google/wiki40b huggingface dataset:
Kalvelių piliakalnis

Istorija

Šį piliakalnį 1985 m. lankė archeologas Gintautas Zabiela (aprašytas leidinyje „Lietuvos medinės pilys“). Jam šį piliakalnį parodė J. Gutauskas. 2014 m. piliakalnį paminėjo žurnalistas Algirdas Meilus. 1846 m. šis piliakalnis buvo nurodytas leidinyje „Starożytna Polska ...“
Kultūros paveldo centro darbuotojai žvalgė objektą vietoje 2016 m. kovo 15 d.

Piliakalnis

Teritorija užima 15 512 m². Piliakalnis įrengtas ant atskiros kalvos, supamos užpelkėjusių daubų, žemesnių aukštumų. Kalva apaugusi mišku. Jos vakariniame pakraštyje būta karjero. Piliakalnio aikštelė keturkampė, apie 65x50 m. Aikštelė sužalota anksčiau čia įrengto trianguliacijos punkto, kastų bulviarūsių, žemės ūkio darbų. Buvusio trianguliacijos bokšto vietą žymi grioviu apkastas keturkampis plotas.  Šlaitai gana statūs, apie 10-12 m aukščio nuo užpelkėjusių daubų ir 5-6 m aukščio nuo gretimų aukštumų.
Book Depository

Istorija

„Book Depository“ bendrovė įsteigta 2004 m. 2011 m. „Amazon“ įsigijo pastarąją bendrovę. Sandorio suma nebuvo atskleista. Sandoris tuo metu buvo laikomas prieštaringu, nes padidino knygų pardavimų koncentraciją. 2011 m. „Amazon“ pardavimai siekė 70 % JK e. komercijos rinkos dalies, o „Book Depository“ tuo metu buvo vienas iš pagrindinių konkurentų.
Aukcionas

Aukcionas – viešas prekių ar paslaugų pardavimas pasiūliusiajam didžiausią kainą. Pavyzdžiui, vykdant skolos vertybinių popierių (obligacijų) platinimo aukcionus, pasirenkamas aukciono dalyvis, pasiūlęs mažiausias palūkanas, t. y. mažiausią skolos kainą.
Literatūroje nėra vieningos aukciono sąvokos, tačiau išnagrinėję aukcioną istorine prasme, bei apžvelgę įvairias aukcionų rūšis galime daryti išvadą, kad prekės kainos kėlimas nėra savaiminis aukciono tikslas. Aukciono esmė yra efektyviai panaudoti turimus resursus, kad jie sukurtų pačią didžiausią naudą (vertę), o tai gali būti pasiekta ne būtinai keliant kainą, bet ir ją leidžiant, rengiant pakartotiną aukcioną ir pan. Tai priklauso nuo to, kas yra potencialūs prekės pirkėjai ar pardavėjai, kokia prekė ar paslauga bus parduodama ar perkama.
Šiandien aukcionuose dažniausiai dalyvauja valstybės institucijos ir įmonės, kurios parduoda ir perka teises į įvairių gamtos turtų gavybą, privatizuoja kitas įmones ir t. t. Aukcionai populiarūs ir tarp įmonių, kai siekiama įsigyti prekes ar paslaugas iš mažiausią kainą pasiūliusio pardavėjo. Namai, naudoti automobiliai, žemės ūkio produkcija, meno ir antikvariniai dirbiniai taip pat labai dažnai parduodami šiuo būdu.
Šiuo metu didžiausi pasaulyje aukcionų namai yra įsikūrę Londone. Tai „Christie's“ ir „Sotheby's“ aukcionų rūmai.

Istorija

Nors internetiniai aukcionai atsirado ir išpopuliarėjo vos daugiau nei prieš dešimtį metų, tradiciniai aukcionai buvo rengiami dar prieš Kristų. Senovės graikų raštuose minima, kad pirmieji aukcionai buvo rengiami Babilone 500 metų prieš mūsų erą. Šie aukcionai buvo kasmetiniai renginiai, o juose varžomasi dėl moterų siekiant jas įsigyti kaip žmonas.
Aukcionai, kurių objektas buvo daiktai, atsirado Romos Imperijoje ir labai paplito. Romėnai naudojo aukcionus, kaip vieną iš patogiausių būdų parduoti turtą. Aukcionuose buvo pardavinėjamas ir karo grobis. Ko gero žinomiausias aukcionas buvo surengtas 193 m. pr. m. e., kai imperatoriaus Pertinakso asmens sargybinis jį nužudė, o didžiausią kainą aukcione pasiūliusiam Julianui Didžiajam perdavė valdyti visą Romos imperiją.
Aukcionai vėl išpopuliarėjo XVII a. po Prancūzijos revoliucijos. Smuklėse ir kavinėse kasdien buvo pardavinėjami meno dirbiniai.
Milžinišką įtaką aukcionų progresui ir vystymuisi padarė William Vickrey darbai (1961 – 1962 m), 1996 m. padėję jam gauti Nobelio premiją. Didelę reikšmę turėjo ir Shubik (1967 m.), Wilson (1969 m.), Ortega Reichert (1968 m.) darbai, kurie smarkiai įtakojo ne tik aukcionų, bet ir visą ekonomikos teoriją, bei lėmė didelį šios pardavimo rūšies populiarumą.
Llanrhaeadr FC

Istorija

Klubas įkurtas 1882 m. Pastaruoju metu yra dalyvavęs Cymru Alliance lygoje, kovojo dėl išlikimo. Neįsitvirtino antroje pakopoje ir iškrito į žemesnį lygmenį.
Mūsų dienos (Kanada)

Mūsų dienos – krikščioniškos (protestantiškos) minties laikraštis, leistas 1951 m. sausio 12 d. – kovo 9 d. Kanadoje.

Istorija

Leidėjas R. Rodnėjus, redaktorius Pranas Enskaitis.
Šnipiškės

Istorija

Vilniaus istoriniuose dokumentuose Šnipiškės (Šnipiškis) minimos nuo XVI a. Šnipiškių priemiestis pradėjo formuotis pastačius tiltą per Nerį. 1536 m. siekiant palengvinti susisiekimą su Vilniaus miestu, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo įsakymu Vilniaus pilies prižiūrėtojas Ulrichas Horazijus per Neries upę pastatė medinį tiltą su mūrinėmis atramomis ir mūriniais vartais, ir butais antrame aukšte tilto sargams bei muitininkams. Šalia tilto kūrėsi Šnipiškių priemiestis.
XVI a. antroje pusėje Šnipiškes valdė Krėvos seniūnas Mikalojus Astikas, XVI a. pabaigoje – LDK maršalka Eustachijus Valavičius. Čia žemių įvairiu laiku turėjo Vilniaus vyskupas Valerijonas Protasevičius, LDK didikai Oginskiai. XVII a. Šnipiškės priklausė LDK didikams Sapiegoms. 1697 m. Vilniaus vaivada Kazimieras Sapiega sklypą prie Neries padovanojo jėzuitams.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje buvo suformuotos dvi istorinės Šnipiškių dalys – Skansenas ir Piromontas, 1993 m. įrašytos į Kultūros vertybių registrą.
Iki XX a. vid. Šnipiškėse, prie Žvėryno gatvės (Vilkmergės), kuri eina pagal dešinįjį Neries krantą, buvo 13 akmenų grupė, vadinama Užkeiktomis vestuvėmis. Šie akmenys buvo sunaudoti statyboms. Netoli Vestuvių akmenų vietos, dešiniajame Neries krante, yra akmuo su iškaltais Gediminaičių stulpais – vienas iš kelių istorinių Vilniaus miesto riboženklių.
Šnipiškėse praeityje stovėjo Šnipiškių sinagoga ir buvo įkurtos Šnipiškių žydų kapinės. Išlikę prieškariu statyti Šnipiškių bunkeriai.

Pavadinimo kilmė

Vietovardis Šnipiškės kilęs iš šioje vietovėje turėjusio dvarą turtingo Vilniaus pirklio Povilo Šnipio pavardės, kuriam didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas buvo padovanojęs už Neries upės didelius žemės plotus. Tarpukario metų turistiniuose vadovuose po Vilnių buvo rašomas vietovardis Šnipiškis.

Mene

2010 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas, Europos šalių kino forumo „Scanorama“ Didžiojo prizo nugalėtojas, „Šanxai banzai“ (rež. Jūratė Samulionytė). Tai ironiškas filmas su vaizdais iš Šnipiškių mikrorajono, vilniečiams žinomo kaip „Šanchajus“, pasakojantis apie unikalią daugiatautę kaimo bendruomenę miesto centre.
Refleksinis radijo imtuvas

Refleksinis radijo imtuvas – imtuvas, kuriame tas pats stiprintuvas panaudojamas tiek radijo dažniui (iki detekcijos), tiek ir garso dažniui (po detekcijos) sustiprinti. Pirmąkart sustiprintas signalas detektuojamas ir vėl paduodamas į to paties stiprintuvo įėjimą. Stiprintuvas sustiprina dabar jau garso dažnio signalą antrą kartą.
Stiprintuvo išėjime paprastai statomas radijo dažnio transformatorius, nuo kurio antrinės apvijos nuimamas sustiprintas radijo dažnio signalas. Šis transformatorius (pateikiamame pavyzdyje – taip pat ir magnetinės antenos apvija L2) garso dažnio stiprinimui daug įtakos neturi.
Refleksinis radijo imtuvas turi mažiau detalių ir vartoja mažiau galingumo, nei kiti panašaus jautrumo ir garsumo imtuvų tipai (pavyzdžio schema vartoja mažiau nei 1 mA). Tačiau tokia schema yra nelabai stabili ir ją reikia rankiniu būdu derinti, parenkant optimalias kai kurių rezistorių (pavyzdyje – R1) reikšmės.
Ludwig von Mises

Darbai

Ludwig von Mises. "Ekonominė politika“. 2006 m., Eugrimas.
Hartfordas (Anglija)

Istorija

673 m. pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose.
Amonas

Kultas

Ikonografijoje Amonas vaizduotas vyru (kartais su avino galva) su karūna, dviem plunksnomis ir saulės disku. Iš pradžių Amonas buvo vietinis Tėbų dievas, viršesnis už vietinį karo dievą Montą. Ilgainiui Amono kultas paplito ir kitose vietose, tačiau tik susiliejęs su Heliopolio saulės dievu Ra. Naujosios karalystės laikais Amono Ra kultas išplito po visą Senovės Egiptą. Tai liudija jam, jo žmonai – deivei Mutai ir jų sūnui – dievui Chonsui pastatytos didingos šventyklos Karnake ir Luksore (prie Tėbų).
Kaip „artimasis“ ir net „asmeninis“ dievas, Amonas yra faraono tėvas. Luksoro šventyklos freskoje vaizduojama, kaip Amonas, įgijęs faraono Tutmozio IV (XV a. pr. m. e.) pavidalą, patenka į faraono žmonos apartamentus, ji, „išvydusi dievo Amono grožį, labai nudžiugo“, o vėliau pagimdė sūnų, būsimąjį faraoną Amenchotepą III, kurio vardas reiškia „Amonas patenkintasis“. Daugelyje tekstų atsispindi Amono – „tėvo“ ir faraono – „sūnaus“ santykiai. Paskutiniuoju Naujosios Karalystės laikotarpiu (XIII–XI a. pr. m. e.).
Amonas buvo „artimasis dievas“ ir eiliniams egiptiečiams. Tai liudija daugelis (apie 150) tekstų, kuriuose Amonas apibūdinamas kaip teisingas ir gailestingas dievas. Amonas yra ir dievas orakulas: pagal jo nurodymus faraonė Hašepsuta (XVI a. pr. m. e.) rengia prekybinę ekspediciją į Puntą, faraonas Ramzis II paskiria vyriausiu Tėbų žyniu Nebunenefą. I tūkst. pr. m. e. Amono orakulo svarbiausiu centru tampa dievo šventykla Sivos oazėje Libijos dykumoje, į šią šventyklą 332 m. pr. m. e. atvyko ir Aleksandras Makedonietis, norėdamas sužinoti savo ateitį. Amono kultas buvo paplitęs ir už Nilo slėnio, ypač Nubijoje (dabartinis Sudanas), kur jis įgijo valstybinį pobūdį ir kur svarbiausia Amono hipostaze galima laikyti Napatos valstybės (VIII–VI a. pr. m. e.) svarbiausiąjį dievą – Napatos Amoną.
Vincas Karoblis

Biografija

Mokėsi Šiaulių gimnazijoje. 1894 m. baigė Kijevo universiteto Teisės fakultetą.
1895 m. Rygos apygardos teismo sekretoriaus padėjėjas, 1898–1908 m. sekretorius. 1908–1917 m. Vitebsko apygardos teismo vyresnysis notaras. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui organizavo draugiją nukentėjusiems nuo karo šelpti, draugijos Vitebsko skyriaus pirmininkas.
1918 m. vasarą grįžęs į Lietuvą – vienas iš Teisingumo ministerijos kūrėjų, nuo 1919 m. liepos 22 d. – Kauno apygardos teismo narys. 1920 m. Steigiamojo Seimo rinkimų komisijos pirmininkas.
1920 m. birželio 19 d. – 1922 m. sausio 18 d. Kazio Griniaus vyriausybėje, 1922 m. vasario 2 d. – 1923 m. birželio 28 d. – Ernesto Galvanausko VII ir VIII vyriausybėse, bei 1925 m. rugsėjo 25 d. – 1926 m. gegužės 31 d. – Leono Bistro XII vyriausybėje – Lietuvos teisingumo ministras. 1922–1923 m. – ministro pirmininko pavaduotojas. 1924 m. vasario mėn. – 1925 m. rugsėjo mėn. – Valstybės kontrolierius. Po 1926 m. valstybės perversmo paleidus Trečiąjį Seimą gyveno savo ūkyje Subačiaus valsčiuje.
Krikščionių demokratų partijos narys. 1922–1923 m. – Pirmojo Seimo atstovas, 1923–1924 m. – Antrojo ir 1926–1927 m. – Trečiojo Seimų atstovas nuo Lietuvos ūkininkų sąjungos. Nuo 1927 m. gyveno savo ūkyje Subačiaus valsčiuje.
Šerifas ir berniukas ateivis

Turinys

Njunano miestelyje kyla isterija dėl neva šalia esančiame ežere sudužusio ateivių kosminio laivo. Atvykus žurnalistams ir paieškos tarnybai, vadovaujamai kapitono Brigso, netrukus paaiškėja, kad ateiviu buvo palaikytas šerifas Holas, apsirengęs keistą bitininko kostiumą.
Nors susidomėjimas netrunka nuslūgti, vieną vakarą šerifas mieste sutinka keistą berniuką, kuris sakosi esąs ateivis. Nors Holas juo netiki, tačiau H7-25 pasivadinusio vaiko gebėjimai mintimis judinti daiktus ir priversti kalbėti gyvūnus netrunka šerifą pakeisti savo nuomonę. Nors berniuko po kelių dienų turi atvykti paimti kitas kosminis laivas, kapitonas Brigsas su savo žmonėmis visais būdais stengiasi jį pagrobti.
Rigvedos upės

Rigvedos upės – upės, minimos senovės arijų giesmių rinkinyje „Rigvedoje“. Tekantiems vandenims pavadinti „Rigvedoje“ naudojama keletas žodžių: ap (skr. अप् = ap), sindhu (skr. सिन्धु = sindhu), nadi (skr. नदी = nadī). Nors kiekvienas šių žodžių turi savitą reikšmę (ap – takus vanduo apskritai, sindhu – didelė (Indo) upė, dunojus, nadī – kriokianti, šniokščianti [upė]), neretai jie vartojami sinonimiškai. Itin dažnai minimos „septynios upės“ (skr. सप्त सिन्धव: = sapta sindhavaḥ), turinčios atitikmenį kaimyninėje iranėnų kultūroje – Avestoje minimos hapta həndu.

Mitologija

Mitologiškai šios upės susijusios su ašiniu mitu, kai Indra nudobia Vritrą, sulaikiusį vandenis; po šio veiksmo takūs vandenys (ap) arba (septynios) upės pasilieja ir teka į vandenyną (samudra). Vietomis „Rigvedoje“ išaukštinama viena iš šių upių, vadinamų seserimis, vyriausioji tarp „seserų“ Sarasvatė, kuri tuo pačiu susijusi su aukojimu ir sąmonės nuskaidrėjimu. Upės bendrai arba septynios upės vedose šlovinamos kaip minčių, sielos skaistintojos, kaip tyros, dieviškos, gydytojos, jos siejamos su įkvėpta kalba, aukojimu, šventu darbu.
Paranoid

Pirmoji pusė

1. "War Pigs/Luke's Wall" 7:57

2. "Paranoid" 2:52

3. "Planet Caravan" 4:32

4. "Iron Man" 5:58

Antroji pusė

5. "Electric Funeral" 4:52

6. "Hand of Doom" 7:07

7. "Rat Salad" 2:31

8. "Jack the Stripper/Fairies Wear Boots" 6:15
Adolfas Kaziliūnas

Adolfas Kaziliūnas (1942 m. Baibokuose, Vabalninko valsčius) – Lietuvos inžinierius, chemikas technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1949 m. ištremtas į Kimiltejų (Irkutsko sritis). 1956 m. grįžo į Lietuvą. 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1976 m. KPI apgynė disertaciją „Dažytų kaproninių ir acetilceliuliozinių audinių fotocheminės destrukcijos procesų ypatumų tyrimas“, chemijos mokslų kandidatas. 1989 m. Leningrado S. Kirovo tekstilės ir lengvosios pramonės institute apgynė disertaciją „Acetilceliuliozinių ir poliamidinių tekstilinių medžiagų atsparumo šviesai padidinimo būdų paieškos įdiegimas ir teorinis pagrindimas“, technikos mokslų daktaras.
1968–1975 m. dirbo Utenos trikotažo fabrike, 1968–1969 m. technologas, 1969–1975 m. taurinimo cecho viršininkas. 1975–1990 m. šilko audinių fabriko „Kauno audiniai“ centrinės laboratorijos vedėjas, 1990–1991 m. UAB „Ekonova“ prie Kauno technologijos universiteto Inžinerinės ekologijos katedros vyr. mokslinis bendradarbis, 1991–1995 m. Lietuvos valstybinės kokybės inspekcijos viršininkas. 1995–2002 m. dėstė Vilniaus universitete, nuo 1998 m. profesorius. Nuo 2002 m. Lietuvos teisės universiteto (nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) Strateginio valdymo ir politikos fakulteto. Valdymo teorijos katedros profesorius. 1995 m. stažavo Stokholmo universitete (Švedija), 1996 m. ir 1997 m. Luveno karališkajame universitete (Belgija).
1990–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritis – tekstilės medžiagų cheminė technologija (dažymas, marginimas, terminis ir kitoks apdorojimas). 37 išradimų autorius.
Rimantas Buivydas

Biografija

Kilęs iš Seredžiaus bajorų giminės, kuri nuo 1413 m. Horodlės susitarimais gavo riterių herbą „Dolega“. Senelio Antano Buivydo sesuo Elena Buivydaitė–Kutorgienė buvo profesorė, viena iš oftomologijos pradininkių Lietuvoje. Tėvas dailininkas Juozas Buivydas. 1964 m. baigė A. Vienuolio vidurinę mokyklą. 1969 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1981 m. TSRS Dailės akademijos I. Repino institute Sankt Peterburge apgynė disertaciją, menotyros kandidatas.
1969–1971 m. Vilniaus kurortų projektavimo instituto vyresnysis architektas. 1971–1989 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1986–1989 m. prorektorius mokslo reikalams. Nuo 1989 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1991 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas) dėstytojas, nuo 2000 m. profesorius. Nuo 2002 m. Architektūros fakulteto dekanas, Architektūros pagrindų ir teorijos katedros vedėjas, VGTU Senato ir kolegijos narys.
Nuo 1995 m. žurnalo „Urbanistika ir architektūra“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1996 m. žurnalo „Archiforma“ vienas steigėjų, 1996–2005 m. jo vyr. redaktorius. Lietuvos architektų sąjungos narys.
Erasmus premija

Erasmus premija – kasmetinis apdovanojimas, nuo 1958 m. skiriamas asmenims ar organizacijoms, padariusioms didelę įtaką kultūros, visuomenės ir sociologijos srityse Europoje ir pasaulyje. Šis apdovanojimas yra vienas svarbiausių visoje Europoje. Apdovanojimas vadinamas olandų dvasininko ir humanisto Erazmo Roterdamiečio vardu. Erasmus premiją skiria Nyderlanduose įsikūręs Erasmus premijos fondas (ol. Stichting Praemium Erasmianum).
Šios premijos laureatai gauna 150 000 eurų ir 1995 m. Bruno Ninaber van Eyben sukurtą simbolį. Apdovanojimų ceremonija vyksta Amsterdamo karališkuosiuose rūmuose.
Orimulsija

Orimulsija (angl. Orimulsion) – iš bitumo pagamintas skystas kuras. Pavadinimas – registruotas prekės ženklas. Receptūrą pramoniniam naudojimui sukūrė kompanija Intevep. Tai Venesuelos kompanijos „Petroleos de Venezuela SA“ (PDVSA) mokslinių tyrimų ir projektavimo filialas.

Bitumo šaltiniai

Bitumas, kaip ir akmens anglis bei nafta, yra natūralus gamtinis išteklis. Venesuela bitumą išgauna didžiausiame pasaulio telkinyje Orinoko bituminguose smėlynuose. Įvertintas telkinio dydis yra daugiau kaip 190 trilijonų m³ bitumo. Kiekiu tai atitinka daugiau kaip 50 % žinomų pasaulio naftos išteklių.

Gamyba

Žalias bitumas yra itin klampus, savitasis tankis pagal API yra nuo 8 iki 10 kambario temperatūroje, todėl neįmanoma jį vartoti įprastinėse šiluminėse elektrinėse ar katilinėse.
Orimulsija gaunama sumaišius bitumą su 30 % gėlo vandens ir šiek tiek aktyviosios paviršiaus medžiagos. Gautas mišinys savybėmis primena fuel-oil. Neseniai nuo seno vartotą aktyviąją paviršiaus medžiagą iš fenolio pakeitė panaši medžiaga iš alkoholio. Šis pakeitimas pagerino orimulsijos pervežimo savybes ir sumažino žalą, kurią gali padaryti aktyviosios paviršiaus medžiagos fenolio pagrindu.

Trūkumai

Jei gabenant orimulsija išsilieja į vandenį, mišinys deemulsuojasi ir iš orimulsijos atsiskiria bitumas. Kai jo temperatūra krenta žemiau 30 °C, jis sukietėja. Siurbliai nustoja pumpuoti orimulsiją. Taip užsikišusius vamzdynus tenka kapitaliai remontuoti, nes taip sutirštėjusį bitumą suskystini praktiškai neįmanoma.

Didėjantis vartojimas

Orimulsija dabar daug kur pasaulyje naudojama kaip komercinis elektrinių katilinių kuras (pvz., Kanada, Japonija, Italija ir Kinija). 1995−2007 m. orimulsiją degino AB „Lietuvos elektrinė“. Anksčiau šį kurą naudojo gerokai plačiau ir jo paklausa staigiai kilo. Tačiau PDVSA prasidėjus dideliam streikui didžioji dalis inžinierių buvo atleisti iš darbo. Orimulsija buvo PDVSA inžinierių pasididžiavimas.
Kinijai orimulsija vis tebetiekiama, o likusioms pasaulio šalims jos tiekimas mažėja arba visai nutrauktas.
Numatoma, kad orimulsija turi didelį potencialą kaip namų krosnių kuras.
PDVSA vadovybė mažėjančius orimulsijos pardavimus aiškina ir tuo, kad kylant žalios naftos kainoms paaiškėjo, jog skiedžiant Orinoko bitumus skysta žalia nafta galima gauti tokį mišinį, kurį pardavinėti kaip žalią naftą apsimoka labiau, nei pasaulio rinkoje pardavinėti pagamintą orimulsiją.
Pvz., populiarus Merey mišinys (Orinoko bitumas ir Mesa žalia nafta).
Siurprizas (2015 filmas)

Turinys

Po motinos mirties paveldėjęs didžiulį turtą Džeikobas, visą gyvenimą jautęsis nepritapęs ir neturintis tikslo, nusprendžia parduoti savo valdas, visą turtą paaukoti labdarai, o pats kreiptis į paslaptingą agentūrą „Elyseum“, padedančią savo klientams palikti šį pasaulį. Iš jam pasiūlytų mirties variantų Džeikobas pasirenka Siurprizą – kuomet žmogus nežino kada ir kaip mirs. Besirinkdamas karstą, jis sutinka Aną – merginą, kuri taip pat sudarė sutartį su kompanija ir taip pat pasirinko Siurprizą. Po kelių dienų jiedu atsitiktinai susitinka mieste, vėliau sutaria pavakarieniauti ir taip pamažu suartėja. Džeikobas pradeda svarstyti, kad jis galbūt suklydo ir paprašo agentūros atidėti plano vykdymą. Šie atsisako ir Džeikobui su Ana tenka bėgti, kad išgelbėtų savo gyvybes. Jiedu pasislepia viešbutyje, po to atokioje sodyboje, kur Džeikobas sužino, kad Ana iš tiesų yra agentūros vadovo Konrado duktė ir jo užsakytas Siurprizas...
Parausių koplyčia

Istorija

Koplyčia statyta 1929-1930 m. Lėšų jos statybai aukojo aplinkinių kaimų žmonės, jie patys daug dirbo, kad ji iškiltų. Vilkaviškio krašto muziejuje saugomi senųjų Parausių kaimo gyventojų prisiminimai, jie liudija apie tai, kad prieškario metais apylinkėse gyventa nemažai turtingų ūkininkų, kurie ir išlaikė šią koplyčią. Koplyčia buvo naudojama kaip bažnyčia, į ją iš Pilviškių atvykdavo kunigas. Jam buvo pastatytas namas kitoje tada dar neužakusio gretimo ežero pusėje. Čia kiekvieną gegužę vykdavo mojinės, kai kurie atlaidai. Šventovėje susirinkdavo gausus būrys aplinkinių kaimų žmonių. Joje būdavo laikomos gedulingos pamaldos, švenčiamos įvairios religinės šventės, rengiami atlaidai, laidotuvės. Šventorius virto kapinaitėmis, kur iš pradžių buvo laidojami ūkininkai, prisidėję prie koplytėlės statybos. Kapų pamažu daugėjo, o koplytėlės sienos iš vidaus buvo pradėtos puošti gana keistu būdu: kai šventoriuje buvo laidojamas ūkininkas, ne visi laidotuvių vainikai būdavo sudedami ant kapo, nes dalis jų buvo sukabinama koplytėlės viduje.
Pokario laikais koplyčioje ginklus slėpdavo Lietuvos partizanai. Vėliau joje kartais dar vykdavo pamaldos, bet 1958-aisiais iki pat Nepriklausomybės atkūrimo ji buvo uždaryta.
Alsėdžiai

Architektūra

Alsėdžių miestelio planas radialinis, savaimingos raidos. Daug liaudies architektūros vienaukščių medinių namų, pagrindinėje aikštėje ant Alkos kalno – bažnyčia, panaši į barokinę bebokštę baziliką ir varpinė, abi pastatytos 1793 m. Bažnyčioje yra 8 barokiniai altoriai, šoniniame – vertingas XVIII a. Šv. Šeimos paveikslas. Varpinėje J. Delamarso dirbtuvėje 1679 m. išlietas žalvarinis varpas.

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad Alsėdžiai – kuršiškas vietovardis, XIII a. tartas *Alisē(i)dei. Miestelio pirmasis dėmuo al- greičiausiai sietinas su veiksmažodžio „alėti“ (tekėti, varvėti) šaknimi, kuri būdinga kai kuriems vandenvardžiams (ežeras Alys, upė Alantas ir kt.). Antrasis dėmuo -sėdžiai siejamas su veiksmažodžiu „sėdėti“ (kaip ir Medsėdžiai, Traksėdžiai ir kt.), kuris be savo pagrindinės reikšmės dar gali reikšti ir „būti kur nors, kur nors laikytis ar gyventi“. Todėl pirminė Alsėdžių reikšmė galėjo būti „gyvenantys prie kokio vandens (ežero ar upės), kurio pavadinimas panašus į Alys“ arba tiesiog „gyvenantys prie vandens (balos, upės ar ežero)“.
Alsėdiškiams taip pat žinomas padavimas apie miestelio vardo kilmę. Kartą į Alsėdžius atsitiktinai užklydęs keliauninkas. Norėdamas sužinoti, kur atsidūrė, pastarasis paklausė pakelėj sėdinčio senuko: „Kuokė če vėita?“, kas bendrine kalba reikštų – kokia čia vieta? Senukui gi pasigirdę, kad teiraujamasi, ką jis čia veikiąs: „Kon če veiki?“. Į tai senolis atsakęs: „Al siedu“, kas reiškia – nagi sėdžiu. Nuo to laiko miesteliui prigijęs Alsiediu (Alsėdžių) vardas. Čia reikėtų paminėti, kad vietiniai žemaičiai miestelio pavadinimą taria – Alsiedē.

Šnekta

Alsėdžių šnektą labai išsamiai ištyrė žymus lietuvių kalbininkas Jonas Jablonskis.
Panevėžio herbas

Aprašas

Sidabriniame lauke raudoni vartai su trimis bokšteliais ir virš jų iškilusiu bokštu. Vartų durys, langai ir skydo papėdė juodi.

Istorija

Panevėžys herbo neturėjo iki pat XVIII a. pab., kol negavo savivaldos teisių. Įkūrus savivaldą, 1801 m. miestui suteiktas antspaudas. Antspaudai keitėsi 3 kartus.
Visuose trijuose antspauduose žemiau po Rusijos imperijos herbu, buvo pavaizduotas plytinis ar akmeninis pastatas su trimis bokštais. Vėlesniuose herbuose vaizduota žagrė su noragu.
Dabartinis miesto herbas Prezidento dekretu patvirtintas 1993 m. gegužės 11 d. Etalono autorius – Arvydas Každailis.