google/wiki40b huggingface dataset:
Vilniaus miesto gynybinė siena

Gynybinės sienos statyba

XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje Lietuvai ir sostinei vis didesnę grėsmę ėmė kelti Krymo chanatas ir nauju rytų slavų centru virstanti Maskvos Didžioji Kunigaikštystė. Su didžiuliais teritoriniais nuostoliais 1503 m. pasibaigė antrasis LDK-Maskvos karas ir Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras, tenkindamas Vilniaus gyventojų prašymą, privilegijoje, išleistoje Gardine 1503 m. rugsėjo 6 d., liepė išmūryti miesto gynybinę sieną. Sienos statybas savo lėšomis rėmė Vilniaus vyskupas Albertas I Taboras, jis ir pašventino sienos statybų pradžią.
Iki to laiko Vilnius nebuvo aptverta mūrine siena, o sostinė gynyba koncentravosi aukštutinėje ir žemutinėje Vilniaus pilyse. Statyti miesto sieną 1503 m. nusprendė patys miesto gyventojai, kuriuos įbaugino totorių įsiveržimai, kurie tais metais pasiekė krašto gilumą net už Vilniaus. Totoriams atremti Aleksandras net buvo pašaukęs į kariuomenę Vilniaus miestelėnus. Miestiečių prašomas jis leido miestelėnų lėšomis aptverti sostinę siena, o joje įrengti tik penkerius vartus prie svarbiausių kelių: Vilniaus, kuris ėjo per Neries tiltą, pro Šnipiškių kaimą į Ukmergę, Trakų, Medininkų, Spaso, ėjusių į Užupio priemiestį bei Polocką, ir Pilies. Pilies vartai turėjo būti išmūryti ten, kur miesto siena jungiasi su didžiojo kunigaikščio dvaro siena, Pilies gatvės pradžioje, kuriuose dieną ir naktį turi budėti sargyba. Leidime bendrais bruožais nurodoma fortifikacijų linija ir vartų vietos. Greitesniam darbų vykdymui karalius vieneriems metams atleido miestiečius nuo kariuomenės prievolės. Paskubomis per metus pastatyta siena su vartais. Vėliau siena buvo perstatyta ir vartų atsirado daugiau.
Statyti sieną privalėjo visi miesto gyventojai, o tie, kurie negalėjo statyti mūro, turėjo pastatyti aštriakuolių sieną. Gynybinės sienos statyba buvo baigta 1522 metais. Siena turėjo dešimt vartų ir penkis bokštus.
Vienu iš sienos architektų statytojų įvardinamas Mykolas Enkingeris – iki 1506 m. dirbęs Vilniuje.

Sienos naudojimas karinių konfliktų metu

Pagrindiniai išbandymai sienai teko švedų tvano metu, kai daugelis sienos bokštų 1655–1661 m. karo prieš Maskvą metu buvo sugriauti, vėliau atstatinėjami.
Siena stipriai nukentėjo ir Šiaurės karo (1700–1721) metu.

Sienos restauravimas ir liekanos

1961 m. – restauruota sienos dalis ties Strazdelio ir Subačiaus g. (Subačiaus vartų zona) – architektai Bronislovas Krūminis ir Sigitas Benjaminas Lasavickas
1966 m. – pradėti archeologiniai ir architektūriniai bastėjos tyrimai bei atstatymo darbai: atstatytas ir uždengtas stogu bokštas, restauruotas patrankų patalpos vidus ir juos jungiantis tunelis.
1974 m. – vedant lietaus kanalizaciją, Subačiaus vartų bokšto pamatų fragmentai buvo iš dalies atidengti, ištirti ir užfiksuoti. Subačiaus vartų bokšto pamatų yra išlikę apie pusę.
1975 m. tiesiant šiluminę trasą dalis išlikusių Totorių vartų bokšto pamatų buvo atkasti, ištirti ir užfiksuoti. Yra išlikę apie trečdalis pamatų.
1987 m. bastėjoje atidarytas muziejus, kuriame eksponuojami XV a. – XIX a. ginklai ir ginkluotė: akmeniniai patrankų sviediniai, senosios patrankos ir raitelių apsauginiai šarvai.
Nidos evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Senojoje Nidoje (apie 2 km į pietus nuo dabartinės) 1569 m. buvo bažnyčia. Iki 1675 m. ją užpustė su visa gyvenviete. 1812 m. Gotlybas Dovydas Kuvertas pirko apleistą Kuncų bažnyčios pastatą. Iš jo plytų, sijų pastatyti užeigos namai ir gyvenamasis namas valdininkams, kuriame įrengta nedidelė salė pamaldoms laikyti. Ji pašventinama 1835 m. lapkričio 8 d., nuolatinis dvasininkas Gustavas Sylla paskirtas 1847 m.
1854 m. įsteigta Nidos parapija. Parapijai priskiriamos naujai įsikūrusios Pervalkos ir Preilos gyvenvietės. 1855 m. Gustavui Syllai mirus, iki 1861 m. Nidoje dvasininko nebuvo. 1861–1863 m. Nidos parapijoje dirbo J. Pipiras, 1863–1868 m. Albertas Hoffheinzas, 1868–1873 m. Ernstas Pohlis, 1873–1876 m. Augustas Jusas.
Senajam bažnyčios pastatui sunykus, liuteronų pastorius Gustav Echternach (Nidoje dirbo 1876–1894 m.) ėmėsi naujos bažnyčios statybos. Darbai pradėti 1886 m., sukaupus 38 000 markių, jie baigti ir bažnyčia pašventinta 1888 m. spalio 10 d. Po vietos gyventojų repatriacijos į Vokietiją joje retkarčiais buvo laikomos katalikų pamaldos.
Po Pirmojo pasaulinio karo čia kunigavo Johannes Magnus (1918–1923 m.), Paulius Schenckė (1923–1925 m.), Jurgis Henkys (1927–1929 m.), Ewaldas Edelhoffas (1929–1930 m.), Johannes Kypkė (1930–1935 m.), Ernstas Ribaitis (1936–1937 m.), Jonas Butkeraitis (Buttgereit; 1937–1940 m.), Walteris Palletinas (1941–1943 m.), Waldemaras Kütheris (1943–1944 m.).
Po Antrojo pasaulinio karo Nidos bažnyčios dokumentai buvo sunaikinti, sugriautas rytinis bokštelis, sunaikintas antrasis altoriaus paveikslas, demontuoti altoriaus stalas, bažnyčios suolai, langai, sakykla, vargonai. 1962 m. uždaryta.
1966–1988 m. veikė Neringos istorijos muziejus. Nuo 1988 m. pabaigos iki 2000 m. gegužės mėn. Nidos katalikų buvo nuomojama iš evangelikų liuteronų. 1984 m. Vilniaus vargonų dirbtuvės (vad. Rimantas Gučas) bažnyčioje pastatė naujus 24 registrų vargonus. 1992 m. rugsėjo 20 d. iškilmingai atšventintas naujas, restauruotas interjeras, altorius ir sakykla.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinio stiliaus, raudonų plytų.

Kultūrinės vertybės

Bažnyčioje yra langų vitražai, altoriaus paveikslas E. Molenhauerio „Kristus teikia ranką apaštalui Petrui, bijančiam nuskęsti“. Bažnyčioje įtaisyti Karaliaučiaus firmos „Gebauer“ vargonai bei kaizerio žmonos Augustės Viktorijos dovana – šviestuvai (šiuo metu bažnyčioje jų kopijos).
Greta bažnyčios yra žvejų kapinaitės (Nidos etnografinės kapinės), kuriose pastatyti krikštai. Čia palaidotas bažnyčios statytojas G. Echternachas.
Anatolijus Gurevičius

Anatolijus Markovičius Gurevičius (rus. Гуре́вич Анато́лий Ма́ркович; 1913 m. Charkove – 2009 m. sausio 2 d. Sankt Peterburg) – sovietų žvalgas, GRU karininkas, Raudonosios kapelos (Raudonosios kuopos, rus. Красная капелла) steigėjas, vienas vadovų.

Biografija

Anatolijus Gurevičius mokėsi Leningrade, mėgo literatūrą bei vokiečių kalbą; aktyviai dalyvavo „Osoviachim“ (Осоавиахим) ratelio veikloje. Baigęs mokyklą, studijavo Geležinkelio transporto institute, vėliau Inturisto (Интурист) institute, specialybė – „darbas su užsieniečiais“.
Anatolijus Gurevičius dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare, buvo savanoris, dirbo vado G. M. Stern vertėju, paraleliai vykdė žvalgybą GRU pavedimu. Ispanijoje jo slapyvardis buvo Antonio Gonzales, Respublikos jūrų laivyno leitenantas. 6 mėnesius ruošėsi dirbti šifruotoju bei radistu, gavo Urugvajaus piliečio Vincento Sjerro, turtuolių sūnaus, pasą. Pagal sukurtą versiją, į Europą atvykęs kaip turistas, verslininkas, norintis užmegzti dalykinius ryšius. Koordinavo Raudonosios kapelos veiklą.
Laičių akmenys

Laičių akmenys – du stambūs rieduliai Elektrėnų savivaldybėje, saugomi geologiniai gamtos paveldo objektai, esantys Laičių kaime, Semeliškių seniūnijoje, apie 6,5 km į rytus nuo Semeliškių. Abu akmenys pažymėti informacinėmis rodyklėmis, guli prie kelio  4736  Vievininkai–Rusakalnis–Daugirdiškės II , vienas nuo kito per 100 m atstumu. Pirmasis Laičių akmuo yra priešais sodybą, įkalnėje, antrasis – toje pačioje pakelėje, tik žemiau.
Akmenys yra saugomi, remiantis Elektrėnų savivaldybės tarybos 2008 m. rugsėjo 24 d. sprendimu Nr. TS-184.
Tarptautinė tuberkuliozės diena

Tarptautinė tuberkuliozės diena minima kovo 24 d. Pasaulio sveikatos apsaugos organizacijos sprendimu. Ši diena skirta plačiau informuoti žmones apie pavojingą ligą.
Tuberkuliozės (kitaip džiovos) sukėlėją prieš daugiau nei šimtą metų atrado vokiečių gydytojas Robertas Kochas. Už tai jam suteikta Nobelio premija. Nepaisant to, iki šiol nepavyksta nugalėti šios ligos. Viena iš pagrindinių priežasčių – žmonių neišmanymas. Daugelis net nežino, kad tuberkuliozė pavojinga ne tik sergančiajam, bet ir aplinkiniams. Būna, kad sergantysis tuberkulioze slepia ligą nuo artimųjų. Jei žmogus susirgo atvirąja tuberkuliozės forma, ligos pradžioje jis labai pavojingas aplinkiniams.
Tuberkuliozė vis dažniau plinta šeimose. Šeimos nariai užsikrečia vieni nuo kitų. Tuberkulioze du kartus dažniau serga vyrai nei moterys, taip pat kaimo gyventojai. Labai retai serga vaikai iki 16 metų amžiaus, nes jie paskiepijami tuberkuliozės vakcina (BCG) gimdymo skyriuose.
Tuberkuliozė žaloja įvairius organus, bet dažniausiai – plaučius. Gydymas trunka 6-8 mėnesius. Vieno ligonio išgydymas valstybei kainuoja kelis tūkstančius litų (vidutiniškai 6-7 tūkstančiai litų). Pasaulio sveikatos organizacijos duomenimis, chaotiškai arba su pertraukomis gydoma tuberkuliozė tampa lėtinė ir sunkiai pagydoma liga, vidutiniškai 55 proc. ligonių toliau platina ligos sukėlėjus. Tačiau, pradėjęs gydytis, žmogus jau po kelių savaičių yra mažai pavojingas aplinkiniams.
Žmogaus organizmo atsparumą tuberkuliozės bakterijai silpnina netinkama mityba, pervargimas, neigiamos emocijos, pergyvenimai, lėtinės plaučių, skrandžio ligos, cukrinis diabetas, nesaikingas alkoholio vartojimas, rūkymas, taip pat prasta asmens ir aplinkos higiena.
Tamaulipasas

Geografija

Valstija ribojasi: pietuose – su Verakrusu ir San Luis Potosi, vakaruose – su Nuevo Leonu, šiaurėje – su JAV (Teksasu). Iš rytų skalauja Meksikos įlanka.
Tamaulipaso pietvakarius kerta Rytų Siera Madrės kalnai. Aukščiausia vieta – El Pedregoso kalnas (3280 m). Šiaurėje ir pakrantėje plyti lygumos. Kranto linija raižyta, daug įlankų, lagūnų (didžiausia – Madrės), pakrantės pelkių ir maršų. Palei krantą driekiasi nerijos ir salelės. Klimatas pietuose drėgnas, aukštumose ir kalnuose – sausringas, centre ir šiaurės – pusiau karštas su gan retu lietumi. Matamore (šiaurėje) vidutinė sausio temperatūra 15 °C, liepos 28,5 °C, Tampike (pietuose) – sausio 18 °C, liepos 28,5 °C, vidutinis kritulių kiekis per metus 891 mm. Šiauriniu valstijos pakraščiu teka Bravo del Nortė, kitos svarbesnės upės – Končosas, Purifikasjonas, Guajlechas. Yra įrengta 16 tvenkinių (didžiausi – Falkono ir Visente Gerero).
Kazys Obolėnas

Biografija

Nuo 1920 m. bendradarbiavo spaudoje. 1924–1930 m. žurnalo „Trimitas“ redaktorius, 1930–1934 m. „Mūsų rytojus“ redakcijos sekretorius. 1934–1935 m. Kauno miesto savivaldybės pareigūnas spaudos reikalams. 1935–1938 m. leidinio „Mūsų kraštas“ redaktorius, 1938–1939 m. spaudos korespondentas užsienyje. Nuo 1940 m. sausio 28 d. iki sovietinės okupacijos – žurnalo „Savaitė“ redaktorius-leidėjas. 1942–1944 m. toliau redagavo ir leido žurnalą „Savaitė“. 
1944–1948 m. Vokietijoje bendradarbiavo leidiniuose „Mūsų kelias“, „Tėviškės garsas“. 1946 m. suredagavo Vysbadene ėjusio laikraščio „Tremtinių žinios“ pirmąjį numerį. 1949–1951 m. Londone ėjusio leidinio „Britanijos lietuvis“ redaktorius. 1954 m. VLIK’o informacinės tarnybos pareigūnas. 1955–1957 m. „Amerikos balso“ lietuviškos programos bendradarbis.
1925 m. su Matu Šalčiumi prie žurnalo „Trimitas“ suorganizavo pirmuosius Lietuvoje korespondencinius reporterių kursus. 1949 m. vadovavo lietuvių žurnalistų delegacijai Londone įvykusiame tarptautiniame iš komunistų pavergtų kraštų kilusių žurnalistų kongrese. 1955–1964 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas.
Kazimieras Martinkus

Biografija

Užaugo Vaineikiuose, dirbo tėvų ūkyje. 1944 m. rudenį slapstėsi nuo mobilizacijos į okupacinę sovietų kariuomenę, tapo partizanu, Lietuvos laisvės armijos nariu. Vienas iš LLA Žemaičių legiono Kardo rinktinės kūrėjų, apie 1949 m. paskirtas rinktinės štabo viršininku.
Žuvo 1950 m. birželio 3 d. kartu su rinktinės vadu Juozu Paulausku-Daliumi, partizanais Justinu Rimkumi-Ąžuolu, Leonora Viluckyte-Širšyne ir Vytautu Zalecku-Vaivoru patekęs į Nausėdų kaimo Ganyklėlių miške MGB vidaus kariuomenės kareivių ir Darbėnų vls. stribų apsuptį. Palaikai išvežti į MGB Darbėnų valsčiaus poskyrį. Užkasimo vieta nežinoma.
Vardas įamžintas paminkluose žuvusiems Kardo rinktinės partizanams atminti Kretingos senosiose kapinėse (1992 m). ir Nausėdų kaimo miške (1995 m.).
Kačerginės herbas

Aprašas

Herbo mėlyname lauke keturiomis juostelėmis (4:3:4:3) išdėstyta keturiolika auksinių pušies kankorėžių.

Istorija

1999 m. rugpjūčio 12 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 556. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Marek Mikuśkiewicz

Marek Mikuśkiewicz – Lenkijos verslininkas, milijardierius, pagrindinis Korporacja Polma akcininkas.
Verslo pradžia siejama su prekybos tinklu Wal-Mart.
Lenkijos savaitraščio Wprost 2006 metų duomenimis, Marek Mikuśkiewicz turtas įvertintas 2,2 mlrd. zlotų, Turtingiausių lenkų sąraše užėmė 7 vietą.
Šaciluvka

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Nemajūnų pagrindinė mokykla

Istorija

Nemajūnų mokyklos vardas rašytiniuose šaltiniuose aptinkamas 1802 m., kai buvo atidaryta pirmoji priebažnytinė mokykla. Išlikę tik epizodinės žinios.
1903 m. Jiezno valsčiaus Nemajūnų kaime atidaryta 4 skyrių mokykla. Joje buvo dėstoma rusų kalba, dirbo mokytojas Lachanov. I pasaulinio karo metu mokykla buvo sudeginta ir 1914-1915 m. visai uždaryta. 1916 m. mokykla vėl pradėjo veikti, joje dirbo mokytojas Stasys Laukaitis. 1941/1942 m. pradeda veikti V skyrius, o 1942/1943 m.–VI skyrius. 1952 m. mokykla tampa septynmete, 1962 m. aštuonmete mokykla. 1960 m. rugsėjo 1 dieną atvėrė duris nauja dviejų aukštų medinė mokykla. Iki tol mokyklos klasės veikė trijuoe pastatuose.
Nuo 2007 m. balandžio 30 d. Birštono savivaldybės tarybos sprendimu Nemajūnų pagrindinė mokykla tapo Birštono gimnazijos filialu.
Buvusios mokyklos patalpose įkurdintas Nemajūnų dienos centras.
Bosnijos ir Hercegovinos transportas

Šis straipsnis skirtas Bosnijos ir Hercegovinos transportui aprašyti.

Keliai

Bosnija ir Hercegovina turi 21 846 km kelių., iš kurių 11 425 km grįsti (2006)

Geležinkeliai

Iš viso: 608 km (visi 1 435 mm (standartinės) vežės) (2006)

Oro uostai

Bosnija ir Hercegovina turi 25 oro uostus, iš kurių 7 yra asfaltuoti. (2008 m. duomenys)
Mindaugo sostas

Kernavės kultūrinis rezervatas

Kernavės archeologinė vietovė – valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas, įkurtas 1989 m., nuo 2004 m. liepos mėn. yra UNESCO Pasaulio paveldo sąraše. Archeologinių paminklų kompleksą sudaro daugiau nei 50 archeologijos, istorijos ir kultūros paminklų: piliakalnis – Aukuro kalnas, du priešpiliai – Mindaugo sostas ir Lizdeikos kalnas, papilys – Įgulos kalnas, (piliakalniams vardai sugalvoti XIX a.), apie 0,4 km į pietryčius nuo jų esantis Kriveikiškio piliakalnis, taip pat Kernavės kapinynas, Kernavės pilkapynas ir Kernavės gyvenvietės.

Piliakalnis

Priešpilis (Mindaugo Sostas) įrengtas aukštumos kyšulyje į šiaurę nuo piliakalnio, už 11 m gylio, 50 m pločio natūralaus griovio. Jo aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 57x24,5 m dydžio. Jos šiauriniame gale supiltas 5 m aukščio, 16 m pločio pylimas, kurio išorinis 15 m aukščio šlaitas leidžiasi į 10 m gylio, 45 m pločio natūralų šaltiniuotą griovį. Šlaitai statūs, 20-22 m aukščio.
Priešpilio rytinė dalis nuslinkusi, erozijos stabilizuotos 1985–2004 m. Mindaugo sosto rytinis šlaitas atkurtas po 1979 m. kovo 8 d. griūties.

Aplinkiniai piliakalniai

Janionių piliakalnis 13 km
Paparčių piliakalnis 7 kmŠeimyniškėlių piliakalnis 74 km
Bartkūnų piliakalnis 27 km
Dainių piliakalnis 17 kmŠeimyniškių piliakalnis 97 km
Laužiškio piliakalnis 26 km
Sadūniškių piliakalnis 14 kmŽaslių piliakalnis 16 km
Mančiūnų piliakalnis 16 kmBernotų piliakalnis 29 km
Veršiobalio piliakalnis 10 kmLatvių piliakalnis 3 km
Kalninių Mijaugonių piliakalnis 18 kmPaalkių piliakalnis 3,5 km
Bražuolės piliakalnis 21 km
Trakų salos pilis 25 kmKriveikiškio piliakalnis 0,4 km
Bielazariškių piliakalnis 7 km
Gedimino pilis 35 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Dažasvydis

Dažasvydis (angl. paintball) – militaristinio stiliaus sportas ir pramoga.
Dažasvydis atsirado JAV prieš beveik 20 metų. Šiuo metu labiausiai išvystytas Prancūzijoje, Anglijoje, Amerikoje, Australijoje, Vokietijoje ir Skandinavijoje.
Dažasvydį gali žaisti ir vyrai, ir moterys, ir netgi vaikai. Jis yra skirstomas į pramoginį ir sportinį. Pramoginis žaidžiamas miškingoje vietovėje arba apleistuose pramoniniuose pastatuose. Paprastai dažasvydžio metu susirenka nuo 10 iki 50 žmonių. Žaidėjai pasidalija į kelias komandas ir šaudo vieni į kitus dažasvydžio kamuoliukais. Kamuoliukai, pataikę į priešininkus, skyla ir palieka dažų dėmę. Toks žaidėjas laikomas nukautu ir išeina iš žaidimo. Tuomet skelbiamas sekantis žaidimas. Vienas žaidimas trunka apie 10 minučių, žaidimo sesiją sudaro 5–10 tokių žaidimų. Įspūdžiui sustiprinti naudojama karinė apranga, dūminės šaškės, dažų granatos, sprogimai.
Sportinis dažasvydis žaidžiamas pagal griežtas taisykles, su teisėjų dalyvavimu ir specialioje aikštelėje su pripučiamomis figūromis. Jo metu komandos iš 3–7 žmonių kovoja dėl prizinių vietų.
Dažasvydis dažniausiai žaidžiamas dažasvydžio klubuose. Tai įmonės, kurios turi 10–50 vnt. dažasvydžio šautuvų, aprangų, specialių kaukių. Lietuvoje veikia apie 50 dažasvydžio klubų. Labiausiai išvystytas Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose.
Dažasvydis suteikia galimybę ne tik sportuoti gryname ore, bet ir padeda atsiskleisti žmogaus galimybes apmąstyti taktiką bei strategiją, lavina sugebėjimą greitai priimti sprendimą, panaikina psichologinę įtampą ir pasąmonėje kaupiamą agresiją. Kai kurios firmos į šiuos žaidimus pasikviečia psichologus ir gautus rezultatus panaudoja perskirstydami savo padaliniuose esančias pareigybes.

Dažasvydžio kamuoliukai

Dažasvydžio kamuoliukus paprastai gamina farmacinės kompanijos. Kamuoliukai nuo smūgio dūžta ir palieka dažų dėmę. Dažus galima lengvai nuplauti, jie nekenksmingi aplinkai, lengvai ištirpsta gamtoje. Veidas apsaugomas specialia kauke. Dažasvydžio klubuose į pradinį paketą būna įtraukta nuo 100 iki 500 kamuoliukų. Vieno pramoginio dažasvydžio žaidimo sesijos metu iššaudoma apie 300–500 kamuoliukų, sportinio – apie 1000–3000 kamuoliukų.

Ginklai

Pagrindinis ginklas dažasvydyje  yra vadinamas markeriu. Dažniausiai naudojama itin patikimus ir moderinius pusiau automatinius – Tippmann 98 Custom. Taip pat, lengvesnius, tinkančius sportui mechaninius Protoyz Speedster MG ir SpeedsterFieldForce. Pastarieji labai megstami merginų!
Lenino mauzoliejus

Lenino mauzoliejus – Vladimiro Lenino paminklas-kapavietė Raudonojoje aikštėje prie Kremliaus sienos Maskvoje. Mauzoliejus yra laiptinės piramidės formos, kiek panašus į egiptietiškas piramides ir zikuratus.

Pastato istorija

Pirmasis mauzoliejus buvo medinis, kubo formos. Jis pastatytas V. Lenino laidotuvėms (1924 m. sausio 27 d.). Dabartinis mauzoliejus pastatytas 1929–1930 m. pagal Aleksejaus Ščiusevo projektą. Tai 24 m ilgio, 12 m aukščio lakoniškų formų gelžbetoninio karkaso statinys mūrinėmis sienomis ir tamsiai raudono granito, marmuro, porfyro ir juodo labradorito apdaila. Pastato centre juodo labradorito monolite raudono kvarcito raidėmis išdėliotas užrašas „Ленин“ („Leninas“). Šalia mauzoliejaus įrengtos 10 000 svečių talpinančios tribūnos, už jo – kapavietės. Pastato viduje yra vestibiulis ir 100 m² ploto gedulinga salė, kurioje padėtas sarkofagas su V. Lenino kūnu. 1945 m. virš įėjimo pastatyta centrinė tribūna, 1973 m. įrengtas neperšaunamas sarkofagas.
Iki 1993 m. spalio mėn. įvykių Rusijoje prie įėjimo į mauzoliejų buvo garbės sargybos postas Nr.1, kuris keitėsi kas valandą, mušant Kremliaus kurantams. Vėliau šis postas įrengtas prie Nežinomojo kareivio kapo.

Lankymas

SSRS gyvavimo metu patekti į mauzoliejų laukdavo didžiulės lankytojų eilės. Šiuo metu jis veikia antradieniais, trečiadieniais, ketvirtadieniais ir šeštadieniais nuo 10 iki 13 val.
Portishead

Istorija

Grupę 1991 m. Bristolyje įkūrė Geoff Barrow, Beth Gibbons ir Adrian Utley. Įkvėpta žvalgybinių filmų, trijulė sukūrė trumpmetražį filmą To Kill a Dead Man, kurio garso takelis įtikino įrašų kompaniją Go! Beat Records priimti Portishead.

Dummy (1994)

Pirmasis grupės albumas Dummy buvo išleistas 1994 m. Nepaisant to, kad Portishead vengė bendravimo su žurnalistais, albumas buvo sėkmingas tiek Europoje, tiek JAV (pastarojoje parduota daugiau nei 150,000 albumo kopijų dar iki grupės turo į JAV).
2003 m. albumas užėmė 419 vietą Rolling Stone žurnalo sąraše – 500 geriausių visų laikų albumų.

Portishead (1997)

Pasibaigus pradinei sėkmei, Portishead pasitraukė iš dėmesio centro trejiems metams – iki 1997 m ., kai išleido antrąjį albumą pavadintą savo pačių vardu – Portishead. Albumo dainų skambesys skiriasi nuo Dummy. Jis apibūdinamas kaip „grūdėtas ir atšiaurus“. Išleisti trys singlai – „All Mine“, „Over“ ir „Only You“. Pirmasis pateko į UK Top 10.

Roseland NYC Live (1998)

1997 m. grupė atliko vienkartinį pasirodymą su Niujorko filharmonijos orkestro nariais, grojančiais styginiais instrumentais Niujorke, Roseland Ballroom. Albumas, kuriame įrašytas šis pasirodymas, išleistas 1998 m., kuriame pagrindinis dėmesys skirtas šioms naujoms orkestrinėms grupės dainų aranžuotėms. Taip pat išleista ilga pasirodymo versija vaizdajuostėje, o 2002 m. – ir DVD su svarbia papildoma medžiaga, įskaitant ir ankstesnius klipus.

Pertrauka (1999–2005)

1999 m. Portishead įrašė dainą „Motherless Child“ su Tom Jones pastarojo albumui Reload. Per kelis kitus metus grupės nariai susikoncentravo į solinę ir kitokio pobūdžio veiklą. 2005 m. vasario mėnesį Portishead, pirmą kartą per septynerius metus, pasirodė koncerte Bristolyje. Jis buvo skirtas paremti nukentėjusiuosius nuo cunamio. Maždaug tuo pačiu metu Barrow paskelbė, kad grupė įrašinėja trečiąjį albumą. 2006 m. rugpjūčio mėnesį ji patalpino du naujus kūrinius savo MySpace puslapyje. Panašiu metu, Portishead aranžavo Serge Gainsbourg dainą „Un Jour Comme un Autre (Requiem for Anna)“ padėkos albumui Monsieur Gainsbourg Revisited.

Third (2008)

2007 m. spalio 2 d. Portishead paskelbė, kad naujasis albumas Third yra miksuojamas ir beveik baigtas bei turėtų būti išleistas 2008 m. balandžio mėn. pradžioje. Vėliau albumo pasirodymas nukeltas į balandžio 28 d.
Centriniai Andai

Geografija

Regionas liečiasi su Šiauriniu regionu šiaurėje, Centro-pietiniu regionu pietuose.

Šio regiono geografinės – gamtinės sąlygos, mokslininkų teigimu, yra vienos netinkamiausių susiformuoti civilizacijoms. Tačiau būtent šioje teritorijoje buvo Senovės Peru civilizacijos pradžia. Siauras ir ilgas regionas užima vakarinę dabartinės Peru dalį ir yra vienas įvairiausių regionų visoje Andų teritorijoje. Kiekvienas upės slėnis ir kiekvienas kalnų baseinas šiame regione tampa atskiru subregionu, turinčiu savo istoriją. Išilgai regioną galima dalinti į dvi dalis. Tai – dykumingas pakrantės ruožas kosta ir kalnų regionas.
Dykuminga kosta, kur plyti Sečūros dykuma, ir vyrauja čialos klimatinė zona, yra beveik netinkama gyventi. Tačiau ją skersai skaido daugybė smulkių upių, tekančių iš Andų kalnų. Šios upės sudaro sąlygas savotiškoms oazėms, kurių regione yra apie trisdešimt. Senovėje šiose iriguotose oazėse susidarė prielaidos susiformuoti pirmosioms Peru kultūroms, kurios neretai apsiribodavo vienu mažu upės slėniu. Dažnai senovės Peru kultūros buvo vadinamos šių upių pavadinimais.
Svarbiausios kostos upės: Lečė (Lambajekės kultūra), Čankajus (Eteno kultūra), Cheketepekė (Kupisnikės k.), Čikama (Čikamos k.), Viru (Viru, Močės, Čimoro kultūros), Santa (Santos k.), Nepenja (Nepenjos k.), Kasma (Kasmos k.), Uaura, Supė, Pativilka, Fortaleza (Note Čiko k.), Uarmėjas, Čiljonas, Rimakas, Lurinas (Limos kultūra), Topara (Toparos k.), San Chuanas (Činčai), Piskas (Pisko k.), Parakaso kultūra, Ika (Ikos k.), Rio Grandė (Naskos kultūra) ir kt.
Kalnų (Andų) regionas yra gerokai derlingesnis, nei pakrantė čia vyrauja tinkamos žendirbystei kečua ir junga klimatinės zonos. Jį sudaro du lygiagretūs kalnagūbriai (Baltoji Kordiljera ir Juodoji Kordiljera). Tarp jų įsiterpę kalnų slėniai („baseinai“), kurie tapo senųjų kultūrų ir valstybių centrais. Svarbiausi tokių baseinų buvo 5: Kachamarka (sutampa su Maranjono aukštupiu), Callejón de Huaylas (drėkinamas Santos aukštupio), Mantaro slėnis, Urubambos (Šventasis) slėnis ir Apurimako slėnis. Iš Kusko slėnio kilo Inkų imperija.