google/wiki40b huggingface dataset:
Asinas

Ekonomika

Asinas pradėjo kurtis 1869 m.; miesto teisės nuo 1952 m. Upių uostas. Medžio apdirbimas, maisto (mėsos, pieno) pramonė. Iš Asino geležinkeliu išvežama Čiulymo upe atplukdyta miško medžiaga. Kraštotyros muziejus, įkurtas 1989 m.

Lietuviai

1941 m., 1947–1948 m. 1951 m., 1953 m. į Asino geležinkelio stotį buvo atvežta tremtinių iš Lietuvos. Dalis jų palikta Asine, kiti išvežti į Asino rajono miško kirtimo punktus ir Tomsko srities šiaurę. Tremtiniai dirbo Asino medienos perkrovimo ir medžio apdirbimo kombinate, pabėgių įmonėje, lentpjūvėje, plytinėje, statybose. Vėliau nemažai lietuvių atsikėlė iš aplinkinių miško kirtimo punktų. 1955–1958 m. dauguma jų grįžo į Lietuvą. Išliko Voskresenkos kapinės, kuriose buvo laidojami ir lietuviai; 1989–1990 m. kai kurių palaikai parvežti į Lietuvą.
Tytuvėnų regioninis parkas

Gamtos vertybės

Išsitęsusią ežerų grandinę supa šimtamečiai šilai. Tytuvėnai – garsus prieškario Lietuvos kurortas, kuriame ilsėdavosi žymūs Lietuvos žmonės. Užpelkiuose, viename seniausių ir didžiausių Lietuvoje gamtinių draustinių, iš šiaurės į pietus kėpso kelių kilometrų ilgio akmenų juosta, vietinių vadinama Rūža. Parkas apsuptas didelių pelkynų, todėl čia gausu įvairių paukščių rūšių, kuriems stebėti įrengti specialūs bokšteliai.
Parke nereti juodieji apolonai, spalvingi machaonai randami natūraliose pievose.

Kultūros paveldas

Tytuvėnų vienuolyno ansamblis yra vienas didingiausių šiaurės rytų Europos baroko paminklų. Yra Tytuvėnų koplyčia-mauzoliejus, Tytuvėnų urėdijos miškininkystės muziejinė ekspozicija.
Šiluva su garsiąja Antano Vivulskio projektuota Švč. Mergelės Marijos koplyčia ir raudonplyte bazilika su stebuklingu paveikslu yra viena iš penkių vietų Europoje, kur Marijos apsireiškimas oficialiai pripažįstamas katalikų bažnyčios. Parko teritorijoje yra archeologijos paminklų, dvarviečių, garsią lietuvių dailininkę S. Riomerienę menančių vietų.

Laisvalaikis ir pramogos

Parko ežeruose gausu žuvies. Visuose ežeruose galima išsinuomoti valtis, kai kuriuose ir vandens dviračius. Populiariausi paplūdimiai – Giliaus ir Bridvaišio ežerų pakrantėse. Apsistoti galima Gauštvinio ir kituose kempinguose, moteliuose, kaimo sodybose. Galima pasirinkti vieną iš kelių kultūrinių, gamtinių ar kompleksinių maršrutų. Keliaujant Giliaus pažintiniu gamtiniu taku, galima apsilankyti ir Miško muziejuje. Rugsėjo pirmąjį sekmadienį, kartu su tūkstančiais maldininkų galima keliauti iš Tytuvėnų į Šiluvą.
Parke parengti 3 dviračių maršrutai. Vienas iš jų – 12 km apžvalginis ratas po Večių geologinį draustinį – paženklintas rodyklėmis, poilsiui pastatyti miško baldai. Parko direkcija balandžio – spalio mėnesiais organizuoja valčių ir baidarių žygius Dubysos upe nuo Kražantės iki Ariogalos. Yra 5 stovyklavietės.
Šiluvoje rugsėjo 8 d.–15 dienomis vyksta visoje Lietuvoje garsūs Švenčiausiosios Mergelės Marijos gimimo atlaidai (Šilinė). Taip pat vyksta Kultūros ir sporto šventė „Tytuva“, Sniego, Pelkių, Bažnytinių chorų, Rudens šventės, Paukščių palydos.
Švedijos Jotvingių ekspedicija

Švedijos Jotvingių ekspedicija (šved. Svenska Jatvingiska Expeditionen; lenk. Szwedzka Ekspedycja Jaćwięska, SEJ) - daugiametė Švedijos mokslininkų tiriamoji išvyka į Lenkijos šiaurės rytus, buvusią jotvingių gyvenamąją teritoriją.

Istorija

Pati ekspedicija tęsėsi dvidešimt vienerius metus (1959-1980 m.), paruošiamuosius darbus dar prieš Antrąjį pasaulinį karą atliko žinomas Jotvos tyrinėtojas kalbininkas Knutas Olofas Falkas. Pasiūlymą kartu vykdyti mokslo tiriamuosius darbus profesoriui Falkui pateikė tuo metu Suvalkijoje jau dirbusios Lenkijos Jotvingių kompleksinės ekspedicijos vadovas Dr. Ježis Antonievičius.
Organizuoti išvyką į Lenkiją, tuomet buvusią už geležinės uždangos, buvo nelengva; to ėmėsi žinoma polonistė, profesoriaus Falko asistentė ir žmona Dagmar Falk. Kone kasmet į Lenkiją vykdavo žinomų Švedijos mokslininkų vadovaujami studentai - Lundo Slavistikos instituto auklėtiniai. Bendraujant su vietiniais gyventojais didelių kalbinių sunkumų nepasitaikydavo, prieš tai dalyvius Lunde intensyviai ruošė ir mokė žinomas Lenkijos lingvistas Ježis Nalepa. Iš viso ekspedicijoje dalyvavo 106 švedai, apie SEJ vykdomus tiriamuosius darbus plačiai rašė Švedijos ir Lenkijos spauda . Švedijos Jotvingių ekspedicija buvo labiau etnolingvistinės orientacijos, bet buvo tiriami ir etnografiniai objektai: fotografuojamas Suvalkų turgus  , stebimas ir fiksuojamas kiaulės skerdimas Juzefovo kaime  bei žiemos žvejyba ežere . Tamprūs ryšiai buvo palaikomi su archeologine Lenkijos Jotvingių kompleksine ekspedicija.
Daugiausiai vasarą surinkta informacija buvo fiksuojama nuotraukose, magnetofono juostuose ir popieriuje, o grįžus į Lundą - rūšiuojama ir analizuojama, katalogizuojama. Daugiausiai darbų paskelbė SEJ dalyviai: Knutas Olofas Falkas (apie Vytauto Didžiojo iš Vygrių ežero pusiasalio perkeltus jotvingius, baltiškus ežerų pavadinimus ir kt.) bei Ježis Nalepa (apie jotvingių pavadinimo kilmę, Kęstučio brastą ir kt.). Kai kurie mokslininkų tyrinėjimai nebuvo išspausdinti ir liko rankraščiuose bei mašinraščiuose . Studijos apie Suvalkijos vandenvardžius santrauka yra paskelbta ir lietuviškai .
Ekspedicijos veiklą rėmė Lundo Slavistikos institutas, o kai 1972 m. šis finansavimas nutrūko, buvo rasti privatūs rėmėjai ir moksliniai tyrimai tęsiami toliau. Pagal sutartis tarp Slavistikos instituto ir Baltstogės Mokslo draugijos bei tarp Slavų-Baltų Mokslo draugijos ir Lenkijos Mokslų Akademijos buvo įsteigtos keturios stipendijos lenkų studentams studijuoti Švedijoje. Mirus prof. Knutui Olofui Knutui ir galutinai pasibaigus finansavimui, ekspedicija nutrūko. Gausią archyvinę medžiagą Dagmar Falk perdavė Suvalkų Krašto muziejui.
Muzikos asociacijos metų apdovanojimai 2017

Nominacijos

Laimėtojai pažymėti paryškintu šriftu.
Svetlogorsko rajonas

Geografija

Ribojasi pietuose su Zelenogradsko rajonu, rytuose – su Pionerskio miesto apygarda. Rajono plotas 32,56 km², jis driekiasi 16 km ilgio ir 1,2–2,5,km pločio juosta pagal Baltijos jūrą. 2010 m. surašymo duomenimis buvo 15 894 gyventojai.

Istorija

Svetlogorsko municipalinis rajonas įsteigtas 2007 m. spalio 25 d. reorganizavus Svetlogorsko miesto apygardą.
Icikas Meskupas-Adomas

Biografija

1924 m. įstojo į LLKJS. 1925–1926 m. LLKJS Ukmergės parajonio komiteto narys, sekretorius. 1926 m. baigė Ukmergės žydų gimnaziją, studijavo Lietuvos universitete. 1927 m. LLKJS Kauno rajono komiteto sekretorius. 1927–1931 m. kalintas. Nuo 1929 m. LKP narys, nuo 1931 m. LLKJS CK narys.
1931–1933 m. gyveno Vokietijoje, leido komunistinę literatūrą ir organizavo nelegalų jos gabenimą į Lietuvą. 1933 m. gegužės mėn. Berlyne suimtas, kalintas Tilžėje. 1934 m. balandžio mėn. išsiųstas į Lietuvą. Nuo 1934 m. gegužės mėn. LLKJS CK sekretorius. 1935–1942 m. LKP CK narys. 1938–1940 m. rugpjūčio 15 d. LKP CK Politbiuro narys. 1938–1942 m. kovo 13 d. LKP(b) CK biuro narys. 1938–1939 m. kalėjo Dimitravo priverčiamojo darbo stovykloje. 1939 m. LKP CK pasiųstas į Maskvą.
1940 m. „Liaudies Seimo“ atstovas.  1940 m. rugpjūčio 15 d. – 1942 m. kovo 13 d. – LKP CK II sekretorius. Nuo 1941 m. SSRS AT deputatas. 1941 m. birželio mėn. – 1942 m. kovo 13 d. – LKP(b) CK biuro pogrindinės partizaninio judėjimo grupės vadovas. 1942 m. kovo mėn. iš SSRS su partizanų grupe atvyko į Lietuvą ir žuvo. 1954 m. palaidotas Antakalnio kapinėse. 
1934 m. redagavo laikraščius „Darbininkų ir valstiečių jaunimas“, 1934–1935 m. „Tiesa“. 1931–1933 m. ir 1936–1938 m. dirbo žurnalo „Partijos darbas“ redakcinėse kolegijose.
Albinas Klimas (1952)

Biografija

1970 m. baigė Plungės trečiąją vidurinę mokyklą, 1970–1971 m. studijavo Vilniaus universiteto Finansų ir apskaitos fakultete. 1971–1973 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1973–1990 m. liaudies kūrybos gaminių įmonės „Minija“ medžio drožėjas, stalius, brigadininkas, suvenyrų cecho viršininko pavaduotojas. 1990–1991 m. – UAB „Dara“ medžio apdirbimo baro viršininkas, 1991–1993 m. – UAB „Plateliai“ – Maskvos padangų gamykla medžio apdirbimo baro viršininkas. 1993–1995 m. individualios įmonės savininkas, nuo 1996 m. UAB „Iešnalė“ direktorius. Nuo 2011 m. Plungės rajono savivaldybės meras.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Elena, vaikas Sigitas.
Latvijos kultūra

Istorija

Į dabartinės Latvijos teritoriją pirmieji žmonės atkeliavo apie 9000 m. pr. m. e. Baltai atsirado apie 3000 m. pr. m. e. XIII a. po Latvijos užkariavimo, baltvokiečiai įsikūrė čia ir palaipsniui tapo Latvijos valdovais. Latviai ir lyviai prarado savo pozicijas ir galiausiai, XVI a, tapo baudžiauninkais. XIX a., kai buvo panaikinta baudžiava, prasidėjo latvių patriotų judėjimas „Latvijos tautos pabudimas“. Vadovaujamas „Jaunųjų latvių“, jis skatino jaunimą tapti menininkais ir mokslininkais, išsaugant paveldą ir kalbą. Judėjimas prieštaravo rusinimui ir vykdė kairiųjų judėjimą „Naujoji srovė“ kurios pradžia buvo XX a. Judėjimas įvardijamas kaip periodas, kuriame Latvijos kultūra suklestėjo.
1934 m. gegužės 15 d. Karlis Ulmanis tapo Latvijos prezidentu ir įkūrė valstybinę santvarką, kuri truko tik iki Antrojo pasaulinio karo pradžios ir sovietų okupacijos 1939–1940 m. Per karą, vokiečių okupacijos metu – 1941–1945 m., Latvija prarado savo nepriklausomybę. Vėliau ji buvo okupuota Tarybų Sąjungos. SSRS okupacija buvo nutraukta 1991 m. per trečiąjį „Latvijos tautos prisikėlimą“.

Žmonės

Pagrindiniai Latvijos gyentojai yra latviai. Dar joje gyvena latgaliai, kurie įsikūrę Latgaloje esančioje rytinėje Latvijoje. Kita vietinių grupė yra lyviai, kurių lyvių kalba yra netoli išnykimo. Didžiausia tautinių mažumų grupė yra slavai, iš kurių dauguma rusai. Kitos gerai žinomos mažumos yra čigonai, baltvokiečiai ir žydai, kurių populiacija Latvijoje sumažėjo po Antrojo pasaulinio karo, taip pat kaip ir lietuvių bei estų.

Regionai

Latvija yra padalinta į keletą kultūrinių ir istorinių regionų – Vidžemę, Latgalą, Kuršą ir Žiemgalą. Kartais prisikiriamos Sėlija ir Maliena.

Architektūra

Dauguma namų Latvijoje yra rastiniai. Namų išsidėstymas skiriasi, priklausomai nuo regiono. Vakarų Latvijoje, vienišos fermos yra populiaresnės nei kaimai. Jose ūkiniai pastatai yra pastatyti apskritimu aplink gyvenamąjį namą. Rytų Latvijoje, kaimai yra populiaresni, o namai yra pastatyti išilgai palei pagrindinę gatvę.
Stolupianka

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Ši Cu

Kilmė

Italų keliautojas Marko Polo 1295 m. rašė: "Šis liūtiškos išvaizdos šuniukas Rytuose laikomas šventu. Čia tikima, kad Budą supa mažiukai sargybiniai - liūtai, kurie kilus pavojui virsta aršiais žvėrimis." Ši-Cu buvo Kinų imperatoriškojo dvaro šunys, tačiau nėra abejonių, kad jie – Tibeto šunų ir dabartinių pekinų protėvių palikuonys.

Europa

Pirmieji šios veislės šunys Europą (Didžiąją Britaniją) pasiekė XIX a. pabaigoje, o Lietuvą – XXI a. pradžioje. Tarptautinė kinologų federacija (FCI) Ši Cu veislę įregistravo – beveik prieš 40 metų.

Charakteris

Šie šuniukai visą laiką noriai būna kartu su žmonėmis, tačiau jiems neįkyri. Nebijo svetimų vietų, pasikeitimų. Puikiai sutaria su vaikais ir kitų veislių šunimis.

Išvaizda

Iš pažiūros Ši-Cu labai panašūs į Lasos apsus, tačiau šie šunys skiriasi ir kilme, ir būdu. Pagal ikirevoliucinės Pekino kinologų draugijos Ši-Cu veislės standartą šuo turi būti „liūto galva, meškos liemeniu, kupranugario kojomis, plunksnų šluotelės uodega, palmių lapų ausimis, ryžių dantimis, perliniu vainiklapio formos liežuviu ir judrus kaip auksinė žuvelė“.
Aplinkui juodą lygią nosytę - ūsai, plaukai nuo nosies auga į viršų, puri, ant nugaros užriesta uodega, ilgi, tankūs akuotai. Didelė spalvų įvairovė.

Kailis

Ši Cu veislės šunų kailis gali būti įvairių spalvų. Labiausiai vertinami tamsiaplaukiai Ši Cu su baltyme (vadinama chrizantema) ant kaktos ir uodegos. Ši Cu kailis ilgas, todėl jam reikia nuolatinės priežiūros.
Vilniaus Vasilijaus Kačialovo gimnazija

Istorija

Vilniaus 42-oji vidurinė mokykla įsteigta 1975 m. rugsėjo 1 d. Mokyklos tarybos iniciatyva 1994 m. mokyklai suteiktas žymaus rusų aktoriaus, kraštiečio Vasilijaus Kačialovo (1875–1948) vardas. Į gimnaziją reorganizuota 2002 m. rugsėjo 1 d.
Olando kepurė

Olando kepurė – 24,4 m aukščio skardis arba klifas Lietuvai priklausančioje Baltijos jūros pakrantėje, Pajūrio regioniniame parke, 2 km į šiaurę nuo Girulių, prie Karklės. Prieš 12–15 tūkst. m. suformavo Baltijos ledynas.
Tai parabolinė kopa, supustyta ant moreninio gūbrio. Ši vieta yra intensyviai ardoma jūros. Palaipsniui iš morenos pagrindo išplaunami didesni ar mažesni rieduliai. Todėl taip vadinamame pliaže susikaupė riedulių sąnašynas. Ardant skardžio pagrindą, nuo Olando kepurės viršuje, dėl sunkio jėgos, formuojasi nuošliaužos.
Olando kepurė nuo seno buvo orientyras jūreiviams ir žvejams, todėl XIX a. pr. pastatyti navigaciniai ženklai ir nuo tada žymima žemėlapiuose. Čia atsiveria jūros vaizdas su stačiais krantais ir akmenuotais paplūdimiais. Nuo skardžio patogu stebėti virš jūros skrendančius paukščius.
Vytautas Vitkus

Biografija

1976 m. baigė Šilalės vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus universitete žurnalistiką.
Nuo 1981 m. Lietuvos televizijos Vaikų ir jaunimo laidų vyr. redakcijos jaunesnesnysis redaktorius, nuo 1985 m. – redaktorius. Nuo 1989 m. – Lietuvos radijo ir televizijos sporto vyriausiosios redakcijos redaktorius. Rengia laidas kūno kultūros temomis, sporto apžvalgas ir komentarus.
Betmenas: pradžia

Siužetas

Filmas pasakoja apie tai, kaip atsirado Betmenas. Jame pasakojama apie Briuso Veino baimę šikšnošparniams, tėvų žūtį, norą keršyti. Betmenui tenka kovoti su iškreiptą teisingumo jausmą turinčiais šešėlių kariais bei jų psichotropiniu nuodu.
Huehuetenango departamentas

Geografija

Departamento paviršius, sudėtingos orografinės sandaros. Pietiniu pakraščiu driekiasi Čiapaso Siera Madrė, nuo jos atsišakoja kanagūbriai (pvz., Kučiumataneso kalnagūbris) ir aukštumų masyvai (aukštis iki 3352 m). Huehuetenango departamento upės priklauso Usumasintos baseinui (Čišojus, Lakatunas, Iškanas), Grichalvos baseinui (Kuilkas) bei Ramiojo vandenyno baseinui. Yra keletas karstinės kilmės ežerų (senotų): Jolnabachas, Mušbalis, Okubila ir kt.
Jazidas III

Biografija

Jazidas III buvo kalifo Valido I sūnus (Jazidas ibn Validas). 743 m. kalifu tapo Validas II, tuo buvo nepatenkinti kiti Omejadų princai. 744 m. pavasarį Jazidas su savo šalininkais užėmė Damaską, taip pradėdamas Trečiąjį kalifato pilietinį karą (Trečiąją fitną). Jazidas III turėjo kalbitų, jemenitų ir kai kurių šalininkų iš Šiaurės Sirijos genčių paramą. Validas II prisiglaudė rūmuose prie Palmyros, kur buvo surastas ir nužudytas. Jazidas III skelbė, kad jo kova prieš Validą II buvo teisėta, nes pastarasis ignoravo ankstyvojo islamo tradicijas, nesirėmė genčių tarybos patarimais (Šura). Jazidas III žadėjo, kad tarnaus žmonėms ir pasmerkė jo pirmtakų valdžios piktadarybes. Taip pat žadėjo, jei jam nepasiseks valdyti teisingai, jis pats pasitrauks iš kalifo posto. Jis atidavė pagarbą Umaro II politikai ir žadėjo lygias teises nearabų musulmonams. Sunku pasakyti, ar šios Jazido III kalbos buvo rimtos, ar tik politiškai spekuliatyvios, nes jis mirė vos po šešių mėnesių ir nieko per tą laiką neįgyvendino. Jis įpėdiniu buvo paskyręs savo brolį Ibrahimą, tačiau prasidėjus suirutei stipresniu varžovu pasirodė Marvanas ibn Muhamedas, kalifo Marvano I anūkas, kuris užgrobė valdžią pačioje 744 m. pabaigoje.
Raudonasis artojas

Istorija

Ėjo dukart per mėnesį, 1928–1929 m. kas savaitę, 1930 m. dukart per savaitę. Skirtas TSRS gyvenantiems lietuvių valstiečiams ir darbininkams. Platintas nelegaliai ir Vilniaus krašte. Išėjo 619 numerių.
Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, A. Bernotas, Antanas Bimba, Ignas Gaška, Juozas Maniušis, Leonas Prūseika, Jonas Stašelis ir kt.
Redagavo A. Jakševičius, Jonas Kasperaitis, Antanas Niedvaras, Kazys Preikšas, J. Stankus, Feliksas Vaišnoras.
Arubos liaudies rinkimų judėjimas

Arubos liaudies rinkimų judėjimas (MEP, Movimiento Electoral di Pueblo) – Karibų jūros Arubos saloje, turinčioje konstitucinę Nyderlandų autonomiją, veikianti kairioji demokratinio socializmo politinė partija.

Istorija

Judėjimas įkurtas 1971 m. vieno populiariausių Aruboje gyvenančių kolonizatorių olandų palikuonio „Betiko“ Kroeso iniciatyva, siekiant visiškos salos nepriklausomybės nuo Nyderlandų. Jau 1975 m. tapo pačia didžiausia salos politine partija. Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 1980 m., tikrasis narys nuo 1997 m.
1986 m. pirmuosiuose parlamento rinkimuose, salai politiškai atsiskyrus nuo Nyderlandų Antilų, MEP gavo 27,7 % balsų ir buvo opozicijoje. 1989 m. partija laimėjo daugumą vietų parlamente, šalies ministru pirmininku paskirtas Nelsonas Oduberas. Tačiau 1994 m. rinkimuose laimė nelydėjo ir partija grįžo į opoziciją. 2001 m. rugsėjo 28 d. MEP vėl laimėjo rinkimus, surinkusi 52,4 % balsų ir užsitikrinusi 12 iš 21 parlamento vietos. 2005 m. rugsėjo 23 d. rinkimuose gavo 11 vietų parlamente, tačiau ministru pirmininku liko Nelsonas Oduberas.
Alfonsas Balys Bučelis

Biografija

1960 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Nuo 1960 m. telegramų agentūros ELTA korespondentas, fotokronikos skyriaus vyriausias redaktorius, nuo 1967 m. – vėl korespondentas. 1972–1990 m. Eltos direktoriaus pavaduotojas, 1990–1992 m. politikos apžvalgininkas, nuo 1992 m. Eltos korespondentas.
Sudarė du fotografijų albumus „Tarybų Lietuva“ (1976 m., su Antanu Dakinevičiumi), rašė mokslo ir kultūros, vidaus ir užsienio politikos klausimais. 1974–1981 m. Lietuvos fotografijos meno draugijos pirmininkas.
Muitų teisė

ES muitų teisė

ES galioja Muitų kodeksas (MK) EEB reglamentas 2913/92 (1992 m. spalio 12 d.), kiti teisės aktai, EBTT sprendimai.

Lietuva

Lietuvoje galioja ES muitų teisė. Iš dalies yra ir nacionalinių ypatumų. Muitinės administravimas pavaldus LR FM.
DT-75

DT-75 (rus. ДТ-75, iš rus. дизельный трактор 'dyzelinis traktorius' + 75 '75 arklio galių') – vikšrinis traktorius, sukurtas Volgogrado traktorių gamykloje 1963 m., o 1969 m. pradėta serijinė gamyba. Traktorius žinomas sėkmingu eksploatacinių savybių deriniu – paprastas, ekonomiškas, lengvai remontuojamas, pigus (lyginant su kitais savo klasės traktoriais).
Tarp 1969 m. ir 1992 m. buvo pagaminta virš 2,7 milijonų vienetų. Daug DT-75 naudojama ir šiandien ūkio bei viešųjų darbų srityje.
Vytuolis Valūnas

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus universitetą, istorijos mokytojas. 1995 m. Alytaus miesto savivaldybės administracijos Švietimo ir socialinių reikalų departamento Švietimo skyriaus vedėjas.
1993 m. Tėvynės sąjungos narys. 1995–1997 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Dzūkijos regiono etninės kultūros globos tarybos narys. Sutuoktinė Angelė, duktė Toma.
Vynuogių sėklų aliejus

Vynuogių sėklų aliejus (angl. grape seed oil, grapeseed oil, grape oil; rus. масло виноградных косточек) – augalinis aliejus, spaudžiamas iš vynuogių sėklų. Šis aliejus yra šalutinis vyno gamybos produktas.
Šis aliejus paprastai išgaunamas karštosios ekstrakcijos būdu. Šaltasis spaudimas naudojamas retai, nes tada išgaunama labai nedaug aliejaus. Šaltai spaustame aliejuje geriau išlieka biologiškai aktyvios medžiagos – citoprotektoriai, antioksidantai.

Kulinarija

Vynuogių sėklų aliejaus smilkimo temperatūra apie 216 °C, todėl jis tinka maistui apdoroti aukštose temperatūrose. Dėl lengvo švaraus skonio dažnai naudojamas salotoms ir majonezuose. Šį aliejų naudoja aliejiniams česnakų, rozmarino ir kitų prieskonių ekstraktams gaminti.
Šis aliejus labai tinka kepinių (vaflių, blynų) gamyboje. Juo purškia razinas, kad jos geriau išlaikytų gardį.
Energijos kiekiu vynuogių sėklų aliejus yra tipiškas augalinis aliejus: 3700 kJ / 100 g aliejaus (kitaip 500 kJ šaukšte (15 ml) aliejaus.

Kosmetologija

Vynuogių sėklų aliejus naudojamas odai drėkinti. Jis naudojamas aromaterapijoje kaip eterinių aliejų nešiklis, ant odos sudaro žvilgią plėvelę. Turi daugiau linoleno rūgšties, nei kiti nešikliniai aliejai. Naudojamas kaip lubrikantas prieš skutantis.
FSV Mainz 05

Sudėtis

<...>
Kurusu Kvatija

Istorija

Vietovės pavadinimas Curuzú Cuatiá gvaranių k. reiškia „išraižytas kryžius“. Pirmąsias gyvenvietes čia kūrė ispanų konkistadorai ir jėzuitų misionieriai. Oficialiai miestas įkurtas 1810 m. lapkričio 16 d. ir pavadintas Nuestra Señora de Pilar de Curuzú Cuatiá. 1839 m. netoli miesto vyko mūšiai tarp Argentinos federalistų ir centralistų. Miesto vardą gavo 1888 m. spalio 25 d.

Ekonomika

Kurusu Kvatija iki XX a. garsėjo kaip miškininkystės centras. Iškirtus miškus imtasi verstis gyvulininkyste. Pastaruoju metu apylinkėse vystomas sojų auginimas. Medienos apdirbimo, baldų, mašinų, tekstilės, maisto pramonė.
Nijolė Murelė

Biografija

1957–1959 m. baigė bibliotekininkystę Vilniaus kultūros ir švietimo technikume, 1970 m. – Lietuvos dailės institutą. 1960–1969 m. stažavo I. Grabario vardo Maskvos centrinėse restauravimo dirbtuvėse, 1975 m. – Varšuvos dailės kūrinių restauravimo centre. 1974 m. aukščiausios kategorijos restauratorė.
1960–2001 m. Lietuvos dailės muziejus P. Gudyno restauravimo centro restauratorė. Restauravo apie 1000 senosios ir šiuolaikinės dailės kūrinių: M. K. Čiurlionio pastelių iš ciklo „Laidotuvių simfonija“, „Fantazija“, J. Kamarausko, A. Galdiko, J. Vienožinskio piešinių. Išleido albumų: „Juozas Mikėnas“, su J. Umbrasu, 1983 m.
Michailas Tuchačevskis

Biografija

1914 m. baigė karinę mokyklą, I-ojo pasaulinio karo dalyvis, turėjo poručiko karinį laipsnį. Nuo 1918 m. buvo bolševikų partijos narys. Vadovavo įvairiems Raudonosios armijos daliniams, frontams Pamaskvyje, Pavolgyje, Kaukaze, sumušant A. Kolčiako ir A. Denikino armijas. Vadovavo Raudonosios Armijos daliniams Lenkijos-sovietų kare 1919–1921 m. Žiauriai malšino Kronštato jūreivių maištą, Tambovo valstiečių sukilimą.
Po Pilietinio karo buvo Rusijos revoliucinės-karinės tarybos pirmininko pavaduotoju, TSRS Gynybos liaudies komisaro I-uoju pavaduotoju. 1935 m. buvo tarp pirmųjų penkių TSRS kariškių, kuriems buvo suteiktas Tarybų Sąjungos maršalo laipsnis.
M. Tuchačevskio ir kitų tarybinių kariškių byla laikoma masinio stalininio teroro Tarybų Sąjungoje pradžia.