google/wiki40b huggingface dataset:
Andrew Wyeth

Biografija

Endriu Vajetas gimė 1917 m. liepos 12 d. Čads Forde Pensilvanijoje. Jo tėvas Niuvelas Vajetas buvo tarptautinio žinomumo tapytojas ir iliustratorius. Šeima buvo kūrybinga, Endriu seserys Henrietė ir Karolin tapo tapytojomis, Ana − kompozitore. Endriu mokėsi tėvo studijoje ir pasivaikščiojimo metu užklydo į Karlo ir Anos Kerner ūkį. Su Karlu Kerneriu, vokiečių imigrantu ir pirmojo pasaulinio karo veteranu, Endriu Vajetas užmezgė ilgalaikę draugystę. Kernerių ūkio vaizdai, pastatai, gyvuliai pavaizduoti šimtuose dailininko kūrinių per daugiau nei 75 metus.
Vasaras Vajetų šeima leisdavo Meino valstijoje ir ankstyviausios Endriu akvarelės buvo paveiktos Vinslou Homerio kūrybos. Pirmą kartą jo akvarelės buvo eksponuotos 1936 m. Filadelfijoje. Pirmosios Endriu personalinės parodos metu 1937 m. Niujorko William Macbethšie galerijoje šie kūriniai sulaukė aukšto kritikų įvertinimo. Jaunasis dailininkas buvo savikritiškas ir grįžo į tėvo studiją tobulinti technikos, pradėjo dirbti su tempera, kuri ilgainiui tapo pagrindine jo raiškos technika. Pasak Endriu, ji privertė jį sulėtinti tapybos tempą ir leido pasiekti puikius vaizduojamų tekstūrų efektus.
1940 m. Endriu Vajetas vedė Betsi Džeims, kuri ji supažindino su ilgamete drauge Kristina Olson. Pastaroji įkvėpė daugelį Endriu paveikslų, tarp jų „Kristinos pasaulį“. Ji menininkui išreiškė „senąjį Meiną“. Po 1948 m. sukurto „Kristinos pasaulio“ Endriu Vajetas sulaukė aukšto pripažinimo ir buvo vienas populiariausių JAV dailininkų. 1955 m. Harvardo universitetas jam suteikė garbės laipsnį. 1963 m. Džonas F. Kenedis E. Vajetui, pirmajam iš dailininkų, skyrė Prezidento Laisvės medalį, aukščiausią JAV civilinį apdovanojimą. 1965 m. jis apdovanotas Nacionalinio menų ir literatūros instituto aukso medaliu. 1970 m. įvyko E. Vajeto, pirmojo gyvenančio menininko, paroda Baltuosiuose rūmuose Vašingtone. 1977 m. jis pirmą kartą keliavo į Europą priėmimo į Prancūzijos dailės akademijos narius proga. 1978 m. jis buvo pripažintas SSSR dailės akademijos garbės nariu. 1986 m. dailininkas netikėtai atskleidė grupę kūrinių, kuriems pozavo vokiečių imigrantė Helga Testorf iš kaimynystės Čads Forde. Jis juos kūrė apie 15 metų, tikėtina, nežinant žmonai.
1990 m. E. Vajetas apdovanotas JAV Kongreso aukso medaliu, 2007 m. − Nacionaliniu menų medaliu. Jo parodos vyko Nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje Tokijuje, Ermitažo muziejuje Sankt Peterburge, Karališkuosiuose rūmuose Milane, dailės akademijose Paryžiuje ir Londone. 2006 m. paroda Filadelfijos dailės muziejuje sutraukė 177 000 lankytojų per 15 savaičių. Endriu Vajeto garsiausi kūriniai yra Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje („Kristinos pasaulis“, 1948 m.) ir Vašingtono nacionalinėje dailės galerijoje („Vėjas nuo jūros“, 1947 m.). Endriu Vajetas mirė 2009 m. sausio 16 d. savo namuose Čads Forde Pensilvanijoje. Jo realistiniam stiliui būdingas paprastumo ir abstrakcijos siekimas. Beveik visus savo kūrinių motyvus E. Vajetas ėmė iš aplinkos apie 1 mylią aplink savo namus Čads Forde ir iš Kušingo miestelio Meino valstijoje, kuriame vasarodavo (pastarajame gyveno Kristina Olson).
Saruma

Paveldas

Saruma žymi savo turtingu architektūros paveldu. Miestas išlaikęs tradicinės kolonijinės architektūros bruožus, gausu bažnyčių, vilų. Pastatų fasadams būdingos ryškios, dekoratyvios spalvos. Apylinkėse yra priešistorinių petroglifų. Saruma įtraukta į kandidatų tapti UNESCO pasaulio paveldo objektu sąrašą.

Istorija

Miestas įkurtas ispanų 1549 m. ir pavadintas San Antonio del Cerro Rico de Zaruma. Jis tapo svarbiu aukso gavybos centru ir 1593 m. gavo miestelio (villa) statusą. Nuo 1882 m. įeina į El Oro provinciją.
Švenčionių Visų Šventųjų bažnyčia

Istorija

Iš 1514 m. bažnyčios turtų patvirtinimo dokumento aiškėja, kad Švenčionyse pirmąją bažnyčią pastatė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. 1636 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1743 m. atstatyta. Dėl jos senumo 1817 m. uždrausta laikyti pamaldas. Jos laikytos klebonijoje. Po 1818 m. bažnyčia atstatyta. Švenčionyse 1831 m. balandžio 10 d. žuvo Ceikinių finalistas Anupras Labutis, kovojęs sukilėlių būryje. Palaidotas Švenčionių bažnyčios šventoriuje. Bažnyčiai 1832 m. priklausė Kančiogino, Kulniškės ir Kunigiškių kaimai. Altarija tada turėjo palivarką ir 9 kaimus.
1853 m. bažnyčia atnaujinta. Valdžios siūlymu 1869 m. pamokslai, be lenkų kalbos, pradėti sakyti ir rusų kalba. 1876 m. leista apmūryti šventorių. 1889 m. suprojektuota mūrinė bažnyčia. Generalgubernatorius neleido statyti, nes projekte numatyta puošni jos išorė. 1892 m. projektas supaprastintas. Švenčionių stačiatikių dvasininkas pasiūlė neduoti leidimo bažnyčiai statyti, kol nebus pastatyta didinga cerkvė. Valdžia siūlymui pritarė. 1893 m. prašiusį leidimo asmenį Vilniaus generalgubernatorius įsakė nubausti 150 rb.
1895 m. užsakytas mūrinės cerkvės projektas ir leista statyti bažnyčią. Ji 1898 m. pastatyta ir 1900 m. vyskupo Stepono Aleksandro Žvėravičiaus konsekruota. 1914 m. pastatyti mūriniai parapijos namai su sale.
Švenčionyse 1894–1897 m. vikaravęs Ignotas Šopara (1864–1931 m.) mokė parapijiečius giedoti lietuviškai, ragino namuose kalbėti gimtąja kalba. Kunigas Placidas Šarkauskas organizavo draudžiamų knygų gabenimą ir platinimą. Švenčionyse 1903–1909 m. klebonavęs Jonas Burba (1853–1915 m.) rengė lietuviškus vakarus, skleidė blaivybės idėjas. Kunigų iniciatyva 1913 m. įsteigtas „Ryto“ draugijos skyrius. Klebonas Justinas Petronis su kitais 1919 m. pradžioje įsteigė lietuvių gimnaziją. Klebonas Nikodemas Vaišutis (Švenčionyse 1924–1928 m.) reikalavo lietuvių kalbos teisių bažnyčioje.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, dvibokštė, su šoninėmis zakristijomis, pusapskrite apside. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Plimutas (Masačusetsas)

Istorija

Plimutas buvo pirmoji MayFlower laivo įgulos išsilaipinimo vieta ir pirmoji Plimuto kolonijos gyvenvietė. 1620 m. įkurta anglų naujakurių, vadinamų piligrimais. Tai buvo antroji ilgalaikė gyvenvietė Britų Šiaurės Amerikoje ir Plimuto kolonijos administracinis centras, kol 1691 m. kolonija buvo aneksuota Masačiūsetso įlankos kolonijos.
Korfu deklaracija

Korfu deklaracija buvo susitarimas, kuris sudarė sąlygas susikurti Jugoslavijos karalystei. Ją Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje, 1917 m. liepos 20 d., Korfu saloje pasirašė vadinamasis Jugoslavijos komitetas, kurį sudarė emigracijoje esantys politikai, atstovavę slovėnus, kroatus ir Austrijoje-Vengrijoje gyvenančius serbus bei Serbijos karalystės atstovai. Komitetą politiškai palaikė Jungtinė Karalystė ir Prancūzija, kurios rėmėsi paskelbtu tautų apsisprendimo principu.
Deklaracijoje kaip pirmas žingsnis kuriant naują Jugoslavijos Valstybę buvo numatyta parlamentinė monarchija su Karadžiordževičių dinastijos monarchais, vientisa teritorija bei unitariniu valdymu, trimis valstybę sudarančiomis nacijomis, lygiateisiu lotyniškosios abėcėlės ir kirilicos statusu, religijos laisve ir visuotine rinkimų teise. Joje numatytas Steigiamasis Susirinkimas, kuris turėsiąs priimti konstituciją.
Tarp pasirašiusiųjų deklaraciją nebuvo bosnių, juodkalniečių ar makedonų atstovų.
Pagrindiniai Korfu deklaracijos teksto kūrėjai buvo Serbijos premjerministras Nikola Pasičius ir kroatų emigrantas Antė Trumbičius. Pasičius ir serbų dvaras buvo linkę tiesiog išplėsti Didžiąją Serbiją vienašališkai prisijungiant teritorijas iš sumuštos Austrijos-Vengrijos imperijos. Vasario revoliucija Rusijoje ir vėlesni įvykiai susilpnino Serbijos pozicijas, todėl Pasičius sutiko su kompromisu, pasirašė Deklaraciją ir slapta ėmė veikti stengdamasis diskredituoti Jugoslavijos komitetą, kad jis neturėtų didelės įtakos po artėjančių paliaubų kare.
Remiantis Korfu deklaracija 1918 m. gruodžio 1 d. sukurta Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė, o jos užsienio reikalų ministru tapo Trumbičius.
1965 m. balsavimo teisių aktas

1965 metų balsavimo teisių aktas (angl. Voting Rights Act of 1965) teisiškai uždraudė diskriminacinę balsavimo praktiką, dėl kurios Jungtinėse Valstijose kilo masinis rinkimų teisių atiminėjimas iš afroamerikiečių. Akte pakartojami 15-osios JAV konstitucijos pataisos punktai. Valstijoms yra draudžiama primesti „Jungtinių Amerikos Valstijų piliečiams balsavimo apribojimus arba versti juos dalyvauti rinkimuose nepriklausomai nuo piliečių rasės ar odos spalvos”.
JAV Kongresas šiuo aktu ketino uždrausti praktiką, kai užsiregistruoti balsavimui galėjo tik piliečiai, išlaikę raštingumo testą. Tokia praktika buvo pagrindinė priemonė, kurią pietinės valstijos naudojo, kad afroamerikiečiai negalėtų pasinaudoti savo balsavimo teisėmis. Aktą pasirašė JAV prezidentas Lyndonas Džonsonas, kuris 1964 m. taip pat pasirašė žymųjį Pilietinių teisių aktą.
Justinas Algimantas Palaima

Biografija

Gimė 1934 m. kovo 4 d. Užupėse. 1954 m. sidabro medaliu baigė Jonavos vidurinę mokyklą, o 1959 m. su pagyrimu Kauno politechnikos institutą ir įgijo siuvinių technologijos specialybę. Buvo paliktas Odos ir tekstilės gaminių technologijos katedroje dirbti pedagoginį darbą: 1959–1961 m. dirbo asistentu, 1965–1968 m. - vyr. dėstytoju, 1969–1989 m.- docentu; 1990–2001 m.(kol išėjo į pensiją) - profesoriumi.
1962–1964 m. buvo tekstilės technologijos katedros aspirantas, 1966 m. 10 mėnesių stažavosi Paryžiaus nacionalinėje menų ir amatų konservatorijoje ir Paryžiaus tekstilės institute. 1967 m. apgynė technikos mokslų kandidato (1993 m. nostrifikuota į technologijos mokslų daktaro) disertaciją. 1969 m. suteiktas docento mokslinis vardas. 1974 m. stažavosi Budapešto technikos institute. 1990 m. suteiktas profesoriaus vardas.
J. A. Palaima paskelbė 70 mokslinių ir mokslinių metodinių darbų. Tarp jų išleista monografija rusų kalba „Nevienarūšių tekstilinių sistemų elgsenos tempiant modeliavimas“ (1989), dvi mokomosios knygos „Polimerinių tekstilės medžiagų perdirbimo pagrindai“ (1989, rusų k., 1991) aukštosioms mokykloms, su bendraautoriais išleisti 2 vadovėliai „Tekstilės medžiagotyra“ (1976 ir 1989) aukštosioms mokykloms ir 2 vadovėliai „Siuvinių medžiagos“ (1972 ir 1980) profesinėms mokykloms. 3 darbai iš tekstilės medžiagotyros srities pripažinti išradimais, 2 iš jų įdiegti į KPI studijų procesą.
1976–1981 m. tarybos mokslų kandidato disertacijoms ginti narys, 1982–1990 m. šios tarybos pirmininkas. 1999 m. buvo patvirtintas Rygos technikos universiteto mokslų daktaro laipsnių teikimo tarybos tarptautiniu ekspertu iš tekstilės ir siuvinių technologijos srities. 1966-1968 m. ir 1970–1974 m. buvo Lengvosios pramonės fakulteto prodekanas, 1975–1992 m. KPI (KTU) mokymo reikalų prorektorius. 1991 m. jam buvo pavesta universitete organizuoti magistrantūros studijas. Tais metais buvo parengti laikinieji magistrantūros studijų nuostatai, sudarytos 11-os specialybių studijų programos ir priimti pirmieji magistrantai.
Dirbdamas prorektoriumi buvo įtrauktas į Lietuvos ir TSRS Aukštojo bei specialiojo vidurinio mokslo ministerijų atliekamą metodinę veiklą. Keletą metų buvo respublikinės ministerijos metodinės tarybos mokomosios televizijos metodinės sekcijos pirmininkas ir sąjunginės atitinkamos sekcijos prezidiumo narys. TSRS Liaudies švietimo komiteto įsakymu 1988 m. patvirtintas sąjunginio inžinerinių specialybių vakarinio ir neakivaizdinio mokymo metodinio centro tarybos nariu. 1975–1989 m. buvo „Žinijos“ draugijos instituto organizacijos pirmininkas, Kauno miesto ir respublikos valdybų narys.
1981 m. TSRS Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerija apdovanojo ženklu „Už puikius pasiekimus darbe“, o 1984 m. Lietuvos aukščiausiosios Tarybos prezidiumas suteikė Lietuvos nusipelniusio dėstytojo garbės vardą. 2002 m. Lietuvos aprangos ir tekstilės įmonių asociacijos prezidiumas už nuopelnus plėtojant Lietuvos lengvąją pramonę apdovanojo Lietuvos lengvosios pramonės garbės ženklu „Auksinė verpstė“. Mirė 2012 m. spalio 30 d. Kaune.
Jurbarko spaustuvė

Jurbarko spaustuvė – spaustuvės, veikusios Jurbarke.

Istorija

Pirmoji spaustuvė Jurbarke veikė 1902–1904 m., savininkas A. Januškevičius. 1913–1940 m. veikė N. Abramsono spaustuvė, spausdinusi etiketes, pakvietimus. Panemunėje, Jurbarko apylinkėse įsikūręs saleziečių vienuolynas taip pat turėjo savo spaustuvę.
Pokario metais visų buvusių spaustuvių įranga perduota Jurbarko apskrities spaustuvei, kuri nuo 1949 m. spausdino apskrities laikraštį „Tarybinė vėliava“, nuo 1950 m. – rajono laikraštį „Po Spalio vėliava“. 1951–1953 m. Jurbarko spaustuvė spausdino MTS laikraščius – Vytėnų „Už aukštą derlių“ ir Jurbarko „Už bolševikinius kolūkius“, vėliau tapusį „Mechanizatorių žodžiu“. 1962 m. Jurbarko spaustuvė buvo uždaryta. Raseinių ir Jurbarko rajonams leistas Raseinių teritorinės gamybinės kolūkių ir tarybinių ūkių valdybos laikraštis „Naujas rytas“. Redakcija ir spaustuvė buvo Raseiniuose. 1962 m. gruodžio mėn. Jurbarko spaustuvė tapo Tauragės spaustuvės skyriumi. 1963 m. Jurbarko spaustuvė išleido pirmąjį laikraščio „Šviesa“ numerį. Nuo 1976 m. birželio mėn. Jurbarko spaustuvė buvo prijungta prie Kauno Raidės spaustuvės ir veikė kaip skyrius. 1982–1984 m. įsigijo du linotipus, dvi plokščiosios spaudos mašinas, vieną tigelinę mašina. Spaustuvėje buvo renkamas Jurbarko rajono laikraštis „Šviesa“ ir spausdinamas Kauno „Raidėje“. Pastaruoju metu Jurbarko spaustuvė spausdino blankus, dokumentus, smulkius spaudinius.  Dabar Jurbarke, Vytauto Didžiojo g. 8 veikia Žemaitaičio ir Domeikos KŪB Jurbarko filialas spaustuvė „Medvetas“.
Regina Politienė

Biografija

Pagėgių savivaldybės Pagėgių lopšelio – darželio auklėtoja.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pagėgių skyriaus narė, 2006 m. skyriaus iždininkė.
Šiaurės Libano muchafaza

Religijos

Didžiąją dalį gyventojų sudaro sunitai (53,04 %). Po to seka krikščionys (44,68 %) ir galiausiai šiitai (2,27 %).
Antoni Longin Baranowski

Biografija

Gimė 1854 m. kovo 15 d. Burbiškėse. Baigė junkerių mokyklą Čuhujive. Nuo 1872 m. iki 1912 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, pasiekė generolo majoro laipsnį. 1876 m. dalyvavo Hercogovinos sukilime bei Rusijos-Japonijos kare. Prasidėjus I pasauliniam karui mobilizuotas į kariuomenę. Nuo 1919 m. gegužės prisijungė prie Lenkijos kariuomenės. 1920 m. tapo Vidurinės Lietuvos I korpuso kariuomenės vado pavaduotojas. 1921 m. sausį išleistas į atsargą. Mirė 1922 m. gegužės 31 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse.
Giedrius Surplys

Biografija

2002–2004 m. baigė Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto Europos studijas. 2003–2004 m. Birmingamo universitete įgijo tarptautinių studijų (diplomatijos) magistro laipsnį.
2003 m. dirbo UAB „Lietuvos žinios“, buvo pasaulio naujienų korespondentas. 
2005–2008 m. dėstė Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijoje.
2009 m. dirbo LR užsienio reikalų ministro patarėju.
2009–2012 m. buvo viešosios įstaigos „Morkus“ direktorius.
2012–2015 m. dirbo konsultantu Lietuvos Respublikos Prezidentės kanceliarijoje.
2005–2016 m. - vyresnysis komunikacijos vadovas VšĮ „Jungtinis techninis sekretoriatas“. 
2017–2018 m. LR Vidaus reikalų viceministras. Nuo 2018 m. gegužės 15 d. ėjo LR žemės ūkio ministro pareigas.
Liūtas Grinius

Liūtas Grinius (1927 m. spalio 2 d. Kaunas – 1989 m. sausio 18 d. Vašingtonas) – Lietuvos inžinierius, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija

Prezidento K. Griniaus sūnus, karinio veikėjo K. Griniaus brolis. 1943–1944 m. dalyvavo antinaciniame pasipriešinime – su Valdu Adamkumi ir Gabrieliumi Žemkalniu leido ir redagavo laikraštį „Jaunime, budėki“. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. baigė Eichšteto lietuvių gimnaziją. 1947 m. persikėlė į JAV. 1953 m. baigė Ilinojaus technologijos institutą. 1953–1976 m. dirbo privačiose karo pramonės tyrinėjimų bendrovėse inžinieriumi. 1954–1956 m. tarnavo JAV kariuomenės balistikos laboratorijoje Aberdine (Merilendo valstija). Nuo 1976 m. dirbo JAV karinio laivyno ginklavimosi skyriuje. Tyrinėjo lazerines sistemas. Priklausė JAV inžinierių draugijoms.
Skautų veikėjas. 1979–1989 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto valdybos vicepirmininkas. 1982–1989 m. Tautos fondo direktorius. Saugojo tėvo ir brolio, poeto K. Jurgelionio archyvus. Su kitais parengė 1972 m. Jaunimo metų kalendorių.
Chmelnyckio srities vėliava

Chmelnyckio srities vėliava – vienas iš Chmelnyckio srities simbolių. Stačiakampė, padalinta per pusę į raudoną ir mėlyną foną, jame – srities herbas (Saulė – tradicinis Podolės simbolis, apačioje raidė Х – pirmoji srities pavadinime).
Srities Taryboje patvirtinta 2002 m. kovo 21 d.
Almantas Grikevičius

Biografija

1965 m. baigė Sąjunginio kinematografijos instituto Režisūros fakultetą Maskvoje. 1969–1992 m. dirbo Lietuvos kino studijoje. A. Grikevičiaus režisuotas filmas „Jausmai“ yra pripažintas geriausiu visų laikų lietuvišku filmu. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Jokūbas Nakcijonavičius

Biografija

Jėzuitas. 1754 m. baigė Vilniaus universitetą. T. Žebrausko mokinys. Mokytojavo Ilūkstėje. 1758–1764 m. Vilniaus universiteto astronomijos observatorijos direktorius, užbaigė observatorijos statybą. Nuo 1764 m. mokytojavo Gardino mokyklose.

Mokslinė veikla

Domėjosi vokiečių matematiko Kristijano Volfo (1679–1754) darbais, nagrinėjo fizikos klausimus. Bandė matematikos metodais grįsti kitus mokslus. Su J. Povilevičiumi parengė matematikos vadovėlį „Baigtinių ir begalinių dydžių analizės pratybos“ (lot. Exercitationes in analysi cum finitorum tum infinitorum mathematicae, 1758 m.), kuriame pateikiami menamieji skaičiai, aiškinama binomo formulė, progresijos, geometrija, trigonometrija, kūgio pjūviai. Parašė mokymo priemonę „Matematikos paskaitos, papildytos Volfo matematikos pradmenimis“ (lot. Praelectionis mathematicae ex Wolfianis elementis adornatae, 2 d., 1759–1761 m.), kurioje nuosekliai ir glaustai išdėstė bendruosius matematikos metodus, aritmetiką, plokštumos geometriją ir trigonometriją, dalį algebros. 1762 m. paskelbė darbą apie kūgio pjūvius ir kitas algebrines bei transcedentines kreives. Kūgio pjūviams tirti naudojosi analizinės geometrijos metodais.
Alksniupių pagrindinė mokykla

Istorija

1911 m. Šileikonių kaime įkurta valstybinė pradinė mokykla, 1959 m. ji perorganizuota į septynmetę mokyklą, 1963 m. mokykla iš Šileikonių kaimo perkelta į Alksniupius. Nuo 1983 m. aštuonmetė, 1983-2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. pagrindinė mokykla. Vidurinę mokyklą baigė 16 abiturientų laidų.
Zabolis Partners

Zabolis Partners – lietuviško kapitalo investicinės bankininkystės, investicijų bendrovė, vykdanti veiklą Vidurio ir Rytų Europoje. Savo atstovybes ji turi Vilniuje, Kaune, Rygoje bei Minske. Zabolis Partners savo veiklą skaido į tris pagrindines sritis: investicinė bankininkystė, privatusis kapitalas, nekilnojamasis turtas.

Istorija

2002 metų pabaigoje buvo įsteigta UAB „Žabolis ir partneriai“.
Įmonės steigėjas, valdybos pirmininkas ir vadovas - Alvydas Žabolis.
Laisvės prospektas

Laisvės prospektas (sutr. Laisvės pr.) – prospektas, esantis Vilniuje, didžiausia gatvė Lazdynų, Karoliniškių ir Viršuliškių mikrorajonuose. Palei ją yra Vilniaus spaudos rūmai ir Andrejaus Sacharovo aikštė (Laisvės pr. 60), Parodų rūmai „Litexpo“ (Laisvės pr. 5), Tarptautinė teisės ir verslo aukštoji mokykla, UAB „Lietuvos spauda“ Vilniaus agentūra, Vilniaus miesto apylinkės teismas (79a) ir kiti objektai. Anksčiau priklausė ir Vilniaus Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčia (buv. Laisvės pr. 3), dabar esanti adresu J. Matulaičio aikštė 3.

Istorija

Prospektas nutiestas Lietuvos TSR laikais. Iki Nepriklausomybės atkūrimo vadinosi Kosmonautų prospektu. 2003 m. T. Narbuto gatvės ir Laisvės prospekto sankryžoje atidaryta pirmoji dviejų lygių Vilniuje transporto estakada.
Beguma

Beguma (turk. begüm; pers. بیگم; urd. بیگ) – tiurkų tautose beko (bėjaus) žmona ar duktė. Dukterį reiškė ir forma Begzadi ('beko duktė').
Titulas begum buvo priimtas vartoti ir Pietų Azijoje kaip garbingas kreipinys į aukštos padėties moteris ar jų titulas. Tradiciškai jį naudojo kreipiantis į karališkos ar aristokratų giminės moteris, dažnai reiškė monarcho žmoną (pvz., karalienę).
XVIII a. šiuo kreipiniu vis plačiau imta kreipti ir į aukšto socialinio statuso moteris, kurios neturėjo aristokratų titulo. Pvz., Zaynab beguma; beguma Hazrat Mahal, mogolų princesės Jahanara begum and Roshanara begum; beguma Inaara Aga Khan, beguma Nusrat Bhutto (Benazir Bhutto motina) ir beguma Khaleda Zia.
Žodis beguma išgarsėjo Vakarų pasaulyje, ypač prancūzakalbiame, jį išgarsino 1879 m. išleistas Žiulio Verno romanas „Penki šimtai begumos milijonų “ (pranc. Les Cinq cents millions de la Begum). Didžiojoje Britanijoje šis žodis pagarsėjo kiek anksčiau, buvusio Indijos generalgubernatoriaus Voreno Hastingso (Warren Hastings) apkaltos ir parlamentinio tyrimo metu (1787–1795 m.). Vienas didžiausių kaltinimų buvo neteisėta žemės valdų, priklausiusių Audo (Awadh) begumoms (Audos nabobo Asaf-Ud-Dowlah motinai ir senelei), konfiskacija.
Pakistane ir Bangladeše šis žodis vartojamas šnekamojoje kalboje, juo musulmonai vyrai kreipiasi į savo žmonas. Jis yra garbingas kreipinys į ištekėjusias moteris ar našles.
Toronto (Kanada) priemiestį Misisogą Toronto pakistaniečiai vadina Begumpura ('Ponių miestas'). Misisogoje yra didelė pakistaniečių imigrantų bendruomenė, daug kurios vyrų dirba Persų įlankoje ar Saudo Arabijoje. O jų žmonos ir vaikai gyvena Misisogoje.
Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia

Istorija

Bažnyčią 1786–1787 m. pastatė Pranciškus Molis. Jono ir Pranciškaus Prūsokų lėšomis ji 1891 m. atnaujinta, pristatyta zakristija, šventorius aptvertas akmenų tvora. Tarpukariu bažnyčia suremontuota ir perdirbta (restauravo 1930–1939 m. klebonas M. Šapnagys ir kunigas G. Prijalgauskas parapijiečių lėšomis). Iki 1920 m. pamaldos (be lotynų) laikytos tik lenkų, nuo 1940 m. – tik lietuvių kalba. 1939 m. atnaujintas interjeras.
Ilgametis parapijos klebonas Vytautas Antanas Samsonas (1912–1961 m.), į Imbradą paskirtas prieš Antrąjį pasaulinį karą, kėlė parapijiečių religinį ir tautinį sąmoningumą. Buvo nužudytas, palaidotas šventoriuje.
1967 m. Imbrado parapijoje, Kvintiškių kaime apsireiškė Švč. Mergelė Marija. 2014 m. pašventinta Kvintiškių koplyčia.

Architektūra

Bažnyčia klasicistinė, turi liaudies architektūros bruožų, medinė, ilgo stačiakampio plano, su trisiene apside ir prie jos prišlieta zakristija. Ant kraigo – bokštelis. Vienanavė. Joje 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra medinė varpinė.
Bažnyčia su mūrinėmis kolonomis ir liaudies architektūros elementais. Bažnyčios viduje vertingi paveikslai („Šv. Jeronimas“ XVIII a. pab., „Šv. Jonas evangelistas“ XIX a. pradžia, „Kristus alyvų darželyje“, „Šv. Martynas su elgeta“, abu XIX a. antra pusė), dvi medinės krucifikso skulptūros (XIX a.), neobarokinis altorėlis, klasicistinės žvakidės (1811 m., nuliejo V. Feldmanas).
Jeronimas Dalbokas

Biografija

Brolis knygnešys Jonas Dalbokas. Mokėsi daraktorinėje mokykloje. Draudžiamąją lietuvių spaudą pradėjo platinti apie 1886 m. Knygų platinimui jam parūpindavo knygnešys Juozas Karabinas iš Šiluvos. Dirbo siuvėju, knygas platino keliaudamas po Krakių ir gretimas parapijas. Vėliau knygų ir periodinių leidinių gaudavo iš knygnešių J. Lukošiaus, V. Gikniaus. 1905 m. Krakių revoliucinio komiteto narys. Dalyvavo Didžiajame Vilniaus seime.
Panoterių Petro Vaičiūno pagrindinė mokykla

Istorija

1909 m. spalio 1 d. buvo įsteigta mokykla (Kauno gubernijos direkcija, 1909 m. spalio 28 d.). Nuo 1944 m. rugsėjo 1 d. Panoterių progimnazija. 1949–1950 m. progimnazija pertvarkyta į septynmetę mokyklą. 1956–1957 m. vidurinė mokykla. 1990 m. liepos 11 d. mokyklai suteiktas Petro Vaičiūno vardas. 1994 m. rugsėjo 8 d. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą.