google/wiki40b huggingface dataset:
Bronius Žalys

Biografija

1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, pateko į Norvegiją, Belgiją. 1949 m. apsigyveno Australijoje, Sidnėjuje, kur baigė gimnaziją, dirbo įstaigose, nuo 1967 m. – Australijos telekomunikacijų tarnybos Finansų departamento valdininkas.
1945 m. bendradarbiavo Norvegijoje leistuose lietuviškuose leidiniuose „Tėviškės aidas“, „Šiandien“. 1946-1947 m. Vokietijoje, Fuldoje dirbo laikraščių „Mūsų viltis“, „Šiandien“ bei žurnalų „Pėdsakai“ ir „Tėviškės aidas“ redakcijose. 1953-1962 m. Australijoje bendradarbiavo leidiniuose „Australijos lietuvis“, „Mūsų pastogė“ ir „Tėviškės aidai“. 1954-1969 m. leido ir redagavo skautų laikraštį „Pėdsekis“, 1977-1988 m. m. – leidinį „Tėvynės židinys“. 1984 m. ir 1991-1999 m. savaitraščio „Mūsų pastogė“ redaktorius.  Beveik 20 metų vadovavo Lietuvių katalikų kultūros draugijos įkurtam Sidnėjaus lietuvių archyvui. 2000 m. grįžo į Lietuvą.
Nuo 1965 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Savo kūrybą spausdino įvairiuose rinkiniuose: „Australijos lietuvių metraštis“ (1961 m.), „Plunksna ir žodis“ (1966 m.), „Terra Australis“ (1972 m.), „Tretieji vainikai“ (1974 m.), „Po Pietų kryžiumi“ (1990 m.).
Sendvario valsčius

Sendvario valsčius buvo Mažojoje Lietuvoje. Centras – Sendvaris.
Reino skalūniniai kalnai

Reino skalūniniai kalnai (vok. Rheinisches Schiefergebirge) yra Vokietijoje, abipus Reino vidurupio, apima Šiaurės Reino−Vestfalijos, Reino krašto−Pfalco, Heseno ir Saro krašto žemes; didžiausia dalis Vokietijoje, likusioji Belgijoje, Prancūzijoje, Liuksemburge.
Didžiausias kalnų aukštis 881 m (Didžiojo Feldbergo kalnas Taunaus kalnagūbryje).
Reino skalūniniai kalnai susidarę iš skalūno, kvarcito, smiltainio, klinties. Kalnų masyvus skiria gilūs, siauri Reino, Mozelio, Lano ir kitų upių slėniai. Virš peneplenizuoto paviršiaus kalnagūbriai Taunus (Taunus) − 881,5 m, Hunsriukas (Hunsrück) − 816 m, kupolo pavidalo kalvos Ardėnai (Ardennen) − 652 m, Eifelis (Eifel) − 747 m, Vestervaldas (Westerwald) − 657 m) − vulkanų kūgių liekanos su krateriniais ežerais maromis.
Reino skalūninių kalnų šlaituose auga miškai. Yra akmens anglių telkiniai (Rūro baseinas).
Islandijos futbolo varžybos 1949 m.

„Auksinės“ rungtynės

Papildomos rungtynės: KR Reykjavik – Fram Reykjavik 2-1
Vyrai, moterys ir vaikai

Turinys

Filme persipina kelių vieno miestelio šeimų gyvenimai. Donas ir Helena Trudi – seksualiai nepatenkinta pora. Donas jau daug metų leidžia laiką internete žiūrėdamas pornografiją, kol kartą nusprendžia pasinaudoti merginos pagal iškvietimą paslaugomis. Jo žmona tuo metu susigundo įdėti skelbimą į pažinčių svetainę ir netrunka susirasti meilužį.
Patricija Beltmejer paniškai rūpinasi savo dukters Brendės saugumu: kartą per savaitę ji tikrina šios telefoną bei elektroninį paštą, kompiuterinėmis pagalbomis stebi jos buvimo vietą ir trina įtartinus draugus „Feisbuke“.
Norėdama įgyvendinti savo pačios nevykusią svajonę, Džoana Klint tapo paauglės dukters Hanos vadybininke. Ji pati fotografuoja ir kuria internetinį puslapį, kuris, kaip jos tikisi, padės merginai išgarsėti ir tapti aktore.
Timas Mūnis buvo mokyklos futbolo komandos žvaigždė, tačiau po to, kai motina paliko juos su tėvu ir pabėgo su meilužiu, vaikinas prarado bet kokį susidomėjimą gyvenimu. Jis metė sportą ir dabar leidžia dienas žaisdamas kompiuteriu. Kartą mokyklos valgykloje jis pamato Brendę ir nusprendžia ją užkalbinti. Atsargus jų bendravimas pamažu virsta susižavėjimu, tačiau Timui reikia atlaikyti aplinkinių spaudimą grįžti į futbolą, o Brendei išvengti motinos kuriamų klūčių bendrauti su vaikinais.
C++

C++ – bendros paskirties programavimo kalba, viena populiariausių programavimo kalbų.
Kalbą sukūrė Bjarne Stroustrup XX a. devintajame dešimtmetyje, kaip C kalbos išplėtimą, apibrėžiantį (include failų – bibliotekų) rinkinį bei specialų pre – procesorių, suteikiantį C kalbai objektinio programavimo galimybes. Vėliau atsirado virtualios funkcijos, šablonai, operatorių perrašymas, daugiaprotėviškumas. C++ kalbos standartas patvirtintas 1998 m.

C++ Pirma programa

#include <iostream>using namespace std;int main() 
{cout << "Sveikas, pasauli!" << endl;cin.get();
    return 0;}

Kintamieji

Kintamasis – tai turinti vardą „dėžutė“, kurioje gali būti saugoma kokia nors reikšmė. Kintamojo vardas programoje nekinta, o jo reikšmė gali būti keičiama.
Norint sukurti kintamąjį, visų pirma reikia nurodyti jo duomenų tipą.
Nicola Pisano

Nikola Pizanas (it. Nicola Pisano, g. apie 1220 m.(?) – m. 1278 m.(?) ) – XIII a. italų viduramžių ir protorenesanso skulptorius.

Biografija

Manoma, kad Nikola Pizanas gimė apie 1220 m. Apulijoje. Apulijos valdovas Frydrichas II (m. 1250 m.) kvietėsi Prancūzijos gotikinio stiliaus menininkus dirbti į savo dvarą. Tikriausiai jų įtakotas mokėsi ir išvystė savo stilių Nikola Pizanas. Pirmą kartą Nikola Pizanas dokumentuotas 1258 m. Lukoje. Pizoje Nikola buvo užsakytas sukurti Pizos baptisterijos sakyklą (datuojama 1255 − 1260 m.). Ant sakyklos Nikola Pizanas pasirašė ir datavo kūrinį. Pizos katedrai skulptorius kūrė išorės skulptūras, įskaitant antro aukšto arkados figūras ir aukščiau esančių langų ornamentuotę, bei pusės stoto Kristaus, Šv. Marijos ir Šv. Jono Krikštytojo statulas prie ornamentuotės.
1264 m. Nikola suprojektavo Šv. Dominyko kapą („arką“) Šv. Dominyko bažnyčioje Bolonijoje. Šį projektą įgyvendino Nikolos mokiniai. 1265 m. Nikola Pizanas buvo Sienoje, kur kūrė sakyklą vietos katedrai iki 1268 m. Sienoje jis paminėtas dokumentuose „Nikola, Pjetro sūnus, iš Apulijos“. Po to Nikola Perudžoje kūrė miesto didįjį fontaną kartu su savo sūnumi Džovaniu Pizanu, kuris irgi tapo reikšmingu Italijos viduramžių skulptoriumi. Nikola Pizanas laikomas gotikinio stiliaus atstovu, retkarčiais įpindavusiu į savo kūrybą antikinės skulptūros motyvų. Paskutinį kartą Nikola paminėtas 1278 m., tikriausiai greitu laiku po to mirė. Jo mokiniais buvo sūnus Džovanis Pizanas, Arnolfas di Kambijus, Fra Giuglielmo, Lapo.
Nikola Pizano įtakos pagalba Italijos skulptūra peržengė romanikos stiliaus ribotumus ir priartėjo prie renesanso. Reikšmingiausiu Nikolos Pizano kūriniu laikoma Pizos baptisterijos sakykla.
Hepatito B vakcina

Hepatito B vakcina – tai skiepas, skirtas apsaugoti nuo susirgimo hepatitu B. Pirmąją dozę patartina suleisti per 24 valandas po gimimo, o vėliau skirti dar dvi arba tris papildomas dozes. Skiepyti galima ir tuos, kurių nusilpusi imuninė funkcija (pvz., dėl ŽIV / AIDS, ir gimusius per anksti. Skiepijant sveikus asmenis, imunizacijos veiksmingumas siekia daugiau nei 95 %.

Skyrimo būdas

Didelės rizikos grupės asmenims po skiepijimo rekomenduojama atlikti kraują tyrimą, kuris gali parodyti, ar vakcina suveikė. Papildomų dozių gali reikėti asmenims, kurių imunitetas silpnas, tačiau daugumai šios priemonės nereikia. Jeigu asmuo kontaktavo su hepatito B virusu, tačiau skiepytas anksčiau nebuvo, kartu su vakcina reikia suleisti hepatito B imunoglobulinų. Vakcina leidžiama į raumenis.

Saugumas ir preparato sudėtis

Sunkus nepageidaujamas hepatito B vakcinos poveikis pasitaiko labai nedažnai. Gali skaudėti injekcijos vietą. Šią vakciną saugu naudoti nėštumo arba žindymo laikotarpiu. Ji nebuvo susieta su Gijeno-Bare (Guillain-Barré) sindromu. Dabartinės vakcinos gaminamos taikant rekombinacinės DNR metodus. Šis preparatas tiekiamas kaip vienvalentė arba daugiavalentė vakcina.

Istorija, visuomenė ir kultūra

Pirmoji hepatito B vakcina įregistruota JAV 1981 m. Saugesnė vakcina pateikta į rinką 1986 m. Ši vakcina įtraukta į Pasaulio sveikatos organizacijos būtinųjų vaistų sąrašą, kurį sudaro svarbiausi pagrindinės sveikatos priežiūros vaistai. 2014 m. duomenimis, vienos dozės didmeninė kaina buvo 0,58–13,20 JAV dolerių. Jungtinėse Amerikos Valstijose šiai vakcinai kasmet išleidžiama apie 50–100 JAV dolerių.
FK Xiva

Istorija

Klubas įkurtas 1977 m. Žaidė uzbekų Pirmoje lygoje.
Udaipuras

Istorija

Udaipurą 1559 m. įkūrė karalius (maharana) Udaisinghas II. Miestas tapo Mevaro karalystės sostine, svarbiu kultūriniu ir prekybiniu centru. Sostinė įkurta strategiškai svarbioje vietoje, kalnų ir ežerų apsuptyje, o 1567 m. apjuosta gynybine siena. XIX a. Udaipuras buvo britams pavaldžios kunigaikštystės sostine.
Idžai

Kalbos ir klanai

Idžai kalba 10 susijusių kalbų. Tai vadinamosios idžoidų kalbos, kurios priklauso Nigerio-Kongo šeimai ir sudaro atskirą jos šaką. Šių kalbų padėtis klasifikacijos sistemoje leidžia teigti, kad idžų protėviai nuo bendro kamieno atsiskyrė labai anksti. Todėl gali būti, jog jie buvo senieji pietų Nigerijos gyventojai iki atsikeliant Benuės Kongo atšakos atstovams jorubams, igbams, ibibijams ir kt.
Idžų kalbos (ir kartu subgrupės) yra oruma, akita, biseni, izonai (tikrieji idžai), nembė, kirike, kalabariai, ibani, nkoroo ir defaka.
Didžioji dalis idžų yra izonai, gyvenantys į Nigerio deltos vakarinėje dalyje. Jie dalijasi į daugybę atskirų klanų.

Kilmė

Dėl lingvistinių ypatumų manoma, kad idžai buvo senieji Nigerijos gyventojai, vėliau užgožti naujų atvykėlių – jorubų, binių, ibibijų, igbų bangos. Iki XV a. jų likučiai gyveno Benino karalystės pietiniuose pakraščiuose.
XV a. idžai pradėjo migracijas į Nigerio deltos teritorijas, kur apsistojo. Ten konsolidavosi jų klanai ir etninės subgrupės.

Prekybinės valstybės

Aliejaus upių regione idžai įkūrė daug stiprių valstybių, kurios konkuravo su kitomis vietos tautomis: ogoniais, urhobo, itsekiriais. Svarbiausios valstybės konsolidavosi aplink tokius prekybinius miestus, kaip Naujasis Kalabaras, Nembė, Bonė, Okrika. Visi jie susikūrė Deltos rytinėje dalyje. Vakarinėje deltos dalyje (tikrųjų idžų, ar izon teritorijoje) konsolidacija buvo silpnesnė. Čia stiprios valstybės nesusiformavo.

Nigerijos sudėtyje

XIX a. pabaigoje idžavų teritorijos buvo paverstos protektoratu, o vėliau įjungtos į Nigerijos sudėtį. Idžai sudarė dalį Rytų provincijos, kartu su igbais ir idžais. Po Nigerijos nepriklausomybės kilus pilietiniam karui, Idžai kartu su šiomis tautomis sukūrė Biafros valstybę.
Po karo pabaigos nuolat reiškiasi nesutarimai tarp idžų ir kaimynų itsekirių dėl naftos.

Religija

Nuo senovės idžai išpažino savitą religiją, kur bene labiausiai buvo garbinamos vandens dvasios owuamapu. Tai – antropomorfinės būtybės, su kuriomis reikia palaikyti gerus santykius. Dėl to keletą kartų per metus rengiamos tradicinės šventės, kuriose šokama ir grojama apsirengus kaukėmis. Manoma, kad žmonės prieš gimdami taip pat klajoja šiame dvasių pasaulyje.
Idžai praktikuoja įdomią praktiką igbadai, kurios metu gali apklausti neseniai mirusių žmonių dvasias. Taip pat jų religija pripažįsta ritualinį tapimą idžu, kas labai retai propaguojama tarp nacionalinių religijų.
Krikščionybė yra padariusi didelę įtaką. Šiuo metu oficialiai 95 proc. idžų laiko save krikščioniais.

Buitis

Idžų buitis yra labai panaši į kitų Gvinėjos įlankos tautų buitį. Dauguma idžų nuo senovės vertėsi žemdirbyste pelkingose žemėse. Dėl specifinių gamtos sąlygų labai svarbūs verslai buvo žvejyba ir prekyba.
Čia paplitusi Gvinėjos įlankos virtuvė, kurios pagrindiniai produktai yra jamsas, valgomasis manijokas, valgomoji kolokazija. Dėl jūros artumo naudojama ypač daug žuvies. Idžai turi keletą nacionalinių valgių: pvz., polofijai sriuba iš jamso ir palmių aliejaus, kekefijai troškinys iš neprinokusių bananų, žuvies ir žvėrienos, kalabari fulo – jūros gėrybių sriuba.
Devono sala

Devono sala (pranc. Île Devon, angl. Devon Island) – sala Kanados Arktiniame salyne, priklausanti Nunavuto teritorijai – Kanada. Sala užima 55 247 km². Tai yra 27 pagal dydį pasaulyje, 6 pagal dydį Kanadoje bei didžiausia neapgyvendinta sala Žemėje. Rytinę salos dalį skalauja Bafino jūra.
Dėl santykinai didelio aukščio virš jūros lygio ir padėties tolimojoje šiaurėje, Devono saloje yra tik nedidelė avijaučių, nedidelių paukščių ir žinduolių populiacija. Gyvūnija randama daugiausia Truelove žemumoje, kurioje yra palankus mikroklimatas, kuris leidžia išsilaikyti santykinai vešliai arktinei augalijai. Temperatūra trumpu šiltuoju sezonu (40-55 dienos) retai pakyla virš 10 °C, o žiemą nukrenta iki -50 °C.
1924 m. saloje buvo įkurta gyvenvietė Dundas Harbour, tačiau dėl atšiauraus klimato apleista 1951 m.
Bečo

Bečo (rus. Бечо, gruz. ბეჩო) arba Gulio perėja (Гульский перевал) – aukštikalnių perėja Didžiojo Kaukazo kalnuose, kerta Vandenskyros kalnagūbrį. Įsiterpęs tarp Donguz Oruno ir Šcheldos masyvų. Aukštis – 3375 m. Dengiamas ledynų ir pasiekiamas tik vasarą. Bečo perėja jungia Gruzijos (Bečo slėnis Aukštutinėje Svanetijoje) bei Rusijos (Baksano tarpeklis Kabardino Balkarijoje) teritorijas.
Iki XX a. vid. perėja ėjo prekybinis kelias, vėliau turistinis maršrutas. Dabar dėl tarptautinių konfliktų judėjimas Bečo perėja ribotas.
Nadaras

Biografija

1837–1838 m. studijavo mediciną Lione. Nuo 1842 m. Paryžiuje piešė karikatūras humoristiniams žurnalams. 1853 m. pradėjo fotografuoti. 1854 m. sukūrė litografijų rinkinį „Nadaro panteonas“ – žymių paryžiečių karikatūras, kurioms naudojo savo fotografuotus portretus. 1854 m. Paryžiuje su broliu A. Turnašonu atidarė fotostudiją, (joje 1874 m. buvo surengta pirmoji impresionistų paroda. 1858 m. vienas pirmųjų fotografijos istorijoje fotografavo iš oro baliono, pirmasis fotografijoje panaudojo dirbtinį apšvietimą (ciklas „Paryžiaus katakombos“ 1862 m.), eksperimentavo su mikrofotografija. 1886 m. išspausdino pirmąjį fotografinį interviu. 1900 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje surengė savo fotografijų retrospektyvą.
Skraidė oro balionais, juos konstravo; apie 1863 m. sukonstravo vieną didžiausių oro balionų Le Géant.

Kūryba

Daugiausia fotografavo pažįstamų rašytojų, dailininką, architektų, visuomenės veikėjų portretus (Šarlis Bodleras, Eženas Delakrua, abu apie 1855 m., Sara Bernar, Žorž Sand, abu apie 1864 m., Viktoras Hugo, 1885 m., Klodas Monė, 1899 m., Gustavas Kurbė, Džiuzepė Garibaldis, Žiulis Vernas, Ogiustas Rodenas, Džoakinas Rosinis, Emilis Zola ir kt). Sukūrė šeimos narių portretų, autoportretų, moterų aktų. Portretai psichologiniai, intymūs, atskleidžia portretuojamojo charakterį, būdinga natūrali poza, neutralus fonas. Jis atsisakė laikotarpio fotografijai būdingų dekoracijų, retušavimo, dėmesį sutelkė į veidą ir žvilgsnį. Jo kūryba turėjo įtakos fotografijos istorijai, daugiausia portretinės fotografijos raidai.
Parašė romanų, esė, satyrų, autobiografinių veikalų.
Bahir

Bahir (hebr. סֵפֶר הַבָּהִיר „Prašviesėjimo knyga“) – anoniminis mistinis tekstas, laikomas vienu pagrindinių kabalos šaltinių šalia Sefer Yetzirah, Zohar ir kt. Knyga tradiciškai priskiriama I a. Šv. Rašto žinovui Nehunijai ben haKanai (rabino Jochanano ben Zakajaus amžininkui). Pirmieji knygos žodžai skamba taip: "Rabinas Nehunija ben haKana pasakė". Judėjų literatūroje tekstai dažnai įvardijami pagal jų pirmuosius žodžius, tad Sefer Bahir nuo pat jos pasirodymo prilipo pavadinimas "Midraš rabi Nehunija ben ha-Kanah".
Pirmą kartą ji buvo paleista į apyvartą XII a. pietų Prancūzijoje. Istorikai spėja, kad parašė ją tuo metu gyvenęs rabinas Icchakas Sagi Nehor, dar vadinamas Izaoku Akluoju. Autoritetingasis Nachmanidas jau cituoja šį veikalą, įvardindamas jį kaip "Rabino Nehunijos ben haKanos midrašą". Tačiau viduramžių kabalistai ėmė ją vadinti Sefer haBahir - Šviesioji knyga, pagal pirmajame skirsnyje cituojamą Jobo knygos eilutę: "Kartais žmonės negali žiūrėti į saulę, ji per šviesi (bahir) danguje" (Job 37:21).

Autorystė ir šaltiniai

Kabalos tradicija priskiria tekstą Mišnos laikotarpio rabinui Nehunijai (apie I a.). Viduramžių kabalistai liudija, kad juos Bahir pasiekdavo ne kaip vientisas tekstas, bet kaip pavienės ištraukos įvairiuose ritiniuose ar kodeksuose. Šį tvirtinimą sustiprina tai, kad Bahir iš tiesų yra fragmentiškas tekstas - pastraipa dažnai nutrūksta svarstymui nesibaigus, tema keičia temą iš pažiūros be jokios tvarkos.
Kai kurie tyrinėtojai manė, kad knygą XII a. parašė Izaokas Aklasis arba jo mokiniai. Pirmasis skirsnis, nuo kurio veikalui prigijo pavadinimas Bahir, niekaip neatsikartoja tolesniame tekste. Šviesos ir "aklumo" jai tema visiškai išnyksta iš knygos. Todėl šis motyvas buvo laikomas aliuzija į autoriaus aklumą. Tačiau šiuolaikiniai kabalos tyrinėtojai teigia, kad Bahir yra senesnio veikalo - Sefer Raza Rabba - adaptacija. Nėra žinoma nė vieno išlikusio Raza Rabba egzemplioriaus. Patys žodžiai raza rabba verčiami kaip "didžioji paslaptis". Gershom'as Scholem'as liudija, kad veikalas Raza Rabba minimas jau X a. tekstuose kaip itin svarbus ezoterinės žinijos šaltinis. Pasak Scholem'o, šio teksto egzistavimas paaiškintų, "kokiu būdu gnosticizmo termini technici, simboliai bei mitologemos pateko į akiratį ankstyviesiems kabalistams, kūrusiems Provene XII a. bėgyje"

Reikšmė

Rabinas Avraham'as Y. Finkel'is teigia, kad būtent Bahir yra pirmasis judėjų tekstas, kuriame minimas tzimtzum - Dievo pasitraukimas sukuriant tuščią erdvę, įgalinančią tolesnį Kūrimą. Ši idėja, paprastai siejama su Icchako Lurijos (ARI) vardu, yra vienas plačiausiai žinomų kabalos motyvų. Finkel'io liudijimu, būtent per Bahir'ą pirmą kartą į judaizmą patenka ir reinkarnacijos (gilgul) sąvoka .
Vieną autoritetingiausių Bahir'o komentarų - Peiruš haGra - parašė Vilniaus Gaonas.
Neapsaugota

Turinys

Jauna mergina Lena susipažįsta su paprastu vaikinu ir jį įsimyli, tačiau tuo pačiu metu priversta saugoti paslaptį: ją persekioja fotografas, kažkada fotografavęs jos aktus ir dabar šantažo keliu verčiantis tenkinti jo seksualines užgaidas. Nematydama kitos išeities, ji sutinka su juo pasimatyti dar kartą tam, kad nužudytų...
Algirdas Brukas

Biografija

1959 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1959–1961 m. Kauno apželdinimo tresto medelyno vedėjas. 1961–1996 m. dirbo Miškotvarkos institute, 1969–1996 m. direktorius, 1994–1996 m. dar ir Miškų ūkio ministerijos sekretorius. 1992–1996 m. Lietuvos miškininkų sąjungos prezidentas, 1996–1997 m. viceprezidentas. 1996–1998 m. žemės ir miškų ūkio viceministras. Lietuvos miško savininkų asociacijos garbės narys.
Lietuvos miškotvarkos kompiuterizavimo iniciatorius ir įgyvendintojas, GIS technologijų diegimo Lietuvos miškotvarkoje pradininkas. Dauguma metodų, programų, sukurtų ir taikytų Lietuvos miškotvarkoje įgavo visuotinį pripažinimą ir buvo naudojamos plačiai už šalies ribų. Paskelbė straipsnių miškotvarkos, gamtosaugos ir medžioklės klausimais.Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie miškus autorius.
Statybų pilotas

Statybų pilotas – spalvotas dvisavaitis architektūros ir statybos laikraštis, leistas 1996–2008 m. Kaune.

Istorija

Iš pradžių leistas kaip 28 p. laikraštis „Arkitektas“, vėliau tapo per 100 p. dvimėnesiniu žurnalu. Žurnalas platintas ne tik Lietuvoje, bet ir Italijoje, Didžiojoje Britanijoje, Izraelyje, JAV, Kanadoje, Lenkijoje, Vokietijoje. Tiražas 3000 egz.
Skirtas daugiausia profesionaliems architektams. Rašė apie Lietuvos architektūrą ir architektų darbus, pasaulio architektūros naujienas, architektūros paveldą, gyvenamųjų namų statybą, spausdino probleminius straipsnius.
2010 m. įkurta elektroninė versija Pilotas.lt.
Steigėjas, leidėjas ir redaktorius Audrys Karalius.
Voronežas

Istorija

Miestas įkurtas 1586 m. kaip tvirtovė, besiginant nuo Krymo ir Nogajaus totorių, puolančių iš pietinių stepių. 1695–1696 m. tapo laivų statybos centru (Petro I inicijuota Azovo kampanija). 1830 m. tapo svarbiu verslo ir kultūros centru. II pasaulinio karo metu (1942–1943 m.) smarkiai sugriautas, bet po karo visiškai atstatytas.

Lietuviai Voroneže

Pirmojo pasaulinio karo metais Voronežas virto didžiausiu lietuvių centru Rusijoje. Jame iškart buvo įkurtos dvi Martyno Yčo vardo gimnazijos – viena berniukams, kita mergaitėms. Nors dėstomoji kalba išliko rusų, bet kaip atskiras dėstomasis dalykas buvo įvesta lietuvių kalba, kurią dėstė žinomas kalbininkas Jonas Jablonskis. Mokiniai gyveno bendrabučiuose, juos išlaikė, kaip ir visus lietuvių pabėgėlius Rusijoje šelpė, Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. 1917–1918 m. Voroneže veikė Lietuvių spaustuvė.
Mieste mokėsi, dirbo žymūs Lietuvos veikėjai: Julija Biliūnienė, Petras Biržys, Juozas Damijonaitis, Kazys Grinius, Domas Jasaitis, Povilas Karazija, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Mykolas Krupavičius, Marcelė Kubiliūtė, Pranas Mašiotas, Stasys Matijošaitis, Jadvyga Oškinaitė-Sutkuvienė, Antanas Sniečkus, Zigmontas Antanas Aleksa, Petras Tarulis, Antanas Tumėnas, Juozas Tūbelis, Konstantinas Šakenis, Šatrijos Ragana, Adomas Varnas, Juozas Vokietaitis ir kt.
Toofan Harirod FC

Istorija

Klubas buvo suformuotas 2012 m.
Arabijos jūra

Salos

Arabijos jūroje yra keletas salų, didžiausios iš jų: Sokotra (Jemenas), Masirahas (Omanas), Astola (Pakistanas) ir Androtas (Indija).
Astolos sala yra maža ir negyvenama sala šiaurinėje Arabijos jūros dalyje, esanti Pakistano teritoriniuose vandenyse. Tai yra populiari regiono ekoturizmo kryptis. Populiarus kempingas, žvejybos ir nardymo ekspedicijos. Vieta taip pat yra tinkama stebėti vėžlių veisimąsį. Nykstantys gyvūnai – žaliasis vėžlys ir bisa suka lizdus paplūdimyje ties uolų papėde. Sala taip pat yra labai svarbi endeminiams ropliams – angims (Echis carinatus astolae).
Sokotra yra didžiausia jūros sala, kuri priklauso keturių salų salynui. Ji yra nutolusi 240 km nuo rytų Somalio pusiasalio ir 380 km į pietus nuo Arabijos pusiasalio. Sala yra labai izoliuota, trečdalis joje gyvenančių rūšių nėra randamos niekur kitur pasaulyje.
Masirahas yra sala prie Omano rytinės pakrantės. Pagrindiniai verslai saloje yra žūklė ir tradicinė tekstilės gamyba.
Čerinjola

Istorija

Čerinjoloje buvo Furfane, Via Traiana stotis tarp Apulijos Kanozos (lot. Canusium) ir Ordonos (lot. Herdoniae).
Čerinjola yra miestas nuo Romos laikų ir buvo atstatyta po 1731 m. žemės drebėjimo. Pagrindinis verslas yra žemės ūkis. 1503 m. ispanas Gonzalo de Córdoba nugalėjo prancūzą Louis d'Armagnac netoli miesto vykusiame Čerinjolos mūšyje, užtikrindamas Ispanijos valdžią Neapolio karalystėje.
Tai filologo Nicola Zingarelli, Zingarelli žodyno sudarytojo, ir sindikalisto (ekonominės sistemos atstovo) Giuseppe Di Vittorio gimtinė. Achille LaGuardia, Niujorko mero Fiorello LaGuardia tėvas, kilęs iš čia.

Rosso di Cerignola DOC

Rosso di Cerignola DOC yra raudonas Italijos vynas. Derlius negali viršyti 14 tonų iš hektaro, o alkoholio turi būti mažiausiai 12%. Vynas tuti bent 55% Uva di Troia, 15-30% Negroamaro ir iki 5% of Sangiovese, Barbera, Montepulciano, Malbec ir Trebbiano rinkinį. Jei vynas turi etiketę Riserva, tai jis turi būti bent 2 metus laikomas ąžuolo statinėse ir turėti ne mažiau 13% alkoholio
.
Stonaičiai (Šiauliai)

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė Kalinino kolūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Mostaičiai – 2 km 
KURŠĖNAI – 11 km
Apšrujai – 1,9 km
KUŽIAI – 9 km
Gilaičiai – 1,8 km
Bitėnai – 2 km
Kybarčiai – 1,5 km
 ŠIAULIAI – 16 km
Daubakiškiai – 3 km
Sauginiai – 5 km
Alvydas Šimaitis

Biografija

Valstybinio socialinio draudimo fondo valdybos Jurbarko skyriaus direktorius.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys.
Valetos Šv. Jono katedra

Valetos Šv. Jono katedra (malt. Kon-Katidral ta’ San Ġwann) stovi Valetoje, Maltoje. Pastatyta Maltos Ordino riterių. Statyta tarp 1573 ir 1578 m. 1572 m. Jean de la Cassière užsakymu, katedrą suprojektavo Maltos karinis architektas Girolamo Cassar. Bažnyčia yra laikoma vienu iš geriausių Europos baroko architektūros pavyzdžių.

Interjeras

Katedros interjeras, palyginus su fasadu, yra labai puošnus, dekoruotas boroko laikų stiliumi. Interjerą suprojektavo Kalabrijos menininkas bei Maltos Ordino riteris Mattia Preti. Jis sukūrė sudėtingas, akmenines raižytas sienas, skliautines tapytas lubas bei šoninius altorius, ištapytus scenomis iš Šv. Jono gyvenimo. Marmurinės grindys yra kapų, kuriuose yra palaidoti 375 riteriai bei Ordino tarnautojai, seka.