google/wiki40b huggingface dataset:
Sukimosi periodas

Sukimosi periodas - laikas, per kurį kūnas apsisuka vieną kartą.

Sukimosi periodo paaiškinimas

Tiesiaeigį kūno judėjimą apibūdina pagreitis, greitis ir poslinkis, o judėjimą apskritimu dažniausiai - laiko tarpas, per kurį kūnas apsisuka vieną kartą. Pavyzdžiui, apibūdinant Žemės sukimąsi aplink Saulę, paprastai nurodomas ne Žemės sukimosi greitis, bet jos apsisukimo aplink Saulę laikas - 365,26 paros. Kalbant apie Žemės sukimąsi apie savo ašį, taip pat nurodomas jos apsisukimo apie savo ašį laikas - 24 valandos. Periodas formulėse žymimas raide (T) kadangi periodas yra tam tikras laiko tarpas, tai jis reiškiamas laiko matavimo vienetais - sekundėmis.

Formulės

Norint apskaičioti kūno sukimosi periodą, reikia žinoti, kiek kartų (N) kūnas apsisuka per tam tikrą laiką (t).

Kūno sukimosi periodo apskaičiavimas:
Laiko tarpo, per kurį kūnas apsisuka, apskaičiavimas:
Apsisukimų skaičiaus apskaičiavimas:
Linijinio kūno greičio apskaičiavimas:
Apskritimo spindulio apskaičiavimas:

Simbolių paaiškinimas

T - sukimosi periodas
t - laikas per kurį kūnas apsisuka
N - kūno apsisukimo kartai
V - kūno greitis apskritime
R - Apskritimo spindulys

Apskritimu judančio kūno koordinatės

Norėdami nustatyti, kaip kinta apskritimu judančio kūno koordinatės, atlikime paprastą bandymą. Prie siūlo pritvirtintą rutuliuką sukime vertikalioje plokštumoje pastoviu greičiu. Kadangi rutuliukas juda plokštuma, tai jo padėčiai nustatyti reikia dviejų koordinačių. Parinkime koordinačių sistemą taip, kad jos pradžia sutaptų su apskritimo centru. Sakykime, stebėjimo pradžioje rutuliukas yra taške A, taigi jo koordinatės atitinkamai lygios xA ir yA. Kai rutuliukas atsiduria kitoje padėtyje, taške B, jo koordinatės įgyja vertes xB ir yB. Vadinasi, rutuliukui sukantis apskritimu, jo padėtis, o kartu ir koordinatės kinta. Praėjus laiko tarpui, trunkančiam periode T, rutuliukas vėl atsiduria taške A ir jo koordinačių vertės pasikartoja: xA ir yA. tokios pat jos bus ir po dviejų, trijų ir t. t. periodų. Rutuliuko koordinatės atitinkamai kartosis ir taške B, ir kituose apskritimo taškuose. Iš šio pavyzdžio išplaukia pagrindinė judėjimo apskritimu savybė - po kiekvieno sukimosi periodo kūno koordinačių vertės pasikartoja. Judėjimas, kurie apibūdinantys fizikiniai dydžiai periodiškai pasikartoja, vadinamas periodiniu. Judėjimas apskritimu - periodinis judėjimas. Jo metu periodiškai kinta ne tik kūno koordinatės, bet ir jo greitis, bei pagreitis.
Chunino departamentas

Istorija

Pirmieji dabartinio Chunino departamento gyventojai buvo indėnai pumpusai, atkeliavę iš selvos. Vėliau Mantaro slėnyje įsikūrė huankai (vertėsi medžiokle ir gyvulių auginimu) bei čankai iš Apurimako. Šios gentys aktyviai priešinosi inkams, bet vis vien buvo jų nugalėtos (1460 m. Pačakuteko). Tuo tarpu selvoje atskirai vystėsi kampa ir janeša gentys, kurių inkai neužkariavo ir kurios buvo atrastos tik kolonizacijos metu.
1534 m. ispanų kolonistai Chunine įkūrė pirmąją Peru sostinę Chauchą. XVIII a. vyko Juan Santos Atahualpa vadovaujamas sukilimas. XIX a. vyko nepriklausomybės kovos, kurių vienas svarbiausių epizodų buvo 1824 m. Chunino mūšis. Jame laisvės kovotojų kavalerija, remiama vietinių gyventojų nugalėjo realistus. Chuniniečiai taip pat aktyviai kovėsi vadovaujami Andrés Avelino Cáceres ir Ramiojo vandenyno kare.

Geografija

Chuninas išsidėstęs skitingose geografinėse srityse. Departamento vakarus kerta Andų kalnai, čia iškilusios aukštos snieguotos viršukalnės: Tunšo (5730 m), Antačapis (5700 m), Suljkonas (5650 m), Uajtapaljana (5557 m). Toliau į rytus driekiasi Andų plokščiakalnis – Altiplanas, išraižytas gilių upių slėnių. Rytuose kalnai leidžiasi į selvą. Čia kalnų šlaitai apaugę aukštosiomis džiunglėmis (Rupa-Rupa), dažnai tvyro rūkai. Svarbiausios upės – Mantaras, Apurimakas (Ene, Tambo), Perenė, Čančamajas. Telkšo vienas didžiausių šalyje Chunino ežeras.
Klimatas sieroje (Anduose) šaltas ir sausas, su dideliais dienos ir nakties temperatūrų svyravimais. Lietingasis sezonas trunka nuo lapkričio iki balandžio. Selvoje klimatas karštas ir drėgnas, daugiausia kritulių iškrenta gruodžio-kovo mėnesiais.

Ekonomika

Vystomas daugiausia žemės ūkis; Mantaro slėnyje auginamos bulvės, kukurūzai, pupos, Čančamajo slėnyje – kava, vaisiai, kertama mediena. La Mersede auginamos unkarijos (vilkakora), citrusai, persėjos, kiti vaisiai. Gyvulininkystė ir pieno pramonė. La Oroja kartu su Pasko departamento Sero de Pasko miestu yra svarbiausi šalyje metalų gavybos ir metalurgijos pramonės centrai. Elektrą tiekia La Orojos ir Maplaso hidroelektrinės.

Turizmas

Chunino departamente gausu turistinių objektų. Kalnų šlaitais driekiasi Inkų kelias. Mantaro slėnyje telkšo vaizdinga Pakos lagūna. Kolonijine architektūra žymūs miestai yra Chaucha, Tarma, Santa Rosa de Okopa. Selvoje turistus traukia indėnų ašaninkų kultūros draustinis, esantis Gran Pachonalio srityje. Gamta saugma Pui-Pui nacionaliniam miške, Otiši nacionaliniame parke.
Chrudimas

Istorija

Pirmą kartą paminėtas 995 m. Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai. Valdant Marijai Terezei, tapo regiono centru. XIX a. gale gyveno 13 000 žmonių. Pramonės perversmas pakeitė gyventojų socialinę gerovę. Chrudimas buvo žinomas kaip „Rytų Bohemijos Atėnai“.
Alkūnai

Istorija

1903 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Kedrinė pušis

Ekologija

Pušis yra atspari šalčiui (iki -43° C), reikli dirvožemio ir oro drėgnumui.
Uhovo Šv. Vojciecho bažnyčia

Istorija

1753 m. šioje vietovėje buvo pastatyta medinė bažnyčia. 1904 m. nuspręsta pastatyti nauja bažnyčia. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1914-1919 metais, architektas Romuald Lenczewski. 1919 m. rugpjūčio 8 d. bažnyčią pašventino Vilniaus vyskupas Jurgis Matulaitis. 1997 m. gruodžio 30 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Kapris

Kapris (it. Isola di Capri) – Italijos sala, esanti tarp Neapolio ir Salerno įlankų. Salos pavadinimas kilęs iš graikų kalbos žodžio Capros, reiškiančio šernas. Sala užima 10 km² ploto. Daugiausiai sala susidariusi iš klinčių. Aukštuose uolėtuose krantuose gausu karstinių darinių: arkų, urvų, uolų. Aukščiausias salos kalnas Solaro (Solaro) yra 589 m aukščio.
Saloje yra du miestai – Kapris (7278 gyventojų) ir Anakapris (6240 gyv.). Kapri sala pasižymi itin gausia augmenija – viso auga apie 800 rūšių augalų. Citrinių ir vynuogių derlius saloje nuimamas triskart per metus. Iš gėlių, auginamų saloje, gaminami įvairūs kvepalai.

Istorija

29 m. pr. mūsų erą imperatorius Augustas, sužavėtas Kaprio salos grožio, iškeitė ją į Iskjos salą. Tuo metu saloje iškilo daug vilų. Imperatorius Tiberijus pastatydino saloje 12 vilų, paaukotų 12-ai Olimpo dievų. 27-37 m. imperijai jis vadovavo gyvendamas vienoje iš garsiausių vilų – Jupiterio viloje (villa Jovis). Žlugus Romos imperijai, salos valdovai keitė vieni kitus: ji priklausė langobardams, normanams, Neapolio ir Ispanijos karaliams, prancūzams. Salą dažnai sudrebindavo saracėnų ir turkų antpuoliai. 1860 m. Kaprio sala įėjo į Italijos karalystę.
Simas Urbonas

Biografija

1929 m. baigęs Kauno karo mokyklą, tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1932 m. įsteigė ir iki 1937 m. redagavo žurnalą „Kariūnas“. Nuo 1936 m. kovo 19 d. iki 1940 m. liepos 5 d. žurnalo „Karys“ redaktorius. 1941 m. su žurnalistu Stasiu Butkumi atgaivino „Kario“ leidimą Vilniuje. 1944–1945 m. „Karį“ redagavo Berlyne. 1945–1948 m. su kitais redagavo leidinį „Tėviškės garsas“, leistą Vokietijoje. Į JAV atvyko 1949 m. Su S. Butkumi 1950 m. pradėjo leisti žurnalą „Karys“, jį redagavo iki 1953 m. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos kelias“, „Mūsų jūra“.
Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Teresa Żylis-Gara

Biografija

Gimė 1930 m. sausio 23 d. Lentvaryje. Pokario metais su tėvais persikėlė į Lenkiją ir Lodzėje baigė muzikos studijas. 1953 m. laimėjo jaunųjų vokalistų konkursą Varšuvoje. 1956 m. debiutavo Krokuvos operoje. 1960 m. dainavo Miunchene, vėliau Oberhauzene, Dortmunde, Diuseldorfe, 1966 m. Paryžiuje, 1968 m. Zalcburge ir Londone. 1968 m. gruodžio 17 d. debiutavo Metropolitano operoje, Niujorke. 1976 m. debiutavo La Scala operoje Milane. Nuo 1980 m. gyvena Monake.
Euritmija

Euritmija (gr. εὐρυθμία 'geras ritmas, darna, pusiausvyra, harmonija') − judesio kalbos menas, terapija. Judesio kalba jungiama su šokiu, muzika, poezija, teatru, kalbos garsais, geometrinėmis formomis. Puoselėjama estetika, grožis, šventumas, saviraiška, fizinė bei dvasinė sveikata, mąstymo, jausmų ir valios pusiausvyra, socialinė integracija. Pradininkas − austrų filosofas, socialinis reformatorius, antroposofijos bei Valdorfo pedagogikos įkūrėjas Rudolfas Šteineris (1861−1925). Šiandiena euritmija žinoma visame pasaulyje ir Lietuvoje kaip sceninis menas, taikoma Valdorfo pedagogikoje, meno terapijoje.

Kritika

Euritmija kritikų siejama su ezoterika.
Nacirema

Nacirema – hipotetinė gentis, kaip satyra panaudota antropologinio/sociologinio tipo aprašuose, nurodanti amerikiečius (nacirema iš kitos pusės perskaičius bus american).
Šį terminą sukūrė ir išpopuliarino amerikiečių antropologas Horace Mitchell Miner. Jis 1956 m. žurnale „American Anthropologist“ publikavo straipsnį Body Ritual among the Nacirema („Nasiremų kūno ritualai“). Jame antropologinio aprašymo forma aprašyta nasiremų genties, gyvenančios Šiaurės Amerikoje, tarp kri, jakių, tarahumarių, karibų ir aravakų, ritualai. Tekste rašoma, kad ši gentis be galo susirūpinusi kūno švara ir natūralų kūną laiko bjauriu – žmonės turi specialias ritualines švaros šventyklas (jose kasdien atlieka apeigas) ir maginių gėrimų atsargas savo namuose, savanoriškai leidžiasi kankinami burnos ir kūno šamanų ir, nepaisant kankinimų, pas juos eina net būdami leisgyviai. Kankinimams skirtos specialios šventyklos, o daugumą apeigų atlieka šventyklų mergelės. Tarp kitų neįprastų ritualų aprašomas moterų praktikuojamas savų galvų kepimas, krūtų deformavimas, storų žmonių ploninimas ir plonų storinimas ir kt. Šiuo tekstu satyriškai pajuokti amerikiečiai, aprašant jų gyvenimo būdą iš neutralios antropologinės perspektyvos. Kankinimo šventyklomis įvardintos ligoninės, švaros ritualų šventvietėmis – vonios kambariai, burnos švaros ritualu – dantų valymas ir kt.
Šis Miner tekstas tapo labai populiarus, imtas naudoti sociologijos ir antropologijos vadovėliuose. Kiti autoriai taip pat savo veikaluose panaudojo nacirema motyvą.
Vladimiras Komarovas (1927)

Vladimiras Komarovas (rus. Владимир Михайлович Комаров, g. 1927 m. kovo 16 d. Maskvoje – 1967 m. balandžio 24 d. Karabutako kaime, Orenburgo sritis) – septintasis TSRS lakūnas-kosmonautas, kosminių laivų „Voschod“ ir „Sojuz-1“ vadas, inžinierius-pulkininkas. Dukart Tarybų Sąjungos didvyris (1964 ir 1967 m.).

Biografija

1945 m. baigė Maskvos karinių oro pajėgų specialąją mokyklą, 1949 m. – Bataisko karinės aviacijos mokyklą. Buvo naikintuvo lakūnas Šiaurės Kaukaze ir Pakarpetėje. 1959 m. su pagyrimu baigė N.Žukovskio vardo karinę oro inžinierių akademiją, dirbo inžinieriumi-bandytoju aviacijos kariniame dalinyje.
1960 m. priimtas į būsimų kosmonautų būrį, buvo grupės vadovu-instruktoriumi, kosmonauto P.Popovičiaus dubleriu, rengiantis kosminio laivo „Vostok-4“ skrydžiui.

Pirmasis skrydis

1964 m. spalio 12-13 d. kartu su K.Feoktistovu ir B.Jegorovu kosminiu laivu „Voschod“ per 24 val. 17 min. ir 3 sekundes 16 kartų apskrido aplink Žemę. Tai buvo pirmasis istorijoje grupinis skrydis į kosmosą, pirmąkart ekipaže buvo ne tik lakūnas, bet ir gydytojas bei inžinierius. Pirmą kartą ekipažas skrido be skafandrų. Kosminio laivo kapsulė nusileido Kazachstano stepėse, 312 km nuo Kustanajaus miesto.

Antrasis skrydis

1967 m. balandžio 23-24 d. V.Komarovas į kosmosą skrido nauju kosminiu laivu „Sojuz-1“, pirmąja erdvėlaivio  „Sojuz“ modifikacija. Jo dubleriu buvo numatytas Jurijus Gagarinas. Iškart pakilus į orbitą prasidėjo technikos sutrikimai: neišsiskleidė viena iš dviejų saulės baterijų, kosminis laivas pradėjo jausti elektros energijos stygių. Skrydis buvo sutrumpintas. Leidžiantis neišsiskleidė parašiutas, kapsulė dideliu greičiu (virš 50 m/sek) įsirėžė į žemę ir užsidegė. Kosmonautas žuvo.
Tai buvo pirmoji pilotuojamosios kosmonautikos katastrofa. Urna su V. Komarovo palaikais įmūryta į Kremliaus sieną Maskvoje.

Atminimo įamžinimas

V. Komarovui, kaip dukart Tarybų Sąjungos didvyriui, jo gimtinėje Maskvoje pastatytas bronzinis biustas, Nižnij Novgorode- paminklas.
Jo vardu pavadintas keletas gyvenviečių ir mokyklų, Mėnulio krateris, asteroidas „1836 Komarov“, mokslinis-tiriamasis laivas, Eisko aukštoji jūrų aviacijos mokykla, gatvės Astrachanėje, Voroneže, Rostove prie Dono, Kurske, Ufoje, Zaporožėje, Kalugoje, Kijeve, Lvove, Odesoje, Kerčėje.
JAV astronautai, išsilaipinę Mėnulyje, paliko ten atminimo medalius, kuriuose buvo pavaizduoti žuvę kosmoso užkariavime žmonės – V. Komarovas, Jurijus Gagarinas, Virdžilas Grisomas, Evardas Vaitas ir Rodžeris Čafis.
Vilniaus pilių direkcija

Vilniaus pilių direkcija – valstybės įmonė, atsakinga už Vilniaus pilių komplekso atstatymą ir statybą, techninę priežiūrą, esamų ir atstatytų objektų (pastatų, statinių, inžinerinių tinklų, komunikacijų) ir teritorijos tvarkymą, darbų tęstinumą.

Istorija

Įmonė įsteigta 1994 m. Iš pradžių įmonės steigėjo funkcijas vykdė Lietuvos Respublikos statybos ir urbanistikos ministerija, o nuo 1998 m. ją reorganizavus į Lietuvos Respublikos aplinkos ministeriją direkcija perėjo Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos atsakomybėn. 2016 m. įmonė likviduota, o jos turtas perduotas Nacionaliniam muziejui Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmai.

Misija, vizija

Įmonės misija – geriausiu būdu atliekant statytojo funkcijas, valdyti kultūros objektų remonto ir statybos darbus, mažiausiomis sąnaudomis vykdyti statybų techninę priežiūrą.
Vizija – rentabili įmonė, veikianti ne masinių, bet netradicinių (dažnai kultūros ir paveldo objektų) statybų srityje, galinti organizuoti ir prižiūrėti naujų kultūros (ir ne tik kultūros) objektų šiuolaikinę statybą, paveldo objektų atstatymą, restauravimą bei statybą, vykdyti statybos techninę priežiūrą, projektavimo, pastatų eksploatacinės priežiūros darbus.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų atkūrimas

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų atkūrimas – svarbiausias direkcijos vykdomas projektas. 2000 m. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų atkūrimo įstatymą, tų pačių metų rugsėjo 8 d. direkcija pasirašė rangos sutartį su Tikrąja ūkine bendrija (TŪB) „Vilniaus papėdė“. Statybų pradžia laikoma 2002 m. gegužės 11 d. 2004 m. kovo 17 d. pirmąją plytą padėjo prezidentas Algirdas Brazauskas.
Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmai buvo įtraukti į prioritetinius Lietuvos tūkstantmečio minėjimo ir programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ projektus. Lietuvai minint savo tūkstantmečio jubiliejų, 2009 m. liepos 6 d. įvyko atkurtų, tačiau iki galo nespėtų įrengti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų simbolinio atidarymo ceremonija.
2010 m. Valstybės kontrolės ataskaitoje pateiktose išvadose buvo nurodyta, kad Vilniaus pilių direkcija, 2000 m. rugsėjo 8 d. sudarydama Vilniaus pilių jungtinio komplekso rangos sutartį, pažeidė tuo metu galiojusio Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymo nuostatas. Buvo nuspręsta nutraukti 2000 m. rangos sutartį, minimaliai, iki eksploatacinio lygio, užbaigus dalį pastato (pavadinto A dalimi) ir perdavus jį Valdovų rūmų muziejui.
2013 m. liepos 6 d. įvyko rūmų A korpuso atidarymas.
Iš valstybės biudžeto Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės valdovų rūmų atkūrimui per 2000–2010 metus skirta 232 mln. litų.
Skalviai

Skalvių teritorija

Skalvių teritorijai Lietuvoje galima priskirti Klaipėdos kraštą (išskyrus teritoriją į šiaurę nuo Klaipėdos pietinių apylinkių ir Kuršių Nerija). Endriejavo, Veiviržėnų, Judrėnų, Švėkšnos, Vainuto apylinkės taip pat buvo gyvenamos skalvių. Taip pat Rytprūsių teritorijoje maždaug visą Nemuno žemupio dalį 20–30 kilometrų į pietus, įskaitant Tilžę, Ragainę, Lazdynus, Gastas.

Skalvių likimas

Paskutinės žinios apie skalvius iš 1542–1563 metų. Dalį jų asimiliavo žemaičių gentis, todėl skalviai patekę LDK valdžion, ir įsiliejo į didesnį žemaičių etnosą, o kita skalvių dalis patekusi užkariautojų Kryžiuočių ordino valdžion – suvokietėjo ar tapo lietuvininkų etninės grupės dalimi. Moderniu laikotarpiu skalvių genties gyventa teritorija dalinama tarp Mažosios Lietuvos ir Žemaitijos etnografinių regionų.
Stasys Krasauskas

Stasys Krasauskas (1929 m. birželio 1 d. Kaune – 1977 m. vasario 10 d. Maskvoje) – Lietuvos dailininkas, grafikas.
1958 m. baigė Lietuvos valstybinį dailės institutą (grafiką), 1961-1977 m. jame dėstė (nuo 1969 m. docentas).
Nuo 1959 m. dalyvavo dailės parodose. Už E. Mieželaičio knygos „Žmogus” ir J. Marcinkevičiaus poemos „Kraujas ir pelenai” iliustracijas 1965 m. gavo LTSR Respublikinę premiją. Knyga „Žmogus” buvo apdovanota Tarptautinėje knygų parodoje Leipcige (Vokietija) bronzos medaliu. Surengė  apie 30 individualių parodų: Vilniuje (1964, 1970, 1979 ir 1984), Maskvoje (1962 ir 1973), Taline (1964), Rygoje (1972), Berlyne (1974), Bombėjuje (1976), Čikagoje (1979) ir kt.
S. Krasauskas sukūrė daug iliustracijų knygoms. Dailininko kūriniai pasižymi metaforiškumu, simbolika, asociatyviais įvaizdžiais, linijų ritmingumu.
Jaunystėje buvo žinomas plaukikas ir vandensvydininkas, Lietuvos vandensvydžio rinktinės kapitonas, Respublikos čempionas.
Vaivada (Lenkija)

Vaivada (lenk. wojewoda) - Lenkijos respublikos administracinio vieneto vaivadijos vadovas.
Surinaminė amazonė

Išvaizda

Kūnas iki 37 ilgio. Plunksnų spalva žalia, viršutinėje liemens dalyje su su tamsiu atspalviu. Kakta geltonos spalvos. Mentė raudona. Nugaros ir kaklo plunksnos su tamsiu apvadu. Uodegos plunksnos žalios, prie pamato jos raudonos. Snapas juodai pilkas. Antsnapio pamate yra raudona dėmė. Aplink akis yra pilka sritis, akių rainelė oranžiška. Natūraliai gamtoje aptinkama įvairių atspalvių.

Paplitimas

Paplitusi šiaurės Brazilijoje ir Gvianoje.
Alpinis klimatas

Alpinis klimatas yra klimatas, būdingas regionams, esantiems už medžių augimo ribos (t. y. kalnuose ir artėjant prie ašigalių). Didėjant vietovės aukščiui, klimatas darosi šaltesnis: kildamas oras plečiasi ir vėsta. Temperatūros mažėjimo atžvilgiu, pakilimas 100 m yra apytiksliai tapatus priartėjimui 80 km (0,75° platumos) link ašigalio, tačiau priklauso ir nuo vietinių veiksnių, pavyzdžiui, artumo prie vandenynų.
Dono arkliai

Dono arkliai – jojamųjų arklių veislė. Išvesta XVIII amžiuje Dono baseino stepėse iš P. Rusijos stepių arklių, sukryžmintų su Turkmėnijos, Persijos, Karabacho, vėliau su grynakraujų jojamųjų veislių arkliais.
Dono eržilo aukštis ties gogu 163 cm, įstrižasis liemens ilgis 165, krūtinės apjuostis 192, plaštakos 21 cm (kumelių atitinkamai 161-164, 195, 20 cm), masė 550-600 kg. Šios veislės arklių galva nedidelė, kaklas vidutinio ilgio, nugara ir juosmuo tiesūs, strėnos apvalios, krūtinė gili ir plati, kojos storos be šepetėlių (kartais užpakalines kojas stato kardiškai), mentė trumpa ir stati, riešo sanariai silpni.
Dažniausiai sarti ir bėri su auksiniu atspalviu. Ištisus metus ganosi stepių ganyklose (papildomai šeriami tik blogo oro sąlygomis). Užsigrūdinę, ištvermingi, atsparūs ligoms. Naudojami ne tik jojimui, bet ir ž. ū. darbams.
Veislė paplitusi Š. Kaukaze, Kazachijoje, Kirgizijoje, Ukrainoje ir Moldavijoje.
Malavičė Dolnė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Tukumas

Istorija

Tukumas paminėtas XIII amžiuje. Nuo 1253 m. miestą valdė Livonijos ordinas. Po Livonijos ordino žlugimo, vietoj jo įkurta nauja šalis – Kuršo hercogystė. Kaip ir kitoms gyvenvietėms, Tukumui teko patirti didelius feodalų karus. Valdant hercogui Jakobui (1642–1682 m.) Tukumas atsigavo ekonomiškai. Tuo metu buvo nutiestas naujas prekybos kelias nuo Tukumo į Jelgavą, Kuršo hercogystės sostinę. Kelias tiestas nuo dabartinės Jelgavos gatvės, o kitas tiestas nuo dabartinės Raudas gatvės. 1795 m. suteiktos miesto teisės. 1930 m. Tukume gyveno 8000 gyventojų.
Tarptautinė fechtavimo federacija

Tarptautinė fechtavimo federacija arba FIE (pranc. Fédération Internationale d'Escrime) – pagrindinė pasaulio fechtavimo sportą prižiūrinti organizacija, kuri rengia pasaulio čempionatus ir atstovauja fechtavimo interesus olimpinėse žaidynėse. Sąjungos būstinė yra įsikūrusi Lozanoje, Šveicarijoje.

Istorija

1913 m. lapkričio 29 d. įkurta tarptautinė fechtavimo federacija.
2012 m. FIE priklausė 145 nacionalinės federacijos.
Žmogaus atavizmai ir rudimentai

Atavizmas - tai išnykusių rūšies požymių, būdingų tolimiems protėviams, atsiradimas kai kuriuose individuose.
Rudimentas - tai organas, neturintis ar neatliekantis pastebimos funkcijos.

Istorija

1893 m. Robert Wiedesheim išleido knygą apie žmogaus anatomiją, kurioje paskelbė 86 žmogaus organų, kurių funkcijos buvo nežinomos, sąrašą. Teoriškai jie galėjo būti laikomi rudimentiniais, tai yra praradusiais savo funkciją evoliucijos metu. Į šį sąrašą buvo klaidingai įtraukti ir svarbūs organai, pavyzdžiui, kankorėžinė liauka, užkrūčio liauka, hipofizė. Šiais laikais rudimentinių organų sąrašas yra žymiai mažesnis ir labai diskutuotinas.
Atavizmo mechanizmą pradėta suvokti tik XX amžiaus pabaigoje, nors atavizmų buvimas žinomas jau keletą šimtmečių, o kai kurie mokslininkai jį pasitelkdavo politinėms ir sociologinėms problemoms spręsti. XIX amžiaus 9-ajame dešimtmetyje italų gydytojas Cesare Lombroso atavizmu aiškino kriminalinius nusikaltimus. Jo nuomone, tokių žmonių poelgius lemia daug primityvesni elgsenos modeliai nei „normalių“ žmonių. Jie gali įvykdyti žmogžudystę arba kitokią piktadarybę, „nes tai natūralu gyvūnų gyvenime“. Casare Lombroso taip pat kruopščiai studijavo nusikaltėlių išvaizdą bandydamas išsiaiškinti, ar galima įžvelgti žmoguje buvusį ar būsimą nusikaltėlį. Tokie požymiai kaip nuožulni kakta, ilgos rankos ir atsikišęs apatinis žandikaulis dažnai buvo pasitelkiami kaip polinkio nusikalsti įrodymai. Panašių argumentų pasigirdo kalbant apie rasinę higieną. Jais buvo paremtas prievartinis sterilizavimas žmonių, kurių įnašas į genofondą buvo laikomas netinkamu.

Atavizmai

Kaip atavizmas pasitaiko XIII šonkaulis kakle arba juosmenyje. Taip pat pasitaiko tokių atavizmų kaip ypatingai didelis plaukuotumas, papildomi speneliai, uodega. Žmogui embriono stadijoje vystosi nedidelė uodega, tačiau paprastai po kurio laiko ji nustoja augusi ir ima nykti, o likę slanksteliai susilieja ir suformuoja stuburgalį. Tačiau jeigu genetinis šio proceso reguliavimas sutrinka, gimsta vaikų su daugiau ar mažiau išsivysčiusiomis uodegomis. Kartais uodegą sudaro tik oda ir riebalų audinys, o kartais ji turi slankstelius ir raumenis, todėl ją galima judinti.