Commedia dell’arte

Commedia dell’arte – taip pat žinoma kaip „itališkoji komedija“, tai buvo humoristinių vaidinimų pateikimas, vaidinant profesionaliems veikėjams, kurie keliaudavo trupėse per visą Italiją XVI amžiuje.

Istorija

Commedia dell’arte atsirado XV a., centrinėje Italijos dalyje, Toskanoje, nors jos ištakas ir kilmę yra gana sudėtinga surasti. Commedia dell’arte reiškia neužrašyta ar improvizuota drama. Ši specifinė rūšis ilgai gyvavo Italijoje, greičiausiai apie keturis šimtus metų (nuo XIV iki XVIII a.). Bet labiausiai ji suklestėjo XVI–XVII amžiuje. Jos šaknys siekė antikinę Romą. Šie vaidinimai ir technika Europoje paplito XVI–XVII amžiuje, su atšakomis Prancūzijoje, Ispanijoje ir D. Britanijoje.
Italai sugalvojo pagrindiniams veikėjams uždėti kaukes, kad ir pasikeitus aktoriui mylimi personažai ir toliau būtų lengvai atpažįstami. Kaukių teatras patiko tiek elgetoms, tiek karaliams, todėl tapo populiaria teatro forma. Commedia dell’arte įtaka europiečių dramai gali būti pastebima prancūzų pantonimoje ir britų vaidinimuose. Ansamblių kompanijos paprastai pasirodydavo Italijoje, nors kompanija, pasivadinusi „comédie – italienne“ susikūrė Paryžiuje, 1661 m. Commedia dell’arte išliko iki ankstyvojo XVIII amžiaus. Šiuo metu ši teatro forma taip pat naudojama.

Bruožai

Commedia dell’arte nebuvo būdingi rašytiniai scenarijai, o savo prigimtimi ji buvo panaši į šių laikų tradicinį džiazą: improvizuotą, bet paremtą aiškia struktūra, tradicinėmis temomis, iš anksto apgalvotomis priemonėmis ir visada paliekantį erdvės laisvai improvizacijai bei naujoms idėjoms.
Skiriamasis šios komedijos bruožas – kaukės, kurias gali keisti dideli akiniai, nubalintas veidas, tarties ypatybė ar kitas ženklas, nužymintis veikėjo charakterį. Kaukių komedijos veiksmas paremtas improvizacija: aktorius nepririšamas prie dramaturgo teksto. Svarbiausia – nenukrypti nuo siužeto linijos ir netrukdyti vaidinti partneriams.
Vaidinimuose dalyvaudavo keturi pagrindiniai personažai su puikiai išdėstytais pagalbiniais personažais. Dalis jų jėgos slypėdavo kaukėse, kurios sustiprindavo pagrindinių personažų įvaizdį ir išskirdavo juos iš kitų personažų, kurie nedėvėdavo kaukių. Vaidinimai vykdavo pagal vieną iš kelių atsarginių scenarijų, pagal kuriuos jie tiesiog improvizuodavo.
Vaidinimai vykdavo ant laikinų pakylų, dažniausiai tiesiog miesto gatvėse, bet kartais ir karališkuose dvaro rūmuose. Geresnės trupės – ypač Gelosi, Confidenti ir Fedeli pasirodydavo rūmuose ir tapo žinomi įvairiose valstybėse.
Humorą kurdavo daugiausia vaizdinėmis priemonėmis: varijuodavo standartinius pokštus – „lazzi“, arba smulkesnius komiškus elementus, bei „burle“ – ilgesnio veiksmo epizodus, kurių branduolį sudarė kokia nors išdaiga. Muzika, šokis, sąmojingas dialogas ir visos sofistikos rūšys prisidėjo prie komiškų efektų.

Aktoriai

Commedia dell’arte aktoriai reprezentuodavo nusistovėjusius socialinius tipus, pavyzdžiui, kvailas senas diedas, nesąžiningas tarnas ar kareiviai, pilni demonstratyvios drąsos. Tokie personažai kaip Pantalone, šykštus Venecijos pirklys; Dottore, pedantas iš Bolonės; ar Arlecchino, išdykęs tarnas iš Bergamo, tapo vieni iš daugelio mėgstamų, XVII–XVIII a. Europos teatro, prototipų. Aktoriai būdavo neprilygstami savo profesijos meistrai, derinę šokėjo, akrobato, dainininko komiko, mimo, pamėgdžiotojo sugebėjimus su kūno ir proto paslankumu. Kiekvienas Commedia dell’arte aktorius priklausė aiškiai identifikuojamai grupei, ir tik itin retais atvejais jie pereidavo iš vieno personažo tipo į kitą. Dažniausia tai būdavo Innamorati (įsimylėjėliai). Pasenę jie prarasdavo deramą figūrą bei išvaizdą, todėl atsisakydavo savo jaunatviško heroizmo ir iškeisdavo jį į juokdario komizmą.