Gandingos piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnį juosia upė ir supa daubos. Šlaitai statūs, 16–18 m aukščio. Piliakalnio aikštelė ovali, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 78x33 m dydžio, 2 m žemesne pietine puse, su ryškiu kultūriniu sluoksniu. Aikštelės pietvakariniame pakraštyje yra apie 70 m ilgio ir 8 m pločio ir 1 m aukščio lanko pavidalo pylimas, už jo griovys ir dar vienas, žemesnis, pylimas nugriuvusia pietine puse. Aikštelės vakarų – šiaurės vakarų krašte supiltas 70 m ilgio, 4 m aukščio, 60 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas - 10 m aukščio. Šlaitai statūs, 32 m aukščio.
Piliakalnio vakarinėje papėdėje yra trapecijos formos papilys. Jo aikštelė orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, yra 38 m ilgio (įskaičiuojant sunaikintą pylimą) ir 110 m pločio pietryčiuose bei 130 m šiaurės vakaruose. Aikštelės vakariniame krašte yra 0,8 m aukščio, 11 m pločio pylimas, už kurio iškastas 10 m pločio, 2 m gylio griovys; gynybiniai įtvirtinimai geriau išlikę šiaurės rytų krašte.
Piliakalnis labai apardytas arimų: nuskleisti pylimai, užlyginti grioviai. Aikštelės R ir PV kraštai nugriuvę kartu su čia buvusiais pylimais. Aikštelė ir dalis šlaitų dirvonuoja, kita apaugę lapuočiais.
Už papilio į šiaurės vakarus 4 ha plote yra papėdės gyvenvietė, joje išliko iki 0,6 m storio kultūrinis sluoksnis. 400 m į šiaurės vakarus nuo piliakalnio, į šiaurę nuo papėdės gyvenvietės yra V a. – XIII a. senkapis. Apie 0,84 km į šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra kapinynas, už 2,4 km – alkakalnis, vadinamas Apieros kalnu.

Tyrimai

XX a. pradžioje į upę griūvančios aikštelės kraštą tyrinėjo Liudvikas Kšivickis. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1949 m. ir 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. 
Kapinyne aptikta XI a. - XII a. nedegintų mirusiųjų kapų. Surinkta įkapių ir pavienių V a. - VIII a. dirbinių: pasaginių segių, kryžinių smeigtukų, ietigalių, molinių svarelių ir kitų. Kai kurie daiktai apdegę. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, Šiaulių Aušros muziejus ir Žemaičių muziejus Alka.

Istorija

Gandinga priklauso seniausiam Lietuvos gyvenviečių tinklui, kuris formavosi dar valstybingumo susidarymo išvakarėse kaip gentinių susivienijimų centrų sistema, turinti ryškią gynybinę funkciją. Juosiama giliai įsirėžusių Babrungo slėnio kilpų, Gandinga praeityje garsėjo patogia gynybine padėtimi. Deja, rašytiniai šaltiniai apie tai labai skurdūs. Piliakalnyje stovėjo 1253 m. balandžio 5 d. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo Heinricho rašte dėl pietinių kuršių žemių dalybų minima Gondingos pilis.
Gandingos kūrimosi pradmenys, kaip ir vietovardžio kilmė, glaudžiai susiję su žemaičių etnogeneze ir kadaise čia gyvenusiais kuršiais. Tai liudija legendų gausa ir paplitę mitologiniai įvaizdžiai. Apie Gandingos piliakalnį yra surinkta net 14 legendų. Mitologiškai reikšminga yra ir paini Gandingos vandenų struktūra, kilpomis išraizgyta tarp sudėtingų paviršiaus formų. Rašytiniuose šaltiniuose yra žinių apie tai, kad Gandingos apylinkėje buvusi stabmeldžių šventykla, kurioje kūrenta šventoji ugnis.  Gandingos mitologiją tyrinėjo L. Kšivickis, Norbertas Vėlius, Motiejus Valančius.
Kada įsikūrė pirmoji pilis, galima pasakyti tik apytikriai. Gandingos įtvirtinimų pradžia yra vėlyvesnė negu kai kurių ankstyvųjų nedidelių ir menkai stiprintų piliakalnių apylinkėje. Tačiau tarp didesnių sustiprėjusių genčių įrengtų piliakalnių su medžio ir žemės įtvirtinimų perimetrinėmis pilaitėmis, Gandingą galime laikyti viena ankstesnių. Kaip liudija senųjų gyventojų pėdsakų gausumas Babrungo paslėniais, Gandingoje įsitvirtinusios gentys racionaliai pasinaudojo patogiu vietovės reljefu ir gamtiniais turtais (augalija, gamtiškai drenuotais lydiminės žemdirbystės sklypais), todėl ilgainiui pralenkė daugelį aplinkinių genčių. Rasti radiniai apima I tūkstantmetį ir II tūkstantmečio pradžią, o laipsniškas jų gausėjimas IX a. – XIII a. rodo Gandingos komplekso svarbą bei gyventojų skaičiaus augimą.
Intensyvėjantys prekybos mainai bei kariniai konfliktai lėmė ankstyvas valstybingumo užuomazgas kuršių žemėse. Per daugelį šimtmečių trukusias kovas Žemaitijoje susiformavo bene tankiausias gynybinių įrenginių tinklas, kurio viena grandžių buvo medinė Gandingos pilis. Šiandien iš archeologinių radinių galima spręsti, kad Gandingos pilis buvo sunkiai prieinama, ir tik iš vakarų pusės.
XIII a. – XVIII a. Gandinga buvo valsčiaus centras, 1529–1567 m. ji randama neprivilegijuotų Lietuvos miestų sąraše. Nunykusi dar viduramžiais, Gandinga rašytiniuose šaltiniuose beveik neminima.

Aplinkiniai piliakalniai

Laivių piliakalnis 25 km 
 Imbarės piliakalnis 19,5 km
Gintališkės piliakalnis 17 km 
 Surblių piliakalnis 9 km 
 Nausodžio piliakalnis 1 km
Stanelių piliakalnis 12 km 
 Varkalių piliakalnis 0,6 km
Mišučių piliakalnis 21 km 
 Kačaičių piliakalnis 21 km
Getautės piliakalnis 33 km 
 Lauko Sodos piliakalnis 30 km
Gerduvėnų piliakalnis 26 km 
 Antkalnio piliakalnis 31 km
Žvaginių piliakalnis 16 km  
 Pauškių piliakalnis 14 km
Lekemės piliakalnis 6,5 km 
 Stalgėnų piliakalnis 8 km