google/wiki40b huggingface dataset:
Petrinės ir Povilinės

Petrinės ir Povilinės – viena iš plačiai minimų ir gerbiamų apaštalų šventųjų Petro ir Povilo šventė, kasmet vykstanti birželio 29 d.

Vardai

Šv. Petras laikomas Dangaus karalystės raktininku. Simbolinę jo vardo prasmę (gr. petros – uola) atskleidžia jo mokytojo Jėzaus žodžiai, kad Petras būsiantis uola, ant kurios jis pastatysiąs savo bažnyčią. Petro svarbą pabrėžia ir kitas Jėzaus posakis: „Aš tau duosiu raktus nuo dangaus karalystės; kas bus sujungta ant žemės, bus sujungta danguje“. Poroje su šv. Petru šv. Povilas (dar pavadinamas šv. Pauliumi) laikomas dangaus karalystės raštininku. Jis nepriskiriamas Dvylikai apaštalų, nes apaštalu tapo jau po Jėzaus mirties ir prisikėlimo, tačiau yra vienas iš pačių garbingiausių ankstyvosios krikščionybės veikėjų, dėl savo misijinės veiklos tituluojamas „Tautų apaštalu“.

Istorija

Abiejų apaštalų diena žinoma nuo ankstyvosios krikščionybės laikų, ir ji buvo minima Romos imperijoje, tiek Vakaruose, tiek Rytuose. 258 m. birželio 29 d. Romoje buvo perlaidoti apaštalų Petro ir Povilo palaikai. Pirmą kartą užsimenama apie šventę  IV amžiuje. Valdant imperatoriui Konstantinui I, apie 324 m., jų garbei abiejose sostinėse, Romoje ir Konstantinopolyje, pastatytos pirmosios bažnyčios. Nuo šio meto šventė buvo pažymima iškilmingai, kadangi krikščionybė po kelių amžių persekiojimo tapo oficialia religija. Bažnyčiai teko didelis iššūkis didelės imperijos pagonis atversti į tikėjimą. Apaštalų gyvenimas ir tarnavimas Jėzui buvo laikomas pavyzdžiu bažnytiniame mokyme.

Papročiai

Petrinės ir Povilinės lietuviškame kaime – antroji iškili vasaros šventė po saulėgrįžos. Daug kur Lietuvoje vyksta šventųjų apaštalų Petro ir Povilo atlaidai. Apaštalų skulptūros statytos abipus bažnyčių durų arba prie pagrindinio altoriaus. Šv. Petras liaudies meno kūryboje vaizduojamas su raktu rankoje, šv. Povilas – su knyga. Laikotarpis nuo Joninių iki Petrinių ir Povilinių vadintos Kupolinėmis. Pagal senolių pastebėjimus, po Petrinių prasidedanti lietingesnė vasaros pusė. Šią šventę kaimo žmonės senovėje laikė labai svarbia, tad jau išvakarėse nedirbdavo sunkesnių darbų ir imdavo pasninkauti, priešingu atveju buvo galima tikėtis bėdų: Šv. Petras į dangų neįsileis arba Perkūnas į namus trenks.
Livija Majoresku-Dimšienė

Livija Majoresku–Dimšienė, rumun. Livia Maiorescu–Dymsza (1863 m. kovo 28 d. Jasuose – 1946 m. rugpjūčio 26 d. Kimpulunge, Ardžešo apskrityje) – Rumunijos vertėja, Lietuvos dvarininkė.

Biografija

Gimė žinomo Rumunijos literato, vėliau tapusio šalies Ministru pirmininku, Titu Maiorescu šeimoje. Pirminį išsilavinimą Livija įgijo šeimoje. Matyt ne be tėvo įtakos, domėjosi muzika ir literatūra – skambino pianinu ir sporadiškai dalyvavo Bukarešto lieratų susivienijimo „Junimia“ veikloje, į rumunų kalbą vertė užsienio autorių kūrinius. Vertimus, pasirašytus L arba LM inicialais, spausdino literatūros žurnale „Convorbiri literare“ (liet. Literatūriniai pokalbiai). Jos vertimų kalbą kritikai vertino kaip sklandžią, bet turėjo priekaištų netobulai sakinių konstrukcijai. Labiausiai pavyko Mite Kremnitz (slp. George Allan) kūrinio „Menininko charakteris“ vertimas, išspausdintas 1880 m. Buvo išleisti jos versti Elisabeth of Wied (slp. Carmen Sylva) kūriniai: „Novele ir eskizai“ (1895 m. ir 1902 m. leidimai), taip pat romanas „Beldžiasi į duris“ (1887 m.). Be to, L.Majoresku išvertė ir Marko Tveno novelių rinkinį (pasirodė Bukarešte 1902 m.).
Gyvendama Berlyno pensionate susipažino ir apsivedė su geležinkelio inžinieriumi Eugenijumi Dimša (lenk. Eugeniusz Dymša, 1853–1918 m.). Sutuoktinis buvo kilęs iš Lietuvos bajorų, jauna šeima pervažiavo gyventi į Ilzenbergo dvarą Rokiškio krašte. Gimė dukterys Janina Klara (1894–1991 m.), Livija (1899–1970 m.) ir Eugenija (1902–1905 m.). Kai 1918 m. mirė vyras, Livija Majoresku–Dimšienė turėjo perimti dvaro valdymą į savo rankas (faktiškai nuo 1920 m.). Raudonajai armijai užėmus Lietuvą ir šalį įjungus į TSRS sudėtį, valdos buvo nacionalizuotos.
Po klajonių Livija Majoresku–Dimšienė 1941 m. vėl atsidūrė Rumunijoje, kur, pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, mirė. Palaidota Bukarešto garsiosiose Bellu kapinėse, šalia savo tėvo. Vyriausioji duktė Janina Klara 1924 m. Klaipėdoje ištekėjo už Kurtuvėnų dvarininko St.E.Pš.Pliaterio-Zyberko, pokaryje kartu su seserimi Livija apsigyveno Lenkijoje.

Atminimo įamžinimas

Rumunijos ambasadoriaus Lietuvoje Dano Adriano Balanesku (rumun. Dan Adrian Balanescu) iniciatyva nuspręsta Rokiškyje surengti koncertų ciklą, skirtą L.Majoresku–Dimšienei prisiminti. Pirmoji 2014 m. rudenį koncertavo žinoma rumunų pianistė Alexandra Dariescu.
Jonas Ragauskas

Biografija

Tėvai – religingi valstiečiai žemdirbiai, turėjo 14 hektarų ūkį. Augo penkių vaikų šeimoje, buvo jauniausias.
1917–1918 m. per kelis mėnesius baigė Viešintų dviklasę pradžios mokyklą. 1918–1921 m. mokėsi Kupiškio progimnazijoje, kur baigė 4 klases. Neatsiradus vietų mokytis Panevėžio gimnazijoje, 1921–1923 m. gyveno ir dirbo tėvų ūkyje, mokėsi savarankiškai, kol 1924 m. pavasarį išlaikė 5 klasių baigimo egzaminus. 1924–1926 m. baigė 8 klases Panevėžio gimnazijoje. Mokydamasis ir vėliau studijuodamas buvo ateitininkas.
1926–1931 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete lietuvių literatūrą, pedagogiką, psichologiją ir filosofiją, įgijo humanitarinį išsilavinimą. 1931–1935 m. studijavo Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje ir kartu gavo universiteto baigimo diplomą. 1935 m. birželio 15 d. vyskupas Juozapas Skvireckas įšventino kunigu.
1935–1938 m. Smilgių (Panevėžio raj.) parapijos vikaras. 1938–1942 m. dirbo Kupiškio progimnazijos, paskui gimnazijos kapelionu. 1938–1940 m. taip pat buvo Kupiškio įgulos Karaliaus Mindaugo pulko vicekapelionas. Kupiškyje subūrė ateitininkų kuopą ir jai vadovavo, turėjo gausų religinį būrelį su daugybe sekcijų. 1942–1944 m. Panevėžio berniukų gimnazijos kapelionas. 1944–1948 m. Kauno kunigų seminarijos dėstytojas, profesorius, klierikų dvasios tėvas.
1948 m. atsisakė kunigystės, tapo vienu iš ateistinės pasaulėžiūros propaguotojų. Dirbo Respublikinėje bibliotekoje, 1948–1950 m. studijavo vakariniame Marksizmo-leninizmo universitete visuomenės ir politikos mokslus. 1961 m. persikėlė iš Kauno į Vilnių, kur liko iki gyvenimo pabaigos. Buvo „Žinijos“ draugijos filosofijos ir ateizmo mokslinės-metodinės tarybos narys, Lietuvos ateizmo muziejaus metodinės tarybos narys. Skaitė paskaitas apie kunigų veidmainiškumą, išgarsėjo ironiškais posakiais, diskredituojančiais tikėjimo tiesas ir religingumą. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Parašė beletrizuotą autobiografinį pasakojimą „Ite, missa est!“ (1960 m.), kuris tapo svarbiausiu ateistinės, antibažnytinės literatūros kūriniu XX a. antrosios pusės sovietinėje Lietuvoje. Iki 1963 m. buvo išleisti ir išplatinti keturių šios knygos leidimų tiražai, atskiros knygos dalys buvo išverstos į rusų, lenkų, latvių ir ukrainiečių kalbas. 1960 m. už šią knygą skirta valstybinė premija.
Kiti kūriniai: antiklerikalinės studijos „Katalikų religinės šventės ir apeigos“ (1951 m.), „Kaip kunigai apgaudinėja darbo žmones“ (1951 m.), „Moteris ir religija“ (1959 m.), scenos vaizdelis „Tikėti ar netikėti“ (1962 m.), ateistinių pasakojimų ir dialogų rinkinys „Nenoriu dangaus“ (1963 m.), antireliginių pasakojimų rinkinys – evangelijos aiškinimai „Anuo metu…“ (1966 m.), nebaigtas romanas „Agnus Dei“ (1967 m.), humoristiniai pasakojimai, radijo pjesės ir recenzijos.
Socialinė valstybė

Socialinė valstybė - valstybė, siekianti socialinio saugumo bei socialinio teisingumo, norėdama užtikrinti visų dalyvavimą visuomenės ir politiniuose procesuose, ypatingą dėmesį kreipdama socialinei politikai (socialinei apsaugai, socialiniam aprūpinimui, jo sistemai). Vadinamoji „socialinė valstybė“ siekia sumažinti socialinę nelygybę kiek tai leidžia valstybės įstatymai (pvz., gerbiant nuosavybės teisę). Socialinė valstybė bando pasiekti, kad ekonominis augimas turėtų poveikį visoms socialinėms grupėms ar, kad socialinė nelygybė visuomenėje nedidėtų. Teisiškai tai įtvirtina specialiomis normomis (žr. Socialinė teisė).
Geriausiai ekonomika suderinta ir socialinė gerovė klesti 32 pasaulio šalyse, kurios Jungtinių Tautų Žmogaus teisių komisijos įvardytos kaip visiškos demokratijos šalys: tai JAV, Kanada, Australija, Naujoji Zelandija, Japonija, Izraelis, Didžioji Britanija, Prancūzija, Švedija ir kt.

Vokietija

Vokietijos Konstitucija įtvirtina, kad Vokietija yra socialinė valstybė. Atitinkamai yra teisiškai pagrįsta bei sukurta aukšto lygio socialinio aprūpinimo sistema.
Socialinio teisingumo siekti padeda net specialūs socialiniai teismai.
Parijos įlanka

Parijos įlanka (isp. Golfo de Paria, angl. Gulf of Paria) – Karibų jūros įlanka, įsiterpusi tarp Trinidado salos rytuose ir Pietų Amerikos žemyno (Parijos pusiasalio) vakaruose. Šiaurėje su Karibų jūra jungiasi Drakono Nasrų sąsiauriais, pietuose Gyvatės Nasrų sąsiauriu išeina į Atlanto vandenyno teritoriją tarp Sedroso pusiasalio ir Orinoko deltos.
Įlankos plotas – 7800 km². Įlanka sekli, gerai apsaugota nuo audringų vėjų. Seniau čia gyveno banginiai (įlanka dar vadinta Banginių įlanka), bet XIX a. buvo išmedžioti. Pakrantės apaugusios mangrovėmis. Svarbiausi uostai: Port of Speinas (Trinidadas ir Tobagas), Pedernalesas (Venesuela).
Valentinas Korabelnikovas

Biografija

Gimė 1946 m. sausio 4 d. Tambovo srityje. 1969 m. baigė Minsko aukštąją inžinerinę zenitinių raketų mokyklą, 1974 m. – Frunzės vardo akademiją, 1988 m. – TSRS Generalinio štabo Akademiją.
Daugiau nei 20 m. dirbo GRU padaliniuose. 1992 m. paskirtas pirmuoju GRU viršininko pavaduotoju. Karinių veiksmų Čečėnijoje metu vyko į karo veiksmo zoną. 1999 m. gavo Rusijos prezidento B. Jelcino padėką „už indėlį sureguliuojant konfliktą Kosove“.
1997 m. gegužės mėn. ėjo GRU vadovo pareigas (pavaduodamas nuo pareigų nušalintą pirmtaką gen. plk. Fiodorą Ladyginą), tą patį mėnesį paskirtas GRU viršininku.
1997 m. rugpjūčio 20 d. paskirtas Koordinacinės tarpžinybinės RF karinio techninio bendradarbiavimo su užsienio valstybėmis klausimais tarybos nariu.
2003 m. birželio 11 d. V. Korabelnikovui suteiktas armijos generolo laipsnis.
2009 m. balandžio 14 d. atleistas iš GRU viršininko pareigų ir paleistas į atsargą. Kartu apdovanotas 3-iojo laipsnio ordinu „Už nuopelnus Tėvynei“.
Informacinės paramos priimant karinius ir karinius – politinius sprendimus sistemų specialistas. Turi spausdintų mokslinių darbų. Rusijos raketinių ir artilerijos mokslų akademijos narys korespondentas (skyrius „Techninės žvalgybos ir taikinių nurodymo priemonės“).
Adomas Domarkas

Biografija

1981 m. baigė Plungės statybos technikumą, technikas statybininkas, 2009 m. Šiaulių universitete baigė ekologiją.
1984–1991 m. dirbo Telšių rajono statybos organizacijoje, nuo 1991 m. individualios įmonės „Telšių buitis“ savininkas, nuo 2002 m. UAB „Telšių buitis“ direktorius. 
Nuo 1996 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Telšių rajono skyriaus narys, nuo 2001 m. skyriaus tarybos narys.
2000–2003 m. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.  2003 m.–2007 m. privatizavimo komisijos pirmininkas, 2007–2011 m. Vietinio ūkio ir ekologijos komiteto pirmininkas.
Sutuoktinė Dalia, vaikai Aivaras, Andrius.
Dailidžių mokykla-daugiafunkcis centras

Istorija

Seniau vadinta Šalčininkų rajono Dailidžių pagrindinė mokykla.
Likviduota 2015 m.
Vyriausybinių ryšių centras

Vyriausybinių ryšių centras prie Krašto apsaugos ministerijos – Lietuvos institucija, kurios paskirtis – įgyvendinti valstybės įslaptintos informacijos apsaugos politiką automatizuoto duomenų apdorojimo sistemų ir tinklų srityje bei nacionalinio saugumo ir gynybos tikslams naudojamų elektroninių ryšių, jų plėtros ir saugumo srityje.

Istorija

Centras įkurtas 1993 m., panaikinus 1992–1993 m. veikusią valstybės įmonę „Vyriausybiniai ryšiai“, kuri savo ruožtu 1991 m. perėmė buvusio KGB Vyriausybinio ryšio skyriaus turtą.
Centras 1993–2013 m. buvo pavaldus Saugumo tarnybai (vėliau Valstybės saugumo departamentui), o nuo 2014 m. – Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijai.
Druskininkų senovės gyvenvietė

Vieta

Senovės gyvenvietė yra miške. Įrengta Grūtos upelio kairiojo kranto kyšulyje, kurį iš pietų, rytų ir šiaurės rytų pusių juosia tvenkinys. Kyšulys pleišto pavidalo, žemėja link rytinio galo. Jo šlaitai vidutinio statumo, iki 5–7 m aukščio. Vakarinė teritorijos dalis gana lygi, nežymiai kylanti į vakarus.
Teritorija apaugusi spygliuočiais medžiais. Vietomis matosi Pirmojo pasaulinio karo apkasų vietos. Pietine dalimi rytų – vakarų kryptimi nutiestas asfaltuotas dviračių takas Druskininkai–Grūto parkas.
Teritorijos plotas – 18188 m².

Tyrimai

Nuo XX a. pr. gyvenvietės teritorijoje buvo randama įvairių archeologinių radinių. Tarp 1953–1959 m. ją žvalgė Konstantinas Jablonskis, 1978 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (archeologas Jonas Balčiūnas).
Rasta žalvario amžiaus akmens dirbinių: pradėtas trikampis antgalis, muštukai, keramika su grūsto granito priemaišomis.
Gyvenvietė datuojama XVII–VI a. pr. m. e.
1992 m. registruota Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše, 1998 m. paskelbta kultūros paminklu, 2005 m. pripažinta valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, kuris turi archeologinio ir kraštovaizdžio vertingųjų savybių pobūdį.
Antalieptės basųjų karmelitų vienuolynas

Istorija

Vienuolyno ir bažnyčios fundatoriai - Jonas Mykolas Berlič-Strutinskis ir jo sūnus Juozapas su žmona Rože iš Platerių. Vienuolynas pastatytas 1732–1734 m. Antalieptės Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia baigta statyti 1760 m., o 1763 m. konsekruota. Vienuoliai buvo įkūrę parapinę mokyklą. 1804–1832 m. pastatytas mūrinis vienuolynas.
1832 m. dėl 1831 m. sukilimo bažnyčia ir vienuolynas Rusijos imperijos valdžios kartu su parapine mokykla uždaryti, bažnyčia rekonstruota ir paversta stačiatikių cerkve, o vienuolynas pertvarkytas į kareivines, kai 1844 m. pastatą paėmė karinės žinybos. Bažnyčios turtas pervežtas į gretimą Vencavų parapinę bažnyčią. Kilus gaisrui ši  bažnyčia su visomis atvežtomis vertybėmis - Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės ir Šv. Juozapo, Šv. Angelo, Šv. Elijo ir kitais paveikslais - sudegė. 
Vietoje karmelitų įkurtos parapinės mokyklos 1865 m. įsteigta valdiška pradžios mokykla.
Nuo 1877 m. vienuolynas stovėjo apleistas, tuščias ir grobstomas, 1880 m. vienuolyną perėmė Kauno gubernijos valstybės turtų valdyba. Siekdamas išgelbėti vienuolyno rūmus, Lietuvos stačiatikių vyskupas 1889 m. pasiūlė čia įkurti vienuolyną ir 1893 m. čia įkurtas Šv. Dievo Motinos Gimimo stačiatikių moterų vienuolynas, įsteigta mergaičių mokykla, rengusi pradinių mokyklų mokytojus. 1906 m. vienuolyno pastate įkurta mergaičių mokytojų seminarija ir ūkio mokykla.
1918 m. bažnyčia grąžinta katalikams, vienuolyno patalpose įsteigta pradinė mokykla, ji veikė 1919–1924 m. 1924 m. į Antalieptės buvusį vienuolyną atsikėlė Švč. Jėzaus Širdies moterų kongregacija. Vienuolės įsteigė žemės ūkio mokyklą, vaikų darželį, vaikų prieglaudą, vidurinę ir pradinę mokyklas, vaikų darželį ir prieglaudą, amatų mokyklą bei vienuolių naujokyną. Vasarą vienuolyne buvo kunigų poilsio namai (čia kurį laiką gyveno 1933 m. iš SSRS grįžę kunigai).

Architektūra

Vienuolyno pastatą ir bažnyčią jungė per visą šventorių ėjusi požeminė perėja. Vienuolyno teritorija greičiausiai buvo apjuosta aukšto mūro tvora su vartais, kaip ir šventorius, tai liudija greta vienuolyno išlikusio mūro liekanos. Šiuo metu vienuolyno pastatas rekonstruotas, išlikusi tik dviaukščio pastato su skliautuotomis patalpomis struktūra.
Elektros generatorius

Elektros generatorius – energijos rūšies keitimo įtaisas, išnaudojant elektromagnetinės indukcijos principą,  mechaninę sukimo momento energiją verčiantis elektros energija.

Istorija

Pirmąją elektros mašiną, veikiančią elektromagnetizmo principu 1831–1832 m. pagamino Maiklas Faradėjus. Vengrų pastorius ir fizikas Anyos Jedlikas 1852 m. sukūrė vienpolę
dinamo mašiną. 1871 m. belgų mokslininkas Zenobas Gramas Paryžiuje pademonstravo elektros mašiną, kurios veikimo principas ir dabar naudojamas generatoriuje bei elektros varikliuose.

Tipai

Pagal mechaninės energijos gamybos būdą generatoriai skirstomi į turbogeneratorius, sukamus garo mašina, hidrogeneratorius, varomus vandens turbina ir variklinius, kuriuos suka dyzelinis variklis, vidaus degimo variklis, vėjas, bangų mūša ir t. t. Prie pastarųjų priskiriama ir dinamo mašina.
Pagal gaminamos srovės tipą generatoriai skirstomi į nuolatinės srovės, kurie gali būti kolektoriniai ir ventiliniai, ir kintamos srovės, kurie būna vienfaziai ir trifaziai – su apvijos jungimu žvaigžde arba trikampiu.
Pagal sužadinimo būdą generatoriai skirstomi į sužadinamus nuolatiniu magnetu, išorinio sužadinimo ir susižadinančius.

Veikimo principai

Elektros generatorių veikimas pagrįstas elektromagnetinės indukcijos reiškiniu. Tarp masyvaus magneto polių įtaisomas rėmelis, galintis suktis apie savo ašį. Jį suka turbinos, o jas – mechaninės energijos šaltinis (vėjas, krintantis vanduo ir kt.). Dėl to keičiasi rėmelį veriantis magnetinis srautas
Kintant šiam srautui rėmelyje indukuojasi elektrovara ir pradeda tekėti indukuota elektros srovė.
Elektrovara kinta pagal harmoninį dėsnį
ir, kaip matyti, priklauso nuo konstrukcijos ypatybių (besisukančių rėmelių skaičiaus , vieno rėmelio ploto ), naudojamo magnetinio lauko indukcijos ir energijos gamybos būdo (sukimosi kampinio dažnio ).
Rusiškių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos pakelėje, aukštumos šlaito terasoje. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, apjuostos akmenų pylimo ir lapuočių medžių.
Viduryje ant akmenų mūro postamento stovi medinė koplytėlė, o į rytus nuo jos – monumentalus kryžius.
Teritorijos plotas – 0,02 ha.

Istorija

Veikė XVII a. – XVIII a. pab., laidoti Rusiškių gyventojai, daugiausia maro aukos. Pradėjus mirusiuosius laidoti Mosėdžio parapijos kapines, kapeliuose XIX a. – XX a. pr. retsykiais buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų epidemijų aukos.
Mirusiems atminti nuo seno stovi koplytėlė ir pora monumentalių kryžių, kurie nuolat atnaujinami. Koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios skulptūra – kultūros vertybė. Prie jos iki XX a. vidurio kasmet gyventojai rinkdavosi per gegužines pamaldas pagerbti mirusiųjų.
Pasakojama, kad seniau po vidurnakčio praeivius prie kapinių baidydavę, pasirodydavusios ugnelės.
2015 m. kapines žvalgė Julius Kanarskas.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Ginvilas

Biografija

1398 m. Salyno sutartyje liudijo Trakų seniūnas Ginvilas. XIV a. pabaigoje jį kartu su Vaslijum Boreikaičiu Vytautas siuntė kariauti prieš Kaributą Algirdaitį.
Apie tėvą duomenų nėra. Sūnus – Načkus Petras.
Vasilijus Fiodorovas

Biografija

1975 m. baigė Vilniaus Pavilnio aštuonmetę mokyklą, 1977 m. baigė Vilniaus 6–ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. mokėsi Vilniaus autotransporto mokomajame kombinate. 1992 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakulteto vakarinį skyrių ir įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę.
1978–1979 m., 1981–1983 m. Vilniaus 3–iosios autotransporto įmonės (1995 m. reorganizuota į akcinę bendrovę „Ermeda“) vairuotojas, 1990–1991 m. autoremonto dirbtuvių meistras, 1991–1993 m. vadovaujantis tiekėjas, technikos direktoriaus pavaduotojas, 1993–1995 m. šios įmonės parduotuvės direktorius, 1995 m. AB „Ermeda“ komercijos direktorius. 1979–1981 m. tarnavo armijoje, 1983–1984 m. Vilniaus autobusų parko maršrutinio autobuso vairuotojas. 1995–1996 m. uždarosios akcinės bendrovės „Ermedos prekyba“ direktorius. 1996 m. kartu su dviem bendraminčiais įkūrė uždarąją akcinę bendrovę „Linkmenų prekyba“, 1996–2000 m. bendrovės direktorius.
Nuo 1998 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, šios sąjungos Tarybos narys.
2000–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2004 m. Seimo narys. 2003–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. Žmona Fedosia, dukterys Ira ir Ania.
Vaistinių augalų enciklopedija

Vaistinių augalų enciklopedija – enciklopedinis leidyklos „Lututė“ leidinys apie vaistinius augalus.

Apimtis

Apie 170 straipsnių. Kiekvienas termino aprašas iliustruotas spalvotu augalo ir iš jo ruošiamos žaliavos piešiniu.
Enciklopedijos formatas – 17 cm x 24 cm. Puslapių skaičius – 440. Leidinyje aprašomos augalų rūšys, jų morfologija, paplitimas pasaulyje bei Lietuvoje, vaistinių augalų auginimas.
Taip pat pateikiama informacijos apie vaistines žaliavas, jų ruošimo laiką, būdus, laikymo sąlygas. Apibūdinamos veikliosios medžiagos, augalinių vaistų indikacijos, kontraindikacijos bei šalutinis poveikis, šių medžiagų naudojimas liaudies medicinoje.

Autoriai

Ona Ragažinskienė, Silvija Rimkienė, Valdas Sasnauskas.

Literatūra

Vaistinių augalų enciklopedija. Lututė, 2005. ISBN 9955-575-73-5.
Lietuvos didysis taurininkas

Lietuvos didysis taurininkas (lenk. cześnik, lot. pocillator) – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro valdžios pareigūnų.

Pareigos ir statusas

Dvaro pareigūnų hierarchijoje karaliaus stalo pareigūnai Karūnos didysis taurininkas ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didysis taurininkas buvo septinti.
XIII–XV a. taurininkas buvo karališkųjų vyno rūsių saugotojas, vėliau pareigos tapo titulinėmis ir niekuo neįpareigojančiomis. Tik ypatingomis progomis taurininkas karaliui pateikdavo gėrimus, prieš tai juos pats paragavęs.
Dvaro taurininko titulą karalius suteikdavo jauniems, tik pradedantiems savo valstybinę karjerą turtingesniesiems bajorams didikams. Titulas buvo suteikiamas iki gyvos galvos, bajoras galėdavo savo herbą papildyti taurininko herbu ar jo detalėmis.
Liptovas

Istorija

Geležies amžiuje čia jau gyveno keltai. Tai byloja atkasta senovės gyvenvietė Havranokas prie tvenkinio Liptovska Mara. 1231 m. Liptovą minėjo Vengrijos karalius Andrius II. Liptovas buvo karalystės grafystė (comitatus). Iki pat 1918 m. priklausė Vengrijos karalystėi. Po jos iširimo atiteko Čekoslovakijai, po 1993 m. – Slovakijai.
Išlikę trijų pilių liekanos: Likavos, Liptovo ir Liptovsky Hradoko. Liptovas buvo vieta, kur XVII-XVIII a. sandūroje siautėjo legendinis Karpatų ir slovakų plėšikų vadas Jurajus Janošikas.

Geografija

Liptovą supa aukščiausios šalies kalnų viršukalnės: Aukštieji Tatrai, Vakarų Tatrai ir Chočske aukštumos iš šiaurės, Žemieji Tatrai iš pietų, Didžioji Fatra iš vakarų ir Popradska kotlina iš rytų. Yra įsteigti du vertingas istorines ir gamtines teritorijas saugantys Tatrų nacionalinis ir Žemųjų Tatrų nacionalinis parkai. Per regioną teka ilgiausia šalies Vaho upė.
Butijos pusiasalis

Botijos pusiasalis (pranc. La pénisule Boothia, angl. Boothia Peninsula) yra didelis Kanados, Nunavuto teritorijos, pusiasalis. Anksčiau vadintas Boothia Felix, taip pavadintas keliautojo Džono Roso, Felikso Boto garbei (Roso ekspedicijos rėmėjas). Pusiasalis iš visų pusių apsuptas didelių Kanados Arktinio salyno salų: Somerseto, Viktorijos, Velso Princo, Karaliaus Viljamo ir didžiausios – Bafino Žemės.
Kęstutis Grigaliūnas

Kęstutis Grigaliūnas (g. 1957 m. vasario 7 d. Kaune) – Lietuvos grafikas, dailės pedagogas.

Biografija

1976–1982 m. studijavo Lietuvos dailės institute. 1982–1996 m. dėstė Kauno J. Naujalio meno mokykloje, nuo 1996 m. –Vilniaus dailės akademijos dėstytojas.

Kūryba

1988–1989 m. sukūrė lino raižinių, medžio raižinių, šilkografijų, ofortų, iliustravo knygų. Nuo 1990 m. vienas pirmųjų iš lietuvių grafikų pradėjo naudoti spalvotosios trafaretinės spaudos techniką. Sukūrė pjaustinių iš kartono ir faneros (ciklas „12 dėžučių“ 1991 m.). Būdingas išryškintas grafinis pradas – linijos, ženklai, ornamentai, naudojami figūriniai ir abstraktūs motyvai. Nuo 1998 m. kuria sudėtingesnės plastikos grafikos kūrinius ir pjaustinius, juose ryšku postmodernizmo bruožai, poparto, Fluxus elementai, dekoratyvūs, eklektiški vaizdai (A. Puipos, V. Kalinausko, A. Andriuškevičiaus portretai, 1998–1999 m.). Vyrauja žaisminga nuotaika, ironija, įvairios intelektualios nuorodos į Lietuvos ir kitų kultūrų, civilizacijų įvaizdžius. Nuo 1981 dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Čikaga – 1991 m., Marselis – 1999 m.); individualios parodos surengtos Lietuvoje 1996–1999 m., 2001 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Modernaus meno muziejaus biblioteka Niujorke.