google/wiki40b huggingface dataset:
Konsorto karūna

Konsorto karūna - karaliaus ar valdančios karalienės sutuoktinio (konsorto) karūna, kuri būna dėvima karūnacijos metu ar iškilmingomis progomis.
Monarchai paprastai turi vieną ar kelias paveldimas karūnas, tuo tarpu konsortams paprastai specialiai daromos individualios karūnos, kurios neperduodamos vėlesniems konsortams.
Visos XX a. D. Britanijos nevaldančios karalienės (Aleksandra Danijietė, Marija Teck, Elizabeta Bowes-Lyon) dėvėjo specialiai joms (1902, 1911 ir 1937 m.) padarytas karūnas. Anksčiau Anglijos ir D. Britanijos karalienės dėvėdavo Marijos Modenietės (Anglijos karaliaus Jokūbo II žmonos) karūną. Pirmoji karalienė, kuriai specialiai padarė karūną, buvo Adelaidė Saxe-Meiningen (1792–1849; Viljamo IV žmona).
Rusijos imperijoje imperatorienės neturėdavo specialių konsortų karūnų, kadangi karūnacijų metų jos užsidėdavo Mažąją imperijos karūną, o po to daugiau neužsidėdavo jokios karūnos.
Apyvarpė

Apyvarpė (lot. preputium) – žiedinė odos raukšlė, dengianti vyro lytinio organo, varpos, galvutę. Ji susidaro distaliniame varpos gale odai priaugus prie varpos galvutės vainikinės vagos. Vidinė apyvarpės pusė išklota plonu epidermiu.
Nesilaikant higienos, apyvarpės maišelyje kaupiasi riebalų liaukų išskyros, šlapimo liekanos, nusilupęs epitelis. Visos šios liekanos sudaro tirštą varškės pavidalo dvokiančią masę – smegmą. Laiku nenuplovus prasideda tų liekanų irimas, kuris gali sukelti varpos galvutės ir apyvarpės uždegimą – balanopostitą. Todėl dažnai dėl šių priežasčių kai kuriose tautose taikomas ritualinis paprotys apipjaustyti berniukams varpos galvutės odos raukšlę (žr. apipjaustymas).

Ligos

Esant siaurai apyvarpės angai, apyvarpės negalima atsmaukti už varpos galvutės. Tokia būklė vadinama fimoze.
Dėl labai siauros apyvarpės angos būna sunku šlapintis, nes šlapimas teka siaura srovele, o dalis jo lieka šlapimo pūslėje.
Šlapinantis gali išsipūsti apyvarpės maišelis, susidaryti akmenys.
Bielazariškės (Dūkštos)

Istorija

Kaimas minimas nuo XVIII a. (Białozoryszki). Ties šiauriniu kaimo galu XX a. pr. būta kelto per Nerį.
Kiaulėkų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Beržūnos dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 26x8 m dydžio. Šlaitai statūs, 4-6 m aukščio.
Piliakalnis apardytas duobių, pietvakarių šlaitas, aikštelės centrinė bei pietvakarių dalys XX a. devintame dešimtmetyje iškastos žvyrui, eroduoja. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais.
Pietvakarių papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 350 m į pietvakarius yra Valakavičių piliakalnis.

Aplinkiniai piliakalniai

Žuklijų II piliakalnis 26 km
Trakų pilis 35 km
Papiškių piliakalnis 41 km
Voniškių piliakalnis 23 km
Tetervinų piliakalnis 9 km
Krūminių piliakalnis 7 km
Valakavičių piliakalnis 0,35 km 
Eišiškių piliakalnis 17 km
Bėčionių piliakalnis 44 km
Pastaba: 
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Leonpolio dvaras

Istorija

Dvaras susiformavo XVI a. viduryje. Išlikusios dvaro sodybos rūmų statyba siejama su Radvilomis – manoma, kad juos po 1721 m. pastatė Marcijona Radvilienė savo sūnui Leonui Mykolui Radvilai (1722–1751) poilsiui medžioklėje. Tai buvo vienaaukštis, kvadratinio plano pastatas su aukštais pusrūsiais. Rūmų kiemas aptvertas mūrine tvora, turėjusia gynybinės sienos požymių. Nuo šeimininko vardo liaudiškos formos Levas, dvaras aplinkinių gyventojų imtas vadinti Levampoliu.
1799 m. dvaras įkeistas Juozapo Mykolo Tiškevičiaus sūnui Mykolui Juozapui ir išnuomotas Rečicos rotmistrui Ignui Michalovskiui, kuris ūkininkavo iki 1842 m.
1849 m. perstatyti rūmai (jų naujoji planinė struktūra išliko iki dabar), 1869 m. – ūkio pastatai. XIX a. II pusėje dvarą valdė žymus kolekcininkas, keliautojas, fotografas Benediktas Henrikas Tiškevičius. 1912 m. dvaras parduotas Taidai Radvilaitei iš Taujėnų dvaro.
Po 1922 m. Lietuvos žemės ūkio reformos iš Radvilų dvarą nupirko gydytojas, medicinos daktaras Mykolas Devenis, kuris kartu su žmona Alena Vileišyte-Deveiniene sukūrė aukštos žemdirbystės kultūros pavyzdinį ūkį. Ūkis parodose laimėjo aukščiausias premijas. Dvare buvo turtinga biblioteka, paveikslų galerija, kaupiami etnografiniai rinkiniai.
1940 m. dvaras nacionalizuotas. Pokario metais jame veikė pradinė mokykla ir biblioteka. Iš sujungtų Leonpolio, Mikailiškių ir Laibiškių dvarų žemių įkurtas tarybinis ūkis, dvaro sodyba pritaikyta jo reikmėms – rūmuose veikė kolūkio kontora, įrengti butai, taip pat veikė kino teatras. Vėliau pastatas atiduotas pradinei mokyklai ir bibliotekai.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, nuosavybes teises atgavo Dalia Devenytė-Bobelienė, kuri 2005 m. dvarą pardavė.
Norilsko sukilimas

Norilsko sukilimas – 1953 m. vasarą Rusijos Ypatingajame lageryje Nr. 2 „Gorlag“ įvykęs kalinių sukilimas.

Padėtis iki sukilimo

Didelę reikšmę sukilimui „Gorlage“ turėjo kalinių etapas iš Karagandos, atvykęs į Norilską 1952 m. rugsėjo 8 d. Numalšinus 1952 m. sukilimą Ypatingajame lageryje Nr. 4 „Steplag“, buvo atrinkti patys aktyviausi jų dalyviai ir 1200 vyrų buvo atvežti į „Gorlagą“ kaip į griežtesnę ir atšiauresnę kalinimo vietą. Daugumą jų sudarė vakarų ukrainiečiai – nacionalinio pasipriešinimo SSRS okupacijai dalyviai. Sujungus vietinių kalinių ir atvykėlių jėgas, pavyko pakeisti „Gorlago“ klimatą. 1953 m. pavasarį mirus Stalinui kaliniai ėmė laukti greitos amnestijos, tačiau jos nebuvo, ir kaliniai pradėjo reikšti nepasitenkinimą, reikalauti geresnių gyvenimo sąlygų.

Sukilimo pradžia

Sukilimo pradžią išprovokavo lagerio administracija, ieškodama būdų, kaip atstatyti pašlijusį režimą. Ji numatė įvykių greitinimo planą – vienu metu prižiūrėtojų paliktose zonose išprovokuoti tarp atskirų kalinių grupių kruvinus, kontroliuojamus susirėmimus, vadinamąją „gaišatį“ („volynką“). Kaliniai žudytų vieni kitus, būtų išaiškinti jų lyderiai, organizatoriai. Juos izoliuotų, ir tvarka lageryje būtų atstatyta.
1953 m. gegužę baudos izoliatoriuose buvo uždaryti specialiai atrinkti kaliniai, kuriuos administracijos karininkai ir operatyvinė dalis instruktavo, kaip sukelti trumpalaikius, kontroliuojamus susirėmimus tarp supriešintų kalinių grupių.

Sukilimo eiga

1953 m. gegužės 26 d. sargybos viršininkas iš automato apšaudė 5-tojo lagerio gyvenamoje zonoje prie barako stovinčius kalinius, kelis iš jų nukovė ir sužeidė. Pasipiktinusių kalinių grupė patraukė prie lagerio administracijos pastatą. Karininkai, prižiūrėtojai, civiliai tarnautojai skubiai pasišalino. Tai buvo sukilimo pradžia. Gegužės 27 – birželio 4 d. sukilimas apėmė visus „Gorlago“ skyrius. Sudaryti sukilimo komitetai perėmė visas lagerio valdymo funkcijas.
Kaliniai pareikalavo komisijos iš Maskvos, paruošė reikalavimus – dalį buitinio pobūdžio, dalį politinio. Vengta kelti reikalavimus, kurie sovietinei sistemai būtų nepriimtini, stengtasi tilpti į sovietinių įstatymų rėmus. Politinių reikalavimų esmė buvo ta, kad lagerių valdininkai vadovautųsi sovietinėje teisėje esamomis nuostatomis, sovietine konstitucija.
1953 m. birželio 6 d. iš Maskvos atskrido komisija, vadovaujama pulkininko Kuznecovo. Buitiniai reikalavimai buvo patenkinti iš karto. Politinių reikalavimų komisija nesutiko patenkinti ir sukilimui numalšinti panaudojo kariuomenę.

Sukilimo numalšinimas

Sukilimas buvo numalšintas 1953 m. rugpjūčio 4 d. 3-ajame „Gorlago“ skyriuje nukauta 104, sužeista per 200 kalinių. Rugsėjo 27 d. maždaug 1000 aktyvių sukilimo dalyvių buvo iš „Gorlago“ išvežti ir išskirstyti po Irkutsko, Kurgano, Magadano srityse buvusius lagerius, taip pat į „Steplago“ Kengyro skyrių, kur 1954 m. jie vėl suorganizavo sukilimą. Po įvairių priemonių iš „Gorlago“ skyrių buvo atskirta 2920 kalinių, aktyviai dalyvavusių sukilime.
Pranas Vilkas

Biografija

1942–1946 m. mokėsi Skarulių pradinėje mokykloje, 1954 m. baigė Jonavos vidurinę mokyklą. 1954–1959 m. studijavo Kauno politechnikos institute, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1959–1962 m. projektavimo ir konstravimo biuro su eksperimentine gamykla „Puntukas“ vyr. meistras. 1960–1961 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute.
1962–1991 m. Eksperimentinio metalo pjovimo staklių mokslinio tyrimo instituto Vilniaus filialo su eksperimentine gamykla „Precizika“ konstruktorius, gamybos vadovas, vyriausiasis inžinierius, direktoriaus pavaduotojas gamybai. Jam vadovaujant 1962 m. pagamintos labai didelio tikslumo šlifavimo staklės, pirmosios tokio tipo SSRS. Šių staklių sukūrimas davė pradžią precizinių staklių gamybai Lietuvoje. Vėliau Lietuvoje organizavo matavimo įrengimų, skirtų gamybos technologinio proceso mechanizavimui ir automatizavimui, kūrimą bei gamybą.
1991–2000 m. bendros Lietuvos ir JAV įmonės UAB „Brown and Sharpe-Precizika“ generalinis direktorius, 2000 m. gegužės-spalio mėn. šios bendrovės kokybės auditorius. 7 išradimų, 2 mokslinių straipsnių autorius.

Politinė veikla

2000–2004 m. LR Seimo narys, išrinktas pagal Lietuvos liberalų sąjungos sąrašą, Verslo ir užimtumo komisijos pirmininko pavaduotojas.  2004–2008 m. LR Seimo narys, išrinktas pagal Darbo partijos sąrašą. 
Nuo 1973 m. SSKP, 2000–2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų demokratų partijos, nuo 2004 m. Darbo partijos narys.
Žmona Regina, sūnus Gintautas.
Šviesa (spaustuvė)

Istorija

Įsteigta kaip pasitikėjimo bendrovė Šv. Kazimiero draugija geroms kníngoms leisti. Steigėjai: kunigas Januševičius, Vincentas Jarulaitis, M. Miežinis, Konstantinas Olšauskas, Jonas Strimaitis, J. Visbaras. 1905 m. 50 000 egz. tiražu išleista P. Turauskio „Maža dovanėlė“, 1906 m. – 8 knygos (A. Aleknos „Trumpa katalikų Bažnyčios istorija“ ir kt.). Dėl lėšų stokos laikraščių iš pradžių nespausdino.
1918 m. nupirkta S. Banaičio spaustuvė, pavadinta „Šviesa“, įsteigta knygų rišykla. Spausdintas „Židinys“, „Tiesos kelias“, „Ateitis“, „Pavasaris“, „Naujoji vaidilutė“, „Lietuvos mokykla“, „Kosmos“, Vytauto Didžiojo universiteto leidiniai, „Sakalo“ leidyklos leidžiamos knygos. Veikė iki 1940 m. ir 1941–1948 m.
Giovanni

Giovanni yra fiktyvus vampyrų klanas White Wolf leidžiamame vaidmenų žaidime Vampire: The Masquerade.
Giovanni yra kilęs iš vienos Venecijos pirklių šeimos ir iki šiol vadinasi jos pavarde. Dabartiniais laikais klanas naujus narius renkasi ne tik iš šeimos narių, tačiau visa valdžia vis dar yra Giovanni šeimos rankose. Nauji nariai paprastai parenkami dėl kokios nors susidomėjimo mirtimi išraiškos: darbas kapinėse ar morge, savarankiškas nekromantijos studijavimas ar net nekrofilija. Kadangi vampyrais dar netapusi šeimos dalis nori išsaugoti „gryną“ kraują, tarp Giovanni dažni incesto atvejai.
Kaip ir Ventrue, tai yra milijardierių klanas.
Giovanni klanas nepriklauso jokiai sektai ir užsiiminėja nekromantija. Taip vadinasi ir jo išskirtinė disciplina.
Šis klanas atsirado iš Kapadokijiečių vampyrų. Kapadokijiečiai (sutinkami žaidime Vampire: The Dark Ages) taip pat užsiiminėjo su mirtimi ir mirusiaisiais susijusiu okultizmu. Pats klano vyriausiasis įtraukė Giovanni šeimos vyriausiąjį – Augustą Giovanni – į vampyrus, ir netrukus šeima įvykdė perversmą, nužudė Kapadokijiečių antediluvianą ir perėmė klaną.
Giovanni silpnybė – ypač skausmingas įkandimas. Jų aukos miršta dvigubai greičiau.
Padažas

Padažas (angl. souce, it. salsa) – prie patiekalo derantis skystas ar tirštas maisto produktų ir prieskonių mišinys, savo kvapu, spalva ir skoniu žadinantis apetitą, skirtas padidinti maistinę vertę bei pagardinti. Patiekalas su padažu tampa sultingesnis, išraiškingesnio skonio, maistas lengviau virškinamas.
Padažas prie patiekalo turi tikti savo spalva, skoniu bei maistingumu.
Vytas Milius

Vytas Milius (g. 1949 m. vasario 21 d. Maksimonyse, Varėnos rajonas) – teisininkas, buvęs Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas ir šio teismo pirmininkas, šiuo metu Lietuvos Konstitucinio Teismo teisėjas.

Biografija

1967 m. baigė Merkinės Vinco Krėvės vidurinę mokyklą, nuo 1972 m. iki 1977 m. rugpjūčio mėn. – teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1968 m. gegužės mėn. iki 1971 m. birželio mėn. atliko karinę tarnybą TSRS kariniame jūrų laivyne. Nuo 1968 m. sausio mėn. iki 1968 m. gegužės mėn. Kauno vilnonių audinių fabriko „Drobė" pameistrys, nuo 1971 m. rugsėjo mėn. iki 1972 m. rugpjūčio mėn. Alytaus šaldytuvų gamyklos šaltkalvis-elektrikas, nuo 1972 m. rugsėjo mėn. iki 1973 m. rugsėjo mėn. Vilniaus sporto rūmų elektrikas, nuo 1974 m. rugsėjo mėn. iki 1977 m. rugpjūčio mėn. VU Teisės fakulteto Kriminalistikos laboratorijos laborantas.
Nuo 1977 iki 1980 m. Šilutės rajono Tarybos vykdomojo komiteto Plano komisijos pirmininko pavaduotojas, nuo 1980 iki 1990 m. Šilutės rajono apylinkės teismo teisėjas, teismo pirmininkas, nuo 1990 iki 1992 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, nuo 1992 iki 1994 m. Druskininkų miesto apylinkės teismo pirmininkas, nuo 1995 iki 2010 m. Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas. 2010-2013 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas. Nuo 2013 metų Lietuvos Konstitucinio Teismo teisėjas.
Moka rusų, prancūzų, anglų kalbas.
Viktoras Kura

Biografija

1981 m. baigė Klaipėdos 24-ąją profesinę technikos mokyklą, elektrikas, 2007 m. Klaipėdos universitete baigė edukologiją.
Gargždų kultūrizmo ir fitneso klubo „Viktorija“ vadovas, individualios įmonės savininkas.
Lietuvos centro partijos, 2010 m. partijos Tvarka ir teisingumas Klaipėdos rajono skyriaus narys. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Rosita, duktė Evelina.
Džalilabadas

Istorija

1952 m. gavo miesto teises. Iki 1967 m. vadinosi Astrachanka, Astrachan Bazaru (rus. Астрахан-Базар).
Buinskas

Istorija

Bua (totoriškai „užtvanka“) šaltiniuose minima nuo 1691 m. Nuo 1780 m. suteiktas miesto statusas.
Lyginamosios teisės bendrija

Lyginamosios teisės bendrija (vok. Gesellschaft für Rechtsvergleichung) - 1950 m. įkurta lyginamosios teisėtyros organizacija (eingetragener Verein, e. V.). Pasekėja 1894 m. Berlyne įsteigto Tarptautinio lyginamosios teisėtyros ir makroekonomikos susivienijimo (vok. „Internationale Vereinigung für Vergleichende Rechtswissenschaft und Volkswirtschaftslehre“), po 1933 m. nutraukusio savo veiklą.
Kas 2 m. rengia tarptautinę lyginamosios teisės konferenciją („Tagungen für Rechtsvergleichung“), leidžia įvairius teisėtyrinių darbų serijas (Schriftenreihen). Bendrija yra Vokietijos šalies grupės atstovė Tarptautinės teisės mokslo asociacijoje (angl. Association Internationale des Sciences Juridiques, Paryžius) prie UNESCO.
Mostiškių senoji koplyčia

Istorija

Veikusi Buivydžių parapijos koplyčia pokaryje sovietinės valdžios buvo uždaryta. Į Mostiškes ji perkelta apie 1957 m. iš šalia esančių Kirtimų kaimo senųjų kapinių (dab. Jurzdikoje). Tuo metu sudegė senoji Kirtimų mokykla, buvo miręs Kirtimų dvarelio savininkas Janas Konradas Obstas. Mostiškėse 1959 m. gyveno tik 9 žmonės. Čia buvo pradėta kurti naują kolūkio centrinę gyvenvietę. Koplyčia buvusi su rūsiu. Perkeltoji koplyčia nebeturėjo bokštelio, bažnytinio interjero (altoriaus ir kt.), buvo pritaikyta klubo reikmėms. Vėliau Mostiškių pakraštyje buvo pastatyti šiuolaikiniai kultūros namai, senasis klubo pastatas (buvusi koplyčia) tapo nereikalingas.
Atgimimo pradžioje perkeltoji koplyčia buvo pritaikyta vesti pamaldas. Vėliau erdviuose buvusio „Pergalės“ kolūkio kultūros namuose gyvenvietės pakraštyje 2002 m. buvo įrengta naujoji parapijos koplyčia.
Majai (tauta)

Majai – Centrinės Amerikos indėnų tautų grupė, kalbanti giminingomis kalbomis ir gyvenanti daugiausia Jukatano pusiasalyje. Ikikolumbiniais laikais šiose vietose jų protėviai sukūrė Majų civilizaciją.
Majų kalbomis dabar kalba apie 800 tūkst. žmonių, daugelis iš jų taip pat kalba ispaniškai.

Buitis

Pagrindiniai skirtumai yra tarp aukštumose ir žemumose gyvenančių majų. Jukatekai, lakandonai ir čontaliai – čoliai gyvena žemumose. Huastekai yra tiek geografiškai, tiek lingvistiškai labiausiai izoliuota majų gentis. Visi kiti majai gyvena aukštumose.
Dabar majai daugiausia augina grūdines kultūras: kukurūzus, pupas ir moliūgus. Gyvena bendruomenėmis, kaimuose, fermose. Žemės ūkio įrankiai primityvūs. Jukatekai laiko kiaules, vištas, kartais – jaučius. Pramone majai beveik neužsiima, o jei ir užsiima, beveik visa orientuota į namų vartojimo prekes. Be to, žemės ūkio kultūras parduoda gretimiems regionams, kur jų nėra.
Apranga tradicinė, ypač tarp moterų; vyrai daugiau dėvi šiuolaikinius drabužius. Audimas ir verpimas buvo populiarus, tačiau dabar gana retas, ir daugelis nešioja fabrikuose pagamintus drabužius.
Inger Jacobsen

Eurovizijos dainų konkursas

1962 metais Jacobsen dalyvavo Norvegijos Melodi Grand Prix (nacionalinė Eurovizijos atranka), ir buvo pasirinkta atstovauti šaliai septintajame Eurovizijos konkurse su daina „Kom sol, kom regn“ (liet. Ateik saule, ateik lietau). Daina tarp 16 dalyvių užėmė dešimtą vietą.
Vėliau Jacobsen du kartus nesėkmingai dalyvavo Melodi Grand Prix; 1964 metais su daina „Hvor“ (liet. Jeigu) liko ketvirta, o 1971 metais su daina „India“ finale užėmė 12 vietą.
1958 m. Prancūzijos Konstitucija

Priėmimo aplinkybės

Prancūzija šeštame dešimtmetyje sunkiai sugebėjo išlaikyti savo kolonijines valdas. Po pralaimėjimų Indokinijoje, 1958 m. kilo maištas ir Alžyre, kuris buvo laikomas pačios metropolijos dalimi. Situacija darėsi įtempta. Parlamentas nusprendė pasitelkti generolą Š. De Golį, pasižymėjusį Antrojo pasaulinio karo pasipriešinimo judėjimo lyderį. Konstitucija, kaip ir buvo skelbiama, priimta specialiai de Goliui.

Esminės nuostatos

Valstybinė santvarka – Respublika. Parlamentui atsakinga Vyriausybė, jam suteikta ribota įstatymų leidybos kompetencija. Didelės prezidento galios. Pagal Konstituciją veikia Konstitucinė Taryba – konstitucingumo kontrolės (konstitucinės justicijos) įstaiga.

Įstatymų leidžiamoji valdžia

Dvejų rūmų parlamentas – Nacionalinis susirinkimas ir Senatas. Parlamentui skiriamas šalutinis vaidmuo: jam nustatyta palyginti neplati kompetencija leisti įstatymus mokesčių, piliečių teisių ir laisvių, valstybės aparato struktūros ir organizacijos, civilinės, baudžiamosios ir darbo teisės klausimais. Kiti dalykai reguliuojami vyriausybės dekretais. Be to, parlamentas gali jai deleguoti teisę leisti aktus ir savo kompetencijos klausimais (deleguotoji įstatymleidystė). Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Nacionalinis susirinkimas renkamas visuotiniais (nuo 1974 m. sulaukus 18 m.) tiesioginiais rinkimais dviejų turų sistema 5 metams. Senatas renkamas netiesioginiais rinkikų kolegijų departamentuose rinkimais devyneriems metams, kas treji metai atnaujinant vienu trečdaliu.

Vykdomoji valdžia

Prezidentas, kuriam pavesta pasirašyti ir skelbti įstatymus, reikalauti juos peržiūrėti, perduoti Konstitucinei tarybai. Kai kuriais atvejais prezidentas, apeidamas parlamentą, gali įstatymus paduoti svarstyti tiesiai tautai referendumu. Jis skiria vyriausybės vadovą, šio teikimu – ministrus, vadovauja vyriausybės posėdžiams. Prezidentas skiria įvairius pareigūnus, gali paleisti žemuosius parlamento rūmus, prisiimti nepaprastuosius įgaliojimus. Jis reprezentuoja valstybę. Svarbiausiems prezidento aktams nereikia ministrų kontrasignacijos. Vyriausybė atskaitinga parlamentui, nors kitais požymiais respublika prezidentinė. Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: prezidentas renkamas specialios rinkikų kolegijos, kurioje dalyvauja savivaldybių atstovai ir nedidelė dalis parlamento rūmų atstovų. Nuo 1962 m. prezidentas renkamas visuotiniais tiesioginiais rinkimais.

Konstitucinė taryba

Įstatymų konstitucingumo kontrolės institucija, kuriai pavesta vykdomosios valdžios ar parlamento reikalavimu peržiūrėti priimtus įstatymus, bet tik iki juos skelbiant ir tik siekiant išsiaiškinti, ar jie neperžengia kompetencijos ribų.

Pakeitimai ir galiojimas

Priimta referendumu 1958 m. rugsėjo 28 d., įsigaliojo 1958 m. spalio 4 d. Pataisos: 1962 m. – taisytos nuostatos dėl prezidento rinkimų; 1992 m. – Konstitucija derinama su Mastrichto sutartimi; 1993 m. – sugriežtintos nuostatos dėl imigracijos; 1996 m. – Konstitucija derinama su Amsterdamo sutartimi; 2000 m. – Konstitucija derinama su Nicos sutartimi, taip pat sutrumpinta prezidento kadencija nuo septynerių iki penkerių metų.
Aloyzas Vidugiris

Biografija

Aloyzas Vidugiris 1954 m. baigė lituanistikos studijas Vilniaus pedagoginiame institute, nuo to laiko iki pat 2001 m. dirbo Lietuvių kalbos institute (Kalbos istorijos ir dialektologijos skyriaus vyresniuoju mokslo darbuotoju). 1956–1959 m. šio instituto aspirantas, nuo 1962 m. – humanitarinių mokslų daktaras, filologijos mokslų kandidatas.

Veikla

Kalbininkas tyrė lietuvių kalbos paribio ir už Lietuvos sienų esančias lietuvių tarmes. Visą savo gyvenimą skyrė lietuvių paribio tarmių tyrimams, išvaikščiojo ir išvažinėjo visas lietuvių gyventas vietas Baltarusijoje, Lenkijoje, Čiornaja Padinoje (Rusija). Sudarė Gudijos, Mažosios Lietuvos lietuvių tarmių žodynus, rengė tarmių klasifikaciją. Parašė straipsnių dvikalbystės, istorinės dialektologijos, lietuvių kalbos tyrinėjimo istorijos, kalbos kultūros klausimais.
Babačizna

Istorija

1901 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Mykolas Gedeonas Jeronimas Radvila

Biografija

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, tėvas Mykolas Jeronimas Radvila, motina Helena Pšezdecka. Broliai Liudvikas Mikalojus Radvila, Andrius Valentinas Radvila, Antanas Henrikas Radvila.

Šeima

Žmona Aleksandra Radvilienė Stecka (Aleksandra Radziwiłłowa z domu Stecka).
Duktė Michalina Radvilaitė (1816–1883 m.) ištekėjo už Leono Ržičevskio. Sūnus Zigmantas (1822–1892 m.) vedė Ceciliją de Germą, bet vaikų neturėjo. Viso turto paveldėtoju tapo sūnus Karolis Andrius Radvila.

Dvarai

Paveldėjo Nieborovą, Nesvyžių, Klecką, Olyką. 1815 m. kaip žmonos kraitis jam perėjo ir Španovas prie Rovno, kurį paveldėjo ten gimęs Karolis Andrius Radvila ir kuris liko giminės rankose net iki Antrojo pasaulinio karo.

Asmenybė

Nenuėjo tėvų, karštų Rusijos dvaro šalininkų ir Napoleono priešininkų pėdomis ir nuėjo tarnauti į nors ir vasalinės, bet dar menančios didingą Abiejų Tautų Respublikos praeitį Varšuvos kunigaikštystės kariuomenę, tikėdamasis paramos atkuriant Respubliką, tarnavo Prancūzijos armijoje.
Ne mažesnė ne tik tėvynės patriotė, bet ir savo vyro rėmėja buvo ir jo žmona Aleksandra, su vaikais lydėjusi mylimąjį į tremtį.

Veikla

Dar būdamas aštuoniolikmetis dalyvavo 1794 m. Tado Kosciuškos sukilime prieš Targovicos konfederaciją, kur gavo pirmąjį kovos krikštą. 1806 m. įstojo į Napoleono sukurtą Prancūzijos kariuomenės Šiaurės legioną, kuriame tarnavo nesitaikstantys su tėvynės laisvės praradimu lenkai ir lietuviai, o 1807 m. sausio 18 d. jau tapo legiono pulkininku. Tais pačiais metais generolas Juzefas Zajančekas jam perleido vaovavimą legionui. Dalyvavo 1807 m. Prūsijos kampanijoje, kur bendros prancūzų ir lenkų pajėgos sumušė Rusijos kariuomenę.
Kai 1808 m. balandžio 1 d. Šiaurės legionai tapo Varšuvos kunigaikštystės kariuomenės daliniais, vadovavo 5-ajam pėstininkų pulkui. 1811 m. gruodžio 11 d. jam suteiktas brigados generolo laipsnis. Dalyvavo Napoleono 1812–1813 m. kampanijoje, organizavo Gdansko gynybą.
Susikūrus Lenkijos karalystės kariuomenei vadovavo 1-ajai pėstininkų divizijai, gavo divizijos generolo laipsnį, bet 1815 m. gruodžio 27 d. išėjo į dimisiją ir pradėjo šeimyninį gyvenimą. Tapo Lenkijos karalystės senato nariu. 1828 m. seimo teisme teisiant Patriotinės sąjungos narius pasisakė už jų visišką išteisinimą.
Prasidėjus 1831 m. sukilimui tapo vienu jo vadovų. Iš pradžių buvo išrinktas Administracinės tarybos nariu, o atsistatydinus diktatoriui Chlopinskiui paskirtas vyriausiuoju kariuomenės vadu. Tačiau jau Grochovo mūšyje pasirodė, kad generolas Radvila nebėra tinkamas vadovauti kariuomnei mūšyje, nes pasikeitė ir pati kariuomenė, ir mūšių taktika. Jis atsistatydino, bet liko Varšuvoje, buvo suimtas ir ištremtas į Jaroslavlį. Kartu su juo į tremtį išvyko ir žmona su vaikais, o turtas buvo konfiskuotas ir atiduotas valdyti Mykolo Gedeono broliui Andriui Valentinui bei pusbroliui Leonui Radvilai, kuris vėliau turtą perleido Mykolo Gedeono sūnums.