Frankų valstybė

Sandara

Nuo 511 m. tai nebuvo vieninga, politiškai konsoliduota valstybė. Kadangi frankai turėjo paprotį, kad tėvo turtą sūnūs dalindavosi, Frankų valstybę dažniausiai sudarė kelios (iš pradžių 4, vėliau 3) karalystės (regna). Laikui bėgant tų sudėtinių karalysčių kiekis ir geografija kito.
Net kai valdydavo keletas karalių, Frankija buvo laikoma viena karalyste ir sutapus aplinkybėms ji vėl turėdavo vieną karalių. Pagrindinė iš karalysčių, kurios valdovas dažniausiai tituluodavosi visų frankų valdovu, buvo Paryžiaus karalystė, vėliau Neustrija su sostine Paryžiuje. Tradiciškai Neustrija buvo apibrėžiama kaip esanti į šiaurę nuo Luaros, į vakarus nuo Senos. Nuo VII a. vidurio valstybės gyvenime vyravo kita karalystė – Austrazija, esanti į rytus nuo Neustrijos, su centrais Reimse, Mece ir Achene.
Galiausiai Frankija pradėta vadinti tik sritis aplink Paryžių (Il de Fransas), nuo kurio kilo Prancūzijos karalystės pavadinimas.

II padalinimas ir suvienijimas

561 m. mirus Chloterui jo keturi sūnūs vėl pasidalino karalystę ir atkūrė keturias frankų karalystes. Tačiau vyriausiojo sūnaus Chariberto Paryžiaus karalystė išsilaikė tik iki jo mirties 567 m. Po to karalystė buvo galutinai panaikinta ir didžiąją dalį jos teritorijų užėmė Suasono karalystė. Tokiu būdu susiformavo padalinimas į tris dalis (Neustriją-Akvitaniją, Austraziją ir Burgundiją).
Iš pradžių mažiausia Suasono (Neustrijos) karalystė atiteko jauniausiam Chilperikui I, tačiau ji labai išsiplėtė, gaudama didžiąją dalį Paryžiaus karalystės valdų, ir ilgainiui sostinė perkelta į Paryžių. Chilperikas labiausiai nesutarė su kitais broliais. Tie nesutarimai labiausiai kilo dėl jo žmonos Galsvintos žmogžudystės: manoma, kad ją įvykdė Chilperiko meilužė ir antroji žmona Fredegunda. Galsvintos sesuo ir Austrazijos karaliaus Sigeberto žmona Brunhilda įtikino vyrą paskelbti karą ir konfliktas tarp abiejų karalienių bei karalysčių tęsėsi iki kito šimtmečio. Po Chilperiko mirties (585 m.) į valdžią atėjo jo sūnus Chloteras II, kuris tęsė kruviną kovą su kitomis dviem karalystėmis.
Reimso (Austrazijos) karalystė su dalimi Provanso, Overne ir Rytų Akvitanija priklausė Sigebertui I. Ilgainiui karalystės sostinė perkelta į Maincą. Ji palaikė gerus santykius su Burgundija. Po Sigeberto nužudymo 575 m. į valdžią atėjo mažametis Childebertas II, ir 587 m. Andelo sutartis užtikrino, kad Burgundijos karalius Gontranas jį gins kruviname kare. Po Childeberto mirties sostą paveldėjo jo vyresnysis sūnus Teodebertas II (595–612).
Orleano (Burgundijos) karalystė atiteko Gontranui, ir ji taip pat valdė Centrinę Galiją ir didžiąją dalį Provanso. Gontranas siekė taikos, bet dukart bandė iš vestgotų nesėkmingai atimti Septimaniją (585 ir 589 m.). Po Gontrano mirties 592 m. Burgundija atiteko Austrazijos Childebertui II, bet jis pats mirė 595 m., ir karalystę paveldėjo jo jaunesnysis sūnus Teodorikas II (595–613).
VI a. pabaigoje brolių Teodeberto ir Teoderiko valdos buvo triskart didesnės už Chilperiko įpėdinio Chlotero II. Drauge broliai siekė nuversti savo pusbrolį Chloterą ir jiems pavyko užimti didžiąją dalį jo karalystės, jam liko tik keli miestai, bet paties Chlotero nepavyko pagauti. 599 m. jis buvo sutriuškintas Dormelės, o Dentelinas buvo užimtas. Teodebertas ir Teodoriko sėkmingai užimtose Gaskonijos žemėse, jie įkūrė Vaskonijos kunigaikštystę ir pavergė baskus 602 m.
Tuo pačiu metu kitoj karalystės pusėj sukilę alemanai nugalėjo Teodoriką ir frankai prarado valdžią už Reino esančioms gentims. Be to du broliai susipyko ir likusį laiką kovojo tarpusavyje. Tą kovą kurstė ir jų senelė Brunhilda, kuri išvyta iš Teodeberto rūmų, įtikinėjo Teodoriką jį nuversti ir užmušti. 610 m. Teodebertas atėmė iš Teodoriko Elzaso kunigaikštystę, pradėdamas konfliktą dėl to, kam jis turi priklausyti (Burgundijai ar Austrazijai), kuris buvo išspręstas tik VII a. pabaigoje.
612 m. Teodorikas užmušė brolį ir tapo frankų karaliumi. Bet pergalė buvo trumpalaikė, nes jis mirė 613 m. ruošdamasis žygiui prieš Chlotarą, palikdamas jauną sūnų Sigebertą II. Jo nepilnametystės laikais iškilo mažordomų (rūmų valdytojų) institucija, susijusi su Varnachu, Rado ir Pepinu Ladeniečiu ir kitais asmenimis, kurie norėjo atiduoti valdžią Chloterui, kad būtų nuversta regentė Brunhilda. Tais pačiais metais Chloteras II įvykdė perversmą, kurio metu regentė ir 10 metų karalius buvo nužudyti. Tokiu būdu Frankų karalystė vėl buvo suvienyta. Po Chlotero perversmo Ledo ir Pepinas tapo mažordomais.

Chlotero II ir Dagoberto valdymas

Iš karto po pergalės Chloteras išleido Paryžiaus ediktą (614 m.), kuris buvo laikomas nuolaida kilmingiesiems, bet dabar toks požiūris kritikuojamas. Ediktas turėjo garantuoti teisingumą, užbaigti valdžios korupciją, tačiau jis taip pat sustiprino regioninius skirtumus tarp trijų Frankijos dalių ir suteikė kilmingiesiems dingstį kištis į teisėjų paskyrimą.
623 m. Austrazija reikalavo savo atskiro karaliaus, nes bendras karalius retai buvo karalystėje ir nebuvo vietinis. Chloteras pasiūlė savo sūnų Dagobertą I, kuris buvo pripažintas Austrazijos karaliumi. Nors Dagobertas buvo tikras karalius, visą Frankiją valdė Chloteras. Per Chlotero ir Dagoberto, vadinamų „Paskutiniais valdančiais Merovingais“, bendrą valdymą, kunigaikščio Bertoaldo skatinami sukilo saksai, priklausę Frankijai nuo maždaug 550 m., bet bendromis tėvo ir sūnaus pastangomis jie buvo sumušti.
Po Chlotero mirties 628 m., Dagobertas vykdydamas tėvo valią jo karalystės dalį atidavė Charibertui II. Ši dalinė karalystė, vadinama Akvitanija, buvo naujas kūrinys. Ją sudarė pietinė senosios Romos provincijos Akvitanijos dalis, sostinė buvo Tulūza. Vaskonijos kunigaikštystė irgi priklausė naujai karalystei. Charibertas sėkmingai kovėsi su baskais, bet po jo mirties jie vėl sukilo (632 m.). Pasinaudojęs proga Dagobertas nužudė jauną Chariberto sūnų Chilperiką Akvitanijietį ir tapo vieninteliu frankų karaliumi (632 m.). Tuo pačiu metu šiaurėje sukilo bretonai. Jų vadas Judicael ap Hoel nusileido ir sutiko Dagobertui mokėti duoklę, kai šis pagrasino atvykti su armija 635 m. Tais pačiais metais jo armija sutriuškino baskus.
Per Dagoberto valdymą vis didėjo nepasitenkinimas Austrazijoje. Ši siekė savivaldos, nes karaliaus rūmuose dominavo Neustrijos kilmingieji. Chloteras dešimtmečius buvo Paryžiaus karaliumi prieš tapdamas Meco karaliumi, po jo valdymo Merovingai vis labiau buvo Neustrijos monarchija. Kuomet Dagobertas privertė saksus, tiuringus, alemanus ir slavus (šie Savo padedami pasipriešino ir sumušė frankus Vogastisburgo mūšyje) mokėti jam duoklę, pavertė juos Neustrijos, o ne Austrazijos pavaldiniais. Tai buvo viena iš priežasčių, kodėl Austrazija reikalavo sau karaliaus. 633 m. Austrazijos kilmingieji privertė Dagoberto sūnų Sigebertą III paskirti jų karaliumi.