparkas

Istorija

Gyvenvietė įkurta 1949 m., o 1952 m. tapo miestu. Pavadintas PAR pramonininko Hendriko van der Beilo (Hendrik van der Bijl) garbei.
Teisės filologija

Teisės filologija – filologijos šaka, vienas iš teisės mokslų, apimantis tokias disciplinas kaip teisės kalbotyra, teisės literatūrologija, teisės tekstologija ir kitas, tiriančias teisės kultūrą per kalbą, tekstą.
Viena labiausiai išplėtotų atšakų - teisės kalbotyra bei jos sritis teisės terminologija. Intensyvėjant socialiniams, teisiniams ryšiams, vykstant teisinių sistemų suartėjimui, ypač dėl tarptautinių arba regioninių organizacijų (tokių kaip Europos Sąjunga, Europos Taryba) veiklos, teisės filologija įgyja didesnę reikšmę. Vis svarbesni tampa įvairių tekstų vertimai į keliasdešimt kalbų. Teisinės kalbos specialistų, vertėjų, redaktorių poreikis didėja.
Klaipėdos pedagoginis institutas

Klaipėdos pedagoginis institutas, Respublikos pedagoginis institutas – nepilna aukštoji mokykla, 1935–1939 m. veikusi Klaipėdoje, Mokytojų seminarijos rūmuose, dab. Klaipėdos universiteto Pedagogikos fakulteto pastate.

Istorija

Įkurtas 1935 m. Rengė pradžios mokyklų mokytojus. Buvo priimami ne vyresni kaip 30 m., baigusieji gimnaziją, mokytojų seminariją arba kitą atitinkamą mokyklą. Mokslas truko 4 semestrus (2 metus). Buvo mokoma bendrųjų (gamtos ir humanitarinių mokslų), pedagoginių ir specialiųjų dalykų, norintieji dirbti Klaipėdos krašto mokyklose dar vieną semestrą privalėjo studijuoti papildomai vokiečių kalbą, krašto istoriją, etnografiją, bendrąją psichologiją ir pedagogiką, teisę. Mokslas buvo nemokamas, dalis studentų gaudavo stipendijas. 
Prie instituto veikė biblioteka (10 000 knygų), pavyzdinė mokykla, skirta pedagoginei praktikai atlikti, studenčių bendrabutis Giruliuose. 
1935 m. buvo 140 studentų, 1937–1940 m. baigė 443 studentai. 
Vokiečiams užėmus Klaipėdą Klaipėdos pedagoginis institutas 1939 m. kovo 23 d. perkeltas į Panevėžį, 1939 m. lapkričio 27 d. – į Vilnių. 1941 m. institutas pertvarkytas į keturmetę aukštąją mokyklą. 1943–1944 m. neveikė, 1944 m. atkurtas ir pavadintas Vilniaus pedagoginiu institutu (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas). 
Leido „Pedagoginį metraštį“ (2 t. 1937–1939 m.).

Dėstytojai

Institute dirbo: J.Alekna, Antanas Bendorius, B.Juškevičiūtė, (Lapšienė),J.Gaubas, J.Budzinskis, A.Kavoliūnas, Albinas Liaugminas, Z. Kuzmickis, Pranas Mašiotas, Br.Murinas, St.Naujokaitis, Kl.Ruginis.

Auklėtiniai

Institute studijavo: Napoleonas Bernotas, Adolfas Ramanauskas, Alė Rūta,
Asfaltbetonis

Asfaltbetonis (dažnai tiesiog vadinamas asfaltu) – betonas, kurio rišamoji medžiaga yra bitumas. Naudojamas kelių, stovėjimo aikštelių, oro uostų kilimo ir tūpimo takų dangoms, kartais pramoninių pastatų grindims ar hidroizoliacijai.

Mišinio ruošimas

Asfaltbetonio mišinį ruošia asfaltbetonio agregatas, kuriame mineralinės medžiagos išdžiovinamos, pakaitinamos iki reikiamos temperatūros, dozuojamos ir maišomos su bitumu.
Mišinį paprastai sudaro 3,5-9 % bitumo, skalda, atsijos, smėlis, mineraliniai milteliai.
Mišinys skirstomas pagal klojamo mišinio temperatūrą – karštasis (>120 °C), šiltasis (>70 °C) ir šaltasis (>5 °C).

Kelių klojimas

Tiesiant kelius, naudojamas asfaltbetonio klotuvas – savaeigė ratinė ar vikšrinė mašina, savivarčiais atvežtą asfaltbetonį tolygiai paskirstanti ant paruošto pagrindo, išlyginanti ir šiek tiek sutankinanti. Būna sunkieji ir lengvieji asfaltbetonio klotuvai.
Klotuvas pakloja 2-3 sluoksnius ant skaldos, sutvirtinto žvyro ar betono. Apatiniai sluoksniai poringesni, viršutinis – tankesnis, į jį pridedama mineralinių miltelių. Dviračių ir pėsčiųjų takams klojamas vienas sluoksnis. Asfaltbetonis tankinamas plentvoliais, tankinant sukietėja, tampa stiprus, tankus, beveik nepraleidžia vandens.
Lietuvos automobilių kelių direkcija prie Susisiekimo ministerijos yra išleidusi statybos rekomendaciją R 35-01 „Automobilių kelių asfaltbetonio ir žvyro dangos“, kurioje labai detaliai aprašytas šios dangos tipas.

Istorija

Jau VII–V a. pr. m. e. asfaltbetonio kelių danga naudota Babilonijoje, tačiau vėliau iki XIX a. vidurio nebenaudota. Lietuvoje pradėta naudoti XX a. 3-4 dešimtmečiais.
Džungarija

Geografija

Džungarija sudaro trikampį regioną iš visų pusių apsuptą kalnų. Šiaurės rytuose ją uždaro Altajus, kuris skiria nuo Mongolijos plynaukštės, pietuose – Tianšanis, skiriantis nuo Tarimo baseino ir Turfano įdubos. Šiaurės vakaruose kalnai skiria nuo Žetisu regiono.
Užima apie 700 tūkst. km² plotą, vyraujantis aukštis 600–800 m. Lyguma sudaryta iš storo trapių nuosėdinių uolienų sluoksnio. Vyrauja pusdykumės, stepės su smėlynais, druskožemiai. Yra pavienių kalvagūbrių, kalvynų ruožų, kalnų pašlaitėse slūgso akmenų nuobirynai. Auga kserofitinė augalija (saksaulai, eglūnai, kiečiai, druskės). Verčiamasi ganykline gyvulininkyste, kalnų slėniuose – oazine žemdirbyste. Yra naftos telkinių (Karamajuje).

Istorija

Seniausia žinoma karalystė Džungarijoje buvo Dziuši tolimoji karalystė, minima kinų šaltiniuose tarp 36 vakarų valstybių. Pietiniu Džungarijos pakraščiu, palei Tianšanio kalnyną nuo paskutiniųjų amžių prieš mūsų erą ėjo Šilko kelio šiaurinė atšaka. Ji atsišakodavo nuo Gaočango miesto rytuose ir ėjo į Ilio slėnį vakaruose. Ilgainiui čia sutvirtėjo prekybiniai miestai, kaip kad Urumči, Usu, Bešbalikas ir kt. Tolimesnė kelio tąsa ėjo per pietinį Žetisu pakraštį.
Nuo I a. pr. m. e. Džungariją užvaldė Han Kinija, kuri įjungė ją į savo Vakarų teritorijų protektoratą. Tačiau Kinijos kontrolė nebuvo stipri ir nuolatinė, nes šį stepių regioną siekė kontroliuoti įvairios stepių klajoklių (daugiausia tiurkų) gentys. Pirmieji jų buvo Siongnu, V a. čia įsigalėjo žoužanai, o VI a. savo karalystę įkūrė gaoče. VII a. Džungarijos prekybinio kelio kontrolę vėl perėmė Tangų Kinija, kuri įkūrė Tingdžou (庭州) miestą, o 702 m. pavertė jį Betingo protektorato centru.
788 m. po Tibeto invazijos, Kinija atitraukė savo armijas iš Beitingo ir prarado Džiungarijos kontrolę. Čia įsigalėjo karlukai, o netrukus baseiną prisijungė Uigūrų kaganatas. Netoli nuo kinų Tingdžou išdygęs Bešbaliko miestas tapo svarbiausiu prekybiniu Džungarijos miestu ir vienu iš penkių svarbiausių uigūrų kaganato miestų.
848 m. kaganatui žlugus valdžią Džungarijoje perėmė Kirgizų kaganatas, o vėliau – Karachanidų imperija (Bešbalikas ir pietrytinė Džungarija atiteko Turfano uigūrų karalystei). Nuo XI a. vidurio čia valdė Karakitajai.
XIII a. atiteko Mongolų imperijai, ir į regioną migravo mongolų kilmės gentys džungarai (arba oiratai). Sunykus Bešbalikui ėmė augti naujas Džungarijos miestas – Urumči. Nuo XV a. oiratai sukūrė keturių oiratų konfederaciją. Jos palikuonė buvo XVII–XVIII a. valstybė – Džungarų chanatas. Būtent jie davė pavadinimą Džungarijos baseinui. Iš Džungarijos džungarai kontroliavo visą Rytų Turkestaną, Žetisu, šiaurinę Tibeto plynaukštę, vakarinę Mongolijos plynaukštę.
1760 m. Džungarus nukariavo Čing imperija ir nuo to laiko Džungarija priklauso Kinijai. Džungarijos gyventojai džungarai buvo masiškai naikinami, juos keičiant kitomis tautomis – kazachais, uigūrais, hujais ir haniais. Dabar Džungarijoje gyvena uigūrai, mongolai, kirgizai, kazachai, intensyviai imigruoja kinai haniai.
Arkatagas

Arkatagas (kin. 阿尔喀山) arba Prževalskio kalnagūbris – Kunluno kalnų sistemos kalnagūbris Kinijos vakaruose, skiriantis Sindziangą nuo Tibeto. Ilgis – 650 km. Aukščiausia vieta – Ulugmuztagas (7723 m). Kalnagūbris sudarytas iš granito, gneiso, smiltainio. Viršūnės nulygintos. Vyrauja pliki riedulynai ir gargždingos–skaldingos dykumos. Yra nedidelių ledynų.
Pavadinimas „Arkatagas“ kilo iš tiurkų kalbų ir reiškia užnugariniai kalnai.
Gegužinės miškas

Gegužinės miškas – į pietvakarius nuo Gegužinės kaimo (Palomenės seniūnija, Kaišiadorių rajonas) plytintis miškas (2367 ha). Kvartalas Nr. 75. Neries pakrantėse veši miškinė mėta, vėjalandė šilagėlė. Šaltiniuoto upelio žemupyje, apie 0,5 ha plote – miškinė monažolė (įrašyta į LRK).
Janina Stripeikienė

Janina Stripeikienė (g. 1955 m. kovo 8 d. Kelmės rajonas) – teisininkė, teisėja, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Civilinių bylų skyriaus pirmininkė.

Biografija

Nuo 1973 m. iki 1978 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1992 m. stažavosi JAV, dešimtyje valstijų susipažinti su teismų sistema. 1994 m. Karalienės universitete (Kingstonas, Kanada), 1994 m. – Oregono valstijos valstybiniame universitete (Judžinas). Nuo 2003 m. iki 2004 m. dalyvavo Europos Sąjungos Phare programos Dvynių projekte kursuose „Lietuvos teisminės valdžios gebėjimų stiprinimas". Periodiškai dalyvauja Europos teisės akademijos (ERA) rengiamuose seminaruose šeimos teisės ir kreditų apsaugos klausimais.
Nuo 1978 m. iki 1980 m. Kauno miesto teismo konsultantė, nuo 1980 m. iki 1990 m.- Kauno miesto teismo teisėja, nuo 1990 m. iki 1994 m. LAT teisėja, nuo 1995 m. iki 1999 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėja, nuo 1999 m. liepos mėn. LAT teisėja, nuo 2007 m. gegužės 17 d. LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininkė.
1992 m. dalyvavo rengiant LR prekių ženklų įstatymą, LR hipotekos įstatymą ir hipotekos sistemą (nuo 2006 m. ekspertė darbo grupėje dėl hipotekos ir registrų koncepcijos), 1999 m. – teismų praktikos bylose (įvaikinimo apibendrinimas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo senato nutarimo ir apžvalgos šiais klausimais rengimas), 2001 m. tarpžinybinės darbo grupės įvaikinimo klausimais narė; 2002 m. sausio mėn. rengta išvada dėl Teismų įstatymo projekto 14 ir 16 straipsnių, 102 ir 107 straipsnių, kurie reglamentuoja hipotekos skyrių steigimo, organizavimo ir jų administravimo klausimus.
Nuo 2000 m. Mykolo Romerio universiteto Teisės fakulteto civilinės ir komercinės teisės katedros lektorė, vadovėlio dalies „Prievolių teisė" bendraautorė, LR civilinio proceso kodekso komentaro bendraautorė, paskelbė mokslinių straipsnių MRU leidinyje „Jurisprudencija". LR teisingumo ministerijos rengiamų teisėjų kvalifikacijos kėlimo kursų lektorė.
1994 m. dalyvavo tarptautiniame viešųjų registrų tvarkytojų suvažiavime (Paryžius, Prancūzija), 1999 m. skaitė pranešimą tarptautinėje konferencijoje dėl asmeninės teisėjų atsakomybės (Zalcburgas, Austrija), 2002 m. – pasaulio teismų pirmininkų konferencijoje (Luknow, Indija), 2004 m. – Skandinavijos ir Baltijos šalių Konstitucinių ir Aukščiausiųjų Teismų pirmininkų susitikime (Helsinkis, Suomija), 2006 m. – dalyvavo trečiajame Europos teisėjų forume, konferencijoje „Asmenų, kontroliuojančių bendroves Europos Sąjungoje, atsakomybė" (Hamburgas, Vokietija).
1988 m. nepriklausomos teisininkų draugijos atkūrimo iniciatyvinės grupės narė, nuo 1993 m. iki 1994 m. Lietuvos teisininkų draugijos pirmininko pavaduotoja, nuo 1993 m. Teisėjų asociacijos kūrimo iniciatyvinės grupės pirmininkė, vėliau – Lietuvos teisėjų asociacijos (LTA) pirmininko pavaduotoja, nuo 1999 m. LTA valdybos narė, nuo 2002 m. iki 2005 m. Teisėjų etikos ir drausmės komisijos narė, nuo 2006 m. pretendentų į teisėjus egzamino komisijos narė.
Moka rusų, anglų kalbas.
Išsituokusi, sūnus Vytautas (g. 1995 m.).
NKL 2008–2009 m. sezonas

NKL 2008–2009 metų sezonas – 4-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 19 klubų, pirmenybes laimėjo Prienų „Rūdupis“.
Ažubaliai (Alanta)

Istorija

1664 m. kaimas minimas Alantos metrikų knygoje.
Morkūnai

Pavadinimo kilmė

Pavadinimas kilęs nuo pavardės Morkūnas daugiskaitos.
Geldapės apskritis

Lietuviai

Vokiečių oficialios statistikos duomenimis, 1825 m. Geldapės apskrityje su kariškiais buvo 24 910 gyventojų, iš jų lietuviškai kalbančių šeimynų narių – 3560 (14,3 %), 1852 m. atitinkamai 32 960 ir 315 žm. (1 %), 1900 m. 44 815 ir 455 žm. (1 %). Evangelikų bažnyčios duomenimis, lietuviškai kalbančių užrašyta kur kas daugiau. Rinkimų statistikos duomenimis 1890 m. apskrityje gyveno per 1000 lietuvių ir 2100 lenkų. Vokietijos imperijoje lietuvininkai, kaip ir mozūrai, ėmė sparčiai nutautėti nuo XIX a. pabaigos sustiprėjus germanizacijai.
Izraelio tautinis olimpinis komitetas

Istorija

Izraelio olimpinis komitetas suformuotas 1933 m. dar būnant Britų Palestino mandato sudėtyje. Tuo metu organizaciją kontroliavo žydų sportinė sąjunga Maccabi. Po šalies nepriklausomybės paskelbimo 1951 m. vėl atkurtas tautinis olimpinis komitetas. Po metų jį pripažino tarptautinis olimpinis komitetas. Tais pačiais metais šalis debiutavo olimpinėse žaidynėse.
Nuo 1952 m. Izraelio tautinis olimpinis komitetas delegavo savo atstovus į visas vasaros olimpines žaidynes, išskyrus 1980 m. vasaros olimpines žaidynėse, kurias boikotavo. Žemos olimpinėse žaidynėse šalis pirmą kartą pasirodė tik 1994 m. ir nuo to karto dalyvavo visose.
1954 m. - 1974 m. Izraelio tautinis olimpinis komitetas dalyvavo Azijos žaidynėse. Nuo 1981 m. Izraelis pasitraukė iš Azijos olimpinė tarybos. 1994 m. tapo pilna Europos olimpinių komitetų nare. Nuo 1995 m. Izraelis dalyvauja Europos jaunimo olimpiniame festivalyje.
Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas

Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas (lenk. Dekanat Suwałki - św. Benedykta i Romualda) - tai vienas iš 21 katalikų, Luko vyskupijos dekanatų. Dekanas ks. Krzysztof Kaczyński, vicedekanas ks. Lech Łuba. Suvalkų apskrityje taip pat dar yra Pilypavo dekanatas, Suvalkų Šv. Dvasios dekanatas ir Suvalkų Dievo gailestingumo dekanatas.
Ginklų prikazas

Ginklų prikazas (rus. Оружейный приказ) – Maskvos Rusijos prikazas, tvarkęs šaunamųjų parakinių ginklų (išskyrus patrankas) gamybą. Jis valdė šaunamųjų ginklų dirbtuves, ginklų meistrus ir Ginklų palatą (ginklų sandėlį).
Manoma, kad Ginklų prikazas buvo įkurtas XVI a. pradžioje. Dokumentuose prikazas minimas nuo 1610 iki 1669 m. 1669 m. Ginklų prikazą pakeitė Ginklų palata.
Ginklų prikazui vadovavo oružničis (оружничий), kuris būdavo bojarinas ar okolničis.
Šiaulių Santarvės gimnazija

Istorija

Mokykla įsteigta 1945 m. rugsėjo 1 d. kaip 3-oji Šiaulių miesto mokykla, mokyti Šiauliuose dislokuotos SSRS kariuomenės karininkų šeimų vaikams. Mokyklos taryboje atstovavo 3 mokiniai, 3 tėvai, 3 mokytojai. 2005–2007 m. mokykla dalyvavo iškritimo iš bendrojo lavinimo mokyklų prevencijos programoje. Sumažėjus moksleivių, besimokančių rusų kalba, skaičiui, 2006 m. dalis mokyklos pastato perduota Šiaulių „Dagilėlio“ dainavimo mokyklai. Nuo 2015 m. liepos 2 d. tapo „ilgąja“ gimnazija.