google/wiki40b huggingface dataset:
Vyskupas

Vyskupas (gr. επίσκοπος 'prižiūrėtojas, globotojas') – krikščionių dvasininkas, turintis aukščiausio laipsnio šventinimus.
Vyskupus turi Katalikų bažnyčia, Stačiatikių bažnyčia, Anglikonų bažnyčia, Metodistų vyskupinė bažnyčia, Evangelikų liuteronų bažnyčia.

Katalikų vyskupų skyrimas

Katalikų vyskupus skiria Romos vyskupas – popiežius, kitų Bažnyčių vyskupai yra renkami.
Katalikų vyskupas skiriamas ne jaunesnis nei 35 m., o sulaukęs 75 m. – privalo rašyti prašymą Romos vyskupui popiežiui, prašydamas atleisti nuo užimamos tarnystės. Retais atvejais popiežius vyskupu skiria jaunesnį kunigą nei 35 m. Sulaukus 75 m. popiežius atsižvelgia į vyskupo sveikatą bei gebėjimą toliau eiti ordinaro pareigas ir gali pasiūlyti likti toliau savo pareigose.
Vyskupas, kurio prašymas dėl amžiaus cenzo yra patenkinamas, vadinamas emeritu.
Vyskupijos neturintis vyskupas vadinamas tituliniu vyskupu.
Katalikų vyskupas, kuris yra vyriausias vyskupijos valdytojas, vadinamas vyskupu ordinaru. Jis reziduoja vyskupijos centre prie katedros bažnyčios.
Valdyti vyskupiją ordinarui padeda sufraganas.
Metropolijai vadovaujantis vyskupas metropolitas vadinamas arkivyskupu. Arkivyskupo pagalbininkas vadinamas augziliaru.
Romos katalikų vyskupai gali būti kokios nors vienuolijos – Ordino ar Kongregacijos nariai. Tokiu atveju jų priklausomybė vienuolijai išlieka, tačiau jų pavaldumas pereina tiesiogiai Apaštalų Sostui.
Stačiatikių bažnyčios vyskupais gali tapti tik nevedę dvasininkai.

Skiriamieji ženklai

Katalikų vyskupo skiriamieji ženklai yra šie: mitra, pastoralas, žiedas, kryžius (nešiojamas ant kaklo), violetinės spalvos drabužiai.
Katalikų vyskupams privalomas celibato laikymasis.
Herbigo ir Haro objektas

Herbigo ir Haro objektas (angl. Herbig-Haro object arba stellar jet) – švytinčios dėmelės, ten kur dujų ar dulkių srautas – čiurkšlė, ištekanti iš besiformuojančios naujos žvaigždės, susiduria su tarpžvaigždine medžiaga (iš esmės tai emisiniai ūkai, sužadinti smūginių bangų). Čiurkšlė dažniausiai statmena proplanetiniam diskui. Jos ilgis gali daugelį tūkstančių kartų viršyti astronominį vienetą (atstumą tarp Žemės ir Saulės). Ir toli nuo savo šaltinio čiurkšlės srautas lieka „suglaustas“, jis neišsisklaido.
Dažniausiai čiurkšlė būna ištisinė, tačiau jei besiformuojančioje žvaigždėje vyksta kokie nors specifiniai procesai (tarkim netolygi akrecija), jis gali būti punktyrinis (panašus į automato seriją) ar turėti sudėtingą struktūrą.
Čiurkšlės greitis siekia kelis tūkstančius kilometrų per sekundę. Visos jos medžiagos masė paprastai neviršija 1–40 Žemės masių. Palyginus su planetų ir žvaigždės mase tai labai nedaug. Apie tris ketvirtadalius dujų sudaro vandenilis, likusią dalį – daugiausia helis. Kitų elementų dalis neviršija vieno procento. Šios čiurkšlės maždaug dešimt kartų tankesnės nei kiti tarpžvaigždiniai ūkai.
Čiurkšlės yra trumpalaikiai dariniai, egzistuojantys tik kelis tūkstančius metų.
Didžiąją dalį (apie 80 %) žinomų čiurkšlių formuoja dvinarės sistemos.
Pirmieji šias čiurkšles nuodugniai tyrę astronomai buvo George Herbig ir Guillermo Haro. Todėl tokie objektai kataloguose turi priešdėlį HH – Herbig-Haro objektas. Jie buvo atrasti dar devynioliktame amžiuje, tačiau nuodugniai juos tirti tapo įmanoma palyginus neseniai.

HH – 30

HH-30 yra maždaug už 450 šviesmečių Tauro žvaigždyne. Čiurkšlės ilgis – maždaug 500–800 astronominių vienetų. Nuotraukoje matyti, jog ši čiurkšlė (rausva) yra statmena besiformuojančios planetų sistemos proplanetiniam diskui (žalias).)

HH – 47

Ši čiurkšlė (nutolusi apie 1500 šviesmečių) yra daug ilgesnė (ne mažiau 8000 astronominių vienetų). Spinduliuojanti prožvaigždė (manoma, kad dvinarė) yra apatiniame kairiajame kampe. Literatūroje rašoma, jog ši žvaigždė „dreba“, sukeldama čiurkšlėje smūgines bangas. Šio proceso metu išsiskiriančios energijos pakanka čiurkšlei švytėti. Energija išsiskiria čiurkšlės medžiagai susiduriant su nejudančiomis aplinkos dalelėmis (plintant smūgio bangai). Čiurkšlė kerta gana tankią kosminių dujų sritį. Ten ji susiduria su didesnio tankio medžiaga, ir susidūrimo metu išsiskirianti energija sukelia šios dalies švytėjimą.
Kakavos sviestas

Kakavos sviestas – riebalai išgaunami iš kakavmedžio vaisių grūdų. Kambario temperatūroje yra tvirtos konsistencijos, baltai – gelsvos spalvos, būdingas malonus kvapas. Skiriamas natūralus kakavos sviestas ir papildomai perdirbtas.

Naudojimas

Kakavos sviestą kaip riebalus naudoja įvairių konditerinių gaminių gamybai (šokoladas), taip pat parfumerijos ir farmacijos pramonėje.
Trečdalį svieste esančių riebalų sudaro stearininė rūgštis, kuri nedidina cholesterolio kiekio kraujyje. Kitą trečdalį sudaro oleininė rūgštis, mažinanti cholesterolio kiekį. Šiuo metu kakavos sviestas yra pagrindinė sudedamoji dalis ruošiant raminamąsias ir nuskausminančias žvakes, įvairius gydomuosius tepalus. Sviestas plačiai naudojamas ir kosmetologijoje, nes pasižymi gydančiu ir tonizuojančiu poveikiu, dėka svieste esančių metilksantinų, kofeino, taninų.
Eksklavas

Lietuvos eksklavai

Sovietmečiu Lietuvos SSR teritorijai priklausė nedidelis Pagirių eksklavas Gudijoje. Pagal 1995 m. vasario 6 d. pasirašytą Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos sutartį eksklavas su Pagirių viensėdžiu tapo Gudijos teritorijos dalimi, o tokio pat dydžio Baltarusijos teritorijos dalis buvo prijungta prie Lietuvos.
Lietuvoje yra keletas visiškų eksklavinių administracinių vienetų. Didžiausi yra Šiaulių, Panevėžio, Alytaus miestų savivaldybės, iš visų pusių apsupti jų rajonų savivaldybių. Gana nemažai jų yra seniūnijų tarpe, kai seniūniją turinti gyvenvietė yra apsupta pavaldžios apylinkių ar kaimiškosios seniūnijos.
Visiškas eksklavas seniūnijų tarpe yra Gabrieliškių kaimas, kuris įeina į Akmenynų seniūniją, nors iš visų pusių yra apsuptas Kalvarijos seniūnijos.
Jagaubis

Jagaubis – kitas ugnies dievo Gabjaujio (Gabjaujios) vardas. Jagaubį mini J. Brovskis ir P. Ruigys.
Gabjauja yra pati ankstyviausia matriarchato laikų jaujos ugnies deivė, tos ugnies globėja, o Gabjaujis bei Jagaubis atsirado vėliau, kai moteriškos dievybės neteko ankstesnės reikšmės. Su jaujos ugnimi artimai susijusi ir deivė Javinė, globojusi klojime sukrautus javus.
Gintaro krantas

Gintaro krantas – Baltijos jūros pakrantės ruožas Kaliningrado srityje (Rusija), apimantis Sembos pusiasalio krantus, taip pat – Aistmarių neriją. Šiame rajone nuo XIX a. vidurio iki šiol atviruoju būdu kasamas gintaras.

Istorija

Mokslininkai mano, kad būsimas gintaras viršutiniame eocene ir apatiniame oligocene nugulė priešistorinės upės deltoje, seklioje jūros dugno dalyje.
Gintaras randamas ne tik Kaliningrado srities pakrantėje, bet ir kitose Baltijos jūros dalyse. Gintaro telkiniai daugiausia randami „žydrojoje žemėje“ (glaukonite), kurio 1–17,5 metrų storio klodai randami 25–40 m gylyje. Be Sembos regiono nemaži gintaro kiekiai aptinkami Vokietijos, Lenkijos ir Lietuvos paplūdimiuose, vakarinėje Danijos pakrantėje, Fryzų salose. Nedideli kiekiai Baltijos gintaro kartais randami toli už Baltijos regiono ribų, pvz., pietrytinėje Anglijos pakrantėje.
Tačiau nuo 90 % iki 98% viso gintaro buvo ir yra išgaunama Sembos regione (dabar Rusijos Kaliningrado sritis, buvę Rytprūsiai).
Sembos gintaringasis regionas yra kvadratas, kurio kraštinė apie 30–40 km, nors geologai teigia, kad gintaro klodų yra ir už šio rajono ribų. Kitas potencialus gintaro telkinys yra Kuršmarėse.
Gintaro kasimu užsiima kompanija „Kaliningrado gintaro kombinatas“ (rus. Калининградский янтарный комбинат), o gintaro gaminius gamina ir pardavinėja kompanija „Rusiškas gintaras“ (rus. Русский янтарь).
Gintaro krantą savo darbe „Germanija“ minėjo dar Tacitas.

Kitas Gintaro krantas

Kita pakrantė, irgi vadinama „Gintaro krantu“ yra Costa de Ambar (kitaip dar Costambar), esanti į vakarus nuo San Felipe de Puerto Platos miesto (Dominikos Respublika Espanjoloje). Šiame regione yra daug smulkių gintaro kasyklų, kuriose kasamas Dominikos gintaras. Dominikos gintaro kasyklos yra antra pagal dydį gintaro gavybos vieta pasaulyje, nors ten gavybos mastai nepalyginamai mažesni.
Rėkuva

Istorija

Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Meškuičių valsčiui, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Meškuičių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.

Aplinkinės gyvenvietės

Lūpaičiai – 1 km
Misaičiai – 1,4 km
Mantaičiai – 1,9 km
 MEŠKUIČIAI – 3,7 km
Klebonai – 2,6 km
Gibaičiai – 2,9 km
Tautiniai – 2 km 
 ŠIAULIAI – 14 km
Jurgaičiai – 2,6 km
Daugėlaičiai – 1 km
Kelionė į vieną pusę (filmas)

Siužetas

Draugai sėda į mikroautobusą ir iš Ciūricho savaitgaliui vyksta ilsėtis į kalnus. Ten jie tikisi prisirinkti grybukų, nuo kurių apkvaištama. Į kelionė jie pasiima daug alaus ir tikisi gerai praleisti laiką. Kai sprogsta padanga, jie priversti sustoti. Prie jų prisijungė porelė ieškanti grybukų. Kai atvyko į mišką, pradėjo ieškoti tų miško gėrybių, o kai rado, išbandė. Apsinešę nuo jų sėdėjo prie laužo, kol vienas iš jų atėjo ir susmuko. Neaiškiomis aplinkybėmis susižeidęs Timo pasruvęs krauju. Jaunimas nusprendžia eiti ieškoti pagalbos. (Ne)laimei jie randa fermą. O toliau prasideda virtinė žudynių.
Lietuvos TSR liaudies komisarų taryba

Lietuvos TSR liaudies komisarų taryba – 1940 m. birželio 15 d. TSRS okupuotos Lietuvos Respublikos teritorijoje sudarytos Lietuvos TSR marionetinė vyriausybė – aukščiausioji vykdomoji ir tvarkomoji valdžios institucija, veikusi 1940 m. rugpjūčio 25 d. – 1946 m. kovo 25 d. 1946 m. pertvarkyta į Lietuvos TSR ministrų tarybą.
Katyčiai

Sportas

Tarpukariu Katyčiai garsėjo savo lengvosios atletikos sportininkais. 1927 m. ir 1928 m. Greta Šoksaitė tapo Lietuvos rutulio stūmimo čempione bei iškovojo bronzas ieties metime ir 200 m sprinte. 1929 m. Erika Kveselytė tapo Lietuvos 100 m sprinto bėgimo čempione bei laimėjo bronzą disko metime.
Prancūzijos futbolo sistema

Pagrindinė Prancūzijos futbolą kontroliuojanti organizacija – Prancūzijos futbolo federacija (Fédération française de football), kontroliuojanti nacionalines vyrų ir moterų rinktines, taip pat organizuojanti vyrų mėgėjų čempionatus bei Prancūzijos taurės varžybas. Ligue 1, Ligue 2 bei Prancūzijos lygos taurės varžybas federacijos pavedimu organizuoja Prancūzijos futbolo lyga.

Taurės

Kasmet Prancūzijoje organizuojami du svarbiausi taurės turnyrai, kurių nugalėtojai užsitikrina vietas UEFA taurės varžybose. Profesionalūs ir mėgėjų klubai varžosi dėl Prancūzijos taurės, o Ligue 1 ir Ligue 2 divizionų klubai dar varžosi ir dėl Prancūzijos futbolo lygos taurės. Taip pat organizuojamos ir Supertaurės rungtynės, vadinamos „Čempionų trofėjumi“ (Trophée des champions); šiose rungtynėse kasmet nuo 1995 metų susitinka praėjusio sezono čempionato (Ligue 1) laimėtojai ir Prancūzijos taurės laimėtojai.
Vincas Kaulinis–Miškinis

Biografija

Su tėvais grįžęs į Lietuvą, apsigyveno Biliūnuose, Vyžuonų valsčiuje (dab. Utenos raj.). Tėvai turėjo 8 ha žemės. 1934 m. baigė septynias Utenos „Saulės“ gimnazijos klases. 1934–1935 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1935 m. baigė Sanitarijos puskarininkių mokyklą. 1936 m. kovo 28 d. buvo paleistas į atsargą. 1937 m. baigė policijos mokyklą ir pradėjo dirbti policininku Tauragnuose. 1937–1939 m. buvo Kauno, nuo 1939 m. – Vilniaus policijos vachmistras. Prasidėjus pirmajai sovietų okupacijai iki 1940 m. spalio 5 d. dirbo Vilniaus miesto milicijos nuovados viršininko padėjėju. 1940 m. gruodžio mėn. iš tarnybos atleistas. Vokiečių okupacijos metais dirbo Vilniaus rajono policijos viršininku.

Rezistencinė veikla

Nuo 1944 m. įsijungė į partizaninę kovą, pasirinko Miškinio slapyvardį. 1946 m. rugpjūčio 25 d. V. Kaulinis-Miškinis ėmė vadovauti vietoj sunaikintos Šarūno rinktinės įkurtai Liūto rinktinei, prieš tai ėjęs Gedimino kuopos vado pareigas.
1947 m. vasarą jis ėmė vadovauti Vytauto apygardai, taip pat buvo Rytų Lietuvos srities vado pavaduotoju. V. Kaulinis–Miškinis stengėsi sukurti organizacinę apygardos struktūrą ir vadovavo atskirų rinktinių veiklai. Tuo metu Vytauto apygardoje kovojo apie 900 partizanų. 1947 m. rugpjūčio mėn. V. Kaulinis–Miškinis kartu su Algimanto apygardos vadu Antanu Slučka-Šarūnu dalyvavo partizanų pasitarime Vilniuje. Jie vos išsigelbėjo iš saugumo agento Juozo Markulio–Erelio paspęstų spąstų. V. Kauliniui–Miškiniui pavyko tik todėl, kad įšoko į Nerį ir nuplaukė pasroviui kelis kilometrus. Iš dalies per jį Aukštaitijoje buvo demaskuota išdaviko J. Markulio–Erelio veikla.
1948 m. rugpjūčio 4 d. V. Kaulinis–Miškinis buvo paskirtas srities vado A. Slučkos-Šarūno pavaduotoju. 1948–1949 m. V. Kaulinis–Miškinis dažniausiai apsistodavo Leliūnų valsčiuje, Aknystėlių kaime, slapstydamasis Juozo Baliūno sodyboje. Tuo metu partizanai jau buvo netekę daug vadų, o enkavėdistai vis labiau siautėjo, suaktyvėjo ir agentų veikla. Nors partizanų apygardų vadai suprato, kad reikia jungtis ir geriau koordinuoti veiksmus, tačiau šie tikslai jau buvo sunkiai įgyvendinami. 1949 m. kovo 24 d. V. Kaulinis–Miškinis žuvo su septyniais bendražygiais kautynėse su okupantais Leliūnų valsčiuje, Nolėnų kaime, sodyboje įrengtame bunkeryje.
Antanas Šerėnas

Antanas Šerėnas (1897 m. rugpjūčio 11 d. Linkmenyse, Ignalinos raj. – 1948 m. rugsėjo 24 d. Švenčionyse) – vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

Biografija

Muzikos mokėsi Tauragnuose pas vargonininką V. Lopatą. Nuo 1912 m. vargonininkavo Lauksodyje, nuo 1917 m. Telšiuose ir vadovavo parapijų chorams. 1921 m. priimtas choro artistu (tenoras) į Kauno operos teatrą.
Kipro Petrausko paragintas, 1921–1931 m. Rygos konservatorijoje pas B. Vittingą mokėsi solinio dainavimo, o pas J. Vytuolį (Vitols) – teorijos ir kompozicijos. Studijuodamas vadovavo Rygos lietuvių jaunimo „Rūtos“ ir „Laisvės“ draugijos chorams, pats koncertavo kaip solistas. 1929 m. vasaros atostogų metu Lietuvoje užrašė 1230 lietuvių liaudies dainų melodijų.
Nuo 1932 m. dėstė muziką ir dainavimą Kauno jėzuitų berniukų gimnazijoje, aktyviai įsitraukė į Lietuvos muzikų ir chorvedžių draugijos veiklą, 1932–1933 m. jos sekretorius. Žurnale „Muzikos barai“ paskelbė straipsnių. 1932 m. mokslo reikalais buvo nuvykęs į Vieną (Austrija).
Nuo 1933 m. Joniškio gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas bei choro vadovas. 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei parengė Joniškio jaunalietuvių 38 dalyvių chorą. Vėl išvykęs į Rygą, 1937–1938 m. vadovavo Latvijos lietuvių sąjungos chorui.
Grįžęs į Lietuvą, mokytojavo įvairiose vietovėse, neišvengė ir tremties. 1946–1948 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams Švenčionių gimnazijoje.

Kūryba

Sukūrė instrumentinių ir vokalinių kūrinių: uvertiūrą simfoniniam orkestrui, simfoniją, rapsodiją, styginių kvartetą, variacijas fortepijonui (liaudies dainų motyvais), dvi sonatas fortepijonui, siuitą, solo dainų, apie 50 dainų chorams, harmonizavo per 30 lietuvių liaudies dainų.
1932 m. į lietuvių kalbą išvertė Andrė Gedalge „Fugos mokslą“ ir Beriot „Smuiko pradžiamokslį“, parašė vadovėlį „Pačiam išsimokinti septynstyge gitara skambinti“, periodinėje spaudoje paskelbė straipsnių.
Laima (žurnalas)

Laima – mėnesinis žurnalas moterims, einantis nuo 1993 m. Kaune, nuo 2008 m. Vilniuje, Jasinskio g. 16.

Istorija

Steigėjas Vilius Užtupas, nuo 2003 m. UAB „Žurnalų leidybos grupė“. Leidėja leidybine įmonė „Vingis“. Tiražas 1993 m. – 26 000 egz., 1997 m. – 55 000 egz.
Bertel Thorvaldsen

Bertelis Torvaldsenas (dan. Bertel Thorvaldsen, 1770 m. lapkričio 19 d. – 1844 m. kovo 24 d.) – danų XIX a. skulptorius, daugiausia dirbęs Italijoje, Romos mieste. Jis yra vertinamas antru reikšmingiausiu klasicizmo skulptoriumi po Kanovos. Torvaldseno darbams būdingas šaltas ir preciziškas stilius imituojant Sen. Graikijos skulptūras.
Žinomiausiais jo darbais įvardijami: „Laiminančio Kristaus“ skulptūra Kopenhagos Dievo Motinos katedroje ir „Liucernos liūtas“ Liucernoje. Palangos Botanikos parko „Laiminančio Kristaus“ skulptūra (sunaikinta), linkstama tikėti, buvo sukurta Torvaldseno mokinių.

Biografija

Bertelis Torvaldsenas gimė 1770 m. lapkričio 19 d. Kopenhagoje. Buvo neturtingo medžio raižytojo, išeivio iš Islandijos sūnus. Motina buvo smulkaus tarnautojo duktė. 11 metų Torvaldsenas įstojo į Kopenhagos meno akademiją, kur mokėsi skulptoriaus meno. 1796 m. Torvaldsenui pasitaikė galimybė apsilankyti Romoje, kur buvo pasiųstas tobulintis trejiems metams. Šiuos metus Torvaldsenas laikė savo tikrojo gimimo metais. Romoje jis iš tikro praleido apie 40 metų. Susipažino su antikine ir Italijos skulptūra. 1803 m. atlikta statula „Jasonas su aukso vilna“ išgarsino skulptorių. Nuo to laiko Torvaldseno šlovė tik didėjo. Jis gaudavo užsakymų iš užsienio.
1812 m. jis atliko frizą Aleksandro Makedoniečio žygių motyvais Kvirinalo rūmuose Napoleono apsilankymo proga. Apie 1820 m. vienu metu jo dirbtuvėse galėjo dirbti apie 40 pameistrių. 1819 m. Kopenhagoje Torvaldsenas pradėjo kelionę po Europą, kurios metu aplankė Vieną, Berlyną, Varšuvą. Skulptorius susilaukė didžiulio dėmesio iš kilmingųjų šeimų. Maždaug tuo metu Torvaldsenas pradėjo planuoti naujai statomos Kopenhagos Dievo Motinos katedros puošybos statulomis ir bareljefais schemą, kurių elementus įgyvendino per sekančius kelerius metus. 1824-31 m. jis kūrė popiežiaus Pijaus VII-ojo pomirtinį monumentą Šv. Petro bazilikoje. Kūrė žinomų žmonių paminklus: apie 1820-29 m. − Juzefo Poniatauskio Varšuvoje, 1829-30 m. − astronomo Koperniko Varšuvoje, 1830-31 m. − anglų poeto Bairono Kembridže, 1835-39 m. − vokiečių poeto Šilerio Štutgarte, 1837 m. − Gutenbergo Maince, 1839 m. − Bavarijos elektoriaus Maksimilijono I Miunchene.
1838 m. Torvaldsenas grįžo į gimtąją Kopenhagą, kur buvo sutiktas kaip nacionalinis didvyris. 1839 m. prasidėjo Torvaldseno muziejaus statybos Kopenhagoje (baigtos iki 1848 m.). Torvaldsenas mirė Kopenhagoje 1844 m. kovo 24 d. Palaidotas savo muziejaus kieme. Didžiąją daugumą žymiausių Torvaldseno skulptūrų sudaro darbai antikinės mitologijos motyvais. Jo stiliui prikišamas šaltumas ir pernelyg preciziškas antikinių formų laikymasis, bedvasiškumas lyginant su Kanovos gyvo skulptūros paviršiaus vaizdavimu. Torvaldsenas iš tikro niekuomet nebuvo Graikijoje, kurios senovinės skulptūros modelius laikė aukščiausiu idealu. Apie 1816 m. jis susipažino ir dalį Senovės Graikijos skulptūrų restauravo, kai šios buvo gabenamos pro Romą į Miuncheną.
Panerių kalvynas

Panerių kalvynas – erozinis kalvynas pietryčių Lietuvoje, Vilniaus miesto teritorijos pietvakariuose, Neries kairiajame krante. Ilgis iš vakarų į rytus ~5 km, plotis ~2 km. Kalvynas susidarė paskutinio ledynmečio pabaigoje, kai senovinė erozija ties Neries slėniu suraižė Kirtimų–Salininkų plynaukštės pakraštį, kurį prieš tai išlygino prieledyninės marios ir užklojo smulkus smėlis. Kalvynas sudarytas iš tankaus kalvagūbrių, kalvų ir išsišakojusių sausslėnių tinklo; visi jie sueina į 6 didesnius slėnius. Sausslėniai prasideda stačių šlaitų sufoziniais ir nuošliaužiniais cirkais (pvz., Gariūnų sufozinis cirkas) ir atsiveria į Neries senslėnio trečiąją terasą.
Didesniais Panerių kalvyno slėniais vietomis nutiestos gatvės, kitur veši pievos, plyti laukai. Kalvas, kurių aukštis siekia 160–180 m, dengia Panerių miškas. Aukštesnėse vietose, kur erozija nesuardė priemolio sluoksnio, auga ąžuolų. Po kalvyno morena slūgso storas smėlio sluoksnis.
Panerių kalvynas saugomas Panerių erozinio kalvyno kraštovaizdžio draustinyje.
Dešimt centų

Dešimt centų – iliustruotas bulvarinio pobūdžio dienraštis, leistas 1933–1940 m. Kaune.

Istorija

Pirmasis numeris išėjo 1933 m. kovo 7 d. Leido ir redagavo A. Narkevičius, J. Streikas. Nuo 1934 m. liepos 17 d. iki rugsėjo 22 d. ėjo skirtingomis antraštėmis („Antradienio 10 centų“, „Antradienio paštas“ ir pan.), vėliau leistos „Ryto naujienos“. Leido priedus „Įdomus 10 centų“, „Mūsų 10 centų,“ „Sekmadienio 10 centų“, „Sekmadienio paštas“. Spausdintas Brolių Gurvičių spaustuvėje, nuo Nr. 22 – „Typolit“ spaustuvėje. Tiražas 3000 egz. (1933 m.)
Informavo apie svarbiausius šalies, pasaulio įvykius, daugiausia vietos skyrė sensacijoms, kriminalinio pasaulio įvykiams, įžymių žmonių gyvenimo aprašymams, spausdino populiarius literatūros kūrinius, rašė apie sportą, madas.
Algimantas Stasys Bundza

Biografija

Baigė Raseinių gimnaziją. 1925 m. pradėjo bendradarbiauti periodiniuose leidiniuose „Lietuva“, „Lietuvos žinios“ „Rytas“, „Ūkininkas“, „Mūsų momentas“, Lietuvos aidas, „Mūsų balsas“, „Šiaurės Lietuva“. Nuo 1933 m. laikraščio „Šiaurės Lietuva“ redaktoriaus pavaduotojas, „Mūsų balsas“, „Biržų žinios“, „Mūsų kraštas“ techninis redaktorius. 1934–1935 m. redagavo laikraščius „Šiaulių žinios“, „Šiaulių aidas“, Jaunųjų literatų kolegijos Šiauliuose žurnalą „Taškas“.  Iki 1940 m. laikraščio „Darbas“ korespondentas Vilniuje.
Kauno technologijos universiteto Maisto institutas

Kauno technologijos universiteto Maisto institutas (KTU MI) – Kauno technologijos universiteto mokslo tyrimų institutas Kaune, Radvilėnų pl. 19C.

Istorija

Institutas įsteigtas 1958 m. kaip Sąjunginio sviesto sūrių instituto Lietuvos filialas. Vėliau instituto mokslininkai pradėjo vykdyti ir kitų mokslo sričių mokslinius tyrimus. 1991 m. registruotas Lietuvos maisto instituto pavadinimu (LMaI), 2003 m. Lietuvos mokslų akademijos Maisto institutas reorganizuotas į Kauno technologijos universiteto Maisto institutą (KTU MI), turintį universiteto mokslo instituto statusą.
XX a. septintame dešimtmetyje institute buvo įkurta Raugų laboratorija, kuri gamino raugus Lietuvos ir gretimų šalių pieno įmonėms, ir Cheminių reagentų laboratorija, kuri gamino cheminius reagentus pieno kokybei nustatyti ir mikrobiologines terpes. 1970 m. pradėjo veikti bandomoji pieninė, kurioje daugiau kaip 20 metų buvo išbandomos pieno perdirbimo technologijos iki diegimo į gamybą. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę sukurta naujų maisto gaminių, patobulintos kai kurios technologijos. Ištirtos natūralių priedų naudojimo galimybės įvairių pieno ir mėsos gaminių, žuvų konservų, duonos, majonezo gamybai.

Veikla

Veikia Chemijos, Juslinės analizės, Mikrobiologijos, Technologijos mokslinės laboratorijos, Bandymų laboratorija ir Informacijos skyrius. Dirba 61 darbuotojas, iš jų 2 habilituoti daktarai ir 20 daktarų. Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys: maisto kokybės, saugos valdymo ir užtikrinimo sistemos; maisto produktų mikrobiologinių procesų tyrimai; kokybiško ir sveiko maisto technologijos; maisto dispersinių struktūrų, naujų maisto produktų bei jų gamybos principų kūrimas ir tobulinimas; maisto produktų laikymas, jų kokybės kontrolė; įvairių veiksnių įtaka produktų kokybei.
Tiriama įvairių veiksnių įtaka žaliavų ir maisto produktų juslinei kokybei, atliekama maisto mikroorganizmų selekcija ir identifikavimas, tiriamos jų savybės. Teikiama metodinė ir praktinė parama maisto pramonės ir gaminių kokybę kontroliuojančių tarnybų specialistams. Tyrimų rezultatai skelbiami mokslo žurnaluose: nuo 1995 m. einančiuose „Maisto chemija ir technologija“ ir „Cheminė technologija“, „Žemės ūkio mokslai“, kituose Lietuvos ir užsienio moksliniuose leidiniuose.
Aleksandras Čirskis

Aleksandras Čirskis (1626 m. Žemaitija – 1679 m. gegužės 19 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos filosofas, teologas, vienas žymiausių scholastinės logikos atstovų Lietuvoje.

Biografija

1649–1652 m. studijavo Vilniaus universitete filosofiją, vėliau Vokietijoje teologiją. Nuo 1659 m. jėzuitas. 1667 m. Laisvųjų menų ir filosofijos magistras.
Kauno, Kražių, Regensburgo, Brunsbergo (dab. Branevas) jėzuitų kolegijose dėstė poetiką, retoriką, logiką, teologiją, 1663–1664 m. Vilniaus universitete – poetiką, 1668–1671 m. filosofiją, profesorius. 1664–1667 m. ir 1674–1677 m. sakė pamokslus lietuvių kalba.
Pritarė Aristotelio logikos aiškinimui. Išlikę jo veikalų „Dialektikos traktatas“ (lot. Tractatus dialecticus) ir „Logikos disputacijos Aristotelio „Organonui“ (Disputationes logicae in Organum Aristotelis) rankraščiai, parašyti 1668-1669 m., (saugo Vilniaus universiteto biblioteka, lietuvių kalba fragmentai išleisti 1979 m.) Tyrė loginę seką, modalinę logiką, semantines antinomijas, skyrė du kalbos lygmenis (kalbą – objektą ir metakalbą). Manė, kad reikia skirti teiginius apie kitų teiginių teisingumą nuo teiginio, kuris kalba apie save patį.