Liliputas (sūris)

„Liliputas“ – lietuviškas puskietis fermentinis sūris, gaminamas nuo 1958 m. seniausioje Lietuvoje sūrinėje, įsikūrusioje Belvederio kaime, Seredžiaus seniūnijoje, Jurbarko rajone.
Tai rankų darbo, cilindro suapvalintomis briaunomis formos sūris, kurio aukštis 7,5–13,0 cm, skersmuo 7,0–8,5 cm, masė 0,4–0,7 kg. Natūralaus nokinimo, 50 % riebumo sūris gaminamas iš pasterizuoto karvių pieno. Savo kokybe prilygsta geriausiems puskiečiams Italijos ir Prancūzijos sūriams. Švelnaus skonio, tolygios konsistencijos sūris su vaško apvalkalu, kuris padeda išsaugoti produkto šviežumą. Vartojamas kaip užkandis bei pagardas įvairiems patiekalams.

Saugomas produktas

Nuo 2015 m. kovo mėn. „Liliputas“ yra 7–asis tarp kitų lietuviškų maisto produktų, Europos komisijos įtrauktų į Saugomų geografinių nuorodų registrą, kurį sudaro daugiau nei 1200 saugomų produktų Europoje. Komisijos reglamente nurodyta, jog, nors pavadinimo „Liliputas“ kilmę lėmė mažas sūrio, kurį jis apibūdina, dydis, ir pats pavadinimas neturi geografinio aspekto, Lietuvoje jis asocijuojamas su gamybos vietove – Belvederio kaimu. Specifinį skonį ir kvapą jam suteikia nokinimas mažose galvose, veikiant vidinei mikroflorai ir Penicillium pallidum Smith mikroskopiniam grybui, kuris susidaro geografinės vietovės rūsiuose. Šis Belvederio kaimo rūsiams būdingas grybas suteikia sūriui „Liliputas“ savitą pienarūgštį, gaivų skonį ir kvapą. Reglamente nurodoma, kad šioje vietovėje susidarė specialios šiam grybui išlikti reikalingos sąlygos. Be to, tai, kad sūris yra rankų darbo ir gaminamas nemechaniniu būdu, taip pat padeda išsaugoti grybą ir jam atsirasti.

Istorija

Kaip mokymo bazė 1928 m. Belvederio dvaro rūmų teritorijoje veikusioje žemės ūkio mokykloje įrengta sūrinė. Pienas buvo pašildomas vonioje su pakura, kūrenama malkomis. Separatorius buvo rankinis, sūrių formos medinės. Šalia sūrinės buvo ledainė, kurioje Nemuno upės ledais buvo vėsinami sūrinės rūsiai.
Iš pradžių Belvederio sūrinėje buvo gaminami didesni (2,5–3,0 kg) apvalūs puskiečiai sūriai, o nuo 1958 m. pradėti gaminti nedideli 0,4–0,7 kg sūriai, kuriems iš karto prigijo pavadinimas „Liliputas“. Meistras Jonas Jarušaitis pirmasis išmoko gaminti šį sūrį. Pirmaisiais gamybos metais sūrio buvo sunokinta 8 t, o po 40 metų gamyba išaugo iki 130 t. Išdirbęs 47 metus, meistras išeidamas į pensiją įmonės vadovo pareigas ir visas sūrio „Liliputas“ gamybos subtilybes perdavė savo auklėtinei.

Lenkiškas sūris „Liliput“

2013 m. gruodį „Lukšių pieninės“ pateiktos „Liliputo“ paraiškos registracijai paprieštaravo lenkai, gaminantys panašų sūrį „Liliput“ (liliput wielkopolski).  Tačiau buvo siekiama įrodyti, jog lietuviškas „Liliputas“ yra vienintelis ir išskirtinis. Mat jam būdingas savybes suteikia tik Belvederio sūrinės cecho rūsyje augantis unikalus mikroskopinis grybas. Pasakojama, kad būta bandymų šio grybo nuvežti į kitas įmones ar net į užsienį, bet nesėkmingai – grybas išsigimdavo ir sugadindavo sūrį. Bijodami mikroskopiniam grybui pakenkti, įmonės šeimininkai nokinimo patalpose daro tik kosmetinį remontą.
Lietuvai įregistravus „Liliputą“, kaip saugomos geografinės nuorodos ženklą, lenkai produkto su analogišku pavadinimu gamybą turėtų nutraukti. Tai verslui grėstų nuostoliais. Bet tuomet Lietuvos Žemės ūkio ministerija reiškė viltį, kad susitarti su kaimynais pavyks gražiuoju. 2017 m. duomenimis, Lietuvoje buvo prekiaujama lenkišku „Liliput“.