google/wiki40b huggingface dataset:
Psalmė

Psalmė (hebr. תהילים vert. garbinimas) – religinė hebrajų giesmė, poezijos žanras. Psalmių poetika ir metrika pagrįsta sintaksiniais paralelizmais; atlikimo būdas – rečitatyvinis giedojimas.
Didžioji dalis psalmių užrašyta Psalmyne, vienoje iš Biblijos dalių. Psalmyną sudaro 150 psalmių, iš kurių 73 tradiciškai priskiriamos Izraelio karaliui Dovydui. Biblijoje yra įvairaus turinio psalmių – Dievo šlovės, padėkos, skundo, atgailos, meldimo, gedulo, pranašysčių.
Nemažai psalmių buvo giedamos per pamaldas šventykloje, kitos – Izraelio tautos tremties laikais. Dalis psalmių išreiškia Izraelio tautos tikėjimą, kitos – labai individualios ir asmeniškos.
Psalmių vertimai į įvairias kalbas pradėjo plisti Reformacijos laikotarpiu. Šios religinės giesmės naudojamos katalikų ir protestantų (liuteronų, evangelikų reformatų) liturgijoje.
Pirmieji pilni psalmių vertimai į lietuvių kalbą bei parafrazės, pritaikytos liuteronų liturgijai, paskelbti Martyno Mažvydo leidiniuose (Katekizme, 1547 m., ir Giesmyne, 1566–1570 m.). Pirmasis visas psalmes į lietuvių kalbą išvertė Jonas Bretkūnas. Jas paskelbė Jonas Rėza 1625 m.
Yra sukurta religinių kūrinių, savo tematika ir stiliumi artimų hebrajų psalmėms. Stilizuotų psalmių yra parašę Jonas Aistis, Antanas Miškinis.
Vladas Pauliukonis

Biografija

Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. Buvo pirmasis vaikas, todėl tėvai nutarė jį leisti į mokslus, neslėpdami vilties jį matyti kunigu. Pirmasis daraktorius niekino lietuvių kalbą, antrasis ne tik kalbą, bet ir pačius lietuvius. Toliau mokėsi Ukmergės rusų parapinėje mokykloje, 1884 m. įstojo į Šiaulių gimnaziją, tačiau ją baigęs pasirinko kitą kelią, negu norėjo tėvas (motina tuo metu jau buvo mirusi), turėjo apsieiti be tėvo pagalbos. Atvykęs į Maskvą beveik be pinigų ir rūbų, gyveno pusiau alkanai, vėliau gavo repetitoriaus vietą, bet susirgo ir turėjo mesti mokslą. Tik po kelerių metų įstojo į Peterburgo elektrotechnikos institutą, tačiau prasidėjo studentų judėjimas už laisvę ir protestai prieš carų despotizmą.
1904 m. parašė pirmąjį publicistikos darbą, kurį pavadinimu „Atsakymas p. Jonkui“ išspausdino laikraštis „Rus“ ir pavadinimu „Pro domo sua“ – „Varpas“. Abiejuose laikraščiuose straipsniai pasirašyti slapyvardžiu Elžikonis. Vėlesnius straipsnius pasirašinėjo Kaz. Budris, Ruginis, Žvaginis, Juzonis, Patrimpas, J. Papartis, Bevardo ir tikra pavarde. 1906 m. laikraštis „Lietuvis“ išleido jo brošiūrėlę „Mūsų bajorai ir lietuvystė“. Kurį laiką redagavo Zavadskio spaustuvės leidžiamą „Vilniaus Kalendorių“, rašė „Vilniaus žiniose“.
Prasidėjus 1905–1907 m. Rusijos revoliucijai aktyviai įsijungė į agitacinį darbą, veikia susilaukęs caro tarnų kaltinimų dėl tvarkos ardymo, raginimų išvyti iš Lietuvos caro valdininkus ir atstatyti nepriklausomą Lietuvos valstybę. 1905-1917 m. ne kartą sėdėjo kalėjime, gainiotas po etapus, netgi buvo kaltinamas pristavo Orlovo nužudymu. Tačiau vis tik baigė institutą, gavęs pirmos rūšies inžinieriaus-elektrotechniko laipsnį. Kovą su carizmu baigė kalėjimu ir tremtimi į Sibiro taigą. Tačiau Samaros – Zlatousto geležinkelyje buvo mobilizuotas Rusijos imperijos kariuomenėn ir pasiųstas į karą. 1915 m. rusų kariuomenei besitraukiant grįžo į Samarą. Prasidėjus Vasario revoliucijai atsirado viltis grįžti į tėvynę, bet kelią pastojo čekoslovakų sukilimas.
Tik 1919 m. grįžo į Lietuvą, Rusijoje palikęs visą turtą ir gražią biblioteką. Lietuvos geležinkelininkų sąjungos steigėjas ir pirmininkas, nuo 1934 m. paštų valdybos vicedirektorius.
Petrolina

Istorija

Petrolina pradėjo kurtis 1870 m., miesto teisės suteiktos 1895 m. Petrolina su Žuazeiru pradėjo sparčiai augti po to, kai 1982 m. pastatyta Sobradinjo užtvanka. Miestas tapo dideliu žemės ūkio centru.
Patrankos grūstuvas

Patrankos grūstuvas (rus. банник) – įtaisas (ilgas kotas, kurio gale trinkelė su šepečiu) artilerijos pabūklų vamzdžiams valyti. Senovinių patrankų grūstuvais po šūvio gesindavo patrankos viduje likusius rusenančius užtaiso maišo likučius (kad nuo šių nesprogto naujam šūviui dedamas naujas parako užtaisas).

Aprašas

Senosios artilerijos grūstuvų šepetinės galvutės buvo cilindrinės (patrankų) arba kūginės (mortyrų ir haubisų) formos. Haubicos turėdavo du grūstuvus – vieną vamzdžio kanalui, antrą parako kamerai. Kad grūstuvas efektyviau gesintų rusenančius likučius vamzdyje, grūstuvo šepetį pamirkydavo vandenyje su actu. Indas su šiuo skiediniu stovėdavo prie pabūklo. Lauko artilerijos grūstuvai kitame koto gale turėdavo specialų cilindrinį antgalį (rus. прибойник), kuriuo užtaiso maišą nustumdavo į parako kamerą.
Vėliau kombinuotus grūstuvus nustojo naudoti: Jei užtaisas sprogdavo dedamas, o artileristas užtaiso maišą stumdavo tiesiu kombinuotu grūstuvu, artileristas dažniausiai žūdavo; o jei artileristas naudodavo atskirą kreivą užtaiso stumtuvą ir užtaisas sprogdavo dedamas, artileristas paprastai prarasdavo ranką, bet likdavo gyvas. Grūstuvo šepetį darydavo iš kiaulės šerių, avikailio. Šaudant sviediniais su švininiu apvalkalu naudodavo grūstuvus su metaliniais šeriais, kad iš vamzdžio būtų išvalomi švino likučiai.
Ėmus naudoti artilerijos patrankų tūtas ir bedūmį paraką nustojo valyti vamzdį po kiekvieno šūvio. Grūstuvo liko kaip pabūklų reikmenys, bet jie naudojami tik vamzdžiams valyti ir sutepti po šaudymo.
Bukatini

Bucatini (nuo it. buco, 'skylė'), arba perciatelli (neap. perciato, 'pradurtas') – itališkoje  virtuvėje naudojami makaronai, paplitę visame Lacijuje, ypač Romoje. 
Jie yra vamzdelio formos, gaminami iš kietųjų kviečių miltų ir vandens. Makaronų ilgis yra apie 25–30 cm, skersmuo – 3 mm. Verdami apie 9 minutes. Jų patiekalai ruošiami su sviesto padažais, pancetta ar guanciale mėsos priedais, daržovėmis, sūriu, kiaušiniu, ančiuviais ar sardinėmis. Vienas dažniausiai naudojamų padažų prie šių makaronų yra amatriciana padažas, tradiciškai gaminamas iš guanciale vytintos kiaulienos pažandės.
Makaronai gaminami ekstruzijos būdu: tešlos masė dedama į ekstruderį su perforuotu disku (panašus naudojamas mėsmalėje) ir išspaudžiama pro tam tikro skersmens skyles. Gauti „vamzdeliai“ sukarpomi iki reikiamo ilgio makaronų. Patiekalams ruošti gali būti naudojami švieži arba išdžiovinti.
Vytautas Peseckas

Vytautas Peseckas – architektas, Lietuvos aviacijos sporto puoselėtojas, technikos istorijos tyrinėtojas.
Pagal JAV lietuvių aviatorių projektą sukurtos skulptoriaus Juozo Šlivinsko pagamintos ir Lietuvos aeroklubui dovanotos Felikso Vaitkaus portretinės skulptūros fundatorius. 1997 m. lapkričio 26-30 d. vėl X pasaulio lietuvių mokslo ir kūrybos simpoziumo parodai (Čikaga) paruošė didžiausią ekspoziciją, skirtą Lietuvos aviacijos inžinieriui Antanui Gustaičiui bei jo sukonstruotiems lėktuvams ANBO.
Vytautas Peseckas yra Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos (ALIAS) centro valdybos narys, ALIAS žurnalo "Technikos žodis" redaktorius, įkūrėjas ir redaktorius aviacijos metraščio "Plieno sparnai". Lietuvos aeroklubo garbės narys, pripažintas Lietuvos aviacijos veteranų sąjungos narys.
IK Start

Istorija

Klubas įkurtas 1905 m.
Meyer Schapiro

Biografija

Gimė 1904 m. rugsėjo 23 d. Šiauliuose, Natano Menachemo Šapiro ir Fani Adelman šeimoje. 1906 m. jo tėvas išvyko dirbti į Niujorką, kur įsidarbino mokytoju, 1907 m. į JAV atvyko ir likę šeimos nariai. 1920 m. įstojo į Kolumbijos universitetą, kur studijavo meno istoriją ir filosofiją. 1929 m. tapo meno istorijos mokslų daktaru. Nuo 1928 m. dėstė universitete, o 1952 m. tapo profesoriumi. Taip pat dėstė Niujorko, Harvardo ir Oksfordo universitetuose. Parašė kelias knygas apie dailininkų V. van Gogo ir P. Sezano kūrybą. Jis buvo vienas iš pirmųjų meno istorikų pradėjusių tyrinėti menininkų kūrybą atsižvelgiant į socialinį bei politinį kontekstą. Mirė 1996 m. kovo 3 d. Niujorke.
Aleutų kalnagūbris

Aleutų kalnagūbris (angl. Aleutian Range) – kalnagūbris Šiaurės Amerikos šiaurės vakaruose, prie Ramiojo vandenyno. Ilgis apie 850 km. Eina išilgai viso Aliaskos pusiasalio ir toliau į šiaurės rytus. Aukščiausia viršūnė – Redaubto kalnas (3108 m). Kalnagūbrį sudaro vulkaninių kūgių kūgių virtinė. 10 vulkanų veika (Katmajaus ir kiti). Kalnagūbrio viršūnes dengia ledynai, amžinas sniegas.
Taivano himnas

Istorija

Himno žodžiai sukurti 1924 m., muzika 1928 m. 1930–1949 m. himnas galiojo visoje Kinijoje, o nuo 1949 m. jis tapo tik Taivano nacionaliniu himnu.
Robert-Bourassa hidroelektrinė

Istorija

1974 m. pradėti pirmieji statybos darbai. 1981 m. jėgainė pradėta eksploatuoti.
Homo ergaster

Suradimo istorija

Naujojo hominido fosilijos aptiktos 1971 m. šiaurės Kenijoje, smėlėtame Koobi–Fora kyšulyje rytiniame Turkanos ežero krante. Neblogai išsilaikiusį apatinį žandikaulį antropologai palaikė priklausius stačiajam žmogui, tačiau po detalesnių tyrimų 1975 m. radinį priskyrė naujai rūšiai – darbščiajam žmogui. Čia pat surasta moters kaukolė. Šis radinys viename sluoksnyje su australopiteku (Australopithecus boisei) pirmą kartą paneigė linijinės evoliucijos idėją, pagal kurią nėra galimas dviejų evoliuciškai giminingų rūšių egzistavimas tuo pačiu metu (Leakey, 1976).
1984 m. Kenijoje prie šio ežero rastas apie 13–14 metų paauglio skeletas (išsilaikymas 80–90 %), datuojamas 1,6–1,5 mln. metų amžiumi. Pavadintas Turkanos berniuku (Turkana Boy). Suaugusiems individams būdingas neįprastai didelis ūgis – 180 cm – kurkas didesnis už vėliau gyvenusius Homo heidelbergensis ir neandertaliečius.
Prie Turkanos ežero rasti ir senoviniai suakmenėję pėdsakai, kurių amžius – 1,5 mln. metų. Tai yra ankstyviausias žinomas įrodymas, jog šiuolaikinio žmogaus dvikojai protėviai vaikščiojo kaip žmonės. Nustatyta, kad šiuos atspaudus palikusios pėdos pagal anatomiją beveik nesiskyrė nuo šiuolaikinio žmogaus. Kenijoje rasti Homo ergaster arba ankstyvosios atmainos Homo erectus buvo pirmieji hominidai, kurių ilgos kojos ir sutrumpėjusios rankos atitinka dabartinio protingojo žmogaus (Homo sapiens) kūno proporcijas. Pagal sudarytą skaitmeninį modelį suakmenėję pėdsakai buvo objektyviai palyginti su dabartinių žmonių ir kitų iškastinių hominidų pėdsakais. Homo ergaster pėdos skliautas jau buvo gerai išsivystęs, o kojų pirštai trumpi, panašūs į dabartinių žmonių. Šie požymiai paprastai siejami su gebėjimu vaikščioti dviem kojomis. Čia gyvenusių individų kojų nykščiai buvo nukreipti lygiagrečiai kitiems pirštams – kitaip negu žmoginių beždžionių, kurių atsilošę nykščiai padeda įsikibti į medžių šakas.
Tokio paties amžiaus fosilijų, priklausančių Homo ergaster ir Homo erectus, rasta Tanzanijoje, Etiopijoje, Kenijoje ir Pietų Afrikos Respublikoje.
Juozas Žagrakalys

Juozas Žagrakalys (1906 m. kovo 14 d. Tetirvinuose, Pasvalio valsčius – 1977 m. balandžio 2 d. Biržuose) – Lietuvos teisininkas, rezistentas, vertėjas, prozininkas.

Biografija

Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. 1919 m. įstojo į Linkuvos gimnaziją. Čia įsitraukė į ateitininkų moksleivių sąjungos veiklą. Gimnaziją baigė 1925 m. Tais pačiais metais įstojo į Lietuvos universiteto Teisės fakulteto Teisės skyrių, kurį baigė 1930 m. Universitete dalyvavo studentų ateitininkų veikloje.
1932–1940 m. advokatas, nuo 1942 m. Panevėžio ekonomikos mokyklos dėstytojas. Įsikūrus Lietuvių frontui (LF) buvo Panevėžio LF apygardos vadovas, organizavo apygardos veiklą, rengė ir dalyvavo LF programos svarstymuose, rašė korespondencijas į LF spaudą, organizavo jos platinimą Panevėžyje ir apygardoje.
Dirbo Zarasuose, Panevėžyje. Redagavo leidinį „Teisininkas“, leidinių „Teisė“, „Naujoji Romuva“, „Kraštotyra“ (etnografiniai aprašai) bendradarbis. Rinko kalbos faktus „Lietuvių kalbos žodynui“.
1945 m. (antrosios sovietų okupacijos metais) buvo suimtas ir kalinamas įvairiuose lageriuose (Vorkutoje), ištremtas į Kazachstaną. Grįžo 1956 m. Įgijo agronomo specialybę. Gyveno Biržuose, dirbo meteorologijos stotyje.
Paskelbė apsakymų, straipsnių laikraštyje „Biržiečių žodis“, vertė.  Spaudinių, darbų, raštų kolekcija – kūryba, kraštotyros darbai (1943–1977), korespondencija (1944–1977) – saugoma Lietuvoje, LNB. Priimta 1973–1977 m. iš J. Žagrakalio ir 1978 m. iš P. Aukštikalnytės-Žagrakalienės.
Antanas Merčaitis

Biografija

1959 m. baigė VU Ekonomikos fakultetą. 1967 m. apgynė disertaciją „Lietuvos TSR gyventojų reprodukcija“, ekonomikos mokslų kandidatas (laipsnis nostrifikuotas į socialinių mokslų ekonomikos krypties daktaro laipsnį).
Nuo 1957 m. iki 1958 m. VU darbuotojas, nuo 1959 m. iki 1973 m. dėstytojas, nuo 1967 m. iki 1969 m. VU Ekonomikos fakulteto prodekanas, nuo 1970 m. iki 1973 m. Statistikos katedros vedėjas; nuo 1970 m. docentas. 1973–1984 m. Valstybinės plano komisijos Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, 1985–1990 m. Valstybinio plano komiteto pirmininkas pavaduotojas. 1990–1994 m. LR ekonomikos ministro pavaduotojas, 1994–1996 m. LR EM ministerijos sekretorius, 1997–2000 m. LR ūkio ministerijos sekretorius, 2000–2003 m. patarėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų pagrindinė kryptys – statistikos metodų taikymas ekonomikoje, demografinių problemų (Lietuvos gyventojų skaičiaus ir sudėties, natūralaus gyventojų judėjimo, migracijos) tyrimai. Paskelbė straipsnių demografijos klausimais.
Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacija

Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacija – Lietuvos verslo organizacija, įkurta 1993 m. Vilniuje.

Veikla

Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacija vienija juridinius asmenis – nacionalinės, regioninės ir miestų periodinės spaudos leidėjus. Gina periodinės spaudos leidėjų ekonomines teises, spaudos laisvę, atstovauja periodinės spaudos leidėjams valstybės institucijose.
Prezidentas nuo 1993 m. Rimantas Šukys.
Gloguvas

Istorija

Gloguvas yra vienas seniausių Lenkijos miestų, savo istoriją pradedantis nuo X a. vakarų slavų pastatytos įtvirtintos gyvenvietės. 
Kronikose minimi 1010 m., kai Lužicos regione vyko teritoriniai konfliktai tarp imperatoriaus Henriko II ir Lenkijos karaliaus Boleslovo I Narsiojo pajėgų. Nežiūrint 1017 metais jų sudarytos abipusės taikos sutarties (Pokój w Budziszynie), vėliau konfliktai tęsėsi, tarp jų ir tarp giminystės ryšiais susijusių valdovų. Miestas buvo valdomas įvairių monarchijų. 
1109 m. rugpjūčio 24 d. vyko vienas geriausiai žinomų Lenkijos istorijoje Gloguvo mūšis tarp Lenkijos karalystės (vad. Boleslovas III Kreivaburnis) ir Šventosios Romos imperijos (Henrikas V). 
Per II Pasaulinį karą Glogau buvo vermachto kariuomenės paverstas į gynybinę tvirtovę, kurią šturmuojant buvo sugriauta 95% statinių. Kai kurie iki šiol likę neatstatyti. 
Pagal Jaltos konferencijos nutarimus, kaip ir kiti Žemutinės Silezijos miestai, Glogau atiteko Lenkijai, buvo sulenkintas jo pavadinimas, o vietiniai vokiečiai buvo iškeldinti. 
Tik 1967 m. miestas vėl pradėjo augti, čia įkūrus vario lydymo gamyklą.
Liaojuanas

Istorija

Liaojuanas pradėjo plėstis 1911 m. atradus akmens anglies telkinių.
Plynoji

Plynoji – aukštapelkė Mažonų ir Žygaičių seniūnijose, Pagramančio RP, Tyrelio miške.
Pelkėje durpių sluoksnio storis 3–4 m, plotas – 357 ha. Pelkės centrinė dalis iškilusi 60 m virš jūros lygio. Yra pelkės pažintinis takas, jo ilgis 1,6 km. Iš pelkės išteka Alanga. Netoliese yra Dabrupio pažintinis takas, jo ilgis 1 km. Botaninis draustinis – spanguolynas bei Plynosios telmologinis draustinis.
Blogos merginos

Turinys

Kodi, viešnamio prostitutė, nušovė grubiai su kita mergina besielgusį klientą ir už tai buvo pasmerkta myriop. Paskutinę akimirką ją iš kilpos išgelbėjo kitos viešnamio merginos – Anita, Eilen bei Lili – ir jos keturios atsidūrė „Pinkertono“ seklių agentūros akiratyje.
Pabėgusios merginos nusprendė keliauti į Teksasą, kur Anita su buvusiu vyru turi įsigiję žemės ir ten pamėginti pradėti naują gyvenimą. Pradžioje jos užsuka į miestą, kur Kodi nori iš banko pasiimti savo santaupas, tačiau tuo metu įvyksta banko apiplėšimas, kurį organizuoja buvęs šios meilužis Kidas Džaretas, taip pat pasisavinantis ir jos pinigus. Vėliau nuvykusi į plėšikų stovyklą, Kodi bando nesėkmingai atgauti pinigus, tačiau yra sumušama. Ją radęs Viljamas Takeris, turintis savų sąskaitų su Džaretu, apsaugo Kodi nuo „pinkertonų“ ir kartu su merginomis imasi įgyvendinti planą pamokyti Džaretą bei padėti joms atgauti pinigus…
Promenada

Promenada (pranc. se promener 'pasivaikščiojimas') – terminas, apibūdinantis pasivaikščiojimui arba pėstiesiems sukurta erdvę ir yra dalinai naudojamas kaip sinonimas apibūdinti pėsčiųjų zoną.
Kramtomoji guma

Kramtomoji guma – tampri, minkšta medžiaga, skirta kramtymui, bet ne nuryti. Žmonės panašią gumą naudoja beveik 5 000 metų. Šiuolaikinė kramtomoji guma iš pradžių buvo gaminta iš čiklo, natūralaus latekso. Septintame XX amžiaus dešimtmetyje lateksas buvo pakeistas sintetine guma, kuri buvo pigiau pagaminama. Dauguma kramtomųjų gumų laikomi polimerais.

Istorija

Kramtomoji guma įvairiomis formomis egzistavo jau neolito laikotarpiu. Suomijoje rasta medžio žievių su kramtymo žymėmis. Actekai naudojo čiklą kaip kramtymo objektą.
Senovės Graikijoje buvo kramtomos mastikos. Kitos kultūros kramtydavo medžiagas, pagamintas iš žolės, augalų ir sakų. Naujosios Anglijos prekeiviai perėmė šią tradiciją iš indėnų ir 1848 m. pradėjo komercinę kramtomosios gumos gamybą. Netrukus guma buvo pradėta gaminti iš parafino ir sparčiai populiarėjo. 1869 m. gruodžio 28 d. amerikietis William Semple užpatentavo kramtosios gumos gamybą. Netrukus po to atsirado pirmosios kramtomųjų gumų gamybos kompanijos, tokios kaip „Adams New York Chewing Gum“ (1871), „Black Jack“ (1884) ir „Chiclets“ (1899).
Kai kurios mokyklos pasaulyje neleidžia kramtyti gumų moksleiviams dėl įvairių priežasčių (dėmesio išblaškymas, bakterijų plitimas, šiukšlinimas).
Singapūro vyriausybė uždraudė kramtomosios gumos pardavimą 1992 m. Draudimas buvo sušvelnintas 2002 m. ir gumą galima įsigyti vaistinėse su daktaro receptu.
Kečkemėtas

Istorija

Kečkemėtas įkurtas X amžiuje. XIV a. tapo privilegijuotu miestu. Vėliau buvo užimtas osmanų, austrų. 1956 m. Kečkemėtas buvo vienas iš Vengrijos revoliucijos centrų.
Natūralios kalbos generavimas

Natūralios kalbos generavimas yra viena iš natūralios kalbos apdorojimo užduočių – natūralios kalbos generavimas naudojantis sistemos duomenų baze.
Natūralios kalbos generavimą galima įsivaizduoti kaip Natūralios kalbos suvokimo atvirkštinį procesą. Skirtumą galima aprašyti taip: natūralios kalbos suvokimui sistema turi nustatyti įvedamų duomenų prasmę, o natūralios kalbos generavimui sistema ieško būdo kaip „mintį“ išreikšti žodžiais.

Etapai

Teksto generavimo procesas gali būti paprasčiausiu teksto dalių kopijavimu iš iš anksto sudaryto sąrašo, galbūt naudojant jungiamuosius žodelius. Rezultatas gali būti patenkinamas horoskopų arba verslo laiškų sudarymui, tačiau sudėtinga natūralios kalbos generavimo sistema reikalauja planavimo ir informacijos suliejimo etapų tam, kad sugeneruotas tekstas atrodytų natūralus ir nebūtų pasikartojimų. Tipiniai etapai yra:
Turinio nustatymas: nustatyti svarbiausius požymius, kuriuos verta paminėti. Metodai naudojami šiame etape yra susiję su duomenų išgavimo (data mining).
Pranešimo planavimas: Bendras pateikiamos informacijos organizavimas.
Sakinio paruošimas: Panašių sakinių suliejimas natūralumui ir skaitomumui pagerinti. Pavyzdžiui, sakiniai „Kitas traukinys važiuos į Klaipėdą“ ir „Kitas traukinys važiuos 10 valandą“ gali būti sulieti į „Kitas traukinys važiuos į Klaipėdą 10 valandą“.
Leksikalizavimas: Sąvokos žodinis realizavimas.
Susietų sakinių generavimas: Žodžių sujungimas naudojant įvardžius bei kitus būdus.
Sintaksinis ir morfologinis realizavimas: Šis etapas yra atvirkštinis įvedimo apdorojimui: naudojantis prieš tai surinkta informacija, konstruojami sakinių blokai pagal sintaksines ir morfologines taisykles.
Orfografinis realizavimas: Skyrybos ženklų dėliojimas, didžiųjų raidžių sudėjimas, kitas teksto formatavimas.
Algimantas Merkevičius (1959)

Biografija

1977 m. baigė Kapsuko Jono Jablonskio vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, įgijo istorijos ir visuomenės mokslų dėstytojo specialybę. Diplominio darbo tema – „Imbarės piliakalnis ir gyvenvietė I tūkst. pr. m. e. – IV m. e. a.“ 1993 m. apgynė daktaro disertaciją „Laidojimo paminklai ir laidosena Lietuvoje žalvario ir ankstyvajame geležies amžiuje“.
1982–1988 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos Archeologijos skyriaus vyr. metodininkas. Nuo 1989 m. Vilniaus universiteto darbuotojas, 1991–1994 m. – Istorijos fakulteto Archeologijos ir etnologijos katedros asistentas, 1994–2001 m. – Archeologijos katedros vyr. asistentas, o nuo 2001 m. – docentas. 2004–2015 m. Istorijos fakulteto Archeologijos katedros vedėjas. Lietuvos archeologijos draugijos narys.
Naujasis Kuršas

Istorija

Kuržemės gyventojų skaičius buvo tik 200 000, o tuo metu kunigaikštija buvo Lenkijos ir Lietuvos vasalė. Kunigaikščio Jokūbo Ketlerio (1642-1682) rūpesčiu įsteigtas vienas didžiausių Europos prekybos laivynų, kurių pagrindiniai uostai buvo Windau (šiandienos Ventspilis) ir Libau (šiandienos Liepoja). Prekybos santykiai buvo nustatyti ne tik su kaimyninėmis šalimis, bet ir su Anglija, Prancūzija, Nyderlandais, Portugalija ir kt.
Kuršo kolonistai (aštuoniasdešimt šeimų) 1654 m. gegužės 20 d. išsilaipino saloje. Pietryčiuose buvo pastatytas fortas Fort Jacob (Jakobo tvirtovė) ir aplinkui įkurtas miestas Jacobstad (Jakobo miestas; vėliau, Naujajam Kuršui jau žlugus ir teritoriją perėmus kitoms kolonijinėms jėgoms, miestas toje vietoje pavadintas Plimutu). Kitiems geografiniams objektams taip pat buvo suteikti su Kuršu susiję vardai (pvz., Didžioji Kuršo įlanka, ir šiandien išlikęs pavadinimas).
Netrukus olandai įsteigė konkuruojančią koloniją, o Kuršas įsitraukė į karą su švedais. Tuo pasinaudoję olandai Naująjį Kuršą užėmė. Vėliau buvo bandyta koloniją atkovoti ir iš dalies tai padaryti buvo pasisekę, tačiau silpstantis Kuršas jos išlaikyti nebesugebėjo, ji kentėjo nuo olandų ir piratų. 1690 m. Kuršo kunigaikščio valdiniai galutinai paliko salą, nors gubernatoriai jai valdyti buvo skiriami iki 1795 m.
Dainiai

Geografija

Vakaruose palei kaimą teka užtvenkta Mituva, yra Jurbarkų tvenkinys. Šalia gyvenvietės yra Dainių durpynas.
Algirdas Kazlauskas (1949)

Biografija

1977 m. baigė Vilniaus politechnikumą (dab. Vilniaus kolegijos Elektronikos ir informatikos fakultetas).
1968–1972 m. dirbo Vilniaus gamyklose. 1972–1976 m. Vilniaus apsaugos milicijos milicininkas, 1976–1987 m. Vilniaus kelių, nuo 1987 m. Valstybinės automobilių inspekcijos kelių inspektorius. 1991 m. liepos 31 d. budėjo Medininkų pasienio poste. Nužudytas kartu su kitais budėjusiaisiais, manoma, Rygos ypatingosios paskirties milicijos rinktinės (rus. OMON), pavaldžios TSRS Vidaus reikalų ministerijai (spėjama, jos nurodymu), kariškių. Palaidotas Vilniuje, Antakalnio kapinėse.
Bandolero!

Turinys

Teksaso valstijoje Dy Bišopo vadovaujama gauja apiplėšia banką, tačiau įkliūva į rankas šerifui Džonsonui. Už tai, kad apiplėšimo metu jie nužudė vietinį turtuolį Stonerį, juos nusprendžiama pakarti.
Po keleto dienų miestelyje pasirodo budeliu apsimetęs Dy brolis Meisis ir padeda gaujai pasprukti nuo ešafoto. Sprukdami jie pagrobia Mariją Stoner, tapusia viena turtingiausių miestelio žmonių, ir, laikydami ją įkaite, keliauja Meksikos link, tuo tarpu sumaištyje Meisis dar spėja apiplėšti banką.
Palaipsniui Meisis ima jausti vis šiltesnius jausmus Marijai ir visaip saugo ją nuo priekabiauti mėginančių bendrakeleivių. Pakeliui į Meksiką, iš kurios kilusi Marija, jie atsiduria niekino žemėje, kurioje šeimininkauja banditų, vadinamų „bandoleros“, gaujos. Įsikūrę apleistame mieste jie netrukus tampa šerifo Džonsono pasalos aukomis ir visi suimami. Šerifas nusprendžia pernakvoti mieste ir leisti atgal į kelionę rytą, tuo pačiu mėgindamas palenkti į savo pusę Mariją, kurią jau seniai yra įsimylėjęs, tačiau ši jį atstumia, prisipažindama apie jausmus Dy.
Rytą, besiruošiant kelionei, juos užpuola „bandoleros“. Suprasdamas padėties beviltiškumą, šerifas išlaisvina sulaikytus nusikaltėlius, kad šie padėtų kovoti su nauju priešu.