google/wiki40b huggingface dataset:
Kliento diena

Kliento diena švenčiama kovo 19 d. Tai neformali šventė, sukurta padėkoti klientui. Įvairių organizacijų atstovai tradiciškai sveikina su švente: prekių ar paslaugų pirkėjus, prekybos centrų ir parduotuvių lankytojus, internetinės prekybos lankytojus, verslo partnerius. Pagrindinis šventės atributas – dėmesys klientui.

Istorija

Šventė pirmą kartą paminėta Lietuvoje 2010 m.
2012 m. šventė pradėta švęsti tarptautiniu mastu daugiau nei 19-oje šalių.
2013 m. šventės idėją palaikė ir šventės globėju tapo Klaipėdos miesto meras Vytautas Grubliauskas.
2014 m. Lietuvos prezidentė teigiamai įvertino šventės idėją.
Rusnės koplyčia

Istorija

Rusnėje gyvena nemaža dalis evangelikų tikėjimą išpažįstančių žmonių. Jie turi savo nemažą bažnyčią. Romos katalikai turėdavo važiuoti melstis į Šilutę, esančią beveik už dešimties kilometrų. Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, tuometinė buvusi Rusnės savivaldybė (dabar belikusi tik seniūnija) išnuomojo rusniškiams patalpas koplyčiai įrengti. Ir taip rusniškiai, prisiglaudę pusiau valdiškose patalpose, meldėsi penkiolika metų. Kadangi tos patalpos koplyčiai buvo skirtos tik laikinai, Šilutės rajono savivaldybė Rusnės tikintiesiems skyrė buvusį vaikų darželį, kaip manyta, jau ilgesniam naudojimuisi.
Koplyčią 2008 m. balandžio mėn., Atvelykio dieną, pašventino Telšių vyskupas Jonas Boruta. Ji buvo tituluota Šv. Juozapo Darbininko titulu. 
2018 m. katalikų koplyčią nutarta iškelti iš vaikų darželio, suteikiant patalpas Rusnės evangelikų liuteronų bažnyčios pastate.
Hercogo Augusto biblioteka

Hercogo Augusto biblioteka (lot. Bibliotheca Augusta“, vok. Herzog August Bibliothek, HAB) – užuniversitetinė mokslinių tyrimų įstaiga Žemutinėje Saksonijoje (Vokietijoje), tarptautinė biblioteka.
1896 m. bibliotekoje rastas lietuviškos postilės, vadinamos Volfenbiutelio postile, rankraštis, parašytas 1573 m.
Kurdiukas

Kurdiukas (rus. курдюк, iš turk. kuyruk 'uodega') – kurdiukinių avių veislėms būdingas apvalus riebalų telkinys ties uodegos pamatu. Telkinio dydis priklauso nuo veislės ir kūno masės, gali sverti 30 kg. Kurdiuke sukauptus riebalus avys naudoja sausringuoju metų laiku, kai stinga pašarų.
Kurdiukiniai taukai (rus. курдючный жир; курдючное сало) naudojami Rytų virtuvėse kulinarijoje. Savo savybėmis kurdiukiniai taukai skiriasi nuo vidurių taukų (rus. nутряной жир; нутрянoe сало), kurie kaupiasi pilvo ertmėje.
Raganų kūjis

Raganų kūjis (lot. Malleus Maleficarum) yra vienas svarbiausių žinomų dokumentų, kuriame skatinamas raganų persekiojimas, žinomiausias demonologijos veikalas. Ši knyga yra išsamus inkvizitoriaus vadovėlis, pirmąkart išspausdintas 1487 metais, vėliau laikotarpiu iki 1520 m. buvo išleista ne mažiau kaip 13 kartų ir 1574–1669 m. laikotarpiu – ne mažiau kaip 16 leidimų (ankstesnės publikacijos daugsyk buvo leidžiamos be vietos ir datos nuorodų).
„Raganų kūjis“ skatino inkvizicijos isteriją ir daug prisidėjo prie daugiau kaip 200 metų trukusių raganų persekiojimų.

Istorija

"Raganų kūjį" parašė du dominikonų vienuoliai-inkvizitoriai: Kelno universiteto dekanas ir prioras Hainrichas Krameris (Heinrich Kramer, lotynizuota pavardė Institoris, ~1430-1505) ir Jakobas Šprengeris (Jacob Sprenger, 1436-1495).
Parašyti „Raganų kūjį“ paskatino 1484 m. išleista popiežiaus Inocento VIII bulė Summis desiderantes, nukreipta prieš kovos su raganavimu opoziciją.  Autoriai 1487 m gegužės 9 d. pristatė knygą Kelno universiteto Teologijos fakultete, tikėdamiesi paramos ir pritarimo, tačiau universitetas knygą atmetė kaip neetišką. Nepaisant to, į knygą vis viena buvo įtrauktas Kelno universiteto „aprobuojantis raštas“, kuris, kaip dabar neretai manoma, yra suklastotas.
1490 metais pati Inkvizicija pasmerkė šią knygą, paskelbdama ją eretiška ir draudžiama. H. Krameris tapo inkvizijos auka. Tačiau po to knyga dar ilgai buvo spausdinama ir skaitoma. Ja rėmėsi ne tik Romos katalikai, bet ir protestantai.

Turinys

Originalios medžiagos knygoje palyginus nedaug; ji pirmiausia yra sukauptas ir apibendrintas to meto nuostatų ir praktikų rinkinys; daug medžiagos paimta iš dominikonų prioro Niderio veikalų „Formicarium“ (1435) ir „Praeceplorium“.
„Raganų kūjis“ susideda iš trijų dalių. Pirmoji dalis skirta atkreipti valdžios dėmesį į raganų daromą žalą, į tai, kad jos Šėtonui aukoja nekrikštytus vaikus bei kūniškai santykiauja su inkubais ir sukubais. Čia aiškinama, kodėl moterys, būdamos silpnesnės prigimties, dažniau pasuka raganavimo keliu (vyrai sudarė tik penktadalį raganų procesų aukų).
Antroji dalis smulkiai aprašo įvairius raganavimo burtus bei apeigas (sutartis su Šėtonu, pasivertimai, derliaus ir galvijų naikinimas ir t. t.) ir siūlo įvairius saugojimosi būdus.
Trečioji dalis (manoma, kad jos autorius yra H. Krameris) aprašo raganų procesų organizavimą, civilinių ir inkvizicijos teismų jurisdikciją raganų teismų klausimais. Daug vietos skirta raganų aptikimo, raganavimo įrodymo, liudytojų apklausos metodikai (pavyzdžiui, nurodoma kad kaltinamoji (kaltinamasis) neturi žinoti liudytojo vardo).
Vilniaus universiteto Verslo mokykla

Istorija

1989 m. doc. dr. Jonas Kunčina kartu su Jungtinių tautų vystymo programa įkūrė pirmąją verslo mokyklą Lietuvoje, kuri pradėjo skleisti rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančių organizacijų valdymo modelius Lietuvoje.  VšĮ Vilniaus universiteto Tarptautinio verslo mokykla (VU TVM) tapo nevalstybine aukštąja mokykla, kurios steigėjas yra Vilniaus universitetas.
1996 m. pradėtos bakalauro, magistrantūros ir specialiosios profesinės studijos.
2000 m. įgijo juridinio asmens teises, t. y. VU Tarptautinio verslo mokykla buvo įregistruota kaip iš dalies teisiškai savarankiška organizacija.
2003 m. tapo viešąja įstaiga (VšĮ).
2004 m. mokykla įsikūrė naujame pastate.
2016 m. Vilniaus universiteto Senatas patvirtino Tarptautinio verslo mokyklos (VU TVM) integraciją į Vilniaus universitetą vidinio organizacinio padalinio (lot. sui generis) pagrindu. Iki šiol veikusi kaip atskira nevalstybinė aukštoji mokykla, kurios vienintelis dalininkas buvo VU, ji tampa Vilniaus universiteto Verslo mokykla - visateise Vilniaus universiteto dalimi.

Vadovų mokymai

Vilniaus universiteto Verslo mokykla sėkmingai dirba rinkoje daugiau nei 20 metų. Sukaupta didžiulė vadybos ir verslo patirtis organizuojant studijas bei tobulinimo ir kompetencijų vystymo projektus. Vadovams bei specialistams mes siūlome platų mokymo programų spektrą.

Tarptautiniai ryšiai

Vilniaus universiteto Verslo mokykla yra pasirašiusi daugiau kaip 70 bendradarbiavimo sutarčių, tačiau šis skaičius nėra galutinis – tendencingai plečiami dvišalių sutarčių, dvigubų diplomų ir Erasmus programos partnerių sąrašai. Mūsų studentai, dėstytojai bei administracijos darbuotojai pagal Erasmus mainų programą turi galimybę apsilankyti mūsų partnerių universitetuose bei aukštosiose mokyklose.
Revuona

Pavadinimas

Upelio pavadinimas kildinamas nuo žodžio revas, ravas („griovys, vaga, įduba“).
Revuonos upelio hidronimas turi didelę įtaką Prienų identitetui. Šiuo vardu pavadinta miesto vidurinė mokykla (buv. II vid. m-la), viena pagrindinių miesto gatvių, buvęs didžiausias miesto viešbutis ir kiti svarbūs objektai.
Henrique Capriles Radonski

Henrique Capriles Radonski (g. 1972 m. liepos mėn.) – Venesuelos politikas, partijos „Pirmiausia teisingumas“ (isp. Primero Justicia) narys. Barutos (Baruta) savivaldybės (Karakasas) meras (2004–2008). 2008 m. lapkričio mėn. išrinktas Mirandos valstijos gubernatoriumi, pakeitė kariškį Diosdado Cabello. Capriles laikomas vienu iš kandidatų į 2012 m. prezidento rinkimus.
Sidros valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį dalis valsčiaus kaimų buvo priskirti Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklauso 1919-1954 m. egzistavusiam Zalesių valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Andrejavas, Beniašė, Bernikai, Bervicha, Chvaščevas, Dvožiskas, Gudebskas, Holikai, Jacovlanai, Jakovla, Jaluvka, Jaluvkos Kolonija, Jurašė, Kalinuvka, Kalvinščizna, Klatka, Kniaziuvka, Kžištoforovas, Kurnatovščizna, Ludomirovas, Majevas, Majevo Košcelnė, Makovlanai, Novinka, Ogrodnikai, Olchovnikai, Podsutkiai, Poganica, Pohoranai, Potrubovščizna, Putnovcė, Racevas, Romanuvka, Siderka, Sidra, Sekerka, Slomianka, Šničanai, Stavorovas, Stefanovas, Ščerbovas, Šostakai, Vandzinas, Vladislavovas, Vulka, Zacišė, Zalesiai, Zelva ir Zveržanai.
Niujorko Islanders

Istorija

Komanda įsikūrė 1972 m. Niujorke ir pradėjo žaisti WHA lygoje.
NK Kranj

Istorija

Klubo ištakos siekia 1974 m. Atkūrus šalies nepriklausomybę žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Għargħur FC

Istorija

Klubas įkurtas 1944 m. Dalyvauja žemesniųjų pakopų pirmenybėse, bei futbolo taurės turnyruose.
Tyčia

Tyčia – kaltės forma. Tyčios formos – tiesioginė ir netiesioginė tyčia (LR baudžiamasis kodeksas). Išskiriame daugumoje teisės šakų. Sąvoką išplėtojo teisės teorija.
Dalinimosi automobiliu paslauga

Dalinimosi automobiliu paslauga – paslauga suteikianti galimybę naudotis automobiliu jo neturint.
Užsienio šalių didmiesčiuose dalinimosi automobiliais sistema yra gerai išplėtota ir sinchronizuota su viešuoju transportu, todėl tokiuose miestuose dalinimasis automobiliais prisideda mažinant spūstis, suteikia daugiau susisiekimo galimybių ir mažina miesto taršą. Paslaugos teikėjai pabrėžia, kad tai ekologiška – naudojami automobiliai yra mažalitražiai, dėl to jų išmetamas CO2 kiekis yra mažesnis.
Dauguma dalinimosi automobiliu paslaugos propaguotojų mano, kad žmonėms, nejaučiantiems poreikio kasdien važinėti automobiliu ir nuvažiuojantiems mažiau nei 10 tūkst. kilometrų per metus, naudotis dalinimosi automobiliu  paslauga apsimoka labiau nei turėti nuosavą automobilį. Nuosavo automobilio pirkimo, draudimo, remonto ir išlaikymo išlaidos yra fiksuotos ir paprastai nepriklauso nuo to, kaip dažnai automobiliu yra naudojamasi.
Nort Batlefordas

Istorija

Vieni pirmųjų gyventojų buvo asirų kilmės žmonės, kurie kūrėsi gyvenvietėje ir jos apylinkėse.
XXI a. pr. atsikėlė nemažai rusinų iš Voivodinos.
Sasmakos alko liepa

Istorija

Pasak Gunčio Eniņio, gamtos paminklų tyrinėtojo, Valdemarpilio dendrologinis stebuklas buvo įrašytas į archeologinių paminklų sąrašą kaip saugomas kultinis medis. Rašytiniuose šaltiniuose Sasmakos alko liepa pirmą kartą paminėta Karlo Vango 1937 m. kelių žemėlapyje „Turistinis maršrutas Talsų rajone“. 1967 m. rudenį siautęs uraganas nulaužė trečdalį medžio šakų, kamiene atsivėrė didelės drevės. 1969 m. medis buvo išmatuotas, o šią informaciją paskelbė dendrologas Raimondas Činovskis. 2010 m. pavasarį nulūžusi didelė 5 m aukščio šaka krisdama aplaužė apatines liepos šakas. 
2014 m. rudenį išmatuota liepos kamieno apimtis 8,65 m (0,30 m nuo kamieno pagrindo). Latvijos gamtos paveldo svetainėje skelbiama kamieno apimtis 8,05 m. Paskaičiuota, kad medis galėjo būti pasodintas apie 1770 m.
Talaso sritis

Geografija

Sritį iš šiaurės ir vakarų supa Kazachstanas, o iš pietvakarių Uzbekistanas. Kaimynines sritis – Ču ir Džalal-Abado nuo Talaso srities skiria Talaso Alatau kalnai.
Talaso sritis yra Tianšanio masyvo vakaruose, Naryno ir Talaso tarpupyje. Aukštis iki 4482 m. Klimatas žemyninis; vidutinė sausio temperatūra -6 °C, liepos +20 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta ~300 mm kritulių.

Ekonomika

Verčiamasi daugiausia ganykline gyvulininkyste (avys, galvijai, arkliai), slėniuose – drėkinamąja žemdirbyste (kviečiai, miežiai, tabakas). Veikia Kirovo hidroelektrinė. Kasamos polimetalų rūdos.
Vitelijus

Biografija

Vitelijus buvo Lucijaus Vitelijaus žmonos Sekstilijos sūnus, ir turėjo vieną brolį, Lucijų Vitelijų Jaunesnįjį.
Vitelijus buvo konsulu 48 m. ir prokonsulu Afrikoje.
68 m. Galba jį paskyrė Žemutinės Germanijos vietininku. Vitelijus buvo populiarus tarp pavaldinių dėl didelio išlaidumo ir labai geros savo prigimties.
Imperatoriumi Vitelijų paskelbė dviejų Romos legionų prie Reino vadai Cecina ir Valensas. 69 m. sausio 1 d. jie atsisakė prisiekti ištikimybę imperatoriui Galbai ir 69 m. pradžioje Vitelijus buvo paskelbtas Colonia Agrippinensis imperatoriumi. Tiksliau jis buvo paskelbtas Vidinės ir Aukštutinės Germanijos armijų imperatoriumi. Prie jo greitai prisidėjo Galijos, Britanijos ir Retijos armijos.
Nors senatas ir suteikė jam imperatoriaus privilegijas, tačiau Romos gyventojai taip jo ir nepripažino imperatoriumi, nes jam įžengus į miestą Roma tapo riaušių ir skerdynių, gladiatorių kovų ir ekstravagantiškų puotų vieta.
69 m. liepos mėn. Vitelijus sužinojo, kad rytinių provincijų armijos paskelbė imperatoriumi savo vadą Titą Flavijų Vespasianą. Kai tik buvo sužinota, kad Rytų, Dalmatijos ir Ilyrijos armijos prisijungė prie Vespasiano, dezertyravo dauguma Vitelijaus pavaldinių ir jis buvo priverstas atsisakyti sosto.
Manoma, kad Vitelijus laukė Vespasiano armijos Mevanijoje, ir kad dėl pasidavimo sąlygų buvo sutarta su Marku Antonijum Primu, šešto legiono, tarnavusio Panonijoje, vadu ir vienu iš pagrindiniu Vespasiano rėmėju, bet pretoriai uždraudė jam užbaigti susitarimą ir privertė jį grįžti į rūmus. Tačiau, Vitelijui beeinant į Santarvės šventyklą grąžinti imperatoriaus ženklus, jis buvo nustumtas nuo Gemonijaus laiptų ir ten persmeigtas. „Tačiau aš kartą buvau jūsų imperatorius“ tokie buvo paskutiniai Vitelijaus žodžiai.
Per savo trumpą valdymą Vitelijus parodė norą valdyti išmintingai, bet jį visiškai kontroliavo Valensas ir Cecina, kurie savo pačių nelaimei skatino jo nesaikingumą, palikusį geriausias Vitelijaus savybes neįvertintomis.
Sportinis šaudymas

Šaudymas – tikslumo reikalaujanti sporto šaka, kur naudojant šaunamąjį ginklą reikia pataikyti į nejudantį arba judantį taikinį.

Istorija

Pirmieji šaunamieji ginklai pagaminti antroje XV a. pusėje, bet tik XIX a. šaudymas tapo sportu. XIX a. pirmoje pusėje Anglijoje Old Hats (Senų Skrybėlių) klube sukonstruota šaudymo į bėgantį taikinį sistema.
1836 m. Koltas išrado revolverio būgną ir ši technologinė pažanga išpopuliarino šaudymą. Netrukus sukurtos pirmosios šaudymo varžybų taisyklės, o pirmoji šaudymo draugija įkurta Šveicarijoje. Apie 1860 m. gyvi balandžiai, iki tol naudoti kaip taikiniai, pakeisti moliniais taikiniais, išmetamais mechaninių svaidyklių.
1896 m. vyrų šaudymo varžybos įtrauktos į pirmąsias šių laikų olimpines žaidynes Atėnuose. Iki pat 1984 m. moterų šaudymo varžybos nebuvo olimpine rungtimi. 1907 m. įkurta Tarptautinė šaudymo sąjunga (Union internationale de tir). 1988 m. ši organizacija tapo Tarptautine sportinio šaudymo federacija (ISSF).
1976 m. gegužę įsteigta Tarptautinė praktinio šaudymo konfederacija (IPSC), kurios įkūrėjas ir pirmasis prezidentas - Jeff Cooper. Ši šaudymo sporto šaka pasižymi tuo, kad šaudymas yra labai dinamiškas, reikalaujantis ne tik sportininko taiklumo, bet ir vikrumo, greičio, mąstymo bei jėgos. Pratimai niekada nebūna vienodi, todėl kiekvienos varžybos sportininkui yra savotiškas siurprizas ir iššūkis. Dėl visų šių priežasčių praktinio šaudymo sportas sparčiai populiarėja.
Sidaugai

Istorija

Kaimas išnyko apie 1980 m.
Vytautas Kaminskas

Biografija

1963 m. aukso medaliu baigė Kauno 12-ąją vidurinė mokyklą. Nuo 1963 m. studijavo Vilniaus universitete ir Kauno politechnikos institute, kurį baigė 1968 m., įgijo automatikos ir telemechaniko specialybės inžinieriaus kvalifikaciją.
1968–1989 m. dirbo LSSR MA Fizikinių techninių energetikos problemų institute jaunesniuoju (1968–1973 m.) ir vyresniuoju (1974–1980 m.) mokslo darbuotoju bei sektoriaus (1981–1983 m.) ir laboratorijos (1984–1989 m.) vadovu. 1972 m. technikos mokslų kandidatas, 1983 m. technikos mokslų daktaras.  Nuo 1984 m. profesorius. 
1989–1990 m. VDU mokslo centro „Informatika“ direktorius. 1990–1996 m. VDU Informatikos fakulteto dekanas ir prorektorius mokslui ir aukštosioms studijoms. 1996 m. gruodžio 12 d. išrinktas VDU rektoriumi. 2001 m. perrinktas rektoriumi antrai kadencijai (iki 2006 m. rugpjūčio mėn.). Nuo 2007 m. Sistemų analizės katedros vedėjas ir Kauno aukštųjų ir informacinių technologijų parko direktorius.
1991 m. ir 1996 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, 1998 m. narys korespondentas. 2003–2006 m. Lietuvos universitetų rektorių konferencijos prezidentas.  2004–2007 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 
1975–1989 m. SSKP, 1989–1991 m. LKP narys. 2008 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos sąraše nesėkmingai kandidatavo LR Seimo rinkimuose.

Mokslinė veikla

Svarbiausios tyrimų sritys: sistemų ir procesų modeliavimas, identifikavimas, valdymas ir diagnostika. Paskelbė 4 monografijas ir apie 200 mokslo straipsnių.
Diana de Puatjė

Diana de Puatjė (pranc. Diane de Poitiers, 1499 m. rugsėjo 3 d. – 1566 m. balandžio 22 d. Anet pilis prie Evrio (Évreux), Normandija, (Eras ir Luara), Prancūzijos karaliaus Henriko II favoritė.
Upės bifurkacija

Bifurkacija (iš lot. furca – šakutė) hidrologijoje – upės ir jos slėnio suskilimas į savarankiškas, nebesusiliejančias atšakas. Galima ir sezoninė bifurkacija, kai vieno baseino vandenys į kitą baseiną patenka tik potvynio ar polaidžio metu.
Dauguma bifurkacijos atvejų – vietiniai, santykinai mažame plote (lyginant su bendru upės baseino plotu) vykstantys reiškiniai. Dažniausiai bifurkacija vyksta plokščiose, menku nuolydžiu pasižyminčiose vandenskyros srityse. Tipiniai natūralios upės bifurkacijos pavyzdžiai: upių deltos ir atkarpos su salomis (pavyzdžiui, Nemunas žemupyje skyla į Rusnę ir Giliją, o Rusnė – į Atmatą, Skirvytę ir daugybę smulkesnių atšakų).
Bifurkacija gali būti sukurta ir dirbtiniu būdu, pavyzdžiui, per Žaliuosius ežerus pertekanti Riešė žemiau Žaliųjų ežerų gatvės tilto patvenkta skyla į dvi atšakas, iš kurių kairioji (natūrali vaga) nuteka į Nerį, o dešiniosios atšakos (Turniškių upelio) vanduo iš pradžių pasiekia Naujųjų Verkių popieriaus fabriką ir naudojamas jo reikmėms, o toliau teka per kelis tvenkinius ir, vėl kelis kartus išsišakodamas, net keliomis vagomis įteka į Nerį.
Garsiausia planetos bifurkacija yra Kasikjarės kanalas, kuriuo dalis Orinoko vandens nuteka į Amazonės baseinui priklausantį Rio Negrą.
Benediktas Morikonis

Biografija

Grafas Benediktas Morikonis gimė 1750 m. birželio 23 d.Salų dvare. Tėvas Marcijanas Morikonis (lot. Martianus Morikoni, lenk. Marcjan Morykoni) 1771 m. minimas kaip Vilkmergės seniūnas, buvo vedęs Benedikto Tyzenhauzo dukrą Aleksandrą, su kuria susilaukė sūnų Benedikto ir Ignoto. Benediktas valdė Taujėnų dvarą, Ignotas – Salų.
Turėjo grafo titulą.
1785 m. (kai kur teigiama, kad 1790 m.) vedė Mariją Viktoriją Radvilaitę (1740 m. gimusią Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės dukterį), kuri kaip kraitį gavo Taujėnų dvarą. Čia pagal italų architekto Pietro de Rossi (it. Pjetro de Rossi) (1760–1831) projektą iki 1802 m. pastatė išlikusius rūmus. 
Po M. V. Radvilaitės mirties vedė Karoliną Ceciliją Gorskytę iš Biržuvėnų, Liudviko Baltramiejaus Gorskio ir Konstancijos Odachovskytės dukterį. Taujėnuose 1812 ir 1813 m. vizituodamas kariuomenę  lankėsi Rusijos imperatorius Aleksandras I, čia susipažino su Sofija Tyzenhauzaite, su kuria užmezgė artimus ryšius.
Giminystės ryšiais (pusbrolis) buvo susijęs su generolu Juozapu Morikoniu (buvo vedęs Konstanciją Šadurskytę), valdžiusiu Kairėnų dvarą, globojusiu S. Tyzenhauzaitę.
Grafas Benediktas Morikonis mirė 1839 m. gruodžio 1 d. Salų dvare 89 metų amžiaus, našlavęs po žmonos Karolinos Gorskytės mirties. Vaikų nepaliko. Troškūnų bernardinų konvento vienuolių palaidotas šeimos kape Troškūnuose.

Veikla

Buvo ketveriems metams išrinktas į seimą, Nuolatinės tarybos ir 1764 m. Lietuvos aukščiausiosios vyriausybės narys. 
Užėmė LDK sekretoriaus pareigas, nuo 1788 m. – Vilkmergės seniūnas.
Benediktas kartu su broliu Ignotu aktyviai dalyvavo Kosciuškos sukilime, Benediktas buvo vienas iš sukilimo vadų LDK, Lietuvos tautinės aukščiausios tarybos narys. 
1831 m. pra­si­dė­jus su­ki­li­mui Aukš­tai­ti­jo­je Be­ne­dik­tas su­bū­rė vie­ti­nių su­ki­lė­lių da­li­nį, rai­ti­nin­kus ap­ren­gė veng­rų hu­sa­rų uni­for­mo­mis, kurias sa­vo san­dė­liuo­se buvo iš­sau­go­jęs dar nuo 1812 m. Na­po­le­o­no žy­gio į Mask­vą.
Grafas Benediktas Morikonis mirties metrikos įraše minimas kaip buvęs LDK Tribunolo maršalka ir Užnerio apskrities maršalka.
Piropas

Piropas – silikatų klasės, granatų grupės mineralas. Dauguma piropų randama magminėse uolienose, tačiau jų pasitaiko ir metamorfinėse uolienose. Jų cheminė formulė Mg₃Al₂ (SiO₄)₃. Pavadinimas išvertus iš graikų kalbos reiškia „ugningas“, „degantis“.
Kietumas pagal Moso skalę – 6,7-8,5.
Spalva – nuo vaiskiai raudonos iki labai tamsiai raudonos (artimos juodai).
Juvelyrikoje piropas dažniausiai naudojamas iš visos granatų grupės mineralų. Piropo ir almandino mišinys vadinamas rodolitu. Siekiant suklaidinti pirkėją, piropą dažnai vadina rubinu.
Geografiniai atradimai Pietų ir Centrinėje Amerikoje

Geografiniai atradimai Pietų ir Centrinėje Amerikoje - grupė XV a. - XVII a. geografinių atradimų, padarytų Pietų ir Centrinėje Amerikoje.

Naujas Amerikos atradimas

Nors europiečiai (vikingai) Ameriką buvo atradę dar iki K. Kolumbo, tačiau 1492 m. Amerikos atradimas tų laikų Europai buvo visiškai naujas. Tiesa, pats K. Kolumbas nežinojo, kad atrado Ameriką, kadangi keliaudamas į vakarus tikėjosi priplaukti Indiją. Tai, kad atrastos žemės yra ne Indija, paaiškėjo tik 1507 m., kai Kolumbas jau buvo miręs. Nepaisant to, K. Kolumbas laikomas Amerikos atradėju, ypatingai pabrėžiant jo poveikį sulaužant psichologinę kliūtį, kuri trukdė pradėti keliones aplink pasaulį manant, kad pasaulinis vandenynas yra labai didelis ir jo perplaukti neįmanoma.
1498 m. per trečią savo kelionę K. Kolumbas pasiekė Pietų Amerikos pakrantes netoli Orinoko žiočių. Ketvirtosios ekspedicijos metu 1503 m. K. Kolumbas pasiekė Hondūro pakrantę. Tuo metu kelionės į vakarus nebebuvo vien Kolumbo privilegija. 1499, 1502, 1505 ir 1509 m. Alonsas Ocheda ir Amerigas Vespučis tyrinėjo šiaurinę Pietų Amerikos pakrantę nuo Marakaibo įlankos iki dabartinės Prancūzijos Gvianos. Netoli Marakaibo įlankos jie matė namus ant polių, dėl to pavadino žemę „Mažąja Venecija“ – ispaniškai Venezuela.
Tas pačias teritorijas 1500 m. tyrinėjo Visentė Pinsonas, kuris priplaukė Amazonės žiotis. 1508 m. jis priėjo galutinės išvados, kad Kuba yra sala. Netrukus po jo portugalas Pedro Alvares Cabral pasiekė 17 ° pietų platumos. 1501-1502 m. Amerigas Vespučis pasiekė 25° pietų platumos (šiuolaikinė Santa Katarina – Brazilijos provincija). Remiantis šia kelione Europoje pradėta suprasti, kad atrastas ne vakarinis Indijos krantas, o naujas žemynas. Vokiečių kartografas Martin Waldseemüller 1507 m. pirmasis naująjį kontinentą pavadino Amerika – Amerigo Vespučio garbei.
1521 m. savo kelionės aplink pasaulį metu Ferdinandas Magelanas priplaukė La Platos žiotis, o paaiškėjus, kad ten nėra sąsiaurio, vedančio į vakarus, plaukė toliau į pietus, kol pasiekė sąsiaurį tarp žemyno ir Ugnies Žemės, dabar vadinamą jo vardu. Praplaukęs sąsiauriu ir praplaukę pakrante iki 30° pietų platumos F. Magelanas pasuko per Ramųjų vandenyną. Šitaip tapo daugmaž ištirta rytinė Amerikos pakrantė ir šiek tiek apibrėžta vakarinė jos dalis. Tolimesnis etapas buvo vakarinės Amerikos pakrantės tyrimai.
Ustika

Ustika (it. Ustica) – sala į šiaurės vakarus nuo Sicilijos. Plotas – 8 km². Aukščiausias taškas – 49 m. Populiacija – 1 314 (2007).
Pirmieji 1500 m. pr. m. e. saloje įsikūrė finikiečiai. Sala buvo nuolat apgyvendinta iki antikos laikotarpio pabaigos, vėliau tapo piratų prieglauda. XVIII a. viduryje sala buvo kolonizuota Eolijos salyno gyventojų. Fašistiniu laikotarpiu ir iki pat 1950 m. sala buvo tremties vieta.
Ustika populiari tarp nardymo mėgėjų. 1986 m. aplinkiniuose vandenyse įsteigtas gamtos rezervatas.
Alfredas Amtmanis-Briedytis

Biografija

1903 m. debiutavo kaip aktorius Naujajame latvių teatre Rygoje. 1905–18 m. dirbo įvairiuose Latvijos teatruose. 1909–1912 m. mokėsi dramos kursuose Rygoje. Nuo 1919 m. su pertraukomis Latvijos darbininkų teatro (dab. Latvijos nacionalinis teatras) aktorius; nuo 1944 m. teatro vadovas, nuo 1949 m. vyr. režisierius. Dėstė Latvijos konservatorijoje; nuo 1949 m. profesorius.