google/wiki40b huggingface dataset:
Panevėžio kenesa

Panevėžio kenesa – medinė kenesa, stovėjusi Panevėžyje, Sodų gatvėje nuo XVIII a.-XIX a. sandūros iki 1970 m. Tarpukariu buvo svarbiausi Lietuvos karaimų maldos namai.

Istorija

Vytauto laikais netoli Panevėžio esančiame Naujamiestyje kaip Upytės pilį aptarnaujantys sargybos būriai buvo įkurdinti karaimai. Naujamiestyje XVIII a. pabaigoje gyveno nemažai karaimų, valdė savo žemes, kol XIX a. pabaigoje didikai ir dvarininkai jas atėmė. Tada karaimai persikėlė į Panevėžį ir pasistatė medinę kenesą. Pagal kraštotyrininką Liudą Žebrauską pastatyta 1735 m., o Čikagoje leistame leidinyje Panevėžys rašoma, kad 1809 m., padaugėjus Panevėžyje karaimų. XIX a. Panevėžyje gyveno 301 karaimas (Naujamiestyje jų teliko 7).
Nepriklausomos Lietuvos metais Panevėžio karaimų bendruomenė, įkurta 1922 m. gegužės 6 d., remiama Lietuvos vyriausybės, gaudavo kasmetinę nedidelę finansinę paramą bendruomenės kultūrinei veiklai remti. Panevėžio kenesos parapija apėmė Panevėžio ir Biržų – Pasvalio apskritis. A. Smetonos vyriausybė kenesos rekonstrukcijai skyrė 2 400 litų, taip pat buvo renkamos aukos. Nuo 1924 m. iki 1939 m. kenesoje dirbo po du dvasininkus ir vieną maldos namų turtų ir kapinių prižiūrėtoją. 1938–1939 m. maldos namai buvo restauruoti – praplatinti ir paaukštinti. Iki 1940 m. Panevėžyje gyveno 150 karaimų, plėtojo kultūrinę veiklą: rengė spektaklius, leido žurnalą „Onarmach“ („Pažanga“) (išėjo trys numeriai).
1953 m. kenesa buvo nacionalizuota. Pagal senųjų Ramygalos gatvės gyventojų liudijimus, pradžioje ji buvo paversta siuvykla, vėliau šokių sale, vėliau – Kauno gamybinio kombinato „Dailė” apipavidalinimo dirbtuve. 1970 m. maldos namai (tuo metu jų adresas buvo Ramygalos g. 74) buvo nugriauti pradėjus statyti tipinį daugiaaukštį namą, kuriame buvo apgyvendintos rusų kariškų šeimos.

Atminimo įamžinimas

1995 m. Panevėžio karaimų ir miesto Savivaldybės rūpesčiu kenesos vietoje buvo atidengtas paminklinis akmuo su tekstais lietuvių ir karaimų kalbomis (dailininkas Rimantas Ridikas).
Naujamiestyje yra prižiūrimos karaimų kapinės.
Kašmyras (audinys)

Kašmyras – išskirtinis audinys, audžiamas iš kašmyro vilnos.
Vilna gaunama iš Kašmyro ožkų, kurie gyvena Indijoje, Kinijoje Tibete, Irake, Irane ir Mongolijoje, Afganistane. Vilnos plaukas yra cilindro formos ir turi švelnų, šilkinį blizgesį. Kašmyras labai lengvas ir labai šiltas. Prabangiųjų audinių žaliava – minkštas apatinis Kašmyro ožkų plaukas, kuris ne kerpamas kaip avis, bet atsargiai iššukuojamas. Išeiga labai nedidelė: iš ožio pavyksta iššukuoti 150–200 gramų švelnučio plauko, o iš ožkos – vos 100 gramų tinkamos žaliavos. Aukščiausios kokybės kašmyras gaunamas Vidinės Mongolijos regione. Kašmyro audiniai turi specifinį žvilgesį, jie labai minkšti, tačiau tokie pat patvarūs ir malonūs dėvėti kaip ir kiti ploni vilnoniai audiniai.
Kašmyro gaminiai būna trijų pavidalų: puloveris, medžiaga ir šalikas. Puloveris – megztinis dirbinys, medžiaga ir šalikas – audiniai. Suvokti skirtumą nesunku: megztinę medžiagą ar mezginį sudaro tarpusavyje persipynusios kilpos, tuo tarpu audinį – statmenai susipynę išilginiai ir skersiniai siūlai – metmenys ir ataudai. Tačiau ir mezginys, ir audinys gaunamas iš verpalų. Verpalai savo ruožtu gaminami tol tarpusavyje sukant pluošto, šiuo atveju – kašmyro pluošto, plaukelius, kol gaunamas siūlas. Šis procesas vadinamas verpimu ir yra pirmasis žingsnis baigto drabužio link. Ypač vertingiems verpalams naudojamas gražus, ilgas pluoštas, o ne tokie brangūs verpiami iš trumpesnio pluošto.
Vidutiniškos kokybės kašmyro megztinį galima megzti tuoj pat, vos tik suverpus siūlus. Aukštos kokybės gaminiui skirti verpalai prieš tai dar kartą sukami. Tai antrinis sukimas, kai tarpusavyje susukami keli verpalai, lygiai kaip pirmiau tarpusavyje buvo sukami pluošto plaukeliai. Vienam verpalui susukus du siūlus, gaunamas dvišakis kašmyro siūlas, susukus, keturis – keturšakis kašmyro siūlas ir t. t. Suktinio verpalo privalumas tas, kad jis tvirtesnis ir elastingesnis už paprastą siūlą. Šias savybes vėliau perima ir trikotažo gaminys. Megztinis neišsitampo, sumažėja nemalonus gumulėlių susidarymas – vadinamas pumpuravimasis. Mezginys pumpuruojasi trumpesniam pluoštui išsipešus iš verpalo ir susinarpliojus. Kadangi dvišakis ar keturšakis kašmyro siūlas gaminamas iš ypač ilgo ir plono pluošto, tai nutinka ne taip lengvai. Dabar jau galima megzti.
Daugkartinis nuolat kontroliuojamas skalbimas, džiovinimas ir lyginimas padaro kašmyro mezginį minkštutį, gražiai besidėvintį ir ilgaamžį.
Benininkai

Istorija

1950–1992 m. tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Gailiekas

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad ežero vardas yra jotvingiškas, nuo žodžio gaylis – „baltas“.
Tensingas Norgėjus

Tensingas Norgėjus (nep. तेन्जिङ नोर्गे शेर्पा  = Tenjiṅ Norge śerpā, angl. Tenzing Norgay; 1914 m. gegužės pab. – 1986 m. gegužės 9 d.) – Nepalo šerpas, vienas žymiausių pasaulio alpinistų. Kartu su Edmundu Hilariu 1953 m. gegužės 29 d. tapo pirmaisiais žmonėmis, pasiekusiais aukščiausią žemės kalną – Everestą.
Inuvikas

Istorija

1954 m. pirmieji gyventojai. 1967 m. suteiktas kaimo statusas. 1970 m. sausio 1 d. tapo miestu.
Paysera

Istorija

2006 m. startavo mokėjimų platforma www.mokejimai.lt.
2012 m. Ūkio ministerija apdovanojo bendrovę „Už nuopelnus verslui“ ir pripažino ją geriausia „Inovatyvių sprendimų lyderio“ nominacijoje.
2012 m. rugsėjo 27 dieną Lietuvos banko sprendimu įmonei buvo išduota el. pinigų įstaigos licencija, suteikianti teisę vykdyti veiklą, susijusią su el. pinigų leidimu ir mokėjimo paslaugų teikimu Lietuvoje ir visose Europos Sąjungos šalyse. Tuo pačiu prasidėjo plėtra į užsienį, kur mokėjimų portalas 2013 metais buvo pristatytas „Paysera“ vardu.
2014 m. rugsėjo mėnesį Mokėjimai.lt svetainės adresas pakeistas į Paysera.lt.
2016 m. startavo bilietų platinimo platforma „Paysera Tickets“.
2019 m. gegužę „Paysera“ vykdytas vertybinių popierių požymių turinčių kriptovaliutų žetonų platinimas (angl. security tokens offering, STO) patyrė nesėkmę, nes buvo pritraukta mažiau (0,5 mln.) nei pusė planuotų lėšų. „Paysera“ buvo susilaukusi ir Lietuvos banko įspėjimo apie galimą investuotojų klaidinimą dėl pasirinko platinimo būdo bei jo struktūros.
2019 m. liepą įmone pranešė, jog atidarė klientų aptarnavimo ir pardavimų centrą Rumunijos sostinėje Bukarešte.
Marija Žilevičiūtė

Marija Felicija Žilevičiūtė (1901 m. kovo 14 d. Zavišinė, Kėdainių raj. – 1963 m. lapkričio 25 d.) – Lietuvos dailininkė, tapytoja.

Biografija

Baigusi Panevėžio lenkų gimnazijos keturis skyrius, 1922–1928 m. mokėsi Kauno meno mokyklos Bendrojo lavinimo skyriuje, vėliau Adomo Varno tapybos studijoje. 1928 m. jai buvo suteiktas menininkės tapytojos vardas ir teisės. 1938 m. įstojo į Lietuvos moterų kultūros draugiją, dirbo mokytoja šios draugijos Mergaičių amatų mokykloje Kaune. Pokario metais, prasidėjus masiniam tikinčiųjų persekiojimui, bažnyčių naikinimui, nacionalizavus Lietuvos moterų kultūros draugijos turtą M. Žilevičiūtė neteko pastovios gyvenamosios vietos, gyveno ir kūrė labai sudėtingomis sąlygomis. Gyvendama Kėdainiuose ar Krekenavoje, 1958 m. Paežerėlių bažnyčiai nutapė Šv. Antano Paduviečio, Šv. Jurgio paveikslus.
Mirė 1963 m. Palaidota Kaune, Panemunės kapinėse.

Kūryba

Tapė religinio turinio paveikslus bažnyčioms, peizažus, portretus. Dalyvavo 1937 metų 1-ojoje Lietuvos moterų dailininkių meno parodoje ir 1940 metų 1-ojoje Lietuvos moterų dailininkių draugijos dailės parodoje. Žinomi M. Žilevičiūtės kūriniai: Senutės portretas ; Vyskupo P. Bučio portretas, Kaimo mergaitė, Kun. K. Č. portretas, Aukštadvario apylinkės vaizdas, Gandrų lizdas; Kun. S. Mikelkevičiaus portretas.
Sofija

Istorija

Įkurta I mūsų eros amžiuje (iš pradžių vadinosi Serdika, priklausiusia Romos, o vėliau – Bizantijos imperijai). 809 m. įėjo į pirmosios bulgarų karalystės sudėtį (kaip Sredecas). Nuo XIV a. vadinasi Sofija (didžiausios miesto bažnyčios vardu). 1382 – 1878 m. priklausė Osmanų imperijai, nuo 1879 m. – Bulgarijos sostinė.
Geoterminis šildymas

Geoterminis šildymas – pastatų šildymo sistema, naudojanti Žemės gelmių šilumą.
Šalyse, kuriose gausu karštųjų versmių, šildymui dažnai naudojama jų energija. Tačiau didžiojoje pasaulio dalyje naudojama paviršiniuose žemės sluoksniuose susikaupusi Saulės energija. Šią energiją įsisavinti padeda įrenginys, vadinamas šilumos siurbliu.
Žemėje susikaupusi šiluma surenkama kolektoriumi, kuris įrengiamas horizontalus (tam tikrame gylyje žemėje ar vandens telkinyje išvedžiojamas vamzdynas, kurio ilgis priklauso nuo pastato šilumos poreikio ir grunto tipo) arba vertikalus (vamzdynas įleidžiamas į gręžinį, kurio gylis priklauso nuo pastato šilumos poreikio). Šilumos šaltinis vienais atvejais būna gruntas, kitais – vanduo.
Kolektoriaus vamzdžiais cirkuliuoja neužšąlantis geoterminis skystis, kuris perneša šilumą iš šilumos šaltinio į šilumos siurblį. Čia atnešta šiluma išgarina šilumos siurblyje cirkuliuojantį freoną. Jo dujų temperatūrą dar padidina įmontuotas kompresorius. Ši šiluma perduodama toliau, į namo šildymo sistemą bei šilumos siurblio vandens baką, skirtą karštam vandeniui ruošti.
Šilumos siurblys naudoja šiek tiek elektros energijos, tačiau jos sąnaudos yra nepalyginti mažesnės nei kitų šildymo sistemų.
Šilumos siurbliai gaminami dviejų tipų: vienvalenčiai ir dvivalenčiai. Vienvalenčiai šilumos siurbliai pastatui šildyti naudoja vien iš žemės gaunamą energiją, o elektra juose naudojama vien kompresoriui ir cirkuliaciniams siurbliukams varyti. Dvivalenčiai šilumos siurbliai veikia panašiu principu, tačiau pritrūkus galios (pavyzdžiui, šaltesnį metų mėnesį) šilumos trūkumą kompensuoja elektriniu šildymu.
Geoterminis šildymas montuojamas ir privačiuose namuose, ir didesniuose objektuose, tokiuose kaip viešbučiai, mokyklos, šiltnamiai, įvairios gamyklos ir kitur.

Geoterminis šildymas Lietuvoje

Klaipėdoje veikia Klaipėdos parodomoji geoterminė jėgainė, kuri tiekia šiluminę energiją, išgautą geoterminiu būdu.
Dvijuostė nendriadusė

Biologija

Mėgsta nedidelius ir negilius, apšviestus vandens telkinius su apaugusiomis vandens augalija pakrantėmis. Vabalai ir jų lervos yra plėšrūs, aktyviausi balandžio–birželio mėnesiais. Kiaušinius padeda ant virš vandens išsikišusių augalų stiebų.

Populiacija Lietuvoje

Rūšis 2003 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Pavienės radavietės žinomos Vakarų, Vidurio ir Rytų Lietuvoje: Lūksto ežere (Telšių raj.), Dumbliuko, Liūnelio ir Krakinuko ežeruose (Molėtų raj.), Ilgio, Liedžio ir Vainiškių ežeruose (Švenčionių raj.), Akies ir Širmuko ežeruose (Trakų raj.), Dukstynos miške, Šventosios upės senvagėje (Ukmergės raj.).
Iki 1990 m. ji užregistruota tik keletą kartų, aptinkami dažniau pavieniai suaugę individai. Dėl tyrimų stokos tikėtina, kad rūšis gali būti paplitusi plačiau.
San Albertas

Istorija

San Albertas įkurtas kolonjinės firmos Industrial Mbaracayu S. A. vadovo Alberto Fernandez Valenzuela.
Terespolis (Lenkija)

Istorija

Miestas įkurtas XIII amžiuje. Nuo XIV a. iki 1566 m. miestas priklausė priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1566 m. iki 1795 m. Bresto vaivadijai. XVI a. įkurta Terespolio Šv. Apaštalo Jono Teologo parapija. 1607 m. įkurta Terespolio Švč. Trejybės parapija. Miestas priklausė Čartoriskių, Sluškų ir Flemingų giminėms. Vilniaus kaštelionas Juozapas Boguslavas Sluška suteikė miestui Terespolio pavadinimą savo žmonos Teresos garbei. 1697 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės.
1745 m. pastatyta Terespolio Šv. Apaštalo Jono Teologo cerkvė. 1794 m. mieste įvyko Terespolio mūšis. Nuo 1795 m. iki 1809 m. miestas priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijai. 1809–1816 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. 1816–1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai. 1837–1844 m. priklausė Palenkės gubernijai, kuri 1844 m. prijungta prie Liublino gubernijos. 1867 m. miestas prijungtas prie naujai sukurtos Sedlcų gubernijos, kuriai priklausė iki 1912 metų.
XIX a. mieste buvo vykdomos Bresto tvirtovės įrengimų statybos. 1871 m. atidaryta Terespolio geležinkelio stotis. 1892 m. pastatyta Terespolio Dievo Prisikėlimo koplyčia. 1912–1915 m. priklausė Chelmo gubernijai. 1915–1919 m. priklausė Oberostui. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. Iki II pasaulinio karo mieste veikė Terespolio žydų kapinės. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Lenkijos Liaudies Respublikos Liublino vaivadijai. 1975–1998 m. priklausė Palenkės Bialos vaivadijai. Nuo 2003 m. naudojamas Terespolio miesto herbas.
Vytautas Buterlevičius

Vytautas Buterlevičius (1937 m. birželio 6 d. Kaune) – Lietuvos choreografas, baletmeisteris.

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų choreografijos klasę, įgijo baletmeisterio kvalifikaciją.
Dar besimokydamas vidurinėje mokykloje, susidomėjo lietuvių liaudies šokiu, pasitobulinęs ansamblio studijoje, 1954–1975 m. ansamblio „Lietuva“ šokėjas, nuo 1981 m. vyr. baletmeisteris. 1961–1963 m. ansamblio „Rūta“ baletmeisteris, 1975–1981 m. vadovas. 1972–1974 m. ansamblio „Vingis“, 1975–1981 m. ansamblio „Rasa“ baletmeisteris. 1975–1976 m. dėstė Vilniaus kultūros mokykloje, 1978–1981 m. – Vilniaus pedagoginiame institute.
Sukūrė šokių, ratelių („Slinkis“ 1978 m., „Paruginis“ 1980 m., „Gailinga“ 1981 m., „Derliaus daina“ 1982 m.), šokių programų („Rugio giesmė“ 1985 m., „Ein saulelė apie dangų“ 1991 m.). Lietuvos dainų švenčių (1985 m., 1987 m., 1990 m., 1998 m., 2007 m.), folkloro festivalio „Baltica“ (1987 m.) scenarijų autorius, meno vadovas, baletmeisteris.
Žadvainių apylinkė (Joniškis)

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku  prijungiant prie Pociūnų apylinkės ir Svirplių apylinkės.
Ledai

Istorija

Yra kelios legendos apie ledų atsiradimą. Pagal vieną iš jų, Markas Polas pamatė ledus kelionėje po Kiniją ir receptą parsivežė į Italiją, vėliau receptas pervežtas į Prancūziją K. Mediči vestuvėms (1533). Tačiau nėra jokių legendą patvirtinančių įrodymų. Manoma, kad tai galėjo sukurti ledų gamintojai XIX amžiuje. Labai tikėtina, kad ledai iš tiesų atrasti Kinijoje, bet nežinoma kada jie atsirado Vakarų pasaulyje.
Yra žinoma, kad įvairūs šaldyti gaminiai vartoti labai seniai. Pvz., Neronas (37-68 m.) įsakė iš kalnų atvežti ledo ir sumaišyti jį su vaisiais. Taip pat žinoma kad Šang provincijos (Kinija) imperatorius Tangas (618–907) žinojo ledo ir pieno maišymo metodą. Tikėtina, kad žmonės, gyvenę ten, kur būna sniego, labai seniai maišė sniegą su medumi ar kitais natūraliais saldikliais.
Šiuolaikiniai vakarietiški ledai tikriausiai pradėti gaminti XVII amžiaus pradžioje JAV, kur idėją iš Prancūzijos atvežė Bendžaminas Franklinas, pirmą ledų gaminimo įmonę nusipirko Džordžas Vašingtonas, o išpopuliarino Tomas Džefersonas, įtraukęs receptą į savo receptų knygą.

Gaminimas

Ledai gaminami iš pieno produktų sumaišant juos su saldikliais ir įvairiais priedais. Šaldant masė maišoma, kad susidarantys ledo kristalai būtų kuo mažesni. Šiais laikais tai daroma specialiomis mašinomis, kurios ir šaldo, ir maišo ledų masę. Tradiciškai ledai atšaldomi dedant indą į ledo ir druskos mišinį, kur druska verčia ledą keisti formą (tirpti), tokiu būdu pašalinama daug šiluminės energijos iš šaldomų ledų.
Maišiagalos Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Algirdo gimnazija

Istorija

1992 m. iki tol Maišiagalos miestelyje buvusi mišri kalbiniu požiūriu vidurinė mokykla suskilo į dvi dalis. Mokyklos tipiniame pastate liko lenkų ir rusų dėstomosiomis kalbomis dirbanti mokykla, pasivadinusi Maišiagalos 1-ąja vidurine, o lietuviškos klasės persikėlė į XIX a. pr. Hauvaltų giminės statytų dvaro rūmų pastatą. Kurį laiką mokykla vadinosi Maišiagalos 2-ąja vidurine mokykla, o 1996 m. gegužės 10 d. mokyklai suteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo vardas. Šio Lietuvos valdovo vardu mokykla pavadinta neatsitiktinai, ji įsikūrusi greta kunigaikščio Algirdo piliakalnio. 1992 m. mokyklos direktoriumi tapo Valdas Kuzelis, nuo 2006 m. direktoriaus pareigas eina Kristina Bajevienė. 1992–1993 m. m. Maišiagalos 2-ojoje vidurinėje mokykloje mokėsi 151 mokinys. Laikui bėgant mokinių skaičius klasėse augo, nepritaikytame ugdymo procesui pastate darėsi ankšta. 1997 m. pradinės klasės įkurdintos netoliese esančio vaikų darželio laisvose patalpose. 1998–1999 m. m. mokyklos mokinių skaičius perkopė 200, o 2004–2005 m. m. mokykloje mokėsi jau 281 mokinys. 2008 m. pradėtos naujojo mokyklos pastato statybos. 2010 m. žiemą viename iš keturių mokyklos korpusų įkurdintos pradinės klasės. 2010 m. reorganizuotos Airėnų pagrindinės mokyklos lietuviškos pradinės klasės tapo Maišiagalos Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo vidurinės mokyklos Airėnų pradinio ugdymo skyriumi. 2011 m. 2-is keturių mokyklos korpusų įkurdintos pagrindinio ir vidurinio ugdymo klasės. 2014 m. gegužės 30 d. mokykla pertvarkyta į gimnaziją.
Vakuna

Vakuna (lot. Vacuna) romėnų mitologijoje - sabinų kilmės poilsio deivė. Deivė tapatinama su Cerera, Diana, Minerva, Belona ir kitomis romėnų deivėmis. Daugiausiai garbinta jos šventykloje Tibure netoli Horacijaus (Quintus Horatius Flaccus) vilos, Riečio šventame miške(Reate), ir Romoje.
Rimantė Ratinskaitė

Biografija

1988 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierė chemikė – technologė. UAB „Daliaus vairavimo mokymo centras“ direktorė.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narė. Nuo 2007 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė.
Google Talk

Bendravimas su kitomis sparčiųjų žinučių (IM) sistemomis

Google sparčiųjų žinučių bei garso pokalbių paslauga yra padaryta interneto stardartu tapusio XMPP protokolo pagrindu, kuris savo ruožtu yra sukurtas iš laisvos (atvirojo kodo) sistemos, žinomos XMPP vardu.
XMPP technologija leidžia Google sparčiųjų žinučių bei garso pokalbių paslaugos vartotojams bendrauti ne tik su „Google Talk“, bet ir su kitais serveriais, palaikančiais XMPP protokolą (pvz., akl.lt XMPP serveriu ar „Apple Computer“ iChat), taip pat prisijungti prie kitus protokolus naudojančių sistemų, tokių kaip „America Online“ ICQ, MSN Messanger ar Yahoo IM.
Nuo 2006 metų „Google Talk“ prisijungė prie atviro sparčiųjų žinučių federacijos (IM Federation) tinklo, kuris apjungia įvairių šalių sparčiųjų žinučių serverius, tarp jų ir pirmąjį atvirą Lietuvos sparčiųjų žinučių serverį (akl.lt), žr.: http://www.imfederation.com/networks.html
Naudojantis XMPP protokolą palaikančią programinę įrangą (dar vadinamą „XMPP klientu“) galima gauti ir pranešimus apie naujus laiškus, atsiųstus į Gmail pašto dėžutę.
Šviesos bokštas

Šviesos bokštas - monumentas, esantis Jonavos miesto centre, prie Jono Basanavičiaus ir J. Ralio gatvių sankirtos, šalia kavinės "Svetainė", įrengtas eismo žiedo viduryje. Miesto simbolis. Vakare šviečia kartu su gatvių žibintais. Ažūrinis 11 m aukščio nerūdijančio plieno bokštas, ant kurio stovintis miesto sergėtojas Jonas, rankose laikantis skydą ir ietį, tiesia ranką pasveikinti atvykusiuosius.

Istorija

Monumento sąmata - 250 000 litų. Finansavo Jonavos rajono savivaldybė ir “Achema”. Konkursui įvairių miestų menininkai pateikė 18 projektų. Kūrinio autorius - skulptorius Stasys Žirgulis. Kartu dirbo architektas Leonas Adomkus.

Apdovanojimas

Yra įsteigtas "Šviesos bokšto" apdovanojimas. Jis teikiamas Jonavos rajono savivaldybės mero, mero pavaduotojo ir (arba) administracijos direktoriaus, iškilmingų šventinių, jubiliejinių renginių metu.
Jemeno vėliava

Jemeno vėliava – horizontali juodos, baltos ir raudonos. Dabartinė vėliava sukurta 1990 m. gegužės 22 d.
Rosanas

Istorija

Miesto pavadinimas Romos imperijos laikais buvo Roscianum. Imperatorius Hadrianas II a. pastatė ar perstatė uostą, kuris galėjo priimti 300 laivų. Vėliau Rosanas minimas kaip galinga tvirtovė, kurios nesugebėjo užimti Alarikas I ir Totila.
Vietiniai buvo ištikimi Bizasntijai, čia buvo įsikūręs jos strategas. VI a. Rosano evangelijos turi didelę istorinę ir meninę vertę.
Saracėnai neužėmė miesto, o 982 m. imperatorius Otonas II trumpam atėmė Rosaną iš Bizantijos. Graikiškus bruožus miestas išsaugojo ilgai po normanų atvykimo, ką rodo Rosano polinkis į graikiškas, o ne lotyniškas bažnytines apeigas. Rosanas išsaugojo daug privilegijų valdant Štaufenams ir Angevinams, bet nusmuko po feodalizacijos 1417 m.
Rosanas atiteko Sforzoms ir Žygimantui Senajam, o 1558 m. Pilypas II Habsburgas jį prijungė prie Neapolio karūnos, nes nebuvo tikima Bonos Sforzos testamentu Giovanni Lorenzo Pappacoda naudai. Valdant Bonai ir jos motinai Izabelei Rozanas buvo literatūrinio gyvenimo centru. Valdant ispanams jis nusmuko.
1612 m. karalius pardavė Rosaną Aldobrandini šeimai, kuri 1637 m. perdavė jį Borgezėms, valdžiusioms iki 1806 m. Miestas priklausė Neapolio respublikai 1799 m. Gyvenimo sąlygos nepagerėjo po Italijos suvienijimo, tad daug gyventojų emigravo. Rosana gimė popiežiai Jonas VII ir Urbonas VII. Čia gimė ir Šv. Nilas Jaunesnysis, kuris įkūrė Grotaferatos abatiją ir kurio gyvenimo aprašymas duoda daug žinių apie X a. Pietų Italiją.
Bančan

Bančan (kor. 반찬) – nedideli, dažniausiai šalti užkandžiai, patiekiami prie pagrindinio patiekalo korėjietiškoje virtuvėje. Šiuo žodžiu gali būti įvardinamas tiek konkretus užkandis, tiek ir jų visuma.
Bančan patiekiami mažuose indeliuose, nedideliais kiekiais, valgant restorane, jiems pasibaigus, nuolat papildomi. Paprastai didesnis bančan kiekis rodo pietų formalumą, tačiau kai kurie Korėjos regionai, kaip kad pietinės provincijos, tradiciškai pasižymi patiekiamų bančan gausa.
Bančan yra įvairių rūšių: kimči, virtos, keptos arba marinuotos daržovės (namul), pakepta arba garuose virta mėsa, jūros produktai, kvietiniai blynai su daržovėmis, makaronai, grybai, tofu ir kita.
Amargosos dykuma

Amargosos dykuma (angl. Amargosa Desert) – dykuma vakarų Nevadoje (JAV), palei sieną su Kalifornija. Praktiškai sutampa su Amargosos upės slėniu. Dykuma tarp Funeralo kalnų vakaruose ir Jukos kalno (angl. Yucca Mountain) bei Nevados poligono (angl. Nevada Test and Training Range) rytuose.
Dykuma yra 790–840 m aukštyje virš jūros lygio. Dykumos pietiniame gale yra Amargosa Valley gyvenvietė (buvusi Lathrop Wells).
Dykuma pavadinta pagal Amargosos upę, o ši – pagal 'kartus' reiškiantį ispanišką žodį, nes upės vanduo yra kartus.
Povilas Dikčius

Biografija

1956 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1956–1971 m. dėstė muzikos mokyklose. 1970 m. baigė LSSR konservatorijos Eduardo Balsio klasę. Nuo 1971 m. LKP CK kultūros skyriaus instruktorius.  1987–1991 m. Lietuvos muzikų draugijos pirmininkas.

Kūryba

Sukūrė operą „Ugnis“ (1987 m.), kamerinę oratoriją „Moters paveikslai“ (1981 m.), kantatą „Į šiandieną“ (1978 m.), simfoninę poemą „Mindaugas“ (1970 m.), „Publicistinius motyvus“ simfoniniam orkestrui ir deklamuotojui (1974 m.), simfoniją kameriniam orkestrui (1980 m.), koncertą smuikui ir kameriniam ansambliui (1983 m.), styginių kvartetą (1972 m.), sonatų, vokalinių ciklų, chorų.