google/wiki40b huggingface dataset:
Tauragiškių balsas

Tauragiškių balsas – Tauragės apskrities laikraštis, ėjęs nuo 1945 m. sausio 5 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. Tauragėje, Spaustuvės g. 11 / V. Kudirkos g. 18.

Istorija

Pirmasis laikraščio „Tarybinis valstietis“ numeris buvo išspausdintas Tauragėje, Kęstučio gatvėje buvusioje „Planetos“ spaustuvėje, kur vėliau persikėlė ir laikraščio redakcija. Iki 1950 m. buvo Tauragės apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Tauragės rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos organas, nuo 1991 m. – rajono laikraštis, nuo 1995 m. Nr. 67 – vėl apskrities laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Tauragiškių balsas“ redakcija.  Privatizavus redakciją, ji neteko turėtų patalpų, todėl V. Kudirkos g. 18 pastatytas naujas redakcijos pastatas.
Nuo 1945 m. sausio 5 d. iki 1945 m. vasario 7 d. Nr. 8 vadinosi „Tarybinis valstietis“, iki 1962 m. balandžio 25 d. – „Tarybinis žodis“, iki 1989 m. liepos 6 d. – „Leniniečių balsas“, vėliau „Tauragiečių balsas“, nuo 1990 m. sausio 4 d. „Tauragiškių balsas“.
1945–1947 m. ėjo 1-2 kartus per savaitę, 1949–1950 m. – 2-3 kartus, nuo 1965 m. – triskart, 1962–1994 m. – du kartus, nuo 1995 m. – tris kartus per savaitę. Spausdino Tauragės spaustuvė. 1982 m. „Leniniečių balsas“ pradėtas spausdinti Šiaulių „Titnago“ spaustuvėje, o vietoje buvo tik renkamas linotipu. 1988 m. surinktą tekstą į Šiaulius pradėta perdavinėti ryšių kanalais. 1998 m. rugsėjo 5 d. išleistas pirmasis spalvotas „Tauragiškių balso“ numeris. Nuo 1998 m. spalio 24 d. „Tauragiškių balsą“ pradėta spausdinti Klaipėdoje, „Klaipėdos“ laikraščio redakcijos spaustuvėje. Nuo 2005 m. rugpjūčio 8 d. įdiegta dar naujesnė technologija – sumaketuoti puslapiai perduodami į spaustuvę elektroniniu paštu, tiražą parveždavo dienraščio „Lietuvos rytas“ kurjerių tarnyba.
Tiražas 1945 m. – 5000 egz., 1987 m. – 13 200 egz., 1997 m. – 5800 egz., 2012 m. – 1500 egz. 
Redakcijoje dirbo: Juozas Gaižauskas, Kostas Kaukas, Robertas Krapas, Egidijus Knispelis, Donalda Meiželytė, Jonas Šileris, Zita Šličytė.
Keleivis

Teisės

Lėktuvu keliaujantys keleiviai Europos Sąjungoje turi teisę į nemokamą maistą ir gėrimus, jei skrydis vėluoja daugiau nei dvi valandas. Jei skrydis vėluoja daugiau nei penkias valandas arba yra atšauktas, keleiviai turi teisę rinktis: ar per septynias dienas atgauti už skrydį sumokėti bilietus, ar skristi atgal į išskridimo vietą, ar tęsti kelionę kitomis transporto priemonėmis. Jeigu skrydis yra nukeliamas į kitą dieną, keleivis privalo gauti nemokamą nakvynę viešbutyje.
Keliautojai, dabar keliaujantys traukiniu, taip pat, turi daugiau teisių, nes ES suvienodino traukiniu ir lėktuvu keliaujančių žmonių teises. Todėl, traukinių keleiviai dabar taip pat turi būti informuojami apie geriausias bilietų kainas, trumpiausio laiko maršrutus, persėdimų variantus, bei stočių pasiekimo galimybes. Jei traukinys vėluoja atvykti nuo vienos iki dviejų valandų, keleiviui turi būti gražinama 25% bilieto kainos kompensacija, jei traukinys vėluoja daugiau nei dvi valandas, turi būti išmokama 50 % kompensacija.
Traukinių kaip ir lėktuvų keleiviams turi būti kompensuota už pamestą arba apgadintą bagažą. Kompensacija keliaujantiems lėktuvu gali būti iki 1220 EUR, o traukiniu iki 1300 EUR.
Artimiausiu metu planuojama užtikrinti daugiau teisių keliautojams, keliaujantiems autobusu ir laivu. Taip pat, ateityje planuojama užtikrinti geresnes sąlygas riboto judrumo žmonėms keliauti autobusu ir laivu.
Kaliningrado gintaro kombinatas

Kaliningrado gintaro kombinatas (rus. Калининградский янтарный комбинат) – valstybinė įmonė Kaliningrado srityje, vienintelė pasaulio įmonė pramoniniu būdu kasanti gintarą.
Gintaras kasamas Baltijos jūros pakrantėje, netoli Jantarno miesto, kur, geologų duomenimis, yra 90 % pasaulinių gintaro sukcinito atsargų. Gintaro kombinato išgaunamas gintaras sudaro 90 % pasaulio gintaro gamybos. 80 % iškasamo ginaro yra smulkios frakcijos, 19 % – vidutinės frakcijos, 1 % – stambios frakcijos.
Kombinate kuriamos smulkių gintaro frakcijų perdirbimo technologijos.
Prognozuojamos gintaro atsargos kombinato eksploatuojamame telkinyje yra apie 300 000 tonų. Kombinatas turi savo geologinės žvalgybos skyrių. 2010 m. gintaro kombinatas iškasė 342 tonas žaliavinio gintaro.

Istorija

Įmonė įsteigta 1947 m. vasario mėnesį TSRS vyriausybės nutarimu. Įmonė buvo įkurta Kenigsbergo gintaro fabriko, kuris Vokietijoje buvo Valstybinės gintaro manufaktūros dalis, bazėje. Ji turėjo eksploatuoti Palmininkų gintaro telkinį. Buvo rekonstruotas dar XX a. pradžioje vokiečių imtas eksploatuoti karjeras, kuris baigiantis karui buvo užtvindytas. Karjero nusausinimu, gamybinės įrangos remontu ir tolesne eksploatacija buvo pavesta užsiimti TSRS Vidaus reikalų liaudies komisariatui.
1948 m. viduryje jau buvo iškastos 127 tonos žaliavinio gintaro. Ėmė veikti gintaro dervos fabrikas, pradėta prekių (karolių, apyrankių, kandiklių) gamyba. 1949 m. buvo iškastos jau 309 tonos gintaro.
1948 m. buvo atlikta Jantarno apylinkių gintaro telkinių geologinė žvalgyba. Tuo metu gintaringas gruntas buvo kasamas daugiakaušiais ekskavatoriais ir vagonais vežamas į sodrinimo fabriką, iš kur sodrintas gintaras buvo perduodamas į gintaro mechaninio apdirbimo fabriką ar į lydyto gintaro fabriką.
1957 m. po didžiulės nuošliaužos buvo pakeista karjero eksploatavimo technologija. Viršutiniai negintaringi sluoksniai imti ne nukasinėti ekskavatoriais, o nuplauti galingais hidromonitoriais, kurie gruntą vertė į pulpą, kurią žemsiurbėmis perpumpuodavo į jūrą. Pasiekus gintaringos žemės klodą, pulpa vamzdynu buvo pumpuojama į sodrinimo fabriką.
Vokiečių pradėtas karjeras viso buvo eksploatuojamas daugiau kaip 60 metų ir išsemtas tik 8-tojo dešimtmečio pradžioje.
1976 m. buvo pradėtas naujas Primorsko karjeras, pagal projektą turėjęs tiekti 1100 t gintaro per metus. Tačiau dėl didelio akmenų kiekio gruntuose netiko žemsiurbės, o stambius gintaro gabalus sutrupindavo ekskavatoriai. Iš tiesų vėlesniais metais šiame karjere buvo išgaunama tik 100–150 t gintaro per metus.
1972 m. pradėti darbai Paplūdimio sklype, esančiame jūros pakrantėje tarp Siniavino gyvenvietės ir Jantarno. Gavyba šiame sklype išgelbėjo kombinatą nuo bankroto, kadangi čia išgaunamo gintaro savikaina buvo maža, nes gintaringieji klodai čia buvo negiliai, o gintaro koncentracija didelė. Šiame sklype per metus buvo iškasama 500–600 tonų gintaro. Gintaro gavyba šiame sklype baigta 2003 m. gruodžio 14 d.
Zigmas Mozuraitis

Zigmas Mozuraitis (g. 1962 m. gruodžio 6 d. Pašaltuonyje, Jurbarko rajonas) – Lietuvos pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Pirmą klasę mokėsi Lenkčių pradinėje mokykloje (1971 m.). 1978 m. baigė Varlaukio aštuonmetę mokyklą, 1981 m. Eržvilko vidurinę mokyklą. 1981–1986 m. Vilniaus pedagoginiame institute studijavo fizikos-astronomijos specialybę. 1998–2008 m. Jurbarko r. Pašaltuonio pagrindinės mokyklos direktorius. 1999 m. organizavo paminklo krašto knygnešiams ir savanoriams statybą. 2006–2008 m. studijavo Šiaulių universiteto TSI vadybos ir verslo administravimo magistratūroje. 2008–2011 m. Jurbarko r. Varlaukio Juozapo Gudavičiaus pagrindinės mokyklos direktorius. Nuo 2011–2016 m. Radviliškio r. Alksniupių pagrindinės mokyklos direktorius. Nuo 2017 m. dirba Tauragės r. Pagramančio pagrindinės mokyklos direktoriumi.
Nuo 2008 m. TS-LKD Jurbarko rajono skyriaus narys, nuo 2011 m. Radviliškio rajono skyriaus narys. Moka rusų ir anglų kalba Išsiskyręs. Vaikai: Laura, Rūta, Žygimantas.
Vladimiras Kulakovas

Vladimiras Kulakovas (rus. Владимир Кулаков, g. 1948 m. liepos 3 d. Maskvoje) – Rusijos archeologas, prūsų archeologijos specialistas.

Biografija

1966–1972 m. studijavo archeologiją Maskvos M. Lomonosovo universitete. 1982 m. apsigynė kandidatinę disertaciją „Prūsų senienos VI–XIII a.“ (1990 m. atspausdinta kaip monografija). 1994 m. apsigynė daktarinę disertaciją „Prūsai ankstyvaisiais viduramžiais“ (1994 m. atspausdinta kaip monografija „Prūsai (V–XIII a.)“.
Nuo 1970 m. dirba Archeologijos institute Maskvoje, nuo 1977 m. slavų–rusų archeologijos skyriaus jaunesnysis, nuo 1989 m. – vyresnysis, nuo 1996 m. – vedantysis mokslo darbuotojas. Nuo 1974 m. tyrinėja Kaliningrado srities (Karaliaučiaus krašto) archeologijos paminklus. Yra „Baltijos“ archeologinės ekspedicijos viršininkas. Jos sudėtyje kasmet dirba apie 3–4 archeologiniai būriai.
Nuo 1992 m. dėsto aukštosiose mokyklose, nuo 2004 m. – Rusijos tarptautinės turizmo akademijos profesorius. Nuo 1994 m. yra Rusijos heraldikos draugijos narys, žurnalo „Herboved“ redkolegijos narys. Nuo 2003 m. gyvena Karaliaučiuje, nuo 2005 m. yra Kaliningrado miesto statybos tarybos narys, visuomeninio fondo „Miesto širdis“ įkūrėjas ir narys.

Mokslinė veikla

Yra žvalgęs daugiau kaip 400 archeologijos paminklų vietas, stacionariai tyrinėjo apie 20 archeologijos paminklų: Vikiavos arba Irzekapinio (rus. Klincovka), Milžinų kalno (vok. Hünenberg, rus. Dobroje), Dulokaimio (rus. Kovrovo) ir kt. kapinynus, skandinavišką Kaupo prie Viskiautų (rus. Mochovoje) pilkapyną, Nodimstės (rus. Okunevo) piliakalnį, Arnavos bažnyčios šventorių, Balgos ir Karaliaučiaus pilį bei senamiestį ir kt.
15 monografijų autorius arba bendraautoris, paskelbė daugiau kaip 315 mokslinių straipsnių ir visą eilę populiarių straipsnių. Yra dalyvavęs daugelyje tarptautinių konferencijų. Aktyviai bendradarbiauja su Lietuvos archeologais, yra Lietuvos archeologijos draugijos narys, leidinio „Lietuvos archeologija“ redkolegijos narys. Kartu su doc. dr. V. Šimėnu lietuvių kalba yra parašęs monografiją „Užmirštieji prūsai“, lietuviškoje spaudoje yra paskelbęs 18 mokslinių straipsnių.
Klasikinė japonų kalba

Fonologijos raida

Šiam laikotarpiui būdingi dideli fonologiniai pokyčiai.
Esminis pokytis yra vadinamojo 上代特殊仮名遣い jōdai tokushu kanazukai, skyrusio du tipus balsių (-i, -e ir -o), praradimas. Nors dar senojoje japonų kalboje pastebimas šis nykimas, tik ankstyvojoje vėlyvosios senosios japonų kalbos stadijoje balsių tipai išnyksta. Paskutinės išnyko fonemos /ko₁/ ir /ko₂/.
Lefkada

Lefkada, Leukadė (gr. Λευκάδα, senovės graikų Λευκάς, Leukás; it. Santa Maura) – Graikijos sala Jonijos jūroje prie vakarinio žemyninės dalies kranto.

Geografija

Plotas 301 km². Karstas. Paviršius kalnuotas; didžiausias aukštis 1158 m (Elačio kalnas). Būna stiprių žemės drebėjimų (pvz., 1948 m.). Salą su Balkanų pusiasaliu jungia kelias per pylimą ir pakeliamąjį tiltą.
Lefkados miestas yra šiaurinėje salos dalyje, apie 20 min. automobiliu nuo Aktiono nacionalinio oro uosto. Lefkados miestas (6903 gyv.) turi pėstiems skirtą pagrindinę gatvę, krantinę, tiesioginį autobuso maršrutą į Atėnus.
Lefkados sala ir gretimos mažos salos (Meganisis, Kalamas, Kastas, Madouris, Skorpijas ir Spartis) sudaro Lefkados nomą.

Istorija

Mitas apie Sapfo savižudybę Lefkados iškyšulyje susijęs su kitais graikų mitais, siejančiais salą su Afrodite ir Odisėjumi. Vokiečių archeologas Wilhelm Dörpfeld, kasinėjęs Lefkadą, rado įrodymų, kad tai galėjo būti legendinė Homero Itakė, o Odisėjo rūmai buvo į vakarus nuo Nidrio, pietiniame Lefkados krante. Vietinės turizmo bendrovės nurodo, kad Homero Odisėjoje yra kelios eilutės, patvirtinančios šiuos teiginius. Žymiausias iš tų teiginių: Itakė iš žemyno pasiekiama sausuma. Lefkadai tai tinka, nes ją su žemynu sieja siauras pylimas. Seniausi šaltiniai nurodo, kad Leukas (taip senovėje vadinta Lefkada) yra Korinto kolonija, tikriausiai įkurta dalyvaujant Kerkyrai. Per Peloponeso karą Leukas priklausė Spartos konfederacijai.

Kultūra

Leukadėje vyksta tarptautiniai teatro ir liaudies šokių festivaliai.
Auginami alyvmedžiai, citrinmedžiai, vynmedžiai, išplėtota žvejyba.
Vaidatoniai

Istorija

XIX a. Vaidatoniai buvo Dotnuvos dvaro žemė. Pradžioje priklausė Bžostovskiams, vėliau Ščitams, paskui Chrapovickiams.
Vaidatoniai tarybiniais metais priklausė Surviliškio apylinkei.
Bajorų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas raistų juosiamoje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 57x36 m dydžio, 1,5 m aukštesniu vakariniu šonu. Šiauriniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 6 m ilgio, 10 m pločio terasa, per 1 m žemėjanti į šiaurę. Šlaitai vidutinio statumo, 10–15 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, dabar apaugęs tankiu mišriu mišku.
Visose piliakalnio papėdėse yra 1 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos, trinamosios girnos.

Aplinkiniai piliakalniai

Garbšių piliakalnis 8 kmJakiškių piliakalnis 12 km
Pasamanės piliakalnis 10 kmVėderinių piliakalnis 12 kmŠeimaties piliakalnis 18 kmPūškų piliakalnis 18 kmAžubalio piliakalnis 4 kmAžušilės piliakalnis 12 km
Senojo Daugėliškio piliakalnis 13 kmKazlupiškės piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Valiulio akmuo

Akmuo

Valiulio akmuo yra rusvo granito, 3, 6 m ilgio, 3, 0 m pločio ir 1, 4 m aukščio. Akmens pietinėje plokštumoje iškaltas 43 x 35 cm dydžio ovalas ir 10 cm aukščio ir 10 cm pločio kryžius-žvaigždė, 20 cm aukščio ir 16 cm pločio saulė ir mėnulis, jo viduryje, pietvakarinėje plokštumoje – 51 x 26 cm dydžio ovalas ir 13, 5 cm aukščio ir 12 cm pločio kryžius su 28 cm aukščio ir 0,8–24 cm pločio strėle.
Pasakojama, kad po Valiulio akmeniu palaidoti Napoleono kariai arba kad jį saugojo velnias Valiulis. Manoma, kad akmuo yra riboženklis. Petras Tarasenka jį laikė Saulės akmeniu, siejo su Saulės kultu. Apie 0,6 km į pietryčius nuo akmens yra Karališkių piliakalnis, apie 0,6 km į vakarus – Svobiškėlio piliakalnis.
2009 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas

Organizavimas

2004 m. gruodžio 6 d. IAAF paskelbė, kad Berlynui suteikiama teisė rengti pasaulio lengvosios atletikos čempionatą. Miestas dėl teisės surengti varžybas varžėsi su Splitu (Kroatija), Valensija (Ispanija), Brisbenu (Australija), Briuseliu (Belgija), Deliu (Indija), Kasablanka (Marokas) ir Tegu (Pietų Korėja). Berlyno miestas ir Vokietijos lengvosios atletikos asociacija tapo atsakinga už čempionato surengimą. 2005 m. VLAC įsteigė korporaciją Berlyno organizacinis komitetas 2009 GmbH.
Javožnas

Istorija

Minimas nuo XIII a., priklausė Krokuvos vyskupijai.
Pelkinė puriena

Aprašymas

Daugiametis, 12-40 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, su daugeliu sustorėjusių pridėtinių šaknų. Stiebai 12-40 cm aukščio, stori, apvalūs, tuščiaviduriai, gulsti arba kylantys, šakoti, pliki, sultingi, blizgantys, kartais bambliuose įsišaknijantys. Lapai stambūs, apskritai širdiški arba inkstiški, ryškiai žali, karbuotu pakraščiu. Apatiniai lapai ilgakočiai, viršutiniai trumpakočiai arba visai bekočiai. Žiedai stambūs, 2-4 cm pločio, šakų galuose, geltoni. Apyžiedžio lapelių 5-10. Kuokelių ir piestelių daug. Vaisius – lapavaisis. Subrendę vaisiai žvaigždiškai išsiskečia, išsilenkia lanku, sprogsta per siūlę ir išsvaido sėklas, kurias išnešioja vanduo. 
Žydi balandžio - gegužės mėn. Auga šlapiose pievose ir miškuose, pelkėse, grioviuose, upių, ežerų pakrantėse, šlapiuose, daug maisto medžiagų turinčiuose dirvožemiuose. Dažna visoje Lietuvoje. Įvairuojanti lapų forma, karbuotumu, matmenimis.
Puriena, kaip ir dauguma vėdryninių šeimos augalų, nuodinga. Kartais ja apsinuodija arkliai ir karvės. Kaip dekoratyvinė auginama prie sodybų, ypač pilnavidurės formos.

Panaudojimas

Vaistams vartojama antžeminė dalis. Ji pjaunama augalui žydint. Žaliavoje yra glikozido ranunkulino, flavonoidų (viteksino ir orientino), mineralinių ir kitų medžiagų.
Liaudies medicinoje lapais gydomi nudegimai, o homeopatijoje naudojama odos ligų gydymui.
Darželiuose auginamos dekoratyvinių veislių purienos, tiek pilnaviduriais, tiek tuščiaviduriais žiedais.
Kampai (Balninkai)

Istorija

1910 m. minimas juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje.
Chalafo kultūra

Chalafo kultūra arba Tell el Chalafo kultūra – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta 1899 m. ir 1912–1913 m. vokiečių archeologų tyrinėtos Tell Chalafo vietovės šiaurės rytų Sirijoje vardu.

Arealas

Chalafo kultūra 6 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – 5 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje buvo paplitusi šiaurės Irake ir šiaurės rytų Sirijoje.

Kultūra

Chalafo kultūros žmonės gyveno didelėse gyvenvietėse, vienas šalia kito pastatytuose apskrito plano moliniuose pastatuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Chalafo kultūrai būdinga įvairiomis spalvomis dažyta keramika, puošta geometriniais ornamentais, augaliniais ir gyvuliniais motyvais. Gyvenvietėse rasta molinių (terakotinių) moterų ir žvėrių figūrėlių, akmeninių spaudų su geometriniais piešiniais bei gyvūnų atvaizdais, varinių žiedų ir įvairių buities reikmenų.
1564–1566 m. LDK reforma

1564–1566 m. LDK vykdytos reformos daugelyje valstybės sričių – krašto apsaugos (karo), valstybės valdymo (administravimo), teismų sistemos ir savivaldos.
Šios reformos sekė po 1547 m. LDK valdose pradėtos Valakų reformos (tęsėsi iki aštuntojo dešimtmečio), kuria Vakarų Europos šalių pavyzdžiu buvo siekiama padidinti žemės ūkio efektyvumą, taip pat 1559 m. vykdytos valstybinių miškų revizijos. Reformos buvo susijusios su LDK bajorų siekiais gerinti luomo padėti Lenkijos bajorų pavyzdžiu, kartu sudarytos prielaidos bendros valstybės sukūrimui.

Administracinis padalinimas

XVI a. pradžioje vietoj ankstesnių kunigaikštysčių buvo suformuotos vaivadijos, jų vietininkai gavo vaivadų pareigas.
Reformos metu didesnės vaivadijos suskirstytos į pavietus. Vilniaus vaivadijoje išskirti Ašmenos, Lydos, Vilkmergės (Ukmergės) ir Breslaujos, o iš Trakų vaivadijoje – Gardino, Kauno ir Upytės pavietai.

Vietos valdymas (administravimas)

1565 m. gruodžio 30 d. LDK išleido privilegiją, kuria įsteigė seimelius. Pavieto ir vaivadijų bajorai įgavo teisę dalyvauti valstybės valdyme – šalia įprastų valstybės pareigūnų veiklos įvairiais valstybės valdymo klausimais (priešseiminiai, reliaciniai, elekciniai ir kt.) buvo pradėta šaukti pavieto seimelius. Šalia įprastų reikalų seimeliai rinkdavo kandidatus į žemės teismą, kitus pavieto urėdus, taip pat atstovus į seimą, surašydavo jiems instrukcijas.
Musninkų Švč. Trejybės bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia buvo pastatyta iki 1522 m. (nuo XVI a. antrosios pusės priklausė evangelikams reformatams). Naują bažnyčią 1614 m. pastatė grįžęs į katalikybę Musninkų valdytojas Stanislovas Kiška III. Bažnyčiai užrašyti Cirkų, Draučių ir Vaitkūnų kaimai. 1642 m. įsteigta altarija. Tarp 1779 ir 1782 m. bažnyčia suremontuota. XVIII a. antrojoje pusėje veikė parapinė mokykla (1781 m. vargonininkas mokė 13 mokinių). XVIII a. veikė Šv. Rožančiaus brolija.
1855–1861 m. senosios bažnyčios vietoje Musninkų (Musninkėlių) dvaro dvarininkas Mykolas Podbereskis su parapijiečiais pastatė dabartinę bažnyčią. Per Pirmąjį pasaulinį karą ji nukentėjo. 1914 m. buvo terorizuojami lietuviai giesmininkai. Klebonas Leonas Markuckis ir kunigas K. Pielutis su parapijiečiais 1930–1933 m. bažnyčią suremontavo. 1928 m. bažnyčios šventoriuje palaidotas Lietuvos nepriklausomybės akto signataras kunigas Alfonsas Petrulis, jam pastatytas paminklas.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, turi neogotikos bruožų, su kvadratine presbiterija, 2 zakristijomis ir aukštu bokštu. Vidus 3 navų, atskirtų 4 poromis kolonų, skliautuotas. Šventorių juosia akmenų mūro tvora su stulpiniais vartais.
Bažnyčios medinė varpinė stovi 30 metrų į šiaurės vakarus už šventoriaus.
Devos kalnai

Devos kalnai (jap. 出羽三山 = Dewa Sanzan) – kalnų masyvas Japonijoje, Honšiū salos šiaurės vakaruose, istorinėje Devos žemėje. Masyvo ilgis 225 km, vyraujantis aukštis 200–800 m, didžiausias – 2230 m (Tiokajaus k.). Kalnai sudaryti iš kristalinių ir nuosėdinių uolienų, yra naftos, gamtinių dujų telkinių. Šlaituose auga spygliuočių miškai.
Devos kalnai yra svarbi sakralinė erdvė šintoizme ir japonų budizme. Svarbiausi yra 3 kalnai: Haguras (414 m), Gasanas (1984 m), Judonas (1500 m). Į Devos kalnus pasitraukdavo asketai, poetai (princas Hačiko, En no Gjodža, Kūkajis, Bašio ir kt.). Prie šventųjų kalnų įrengtos pagodos, torii vartai.
Vaclovas Tričys

Biografija

1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI), chemikas technologas, 1977 m. baigė KPI aspirantūrą, 1991 m. docentas, 2003 m. profesorius.
1968–1986 m. dirbo pramonėje. Nuo 1986 m. KPI Šiaulių politechnikos fakulteto Bendrųjų disciplinų katedros vedėjas, Šiaulių universiteto (ŠU) Technologijos fakulteto Mechaninės technologijos katedros vedėjas, Šiaulių universiteto Technologijos fakulteto profesorius (2003), nuo 2002 iki 2008 m. Šiaulių universiteto prorektorius mokslui.
1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, LPS Šiaulių miesto tarybos narys. 1990-1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos sritys – medžiagų inžinerija, aplinkos inžinerija. Paskelbė per 140 mokslinių ir metodinių publikacijų. Sukūrė 18 išradimų, penkis pramonės pavyzdžius, užregistravo 1 europatentą. Su bendraautoriais parengė mokomųjų knygų: "Metalų elektrocheminis dengimas", "Plastikai ir kompozitai", "Polimerų ir kompozitų mechanika", "Energetinių želdinių augintojo vadovas", monografiją "Mokslinė veikla: šiuolaikinės tendencijos", mokslo studiją "Biokuro išteklių plėtros galimybių tyrimas Šiaurės Lietuvoje". Organizavo respublikines ir tarptautines mokslines konferencijas, simpoziumus, seminarus ir kitus mokslo renginius. Vadovavo ir vykdė Vyriausybės, savivaldybių, įmonių užsakytus aplinkosauginius projektus, ES fondų remtus projektus.
Lietuvos mokslininkų sąjungos prezidiumo narys, LMS „Salduvės“ skyriaus valdybos pirmininkas.
Nevalstybinis komunizmas

Nevalstybinis komunizmas – postkapitalistinė visuomenės formacija, kuri, pagal Karlo Markso idėjas, bus neišvengiamai pasiekta vystantis gamybinėms jėgoms. Nevalstybinis komunizmas yra artimai susijęs su pasauliniu komunizmu.
Nevalstybiniame komunizme gamybos jėgos yra išvystytos iki tokio lygio, jog nebeegzistuoja produktų trūkumas, susvetimėjimas su gamybos priemonėmis ir darbo užmokestis (materialinės gėrybės yra skirstomos principu: „iš kiekvieno pagal sugebėjimus, kiekvienam pagal poreikius“). Valstybinis aparatas tampa nebereikalingas, nes visuomenės klasės nustoja egzistuoti. 
Nevalstybinio komunizmo teoriją pripažįsta tiek anarchistai, tiek marksistai, tačiau nesutaria, kokiais būdais jis turi būti pasiektas.
Vaičių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Rubinavo piliakalnis 4 km
Leviškių piliakalnis 4 kmPadievyčio piliakalnis 11,5 kmKazokų piliakalnis 6 km
Dungeriukų piliakalnis 9 kmBiržų Lauko piliakalnis 1 kmGegužkalnis 12 km
Kalvalių piliakalnis 11 kmIndijos piliakalnis 3 kmKreivių piliakalnis 6 kmJuškaičių piliakalnis 14 km
Batakių piliakalnis 20 km
Arūnas Starkus

Arūnas Starkus (g. 1970 m. vasario 12 d.) – „Vyno žurnalo“ leidėjas ir vyr. redaktorius, Lietuvos someljė asociacijos prezidentas 2007-2016.

Biografija

1988 m. baigė Vilniaus 39-ąją vidurinę mokyklą. 1994 m. Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakultete įgijo gamybos ekonomikos ir valdymo specialisto diplomą. 2001 m. VU apsigynė socialinių mokslų (vadyba ir administravimas) daktaro disertaciją. 1996–2007 m. dirbo asistentu ir daktaru lektoriumi VU Vadybos katedroje.
1991 m. kartu su partneriais ir Lietuvos laisvosios rinkos institutu įsteigė KŪB „Libra“ ir iki 1998 m. buvo jos direktorius. 2003 m. su Rasa Starkuviene įsteigė "Vyno klubą". 2005 m. pradėjo leisti ir redaguoti "Vyno žurnalą". Apie vyną ir maistą rašo Lietuvos ir užsienio spaudoje. FIJEV narys. 2005 m. dalyvavo steigiant Lietuvos someljė asociaciją, 2007-2016 m.buvo jos prezidentu. Tarptautinės someljė asociacijos Association de la Sommellerie Internationale - ASIedukacinio komiteto narys iki 2016 m. Nuo 2006 m. dėsto LSA Someljė mokykloje, WSET - Wine & Spirit Education Trust diplomantas ir dėstytojas. Studijuoja Institute of Masters of Wine.
Didysis Hanšino žemės drebėjimas

Didysis Hanšino žemės drebėjimas arba Kobės žemės drebėjimas įvyko 1995 m. sausio 17 d. 5:46 ryte JST pietinėje Hiogo prefektūros dalyje. Drebėjimo magnitudė siekė Mw 6,8 pagal JAV geologijos tarnybos magnitudės skalę  ir Mj7,3 pagal Japonijos meteorologinės agentūros skalę. Požeminiai smūgiai truko apie 20 sekundžių. Drebėjimo židinys buvo šiaurinėje Avadžio salos dalyje, 16 km atstumu nuo jo epicentro. ir 20 km nuo Kobės. Galutiniais duomenimis žuvo 6434 žmonės, 4600 jų buvo iš Kobės. Tai sukėlė maždaug 10 trilijonų jenų nuostolius, t. y. net 2,5 % tuometinio Japonijos BVP. Gineso rekordų knygoje šis žemės drebėjimas užrašytas kaip „daugiausiai valstybei kainavusi gamtinė katastrofa“.