google/wiki40b huggingface dataset:
Jurijus Smoriginas

Jurijus Smoriginas (g. 1955 m. rugpjūčio 26 d. Kaune) – lietuvių choreografas, baleto šokėjas, „Vilniaus baleto” meno vadovas.

Biografija

1974 m. baigė M. K. Čiurlionio meno mokyklos choreografijos skyrių, iki 1994 m. šoko Lietuvos valstybiniame operos ir baleto teatre. 1987 m. baigė Peterburgo muzikos akademijos baleto režisūros skyrių.
2006 m. Lietuvos televizijos laidos „Lietuvos šokių dešimtukas“ vertinimo komisijos pirmininkas. 2009 m. TV3 televizijos laidos „Šok su manimi“ vertinimo komisijos pirmininkas.
Pandavai

Pandavai (skr. पाण्डवाः = pāṇḍavāḥ) – Mahabharatoje minima giminė – penki Pandaus ir jo žmonų, Kuntės ir Madrės, sūnūs. Tai Judhišthira, Bhima, Ardžuna, Nakula, Sahadeva. Jie turi vieną žmoną – Draupadę.
Pandavai stojo į mūšį prieš savo gimines Kauravus ir įvyko garsusis Kurukšetros mūšis, kuriame Pandavams padėjo viešpats Krišna. Visi 5 broliai išgyveno per karą ir užvaldė Hastinapurą. Judhisthira tapo valdovu, o kiti broliai ir Draupadė iškeliavo į Himalajus, bet visi kelionėje žuvo.
Pandavams taip pat priskirtinas ir Kuntės sūnus Karna. Jis buvo paliktas savo motinos, o vėliau kaip didis karvedys kovėsi Kauravų pusėje.
Darsūniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

Manoma, kad pirmoji bažnyčia Darsūniškyje pastatyta 1418 m. Jai 1473 m. dovanotos 6 šeimynos, 1492 m. – pusė dešimtinės iš Jiezno dvaro sodybos , leista pasistatyti smuklę. 1655 m. bažnyčia sudegė. 1694 m. pastatyta nauja.
1702 m. Švedijos kariuomenė sudegino kleboniją ir prieglaudą. XVIII a. veikė parapinė mokykla. Vėlesnė bažnyčia statyta 1780 m. Ji 1818 m. sudegė. Nauja mūrinė bažnyčia pastatyta 1848–1855 m. XIX a. pabaigoje klebonas Jotautas pamaldas laikė lietuviškai. 1910–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
1944 m. patrankų sviediniai bažnyčią apgriovė: įlūžo lubos, įtrūko sienos, sudegė medinės dalys. Klebonas J. Kanoverskis su parapijiečiais iki 1950 m. bažnyčią atstatė.

Architektūra

Bažnyčia klasicistinė, turi baroko bruožų, stačiakampio plano, bebokštė. Vidus 3 navų, jas skiria pilioriai. Skliautai lėkšti. Šventorių juosia akmenų mūro tvora. Į ją įkomponuota varpinė.
Elīza Tīruma

Biografija

Sportuoja nuo 2006 m., nacionalinėje komandoje nuo 2006 m.
2013 m. pasaulio čempionate su Latvijos rinktine pelnė bronzos medalius mišrios estafetės rungtyje.. Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Tīruma individualioje rungtyje užėmė 12-ą vietą, o mišrioje estafetėje su Latvijos rinktine pelnė bronzos medalius ir tapo pirmąją moterimi šalyje, kuri pelnė medalį žiemos olimpinėse žaidynėse.
Rudžių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Žiobų piliakalnis 38 kmAlsetos piliakalnis 4 km
Martiniškėnų piliakalnis 13 kmPapilių piliakalnis (Rokiškis) 18 kmKerelių piliakalnis 20 km
Vaduvų piliakalnis 13 kmPetrešiūnų piliakalnis 13 km
Baušiškių piliakalnis 6 kmBugailiškių piliakalnis 17 km
Obonių piliakalnis 15 kmJuodonių piliakalnis 11 kmDauliūnų piliakalnis 11 km
Radžionių piliakalnis 8 km
Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija

Istorija

1781 m. Liudvinave veikė pradinė mokykla, kurioje mokėsi 20 mokinių. XIX a. pabaigoje pastatytas mokyklai skirtas pastatas. 1913 m. baigtas statyti mūrinis mokyklos pastatas. 1914 m. vokiečiai mokyklą uždarė. 1915 m. mokykla sudegė. 1923 m. atstatytas sudegęs pastatas. 1937/1938 m. m. atidarytas penktasis skyrius, 1939 m. šeštasis skyrius.
1944 m. Liudvinave įsteigta progimnazija. 1949/1950 m. m. progimnazija reorganizuota į septynmetę mokyklą. 1951/1952 m. m. atidaryta aštuntoji klasė. Nuo 1954/1955 m. m. veikė pilna vidurinė mokykla. 1989 m. pavasarį mokyklai suteiktas rašytojo Kazio Borutos (1905–1965) vardas.
2015 m. vasarį vidurinė mokykla tapo gimnazija, joje mokėsi 223 mokiniai, dirbo 42 mokytojai, iš kurių 14 yra baigę šią mokyklą, dar 13 žmonių dirbo ūkio grupėje. Gimnazijoje buvo ugdoma 20 specialiųjų ugdymosi poreikių mokinių ( 5 – individualizuota programa ir 15 - pritaikyta programa). 2016 m. sausio 1 d. gimnazijoje mokėsi 221 mokinys ir 38 ikimokyklinio ugdymo skyriaus vaikai.
Paskutinis teismas (1961 filmas)

Turinys

Vieną dieną Neapolio gyventojai iš dangaus išgirsta balsą, skelbiantį, kad 6 valandą prasidės Paskutinis teismas ir kiekvienas jų gaus pagal savo gyvenimo nuopelnus. Žmonės į tai reaguoja labai įvairiai: vieni staiga bando rasti gyvenimo prasmę, kiti – išgryninti savo protą, treti plaka save už padarytas nuodėmes, o dar kiti prisiekia pasitaisyti.
Tačiau nurodyta valanda praeina ir nieko neįvyksta, baimė praeina ir žmonės vėl grįžta prie savo įpročių...
Joana Lipeikienė

Biografija

1969 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos ir mechanikos fakultetą. 1980 m. Kauno politechnikos institute apgynė disertaciją, technikos mokslų kandidatė.
Nuo 1969 m. Fizikos ir matematikos instituto (nuo 1980 m. Matematikos ir informatikos institutas) darbuotoja, 1969–1978 m. vyr. inžinierė, nuo 1985 m. mokslo darbuotoja. Nuo 1996 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja, nuo 2004 m. Informatikos katedros vedėja; nuo 2008 m. profesorė.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptys – atsitiktinių signalų (ypač kalbos) apdorojimas, lietuvių kalbos kompiuterinis apdorojimas, kompiuterinės matematinės sistemos, modernios mokymo technologijos. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių.
Prostracija

Prostracija – kūno pozicija, kai atsiklaupus ir pasilenkus žemė paliečiama galva arba atsigulus veidu žemyn žemė liečiama visu kūnu. Tai gali būti vertinama kaip galutinė nusilenkimo forma ir dažniausiai reiškia visišką nusižeminimą bei pagarbos atidavimą.
Prostracijos yra religinės praktikos dalis daugelyje religijų: islame, budizme, hinduizme, krikščionybėje ir kt. Prostracijos, vadinamos koutou, buvo atliekamos imperinės Kinijos laikotarpiu, rodant pagarbą politinei to meto valdžiai. Japonijoje prostracija vadinama dogeza ir atliekama kreipiantis į aukštesnio statuso asmenį su prašymu, atsiprašymu arba siekiant parodyti pagarbą. Prostracijos, kurios buvo atliekamos Senovės Persijoje, yra žinomos kaip proskinezė (nuo gr. proskynesis = garbinimas).
Tremtinių koplyčia (Jonava)

Istorija

Pradėta statyti 1990 m. birželio mėn. Baigta – 1992 m. Atidengta ir pašventinta 1992 m. birželio 14 d. Pastatė Jonavos valstybinė statybos įmonė. Techninę priežiūrą vykdė LPKTS narys Antanas Gabužis (1928–2008). Sąmatinė vertė – 52 300 rublių.
Šventasis Sikstas II

Biografija

Pagal popiežių biografijų knygą „Liber Pontificalis“, Sikstas gimė Graikijoje ir buvo filosofas. Tačiau šiuolaikiniai tyrinėtojai ginčija šią teoriją, teigdami, kad knygos autoriai jį painioja su kitu Sikstu, graikų filosofu–pitagorininku. Iki išrinkimo popiežiumi Sikstas gyveno Ispanijoje. Tapęs popiežiumi, jis atkūrė santykius su Kartaginos bažnyčia, su kuria saitus nutraukė jo pirmtakas dėl Novaciano erezijų.
Imperatoriui Valerianui persekiojant krikščionis, 258 m. buvo nubausti myriop daug vyskupų, dvasininkų ir diakonų. Popiežius Sikstas II tapo viena pirmųjų šių persekiojimų aukų: rugpjūčio 6 d. jam buvo atimta gyvybė nukertant galvą. Jis mirė kankinio mirtimi kartu su šešiais diakonais – Januarius, Vincentius, Magnus, Stephanus, Felicissimus ir Agapitus. Jo geriausiai žinomas diakonas Laurynas iš Romos nubaustas mirties bausme keliomis dienomis vėliau – rugpjūčio 10 d.

Atminimas

Būtent šio Siksto vardas bažnyčioje minimas per šv. Mišias. Tridento kalendoriuje paminėti Sikstas, Felicissimus ir Agapitus per Viešpaties prisikėlimo šventę, rugpjūčio 6 d. Ši atmintina data liturginiame kalendoriuje išliko iki 1969 m., kuomet ji buvo perkelta į rugpjūčio 7 d. - sekančią dieną po kankinių mirties.
Šventasis Sikstas II pavaizduotas Rafaelio paveiksle „Siksto Madona“.
Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapija

Istorija

Iki 1841 metų Šiauliai neturėjo stačiatikių parapijos, miesto stačiatikiai priklausė Bazilionų parapijai, egzistavusiai nuo 1835 metų. Iki 1831 m. sukilimo ten veikė unitų vienuolynas, prie kurio buvo mokykla su 700 mokinių.
Po sukilimo nuslopinimo, 1832 metais vienuolyno patalpos ir ten buvusi bažnyčia buvo perduotos stačiatikiams, ten ir buvo įkurta pirmoji parapija, kuri vegetavo labai vargana, mažai teturėdama tikinčiųjų. Pirmosios stačiatikių cerkvės Šiauliuose buvo laikinosios. Kadangi Šiauliuose stovėjo kariuomenės dalinių, gausėjo rusiškosios biurokratijos atmainų, perkelti parapiją iš mažo miestelio į Šiaulius buvo laiko klausimas. Iš pradžių nuo 1841 metų Šiauliuose veikė nedidelė namų cerkvė nuomojamose patalpose. Pradžioje – Josifo Larinskio, vėliau – Legeikos.
Pirmasis Šiaulių stačiatikių parapijos galva buvo I. Strachovičius, čia tarnavęs nuo 1841 m. iki 1860 metų. Po I pasaulinio karo parapijoje smarkiai sumažėjo stačiatikių. Žiauriojo M. Muravjovo-Koriko statyta cerkvė kaitino anuometines patriotines aistras. Iškilo poreikis ją iškeldinti iš centro, tačiau iki 1936 metų vyko teisminiai ginčai dėl teritorijos teisėtumo, perkėlimo lėšų, naujos vietos, kol buvo nutarta Šiaulių stačiatikių cerkvę perkelti į Šiaulių stačiatikių kapines. Cerkvė buvo nugriauta 1936 metais. 1937 m. parapijoje buvo 1832 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo, 1957 m. joje buvo apie 600 tikinčiųjų. Sovietmetis kiek stabilizavo stačiatikių cerkvės lankytojų skaičių, nes pokario Šiauliuose, be rusų tautybės kariškių, gyveno jų šeimos nariai, mieste gaudavo butus atvykėliai iš kitų respublikų. Taip miestan atsikėlė negausus skaičius tikinčiųjų stačiatikių, kiek papildęs parapijiečių skaičių. Nuo 2009 m. parapijos kunigu paskirtas Oleg Štelman.
Gruodžio 26

Vardadieniai

Gaudilas – Gaudilė – Ginda – Gindas – Gindvilas – Gindvilė – Relinda – Stepa – Stepanija – Stepas – Steponas – Steponė
Šakuntala Devi

Biografija

Šakuntala Devi gimė brahmanų šeimoje. Jos tėvas nepanoręs tapti šventiku, pasirinko oro akrobato, liūtų tramdytojo, vaikščiotojo lynu ir fokusininko darbą cirke. Mokindamas trejų metų dukrą triukų su kortomis pastebėjo dukters gebėjimą įsiminti skaičius. Metęs darbą cirke, su dukra, gatvėse pradėjo pasirodymus, kuriuose ji demonstravo neįtikėtinus gebėjimus atliekant matematinius uždavinius su dideliais skaičiais, nežiūrint į tai, kad ji neturėjo jokio formaliojo išsilavinimo.
1944 m. Š. Devi su tėvu persikėlė į Londoną. Į Indiją jie grįžo septintojo dešimtmečio viduryje. Čia ji ištekėjo už Indijos administracijos tarnybos pareigūno. 1979 m. jie išsiskyrė, o Šakuntala Devi grįžo į gimtąjį Bengalūrą.
Išnaudodama savo fenomenalias metematines galimybes skaičiuoti mintinai, Š. Devi savo talentą demonstravo pasirodymuose visame pasaulyje, taip pat 1950 m. vykusiame ture po Europą ir 1976 m. vykusiuose pasirodymuose Niujorke. 1988 m. ji išvyko į JAV, kur jos galimybes tyrinėjo Berklio universiteto psichologijos profesorius Arturas Džensenas. Atlikdamas tyrimus A. Džensenas jai duodavo įvairias užduotis, tarp jų ir didelių skaičių uždavinius. Pavyzdžiui: ji turėjo ištraukti kubinę šaknį iš 61 629 875 ir septinto laipsnio šaknį iš 170 859 375. Š. Devi atsakė teisingai – atitinkamai 395 ir 15, greičiau nei A. Dženseno žmona spėjo paleisti sekundometrą. Savo tyrimų rezultatus profesorius publikavo 1990 m. išleistame moksliniame žurnale „Intelligence“. 2009 m. Šakuntala Devi aplankė Maskvą, kurioje demonstravo savo sugebėjimus.
Š. Devi taip pat buvo astrologė ir kelių knygų autorė, tarp kurių yra kulinarinių ir meninių knygų.
2013 m. balandį Š. Devi buvo paguldyta į Bengalūro ligoninę dėl kvėpavimo sistemos problemų. Dėl ligos komplikavosi širdies ir inkstų veikla. Mirė 2013 m. balandžio 21 d, palikdama dukrą ir du anūkus.
2013 m. laprikčio 4 d. Google savo logotipą skyrė 84-osioms Šakuntalos Devi gimimo metinėms paminėti.
Speleologija

Speleologija Lietuvoje

Lietuviai pradėjo aktyviai važinėti į urvus 1970 m. Itin didelis aktyvumas buvo nuo 1980 m. iki 1991 m., tuo metu lietuvių speleologai buvo žinomi ir vertinami visoje Sovietų Sąjungoje. Po to sekė ilgokas štilis, lietuviai vis dar keliavo į urvus, tačiau stiprios komandos ir organizuotos veiklos nebuvo.
Per pastaruosius keletą metų speleologija Lietuvoje atgimsta. 2006 m. įkurtas klubas „Aenigma“ (tarti „enigma“, lot. aenigma – mįslė, palaptis), kuris šiuo metu yra aktyviausia bei gausiausia speleologinė organizacija Baltijos šalyse.
Lietuvos speleologijos pradininkai yra Erikas Laiconas, Vytautas Gudaitis, Raimondas Daniūnas ir kt. Šiuo metu šalyje veikia 3 speleologų klubai. Didžiausias ir aktyviausias iš jų "Aenigma". Jis vienija virš 40 narių. Klubas kasmet organizuoja ekspedicijas į Europos, Azijos urvus. Taip pat šalyje veikia klubas "Spelaion" ir speleologus narus vienijantis „Cavediving.lt“.

Įdomūs faktai

Garsus prancūzų speleologas M.Sifras (Michel Siffre), du mėnesius išbuvęs vienas oloje, po to dar mėnesį negalėjo atskirti žalios spalvos nuo mėlynos.
Zacharijas Blotnas (jaunesnysis)

Zacharijas Blotnas (jaunesnysis) (apie 1577 m. Tilžėje – 1629 m. ten pat) – lietuvių raštijos darbuotojas, Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų kunigas.

Biografija

Tėvas Zacharijas Blotnas (vyresnysis). Mokėsi Tilžėje, nuo 1595 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, kurio nebaigęs gavo Piktupėnų precentoriaus vietą. Baigęs universitetą kunigavo Viešvilėje, nuo 1602 m. Piktupėnuose. Nuo 1608 m. Tilžės vokiečių diakonas, nuo 1614 m. lietuvių evangelikų liuteronų parapijos klebonas Tilžėje.
Komisijos, peržiūrėjusios Jono Bretkūno išverstas ir Jono Rėzos parengtas spaudai „Dovydo psalmes“ (Psalteras Dovydo, 1625 m.) narys.
Kolno sinagoga

Kolno sinagoga (lenk. Synagoga w Kolnie) – sinagoga buvusi Kolno mieste. Sinagoga buvo pastatyta XIX a. 1941 m. per II pasaulinį karą sinagoga buvo suniokota. Po karo vietoje sinagogos veikė parduotuvė, viešbutis ir restoranas. Sinagogoje stovėjo Aron hakodešas. 2008 m. lapkričio 1 d. prasidėjo sinagogos pastato remontas.
Juozapas Tadas Tiškevičius Logoiskis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Henrikas Tiškevičius Logoiskis. Motina Teresė Sobanska.
Marius Pranas Šaliamoras

Marius Pranas Šaliamoras (g. 1962 m. birželio 8 d.) – architektas, Vilniaus dailės akademijos profesorius ir architektūros katedros vedėjas.

Biografija

1969–1980 m. mokėsi Vilniaus 22–ojoje vidurinėje mokykloje, 1974–1978 m. Vilniaus Vienožinskio dailės mokykloje. 1980–1985 m. studijavo Dailės institute, Architektūros katedroje (baigė architektūros studijas su pagyrimu).
1985–1986 m. Mažeikių rajono VK architektų grupės, 1987–1989 m. Vilniaus paminklų restauravimo instituto darbuotojas, nuo 1991 m. (iki šiol) UAB „NUMAS“ architektas, projektų vadovas, 1989–1998 m. VDA Architektūros katedros lektorius, 1998–2007 m. VDA architektūros katedros docentas, nuo 2007 m. VDA architektūros katedros profesorius, nuo 2008 m. VDA Architektūros katedros vedėjas. Nuo 1989 m. dėsto architektūrinio projektavimo ir kompozicijos disciplinas I, II, III k. studentams. Nuo 1993 m. vadovauja baigiamiesiems architektūros bakalauro bei magistrų darbams.
Nuo 1989 m. Lietuvos architektų sąjungos, nuo 2007 m. Lietuvos architektų rūmų narys. 
Vedęs. Turi 4 vaikus.
Edmundas Krūminis

Biografija

1957 m. baigė Švenčionių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1961 m. Vilniaus elektromechanikos technikumą, įgijo techniko mechaniko kvalifikaciją. 1973 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius elektrikas.
1958 m. laikraščių ir žurnalų leidyklos darbininkas. 1961–1963 m. Mašinų gamybos valdybos projektavimo ir konstravimo biuro technikas, vyresnysis technikas, inžinierius. 1963–1976 m. Elektrėnų Lietuvos elektrinės technikas konstruktorius, inžinierius konstruktorius, įmonės profsąjungos pirmininkas, kuro ir transporto cecho viršininko pavaduotojas, eksploatavimo tarnybos viršininko pavaduotojas. 1976–1979 m. Sniečkaus miesto statybos valdybos viršininko pavaduotojas buities klausimams. Nuo 1979 m. Ignalinos AE direktoriaus pavaduotojas, generalinio direktoriaus pavaduotojas aprūpinimui.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus narys.
1995–2003 m. (LDDP sąraše)  ir 2004–2011 m. Visagino savivaldybės tarybos narys.
Visagino miesto garbės pilietis.
Zygfrydas Matusas

Biografija

Baigė Reinsbergo vidutinę mokyklą. 1952–1958 m. studijavo Aukštojoje muzikos mokykloje Rytų Berlyne pas Rudolfą Vagnerį-Rėgenį, 1958–1960 m. Vokiečių meno akademijoje pas Hansą Eislerį.
Sukūrė daugiau kaip 600 darbų – operų, baletų, 3 simfonijas (1969 m., 1976 m., 1993 m.), koncertų įvairiems instrumentams ir orkestrui, kamerinių ansamblių, vokalinių kūrinių tarp jų – „Katulo meilės dainos“ (Liebeslieder des Catull, 1972 m.), „Sarmatų dainos“ sopranui ir orkestrui (Sarmatische Lieder, pagal J. Bobrovskio ž., 1990 m.), „Giesmės apie meilę, gyvenimą ir mirtį“ altui ir orkestrui (Weisen von Liebe, Leben und Tod, pagal R. M. Rilkės ž., 1995 m.). Ankstyvajai kūrybai būdinga H. Eislerio įtaka, vėlyvesniajai – avangardo muzikos (dodekafonija, aleatorika, elektronika) priemonės.
Mongolijos geografija

Augalija

Apie 60 % Mongolijos teritorijos užima kaštoniniai dirvožemiai. Yra įdruskėjusių rudųjų dirvožemių (daugiausia Gobyje), juodžemių (kalnuose), pievų dirvožemių (upių slėniuose ir prie ežerų). Mongolijoje yra >2000 augalų rūšių. Šiaurėje ir šiaurės rytuose (lygumose) − stepės, pietuose ir pietryčiuose − pusdykumės ir dykumos (Gobis). Kalnuose daugiausia miškastepių landšaftai; miškai (~10 % teritorijos) auga šiaurės ir šiaurės vakariniuose šlaituose.

Klimatas

Mongolijoje vyrauja vidutinių platumų kontinentinis klimatas. Sausio vidutinė temperatūra šiaurėje -35 °C, pietuose -10 °C. Vasara trumpa: liepos vidutinė temperatūra 18−26 °C. Šiaurėje iškrinta 200−300 mm kritulių per metus, pačiuose pietuose <100 mm, kalnuose iki 500 mm. Mongolijos Altajuje yra ledynų, Mongolijos šiaurėje kai kur paplitęs daugiametis įšalas.

Upės ir ežerai

Didžiausia Mongolijos upė − Selenga (priklauso Arkties vandenyno baseinui). Kitos upės − Kerulenas, Ononas (Ramiojo vandenyno baseinas), Dzabchanas, Kobdas (nenutekamas vidaus baseinas). Upes daugiausia maitina krituliai.
Mongolijos vakaruose tektoninėse įdubose yra didelių ežerų: druskingieji, nenutekamieji − Ubsu Nūras (3350 km²) ir Chiargas Nūras; gėli, pratakiniai − Chubsugulis (2620 km², iki 238 m gylio) ir Chara us Nūras.
LKAL 2003–2004 m. sezonas

LKAL 2003–2004 metų sezonas – 10-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 13 ekipų. Pirmą kartą LKAL istorijoje nuspręsta surengti finalo ketvertą. Pirmenybėse nugalėjo Joniškio „Žiemgala-Šiaurės vilkas“ ekipos krepšininkai, bronzą laimėjo Jonavos „Sporto klubas“.
Areometras

Areometras (gr. araios = skystas + gr. metron = matas), arba densimetras, arba tankiamatis – prietaisas skysčio, kuriame jis plūduriuoja, tankiui matuoti pagal panirimo gylį. Jo matavimas yra pagrįstas Archimedo dėsniu.

Konstrukcija ir veikimas

Areometras sudarytas iš skalės, kuri gali būti sugraduota tankio arba savitojo svorio vienetais, tuščiavidurio vamzdelio ir svarmens, laikančio areometrą vertikaliai. Jeigu skystis labai tankus, areometras plūduriuoja arti paviršiaus, nes reikia išstumti nedidelį tūrį skysčio, kurio masė prilygsta areometro masei.

Tipai

Būna pastovios masės (densimetrai) ir pastovaus tūrio aerometrai, pastarieji retesni.
Derliaus nuėmimo talkos Tarybų Sąjungoje

Derliaus nuėmimo talkos Tarybų Sąjungoje (Tarybinės rudens talkos) – TSRS gyvavimo metu buvusios talkos derliui valstybiniuose ūkiuose nuimti. Į kolūkius ir tarybinius ūkius padėti kolūkiečiams nuimti derlių buvo siunčiami miesto gyventojai, dažniausiai studentai, mokiniai, valstybinių įstaigų darbuotojai ir armijos daliniai. Tai sudarydavo apie 10 % visų TSRS gyventojų. Net jeigu kaimuose buvo renkamas kitas derlius (runkeliai, morkos, kopūstai), rudeniniai darbai vis tiek vadinosi „bulviakasiu“ (rus. картошка).
Vasaros darbai vadinosi „kolūkis“, daug rečiau „tarybinis ūkis“, net jei reikėjo dirbti tarybiniame ūkyje. Bulviakasio dalyviams buvo išsaugoma visa alga, stipendija ir net išmokėdavo nedidelį piniginį priedą. Taip pat buvo dirbama ir vaisių bazėse. Bendrai tokios pareigos pildymas vadinosi „atidirbimu“.

Ekonominės priežastys

Tarybinės rudens talkos, derliaus nuėmimas (rus. Картошка (сбор урожая)) turėjo didelių ekonominių priežasčių: suprastėjus kolūkiečių darbo disciplinai ir nuolat stingant derliaus nuėmimo technikos, surinkti visą derlių buvo neįmanoma. Taip pat nuolat trūkstant darbo jėgos praktiškai nebuvo galima pasamdyti sezoninių darbuotojų.
Siunčiant iš tų pačių valstybinių ar mokyklinių įstaigų į tuos pačius kolūkius ar tarybinius ūkius rinkti derliaus jie pradėti vadinti šefuojamais.

Talkos eiga

Darbas bulviakasyje galėjo būti trumpas (vienai išeiginei), ar ilgas (keletą savaičių). Antru atveju miestiečiams buvo suteikiamas trumpalaikis gyvenamasi plotas (pionierių stovyklos korpusas). Darbuotojai buvo maitinami kaimo valgykloje pusryčiais, pietumis ir vakariene. Darbo diena prasidėdavo 8 valandą ryto, baigdavosi - 5 val. vakaro (vidurdienį - pietų pertrauka).
Kiekvienam darbininkui buvo išskiriama lauko dalis, pavyzdžiui, lysvės, kuris jas turėjo apdirbti. Dažnai buvo dirbama poromis, nes taip buvo lengviau pripilti maišus bulvėmis. Buvo nustatomos normos, tačiau „realios“; tokios, kurias buvo galima įvykdyti. Darbininkai darbo metu tarpusavyje kalbėdavosi. Vakarais turėdavo nemažai laisvo laiko, tai prisigalvodavo įvairių pramogų.
Kontroliuoti tvarką buvo paskiriamas atskiras žmogus iš kompartijos, komjaunimo; taip pat (arba) koks nors mokytojas ar dėstytojas. Atsakinga asmuo tiesiog prižiūrėjo, kad būtų laikomasi disciplinos. Kartu su kolūkio vadovais jis (pa)skirstydavo darbą. Kartais - ir pats dirbdavo. Piktybiškai vengiantys darbo talkininkai būdavo veikiami moraliai ar net finansiškai. Kraštutiniais atvejais, pvz., studentai netgi galėjo prarasti stipendiją.
Dalį iš nuimto derliaus (pvz., kopūstų, bulvių maišą) kartais talkininkai pasiimdavo ir sau (t. y. „vogdavo“). Patikrinus ir įkliuvus grėsė bauda, papeikimas ar net išmetimas iš aukštosios mokyklos (instituto).
Hikonės pilis

Hikonės pilis (jap. 彦根城 = Hikone-jō) yra XVII a. pilis Japonijoje, Hikonės mieste, Šigos prefektūroje. Ji viena iš keturių pilių, įtrauktų į Japonijos nacionalinių vertybių sąrašą (kitos trys: Baltojo garnio, Inujamos ir Macumoto).

Istorija

Hikonė pilis buvo pastatyta tarp 1603 ir 1622 metų, vietoje, kurioje prieš tai stovėjo Išidai Mitsunari priklausiusi Savajamos pilis. Jam pralaimėjus Sekigaharos mūšį, pilis buvo sugriauta, o vieta perduota Naomasai I, vienam iš Tokugava Iejasu generolų. Jis planavo čia pastatyti naują pilį, tačiau mirė 1602 m., o statybą perėmė jo sūnus Naocugu I.
Po Meidži revoliucijos pilis buvo nacionalizuota. 1952 m. įtraukta į Japonijos nacionalinių vertybių sąrašą.
Pabilsagas

Pabilsagas – dievybė Mesopotamijos mitologijoje. Tėvas – dievas Enlilis, sutuoktinė – Isino miesto globėja Ninisina. Žinios apie Pabilsagą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį (nuo 2600 m. pr. m. e.). Šios dievybės funkcijos nėra aiškios. Nuo Senosios Babilonijos karalystės laikotarpio tapatintas su Ninurta (Ningirsu). Gali būti, kad su jais imtas identifikuoti ir gerokai anksčiau. Ankstyvojo dinastinio laikotarpio įraše iš Lagašo įvardijamas Enlilio kariu. Šiuo epitetu dažnai buvo įvardijamas ir Ningirsu.
Pabilsago kulto centrai buvo Nipūre ir Isine. Yra išlikusi šumerų poema, aprašanti Pabilsago kelionę į Nipūrą. Buvo siejamas ir su Larago miestu – vienu iš miestų, kuriuose, kaip teigiama Šumero karalių sąraše, karaliavę prieštvaniniai valdovai. Archeologinių duomenų apie šį miestą nėra.
Helenizmo laikais vaizduotas kaip kentauras, kai kada su skorpiono uodega. Buvo sutapatintas su Šaulio žvaigždynu.
Tulūza

Istorija

Tolosa gyvenvietę III a. pr. m. e. įkūrė keltai. Tulūza buvo Langedoko provincijos sostinė (Provincijos buvo panaikintos per Prancūzijos revoliuciją).

Futbolas

Mieste žaidžia „Toulouse FC“ klubas. 1938 m. Tulūzoje vyko III pasaulio futbolo čempionatas, o 1998 m. – XVI pasaulio futbolo čempionatas.
Gediminas Žukauskas

Biografija

1967 m. baigė Vilniaus technologijos technikumą, technikas. 1973 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius elektromechanikas.
UAB „Kauno vandenys“ vyriausiasis energetikas, eksploatacijos direktorius.
Tėvynės sąjungos narys. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. Savivaldos ir bendruomenių plėtojimo komiteto pirmininkas.
Panemunės bendruomenės centro pirmininkas, Panemunės parapijos pastoracinio komiteto narys, Vilnijos draugijos narys. Sutuoktinė Genovaitė, vaikai Gerardas, Giedrius, Greta.