Lietuvių kalbos kirčiavimas

Kirčiavimas lietuvių kalboje yra svarbi tarties ypatybė, atliekanti aiškią skiriamąją funkciją. Lietuvių kalbos kirtis yra toninis, kirčiuotą skiemenį išskiriantis ne tik balso intensyvumu, bet ir skiemens tono aukščio kaita – priegaide.

Kirčio vieta

Skirtingą tokių žodžių kaip li̇̀kime - liki̇̀me - likimè, nèši - neši̇̀ tartį lemia prozodiniai elementai. Visais atvejais vienas kuris skiemuo iš kitų išsiskiria savo intensyvumu, ilgumu, balso stiprumu. Tokia skiemens savybė vadinama kirčiu. Skirtumas remiasi nevienodu skiemens pagrindo, kuriuo lietuvių kalboje gali eiti bet koks balsis, dvibalsis ar mišrusis dvigarsis, ištarimu. Tarkime, įrašius žodį „liki̇̀me“ ir dirbtinai specialiomis programomis sukeitus pirmus du balsius, būtų gautas žodis „li̇̀kime“. Vadinasi, fonetinius kirčio požymius lemia tik skiemens pagrindo elementai, kurie kirčiuotame skiemenyje visada ilgesni, energingesni už atitinkamus nekirčiuotus garsus.
Kirtis lietuvių kalboje yra visiškai laisvas: priešingai negu tokiose kalbose kaip prancūzų, latvių, čekų, lotynų ar arabų, kur vyrauja pastovaus kirčiavimo modeliai (kirčiuotas pirmas, antras nuo galo ar paskutinis skiemuo), lietuvių kalboje gali būti kirčiuotas bet kuris skiemuo: mókytojas, atsiprãšymas, reklamà ir pan. Kaip minėta anksčiau, kirčio vieta žodyje atlieka skiriamąją funkciją, t. y. skirtinga kirčio vieta kartais gali būti vieninteliu skiriamuoju požymiu.

Kirčio tonai (priegaidės)

Visi lietuvių kalbos kirčiuoti ilgi skiemenys tariami nevienodu intensyvumu: vieni gali būti tariami staigiau, intensyviau, ypač skiemens pradžioje (káltas, mérkti), kitų tarimas lygesnis, pabaigoje balsas gali būti energingesnis (kal̃tas, mer̃kti). Toks nevienodas skiemens (ar jo dalies) pabrėžimas vadinamas priegaide.
Priegaidės atlieka skiriamąją funkciją: jos padeda atskirti žodžius, kurie, niveliavus intonaciją, būtų tariami (ir, beje, rašomi) vienodai (plg. káltas : kal̃tas, mérkti : mer̃kti).
Lietuvių kalboje su priegaide tariami visi kirčiuoti ilgieji skiemenys (tokie, kurių pagrindą sudaro ilgasis balsis, dvibalsis arba mišrusis dvibalsis). Priegaidė gali būti tvirtapradė arba tvirtagalė. Pačiu bendriausiu atveju tvirtapradė (plg. „tvirta pradžia“) pažymi tono pokytį iš stipraus į silpną tarimą (alternatyvūs pavadinimai krintančioji, stumtinė), tvirtagalė (plg. „tvirtas galas“) – atvirkščiai – pokytį iš silpno į stiprų arba daugmaž vienodą ilgo skiemens ištarimą (dar vadinama kylančiąja, tęstine). Pasak A. Girdenio, įrodyti šių terminų tikslumą visgi būtų sunku, nes tyrimais nustatyta, kad garsą paleidus atbulai priegaidės skiriamos vienodai, todėl, jo nuomone, terminai staiginė ir tęstinė būtų neutralesni. Visgi minėti pavadinimai yra tradiciniai, vartojami ir mokyklinėse gramatikose.
Tvirtapradė priegaidė išsiskiria savo staigumu, balso kritimu. Žemaičių tarmėje, danų ar latvių kalbose pasitaiko jos variantas laužtinė priegaidė. Nuo įprastos ji skiriasi tuo, kad balsas, užuot laipsniškai blėsdamas, lūžta staigiai, skiemens gale sudarydamas pauzės įspūdį.
Tvirtagalė priegaidė gali pasižymėti balso kilimu ir intensyvumo sutelkimu skiemens gale arba net daugmaž lygiu tarimu tiek pradžioje, tiek gale. Jos variantas – kai kuriose lietuvių tarmėse pasitaikanti vidurinė priegaidė, ištariama nuo pradžių iki galo maždaug lygia intonacija.
Ne kiekvieno skiemens priegaidė lietuvių kalboje skiriama vienodai. Dvigarsių ir dvibalsių, kurių pirmasis elementas yra garsas [a] arba [e], priegaidės yra daugiau kiekybinio pobūdžio, todėl šiuo atveju tvirtapradės ir tvirtagalės priegaidės bendrinėje kalboje paprastai nėra painiojamos. Šių skiemenų prozodiją palydi vieno iš dviejų dvigarsių sandų ilgumas / trumpumas. Tarkime, tvirtapradė priegaidė žodyje káulas pasižymi dar ir elemento [a] ištęsimu. Jis neprilygsta ilgojo [äː] kiekybei žodyje vakaras [ˈväːkɐrɐs̪], todėl laikomas pusilgiu. Tvirtagalė priegaidė žodyje laumė [ˈɫ̪ɑʊ̯mʲeː] savo ruožtu šiek tiek pailgina sandą [ʊ̯], kuris taip pat žymimas pusilgiu.
Trumpieji a, e, pailgėję po kirčiu, tariami tvirtagališkai, pvz., sãvas kẽlias.
Gerokai sudėtingiau skirti priegaides dvigarsiuose, kurių pirmasis elementas yra trumpasis balsis [ɪ] ar [ʊ], o ypač didelių keblumų sukelia ilgųjų balsių ([äː], [æː], [eː], [iː], [oː], [uː]) bei sutaptinių dvibalsių ([iə], [uə]) priegaidės. Pastarieji garsai yra daugmaž vienalyčiai, į du atskirus elementus sunkiai skaidomi, todėl jų priegaidžių skyrimas faktiškai įmanomas tik esant tvirtinamajai intonacijai. Kad nenukentėtų mišriųjų dvigarsių su [i] / [u] priegaidės, gali būti pailgintas pirmasis tvirtapradės priegaidės sandas (plg. gi̇̀nti [ˈɡʲɪ̂ˑnʲtʲɪ] šalį ir giñti [ˈɡʲɪnʲtʲɪ] gyvulius). Tais atvejais, kai skiemens pagrindą sudaro paprastas balsis (plg. košė [ˈkoːʃʲeː] ir košė [ˈkôːʃʲeː]), priegadės gali būti skiriamos tik pagal balso intonaciją.

Žymėjimas

Nei kirtis, nei priegaidės kasdieninėje rašomojoje kalboje nežymimi. Taip daroma tik specialiojoje literatūroje (žodynuose, vadovėliuose, kai kuriuose moksliniuose darbuose ir pan.) arba norint atskirti skirtingas žodžių formas, kurių neteisingas sukirčiavimas iškraipytų prasmę (plg. gražiõs kalbõs ir grãžios kal̃bos).

Kaitomų žodžių kirčiavimas

Lietuvių kalbos vardažodžiuose (linksniais kaitomų kalbos dalių) formos kirčiuojamos nevienodai: kartais jų kirtis yra kamiene, kartais nušoka į galūnę. Apie tai plačiau straipsnyje „Kirčiuotė“.