google/wiki40b huggingface dataset:
Algirdas Girininkas

Biografija

1972 m. baigė istoriją Vilniaus universitete.
1972–1974 m. dirbo Trakų istorijos muziejuje, 1974–1992 m. Istorijos institute, 1992–1998 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro (nuo 1995 m. Kultūros paveldo centras) Archeologijos sektoriaus vadovas, 1998–2005 m. dirbo Lietuvos istorijos institute, 1999–2005 m. – Archeologijos skyriaus vedėjas. Nuo 2005 m. – Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas, Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros dėstytojas. 2009 m. Klaipėdos universiteto senatas suteikė profesoriaus pedagoginį vardą.
Leidinių „Archaeologia Baltica“ (nuo 2005 m.) „Lituanistica“ (nuo 2006 m.), „Arheoloğija un etnografija“ (nuo 2010 m.) redaktorių kolegijų narys.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritis – baltų etnogenezė ir proistorės laikotarpio ūkio raida. Tyrinėjo Mustenių-Baubonių, Strėvos pilkapynus, Reškutėnų piliakalnį, Jaros, Pasienių, Kretuono apyežerio akmens ir bronzos amžiaus gyvenvietes. 
Daugelio mokslinių straipsnių skirtų akmens amžiaus Nemuno ir Kundos, Narvos archeologinėms kultūroms, jų kūrėjų genotipui, autorius.
Daugelį metų atliko archeologinius tyrimus Kretuono apyežeryje, kasinėjo, vadovavo ekspedicijoms. Įrodęs Pabaltijo kultūrų tolydžią raidą nuo mezolito pradžios X tūkst. pr. m. e. iki geležies amžiaus, ir ištyręs kaimyninių Lietuvai valstybių muziejų fondų archeologinę medžiagą, suformulavo baltų – autochtonų, t. y., vietinių gyventojų nuo poledynmečio teoriją ir ją pagrindė, neigdamas esmines virvelinės keramikos kultūros įtakas baltų formavimuisi III tūkst. pr. m. e., oponuodamas kitai žinomai archeologei Rimutei Rimantienei. Vadovavo Kultūros paveldo centro Archeologijos skyriui, Lietuvos istorijos instituto archeologams. Sovietmečiu platino Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką.
Algimantas Kaminskas (1944)

Biografija

1973 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą, 1978 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1973–1975 m. Kėdainių rajono laikraščio „Tarybinis kelias“ korektorius, korespondentas, 1975–1977 m. – Kėdainių biochemijos gamyklos direktoriaus padėjėjas, 1977–1978 m. – Jurbarko tarpkolūkinės statybos organizacijos pirmininko pavaduotojas, 1978–1980 m. – LKP Kėdainių rajono komiteto instruktorius, 1980–1984 m. – Kėdainių rajono laikraščio „Tarybinis kelias“ redaktoriaus pavaduotojas. 1984–2008 m. – Panevėžio rajono laikraščio „Tėvynė“ vyr. redaktorius. 1990 m. įsteigė leidyklą „Tėvynė“.
Nuo 1982 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Spaudoje rašo nuo 1956 m., daugiausia kaimo tematika.
Aloras

Apie salą

Aloro plotas – apie 2 800 km².
Aloras yra vulkaninės kilmės sala ir labai nelygaus reljefo. Vienintelėje plokščioje vietovėje įsikūręs vienintelis Aloro miestas Kalabahis – įkurtas 1911 m. olandų. Saloje virš 168 000 žmonių, 60 000 iš jų gyvena Kalabahyje.
Trys ketvirtadaliai gyventojų yra protestantai, likusieji musulmonai, keliuose kaimuose – šiek tiek katalikų, taip pat gyvi animizmo papročiai.
Populiarus nardymo regionas.

Kalba

Saloje vartojamos daugiau nei 15 vietinių kalbų, dauguma iš jų priskiriamos Papua kalbų grupėms. Tarp jų abui, adang, hamap, kabola, kafoa, woisika, kelon, kui. Dauguma vietinių kalbų yra nykstančios, kai kurios su mažiau nei 1000 jomis kalbančių (Leideno universitete vykdomas su tuo susijęs projektas). Kasdieniškai vartojama Aloro malajų kalba. Indoneziečių kalba mokoma mokyklose bei plačiai vartojama masinės informacijos priemonėse.

Ekonomika

Salos infrastruktūra yra gana silpna. Žemės ūkis daugiausiai orientuojamas į vietines reikmes, nors vyriausybė siekia pakeisti situaciją su tarptautinių organizacijų pagalba. Auginama vanilė, tamarindai, migdolai, kiti riešutai. Sandalmedis kertamas prekybai.
Per paskutinius geologinius tyrinėjimus buvo atrasti gipso, kaolino, naftos, gamtinių dujų, alavo ir deimantų telkiniai.
Dėl Aloro nardymo regionų tikimasi turizmo plėtros, nors per paskutinius metus žvejojimo perviršis pakenkė koraliniams rifams.
Transportas – reguliarūs lėktuvų reisai į Kupangą, keltai tarp salų; drėgnuoju sezonu transportas dažnai sutrikdomas stiprių vėjų ir didelių bangų.
Aleksandras Čmukas

Biografija

Kalvarijos pensiono socialinis darbuotojas, profesinės sąjungos pirmininkas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kalvarijos skyriaus narys. 2003 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys.
Dzau

Istorija

Gyvenvietė įkurta XV a. ir stovėjo ties osetinų bei gruzinų tautine riba. Dzau buvo iš esmės Užkaukazės osetinų kultūrinis centras. 1960 m. tapo miesto tipo gyvenviete. 1991 m. balandžio 29 d. Dzau sugriauta žemės drebėjimo. 2009 m. įsteigta Rusijos karinė bazė.
UAB Vilniaus troleibusai

UAB „Vilniaus troleibusai“ – įmonė, teikusi keleivių vežimo ir aptarnavimo paslaugas troleibusais Vilniuje iki 2011 m. lapkričio 4 d., kai įmonė buvo reorganizuota į UAB „Vilniaus viešasis transportas“.

Istorija

1993 m. balandį Vilniaus troleibusų valdyba reorganizuota į UAB „Vilniaus troleibusai“, o steigėja ir savininkė buvo Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
1996 m. ir 1997 m. iš savivaldybės lėšų buvo įsigyta po 30 naujų čekiškų troleibusų „Škoda-14Tr“, o 1999 m. – 23 „Škoda-14TrM“.
2004–2006 m. įmonė lizingo būdu įsigijo 45 naujus lenkiškus žemagrindžius troleibusus „Solaris Trollino 15 AC“.
2007–2011 m. įmonė nusipirko 13 naudotų „Škoda-14 Tr" troleibusų.
2011 m. lapkričio 4 d. įmonė buvo reorganizuota į  UAB "Vilniaus viešasis transportas".
Rūdninkų Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Rūdninkuose 1511 m. įkurta parapija, pastatyta bažnyčia. Jai 1614 m. paskirtas palivarkas su valstiečiais ir smuklė. Karo su Maskva metu, 1655 m. bažnyčia sudeginta. 1713 m. minima be stogo, išdaužytais 4 langais bažnyčia. Klebonija be krosnių, langų ir stogo. Rūdninkuose nelikę nė vieno valstiečio namo. Bažnyčią 1775 m. sugriovė audra. Pamaldos laikytos bernardinų palivarko koplyčioje.
1790 m. bažnyčia atstatyta, atkurta parapija. 1835 m. kulto pastatas remontuotas. Iš uždarytos Trakų bernardinų bažnyčios 1845 m. atvežtas altorius. 1884 m. bažnyčia perstatyta. Tų pačių metų valdžios surinktais duomenimis Rūdninkų parapijoje 87 proc. gyventojų kalbėjo lietuviškai, tačiau pamaldos laikytos ir pamokslai sakyti tik lenkų kalba.
Nuo 1964 m. klebonavo Leonas Lavcevičius (1895–1981 m., Sibiro tremtinys, palaidotas šventoriuje.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, su prieangiu, bokšteliu. Šventoriuje stovi medinė varpinė.
Povilas Balzarevičius

Biografija

1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1966 m. žemės ūkio mokslų kandidatas. 1986 m. technikos mokslų daktaras. 
1956–1959 m. Kėdainių melioracijos mašinų stoties direktorius. 1959–1991 m. Hidrotechnikos ir melioracijos instituto direktorius. Nuo 1977 m. Sąjunginės žemės ūkio MA Vakarų skyriaus melioracijos ir vandens ūkio sekcijos pirmininkas.
1958–1964 m. LKP CK narys. 1964–1966 m. LKP CK Revizijos komisijos narys.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptis – kompleksinis žemių melioravimas.
Javier Pérez de Cuéllar

Biografija

Baigė privačią Limos Šv. Augustino mokyklą bei Peru katalikiškąjį universitetą Limoje. 1940 m. pradėjo dirbti Peru užsienio reikalų ministerijoje, o nuo 1944 m. – Peru diplomatinėje tarnyboje. Dirbo Peru diplomatinėse atstovybėse Jungtinėje Karalystėje, Bolivijoje ir Brazilijoje. 1964 m. paskirtas Peru ambasadoriumi Šveicarijoje. Nuo 1969 m. iki 1971 m. dirbo Peru ambasadoriumi SSRS ir Lenkijai. Nuo 1971 m. iki 1975 m. buvo Peru nuolatiniu atstovu Jungtinėse Tautose. Nuo 1973 m. iki 1974 m. atstovavo Peru Jungtinių Tautų Saugumo Taryboje, kai šalis buvo išrinkta nenuolatine Saugumo Tarybos nare. Nuo 1977 m. iki 1979 m. paskirtas Peru ambasadoriumi Venesueloje.
1979 m. vasario 27 d. paskirtas Jungtinių Tautų Generalinio sekretoriaus pavaduotoju politiniams klausimams. 1981 m. gruodį išrinktas penktuoju Jungtinių Tautų Generaliniu sekretoriumi, pakeitęs šiose pareigose Austrijos atstovą K. Valdheimą. Ch. P. de Kueljaras – pirmasis JT Generalinis Sekretorius iš Lotynų Amerikos. Aktyviai tarpininkavo taikos derybose  tarp Argentinos ir Jungtinės Karalystės po Folklando karo. 1986 m. spalį išrinktas antrajai Jungtinių Tautų Generalinio sekretoriaus kadencijai. 1995 m. dalyvavo Peru prezidento rinkimuose, kuriuose pralaimėjo A. Fudžimoriui. Nuo 2000 m. iki 2001 m. – Peru ministras pirmininkas ir užsienio reikalų ministras. Nuo 2002 m. iki 2004 m. tarptautinės organizacijos Lotynų sąjunga Kongreso pirmininkas.
Niat-Nam

Istorija

Niat-Nam kovos menas atsirado Tiau - choan ir Tiau - ai teritorijose Vietname. Dėl tamsių istorinių laikotarpių sudėtinga pasakyti tikslų šio kovos meno atsiradimo laiką ir jo pirmųjų įkūrėjų vardus, bet jis buvo minimas dar XIII-XIV amžiuje. Tuomet Niat-Nam kovos meno paslaptis žinojo tik kelios žmonių grupės, nes jos buvo stipriai saugomos, bet XX amžiaus pabaigoje dabartinio Niat-Nam mokyklos vadovo Ngo Suan Bin dėka atsirado galimybė susipažinti su šiuo kovos menu. 1990 m. Niat-Nam mokyklos buvo įkurtos Minske ir Maskvoje. 1994 m. Lietuvoje atsirado Vilniaus "Niat-Nam" klubas, o 1999 m. Vilniuje jau buvo įkurtos keturios Niat-Nam mokyklos. Šiuo metu Niat-Nam mokyklos plėtoja sportinį pasirengimą, sveikatingumo projektus ir kovines kryptis.

Pratimų esmė

Niat-Nam pratimų sistema siekia tobulinti psichofizines žmogaus savybes, panaudojant raumenų, sąnarių ir raiščių sistemos judėjimo mechanizmą. Pratimų esmė - apgalvoti judesiai, leidžiantys savo tikslams panaudoti priešininko jėgas, mobilizuoti savo jėgas puolant arba ginantis. Pratimais taip pat siekiama ir kitų rezultatų: ryžtingo charakterio, teisingo mąstymo, greitos reakcijos, laisvų, bet tikslių judesių. Labai svarbūs yra kvėpavimo pratimai, kurie padeda žmogui išmokti atsipalaiduoti, maksimaliai mobilizuoti savo jėgas kritiniu metu, lengvai ištverti monotonišką treniruočių procesą, peržengti savo ribas.

Lietuvos Niat-Nam federacijos veikla

Lietuvos Niat-Nam federacijos tikslai yra plėtoti tradicinį Vietnamo kovos meną Niat-Nam, organizuoti šventes ir parodomosios programos, treniruoti vaikus ir suaugusius, rengti seminarus ir stovyklas.
John Bauer

Jonas Baueris (John Bauer, 1882 m. birželio 4 d. – 1918 m. lapkričio 20 d.) – Švedijos tapytojas ir iliustratorius, geriausiai žinomas dėl savo Bland tomtar och troll (Tarp gnomų ir trolių). Jis gimė Jonšiopinge ir studijavo Stokholmo dailės akademijoje.
Arabizacija

Arabizacija (arab. تعريب) – reiškinys, nusakantis ne arabiškose šalyse plintančią ir tampančią oficialia arabų kalbą ir jų kultūrą.
Arabizacija labiausiai paveikė VII amžiuje. Arabų musulmonai pradėjo platinti arabų kalbą, kultūrą ir skatino atsisakyti krikščionybės ir judaizmo.

Irakas ir Sirija

Po islamo atsiradimo arabų gentis susijungė ir užplūdo Bizantijos Siriją, Sasanidų Asiriją ir Mesopotamiją. Po kelerių metų svarbiausi kaimai tapo miestais dėl tokio gyventojų antplūdžio. Vietiniai aramėjai buvo arabizuoti, nors ligi šiol yra išlikusiu neo – aramėjų kalbomis šnekančių mažumų.

Šiaurės Afrika ir Iberija

Iki romėnų ir vandalų invazijos į Šiaurės Afriką ir Pirėnų pusiasalį regione nebuvo jokios kitos semitų kultūros šalių įtakos, tik Finikijos. Jie dominavo apie 8 amžius. Regiono viduje klajojantys berberai (giminingi arabams) pradėjo invaziją Ispanijoje. Per šį laikotarpį arabų gentys išplito Finikijos įkurtuose miestuose, o berberai tapo dominuojanti tauta regione iki XI amžiaus.

Sudanas

Arabų gentis pradėjo kurti gyvenvietes pietų Egipte. Pamažu arabizacija prasidėjo Makurijos karalystėje (dabartinis Sudanas). Iki 1300 m. Sudanas buvo arabizuotas Jali ir Juhainos arabų gentimis.

Mauritanija

1644 m. -1674 m. laikotarpiu vyko Mauritanijos arabizacija. Klajojančios arabų gentys iš jau arabizuoto Tuniso patraukė į Sanhadžį (dabartine Vakarų Sacharą ir Mauritaniją). Jie kovojo kelis dešimtmečius su Lemtunais, kurie kaltino himiaritų protėvius padedant sangandžių berberams ir arabizuojantiems Mauritaniją.

Alžyras, Marokas ir Tunisas

Alžyre ir Maroke įsivyravo konfliktas tarp etninių berberų mažumų genčių ir centrinės arabų vyriausybės, siekiančios visiškai arabizuoti mažumų kultūrą ir kalbą. Dėl kultūrinių konfliktų pradėti mitingai ir riaušės. Šiaurės Afrikos šalių vyriausybės pradėtos skatinti sparčiau arabizuoti savo valdas. Dėl vykdomos arabizacijos Europos piliečiai gyvenantys Maroke negali laisvai parinkti vardo savo vaikui. Uždrausti kai kurie berberiški pavadinimai.
Filipinų darbo kodeksas

Filipinų darbo kodeksas – Filipinų darbo teisės šaltinis; darbo kodeksas. 1974 m. priėmė Prezidentas Ferdinand Marcos. Įtvirtinta teisė vienytis į profesines sąjungas, teisė streikuoti (neteisėto streiko dalyviai gali būti atleidžiami iš darbo). Teisės normos (esant neaiškumams) interpretuojamos darbuotojų naudai.
Aleksandro Nevskio tiltas

Bendrieji duomenys

Tiltas jungia Aleksandro Nevskio aikštę ir Zanevskio prospektą. Šalia yra metro stotis „Aleksandro Nevskio aikštė“.
Iki 2004 m. tai buvo ilgiausias tiltas mieste – 905,7 (per upę – 629) m, plotis – 35 m. Tiltas – gelžbetoninis, septynių angų, penkios iš jų yra virš upės vandens, centrinė 50 metrų ilgio anga – varstoma. Tilto konstrukcijoje panaudoti vantai – 70 mm storio legiruoto plieno lynai, prakišti per technologines kiaurymes ir standinantys atskiras tilto dalis. Lynų įtempimas reguliuojamas specialiomis gervėmis, atsižvelgiant į lauko temperatūrą – šaltu oru atleidžiama, atšilus – įtempiama. Centrinė tilto anga – dvisparnė, metalinė. 25 metrų sparnus hidraulinis keltuvas pakelia per dvi minutes. Tiltu gali eiti pėstieji, yra 6 eismo juostos bei dveji tramvajaus bėgiai.

Tilto istorija

1959 m. šalia statomo viešbučio „Maskva“ pradėtas projektuoti tiltas, turėjęs sujungti Nevos prospektą su kitoje upės pusėje esančiu nauju mikrorajonu. Tiltą projektavo architekto A.Žuko vadovaujama grupė. 1960 m. pradėti statybos darbai, 1965 m. lapkričio 1 d. vyko bandymai – tiltu pravažiavo tankų kolona. Lapkričio 5 d. tiltas iškilmingai atidarytas, minint eilines Spalio perversmo metines.
Tilto statyba vyko nesilaikant technologinių procesų, dėl prastos hidroizoliacijos lynai greitai surūdijo. 1967 m. jau 56 lynai buvo nutrūkę, todėl tiltu buvo leidžiama važiuoti tik troleibusams. 1982 m., kai į vandenį įkrito atitrūkęs 700 tonų sveriantis kairiojo pakeliamojo sparno atsvaras, eismas tiltu uždraustas, šalia pradėjo veikti keltas. Po remonto transportas tiltu vėl pradėjo važiuoti, tačiau konstrukciniai defektai ištaisyti tik 2000–2001 m. vykusios rekonstrukcijos metu.
Monika Linkytė

Biografija

Baigusi gimnaziją Gargžduose, M. Linkytė įstojo į Vilniaus universitetą, kur, Medicinos fakultete, baigė tris visuomenės sveikatos bakalauro programos semestrus. Nuo 2014 m. rugsėjo VU Teisės fakultete studijavo teisę, tačiau 2016 metais pasirinko muzikos kūrybos studijas BIMM Institute Londone.

Karjera

Nors vaikystėje M. Linkytė norėjo būti šokėja, pianino pamokose susidūrusi su muzika panoro siekti dainininkės karjeros. Nuo 2006 iki 2008 m. Monika dalyvavo įvairiuose konkursuose, kuriuose pasiekė aukštų vietų. 2007 m. ji dalyvavo atrankoje į 2007 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkursą.
Monika taip pat dalyvavo „Eurovizijos“ atrankoje nuo 2010 iki 2015 metų. 2014 m. ji atstovavo Lietuvai Jūrmaloje organizuotame konkurse „New Wave“ su daina „Tonight“ ir jame užėmė 4 vietą. Tais pačiais metais atlikėja varžėsi „Lietuvos balso“ antrajame sezone ir užėmė antrąją vietą. Su Vaidu Baumila 2015 m. laimėjusi šalies atranką, gavo teisę atstovauti šaliai 2015 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Vienoje. Ten duetas su daina „This Time“ (liet. Šįkart) pateko į finalą, kuriame užėmė 18-ą vietą. Tų pačių metų rugsėjį ji išleido savo debiutinį albumą „Walk With Me“, kuris išreklamuotas pastarosios eurovizinės dainos ir bene populiariausio atlikėjos singlo „Po dangum“. Tiek singlas, tiek albumas tapo platininiais. 2015 m. M.A.M.A. apdovanojimų ceremonijos metu jai buvo įteikti metų albumo (už „Walk with Me
“), metų dainos (už „Po dangum“) ir metų atlikėjos apdovanojimai. 2016 m. M.A.M.A. apdovanojimuose ji dar kartą buvo nominuota metų atlikėjos apdovanojimui.
Magistralinis kelias A17 (Lietuva)

Istorija

Aplinkkelis pradėtas tiesti XX amžiaus 10-ajame dešimtmetyje. Iš pradžių buvo pastatyta atkarpa tarp  A2  ir  A9 . Vėliau Panevėžio aplinkkelis buvo pratęstas iki  A10  kelio. Dabar šis kelias yra dalis  E67  magistralės.
Centrinis stadionas (Kostanajus)

Istorija

Atidarytas 1964 m. Talpina 8 050 žiūrovų. 
Renovuotas 2008 m. Atitinka UEFA keliamus reikalavimus. Sudėta vokiška danga, atnaujinta apšvietimo sistema.
Namų rungtynes žaidžia Kostanajaus „Tobol“.
Luiz Ejlli

Biografija

Scenoje debiutavo 2004 metais, kai dalyvavo Festivali i Këngës konkurse, kur su daina „Hëna dhe yjet dashurojnë“ finale liko antroje vietoje, pralaimėjęs tik nugalėtojai Ledina Çelo. Sekančiais metais atlikėjas dar kartą dalyvavo Festivali i Këngës, šį kartą su daina „Zjarr e ftohtë“ (liet. Ugnis ir šaltis) užėmė pirmą vietą. 2006 metais Luiz su šiuo kūriniu kaip Albanijos atstovas pasirodė 2006 m. „Eurovizijos“ konkurse, tačiau atlikėjas pusfinalyje užėmė keturioliktą vietą ir į finalą nepateko. Vėliau Luiz konkurse Festivali i Këngës dalyvavo 2008 ir 2013 metais.
Sostinės krepšinio lyga

Rėmėjai

Pagrindinis turnyro rėmėjas nuo 2016–2017 m. sezono yra Lietuvos ir Vokietijos UAB „Gealan Baltic“, kurios vardu šiuo metu ir vadinasi oficialus SKL čempionatas.
2006 m. pagrindiniu Vilniaus miesto čempionato rėmėju buvo mineralizuotas vanduo „Montavit“, o nuo 2007–2008 m. sezono iki 2012 m. stipriausią sostinės krepšinio lygą remė „Švyturys“ bei prekybos centras IKI. Nuo 2013 m. iki 2016 m. pavasario SKL pagrindine rėmėja buvo AB „Plasta“.

Turnyrų sistema

Sostinės krepšinio lygos organizuojamame A lygos čempionate 2011–2012 m. sezone varžėsi 12 ekipų. Visos jos žaidė vienoje grupėje, dviejų ratų sistema, o aštuonios pajėgiausios komandos pateko į atkrintamąsias varžybas.
Antrojoje pagal pajėgumą lygoje 2011–2012 m. pirmenybėse žaidė dvidešimt trys komandos. Jos buvo suskirstytos į tris grupes, kuriose su varžovėmis žaidė dviejų ratų sistema.
Šešiolika stipriausių komandų pateko į „Top 16“ etapą, likusios tęsė kovą „Išlikimo grupėje“.
Dėl gausiausios miesto lygos nugalėtojų vardų 2011–2012 m. čempionate kovojo net 80 komandų. Pirmajame varžybų etape jos buvo suskirstytos į dešimt grupių po aštuonias komandas. Pirmojo etapo grupėse komandos žaidė vieno rato sistema.
Antrajame varžybų etape turnyro dalyvės buvo paskirstytos į du pajėgumo divizionus: „Stipriausiąjį“ ir „Silpnesniųjų“. Pirmajame atsidūrė 36 pajėgiausios ekipos, kurios automatiškai pateko į atkrintamąsias varžybas, o sužaidusios vieną ratą išsidalino vietas reitingo rikiuotėje.
Dėl bilietų į svarbiausias sezono kovas galėjo pakovoti ir „Silpnesiųjų“ diviziono ekipos, kurioms atiteko dar 12 kelialapių į atkrintamąsias.
Aurelija Mikušauskaitė

Biografija

1951 m. įstojo į Respublikinę Kauno medicinos mokyklą Nr. 1, 1955 m. baigė felčerių-akušerių specialybės kursą.
1956 m. įstojo į Lietuvos SSR Valstybinę konservatoriją, 1960 m. su pagyrimu baigė aktoriaus meistriškumo specialybės kursą, buvo pripažinta dramos teatro artisto kvalifikacija. V-oji dramos aktorių laida (1956–1960): Vincas Aleknavičius, Henrikas Andriukonis, Milita Bazevičiūtė, Nijolė Gelžinytė, Eugenijus Ignatavičius, Vincenta Miežlaiškytė, Aurelija Mikušauskaitė, Algirdas Paukštaitis, Aleksandras Šimanskis, Bronius Talačka, Judita Ušinskaitė. Kurso vadovai Irena Vaišytė ir Jonas Kavaliauskas.
Pirmąjį vaidmenį kūrė televizijos studijoje. Tada ji buvo dar visai jaunutė Konservatorijos teatrinio fakulteto studentė ir vaidino troškimą gyventi – pagrindinę heroję O’Henrio apsakymo „Paskutinis lapas“ inscenizacijoje. Režisierius, matyt, neatsitiktinai šią rolę paskyrė Aurelijai, pažindamas jos didelę gyvybingumo jėgą, atkaklumą, temperamentą.
1960 m. baigusi Valstybinės konservatorijos teatrinį fakultetą, su kurso draugais atėjo dirbti į Valstybinį televizijos ir radijo komitetą. Suvaidino daug didesnių ir mažesnių vaidmenų televizijos teatre, „Literatūrinių herojų klubuose“, labai mėgo skaityti poeziją, vaidino radijo teatre, kurį laiką dirbo televizijos pranešėja.
1965 m. pradėjo dirbti Jaunimo teatre. Tačiau ir ten triūsdama dažnai viešėdavo televizijoje ir radijuje, dalyvaudavo spektakliuose, laidose. Paskutinis jos vaidmuo televizijoje – Lialia A. Arbūzovo pjesėje „Pasirinkimas“, kurios premjera įvyko 1973 m. sausio mėnesį.
Palaidota Kauno Panemunės kapinėse.
Židinys

Židinys − atvira ugniavietė patalpoje; vienas iš seniausių patalpų šildymo būdų
Židinį sudaro pakura, pakuros sąrama, dūmtraukis ir jo gaubtas (vadinamoji kakta). Židinys įrengiamas patalpos viduryje, prie sienos arba pačioje sienoje. Židinys daromas iš plūkto molio, akmenų, medžio, plytų, koklių, metalo, marmuro arba kitų medžiagų.
Geriausias židinys − sumūrytas iš ugniai atsparių plytų. Pakuros paviršius, kurį tiesiogiai veikia ugnis, mūrijamas iš ugniai atsparių plytų. Židinys turi stovėti ant akmeninio, nejudančio ir vandens nepraleidžiančio pagrindo.
Židinius kūrenti praktiškai galima bet kuriuo kuru, tačiau geriausiai tinka malkos − beržinės, ąžuolinės, eglinės, pušinės, drebulinės, alksninės. Drebulinės ir alksninės malkos nerūksta, be to, jomis kūrenant dūmtraukyje išdega suodžiai. Suodžius taip pat panaikina degdamos išdžiūvusios bulvių lupenos. Įvairių atspalvių liepsna susidaro deginant kelmus bei šaknis. Vyšnių bei obelų malkos skleidžia malonų kvapą.
Priemonės kurui įdėti, pažarstyti − kaltos metalinės žnyplės, žarstekliai.

Židinio istorija

Židinio prototipas buvo akmens amžiaus stovyklaviečių duobės ugniai kūrenti. Dar paleolito būstuose židinyje buvo gaminamas maistas, židinys šildė patalpą. Daugelis senovės tautų židinį laikė šventa ir neliečiama vieta.
Renesanso laikotarpiu židinį imta naudoti ne tik patalpoms šildyti, bet ir interjerui puošti. Gotikos ir baroko interjeruose židinys pasidarė vienas svarbiausių interjero elementų. Jo puošyboje vyravo skulptūros dekoras ir architektūros elementai. Klasicistiniams židiniams būdinga taisyklingos formos, išsikišusi sąramos lentynėlė (žvakidei, laikrodžiui, skulptūrai pastatyti), antikinių motyvų dekoras.
Lietuvoje židinių rasta IV−III tūkstantmetyje pr. m. e. gyvenvietėse.
IX−XIV a. gyvenviečių pastatai turėjo iš molio ir akmenų padarytas krosnis. Kauno pilyje buvo židinys su pakuros sąrama ir gaubtu.
Puošnių spalvotų koklių židinių būta XVI a. didikų rūmuose ir pilyse.
Gotikinių židinių rasta Perkūno namuose (Kaune), Vilniaus Pilies gatvės namuose. 1640 m. buvo išmūryta židinių Vilniaus artilerijos bastione. Daug židinių buvo Biržų pilies rūmuose.
Barokinių židinių rasta kai kuriose Vilniaus universiteto patalpose, klasicistinių − Panemunės pilyje.
Nuo XVI a. pabaigos vietoj židinių įsigalėjo koklių krosnys.
Romualdas Jarusevičius

Biografija

1986 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius elektrikas.
UAB „Veižas“ direktorius.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai Pagėgių skyriaus narys, partijos skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Pagėgių savivaldybės tarybos (koalicija „Pagėgių kraštui, Pagėgių žmonėms, Pagėgių ateičiai“) narys. 
Žmona Daiva, vaikai Lina, Agnė, Meda.
Erikas IV Plovpeningas

Biografija

Estridsenų dinastijos. Valdemaro II Nugalėtojo sūnus.

Valdymas

1232 m. karūnuotas jo bendravaldžiu. Nuo 1246 m. kariavo su broliu Abeliu ir su bažnyčia (ją apdėjo mokesčiais) remiama bajorų opozicija. Nužudytas Abelio (1250-1252 m. karalius) paliepimu, įgijo šventojo reputaciją..
Kadugiai

Istorija

TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Šiaulių apylinkės Pranės Jankutės kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Normančiai – 3,8 km
Aukštuoliai – 9,5 km
Smilgiai – 7,3 km 
 Pakarčiūnai – 3,5 km
Lukšiai – 2,5 km
ŠIAULIAI – 5 km 
 Medelynas – 2,3 km
Pumpučiai – 3,5 km
Voveriškiai – 3 km
Vijoliai – 2 km
Nuestra Senjora de Loretas

Nuestra Senjora de Loretas (isp. Nuestra Señora de Loreto) – gvaraniškoji jėzuitų redukcija Argentinoje, Misionese, Kandelarijos departamente.
Įkurta 1610 m., apleista 1767 m. išvarius jėzuitus iš Amerikos. Išlikę dalis griuvėsių, apžėlusių augalija. 1984 m. Nuestra Senjora de Loreto misija, drauge su kitomis regiono gvaranių misijomis įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.