Kristupas Kolumbas

Biografija

Pats K. Kolumbas savo testamente rašė, kad buvo gimęs Genujoje („siendo yo nacido en Genoba“). Jo kilmę iš Genujos respublikos patvirtina ir keli to meto kronikininkai. 1491 m. karališkajame protokole jo gimimo vieta minima Savona. Ilgainiui tiek K. Kolumbo gimimo vieta, tiek data tapo įvairių kontroversiškų diskusijų objektu. Net 6 Italijos ir Ispanijos miestai skelbėsi esą Kolumbo gimtinėmis. Šiuolaikiniai tyrimai linksta prie versijos, kad K. Kolumbas gimė 1451 m. metais neturtingoje šeimoje, Genujoje. Ši versija remiasi 1909 m. Genujoje atrastu dokumentu, kuriame aprašomas 1479 m. teisinis ginčas. Pats šis dokumentas savo turiniu prieštarauja daugeliui kitų šaltinių, todėl K. Kolumbo gimimo vieta nėra vienareikšmiškai nustatyta.
Kristupas buvo vyriausias iš 5 vaikų. 1470 metais šeima persikėlė į Savonos miestą į vakarus nuo Genujos, kur Kolumbas dirbo tėvo vilnos perdirbimo versle, o laisvalaikiu su broliu mokėsi kartografijos. Nuo 1474 metų jis pradėjo dirbti įvairiuose laivuose.
Apie Kolumbo kilmę prikurta įvairių hipotezių: ispanai tvirtina, kad jis buvo nesantuokinis Ispanijos princo De Viano sūnus ir saugodamas šią paslaptį prisistatydavo kaip prastakilmis.
Pagal kitą versiją, iškeltą ispanų ir amerikiečių istorikų, Kolumbas gimė Maljorkos saloje. Jis kruopščiai slėpęs šį faktą, kadangi jaunystėje buvo Korsikos laivo kapitonas ir kariavo prieš Aragono karalių, Ispanijos karaliaus Ferdinando tėvą.
Kaip šios hipotezės patvirtinimas, pateikiamas faktas, kad savo laiškuose Kolumbas niekada nenaudojo italų kalbos. Rašytinių tekstų stilistika, kalba ir braižas rodo, kad jis buvo kultūringas ir išsilavinęs žmogus, o ne prasčiokas, per klaidą atradęs Naująjį Pasaulį.
Pagal dar vieną versiją jis – krikštytas žydas, ir todėl vienu metu užsiiminėjo kartografija ir kaligrafija, paplitusia to laikotarpio žydų profesija.
Kolumbo išvaizda žinoma pagal portretus, kurie buvo nutapyti jau po jo mirties. Baltorome de Las Kalas, matęs Kolumbą 1493 m. aprašo jį taip:
„Aukštas, aukštesnis už vidutinį, pailgo veido: kelianti pagarbą, ereliška nosis, akys mėlynai pilkos, balta oda su raudonumu, barzda ir ūsai jaunystėje buvo rusvi, bet darbuose pražilo“

Atradimai

K. Kolumbą išgarsino tai, kad jis su Ispanijos vėliava 1492 metais perplaukė Atlanto vandenyną ir pasiekė Amerikos krantus, nors tuo metu manė, kad priplaukė Tolimuosius Rytus. Išplaukęs trimis laivais „Niña“, „Pinta“ ir „Santa Maria“, Kolumbas tikėjosi įrodyti, kad Žemė yra apvali ir Indiją galima pasiekti plaukiant į priešingą pusę. Tuo metu idėja, kad Žemė yra sferinės formos, jau buvo gana paplitusi ir Kolumbo idėjai prieštarauta daugiau dėl to, kad manyta, jog vandenynas, esantis tarp Indijos ir Europos yra per didelis, kad jį būtų galima perplaukti.
Kristupas Kolumbas nebuvo pirmasis europietis, pasiekęs Amerikos žemyną, kadangi dar XI amžiuje tai padarė vikingai (Leifas Eriksonas), kurie ten įkūrė trumpai gyvavusią koloniją, kur dabar yra L'Anse aux Meadows. Taip pat, pasak Gavin’o Menzies’o (anglų jūrininkas, tyrinėtojas), 1421 metais Amerikos žemyną pasiekė kinų laivynas (knyga: „1421 metai, kai Kinija atrado Ameriką“).
Kolumbas pirmiausiai atplaukė į Bahamų salas, vėliau ištyrė ir kitas Karibų jūros salas, įskaitant Kubą ir Espanjolą. Žemyninę Amerikos dalį Kolumbas pasiekė tik trečiosios ekspedicijos metu (už jį žemyną anksčiau pasiekė Amerigas Vespučis). Vėliau ištyrė dalį Centrinės ir Pietų Amerikos krantų.
Kolumbo ekspedicijos sąlygojo ilgalaikius Senojo ir Naujojo Pasaulio santykius, apsikeitimą rūšimis (žalingais virusais bei bakterijomis, bulvėmis, pomidorais, kukurūzais, arkliais), taip pat Amerikos kolonizavimą.

Ispanija XV a. antroje pusėje

1469 m. Kastilijos karalienė Izabelė I ištekėjo už Aragono sosto įpėdinio Ferdinando II. 1479 m. Ferdinandas paveldėjo sostą, ir pačios stambiausios Pirėnų pusiasalio valstybės susijungė į vieningą Ispaniją. 1480–1485 m. karališkajai šeimai įkūrus inkviziciją, numalšintas stambių feodalų ir dvariškių pasipriešinimas ir įtvirtinta absoliuti valdžia.
1492 m. spaudžiant susivienijusiai Ispanijai, krito paskutinė Pirėnų pusiasalio musulmoniškoji valstybė – Granados emyratas. Tuo pačiu baigėsi rekonkistos periodas, tęsęsis aštuonis amžius.
Išsprendusi vidines problemas, Ispanija pradėjo vykdyti išorinę ekspansiją. Sutapo karališkojo dvaro (naujos valstybės pajamos), buržuazijos, katalikų bažnyčios (pagonių atvertimas į krikščionybę ir Ispanijos dvarininkijos (pasibaigęs karas su maurais) interesai.

Naujojo kelio idėjos gimimas

Iki 1472 m. K. Kolumbas gyveno Genujoje, o nuo 1472 m. Savonoje. XV a. septintajame dešimtmetyje dalyvavo jūrų ekspedicijose. Egzistuoja prielaida, kad dar 1474 m. astronomas ir geografas Paolo Toskanelis laiške jam pranešė, kad Indiją galima pasiekti daug trumpesniu keliu, plaukiant į vakarus. Gali būti, kad jau tada Kolumbas galvojo pasiekti Indiją vakarų keliu. Vadovaudamasis Toskanelio patarimais jis pats atliko skaičiavimus (kurie, beje, buvo klaidingi ir rodė, kad atstumas iki Indijos esąs daug mažesnis negu iš tikrųjų) ir nusprendė, kad visų patogiausiai plaukti pro Kanarų salas, nuo kurių iki Japonijos turėtų būti 5 tūkstančiai kilometrų.
1476 m. Kolumbas persikraustė į Portugaliją, kur gyveno 10 metų. Per tą laiką jis spėjo pabuvoti Anglijoje ir Gvinėjoje. Jis pasiūlė savo projektą Portugalijos karaliui Žuanui II, bet po ilgo tyrimo projektas buvo atmestas.

Projekto įgyvendinimas

1485 m. Kolumbas su sūnumi Diegu pervažiuoja į Ispaniją. Jis dar kartą pasiūlo savo projektą, tik šį kartą Ispanijos karalienei. Tuo pačiu metu jis užmezga ryšius su karalienės patarėjais finansų reikalams, pirkliais ir bankininkais. Kolumbo pasiūlymą tyrė šventikai, kosmografai, juristai, vienuoliai, dvariškiai. Jo siūlymai atmesti tačiau sprendimas pakeistas paskutiniu momentu, kai jis vyko į Prancūziją. Padėjo tai, kad Sevilijos pirkliai pasiūlė paskolą ekspedicijos aprūpinimui.
1492 m. balandžio 30 d. karališkoji šeima suteikė Kolumbui ir jo palikuonims titulą „donas“ (tai yra, jis tammpa dvariškiu) ir pažadėjo, kad sėkmės atveju jis taps visų salų ir kontinentų, kuriuos atras ar nusipirks, admirolu, o titulas bus paveldimas. Kolumbas tapo vicekaraliumi ir pagrindiniu teritorijų valdytoju.

Pirmoji Kolumbo kelionė

1492 m. gegužės 22 d. Kolumbas atvyko į Paloso miestą, kuriame pagal karaliaus įsakymą turėjo gauti dvi karaveles. Miestas jam atidavė karaveles Niña ir Pinta. Tai buvo apie 20 metrų ilgio ir 7 metrų pločio laivai. Savo flagmanui Kolumbas iš Juano de la Cosa išsiderėjo didesnį laivą Santa María.
1492 m. rugsėjo 3 d. karaka „Santa María“ (280 tonų) kartu su dviem karavelėmis – „Pinta“ (240 tonų) ir „Niña“ (100 tonų), kuriomis iš viso plaukė 90 žmonių, pakėlė bures. Kelionė truko du mėnesius. Spalio 12 d. 2 valandą ryto jūreivis Rodrigo de Trianas pamatė žemę.
Išsikėlę į krantą, ispanai pastebėjo, kad vietiniai gyventojai turi auksinių daiktų. „Indėnai“ nurodė kelią į pietus. Kolumbas iš to padarė išvadą, kad yra šiaurėje nuo pagrindinės žemės ir nuplaukęs į pietryčius spalio 28 d. atrado Kubą, gruodžio 6 d. Haičio salą (Espanjolę), kurią pasirinko savo būstine.
Sudužus flagmanui „Santa María“, per audrą praradęs ryšį su „Pinta“, Kolumbas nusprendžia asmeniškai vykti „Niña“ ir pranešti apie naujo kelio į Aziją atradimą Ispanijos dvarui. Gruodžio 16 d. palikęs dalį įgulos Navidado forte Espanjoloje, su 43 savanoriais išplaukė atgal. 1493 m. kovo 21 d. užsuko į Seviliją, iš kurios pranešė į Barseloną Kastilijos monarchams, kad kelionė pavyko.
Kolumbas, atplaukęs į kontinentą, plačiai išreklamavo savo sėkmę. Keletą dienų prieš savo kelionę į Barseloną jis išsiuntė pasiuntinius su auksu ir spalvingomis aromis (papūgomis), kurie skelbė apie jo pergalingą grįžimą. Kelyje į juos žiūrėjo tūkstančiai žmonių.
Susitikęs su karališkąja pora – Ferdinandu II ir Izabela I – Kolumbas papasakojo, kokie turtai jų laukia naujosiose žemėse. Tai sukėlė atradimo karštinę ir inicijavo antrąją Kolumbo kelionę.

Pasaulio padalinimas

1452 m. – 1456 m. popiežiai Mykolas V ir Kaliksas III Portugalijai suteikė teisę valdyti žemes, atrastas į pietus ir rytus nuo Bohadoro iškyšulio, „iki pačių indėnų“.
Kristupo Kolumbo grįžimas iš pirmos kelionės ir žinios apie tai, kad jis atrado „Vakarų Indiją“, sujudino Portugaliją – šitas atradimas panaikino jai suteiktas teritorines teises. Kastilija nesutiko su popiežiaus leidimu, siekdama įteisinti atradimo pirmumą. Konfliktą galėjo išspręsti tik popiežius.
1493 m. gegužės 3 d. popiežius Aleksandras VI paskelbė, kad visos žemės, kurias Kastilija atrado ar atras vakariau meridiano, esančio 100 lygų į vakarus nuo Žaliojo Kyšulio, turi priklausyti Ispanijai, o ryčiau – Portugalijai. Popiežiaus sprendimas tapo Ispanijos – Portugalijos derybų pagrindu, kurios po metų 1494 m. birželio 7 d. baigėsi Tordesilijo sutartimi.

Antra kelionė

Jau tais pačiais metais paskubomis buvo suorganizuota nauja Kolumbo vadovaujama ekspedicija.
Jei 1492 m. vasarą Kolumbui teko keletą mėnesių rinkti 90 žmonių įgulą pirmai kelionei, tai norinčių vykti į antrą kelionę žmonių kiekis buvo toks, kad reikėjo daryti atranką ir žmonių kiekį apriboti iki 1500–2500, laivų kiekį iki 15–17 (dėl tikslaus laivų skaičiaus iki šiol diskutuojama). Į kelionę buvo paimta arklių, kiaulių, pėdsekių šunų. Vėliau Kolumbas sakė, kad net siuvėjai buvo pasiruošę keliauti, kad tik galėtų greitai praturtėti. Galiausiai į ekspediciją buvo paimta ir misionierių, kurie nusprendė evangelizuoti atrastų žemių gyventojus.
Kelionė prasidėjo 1493 m. rugsėjo 25 d. Šį kartą Kolumbas pasirinko labiau pietinę trasą ir atrado Mažuosius Antilus, Dominiką, Mari Galante, Gvadelupą, Antigvą ir Puerto Riką. Lapkričio 22 d. Kolumbas dar kartą atplaukė į Haičio salą. Išaiškėjo, kad viso įgula žuvo kovose su vietiniais indėnais. Palikęs didžiąją dalį žmonių ieškoti aukso ir kurtis saloje, Kolumbas su 150 žmonių įgula nuplaukė palei Kubos pietinę pakrantę ir atrado Jamaiką. Saloje likę žmonės pasklido po teritoriją, pradėjo plėšikauti, versti vietinius kasti auksą.
Daug atvykėlių buvo nepatenkinti darbu, o neradę legendinių turtų patys pradėjo paieškas. Kiti grįžo į Ispaniją, kritikuodami Kolumbą. Įtakingi Kolumbo priešai siekė, kad į jo vietą būtu pastatytas karališkas vietininkas. Susidarius tokiai situacijai, kovo 19 d. Kolumbas iškeliavo į Ispaniją, kurią pasiekė birželio 11 d. Dvare jam teko gintis nuo jam mestų kaltinimų. Kolumbas gavo savo privilegijų patvirtinimą ir pažadą organizuoti trečią kelionę.

Trečia kelionė

Nežiūrint to, kad Kolumbas išsaugojo visas savo privilegijas, ankstesnis pasitikėjimas buvo prarastas. Trečiosios ekspedicijos teko laukti net iki 1498 m. gegužės 30 d. Išplaukė šešiais laivais su 300 žmonių, tarp kurių buvo ir nusikaltėlių. Dabar jis laikėsi kurso labiau į pietus (9º 30′ š. p.). Tris laivus paprasčiausiai nusiuntė į Haitį, trys kiti išplaukė į pietryčius ieškoti išsvajotos Indijos. Liepos 31 d. atrado Trinidado salą. Po to pirmą kartą pasiekė Amerikos kontinentą prie Orinoko upės. Jos deltą tyrinėjo dvi savaites. Susirgęs išplaukė į šiaurės vakarus ir atvyko į Haitį, kur tuo tarpu buvo įkurta Santo Domingas, pirma Ispanijos kolonija. Rugsėjo 20 d. atplaukęs į Santo Domingą surado prieš jo brolį sukilusius kolonistus. Kolumbas indėnams paskyrė po didelį žemės plotą.
Ispanų tarpusavio santykiai Santo Dominge nebuvo geri. Autokratinis Kolumbas kėlė savo žmones, konkrečiai savo sūnų Diegą. Dėl ekonominės naudos nebuvimo ir sunkumų su čiabuviais kilo nepasitenkinimas. Kaip ir per pirmą kelionę, žinios apie problemas pasiekė karalių. Tada buvo nuspręsta veikti ryžtingiau. 1500 m. birželį į vakarus išsiųstas Fransiskas Bobadilja, kuris turėjo plačius įgaliojimus. Sužinojęs apie situaciją Haityje jis liepė areštuoti Kolumbą ir jo sūnų. Abu su antrankiais išsiųsti į Ispaniją. Ispanijoje Kolumbas vėl apsigynė ir atgavo karaliaus pasitikėjimą. To rezultatas buvo ketvirta ir paskutinė Kolumbo kelionė į Ameriką.

Ketvirta kelionė

1502 m. gegužės 11 d. flotilė iš 4 laivų su 150 žmonių igula išplaukė į vakarus. Kolumbas į kelionę pasiėmė 13 metų sūnų Fernandą.
Tuo tarpu Vasko da Gama atrado kelią į tikrą Indiją aplink Afrikos kontinentą. Kolumbas siekė įrodyti, kad jo kelias į Indiją yra trumpesnis, pelningesnis ir saugesnis. Kolumbas tikėjo, kad šis kelias plyti vakariau Kubos. Ten ir nuplaukė. Buvo pasiektas Hondūras ir Meksika, rytinė Nikaragvos pakrantė. Ten iš vietinių gyventojų buvo sužinota apie „turtingas karalystes“ (Majų civilizaciją, o gali būti ir apie Inkų valstybę) ir „didžiąją jūrą“ (Ramųjį vandenyną), esantį toliau į vakarus. Praradus du iš keturių laivų, buvo nuspręsta grįžti į Kubą, o vėliau į Jamaiką. Ten teko likusius laivus užplukdyti ant smėlio. Sunaikintų laivų medžiagos buvo panaudotos stiprinant gyvenvietę. Vienas iš Kolumbo draugų Diegas Mendesas, su indėnišku laiveliu išplaukė ieškoti pagalbos. Tik po kelių mėnesių kelionės jis pasiekė Haitį, iš kur atvedė pagalbą. Tuo tarpu Kolumbas sunkiai susirgo ir 1504 m. lapkričio 25 d. sergantis pasiekė Ispaniją.

Espanjolos kolonizacija ir Kolumbo amžininkų kelionės

Tuo laiku į Ispaniją pradėjo tekėti auksas ir perlai, surinkti Perlų krante (pietinis Karibų jūros krantas). Į vakarų Indiją pradėjo keltis šimtai ir tūkstančiai žmonių, norinčių praturtėti. Nuo 1502 m. prasidėjo masinis Antilų salų apgyvendinimas.
Ispanai žvėriškai elgėsi su vietiniais gyventojais. 1515 m. vietinių Haičio gyventojų buvo jau mažiau nei 15 tūkstančių, o XVI a. viduryje jų visai neliko. Į Espanjolą pradėti vežti vergai iš Mažųjų Antilų salų, taip pat „laukiniai“ iš Kubos, Jamaikos ir Puerto Riko. Prasidėjo masinė vietinių gyventojų medžioklė Pietų Amerikoje, o galiausiai pradėti vežti vergai iš Afrikos. Jų palikuonys, dalinai susimaišę su ispanais, galiausiai apgyvendino visą Haičio salą.
Vos panaikinus Kolumbo monopolines teises į Naujas Žemes, iš karto pradėtos organizuoti ekspedicijos.
Pirmaisiais tapo Pedro Alonso Ninjas ir Alonso Ocheda. Pedro Alonso Ninjo 1499-1500 m. aplankė Karibų jūroje Perlų krantą į vakarus nuo Pairijos įlankos ir atsivežė patį didžiausią XV a. laimikį – 38 kg perlų.
Alonso Ocheda į 1499 m. ekspediciją pasiėmė ir ekspediciją finansavusių Florencijos bankininkų atstovą Amerigą Vespučį, kuris ištyrinėjo Pietų Amerikos žemyno krantus.
1499 m. gruodį į ekspedicija išplaukė dar vienas pirmos ekspedicijos dalyvis – Visentė Janjesas Pinsonas kirto ekvatorių, o 1500 m. sausio 26 d. pasiekė pačią rytinę Pietų Amerikos kontinento dalį – San Rokės kyšulį.

Paskutiniai gyvenimo metai

Po ketvirtos kelionės Kolumbas stengėsi susitikti su karaliumi. Jo didžiausia rėmėja Izabelė jau buvo mirusi. Karalius Ferdinandas nesuteikė jam audiencijos. Nebuvo realizuota nei viena iš žadėtų privilegijų. Paliktas ir pamirštas Kolumbas mirė po dvejų metų. Pagal kitą versiją (manuskriptas iš Pūros) Kolumbas mirė daug vėliau ir dar kartą surengė ekspediciją į Rytų Indiją. Šaltinio autentiškumas kelia dideles abejones.

Įvykiai po mirties

Kristupas Kolumbas mirė 1506 m. gegužės 20 d. Valjadolido mieste, Ispanijoje, palikęs tris sūnus: Diegą, Ferdinandą ir Bartolomėjų. Tuo metu jam buvo 54 metai. Pirmieji ligos simptomai jam pasireiškė jau trečiosios kelionės metu, prieš 8 metus. Pasak sūnaus Ferdinando, jo mirties priežastis buvo podagra, tačiau tais metais šią ligą diagnozuodavo praktiškai visiems nežinoma liga sergantiems žmonėms.
Naujausi Džeraldo Veismano tyrimai rodo, kad greičiausiai Kolumbo mirties priežastis buvo reta tropinė liga – Reiterio sindromas, nors neatmetama versija, kad žymusis keliautojas buvo užsikrėtęs to meto nežinoma venerine liga – sifiliu. Manoma, kad Kolumbas ir jo jūrininkai atvežė šią ligą į Europą. Po mirties Kolumbas buvo palaidotas mažoje Valjadolido koplyčioje, kiek vėliau perkeltas į Seviliją. 1526 m. šalia jo buvo palaidotas ir jo vyriausias sūnus Diego.
Diego našlei paprašius, abu kūnai buvo perkelti per Atlanto vandenyną ir palaidoti Haityje. Kristupas Kolumbas buvo palaidotas Santo Domingo katedros altoriaus dešinėje pusėje.
1795 m. Prancūzijai užgrobus Haitį palaikai buvo iškasti ir perkelti į Kubos sostinę Havaną.Praėjus šimtmečiui Kuba išsikovojo nepriklausomybę nuo Ispanijos, ir Kolumbo palaikai vėl buvo perkelti per Atlanto vandenyną, bei 1898 m. palaidoti Sevilijoje.
1877 m. darbininkai restauruodami Santo Domingo katedrą, jos altoriaus kairėje pusėje aptiko kapą su žmogaus palaikais. Ant kapo buvo užrašytas Kolumbo vardas. Manoma, kad galėjo būti sumaišytos „kairė“ ir „dešinė“ pusės ir į Havaną 1795 m. buvo perkelti Kolumbo sūnaus Diego palaikai, o pats Kristupas Kolumbas liko Haityje.
Vis dėlto 2002-2006 m. Granados mokslininkai nustatė, kad tikrieji palaikai yra Sevilijoje.