google/wiki40b huggingface dataset:
František Kupka

Biografija

Františekas Kupka gimė 1871 m. rugsėjo 23 d. Opočno miestelyje Bohemijoje. 1889 − 1892 m. jis studijavo Prahos dailės akademijoje, tapė istorinius ir patriotiškus paveikslus. 1892 m. įstojo mokytis į Vienos vaizduojamojo meno akademiją, kur susidomėjo simbolistiniais ir alegoriniais siužetais. 1894 m. eksponavo Vienoje, susidomėjo teosofinėmis ir Rytų filosofijos mintimis. 1896 m. pavasarį F. Kupka buvo Paryžiuje, trumpai mokėsi Žiuljano akademijoje ir po to − Aukštojoje dailės mokykloje pas Jean-Pierre Laurens.
F. Kupka Paryžiuje dirbo knygų ir atviručių iliustratoriumi, pagarsėjo savo satyriniais piešiniais laikraščiuose ir žurnaluose. 1906 m. apsigyveno Paryžiaus Piuto priemiestyje, jo kūriniai pirmą kartą eksponuoti Rudens salone. 1909 m. F. Kupkai padarė didelį įspūdį futuristų manifestas, publikuotas „Le Figaro“. 1908-11 m. F. Kupka eksperimentavo su fovizmo ir puantilizmo technikomis. Apie 1910-11 m. F. Kupkos kūryba darėsi vis abstraktesne, įtakota judėjimo, spalvų ir ryšių tarp muzikos ir dailės teorijų. 1911 m. jis lankė d'Or sekcijos susitikimus. 1912 m. eksponavo Nepriklausomųjų parodoje, kubistų kambaryje.
1913 m. F. Kupka parašė savo teorinį veikalą apie dailę „Plastiniai menai“, kuris buvo išleistas 1923 m. Prahoje. 1921 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda Paryžiuje, Povolozky galerijoje. 1922 m. jam suteiktas profesoriaus postas Prahos dailės akademijoje. 1931 m. F. Kupka buvo vienas Abstraction-Création grupės steigėjų kartu su Jean Arp, Albert Gleizes, Theo van Doesburg ir kt. 1936 m. jo kūriniai buvo įtraukti į kubizmo ir abstraktaus meno parodą Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje JAV ir, kartu su Alfons Mucha kūriniais, eksponuoti Žė de Pom galerijoje Paryžiuje. F. Kupkos retrospektyvinė paroda įvyko 1946 m. S.V.U. Mánes galerijoje Prahoje. Tais pačiais metais jis pradėjo eksponuoti abstraktaus meno dailininkų grupės Réalités Nouvelles parodose Paryžiuje ir darė tai nuolat iki mirties. Františekas Kupka mirė 1957 m. birželio 24 d. Piuto. Palaidotas Per Lašezo kapinių kolumbariume Paryžiuje. Po mirties 1958 m. dailininkas pagerbtas retrospektyvine paroda Paryžiaus Nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje.
Kirjat Šmona

Istorija

Įkurtas 1949 m., miesto teises gavo 1975 m.

Pavadinimo kilmė

Miesto vardas žydiškai reiškia „Aštuonių miestas“. Taip jis pavadintas pagerbiant aštuonis žmones, kurie 1920 m. žuvo gindami Tel Hajaus vietovę.
Senasis Ištikimasis geizeris

Senasis Ištikimasis geizeris (angl. Old Faithful Geyser) yra geizeris JAV, Vajominge, Jeloustouno nacionaliniame parke. Tai aktyvus, nuolat trykštančio vandens geizeris. Geizerio trykštantis vanduo pasiekia 30 - 55 m aukštį. 1870 m. šiam geizeriui buvo duotas Senojo Ištikimojo geizerio pavadinimas.
Gražus gyvenimas (miniserialas)

Siužetas

Irina įsimylėjusi jauna mergina. Irinos ir Jurijaus santykiai puikiai klostosi. Viskas krypsta vestuvių link, bet turtingo tėvelio dukrytė Žana labai pavydi. Ši pavyduolė nusižiūrėjo Jurijų. Išlepinta panelė nė už ką nenori nusileisti. Jos brolis Saša dūsauja dėl Irinos. Turtuoliukai imasi veikti ir nori išskirti Iriną ir Jurijų.
Kairiarankis šaulys

Turinys

Džonas Tanstalas, su savo kaubojais genantis gyvulius į Linkolno miestą, prerijose sutinka ir priima pas save dirbti jaunuolį vardu Viljamas Boneris (Bilis Kidas). Šis dėkingas Džonui už suteiktą darbą, tačiau jiems priartėjus prie Linkolno, Džoną nužudo vietinis korumpuotas šerifas. Bilis nusprendžia atkeršyti, tačiau šerifo žmogžudystė padaro jį vienu ieškomiausių nusikaltėlių Laukiniuose Vakaruose...
Imperatorius Guangsu

Gyvenimas

Guangsu gimė Pekine, imperatoriškuose rūmuose, jo tėvas buvo princas Čunas. Guangsu turėjo brolį vardu Puiy.
1875 m. lapkričio 14 d. mirė Guangsu pusbrolis imperatorius Zaičunas. Iš tiesų už Zaičuną valdė jo motina Cisi, nes šis buvo dar per jaunas. Cisi įpėdiniu pasirinko savo sūnėną – vos ketverių sulaukusį Guangsu. Dėl neaiškių priežasčių staiga mirė Guangsu motina. Manoma, kad ją nunuodijo arsenu. Už jaunąjį imperatorių kaip regentė valdė mirusio imperatoriaus Jidžu (Zaičuno tėvo) žmona Ciao.
1881 m. Ciao mirė ir devynerių metų imperatoriaus regentė tapo Zaitiano teta Cisi.
Cisi nekentė modernių užsienietiškų technologijų, o Guangsu priešingai – jomis žavėjosi.
Galiausiai Guangsu išsiuntė Cisi iš rūmų. Bet Cisi nepasidavė – ji tyliai stebėjo, kaip reformų ėmęsis jos sūnėnas praras populiarumą. 1898 m. Cisi su jai ištikimų kariškių pagalba įvykdė perversmą. Visi Guangsu tarnai ir patarėjai buvo ištremti arba išžudyti. Cisi jaunąjį imperatorių įkalino ežero saloje.
Kai vykdavo oficialūs renginiai, kuriuose turėjo dalyvauti Guangsu, imperatorius buvo atvesdinamas iš nelaisvės, bet jis politinio vaidmens nebeturėjo.
 Po imperatoriaus mirties sostą perėmė Guangsu brolis Puyi, kurį įpėdiniu paskyrė Cisi.

Mirtis

Imperatoriaus Guangsu mirties aplinkybės neaiškios. Jis mirė 1908 m. lapkričio 14 d. Mirties dieną jam buvo 37 metai. Kaip tik tą dieną prieš 33 metus jis užėmė Kinijos imperijos sostą. Po 22 valandų mirė ir Cisi. 2008 m. teismo medicinos ekspertai nustatė, kad Guangsu, kaip ir jo motiną, nunuodijo arsenu.
Jazdai

Istorija

1940 m. tyrinėjant kapinyną, maišytoje žemėje rasta aptirpusi varinė Romos moneta.
R. Union Saint-Gilloise

Istorija

Iki II pasaulinio karo klubo komanda buvo viena stipriausių šalies futbolo komandų, 1904-1935 metais laimėjusi 11 šalies čempionatų ir 2 šalies taures. Po karo komanda kelis kartus dalyvavo UEFA mugių taurėje, kur pasiekė pusfinalį. 1973 metais komanda iškrito iš aukščiausios lygos ir iki šiol daugiausiai žaidžia II ir III Belgijos divizionuose.
Petras Adomavičius

Petras Adomavičius (1879 m. birželio 27 d. Gaižiūnuose, Biržų rajonas – 1967 m. sausio 18 d. Broktone, JAV) – teisininkas, teisėjas.

Biografija

Baigė teisę.
1928-1940 m. Vyriausiojo tribunolo teisėjas. Emigravo į Vakarus (JAV).
XII amžius pr. m. e.

Dvyliktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1200 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1101 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XIII amžius pr. m. e. – XII amžius pr. m. e. – XI amžius pr. m. e.
Lokinė (kepurė)

Lokinė – aukšta kailinė kepurė iš lokio kailio, paprastai ceremoninės karinės uniformos dalis. Tradiciškai lokinės buvo grenadierių uniforminės kepurės. Jas iki šiol dėvi kai kurių armijų grenadieriai ir garbės sargybos.

Kilmė

XVII a. Europos armijų grenadieriai dėvėjo audeklines kepures, kurios dažnai buvo puoštos kailiu. Po to kurį laiką tokių kepurių nedėvėjo. O XVIII a. antroje pusėje D.Britanijos, Ispanijos ir Prancūzijos armijų grenadieriai ėmė dėvėti aukštas kailines kepures su audekliniais viršumis ir kartais ornamentinėmis priekinėmis plokštėmis. Šios kepurės tiek paraduose, tiek mūšio lauke turėjo paaukštinti kareivius, padaryti juos įspūdingesniais.
XIX a. dėl lokinių kepurių brangumo, nepatogios jų priežiūros kariuomenėje lokinės tapo tik gvardiečių, karinių muzikantų, garbės sargybinių ir kitų ceremonijose dalyvaujančių kariškių uniformų dalimi. Britų pėstieji gvardiečiai ir karališkieji škotų pilkieji lokines dėvėjo tiek Krymo karo mūšiuose, tiek taikos meto manevruose, kol 1902 m. buvo įvestos chaki uniformos.
Prieš pat Pirmojo pasaulinio karo pradžią 1914 m. lokines vis dar dėvėjo gvardijos ir kai kurie kiti daliniai D.Britanijos, Belgijos, Danijos, Nyderlandų, Rusijos ir Švedijos armijose. Be aukštų lokinių kai kurie daliniai dėvėjo mažesnes kepures iš kailio, kurias kartais painioja su lokinėmis.

Belgijos armija

Iki 1914 m. lokinės buvo Belgijos armijos grenadierių pulko paradinės uniformos dalimi. Dabartinis pulkas vėl naudoja lokines ceremoninėse uniformose.

D. Britanijos armija

Po Vaterlo mūšio ir kitų kovų, kuriose grenadieriai gavo savo gvardiečių vardą, grenadieriams gvardiečiams buvo leista dėvėti lokines. Vėliau ši tradicija buvo praplėsta dar dviem pėsčiųjų gvardiečių pulkams. Karališkieji škotai dragūnai gvardiečiai ir fuzilierių pulkų karininkai dėvėdavo lokines kaip ceremoninių uniformų dalį.
D. Britanijos kariuomenėje lokinės neturi būti painiojamos su basbiais (angl. busby). Basbius dėvėdavo karališkosios raitosios artilerijos kareiviai ir husarų pulkai. Kita šiek tiek panaši kepurė buvo {{en|sealskin)), kokias dėvėdavo karališkųjų fuzilierių kariai ir kurios buvo siuvamos iš meškėnų kailių.
Miksodžio piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Lauko Sodos piliakalnis 18 km 
 Paplienijos piliakalnis 21 km
Biržuvėnų piliakalnis 10 km 
 Buišų piliakalnis 18 km
Šatrija 8 km
Lopaičių piliakalnis 21 km
Sprūdės piliakalnis 1,2 km 
 Burbiškių piliakalnis 18 km
Didžiųjų Burbiškių piliakalnis 3 km 
 Pagirgždūčio piliakalnis 8 km
Papilalio piliakalnis 18 km 
 Kalniškių piliakalnis (Vaiguva) 19 km
CS Balotești

Istorija

Klubas įkurtas 2006 m. varžytis pradėjo žemesniuose divizionuose. 2013/14 m. sezone buvo pirmi trečioje pakopoje (Liga 3).
Iškopė į Liga II ir antroje pakopoje išbuvo penkis sezonus, bet nesugebėjo įsitvirtini.
Algirdas Lukauskas

Biografija

Nuo 1944 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“, 1945–1952 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos darbuotojas, 1952–1954 m. žurnalo „Lietuvos kolūkietis“ redaktorius. 1954–1980 m. laikraščio „Tiesa“ tarybinės statybos, žemės ūkio, vietinės spaudos, propagandos skyrių vedėjas, laikraščio korespondentas Šiaulių sričiai, laikraščio redaktoriaus pavaduotojas.
Šmuelis Bernšteinas

Šmuelis Bernšteinas (1905 m. gegužės 25 d. Vilnius – 1999 m. gegužės 7 d. Jeruzalė) – Lietuvos ir Lenkijos smuikininkas, pedagogas.

Biografija

Mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje, studijavo Berlyno konservatorijoje.
Nuo 1925 m. griežė Varšuvos radijo orkestre. Po Antrojo pasaulinio karo Charkovo radijo, 1946–1957 m. Lietuvos radijo, 1957–1958 m. Lietuvos filharmonijos simfoninio orkestro koncertmeisteris, Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos technikumo dėstytojas.
1958 m. emigravo į Izraelį, iki 1975 m. Jeruzalės A. Rubino muzikos akademijos dėstytojas, profesorius, akademijos direktoriaus pavaduotojas.
Vlodzimežas Antonievičius

Biografija

Baigė Lvovo gimnaziją, studijavo geografiją ir archeologiją Lvovo, Jogailos, Vienos Paryžiaus Prahos universitetuose. 1914 m. sunkiai sužeistas fronte. 1918 m. apgynė daktaro disertaciją apie gintaro reikšmę priešistorinėje Europoje.
1916-1918 m. dirbo Vavelio muziejuje. 1918-1920 m. Lenkijos laikinosios vyriausybės kultūros skyriaus vedėjo pavaduotojas, Poznanės universiteto docentas. Nuo 1920 m. Varšuvos universiteto dėstytojas, 1923 m. profesorius, 1936-1939 m. rektorius, Archeologijos katedros vedėjas. 1925-1933 m. su pertraukomis dėstė Vilniaus universitete, tvarkė universiteto archeologinio muziejaus rinkinius. Nuo 1952 m. Lenkijos mokslų akademijos narys.

Mokslinė veikla

Vadovavo Lenkijos archeologinių paminklų (daugiausia prie Vyslos) tyrinėjimui, buvo žurnalo „Wiadomošci archeologiczne“ redaktorius. Bendradarbiavo su Lietuvos archeologais, 1934 m. vadovavo Mėžionių pilkapyno tyrimams. Paskelbė apie 300 darbų iš archeologijos (dalis susiję su Lietuva), istorijos, muziejininkystės, etnografijos, geografijos, religijų istorijos.
Lenkijos futbolo varžybos 1952 m.

1952 m. pirmenybės

Prasidėjo vasarą, baigėsi rudenį. Iš pradžių klubai žaidė dviejose grupėse. Nugalėtojai susitiko auksinėse rungtynėse.
Paitaičiai

Geografija

Vakaruose ribojasi su Kupriais, šiaurėje ir rytuose su Voveriškiais, pietuose su Dainos kaimu ir Dainais, pietvakariuose su Daišiškiais.

Infrastruktūra

Kaimo vakariniu pakraščiu praeina Šiaulių miesto vakarinis aplinkkelis. Iš greta kaimo esančios pelkės išteka Vijolės intakas Švendralio upelis.

Aplinkinės gyvenvietės

Voveriškiai – 1 km
Kupriai – 2 km
Daušiškiai – 2 km
Dainos – 2 km
Dainai – 2 km
Daiva Ragauskienė

Biografija

1987 m. baigė Kauno technologijos technikumą, neorganinių medžiagų technologė, 2004 m. baigė Šiaulių kolegiją, socialinė darbuotoja, 2007 m. baigė Šiaulių universitetą, socialinė pedagogė.
Telšių raj. Socialinių paslaugų centro direktorės pavaduotoja.
2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Telšių rajono skyriaus narė.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narė. 
Telšių Germanto vidurinės mokyklos tarybos pirmininko pavaduotoja. Sutuoktinis Mindaugas, duktė Simona.
Adolfina Arlauskienė-Danikauskaitė

Adolfina Arlauskienė-Danikauskaitė (g. 1952 m. sausio 4 d. Toiluko k., Balchatinsko r., Krasnojarsko krašte, Rusija) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

Tėvai 1951 m. ištremti į Sibirą, o jiems sugrįžus į Lietuvą, Adolfina 1959 m. pradėjo lankyti Žarėnų (Telšių r.) vidurinę mokyklą. Baigusi aštuonias klases, 1967 – 1971 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. B. Skirsgilas). 1971 – 1977 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. B. Skirsgilo klasė).
Nuo 1970 m. Klaipėdos 1-osios (J. Karoso) vaikų muzikos mokyklos dainavimo ir solfedžio disciplinų mokytoja, jaunučių choro vadovė. Choras dalyvauja koncertuose, miesto dainų šventėse ir kituose renginiuose, taip pat respublikinėse moksleivių dainų šventėse, parengtas 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje, apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų.
A. Arlauskienė 1979 m. ir 1987 m. Klaipėdos miesto moksleivių dainų švenčių dirigentė. 1979 – 1988 m. buvo miesto chorvedžių tarybos narė ir moksleivių chorų konsultantė. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1997 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Skomantų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Veiviržo dešiniajame krante. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 80 m ilgio, 57 m pločio vakariniame bei 40 m rytiniame gale. Jos vakariniame krašte supiltas 60 m ilgio, 8 m aukščio, 20 m pločio pylimas, kurio išorinėje pusėje iškastas 5 m pločio, 0,7 m gylio griovys. Už griovio supiltas antras 2 m aukščio, 5 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 4 m pločio, 1,5 m gylio griovys, už jo supiltas 2 m aukščio, 5 m pločio pylimas, už kurio yra antras 0,7 m gylio, 5 m pločio griovys. Aikštelės rytiniame krašte supiltas 38 m ilgio, 1 m aukščio, 10 m pločio viduryje perkastas pylimas, kurio išorinėje pusėje, šlaite, 6 m žemiau, iškastas 3 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas antras 0,5 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 20-22 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Piliakalnis apardytas arimų bei bulviarūsių. 1986 m. sustabdytas į šiaurę nuo piliakalnio esančios erozinės išgriuvos plėtimasis. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais, ant vakarinio pylimo stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečiui pastatytas betoninis paminklas.
Į vakarus nuo piliakalnio 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos ir žiestos keramikos. 500 m į šiaurę nuo piliakalnio yra III a. – XIII a. senkapis, tyrinėtas 1909 m.

Tyrimai

Piliakalnio pylimą XIX a. pabaigoje kasinėjo grafas Pliateris. Duomenų apie šiuos tyrinėjimus neliko. 1903 m. Liudvikas Kšivickis aikštelės pietvakarinėje dalyje šalia pylimo iškasė dvi duobes, aptiko daugiau kaip 60 cm storio kultūrinį sluoksnį. Pietvakarinėje dalyje arčiau pylimo rado akmenų grindinį, o po juo – kietą apdegusio molio sluoksnį ir giliau dar 0,6 m storio su anglimis ir apdegusio molio gabaliukais maišytos žemės sluoksnį. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, Žemaičių muziejus Alka. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas.

Aplinkiniai piliakalniai

Laistų piliakalnis 20 km
Dovilų piliakalnis 14 kmGargždų piliakalnis 19 km
Maciuičių piliakalnis 14 kmVyskupiškių piliakalnis 4 km
Mockaičių piliakalnis 1 kmŠiūparių piliakalnis 6 km
Lekių piliakalnis 5 kmStankaičių piliakalnis 4 km
Sakutėlių piliakalnis 8 kmUoksų piliakalnis 3 km
Jomantų piliakalnis 8 kmPavilnučio piliakalnis 7 km
Gedikų piliakalnis 14 km
Stasys Stakelė

Biografija

S. Stakelė mokėsi Liepojos gimnazijoje. Tėvai jam repetitoriumi buvo nusamdę gimnazistą, būsimą aušrininką J. Šliūpą. 1885 m. baigė Kauno kunigų seminariją.
Knygnešyste užsiėmė 1885 m., iš karto atvykęs į Švėkšnos parapiją. Bendravo su vietiniais knygnešiais. Kartu su jais pėsčias slapta eidavo į Prūsiją pirkti draudžiamos spaudos. Ją parveždavo į Raseinių, Telšių, Šiaulių apskritis, kartais pasiekdavo Panevėžį. Platino įvairaus turinio lietuviškus leidinius, tarp jų „Tėvynės sargą“, „Ūkininką“, „Varpą“. Jam padėjo ištikimi platintojai, kurie nė karto jo neišdavė ir visada atsiskaitydavo. Policija įtarė, darydavo kratas, areštuodavo ir paleisdavo, nes nerasdavo įkalčių. Tačiau 1890–1892 m. buvo nubaustas tremtimi į Kretingos vienuolyną už važinėjimą po Žemaitiją be leidimo. Pasibaigus bausmės laikui dirbo Pasvalio parapijoje. Čia taip pat užsiėmė nelegalia veikla – platino spaudą, įsteigė slaptą mokyklą. Rūpinosi, kad būtų pakartotinai išleista M. Valančiaus knyga „Mokslas Rima katalikų“, todėl siuntė 500 auksinų Tilžės klebonui J. Zabermanui.
1895 m. vėl ištremtas 2 metams į Kretingos vienuolyną. Tuo metu čia, tremtyje, gyveno knygnešys kun. Felicijonas Lelis. Kartu bendradarbiavo įsirengdami draudžiamos spaudos sandėlius, slapta pasišalindavo iš vienuolyno, vykdavo į Prūsiją naujų leidinių, gabeno lietuvių autorių rankraščius spausdinimui. Dėl savavališkų išėjimų iš vienuolyno, gavo papildomus tremties metus. Atlikęs bausmę buvo priverstas išvykti į Vilniaus vyskupiją. Vilnijos krašte visur stengėsi diegti lietuvybę, todėl lenkomanų buvo nekenčiamas ir persekiojamas.
S. Stakelė, Degučių bažnyčios (prie Zarasų) administratorius, jau sunkiai susirgęs 1927-ųjų rugpjūtį Degučiuose sutiko prezidentą Antaną Smetoną, kuris padėkojo jam už pasiaukojamą tautinę veiklą.
Nuo 1927 m. paskirta 200 Lt knygnešio pensija.
S. Stakelės atminimas įamžintas Kaune, Knygnešių sienelėje prie Vytauto Didžiojo karo muziejaus. Adomavoje stovi namas. paženklintas paminkline lenta.
Voldemaras Bučius

Biografija

1983 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius elektrikas. UAB „VVARFF“ valdybos pirmininkas, UAB „VVARFF-JOLDIJA“ generalinis direktorius.
Naujosios sąjungos Plungės rajono skyriaus narys.
Nuo 2007 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys, Ekonomikos, finansų ir biudžeto komiteto pirmininkas.
Verslo darbdavių konfederacijos Plungės skyriaus pirmininkas, Rotary klubo narys, Plungės dziudo klubo prezidentas. Išsiskyręs, vaikai Jurgita, Vilma, Kristina, Jorūnė.
Stasys Bočkus

Stasys Bočkus (g. 1945 m. sausio 2 d. Mikai, Endriejavo valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1969 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1999 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1973 m. KPI (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1995 m. Metalų technologijos katedros vedėjas; nuo 2000 m. profesorius. Lietuvos standartizacijos departamento Liejininkystės komiteto pirmininkas.
Sukūrė sudėtingo profilio ketaus ruošinių liejimo technologiją.
Gintaras Grajauskas

Biografija

Nuo vaikystės gyvena ir dirba Klaipėdoje. Baigė S. Šimkaus aukštesniąją muzikos mokyklą, Lietuvos Valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Džiazo katedrą. 1990–1994 dirbo radijuje, televizijoje, nuo 1994-ųjų dienraščio „Klaipėda“ literatūrinio leidinio „Gintaro lašai“ sudarytojas. Nuo 2008-ųjų – Klaipėdos dramos teatro literatūrinės dalies vedėjas. Nuo 2018-ųjų - Klaipėdos dramos teatro meno vadovas. Nuo 2000-ųjų organizavo kasmetinį Lietuvos poetų sambūrį „Placdarmas“. Grojo bosine gitara ir dainavo bliuzroko grupėje „Kontrabanda“, džiazroko grupėje „Rokfeleriai“. Su jomis išleidęs šešis albumus. Pastaraisiais metais vis labiau sieja savo gyvenimą su teatru. Vienas iš kasmetinio tarptautinio teatro festivalio 
„TheATRIUM“, vykstančio nuo 2017 m. Klaipėdoje, organizatorių.
Lietuvoje išleidęs aštuonias eilėraščių, dvi eseistikos knygas, romaną bei du pjesių rinkinius. Eilėraščių knygos išleistos Vokietijoje, Švedijoje, Lenkijoje, Italijoje, Islandijoje, Ukrainoje, Didžiojoje Britanijoje. Pjesė „Rezervatas“ atskira knyga išleista Prancūzijoje. Eilėraščiai išversti į anglų, vokiečių, švedų, olandų, korėjiečių, suomių, lenkų, latvių, estų, rusų ir kt. kalbas, publikuoti tų šalių periodikoje bei antologijose.
Z. Gėlės (1994), I. Simonaitytės (2000), Poezijos pavasario (2000), Lietuvos kultūros ministerijos premijos (2003), Vyriausybės kultūros ir meno premijos (2013) laureatas. Klaipėdos miesto Kultūros Magistras (2004). Apdovanotas „Auksiniu scenos kryžiumi“ (2008) už geriausią Nacionalinės dramaturgijos kūrinį „Mergaitė, kurios bijojo Dievas“). Dalyvauja tarptautiniuose literatūriniuose renginiuose: skaitymuose Frankfurto, Leipcigo, Varšuvos, Geteborgo, Turino knygų mugėse, Edinburgo knygų festivalyje, Vilenicos, Geteborgo, Roterdamo, Kopenhagos, Budapešto poezijos festivaliuose, Reikjaviko, Berlyno literatūros festivaliuose, literatūriniuose vakaruose Berlyne, Miunchene, Diuseldorfe (Vokietija), Stokholme, Malmėje, Geteborge, Kristianstade (Švedija), Arau, Bazelyje, Liucernoje (Šveicarija), Venecijoje, Vičenzoje (Italija) ir kt. Yra gavęs Lietuvos kultūros ministerijos (1998, 2000, 2002–2003, 2006–2007), Baltijos šalių rašytojų ir vertėjų centro (Visbis, Švedija, 1998, 2000), Tarptautinės rašymo programos prie Ajovos universiteto (JAV, 2003), Het Beschrijf (Belgija, 2005), Literarisches Colloquium Berlin (Vokietija, 2010) stipendijas.
Hašima

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – minogiku, medis – kaizuka.
Očopintė

Očopintė arba Očopintrė (gruz. ოჩოპინტრე, ოჩოპინტე) gruzinų mitologijoje – laukinių gyvūnų globėjas ir ganytojas. Pirmasis vardo sandas očo siejamas su kita gruzinų dievybe Bočo, o pinte arba pintre – su graikų Pano vardu. Manoma, kad Očopintė valdo kiekvieno gyvūno dvasią. Medžiotojas, prieš leisdamasis medžioklėn, prašo Očopintės sėkmės ir leidimo užmušti žvėrį.
Trepelis

Trepelis (pagal radimvietės Tripolio miesto pavadinimą) – nuosėdinė chemobiogeninės kilmės mikrokristalinė silicitinė uoliena. Susidaręs iš labai smulkių (0,01–0,02 mm) amorfinio silicio dioksido (72–90 % opalinio kristobalito ir α kristobalito), rečiau chalcedono sferolitų ir mažo organinių liekanų (titnagdumblių kiautelių) kiekio. Būna molio, kvarco, glaukonito, feldšpatų priemaišų. Birus (miltelių pavidalo, žemėtas) arba silpnai susicementavęs. Lengvas. Poringas. Struktūra amorfinė. Būna baltas, pilkas, rudas, juodas, raudonas. Lūžis kriauklėtas. Tankis 1200–2500 kg/m3. Susidaro, dūlant silicingai klinčiai, dolomitui, siliciniams skalūnams, diatomitui. Slūgso klodais, sluoksniais.
Randamas kreidos, paleogeno, neogeno periodų karbonatinėse uolienose. Vartojamas garsui ir šilumai izoliuoti, abrazyvams, filtrams, adsorbentams, katalizatoriams, užpildui, statybinėms medžiagoms gaminti. Telkinių yra JAV, Libijoje, Rusijoje. Lietuvoje yra paleogeno periodo uolienose.
Skuodo rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.

Skuodo rajono savivaldybės taryba – Skuodo rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Ramajana

Ramajana (skr. रामायण = rāmāyaṅa sudaryta iš Rāma + ayana) – pagarsėjusi senovės Indijos poeto Valmikio epinė poema, kurioje epiškai aprašomos Ramos ir jo žmonos Sitos kelionės (skr. ayana; plg. liet. eina, ėjimai).
Meandra

Meandra – kilpos pavidalo upės vingis (pagal labai vingiuotos Didžiojo Mendereso upės Turkijoje pavadinimą). Meandros būdingos lygumų upėms. Paviršinės srovės ardo statų įgaubtąjį upės krantą, o priedugninės neša nuosėdas prie lėkšto išgaubtojo kranto. Kai susidaro didelė kilpa, siauriausioje jos vietoje upė dažnai pragraužia tiesesnį kelią, palikdama senvagę.
Seinų valsčius (1919–1923)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919 m. vasario 4 d. buvo įkurtas valsčius. Po I pasaulinio karo iki 1923 m. nebuvo nustatytas valsčiaus statusas, ar tai kaimiškas ar miesto valsčius. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1923 m. gegužės 10 d. valsčiui suteiktas miesto valsčiaus statusas ir įkurtas miesto tipo Seinų valsčius.