google/wiki40b huggingface dataset:
Giros statinė

Giros statinė – didelės talpos kilnojamas indas priekaba, skirtas vežti girą ir mažmeniškai ja prekiauti. Statinės leido išlaikyti giros kokybę ir operatyviai pateikti ją vartotojams.

Statinės techninės savybės ir išorės vaizdas

Giros statinės buvo gaminamos iš nerūdijančio plieno, pritvirtintos pusinėje priekaboje su dviem ratais. Viename statinės gale buvo trikampio formos kabinimo įrenginys, už kurio užkabinus buvo galima ją buksyruoti, kitame - čiaupas, pro kurį buvo pilstoma gira. Dar vienas čiaupas statinės apačioje skirtas išpilti likusią girą ir nuosėdas.
Giros statinė turėjo įrenginį plauti stiklines ar bokalus. Vanduo plovimui dažniausiai buvo tiekiamas gumine žarna iš artimiausio vandentiekio.
Jau po TSRS žlugimo, norint išlaikyti šaltą girą, statinės pradėtos dengti šilumą izoliuojančiomis medžiagomis.
Kaukazo aviganis

Istorija

Kaukazo aviganiai yra viena iš seniausių ir archaiškiausių žinomų molosinio tipo šunų veislių. Pirmieji šio tipo šunys atsirado Tibete. Tai buvo labai stambūs bei pikti šunys, kurie išimtinai gynė savo šeimininkus, teritoriją bei gyvulių bandas. Pirmasis žinomas rašytinis šaltinis yra datuojamas 1121 m. pr. m. e., kai toks šuo buvo padovanotas Kinijos imperatoriui. Vėliau šie šunys, keliaudami kartu su savo klajokliais šeimininkais, atsidūrė Azerbaidžano, Kazachstano stepėse, Gruzijos ir Armėnijos kalnuose bei priekalnėse. Šiomis sąlygomis susiformavo du Kaukazo aviganio, kaip veislės, tipai: kalnų ir lygumų. Kalnų tipo aviganis buvo ir yra raumeningesnis, stambesnis, ilgesnio plauko kailiu, trumpesnėmis kojomis nei lygumų tipo šuo. Lyguminis kaukazo aviganis truputį trumpesnio plauko, ilgesnių kojų bei lieknesnio sudėjimo. Maždaug II-III a. pr. m. e. šie šunys, dalyvaudami įvairiuose karo žygiuose kaip koviniai šunys, pateko ir į Europą, kur tapo daugelio stambių Europos šunų veislių protėviais. Dabartiniai Kaukazo aviganiai yra planinio veisimo rezultatas. Šios veislės šunims buvo pagerintas jų charakteris ir sarginės savybės, nors kartais dar prasiveržia instinktas pulti kitą gyvūną.

Fizinės savybės

Šuo yra didesnis nei vidutinio ūgio, stambaus, grubaus sudėjimo. Labai stiprus, ištvermingas. Aukštis peties lygyje: patinai ne žemesni nei 65 cm, patelės - nei 63 cm. Ilgio indeksas: patinai - 102-108 cm, patelės 105-110 cm. Judesiai greiti, elastingi. Dirbdamas ir judėdamas šuo praktiškai susilieja su aplinka. Spalva gali būti įvairi: nuo dėmėto iki vienspalvio. Kailis gali būti ilgaplaukis ir trumpaplaukis, bet su tankia pavilne. Uodega puošni, dažnai laiko užriestą į viršų. Ausys yra kerpamos. Tai sąlygoja kelios priežastys: jos yra jautrios ligoms, šuo linkęs pjautis su kitais šunimis, taigi jos gali būti sužalotos, ir tiesiog dėl tradicijos.

Charakteris

Kaukazo aviganio elgesys yra specifinis. Tai labai savarankiškas šuo, kuris kiekviena pasitaikiusia proga bando savo šeimininko charakterį bei ieško silpnų vietų, kurių radęs visada jomis pasinaudos. Auklėjimui reikalinga didelė kantrybė. Šuns niekada negalima mušti, nes jis į tai gali reaguoti agresija arba tapti užguitas ir pasalūniškas. Gali atakuoti šunis ir kitus gyvūnus. Turi stiprų instinktą saugoti teritoriją. Jei nėra tvoros, šuo pats nusibrėžia teritoriją, kurią galės efektyviai saugoti. Patekęs į kritinę situaciją, reaguoja labai greitai. Tokiu atveju, jei iškyla pavojus saugumui, gali atakuoti be perspėjimo, net neamtelėjęs. Šeimininkui, kuris juo rūpinasi bei griežtai auklėja, būna ištikimas visą gyvenimą, gali ir gyvybę paaukoti. Kaukazo aviganiams labai svarbi hierarchija "gaujoje", t. y., šeimininko šeimoje. Kaukazo aviganiai suvokia, kad šeimininkas yra gaujos vadas, o šeimos nariai yra "gaujos" nariai. Kad šeimos narių Kaukazo aviganis nelaikytų konkurentais, jie turi su juo bendrauti nuo pat mažumės. Laikant Kaukazo aviganį reikalinga didelė kantrybė bei meilė šiai veislei.
Milano vėliava

Milano vėliava - stačiakampė, su raudonu kryžiumi baltame lauke. Vėliava vadinama miesto globėjo šv. Ambrozijaus, buvusio Milano vyskupu 374-397 m., vėliava.
Tokia pati yra ir vadinamoji šv. Jurgio vėliava, kokios yra Anglijos ir Genujos vėliavos.
Yra duomenų, kad vėliavą miestas gavo 930 m.
Aprangos kodas

Aprangos kodas – informacija, pasakanti apie renginio ar pobūvio pobūdį, dažnai nurodomas pakvietime į viešąjį renginį.
Nurodyto aprangos kodo laikytis būtina. Priešingu atveju, bus parodyta nepagarba šventės šeimininkams, siekusiems sukurti atitinkamą vakaro stilių, be to, patys blogai jausitės būryje žmonių, apsirengusių pagal nurodymą.
Tuvaliečių kalba

Kalbos sudėtis

Kalbą sudaro 5 balsės (i, e, a, o, u) ir 11 priebalsių (p, t, k, m, n, g, f, v, s, h, l).

Dialektai

Tuvaliečių kalba skirstoma į du dialektus. Šiaurės tuvaliečių dialektas vartojamas Nanumaga, Nanumea ir Niutao salose. Pietų dialektas paplitęs Funafuti, Vaitupu, Nukufetau ir Nukulaelae salose.
Halogalandas

Halogalandas, Holugalandas (norv. Hålogaland) - istorinis regionas Šiaurės Norvegijoje. Jis gavo savo pavadinimą nuo senovinės Halogalando karalystės, kuri egzistavo VIII-IX a., prieš Haraldui Gražiaplaukiui suvienijant Norvegijos karalystę 872 m. Po suvienijimo Halogalandas egzistavo kaip šiauriausia Norvegijos provincija.
Halogalandas plačiai minimas skandinavų sagose, pvz., Heimskringloje, o ypač - Ynglingų sagoje (norv. Ynglinga Saga).

Istorija

Nuo VIII a. Halogalandas buvo karalystė, kurios žemės buvo tarp Namdaleno (dabartiniame Nord-Trøndelag) ir Lyngeno (dabartiniame Trumse (norv. Troms)). Kadangi Halogalando teritorija turi daug kalnuotų fjordų ir salų, ji buvo puikus prieglobstis vikingų laivams bei bazė keliaujantiems į Baltąją jūrą. Galbūt žinomiausias šio krašto gyventojas buvo Otaras iš Halogalando, žymus norvegų keliautojas.
Po Norvegijos suvienijimo 872 m., Halogalandas atiteko Norvegijos karalystei, bet iš karto atiduotas Ladės jarlui Hakonui Grjotgardsonui (Håkon Grjotgardsson) kaip asmeninė paveldima valda. Beje, šis Triondelago valdovas irgi buvo kilęs iš Halogolando. Ladės jarlai viešpatavo krašte iki 1015 m.
Vėliau Halogalando provincija (norv. Håløygjafylke) tapo Norvegijos karalystės dalimi, tačiau buvo išskirtinė tuo, kad nepriskirta nė vienam iš keturių tingų. 1308 m. suformavus lėnus, ji priskirta Bergenhiuso lėnui. 1660 m. vykdant administracinę reformą, Halogalando provincija tapo Nordlandeno lėnu.
Antrojo pasaulinio karo laikais Narvikas buvo svarbi karo bazė. 2008 m. buvo siūlyta, kad pavadinimas Halogalandas tiktų nepriklausomai Šiaurės Norvegijos valstybei, jei tokia būtų.
Vilniaus seimas (1922)

Vilniaus Seimas (lenk. Sejm Wileński) – marionetinės Vidurinės Lietuvos atstovaujamasis organas Vilniuje; organizuotas 1922 m. sausio 8 d. vykdant rinkimus, o 1922 m. vasario 20 d. balsų dauguma jame priimta rezoliucija apie Vilniaus krašto prijungimą prie Lenkijos.

Aplinkybės

1920 m. spalio 8–9 d. lenkų daliniams užėmus Vilnių ir artimas jam teritorijas, buvo paskelbta apie Vidurio Lietuvos, į valstybę panašaus darinio, įkūrimą. Liucijus Želigovskis pasiskelbė vyriausiuoju šios marionetinės valstybės ginkluotųjų pajėgų vadu ir paskelbė, kad jo tikslas – sukviesti Vilniaus krašto atstovus, kurie išreikštų tikrąją gyventojų valią.

Organizavimas

Pirma 1921 m. sausio 9 d. rimkimų data buvo atidėta. 1921 m. spalio 28 d. paskelbta apie naujus rinkimus į Seimą, tačiau galutinė data buvo paskelbta 1921 m. gruodžio 1 d.
Dalyvauti rinkimuose į Vilniaus Seimą buvo leidžiama nuolatiniams Vidurio Lietuvos gyventojams ir joje gimusiems, vyresniems nei 21 metų amžiaus. Vilniaus krašte gimę, bet gyvenantys Lenkijoje, taip pat buvo kviečiami dalyvauti.
Iš dvylikos rinkimų apylinkių 3 buvo Lenkijos teritorijoje, o 2 Lietuvos (Širvintų ir Aukštadvario). Rinkimams Lenkijos finansų ministerija buvo skyrusi 79 mln. lenkiškų markių. Lietuvos Respublikos vyriausybė 1921 m. gruodžio 14 d. Nacijų Lygai pasiuntė protesto notą dėl rengiamų rinkimų.
Didesnė dalis lietuvių, baltarusių ir žydų šiuos rinkimus boikotavo.
Rinkimai vyko Jono Basanavičiaus gatvėje teatro pastate. Seimo vadovu buvo išrinktas Antoni Łokuciewski.

Pasekmės

Iš 106 Vilniaus Seimo deputatų didžioji dalis balsavo už visišką ir neginčijamą Vidurio Lietuvos (Vilniaus krašto) politinį inkorporavimą į Lenkijos sudėtį. 1922 m. kovo 24 d. Vilniaus Seimas išsiskirstė.
Smalninkai (Kalvarija)

Žymūs žmonės

Jame 1904 m. gimė žymus mecenatas Mykolas Žilinskas.
Elveriškės piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Lakinskų piliakalnis 15 kmBūriškių piliakalnis 14 kmMaišymų piliakalnis 2 kmAglinės piliakalnis 18 kmVerstaminų I piliakalnis 8 kmBuniškių piliakalnis 7 kmRudaminos piliakalnis 1,6 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Archeologinis kompleksas

Archeologijos paminklų kompleksas įrengtas aukštumoje. Jo teritorija netaisyklingo plano, pailga rytų – vakarų kryptimi, 228 m ilgio ir iki 166 m pločio. Vakarinėje dalyje stūkso piliakalnis, vad. Eglynkalniu, kurį iš šiaurės, vakarų ir pietvakarių pusių juosia buvusi pelkėta dauba. Rytinėje teritorijos dalyje išliko arimo apnaikintas papėdės gyvenvietės kultūrinis sluoksnis.
Teritorijos plotas – 2,66 ha, fizinio apsaugos zonos pozonio plotas – 1,2 ha, vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas – 77,2 ha.
1,65 km į pietryčius stūkso Rudaminos piliakalnis su gyvenviete.

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Šlaitai statūs, rytų ir pietų pusėse – 5 m, vakarų ir šiaurės pusėse – iki 12 m aukščio. Aikštelė ovalo plano, įdubusi, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 16 m ilgio ir 9 m pločio. Ją ratu juosia pylimas, kuris ties aikštelės pietvakariniu ir šiaurės rytiniu galais 1,5 m aukščio ir 12 m pločio, rytų-pietryčių pusėje – 2,5 m aukščio ir 16 m pločio, kitur – iki 0,5 m aukščio.
Pietų, rytų ir šiaurės pusėse, 3 m žemiau pylimo yra 13 m pločio terasa. Jos pietvakarinėje dalyje matosi 6 m pločio ir 1,5 m gylio griovys bei 0,5 m aukščio ir 5,5 m pločio pylimas, kurie likusioje terasos dalyje užarti.
Piliakalnis apardytas arimų, jo pietrytinėje dalyje buvusi iškasta duobė. Dabar teritorija dirvonuoja, pietvakariniame šlaite auga eglių guotas. Pietinėje papėdėje įkastas seno pavyzdžio archeologijos paminklo anotacinis ženklas.

Papėdės gyvenvietė

Rytinėje ir pietinėje piliakalnio pašlaitėje, 0,5 ha plote buvusi papėdės gyvenvietė, kurios teritorija dabar dirvonuoja.

Istorija

Vietos gyventojams piliakalnis žinomas nuo seno. Seniau ant jo augo eglynas (eglių miškas), todėl kalva buvo pavadinta Eglynkalniu.
1972 m. piliakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. kartu su papėdės gyvenviete registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše. 1998 m. archeologijos kompleksas paskelbtas kultūros paminklu, 2004 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektų kompleksu.

Tyrimai

1954 m. ir 1962 m. žvalgė Istorijos institutas (žvalgomųjų archeologinių ekspedicijų vadovai Pranas Kulikauskas ir Vytautas Daugudis).
Piliakalnio aikštelėje pastebėtos plono, arimo sunaikinto kultūrinio sluoksnio liekanos. Papėdės gyvenvietėje, daugiausia rytinėje piliakalnio pašlaitėje, rasta lipdytos ir žiestos keramikos šukių, nuo ugnies suskeldėjusių akmenų.
Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 
Piliakalnio su gyvenviete kompleksas datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
Ušakovo ordinas (Rusija)

Ušakovo ordinas (rus. О́рден Ушако́ва) – Rusijos Federacijos (RF) valstybinis apdovanojimas.

Ordino istorija

1944 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku buvo įsteigtas Ušakovo ordinas. Po TSRS žlugimo ordinas išliko RF valstybinių apdovanojimų sistemoje, tačiau jo statutas ir aprašymas buvo patvirtintas tik 2010 m. 2015 m. patvirtintuose statuto pakeitimuose numatyta galimybė šiuo ordinu apdovanoti ne tik kariškius, bet ir karo laivus, karinius junginius bei įvairias organizacijas.

Ordino statutas

Statute numatyta, kad Ušakovo ordinu apdovanojami karinio jūrų laivyno karininkai, junginių vadai už karinių operacijų planavimą ir įvykdymą, atliktą laivyno manevravimą, pajėgesnio priešininko sutriuškinimą, iniciatyvumą ir ryžtą, pagrindinio smūgio tinkamą vietos ir laiko parinkimą, sėkmingą priešininko kranto objektų sunaikinimą, tinkamą sąveikavimą su kitais daliniais ir kitomis kariuomenės rūšimis, sėkmingą jūrų desanto operacijų atlikimą.
Ordinu taip pat gali būti apdovanojami RF karo jūrų laivyno junginiai, kariniai daliniai ir karo laivai bei užsienio šalių – sąjungininkų aukštesni karininkai, kartu dalyvavę sėkmingose karinėse operacijose.
Numatyta, kad Ušakovo ordinu galima apdovanoti ir po mirties.
Ordinas segamas kairėje krūtinės pusėje, esant kitų apdovanojimų – po Suvorovo ordino ir prieš Žukovo ordiną. Numatyta, kad prie kasdieninės uniformos galima segėti miniatiūrinę ordino kopiją ar ordino juostelę. Ant ordinu apdovanoto karinio dalinio ar laivo kovinės vėliavos tvirtinamas ženklas ir juosta.

Ordino aprašymas

Ušakovo ordinas – tai sidabrinis mėlynu emaliu padengtas kryžius platėjančiais galais. Kryžiaus kraštelis – briaunuotas. Tarp kryžiaus galų – dantytas sidabrinis keturkampis smailėjančiais galais su spindulių reljefu. Ant kryžiaus pritvirtintas stilizuotas sidabrinis inkaras, kurio grandinė apvijusi mėlynu emaliu padengtą vytą briaunuotą medalioną. Medaliono centre – paauksuotas reljefinis F. Ušakovo atvaizdas iki krūtinės, 2/3 pasuktas į kairę. Inkaro smaigalyje – juosta perrištos susikertančios paauksuotos lauro ir ąžuolo lapų šakelės. Viršutinėje medaliono dalyje – užrašas paauksuotomis tiesiomis reljefinėmis raidėmis АДМИРАЛ УШАКОВ (ADMIROLAS UŠAKOVAS).
Atstumas tarp priešingų kryžiaus galų – 40 mm, keturkampio įstrižainė – 45 mm. Kitoje ženklo pusėje – ordino numeris.
Kryžiaus viršutiniame gale esanti auselė žiedeliu pritvirtinta prie muaro šilko juosta aptrauktos penkiakampės kaladėlės. 24 mm pločio juosta – balta, kraštuose – 2 mm, o centre – 4 mm pločio mėlyna juostelė.
Prie kovinės vėliavos tvirtinamos ordino juostos plotis – 100 mm.
Miniatiūrinė ordino kopija tvirtinama ant kaladėlės. Atstumas tarp kryžiaus galų – 15,4 mm. Ordino juostelės aukštis – 8 mm. plotis – 24 mm.
Iki šiol Ušakovo ordinu niekas neapdovanotas.
Cu (Mijė)

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė – japoninis skirpstulas, medis – azalija, paukštis – Cettia diphone.
Mazovijos Vysokis

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė paminėta 1239 m., kaip Vysoke. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1469 m. karalius Kazimieras Jogailaitis patvirtino gyvenvietės statusą ir 1492 m. įsakė mokėti činšo mokestį. 1494 m. rugsėjo 11 d. buvo nustatytos miesto ribos ir gyvenvietė atiteko Jan Hińcz iš Viežchuca Nadbužnos. 1496 m. įkurta Mazovijos Vysokio Šv. Jono Krikštytojo parapija. 1499 m. rugsėjo 6 d. karalius Aleksandras Jogailaitis suteikė gyvenvietei teisę rengti kasmetinius turgus. 1503 m. sausio 4 d.  karalius Aleksandras Jogailaitis suteikė gyvenvietei Magdeburgo teises ir Mazovijos Vysokio miesto herbą. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. XVI a. miesto pavadinimas iš Wysokie pakeistas į Wysokie Mazowieckie, kad nesimaišytų su Wysokie Litewskie miestu dabartinės Gudijos teritorijoje. 1569 m. karalius Žygimantas Augustas perdavė miestą Mikalojui Radvilai Rudajam. Švedų tvano metu miestas buvo labai nusiaubtas ir vėliau ilgai atstatinėjamas. 1722 m. pastatyta Mazovijos Vysokio Senoji sinagoga. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1800 m. mieste gyveno 864 žmonės ir buvo 134 namai, 1865 m. buvo 176 namai ir 2865 žmonės. uo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. 1838-1842 m. pastatyta mokykla. 1869 m. gyvenvietė neteko miesto statuso. 1875-1878 m. pastatyta neobarokinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia. 1879 m. pastatyta Mazovijos Vysokio sinagoga. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1916 m. atkurtas miesto statusas. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1946 m. mieste gyveno 2121 žmogus. 1955 m. įkurtas Ruch Wysokie Mazowieckie futbolo klubas. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai. 1995 m. gruodžio 24 d. įkurta Mazovijos Vysokio Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija.
Danutė Kalinauskaitė

Biografija

1983 m. Vilniaus universitete baigė lituanistikos studijas. 1983–1994 m. dirbo žurnaliste „Moksleivio“ žurnale. Vėliau bendradarbiavo įvairiose Lietuvos leidyklose, daugiausia „Baltų lankų“ leidykloje. Nuo 2003 m. pradėjo dirbti Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, užėmė Leidybos centro redaktorės pareigas. 2016–2017 m. – Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narė.
Nuo 2011 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė.

Kūryba

Rašytojos debiutas 1987 m. pažymėtas apsakymų knyga „Išėjusi šviesa“. Po jos sekė dvidešimt vienerių metų kūrybinė pauzė, o 2008-aisiais išleista esė ir apsakymų rinktinė „Niekada nežinai“. Ji buvo gerai įvertinta ir kritikų, ir skaitytojų, pelnė kelias literatūrines premijas. 2015 m. išleista knyga „Skersvėjų namai“ nestokojo populiarumo, buvo nominuota Metų geriausių prozos knygų rinkimuose.
D. Kalinauskaitės rašymo meistrystė grindžiama gyvenimiška patirtimi ir išmintimi, visko vertės pojūčiu. Ji neaprašinėja savo gyvenimo, nors kūrinyje pirmasis asmuo gali sukurti autobiografiškumo iliuziją.
COBUILD

Kolinso Birmingamo universiteto tarptautinės kalbos duomenų bazė (angl. COBUILD – Collins Birmingham University International Language Database).  Tai britų mokslininkų kalbos tyrimo priemonė, kuri buvo sukurta 1980 m. Birmingamo universitete ir finansuota Collins leidyklos.
Šios duomenų bazės pradininkas buvo profesorius Džonas Sinkleris (John McHardy Sinclair). Didžiausias COBUILD projekto pasiekimas buvo COBUILD tekstyno sukūrimas ir analizė, taip pat Anglų kalbos banko (angl. Bank of English]) sukūrimas, kurio pagrindu buvo sukurtas vienkalbis mokomasis žodynas - Kolinso COBUILD anglų kalbos žodynas (angl. Collins COBUILD English Language Dictionary).
Anglų kalbos banko pagrindu buvo sukurti ir daugelis kitų žodynų bei gramatikų.
Leliūnų herbas

Aprašas

Herbo skydo žaliame lauke ant auksinio stulpo uždėtas raudonas skydas su sidabriniais vargonais.

Istorija

2004 m. gegužės 25 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 81. Herbo etalono autorius – dailininkė Vida Navikienė.
Brichinas

Brichino katedra

Miestelis yra gerai žinomas dėl jame esančios katedros bei XI a. statyto apvalaus bokšto, vieno iš dviejų airiško stiliaus paminklų, išlikusių Škotijoje. Bokštas stovėjo atskirai, bet vėliau buvo sujungtas su katedra.
Mordai

Istorija

Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1408 m. įkurta Mordų Šv. Archangelo Mykolo parapija. 1488 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės ir Mordų miesto herbas. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. 1571 m. pastatyta pilis, kuri sudegė švedų tvano metu, 1655-1660 metais. 1717 m. buvusios pilies vietoje pastatyti barokiniai rūmai.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai. XIX a. įkurtos Mordų žydų kapinės.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1869 m. iš gyvenvietės atimtos miesto teisės, kurios sugrąžintos 1919 metais. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Lapkričio 9

Vardadieniai

Aurelijus – Dargintas – Dargis – Estela – Paulina – Skirtautė – Stela – Teodoras
Gediminas Dominas

Biografija

1989-1994 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete studijavo teisę (1993 m. – Gronningen universiteto Teisės fakultete, Nyderlandai), įgijo teisininko kvalifikaciją. Be to, 1992-1994 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute studijavo politikos mokslus. 1996-1997 m. Londono universiteto Queen Mary and Westfield koledže baigė podiplomines studijas, bankų ir finansų teisės magistras (Jungtinė Karalystė). 1995 m. Stažavosi Šveicarijos lyginamosios teisės institute.
1991-1992 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto laborantas, 1992–1994 m. Teisės instituto Konstitucinės teisės problemų tyrimo skyriaus (KTPTS) laborantas, asistentas, laikinai einantis KTPTS vedėjo pareigas. Advokatas nuo 1998 m. Specializacija – įmonių veikla ir verslas (angl. Corporate/Commercial), bankininkystė ir finansai, susiliejimai ir įsigijimai, tarptautinė komercinė teisė, tarptautinė verslo teisė.
Vienintelės lietuvių kalba studijos apie tarptautinį komercinį arbitražą bendraautoris (pateikė arbitražo teoriją, aprašė tarptautinio komercinio arbitražo teisės šaltinius, užsienio šalių teisę bei praktiką, lyginamuoju metodu atskleidė bendrus arbitražo teisės principus.
Lietuvos advokatūros narys, Europos bankų ir finansų teisės asociacijos, Tarptautinės advokatų asociacijos narys. Lietuvos advokatūros Tarybos narys (nuo 2011 m. balandžio 22 d.).
Moka anglų, rusų kalbas.