google/wiki40b huggingface dataset:
Suomijos geležinkelio tiltas

Bendrieji duomenys

Faktiškai tai du vienas šalia kito esantys ir skirtingu laiku statyti tiltai: vienu traukiniai važiuoja į rytus, link Ladogos stoties, kitu – į vakarus, Maskvos kryptimi.
Tilto ilgis – 538,24 metrai. Senojo tilto centrinė pakeliama 44,7 m ilgio anga – viensparnė, sveria 120 tonų. Naujojo tilto centre esančių bokštų aukštis – 40 metrų, tarp jų esanti anga horizontaliai pakyla į 51 m aukštį.

Tilto istorija

Pirmasis metalinis vienų geležinkelio bėgių ir pėsčiųjų tiltas pagal architekto V.Apyškovo projektą pastatytas 1910–1912 metais. Su į tiltą vedančiomis estakadomis jo ilgis – 1139 metrai. Visos keturios angos 100 metrų ilgio, arkinės, kurių apatinėje dalyje vyksta eismas. Kairiajame upės krante ant tilto užvažiuojama gelžbetonine estakada (didžiausias gelžbetoninis statinys tuometinėje Rusijos imperijoje), dešiniakrantė dalis – metalinė. Pradžioje centrinė varstomoji dalis buvo dvisparnė. Savo konstrukcija ir kompozicija tiltas panašus į netoli esantį Bolšeochtinsko tiltą. Pastatytas tiltas turėjo vadintis imperatoriaus Aleksandras I-ojo vardu, tačiau palaipsniui įsitvirtino „Suomijos“ pavadinimas, nes daugiausia lėšų jam statyti skyrė Suomijos Didžioji Kunigaikštystė (tilto pagalba Suomijos geležinkelio sistema susijungė su Rusijos imperijos geležinkeliais).
Kadangi pradėjo trūkti pralaidumo, be to senojo tilto būklė reikalavo rimtos ir ilgos rekonstrukcijos, 1983–1987 m. šalia senojo tilto pagal O.Rusino projektą pastatytas tokio paties silueto vienų bėgių tiltas.
1963 m. rugpjūčio 21 d. susiklosčius nepalankioms aplinkybėms prie pat tilto į Nevą nusileido keleivinis lėktuvas Tu-124. 1983 m. į tiltą įsirėžė 500 tonų seliavos gabenęs refrižeratorius „Комсомолец Татарии“. Nuplaukęs dar kelis šimtus metrų laivas nuskendo upės viduryje.
Dėl konstrukcijų korozijos senuoju tiltu nuo 1988 m. traukiniai nebevažiavo. Rekonstrukcija baigta tik 2003 m.
Tiltas laikomas strateginės reikšmės objektu, yra nuolat saugomas, viešos informacijos apie jo techninius duomenis nedaug. Baiminantis teroristinių išpuolių XX a. 9-ąjį dešimtmetį pėsčiųjų eismas tiltu uždraustas, bandantys prieiti prie tilto – stabdomi. Tarybiniu laikotarpiu netoli tilto esančių gamyklų darbuotojai tiltu galėjo pereiti, turėdami specialius leidimus.
Stanislavas Lanckoronskis (1617)

Biografija

Lenkijos bajorų Lanckoronskių giminės atstovas, herbo „Zadora“ savininkas. Podolės pakamario Mikalojaus Lanckoronskio (m. 1597) ir Anos Žuravnenskos iš Chodorovo sūnus.
1613 metais Stanislavas Lanckoronskis gavo Haličo kašteliono pareigybę, 1614 metais buvo paskirtas Podolės vaivada. Taip pat jam priklausė Ploskirovo seniūnija.

Šeima

Buvo vedę Sofiją Zamechovską (?–1635), Kameneco kašteliono Jano Golskio (m. 1613) našlę, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo. Po Stanislavo mirties jo našlė Sofija ištekėjo trečią kartą už Trakų vaivados Jonušo Skumino Tiškevičiaus (apie 1572–1642).
Lietuvos futbolo taurė 2001–2002 m.

Lietuvos futbolo taurė 2001–2002 m. – 13-asis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras. Vyko nuo 2001 m. birželio iki 2002 m. gegužės.
Kasinas

Istorija

Kasiną įkūrė volskai. Po to jį užėmė samnitai, bet galiausiai čia įsiviešpatavo romėnai ir įkūrė koloniją 312 m. pr. m. e. Bent vienąkart per Pūnų karus Hanibalas buvo netoli Kasino. Taip pat čia buvo Marko Terencijaus Varo vila.
Šiuolaikinis miestas vadinosi San Germano iki 1863 m. liepos 28 d., kai jam buvo grąžintas Kasino pavadinimas.
Miestas buvo beveik visiškai sugriautas per Antrojo pasaulinio karo Monte Kasino mūšį. Jis buvo atstatytas į pietryčius nuo senosios vietos. Tai viena iš priežasčių, kodėl dabar kelių sistema mieste yra nedarni.

Klimatas

Kasino apylinkės Italijoje vadinamos Čiočiarija nuo piemenų nešioto apavo. Kraštovaizdį sudaro žalios kalvos, vynuogynai, upės. Žiemą čia dažnas rūkas, būna šalti lietūs. Vasaros gan šiltos ir drėgnos.
Pranas Bizokas

Pranas Bizokas (1882 m. sausio 23 d. Krakiškio dvare, Antazavės valsčius – 1958 m. vasario 20 d. Vilniuje) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

1909 m. baigė Vilniaus pėstininkų karo mokyklą, vėliau Aukštesniuosius prekybos kursus prie Sankt Peterburgo prekybos instituto, 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus.
Nuo 1899 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, Rusijos-Japonijos ir Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. Nuo 1918 m. lapkričio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, paskirtas Pirmojo pėstininkų pulko bataliono vadu. Dalyvavo nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės daliniais. 1926 m. pulkininkas. 1926 m. Žmogaus globos draugijos, 1927–1940 m. Lietuvos karo invalidų sąjungos valdybos pirmininkas.
Kęstutis Gascevičius

Biografija

1976 m. baigė Šiaulių 12-ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Šiaulių aukštesniąją muzikos mokyklą. Buvo ansamblių „Dainos teatras“, „Nerija“ būgnininkas. UAB „Šiaulių atrakcionų parkas“ direktorius, UAB „Muzika visiems“ vadovas. Paskutiniu metu – bigbyto grupės „Sun city beat“ būgnininkas.
1997 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Šiaulių nevyriausybinių organizacijų tarybos, „Lions“ klubo, Lietuvos karališkosios bajorų sąjungos, muzikinio klubo „Gin’Gas“ ir sporto klubo „Gylys“ narys. Lietuvos kraujo donorystės žymūnas. Žmona Ala, vaikai Linutė, Elanas.
2010 m. žuvo autoavarijoje.
Empatija

Empatija (gr. εμπάθεια 'stipri aistra, įsijautimas') yra gebėjimas įsijausti į kito padėtį, emocinę būseną, tiesiogiai suprasti kito jausmus; altruizmo pagrindas. Empatija susijusi su savivoka, savo jausmų pažinimu, vėliau savistabos rezultatus pritaikant bendravime su kitais. Žmogaus emocijos siejamos su mąstymu, įsitikinimais bei troškimais, todėl empatija pasižymintys žmonės paprastai gali tiksliau apibūdinti kito žmogaus minčių kryptį ir nusiteikimą (nuotaiką).
Empatija nėra įgimta, ją reikia išugdyti.
Empatijos priešingybė – egocentriškumas.
Meškėnų liepa

Istorija

Meškėnų liepa auga buvusio Javaravo dvaro teritorijoje. Dvaro pavadinimas siejamas su jovarais, kuriais buvo apaugusios gretimo Valčiuvos upelio pakrantės. Liepa stūkso buvusios dvarvietės senosios alėjos vietoje. Pasak istoriko Benjamino Mašalaičio, Javaravo dvaro atsiradimo data nežinoma. Tikėtina jis įkurtas 1795–1807 m. laikotarpyje. Trečdalis dvaro gyventojų buvo kolonizatoriai vokiečiai.
Paskutiniuoju dvarininku buvo baronas generolas Georgijus Ramzajus, minimas 1903 ir 1909 m. inventoriaus apyrašuose. Dvare stovėjo tik mediniai statiniai, gyveno nedidelis skaičius – iki 124 - gyventojų, todėl dvaras nebuvo ekonomiškai stiprus.

Legenda

Igliškėlių apylinkės gyventojai prisimena čia buvus sunkius baudžiavos laikus, nes valdė žiaurumu garsėjęs dvarponis. Jis neva negalėdavęs ramiai užmigti nepasiklausęs kankinamų baudžiauninkų riksmo. Teigiama, kad baudžiauninkai būdavo plakami būtent prie šios liepos. Jų rankos būdavo pririšamos prie apatinių liepos šakų, kad nereikėtų plakamojo laikyti ir šis nepaspruktų. Tai panašu į tiesą, kadangi apatinės liepos šakos yra pirmapradės, kerojančios gana žemai, todėl buvusios patogios kankinimo procedūroms atlikti.
Dziufenas

Dziufenas, taip pat rašomas kaip Dzioufenas arba Čiufenas (kin. 九份, pinyin: Jiǔfèn, Jiǒufèn; Wade–Giles: Chiu³-fen⁴; pe̍h-ōe-jī: Káu-hūn; pažodžiui 'devynios dalys') – kalnų vietovė šiaurės Taivane, Naujojo Taipėjaus miesto Žuifango rajone, apie 10 km į rytus nuo Kilungo. Populiarus turistinis objektas.

Istorija

Pirmaisiais Čing dinastijos valdymo metais kaimelyje gyveno devynios šeimos, taigi kaimelis reikalaudavo „devynių davinių“ kiekvienąkart atvykus siuntoms. Vėliau Jiufen (iš kinų k. 'devynios dalys') tapo kaimo pavadinimu.
Dziufenas buvo izoliuota gyvenvietė iki 1893 m., kai teritorijoje buvo rasta aukso. To pasekoje kilusi aukso karštinė paspartino kaimo išaugimą į miestą. Gerovės pikas pasiektas valdant japonams. Dauguma šiandieninių vietovės bruožų atspindi Japonijos kolonizacijos erą, yra daug po šiai dienai išlikusių japonų smuklių. Antrojo pasaulinio karo metu kaime buvo įsteigta Kinkaseki karo belaisvių stovykla, kurioje laikyti Sąjungininkų kareiviai, paimti į nelaisvę Singapūre (įskaitant daug britų). Kareiviai dirbdavo netolimose aukso kasyklose. Po karo aukso gavyba sumenko, kasykla buvo uždaryta 1971 m. Dziufeną greitai užklupo ekonominis nuosmukis ir kuriam laikui miestelis buvo užmirštas.
1989 m. Hou Hsiao-hsien filmas „A City of Sadness“, pirmasis palietęs tuomet Taivane tabu laikytą 228 incidento temą, susilaukė didžiulės sėkmės kino teatruose. Filmo dėka Dziufenas, kuriame filmuotos filmo scenos, pagyvėjo. Nostalgiški Dziufeno vaizdai, vaizduoti filme ir kitose medijose, traukė daugelį turistų atvykti į Dziufeną. Praeito amžiaus pabaigoje Dziufenas išgyveno turizmo bumą, kuris padėjo suformuoti turistinėmis atrakcijomis gausų miestelio vaizdą. Greitai ėmėsi kurtis retro-kiniško stiliaus kavinės, arbatos namai, suvenyrų krautuvėlės ir kt.
Dziufenas išpopuliarėjo 2001 m., kuomet jo centrinės dalies vaizdai buvo panaudoti anime filme „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“.
Nusižengimas

Nusižengimas – nedidelio socialinio pavojingumo veikimas arba neveikimas, kuriuo pažeidžiamos teisės arba socialinės normos; teisės pažeidimo rūšis.
Informacinis žanras

Informacinis žanras – informacijos laikymo, perdavimo forma; žanras. Tai gali būti žinutė, ataskaita, interviu ar reportažas. Jų paskirtis – operatyviai, glaustai paskleisti naujausią informaciją.

Literatūra

Vytas Urbonas - „žurnalistikos teorija“; Klaipėda, 2002 m. Klaipėdos universiteto leidykla. „Žurnalisto žinynas“ (sudarytojas Vilius Užtupas); Kaunas, 1992 m. „Vilius“.
Evangelijos žodis

Evangelijos žodis – lietuvių evangelikų liuteronų laikraštis, pradėtas leisti 1951 m. Čikagoje.

Istorija

Įsteigė Martynas Kavolis ir kun. Mikas Preikšaitis. Iki 1955 m. buvo mėnesinis, 1955–1957 m. ėjo kas du mėnesius. Leido Tautinė liuteronų taryba. 1957 m. sausio mėn. „Evangelijos žodis“ prijungtas prie Miunchene leidžiamo žurnalo „Svečias“.
Nuo 1951 m. lapkričio mėn. redagavo vyskupas Ansas Trakis, nuo 1955 m. Algirdas Jurėnas.
Petras Mykolas Pacas

Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Jeronimo Dominyko Paco (apie 1620–1662) ir Anos Vainaitės (m. po 1669) vyresnysis sūnus. Broliai – Lietuvos didysis raštininkas Kazimieras Mykolas (m. 1719) ir Lietuvos dvaro vėliavininkas Jonas Kazimieras (m. 1696). Lietuvos dvaro paiždininkio ir Trakų vaivados Patro Paco (apie 1570–1642) anūkas.
1675 metais Petras Mykolas Pacas minimas kaip Breslaujos vėliavininkas, 1678 metais tapo Breslaujos maršalka. 1684 metais Petras Mykolas Pacas gavo Žemaitijos seniūno pareigybę.

Šeima

Buvo vedęs du kartus. 1677 metais pirma santuoka buvo su Tekle Konsancija Valavičiūte (m. 1691), 1692 metais vedė antrą kartą vedė Teklę Naruševičiūtę (m. po 1725). Nuo dviejų santuokų palikuonių neturėjo.
Anverteris

Trečiasis Reichas

Hitlerinėje Vokietijoje anverteris buvo NSDAP ir SS laipsnis.

NSDAP

Hitlerinėje Vokietijoje anverterio laipsnį gaudavo priimti į valstybės tarnybą. Buvo du šio laipsnio variantai – vienas NSDAP (nacionalsocialistų) partijos nariams, kitas – nepartiniams.
Anverteris buvo žemiausias laipsnis NSDAP partijoje, pirmas žingsnis sudėtingoje nacionalsocialistų partijos laipsnių sistemoje, kurios aukščiausi laipsniai buvo gauleiteris ir reichsleiteris.
NSDAP narių anverterių skiriamasi ženklas buvo apykaklės antsiuvas su ereliu ir ženkliukas su svastika.
Grūšlaukės valsčius

Grūšlaukės valsčius buvo šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Grūšlaukė.

Seniūnijos 1871 m.

4 – Grūšlaukės, Kalnalio, Erlėnų, Juodupėnų (10 kaimo bendruomenių).
Dubių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Šventosios dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje. Aikštelė trikampė, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 15 m ilgio ir 8 m pločio šiaurėje. Šiauriniame jos krašte supiltas 1,7 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio 3,6 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 1,4 m gylio, 12 m pločio griovį, už kurio kyla antras 0,5 m aukščio, 5 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 10-14 m aukščio.
Pylimas apardytas trianguliacijos bokšto. Piliakalnis apaugęs pušimis, pradėtas tvarkyti: pomiškis prakirstas, pietiniame šlaite įrengti gruntiniai laiptai.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio antrąja puse - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 8000 m². Išmatavimai: 120 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir iki 90 m pločio.

Aplinkiniai piliakalniai

Normainių piliakalnis 23 kmLokinės piliakalnis 23 km
Piliakalnių piliakalnis (Jonava) 13 kmVaitkuškio piliakalnis 19 km
Sukinių piliakalnis 8,5 kmGudžionių piliakalnis 13 km
Paberžės piliakalnis 14 kmTotoriškio piliakalnis 12 km
Sližių piliakalnis 3 kmTartoko piliakalnis 11 km
Padaigų piliakalnis 9 kmMančiūnų piliakalnis 23 kmRaudonkos piliakalnis 10 km
Mančiušėnų piliakalnis 6 km
Milacas

Istorija

Milaco apylinkės gyvenamos nuo neolito laikų. Pasak Homero, čia Odisėjas sutiko Polifemą.
Istoriškai miestas anksčiau vadinosi Mylae ir buvo Zanklės postas, užimtas prieš 648 m. pr. m. e., gal apie 716 m. pr. m. e. Atėnai jį užėmė 426 m. pr. m. e. Kalabrijos Redžo gyventojai apgyvendino ištremtuosius iš Nakso ir Katanos 395 m. pr. m. e., kad atsvertų Sirakūzų valdovo Dionisijaus Vyresniojo įkurtą Tindarį. Tačiau šis greitai užėmė Milacą. Įlankoje Diulijus laimėjo romėnams pirmą laivų mūšį su Kartagina 260 m. pr. m. e.
36 m. pr. m. e. prie Milaco Oktaviano laivynas, vadovaujamas Marko Agripos pasiekė pirmą pergalę mūšyje su Sekstu Pompėju, kuris nesugebėjo padengti nuostolių ir buvo vėliau Agripos laivyno sutriuškintas Naulocho mūšyje.
Žlugus Vakarų Romos imperijai, miestą valdė Bizantija. Jis buvo vienas pirmų vyskupystės centrų Sicilijoje. VII a. Milacą užėmė arabai ir pastatė pilies branduolį. Imperatorius Frydrichas II dar labiau įtvirtino miestą ir sukūrė medžioklės parką. Pilis buvo atstatyta Karolio V laikais.
Milace vyko mūšis tarp ispanų ir austrų 1718 m. ir 1860 m. tarp Giuseppe Garibaldi ir Abiejų Sicilijų karalystės.
W ir Z bozonai

Savybės

Yra dviejų tipų W bozonai: elementarųjį elektros krūvį +1 turintis W⁺ bozonas, ir W⁻, turintis −1 krūvį. W⁺ yra W⁻ antidalelė. Z, tiksliau Z⁰ bozonas yra elektriškai neutralus ir pati savęs antidalelė. Visos trys dalelės yra trumpos gyvavimo trukmės apie 3×10⁻²⁵ s ir turi sukinį, lygų 1.
W ir Z bozonai yra sunkiasvorės dalelės, turinčios 80,4 (W±) ir 91,19 (Z) GeV/c² masę, atitinkamai. Didelė šių dalelių masė svarbi tuo, jog riboja silpnosios sąveikos nuotolį. Anot kvantinės mechanikos Heizenbergo neapibrėžtumo principo, energijos tvermės dėsnis gali būti pažeistas laiko tarpą, atvirkščiai proporcingą energijos kiekiui. Bet kuri fundamentalioji sąveika kvantinėje lauko teorijoje yra aprašoma virtualiais sąveikos nešėjais. Kuo didesnė sąveikos nešėjo masė, tuo didesnė energija būtina nešėjui atsirasti iš kvantinės fliuktuacijos. Ši sąveikos nešėjo atsiradimui būtina energija gali būti „pasiskolinta“ iš nulinės vakuumo būsenos tuo trumpesniam laikui, kuo stambesnė dalelė atsiranda. Dėl šios priežasties masyviausią nešėją turinti silpnoji sąveika yra trumpasiekė, kaip ir stiprioji sąveika. Elektromagnetinės ir gravitacinės sąveikos yra toliasiekės, kadangi jų nešėjai (bozonai, vadinami fotonu ir gravitonu, atitinkamai) neturi masės.
Jei elementari dalelė išspinduliuoja W⁺ arba W⁻ bozonus, jos elektrinis krūvis bei sukinys atitinkamai padidės arba sumažės per vienetą. Tuo pačiu W bozonas gali pakeisti dalelės šeimą, pavyzdžiui, paversdamas s kvarką į u kvarką. Z bozonas nekeičia nei elektrinio, nei jokių kitų krūvių, jis atsakingas tik už sukinio ir judesio kiekio pokyčius.
Ričardas Grainys

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, geografijos ir kūno kultūros mokytojas. UAB „Pilkoji Gulbė“ direktorius, 2004 m. UAB „Žlugtas“ vadybininkas.
Tėvynės sąjungos Panevėžio miesto skyriaus narys, Nevėžio skyriaus pirmininkas.
1997–2000 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Audronė, vaikai Laura, Audrius.
Ramutis Čepinskas

Biografija

1968 m. baigė Lietuvos konservatoriją, Jurgio Karnavičiaus klasę. 1968–1971 m. Lietuvos operos ir baleto teatro, 1971–1974 m. Lietuvos konservatorijos koncertmeisteris.
Nuo 1968 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, 1984–1989 m. fortepijono, teorijos, istorijos ir kompozicijos fakulteto dekanas, 1989–1996 m. Kauno fakulteto dekanas, nuo 1996 m. studijų ir mokslo prorektorius, Senato narys. Nuo 1989 m. docentas. Nuo 1990 m. dar ir Kauno J. Naujalio muzikos gimnazijos Fortepijono skyriaus pedagogas metodininkas.
1977–1979 m. dėstė Irako nacionalinėje muzikos ir baleto mokykloje Bagdade. Akompanavo dainininkei Aušrai Stasiūnaitei Michailo Glinkos (Tbilisis, 1975 m.), Vioti (Verčelis, Italija, 1976 m.) vokalistų konkursuose, apdovanotas diplomais už geriausią akompanavimą. Dalyvavo daugiau, kaip 500 koncertų Lietuvoje ir užsienyje.
PFK Svetkavica Tʺrgoviŝe

Istorija

Klubas įkurtas sujungus Levski Targovise ir Botev Targovise klubus.
Kazys Kiela

Biografija

Kazys Kiela pradžios mokyklą lankė Bauskėje (Latvija), o po dviejų skyrių, nuo 1908 m., mokslą tęsė jau Biržų keturklasėje mokykloje. Čia Kaziui Kielai teko bendrauti su būsimu revoliucionieriumi, poetu Juliumi Janoniu. Nepakluso tėvų norui išleisti jį į kunigus. Per Pirmąjį pasaulinį karą K. Kiela atsidūrė Peterburge, o vėliau Voroneže. Čia jis 1918 m. baigė mokytojų kursus. Grįžęs į Lietuvą, 1918–1919 m. buvo vienas iš sovietinės valdžios kūrėjų Joniškėlyje. Laikėsi kairiųjų pažiūrų,už opozicinę veiklą buvo kalintas. Nuo 1928 m. apsigyveno Kaune, dirbo „Naujo žodžio“ redakcijoje, buvo leidinių leidinių „Mūsų dienos“, „Lietuvos žinios“ bendradarbis, čia spausdino ir savo noveles.
2009 m. spalio mėnesį K. Kielai atminti pastatytas akmeninis paminklas šalikelėje tarp Saločių ir Žadeikonių.

Kūryba

K. Kielos apsakymų rinkinys „Tarp garuojančių nuodų“ 1926 m. Kauno vyskupijos buvo įtrauktas į draudžiamų knygų sąrašą. Taip pat dar prieš karą rašytojas išleido knygas „Likimo grimasos“ ir „Ežeras išskrido“, o 1958 m. – „Slogi naktis“.
Į lietuvių kalbą išvertė S. Žeromskio „Pavasarėjant“, K. Simonovo „Rusų klausimas“, A. Serafimovičiaus „Stebuklas“, su A. Rimydžiu – I. Erenburgo „Trylika pypkių“, į rusų kalbą – Juozo Baltušio „Parduotas vasaras“. 1970 m. išleista jo apsakymų rinktinė „Karvės oda“.
K. Kielos kūryboje vyrauja socialinė tematika, ironiškai vaizduojama miesčionija. Pasakojimas dinamiškas, atmieštas humoru.
Nagpuras

Paadinimo kilmė

Miestas pavadintas pagal pro jį tekančia Nago upę (Nag + pur, pura – miestas).
Lenino rajonas (Vilnius)

Lenino rajonas – LTSR administracinis-teritorinis vienetas, šiaurinis Vilniaus miesto rajonas.

Istorija

Įkurtas 1941 m. kovo 21 d. 1957 m. gruodžio 16 d. prijungtas Dzeržinskio rajonas ir apibrėžtos Lenino rajono ribos: Karalinavos g. (priskirta Lenino rajonui), Neries upė iki Stalino pr.; Stalino pr., Gedimino a. (priskirta Lenino rajonui), Universiteto g., B. Sruogos g., M. Gorkio g., Bokšto g., Subačiaus g., Zarasų g., Polocko g., miesto šiaurės rytinė ir šiaurinė ribos iki Karalinavos g.
1957–1959 m. sutapo su Jeruzalės apylinkės ribomis.
Suvalkų sutartis

Priežastys

1920 m. liepos 12 d. sutartimi tarp Lietuvos ir Tarybų Rusijos buvo numatyta, kad valstybės sienos tarp Lietuvos ir Lenkijos nustatymas, tai jų abiejų reikalas (II d.) Liepos 10 d., reikalaujant Antantės atstovams, Lenkijos ministras pirmininkas Grabskis pasirašė protokolą įsipareigodamas Antantei nedelsiant perleisti Lietuvai Vilnių ir jo apylinkes pagal 1919 m. gruodžio 8 d. nustatytą demarkacinę liniją (Kerzono liniją). Tačiau perduoti Lietuvai Vilniaus Lenkija nesuskubo iš dalies dėl spartaus Raudonosios armijos puolimo, kurio metu Vilnius atiteko į Tarybų Rusijos rankas. Tarybų Rusija, remiantis jau pasirašyta sutartimi, perdavė Vilnių Lietuvai liepos 15 d. Tačiau Raudonoji armija iš Vilniaus pasitraukė tik rugpjūčio 26 d., kada Lenkija, savo ruožtu, perėjo į kontrapuolimą prieš Raudonąją armiją. Tą pačią rugpjūčio 26 d. į Kauną atvyko Lenkijos derybininkų delegacija. Lietuva ir Lenkija ėmėsi sunkių derybų dėl Lietuvos ir Lenkijos tarpvalstybinių santykių. Deryboms nesisekant prasidėjo susidūrimai tarp Lenkijos ir Lietuvos kariuomenių Suvalkijoje. Tautų Sąjungos karinės kontrolės komisijos, atvykusios į susidūrimų vietą spaudimu nutrūkusios derybos buvo vėl atnaujintos ir baigėsi jos Suvalkų sutartimi. Lenkija sutartį pasirašė tik dėl didelio Tautų Sąjungos spaudimo.

Derybos

Derybose dalyvavo iš Lietuvos pusės: delegacijos vadovas – Užsienio reikalų ministerijos Politikos departamento direktorius Bronius Kazys Balutis, fronto vadas generolas Maksimas Katchė, Generalinio štabo Operacinio skyriaus viršininkas majoras Aleksandras Šumskis, Steigiamojo Seimo narys, diplomatas Voldemaras Vytautas Čarneckis, Laikinojo Vilniaus komiteto pirmininkas prof. Mykolas Biržiška. Iš Lenkijos pusės: Lenkijos kariuomenės vyriausiosios vadovybės atstovai pulkininkas Mieczysław Mackiewicz ir rotmistras Adam Romer, užsienio reikalų ministerijos atstovai Juliusz Lukasiewicz ir Waclaw Przesmycki.

Sutarties sąlygos ir demarkacinė linija

Šia sutartimi nustatyta demarkacijos linija, kuria didelė dalis Vilniaus krašto pripažinta Lietuvai, taip pat susitarta dėl karo veiksmų nutraukimo, numatyta apsikeitimo karo belaisviais tvarka. Paties Vilniaus miesto priklausomybės klausimas sutartyje nebuvo sprendžiamas. Sutartimi Vilniaus krašto dalis į pietus nuo Varėnos – Eišiškių linijos (taip pat ir Varėnos geležinkelio stotis) atiteko Lenkijai. Lenkija įsipareigojo per Varėną praleisti iš Alytaus į Vilnių vykstančius Lietuvos traukinius.
Demarkacijos linija nustatyta tik iki Bastūnų, nuo Bastūnų geležinkelio stoties tolimesnis demarkacijos linijos pravedimas turėjo būti sprendžiamas išstūmus Raudonąją armiją. Varėnos geležinkelio stočiai atitekus Lenkijai, Lietuva nebegalėjo atsiųsti greito pastiprinimo į Vilnių iš Suvalkų fronto.
Alfredas Širmulis

Biografija

Gimė 1938 m. vasario 22 d. Žilvičiuose. Valstybiniame dailės institute (dab. Vilniaus dailės akademija) 1974 m. įgijo menotyrininko specialybę. Ten pat 1977-2009 m. skaitė visuotinės meno istorijos, senovės meno istorijos ir lietuvių liaudies meno istorijos paskaitas. Ilgą laiką vadovavo VDA Studentų meno draugijai. Buvo Akademijos fakultetų dekanas. A.Širmulis yra paskelbęs daugiau kaip 20 mokslinių straipsnių, monografiją „Lietuvos kūrybos tradicijų keliu: lietuvių liaudies XIX a. akmeniniai memorialiniai paminklai“ (1981 m., monografija parengta kandidatinės disertacijos pagrindu), išleido vadovėlį aukštosioms mokykloms „Lietuvių liaudies memorialiniai paminklai“. Mirė 2013 m. gruodžio 3 d. Vilniuje.