Memento mori

Memento mori (lot. atmink, kad mirsi) – lotynų kalbos posakis, primenantis, kad žmogus yra mirtingas. Plačiai vartojamas viduramžių krikščionybės teorijoje ir praktikoje, vaizduojant mirtingumą, pabrėžiant žemiško gyvenimo tuštybę, laikiną turtų ir siekių pobūdį. Ši frazė dažniausiai siejama su ars moriendi („menu numirti“), atitinkama Vakarų literatūra. Memento mori yra svarbi asketinių disciplinų dalis kaip charakterio tobulinimo priemonė, ugdanti atsiskyrimą ir kitas dorybes, nukreipianti dėmesį į sielos nemirtingumą ir pomirtinį gyvenimą.
Mene memento mori yra meninis ar simbolinis priminimas apie mirtingumą. Europos krikščioniškojo meno kontekste „posakis [...] išsivystė su krikščionybės augimu, kuris pabrėžė dangų, pragarą ir sielos išgelbėjimą pomirtiniame gyvenime“.

Antika

Platono dialoge „Faidonas“, kuriame primenama apie Sokrato mirtį, pristatoma idėja, kad tinkama filosofijos praktika yra „apie nieką kitą, išskyrus mirimą ir buvimą mirusiu“. Klasikinės antikos stoikai ypač pasižymėjo šios disciplinos darbais, o Senekos „Laiškuose Lucilijui“ gausu priminimų pamąstyti apie mirtį. Stoikas Epiktetas sakė savo mokiniams, kad jie, bučiuodami savo vaiką, brolį ar draugą, turėtų sau priminti, kad jie yra mirtingi, ribojantys savo malonumus, kaip tai daro „tie, kurie stovi už triumfatorių nugarų ir primena jiems apie jų mirtingumą“.

Ankstyvoji krikščionybė

Antrajame mūsų eros amžiuje krikščionių teologas Tertulijonas iš Kartaginos tvirtino, kad per romėnų triumfo procesiją nugalėjęs generolas už savęs statydavo žmogų (vėlesnėse versijose, vergą), iškeliantį karūną virš jo galvos ir šnabždantį Respice post te. Hominem te memento („Pasirūpink savimi [po savo mirties] ir prisimink, kad esi [tik] žmogus“). Nors šiais laikais tai tapę įprastu tropu, tačiau iš tikrųjų kiti senovės autoriai to nepatvirtino, matyt, tai buvo daugiau krikščioniškas moralizavimas, nei tikras istorinis faktas.

Atsiskyrėliai pauliečiai

Memento mori buvo įprastas pasisveikinimas tarp atsiskyrėlių vienuolių pauliečių, save vadinusių Mirties broliais, priklausiusių Šv. Pauliaus Atsiskyrėlio ordinui (1620–1633). Kartais tvirtinama, kad trapistai taip pat vartoja šį pasisveikinimą, bet tai netiesa.

Mirusiųjų diena Meksikoje

Daug memento mori meno yra susiję su meksikiečių Mirusiųjų dienos švente, kurioje įprasta matyti kaukolės formos saldumynus ir duonos kepalus, pažymėtus „duonos“ kaulais. 
Šią temą plačiai vystė ir meksikiečių menininkas Chosė Posada, kurio graviūrose įvairių sluoksnių žmonės pavaizduoti kaip skeletai.
Kita memento mori apraiška sutinkama meksikietiškoje „Calavera“, eiliuotoje literatūrinėje kompozicijoje, paprastai rašomoje garbei tebegyvenančio asmens, tarsi jis būtų jau miręs. Šios kompozicijos yra komiško tono, dažnai pateikiamos draugų rate per Numirusiųjų dieną.

Budizme

Budizmo praktikoje maraṇasati medituoja mirtį. Maraṇasati yra sudėtinis Pali kalbos žodis, sudarytas iš
maraṇa 'mirtis' (indoeuropiečių, giminingas lotyniškam mori) ir sati 'žinojimas', labai artimas su memento mori. Pirmą kartą jis pavartotas ankstyvuosiuose budistų tekstuose, Pali kanono sutta pitakose, su paralelėmis „šiaurės“ mokyklų agamose.

Lalitavistara sūtra

Lalitavistara sūtra, klasikinio sanskrito kanono pagrindinis darbas, skelbia:
अध्रुवं त्रिभवं शरदभ्रनिभं नटरङ्गसमा जगिर् ऊर्मिच्युती। गिरिनद्यसमं लघुशीघ्रजवं व्रजतायु जगे यथ विद्यु नभे॥
Trys pasauliai yra praeinantys kaip rudeniniai debesys. Kaip ir sceninis spektaklis, būtybės ateina ir išeina. Šėlstančiose bangose, kaip kriokliai virš uolos. Kaip žaibas, klajūnai samsaroje blyksteli ir užgęsta.
ज्वलितं त्रिभवं जरव्याधिदुखैः मरणाग्निप्रदीप्तमनाथमिदम्। भवनि शरणे सद मूढ जगत् भ्रमती भ्रमरो यथ कुम्भगतो॥
Esybės liepsnoja ligos ir senatvės kančiomis, ir be jokios gynybos prieš Mirties gaisrą. Sumišę, ieškantys prieglobsčio pasaulio egzistencijoje, sukasi ratu ir ratu, kaip bitės, įstrigusios ąsotyje.

Udānavarga

Labai gerai žinomas skyrius pali, sanskrito ir tibetiečių kanonuose skelbia (pateikiama iš sanskrito versijos, Udānavarga):
सर्वे क्षयान्ता निचयाः पतनान्ताः समुच्छ्रयाः |
सम्योगा विप्रयोगान्ता मरणान्तं हि जीवितम् |1,22|
Viskas, kas įgyjama, bus pamesta. Kas kyla, nukris. Kur yra susirinkimas, ten bus išsiskyrimas. Kas gimė, tas tikrai mirs.

Šantideva, Bodhičarjavatara

Šantideva Bodhičarjavataroje („Bodhisatvos gyvenimo būde“):
कृताकृतापरीक्षोऽयं मृत्युर्विश्रम्भघातकः।
स्वस्थास्वस्थैरविश्वास्य आकमिस्मकमहाशनि:॥ २/३४॥
Mirtis nesiskiria nuo atliktų ar neatliktų užduočių. Šiuo išdaviku negalima pasitikėti, sveikas jis ar ligonis, nes jis yra kaip netikėtas, didis griaustinis. BCA 2.33
अप्रिया न भविष्यन्ति प्रियो मे न भविष्यति।
अहं च न भविष्यामि सर्वं च न भविष्यति॥२/३७॥
Mano priešų neliks, nei mano draugų liks. Aš neliksiu. Nieko neliks. BCA 2:35
तत्तत्स्मरणताम याति यद्यद्वस्त्वनुभयते।
स्वप्नानुभूतवत्सर्वं गतं न पूनरीक्ष्यते॥२/३६॥
Kas patirta, išnyks atmintyje. Kaip sapno patyrimas, viskas, kas praėjo, nebus vėl matoma. BCA 2:36
रात्रिन्दिवमविश्राममायुषो वर्धते व्ययः।
आयस्य चागमो नास्ति न मरिष्यामि किं न्वहम्॥२/४०
Dieną ir naktį gyvenimas nenutrūkstamai trumpėja, ir nėra ko pridėti pridėti prie jo. Ar aš tada nemirsiu? BCA 2:39
यमदूतैर्गृहीतस्य कुतो बन्धुः कुतः सुह्रत्। पुण्यमेकं तदा त्राणं मया तच्च न सेवितम्॥२/४१॥
Žmogui, pagrobtam Mirties pasiuntinio, kuris geras yra giminaitis ir kuris geras yra draugas? Tuo metu tik nuopelnai yra apsauga, ir aš prie to neprisidėjau. BCA 2:41

Islame

„Mirties atminimas“ (arab. تذكرة الموت, Tadhkirat al-Mawt) islamo dvasingume yra pagrindinė tema nuo pranašo Mahometo Medinoje laikų (tazkiya reiškia savo paties apsivalymą arba širdies apvalymą). Jis grindžiamas Korane pasikartojančiais draudimais, norint atkreipti dėmesį į ankstesnių kartų likimą. Hadisų literatūroje, kur išdėstytas Mahometo mokymas, įrašytas patarimas tikintiesiems „prisiminti dažnai mirtį, malonumų griovėją“. Kai kurie sufijai vadinami ahl al-qubur („kapinių žmonėmis“), nes jie praktikuoja dažną apsilankymą kapinėse, mąstydami apie mirtingumą ir gyvenimo tuštybę, remdamiesi pranašo Mahometo mokymu lankyti kapus. Islamo teologas Gazalis šiai temai paskyrė paskutinę knygą „Religijos mokslų atgimimas“.

Hinduizme

Hinduizme mirtis suprantama tik kaip vienas iš tarpsnių pergimimų rate (samsaroje). Upanišadose ir kituose vediniuose tekstuose dėmesys skiriamas nemirtingumo pasiekimui atpažįstant nenyklią patybę (atmaną). Tačiau kaip pedagoginė priemonė primenama ir mirties galia:
ब्रह्म तं परादाद्योऽन्यत्राऽऽत्मनो ब्रह्म वेद

क्षत्रं तं परादाद्योऽन्यत्राऽऽत्मनः क्षत्रं वेद

लोकास्तं परादुर्योऽन्यत्रात्मनो लोकान्वेद

देवास्तं परादुर्योऽन्यत्रात्मनो देवान्वेद

भूतानि तं परादुर्योऽन्यत्रात्मनो भूतानि वेद

सर्वं तं परादाद् योऽन्यत्रात्मनः सर्वं वेदेदं

ब्रह्मेदं क्षत्रम् इमे लोका इमे देवा इमानि भूतानीद सर्वम् यदयमात्मा

<…>

एवैतेभ्यो भूतेभ्यः समुत्थाय एतेभ्यस् भूतेभ्यस् समुत्थाय तान्येवानुविनश्यति
Paliks žynystė jį, tą, kas žynystę mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks jį kilmingumas, tą, kas kilmingumą mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks pasauliai jį, tą, kas pasaulius mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks dievai jį, tą, kas dievus mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks būtybės jį, tą, kas būtybes mano esant skirtinga nuo Atmano; Viskas paliks jį, tą, kas viską mano esant skirtinga nuo Atmano; Nes ši žynystė, kilmingumas, pasauliai ir dievai, būtybės – viskas yra Atmanas. <…> Kas sudaryta iš sandų, tas vėl į juos suyra. – Brihadaranjaka Upanišada 2.4.6. ir 2.4.12.