google/wiki40b huggingface dataset:
Friedrich Schiller

Biografija

Gimęs karo felčerio šeimoje 1773-1780 m. Karlo Eugenijaus karo akademijoje studijavo teisę, mediciną. Įtakos pažiūroms turėjo prancūzų švietėjai, ypač Žanas Žakas Ruso. 1780 m. gavo pulko gydytojo vietą Štutgate, tačiau, kai 1782 m. Manheime buvo pastatyta jo pjesė, hercogas jį pasodino į hauptvachtą ir uždraudė spausdinti, jis išvyko į Drezdeną, nuo 1787 m. gyveno Veimare. 1789 m. paskirtas Jenos universiteto (dab. Jenos Frydricho Šilerio universitetas) istorijos ir filosofijos profesoriumi. 1790 m. vedė Šarlotą fon Langefeld, su ja susilaukė dviejų sūnų ir dviejų dukterų.
1788 m. susipažino, o nuo 1794 m. draugavo ir bendradarbiavo su J. V. Gėte. 1795-1797 m. leido žurnalą „Horen“, 1796-1800 m. „Musenalmanach“. 1799 m. apsigyveno Veimare ir įsijungė į miesto teatrinį gyvenimą. Getės ir Šilerio įsteigtas Veimaro teatras tapo žymiausiu Vokietijos teatru. Mirė nuo tuberkuliozės.

Kūryba

Dar akademijoje pradėjo, niekam nematant, kurti eilėraščius. Čia jis parašė ir savo pirmąją dramą „Plėšikai“, kuri 1781 m. su didžiausiu pasisekimu buvo pastatyta Manheimo teatre.
Daugelis jo kūrinių įkvėpė kompozitorius sukurti operas ar baletus. Jo „Odė džiaugsmui“, kuriai muziką parašė Liudvikas van Bethovenas, tapo Europos Sąjungos himnu.
FK Dinamo Brest

Istorija

Klubo užuomazgos siekia 1960 m., kai buvo įkurtas „Spartako“ vardu pavadintas klubas. Nuo 1976 m. vadinasi dabartiniu pavadinimu.
Akiniuotasis lokys

Aprašymas

Akiniuotasis lokys yra vienintelė lokinių šeimos rūšis, paplitusi Pietų Amerikoje. Tai vidutinio dydžio lokinių šeimos atstovas. Kailis – juodos spalvos, nors būna individų su tamsiai rudu ar rausvu atspalviu. Rūšis paprastai turi skiriamąsias smėlio arba imbiero spalvos žymes ant snukio ir ant viršutinės krūtinės dalies. Patinai yra trečdaliu didesni už pateles ir sveria kartais dvigubai daugiau. Patinai sveria nuo 100 iki 200 kg, patelės – nuo 35 iki 82 kg. Kūno ilgis be uodegos – nuo 120 iki 200 cm. Uodega 7 cm ilgio, pečių aukštis nuo 60 iki 90 cm.
Kadzusos žemė

Kadzusa (上総国; Kazusa no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra centrinė Čibos prefektūros dalis. Kadzusa ribojosi su Avos ir Šimousos žemėmis.
Tikėtiniausia, kad senoji žemės sostinė buvo įsikūrusi netoli Ičibaros.
Pavirvyčio alėjos ąžuolas

Pavirvyčio alėjos ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Telšių rajone, apie 2 km į pietvakarius nuo Tryškių, į pietus nuo Pavirvyčio kaimo, Juodėjuose, Virvytės hidrografiniame draustinyje. Auga netoli Pavirvyčio dvaro.
Kelyje  4612  Tryškiai–Kiršiai  pastatyta rodyklė veda į platų suartą lauką. Medis lengviau pasiekiamas pasukus pagal kitą nuorodą – „Pavirvyčio dvaro ąžuolas“. Pavažiavus grunto keliu apie 200 m iki sodybos, toliau nuo šlagbaumo paeiti į pietus apie 100 m tarp sodybos ir dirbamo lauko, kur netoli seno šulinio tarp medžių pastatytas informacinis ženklas. Ąžuolas praktiškai nepasiekiamas, nes stūkso už vandeningos Juodupio vagos. Per upelį permestas kelių tarpsnių medinis lieptas sugriuvęs. Šalia yra senvagių, veši krūmokšniai, drėgmę mėgstanti augmenija.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
Marijonas Babenskas

Biografija

1938 m. baigė Brno aukštąją veterinarijos mokyklą. 1952 m. apgynė kandidatinę disertaciją „Žarnų tinkamumo dešrų gamybai serologinis nustatymas“, 1966 m. veterinarijos mokslų kandidatas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
1943–1945 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos pulko vyriausiasis veterinarijos gydytojas. 1947–1951 m. žemės ūkio ministro pavaduotojas, 1952–1956 m. Gyvulininkystės ir veterinarijos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1956–1960 m. Biologijos instituto Parazitologijos laboratorijos vadovas. 1960–1967 m. Veterinarijos instituto direktorius; 1967 m. profesorius. 1970–1990 m. Zoologijos ir parazitologijos instituto Helmintologijos laboratorijos vadovas. 7 išradimų iš vabzdžių imuniteto ir naujų biologijos kovos su vabzdžiais, žemės ūkio kenkėjais, metodų autorius.
Eravano nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 549,98 km², apima Mueango (Mueang), Si Sawato (Si Sawat) ir Saijoko (Sai Yok) apylinkėse, 62 km į šiaurės vakarus nuo provincijos centro Kančanaburio.

Flora ir fauna

Eravano nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai, lapuočių, mišrūs ir bambukų miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Afzelia xylocarpa, Terminalia alata, Vitex canescens, tikrasis bambukas (Bambusa bambos), rudoji šorėja (Shorea obtusa) ir Shorea siamensis, kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), agrastinis lapainis (Phyllanthus emblica), Polyalthia viridis, paprastoji skėtra (Chukrasia tabularis) ir kt.
Parke gyvena: Indokininis tigras, Malajinis lokys, Capricornis milneedwardsii, Indijos muntjakas, šernas, Azijinis dramblys, baltarankis gibonas, Birminis kiškis (Lepus peguensis), kininis skujuotis (Manis pentadactyla) ir kt, sutinkama daug paukščių, roplių ir varliagyvių.
Izmiras

Antika

Iki graikų dabartinio Izmiro teritorijoje III tūkst. pr. m. e. Bayrakli miesto dalyje jau buvo gyvenvietė. IX a. pr. m. e. eoliečiai iš Kofono čia įkūrė įtvirtintą gyvenvietę. VIII a. ją užėmė jonėnai iš Kolofono ir išplėtė iki polio.
Antikos laikais vadinosi Smirna (gr. Smyrna). Manoma, kad senojoje Smirnoje VIII–VII a. kūrė Homeras.
Apie 600 m. pr. m. e. senąją Smirną sugriovė Lidijos karalius Aliatas II. Per vėlesnius tris šimtmečius čia tebuvo nereikšminga gyvenvietė. Tik IV a. pr. m. e. pabaigoje Smirna įkurta iš naujo, kai Antigonas I Vienaakis už 3,5 km į pietvakarius nuo senojo miesto šalia akropolio kalno Pago pastatė naują gyvenvietę (dabartinis Izmiro centras), kuri greitai įgavo polio statusą. Antigono įkurtas uostas tapo Smirnos vystymosi pagrindu ir ji tapo vienu turtingiausių Azijos prekybos miestų. Smirna buvo priimta į Jonijos sąjungą kaip 13-tas narys. Kare prieš Antiochą III-ąjį Smirna palaikė nugalėtoją, Romą.
43 m. pr. m. e. mieste apsistojo vienas iš Julijaus Cezario žudikų Gajus Trebonijus. Romos konsulas Publijus Kornelijus Dorabela užėmė Smirną, įsakė nužudyti Trebonijų ir sugriauti kai kuriuos miesto kvartalus. Stipriai miestą apgriovė 178 ir 180 m. e. m. žemės drebėjimai.

Vėlyvoji Antika – Bizantija

Smirna buvo svarbus pasaulio krikščionybės centras. Nuo 395 m. priklausė Bizantijos imperijai. 654 m. miestą užpuolė arabai, 672–673 jie net laikinai užėmė miestą. 1344 m. miestą užėmė joanitų ordino riteriai. 1402 m. Smirną užėmė Tamerlanas. Bizantijai praradus didžiosios Mažosios Azijos dalies kontrolę Smirną 1424 m. užėmė osmanai.

Osmanų imperija

Seldžiukų ir Osmanų imperijos laikais Smirna buvo svarbus prekybos centras, garsėjo kilimų prekyba. Kadangi valdant osmanams miesto gyventojų dauguma liko krikščionys, musulmonai miestą kartais vadino Gavur İzmir (netikinčiųjų Izmiras). Mieste gyveno stačiatikiai krikščionys (graikai ir bulgarai), armėnai, turkai, žydai bei vakariečiai krikščionys (katalikai). Kiekviena gyventojų grupė turėjo savo miesto rajoną.
Mieste rezidavo generalgubernatorius, metropolitas, taip pat katalikų, graikų ir armėnų arkivyskupai.
1828 m. Konstantinas Fotinovas čia atidarė pirmąją pasaulietinę bulgarų mokyklą. Smirnos gyventojai bulgarai buvo ištremti per Balkanų karus (1912–1913 m.).
Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje mieste daugiausia gyveno graikai ir armėnai (pagal archyvinius duomenis 1918 m. čia buvo 155 000 graikų stačiatikių, 44 000 turkų, 21 000 žydų, 10 000 armėnų, 50 000 užsieniečių – daugiausia britų, prancūzų, vokiečių ir italų).
Hinioja

Hinioja (norv. Hinnøya) – sala Norvegijos jūroje, greta šiaurės vakarinių Norvegijos krantų, Nordlando ir Trumso apskrityse. Tai didžiausia Vesteroleno salyno sala ir didžiausia pagrindinės Norvegijos dalies (atmetus Svalbardą ir užjūrio valdas) sala. Jos plotas – 2204,7 km². Nors geografiškai visa sala yra Vesteroleno salyne, jos pietvakariai administraciškai priskiriami Lofotenui.
Salos paviršius kalnuotas, aukštis siekia 1262 m (Miojsaleno k.). Kranto linija gausiai išraižyta fjordų ir įlankų, krantai daug kur statūs, uolingi. Yra ežerų. Plyti miškai, pievos, viržynai, durpynai. Įsteigtas Miojsaleno nacionalinis parkas.
Svarbiausias Hiniojos miestas yra Harstadas. Kitos didesnės gyvenvietės – Borkenesas, Ledingenas. Verčiamasi daugiausia žvejyba. Cheldsundo tiltas jungia salą su žemynu, Sortlando tiltas – su Langioja, Andiojaus tiltas – su Andioja.
FK Viltis Vilnius

Istorija

„Vilties“ futbolo komanda Vilniuje žinoma nuo vėlyvo sovietmečio. 1990 m. ji dar žaidė Aukščiausiojoje lygoje, tačiau 1992 m. vasarą iširo.
2008 m. Vilniaus Žirmūnų mikrorajone futbolo klubas „Viltis“ atkurtas. Klubo steigėju ir direktoriumi tapo Mindaugas Bielinskas. Balandžio 13 d. klubas debiutavo SFL „Carlsberg“ Taurės pirmajame etape. Nugalėtas „Šaltupis“ 3:2 ir sėkmingai pasiektas taurės šešioliktfinalis. Vėliau sekė daug pralaimėjimų. Pirmoji pergalė lygoje pasiekta gegužės 25 d., kai namuose buvo sutriuškinti „Seto“ futbolininkai 7:1. 2008 m. SFL pavasario ratą baigtas užimant priešpaskutinę vietą D2 divizione. Rudens rate klubas liko devintas.
2009 m. pavasarį gauta teisė žaisti D1 divizione. Performavus ekipos sudėtį, divizione per 11 rungtynių praleista rekordiškai mažai - vos 3 įvarčiai ir užimta pirmoji vieta. Rudens rate sekėsi gerokai prasčiau ir tarp 12 ekipų „Viltis“ liko devintoje vietoje. Vėliau tais pačiais metais, žiemą, pirmą kartą klubas kovojo „Sportimos“ manieže vykstančiame turnyre – „Umbro Cup“. Debiutavę D (paskutiniame) divizione pateko tarp šešių ekipų, kurios jau po pirmojo rato iškovojo vietą C divizione. Toliau sėkmingai rungtyniavo ir iškovojo pirmąją poziciją, gavo teisę 2010 m. turnyre, kovą pradėti jau B divizione. Taip pat turnyre vyko atskiros, Taurės varžybos. Jose iš 50 ekipų „Viltis“ užėmė 3-4 vietas. „Umbro Cup“ rungtynių rezultatai - 22 pergalės, 1 lygiosios ir 6 pralaimėjimai.
Kauno choreografijos mokykla

Kauno choreografijos mokykla – neformalaus ugdymo įstaiga, teikianti choreografinį išsilavinimą Kauno miesto bei Kauno rajono vaikams (nuo 4 metų) ir paaugliams, propaguojanti šokio meną visuomenėje. Mokyklos vizija – tapti Kauno miesto ir apskrities šokio plėtotės centru, teikiančiu galimybę gabiausiems vaikams ir paaugliams įgyti šokio įgūdžių kompetenciją. Mokiniai dalyvauja tarptautiniuose ir respublikiniuose festivaliuose. Mokyklos mokiniai yra daugkartiniai respublikinių ir tarptautinių konkursų ir festivalių laureatai. Kiekvieną pavasarį rengiamas mokinių koncertas miesto visuomenei. Įgyvendinamos ilgalaikė (7 metų apimties) šiuolaikinio ir ankstyvojo choreografinio ugdymo programos.
Mokykloje dirba ilgametę šokio (buvę Kauno valstybinio muzikinio teatro, šokio teatro „Aura“ šokėjai) ir pedagogikos patirtį turintys choreografai–pedagogai. Mokytojai kartu su mokyklos mokiniais kuria šokius ir šokio spektaklius, rengia miesto ir mokyklos koncertus. Dauguma jų dirba nuo mokyklos įsteigimo dienos.
Choreografijos mokyklai nuo 2000 metų vadovauja Lina Navardauskienė, ilgametė Kauno šokio teatro „Aura“ solistė.

Istorija

Kauno choreografijos mokykla įsteigta 2000 metais. Mokykla neturėjo savo patalpų, todėl naudojosi Kauno jaunimo ir S. Lozoraičio vidurinės mokyklų salėmis. Mokykla persikėlė į jai skirtas patalpas 2006 metais. Pradėta vykdyti naujas choreografinio ugdymo programas: trumpalaikes meninės saviraiškos ir ilgalaikes klasikinio bei istorinio (pasaulio tautų) šokio programas, veiklą pradėjo mokyklėlė „Noriu šokti“.
2011–2012 m. m. mokėsi apie 400 mokinių.
Vilniaus Dievo Apvaizdos bažnyčia

Istorija

1913 m. pastatyta mūrinė bažnyčia buvo Švč. Jėzaus Širdies parapijos filija. Po 1925 m. priklausė vienuoliams saleziečiams. 1948 m. bažnyčia uždaryta, 1949 m. perduota valstybiniam dramos teatrui, paversta dekoracijų sandėliu. Ministrų Tarybos s1960 m. birželio 6 d. nutarimu uždaryta Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (sovietmečiu – statybininkų kultūros rūmai), tikintiesiems grąžinta Dievo Apvaizdos bažnyčia, kurioje 1961 m. pradėtos laikyti pamaldos.
Kirų ežeras

Kilmė

Ežeras išsidėstęs tarp dviejų pakrantės smėlio pylimų. Anksčiau buvo jūros įlanka, kuri vėliau atsiskyrė nuo jūros ir sugėlėjo. Ežero krantai žemi, užpelkėję. Dugnas plokščias, smėlio ir dumblo. Vanduo mažai skaidrus. Šiaurinis ežero galas seklesnis ir užželiantis. Šiaurinėje krante yra žemapelkė.

Gamta

Nors ežeras netoli jūros, jo vanduo gėlas ir jame gyvena gėlavandeniai organizmai. Žiemą užšąla. Ežere gyvena kirai ir antys. Kartais matomos ūdros, gyvenančios nendryne.
Rido kanalas

Rido kanalas (angl. Rideau Canal), dar žinomas kaip Rido vandens kelias, jungia du miestus: Otavą ir Kingstoną Kanadoje.
Kanalas buvo atidarytas 1832 m. ir naudojamas iki šiol. Į kanalo sistemą įtrauktos didesnės upės, tokios kaip Ridas (Rideau) ir Katarakvis (Cataraqui), bei keletas ežerų.
2007 m. Rido kanalas buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą kaip geriausiai išsaugotas 202 km ilgio kanalas Šiaurės Amerikoje nuo kanalų kasimo eros pradžios XIX a.
Paksis

Paksis (gr. Παξοί = Paksis) yra mažiausia Jonijos salų grupė. Graikiškai Paksis yra daugiskaita ir reiškia salų darinį, kurių didžiausios yra Paksas ir Antipaksas (gretima sala garsi savo vynu ir dviem iš gražiausių paplūdimių Jonijos salose). Graikų mitologijoje salos atsirado, kai Poseidonas smogė Kerkyrai savo trišakiu, kad jis ir jo žmona Amfitritė turėtų ramybės.

Istorija

Nors tikriausiai apgyvendinta nuo akmens amžiaus, laikoma, kad finikiečiai yra pirmieji salos gyventojai. Pavadinimas tikriausiai kilo nuo Pax, o tai finikiečių kalboje reiškia skalūną.
Nuo II a. pr. m. e. salą valdė romėnai, o Bizantijos laikais ir viduramžiais ją nuolat puldinėjo piratai. Po įvairių valdovų, kurių tarpe buvo ir kryžiuočiai, sala XIV a. pabaigoje atiteko Venecijos respublikai.
Per Napoleono karus Jonijos salas buvo užėmę prancūzai ir turkų-rusų pajėgos. 1814 m. vasario 13 d. Paksis pasidavė britų pajėgoms, o 1815 m. tapo Jonijos salų jungtinių valstijų dalimi. 1864 m. drauge su kitomis Jonijos salomis Paksis atiteko Graikijos karalystei.
Povilas Dobkevičius

Biografija

Mokėsi Vilniaus M.K.Čiurlionio meno mokykloje. 1973 m. baigė monumentaliąją dekoratyvinę tapybą Vilniaus dailės institute, vadovas Algimantas Stoškus. Baigęs institutą liko dirbti tapybos katedroje, bet buvo paimtas į armiją. 1975-2000 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas. 
Lietuvos dailininkų sąjungos, Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos narys.

Kūryba

Nuo 1973 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Švedija, Olandija). Svarbesni sukurti darbai Šiauliuose: P.Višinskio viešojoje bibliotekoje freska „Metraštininkas“ (su J. Dobkevičiene, 1979 m.), vitražai Valstybiniame banke (1981 m., vandalų sunaikintas), 13 vitražų Vandentiekio bokšte (1986 m.), kavinėje „Saulutė“ (1988 m., vandalų sunaikintas), Verslo mokymo centre (1998 m.), Lietuvos aklųjų bibliotekos Šiaulių skyriuje (2006 m.) ir kt. Tapybos darbą „Zapyškis“ (tempera, 1974-1975 m.) saugo Lietuvos dailės muziejus.
Filippo Juvarra

Filipas Juvara (it. Filippo Juvarra, 1678–1736 m.) – XVIII a. pr. italų baroko architektas, scenografas.

Biografija

Filipas Juvara gimė 1678 m. kovo 27 d. Mesinoje. Jo tėvas buvo metalo apdirbėjas ir graveris. F. Juvara mokėsi Mesinoje ir jo anksčiausios architektūrinės idėjos buvo realizuotos Šv. Grigaliaus bažnyčios interjere (neišliko). 1703 m. jis priėmė dvasininko įžadus ir persikėlė į Romą, kur studijavo vadovaujamas K. Fontanos. Dirbo scenografu kardinolui Pjetrui Otoboniui, sukūrė scenos dekoracijas Lenkijos karalienei Marijai Kazimirai jos Cukario rūmuose Romoje bei kitas dekoracijas operai Austrijos imperatoriui Juozapui I. 1714 m. jis tapo Sicilijos karaliaus Viktoro Amadėjaus II architektu ir persikėlė į Turiną dirbti Savojiečių dinastijai. Jis dalyvavo trečiajame Turino miesto praplėtime ir sukūrė svarbiausius savo pastatus: medžioklės rūmus – palaciną Stupinidžyje (pradėta 1728 m.) ir Karmelitų bažnyčią (1732 m.). Iki 1731 m. pastatyta Superga bazilika. Portugalijos karaliui Jonui V jis 1719−20 m. dirbo ties Mafros rūmų projektais. Filipas Juvara buvo vienu garsiausių vėlyvojo baroko architektų, ypač įtakotas F. Borominio. Teikė pirmenybę formų paprastumui ir siekė integruoti pastatą į urbanistinę aplinką. Filipas Juvara mirė 1736 m. sausio 31 d. Madride, kur paruošė Madrido karališkųjų rūmų projektą Pilypo V užsakymu. Jo architektūra pranašavo rokoką.
Amerikinis lamantinas

Gyvenimo būdas

Amerikinis lamantinas lengvai prisitaiko gyventi ir sūriuose, ir gėluose vandenyse, todėl jam įprasta iš jūrų įlankų perplaukti į upes, kanalus ir atgal. Lamantinai paprastai nepanyra į didesnį nei 6 m gylį. Pastebėta, kad esant pakankamam gyliui ir nestipriai iki 5 m/sek. tėkmei jie sugeba nukeliauti iki 200 km upėmis aukštyn nuo žiočių. Dėl nedidelio riebalų sluoksnio bei lėtos medžiagų apykaitos jiems įprasta gyventi atogrąžų ir subtropikų platumų vandenyse. Aktyvūs tiek dieną, tiek naktį. Turi gerą klausą ir regėjimą.
Šie gyvūnai pagal gyvenimo būdą yra vienišiai, bet poravimosi laikotarpiu buriasi į grupę, kurią sudaro viena patelė ir iki 20 ją persekiojančių patinų. Lytinę brandą patinai pasiekia būdami 9–10 metų amžiaus, patelės – po 4–5 metų, jų nėštumas trunka 12–14 mėn. Gimsta dažniausiai 1 jauniklis.

Mityba

Apie 18 mėn. nuo gimimo amerikinio lamantino jauniklis gauna motinos pieno, nors jau nuo pat gimimo turi dantis ir po 3 sav. gali pradėti maitintis ir augaliniu maistu. Jis būna priklausomas nuo motinos apie 2 metus. Lamantinai neišrankūs – praktiškai minta bet kuriuo augaliniu maistu, randamu vandens telkinio dugne. Maistui sugriebti naudoja būdingą jiems lanksčią dvigubą viršutinę lūpą. Jos pagalba išsikasa ir augalų šaknis. Palyginti su giminingais lamantinais, šių gyvūnų snukis dar labiau palenktas žemyn. Kai kurių iš jų racione yra ir bestuburių bei žuvies.
Neįdomus momentas

Neįdomus momentas – bulvarinio pobūdžio laikraštis, ėjęs 1989–1991 m. Šiauliuose.

Istorija

Iki 1991 m. buvo leidžiamas pavadinimu „Nelabai įdomus Mūsų momentas“. Steigėjas ir leidėjas – gamybinis komercinis susivienijimas „Astra“, nuo 1991 m. – Šiaulių dizaino centro leidybinė grupė „Momentas“.Tiražas 1989 m. – 4300 egz., 1991 m. – 61 500 egz.  Dizaineris Vilius Puronas.
Redagavo Vladas Vertelis.
Gegutė

Lizdo užgrobimas

Gegutės patelė, užgrobusi svetimą lizdą, praryja vieną jo kiaušinį prieš padėdama savąjį. Taip jai pavyksta apgauti savo aukas, mat dėl jautrios odos plikoje papilvėje jos gerai žino, kiek vadoje narių. Šis greitas užkandis vagilei, be kita ko, suteikia ir papildomų proteinų bei kalcio, kurių ji greitai neteks: pavasarį ji pati vis kitame lizde padės apie 10-20 kiaušinių. Prieš prisiartindama prie lizdo, ji įsitikina, kad šeimininkų greta tikrai nėra, mat jei šie aptiktų ją nusikaltimo vietoje, paliktų savo vadą.

Jauniklis

Būtina, kad gegužiukas išsiristų po 12 dienų, t. y., apie 24–48 val. anksčiau nei, pvz., nendrinukės. Įsibrovėlis šį laiko tarpą panaudoja savo tikslais išmesdamas kitus lizde esančius kiaušinius pirmosiomis savo gyvenimo valandomis. Pasitaiko, kad šeimininkų jaunikliai išsirita anksčiau nei gegužiukas. Tokiu atveju savo konkurentus šis vis tiek išstums iš lizdo, tačiau tai jam bus gerokai sudėtingiau. Gegužiukas sveria vos 2 gramus ir kartais jam tenka ne ką mažiau nei jis pats sveriančius kiaušinius atremti į šaukšto formos įgaubą savo nugaroje. Tai labai jautri jo kūno vieta, paukštis nepakelia jokio sąlyčio su ja; pastebėta, kad jis, kiek leidžia jo jėgos, išmeta bet kokį į lizdą patekusį daiktą.
Išdygus pirmosioms plunksnoms, gegužiukas visiškai praranda šį instinktą ir tampa labiau linkęs bendrauti. Per mėnesį jis priauga 30 kartų savo pradinio svorio. Pajutęs kad ir nedidelį lizdo smūgį, gegužiukas plačiai pražioja snapą ir laukia lesalo. Raudonai oranžinės ryklės vaizdas nenumaldomai priverčia jo „įtėvius“ išstumti visą snape turimą lesalą. Šis stimulas yra toks stiprus, kad kartais net ir pro šalį skrendantys paukščiai gali pamiršti savo pačių lizdą ir į gegužiuko snapą įmesti vikšrą, vabzdį ar kirmėlę. Toliau gegužiukas ima čirkšti ir blaškytis, taip dar labiau skatindamas netikrus tėvus jį šerti.
Būna, kad gegutė per klaidą padeda kiaušinį į netinkamą lizdą. Tokiu atveju gegužiukas nugaišta iš bado. Jei „įtėviai“ yra sėklas ėdantys paukščiai, jų racionas neapima gegužiukui reikalingų gyvūninės kilmės proteinų.
Jis taip pat nugaišta ir vabzdžiaėdžio čivylio lizde, nes šie paukščiai nereaguoja į jo elgesį. Čivyliams reikia, kad jų atžalos žnybteltų jiems į snapą, taip sužadindami jų šėrimo refleksą, o gegužiukas taip nedaro.
3 savaičių amžiaus gegužiukas tampa 2 kartus sunkesnis už jo maitintojus. Tuomet jis dažnai privalo palikti lizdą ir rasti kitą vietą, kurioje galės ir toliau parazituoti prašydamas išmaldos iš paukščių. Jo riksmai masina ir plėšrūnus (lapes, žebenkštis, plėšriuosius paukščius): šitaip žūsta apie 40 % nuo 3 iki 5 savaičių amžiaus gegučių. Paprastai paukštis ima skraidyti nuo 4 savaitės. Liepą žiemoti į Afriką išskrenda suaugusios gegutės, rugpjūtį – jaunikliai. Pavasarį gegutės visada sugrįžta į savo gimtąją vietą ir paprastai parazituoja tą paukščių rūšį, kuri jį užaugino.
Hadžero–Lamiso regionas

Geografija

Vakaruose siekia Čado ežero pakraštį. Rytuose telkšo Šario baseino šlapynės.

Gyventojai

Regionas priklauso Kanem-Borno kultūrinei zonai. Jame gyvena susimaišę labai įvairios kilmės gyventojai, tarpusavyje naudojantys Čado arabų kalbą.
Čilės virtuvė

Jūros gėrybės

Dėl ilgos pakrantės nacionalinėje virtuvėje naudojamos įvairios jūros gėrybės. Humbolto srovės dėka šalies pakrantėse atsiduria daugybė vandenyno gėrybių. Tai kalmarai, dešiniaakiai jūrų liežuviai, albakorai, menkės, lašišos, rajos ir tunai. Taip pat naudojami moliuskai, krevetės, krabai, austrės, vėžiai, unguriai.
Populiarus patiekalas Čilėje caldillo de congrio, pagamintas iš jūrinių ungurių tešloje yra išaukštintas žymaus šalies rašytojo Pablo Neruda.
Hansas Masalskis

Biografija

Teta – Ieva Simonaitytė. Iki 1939 m. mokėsi Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1943 m. paimtas į Vermachtą tarnavo tankų daliniuose. Po karo studijavo architektūrą, dirbo architektu Hanoveryje. 1971 m. įkūrė „Vokiečių-lietuvių literatūrinę draugiją“, kurioje būrėsi lietuvių kalba ir literatūra besidomintys žmonės, jai pirmininkavo iki 1998 m. 1980-1991 m. redagavo žurnalą „Nemuno kraštas“.
Daug nuveikė tyrinėdamas Jurgio Zauerveino gyvenimą ir veiklą. Dalyvavo rengiant Mažosios Lietuvos enciklopediją.
Žydų liaudies teatras

Žydų liaudies teatras (Jidiser Folks - teater) – Vilniuje 1908–1936 veikęs teatras.
Įkūrėjas Nachumas Lipovskis. Teatro vadovai Nachumas Lipovskis ir Mošė Karpinovičius. Spektakliai vyko Cirko teatre Lukiškių aikštėje, Filharmonijoje. Teatras turėjo savo chorą ir orkestrą, jame šokdavo Anetos Reizer vaikų baleto trupė.
1973 m. Leningrado Tarpzoninis turnyras

1973 m. Leningrado tarpzoninis šachmatų turnyras – tai pasaulio čempionato ciklo (1973–1975) atrankinės šachmatų varžybos. Po FIDE kongresų Vankuveryje (1971) ir Skopjėje (1972) tarpzoninių turnyrų dalyvių skaičius buvo padidintas iki 36; nutarta rengti du atskirus turnyrus. Pirmas devintojo ciklo tarpzoninis vyrų turnyras vyko 1973 m. birželio 2 – birželio 28 d. Leningrade (TSRS).

Turnyras

Pirmą kartą vyko du tarpzoniniai turnyrai. Dalyvavo 18 šachmatininkų iš 12 šalių. Trys geriausiai pasirodę dalyviai iš kievieno turnyro patenka į 1974 m. Kandidatų mačus.

Dalyvių atranka

Turnyre dalyvavo 18 žaidėjų.
Penki žaidėjai iš 1971 m. Kandidatų mačų: V. Korčnojus, V. Ulmanas, R. Hiubneris, B. Larsenas, M. Taimanovas.
Už aukštus sportinius pasiekimus pakviesti: S. Gligoričius, M. Talis, ir pasaulio jaunimo čempionas – A. Karpovas (1969).
Dešimt geriausiai pasirodžiusių šachmatininkų iš 9-ojo zoninių turnyrų ciklo dešimties zonų:  Robertas Birnas,  Janas Smejkalas,  Genadijus Kuzminas, Migelis Kinterosas,  Ivanas Radulovas, Eugenijus Torė,  Josipas Rukavina, Vladimiras Tukmakovas,  Guilermo Estévezas,  Migelis Kuélaras.

Rezultatai

1-2 vietomis pasidalijo  V. Korčnojus ir  A. Karpovas – po 13½ taško. 3-ią vietą užėmė rezultatyviai (3½ taško 4-ių paskutinių partijų) finišavęs  R. Birnas – 12½ taško. Jie pateko 1974 m. Kandidatų mačus.