google/wiki40b huggingface dataset:
Khopešas

Khopešas (angl. khopesh, rus. кхопеш) – Kanaano ir Egipto kalavijas specifinės formos geležte, kartais vadinamas pjautuviškuoju kalaviju (angl. sickle - sword).
Khopešų geležtės buvo gana įvairios. Tipiškas khopešas turėjo apie 18 cm ilgio rankeną, o geležtė apie 40 cm nuo rankenos buvo tiesi, o tolesnė apie 15-30 cm ilgio dalis išsilenkdavo pusmėnuliu. Ašmenys paprastai būdavo išgaubtojoje pusėje.

Seniausi pavyzdžiai buvo žinomi Šumere. Pradžioje khopešus naudojo kananiečiai prieš Egipto kariuomenę. O vėliau khopešus perėmė egiptiečiai. Suvienytame Egipte Naujosios karalystės laikais khopešas buvo vienas populiariausių ginklų.
Spėjama, kad graikiški kopiai yra atsiradę iš pakitusių khopešų.
Vilniaus Fabijoniškių pagrindinė mokykla

Istorija

Vilniaus 64-oji vidurinė mokykla įkurta 1991 m. Fabijoniškėse. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos 1998 m. liepos 15 d. sprendimu Nr. 225 mokyklai suteiktas Vilniaus Fabijoniškių vidurinės mokyklos vardas. Nuo 2015 m. Vilniaus Fabijoniškių mokykla.
Kazimieras Gaižutis

Biografija

Gimė 1940 m. kovo 4 d. Kaune. Po II pasaulinio karo su tėvais emigravo į JAV. Aktoriaus karjerą Kaz Garas vardu pradėjo 1967 metais. Labiausiai išgarsėjo detektyviniame seriale Strange Report. 1970 m. nutraukus serialą vaidino įvairiuose mažo biudžeto filmuose, iš kurių septyniuose atliko šerifo vaidmenį.
Lenkijos nacionalinis bankas

Istorija

Nors dabartinis Lenkijos nacionalinis bankas savo veiklą pradėjo nuo 1945 m., tačiau jis tik pratęsė dviejų ankstesnių centrinių šalies bankų, tiesiog vadintų Lenkijos banku (Bank Polski), veiklą. Pirmąjį iš jų įsteigė Varšuvoje 1828 m. finansininkas Ksaveras Druckis-Liubeckis.
Antrojo pasaulinio karo metais Lenkijos aukso rezervai buvo pervesti saugojimui į Didžiąją Britaniją ir Kanadą. 1946 m. prieškarinis auksas buvo grąžintas Lenkijos naujajai komunistinei vyriausybei. Pats Lenkijos bankas buvo uždarytas ir galiausiai 1952 m. įjungtas į naująjį Lenkijos nacionalinį banką. Pastarasis iš pradžių veikė kaip valstybės bankas, pavaldus finansų ministrui. Iki 1980-ųjų metų pabaigos planinės ekonomikos sąlygomis su kitu PKO Bank Polski buvo monopolistas šalies bankinėje sistemoje. Žlugus komunistinei sistemai, buvo atskirti regioniniai komerciniai bankai, o Nacionalinis bankas užsiėmė tik monetarine politika. 1995 m. sausio 1 d. denominavo zlotą.

Veikla

Nacionalinio banko veiklą reglamentuoja 1997 m. Lenkijos Konstitucijos 227 str. ir tų pačių metų Lenkijos nacionalinio banko įstatymas. Banko prezidentą 6 metams tvirtina Seimas Lenkijos prezidento teikimu. Nacionalinio banko prezidentas yra atsakingas už šios institucijos funkcionavimą, jai gali vadovauti ne daugiau dviejų kadencijų. Jis vadovauja Monetarinės politikos tarybai, Bankų priežiūros komisijai, taip pat atstovauja šaliai tarptautinėse bankų ir finansų organizacijose.
Juodkalnijos kunigaikštystė

Istorija

Krikščionybė dabartinės Juodkalnijos teritorijoje buvo skelbiama jau pirmajame krikščioniškos istorijos amžiuje. Vėliau, kai buvo padalyta Romos imperija, per dabartinės Juodkalnijos teritoriją keletą šimtmečių ėjo riba tarp rytinės ir vakarinės jos dalių. Kai Vakarų imperija žlugo, Juodkalnija atiteko Bizantijai. 1042 metais buvo įkurta nuo Bizantijos nepriklausoma kunigaikštystė, kurios valdovas karališką vainiką gavo iš popiežiaus Grigaliaus VII. 
1089 metais buvo įkurta Antivaro (dabar − Baro) arkivyskupija. Nepriklausoma katalikiška kunigaikštystė gyvavo maždaug šimtą metų. Dvyliktojo amžiaus pabaigoje ji buvo prijungta prie tuo metu besiplečiančios ortodoksiškos, nuo Konstantinopolio nepriklausomos, serbų valstybės. Penkioliktajame amžiuje dabartinė Juodkalnija tapo Venecijos respublikos valda, kurią kaip Venecijos vasalai valdė vietiniai ortodoksai kunigaikščiai. Penkioliktojo amžiaus pabaigoje dalis Balkanų, taip pat ir Juodkalnija atsidūrė turkų Osmanų imperijos sudėtyje, tačiau Juodkalnijos kunigaikštystė išlaikė tam tikrą autonomiją.
Nuo septynioliktojo amžiaus pabaigos iki devynioliktojo vidurio Juodkalniją valdė Ortodoksų Bažnyčios metropolitai. Metropolito ir kunigaikščio titulas buvo paveldimas. Mirus metropolitui − kunigaikščiui, valstybinę ir bažnytinę valdžią perimdavo jo paskirtas sūnėnas. Devynioliktojo amžiaus antrojo pusėje, po Austrijos−Vengrijos, Turkijos ir Rusijos karų, Juodkalnijos kunigaikštystė buvo sekuliarizuota − ortodoksų metropolitas atsisakė politinės valdžios, buvo įkurtas parlamentas, su Šventuoju Sostu sudaryta sutartis, apibrėžianti katalikų teises, Baro katalikų arkivyskupas tapo parlamento nariu.
1913 metais Juodkalnija drauge su serbais ir bulgarais dalyvavo dar viename kare su turkais, kurio metu visas Balkanų pusiasalis išsivadavo iš Osmanų imperijos valdžios. Tačiau po kelerių metų Juodkalnija buvo inkorporuota į po I pasaulinio karo susikūrusią serbų, slovėnų ir kroatų karalystę, kuri 1929 metais pasivadino Jugoslavija. 
Jugoslavijos sudėtyje Juodkalnija buvo iki pat jos subyrėjimo. Keletą metų Juodkalnija priklausė bendrai Serbijos ir Juodkalnijos valstybei, kol galiausiai 2006 metais pasiskelbė nepriklausoma valstybe.
Tarp knygų

Tarp knygų – Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos, Lietuvos nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos mėnesinis žurnalas, leidžiamas nuo 1949 m.

Istorija

Iki 1991 m. vadinosi „Bibliotekų darbas“ ir iki 1990 m. ėjo kaip informacinis biuletenis. 1949–1962 m. leido LTSR valstybinė centrinė biblioteka Kaune, iniciatoriai bibliotekos direktorius Juozas Rimantas, darbuotojai Peisachas Freidheimas, Stasys Elsbergas, Marijona Čilvinaitė. 1963 m. kartu su biblioteka leidinys perkeltas į Vilnių. 1949–1955 m. išėjo 5 numeriai, 1956–1959 m. – 12 numerių. Nuo 1961 m. – mėnesinis leidinys. Tiražas 1949 m. – 190 egz., 1981 m. – 4300 egz., 1989 m. – 3900 egz., 1997 m. – 1900 egz.
Redakcijoje dirbo V. Aputienė, Vladas Dautartas, S. Jakaitienė, L. Judelevičienė, J. Mačiulis, Ignas Pikturna, F. Stasiukaitienė, L. Venckauskas, I. Žaltauskaitė.
Beata (sala)

Beatos sala (isp. Isla Beata) – nedidelė sala Karibų jūroje, 7 km į pietvakarius nuo Beatos kyšulio, piečiausio Haičio salos taško. Maždaug 12 km į pietvakarius išsidėsčiusi mažesnė Alto Velo sala. Beatos sala priklauso Dominikos Respublikai, Pedernaleso provincijai. Sala yra beveik trikampio formos, jos reljefas ganėtinai lygus. Plotas siekia 27 km². Sala patenka į Charagvos nacionalinio parko teritoriją.

Istorija

Salą 1494 m., antrosios Kristupo Kolumbo kelionės metu, atrado europiečiai. Tuomet ji buvo apgyvendinta vietinių tainų. Archeologai rado tainų gyvenvietės griuvėsių. Manoma, kad vietiniai dažnai maitindavosi Strombus gigas moliuskais, kadangi rasta keletas didelių jų kriauklių krūvų.
Kolonijiniais laikais ispanai saloje laikė galvijus (kurie ganėsi iki vėlyvojo XIX a.), kad galėtų maistu aprūpinti savo laivų, plaukusių į žemyną, įgulas. Dėl strateginės salos vietos ir aprūpinimo maistu paskirties ji regėjo keletą susigrūmimų, kuriuose ispanų laivai buvo užpulti piratų ir kaperių, įsikūrusių Tortugos saloje.
XIX a. 8-ajame dešimtmetyje valdžios koncesija suteikė privatiems verslininkais išgauti druskos klodus šiaurinėje salos pakrantėje, iš kurios druska buvo kasama iki XX a. 7-ojo dešimtmečio.

Geografija

Salos kraštovaizdis įvairus, šiaurinėje pakrantėje auga mangrovės, vakarinėje dalyje driekiasi smėlėti paplūdimiai ir užutėkiai. Didžiąją salos dalį dengia įvairių rūšių drėgmės stokojančių pusiau lapus metančių medžių miškai ant kalkakmenio substratų. Geologiniu požiūriu, salą sudaro kalkakmenio uolienos, kurių erozijos paveiktas paviršius vietomis labai dantytas. Taip pat yra smegduobių ir senotų. Sala negyvenama, bet joje kartais trumpam apsistoja žvejai.

Fauna

Saloje sutinkama keletas sausumos paukščių rūšių, kaip kad Microligea palustris ir Columba leucocephala, ropliai, kaip, pvz., Rhinoceros iguana ir Alsophis anomalus. Daugybė pakrantės paukščių rūšių, tiek migruojantys, tiek ir vietiniai lankosi saloje.
Nova Gorica

Istorija

Miestas įkurtas 1948 m., kai Goricija buvo padalinta tarp Italijos ir Jugoslavijos – slovėn. Nova Gorica reiškia „naujoji Goricija“.
Ču (upė)

Istorija

Prie upės, palei šilko kelią, kūrėsi Sogdo pirklių gyvenvietės. Vėliau istoriniai Sujabo ir Balasaguno miestai buvo vakarų tiurkų kaganato ir Karachanidų chanato sostinės.
1878 m. upei pralaužus ledų užtvaras, užtvindžius ir nuniokojus Tokmako miestą Semirečjės provincijos sostinė buvo perkelta į Biškeką. Po to Tokmakas pamažu prarado svarbą.
Langhe Ceretto premija

Langhe Ceretto premija (it. Premio Langhe Ceretto, pagal Langės regioną Italijoje ir Ceretto vyndarių giminę) – 1991 m. įkurta literatūrinė premija, suteikiama knygoms kulinarijos ir vyndarystės srityje. Premiją suteikia tarptautinė žiuri.
Kazys Almenas (1907)

Kazys Almenas (iki 1949 m. Alminas, 1907 m. balandžio 1 d. Getaučiai, Platelių valsčius – 1980 m. sausio 27 d. Nebraska, JAV) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, agronomas.

Biografija

1929 m. Dotnuvoje baigė Žemės ūkio akademiją, 1934 m. Berno universiteto veterinarijos medicinos fakultetą, veterinarijos medicinos daktaras. 1938 m. agronomijos daktaras.
1934–1937 m. mokytojavo Gruzdžių aukštesniojoje gyvulininkystės mokykloje. 1938–1944 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1941–1944 m. Zootechnikos katedros vedėjas; 1942 m. profesorius. 1940–1944 m. Gyvulininkystės stoties vedėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. dėstė Pabaltijo universitete Pineberge. 1949 m. išvyko į JAV. Dirbo privačiu veterinarijos gydytoju, ūkininkavo.
Paskelbė darbų iš zoohigienos, zootechnikos, apie gyvulių gydymą. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje (slapyvardis Daktaras Liepkalniškis).
Dirvinis kežys

Biologija

Tai vienmetis, 10–50 cm aukščio, daugiastiebis, šakotas, briaunotas augalas. šaknys siekia 20–50 cm gylį. Stiebas kylantis arba status, viršutinėje dalyje apaugęs liaukingais plaukeliais, dažnai lipnus. Lapai siauri, bet stori, bekočiai, 2–3 cm ilgio, šviesiai ar tamsiai žali, apatinėje pusėje turi išilginę vagelę, lipnūs, plaukuoti, su prielapiais, todėl atrodo, lyg būtų menturiški.
Iki 8 mm skersmens žiedai stiebo viršūnėje padrikuose, dvistypiuose žiedynuose. Žiedkotis laibas, žiedui peržydėjus nulinksta, vaisiams prinokus atsitiesia. Vainiklapiai penki, balti, 3,5–5 mm ilgio, truputį ilgesni už taurėlapius. Taurėlapiai penki, žali, kiaušiniški, buki, su liaukingais plaukeliais. Kuokelių dešimt, kartais penki.
Žydi per visą vasarą, nuo pirmųjų birželio dienų. Žiedas žydi neilgai – vos vieną popietę. Jei per tą laiką silpnas kvapas nepavilioja vabzdžio, kuris atskrenda nektaro ir apdulkina žiedą, pasireiškia savidulka.
Vaisius – apvali, paprastai žalia, 4–7 mm ilgio dėžutė. Sėklos kiek suplotos, lęšiuko formos, juodos, aplinkui su siauru sparneliu. Augalas išbarstos daug sėklų; jos išbūna dirvoje daigios iki 20 metų.
Augalo chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 18.

Augavietės

Auga laukuose, daržuose, dirvonuose, pakelėse, miškuose, nuardytuose šlaituose, daugiausia lengvuose, puriuose, rūgščiuose, nederlinguose dirvožemiuose.

Ekologija

Paplitusi laukų ir daržų piktžolė. Laikomas rūgštaus dirvožemio indikatoriumi.

Naudojimas

Nuo senų laikų dirvinis kežys žinomas kaip pašarinis augalas, kurio stambesnės formos kažkada buvo auginamos. Naudotas kaip diuretikas. Maistui galima vartoti lapus, jaunus augalus ir sėklas. Sėklose yra saponinų.
Sodriai raudona

Turinys

Parapsichologų kongrese viena iš pranešėjų Helga Ulman, patyrusi transą, pradeda kalbėti, kad salėje tarp žmonių yra žmogžudys, kad ji mato nusikaltimą atokioje viloje ir girdi vaikišką dainelę. Tą pačią naktį ją nužudo, o nusikaltėlį, vilkintį juodą lietpaltį, pastebi jaunas džiazo muzikantas Markus. Kartu su kongrese dalyvavusia žurnaliste Džijana jis pradeda domėtis nusikaltimu ir patys imasi savo tyrimo...
Vidovo valsčius

Istorija

Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Bielsko apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Bielsko ir Orlos valsčių. 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
LitPol Link

Istorija

2000 m. Europos Komisija ir Europos rekonstrukcijos ir plėtros bankas nusprendė finansuoti galimybių studiją Lietuvos ir Lenkijos elektros energijos perdavimo sistemų susijungimui. Studija baigta 2002 m. rugsėjį.
2006 m. rugsėjo 29 d. Varšuvoje Lenkijos prezidentas Lechas Kačinskis ir Lietuvos prezidentas Valdas Adamkus pasirašė jungtinę deklaraciją patvirtinančią elektros tinklų projektą. 2006 m. gruodžio 8 d. Vilniuje susitarimo memorandumą pasirašė Lietuvos energija ir PSE-Operator. 2008 m. vasario 12 d. Varšuvoje buvo pasirašytas ir pats projekto susitarimas. 2008 m. gegužės 19 d. įkurta įmonė „LitPol Link“.
2011 m. rugsėjo 12 d. PSE Operator pasirašė kontraktą su Lenkijos statybų bendrove „PBE ELBUD Group“ dėl antžeminės jungties tarp Luko ir Lomžos nutiesimo. 2011 m. rugsėjį Alytaus rajono savivaldybės administracija elektros perdavimo sistemos operatoriui „Litgrid“ leido pradėti Alytaus transformatorių pastotės 110 kV skirstyklos rekonstrukciją. Rekonstrukcijos metu buvo pakeistas autotransformatorius, atnaujinta skirstyklos automatikos ir valdymo įranga. Nauji įrenginiai iki minimumo sumažina gedimų galimybę.
2013 m. vasario 15 d. "Litgrid" pasirašė sutartį su ABB Group dėl nuolatinės srovės intarpo projektavimo ir statybos darbų. 500 MW srovę keičiančios stoties kaina 110 milijonų JAV dolerių. 2015 m. gruodžio 9 d. pradėtas pirmosios jungties dalies eksploatavimas.
2016 m. pabaigoje planuojamas galimybių studijos užbaigimas dėl antrosios jungties dalies statymo, kuris išplėstų bendrąją jungties galią iki 1000 MW. Antrąją dalį planuojama į Lenkiją tiesti per Marijampolę.
Henrikas Bukauskis

Biografija

1857 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1857–1861 m. mokėsi Maskvos universiteto Teisės fakultete. Priklausė J. Koncevičiaus suorganizuotam lietuvių studentų būreliui. Per 1863 m. sukilimą įstojo į B. Dluskio būrį, buvo A. Mackevičiaus adjutantas. Sužeistas ties Papile, 1864 m. per Rygą pasitraukė į Stokholmą.
1870 m. Stokholme įsteigė antikvariatą, kolekcionavo viską, kas susiję su Lietuva ir Lenkija, ypač per karus su Švedija išvežtas knygas, rankraščius, meno kūrinius. Išleido daugiau, kaip 100 antikvarinių katalogų, kurie tapo garsūs Skandinavijoje. Vienas „Nordiska Museet“ steigėjų.
Padovanojo knygų Krokuvos nacionaliniam muziejui ir Jogailos universiteto bibliotekai. Daug meno ir lituanistikos vertybių deponavo Rapersvilio (Šveicarija) lenkų emigracijos muziejuje, nuo 1875 m. jo viceprezidentas. 1927 m. lituanikos rinkiniai iš šio muziejaus pervežti į Varšuvą, 1939 m. ten sudegė. 1900 m. parėmė lietuvių skyrių Pasaulinėje parodoje Paryžiuje. Skirdavo lėšų knygoms leisti. Turėjo 3000 t. asmeninę biblioteką, daugiausia antikvarinės literatūros ir istorinių veikalų. Jo knygas puošė dailininko R. L. Haglundo (Švedija) ekslibrisai.
Darbininkų žodis (Šiauliai)

Darbininkų žodis – profsąjungų leidinys, išėjęs 1924 m. gruodžio 21 d. Šiauliuose. Oficialus redaktorius Vincas Valiulis, o faktinis – Bronius Pušinis.
Iberijos-Mauritanijos kultūra

Iberijos-Mauritanijos kultūra – Šiaurės Afrikos vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra. Anksčiau manyta, kad Iberijos-Mauritanijos kultūra plito ir Ispanijoje, taip kultūros pavadinime atsirado žodis Iberija.

Arealas

Iberijos-Mauritanijos kultūra 20 000 – 8000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Afrikoje. Datuojama vėlyvojo Vurmo laikotarpio ledynmečiu. Iberijos-Mauritanijos kultūra turi bendrų bruožų su vėlyvąja Madleno kultūra (15 000 m. pr. m. e.). Manoma, kad Iberijos-Mauritanijos kultūra susiklostė iš vietinių kultūrų; prie Nilo upės slėnio kultūros (Halfano kultūra) žmonių palaikų liekanų dažniausiai randama Iberijos-Mauritanijos kultūros radinių. Kita grupė, žinoma kaip Mechta el Arbi rasė, gyveno Viduržemio jūros pakrantėse nuo Kirenaikos (Libija) iki Maroko. Šios grupės atstovais dažniausiai laikomas Šiaurės Afrikos Kromanjono žmogus.

Kultūra

Iberijos-Mauritanijos kultūros žmonės naudojo daugiausia medinius kaltus, kirstukus, šiek tiek akmeninių dirbinių (būdingi ašmenėliai ir mikrolitai), rinko maistą. Palei Viduržemio jūrą rasta moliuskų kriauklių didelių sampilų. Mirusieji kartais apiberti ochra, greta jų rasta maisto liekanų ar žvėrių ragų. Iš Iberijos-Mauritanijos kultūros susiklostė mezolitinė Kapso kultūra (8000 – 2700 m. pr. m. e.); jos žmonės taip pat naudojo mažus ašmenėlius, bet Kapso kultūros arealuose kapų neaptinkama.
Petras Papovas

Biografija

Užaugo daugiavaikėje 9 vaikų valstiečių sentikių šeimoje. 1954–1962 m. mokėsi Stelmužės aštuonmetėje, 1962–1965 m. Zarasų M. Melnikaitės vidurinėje mokykloje. 1965–1970 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, inžinierius mechanikas.
1970–1972 m. LŽŪA mokomojo ūkio darbų saugos inžinierius. 1972–1974 m. Rokiškio rajono Čedasų kolūkio inžinierius mechanikas. 1974–1980 m. Lietuvos veterinarijos akademijos mokomojo ūkio vyr. inžinierius mechanikas. 1980–1983 m. Zarasų rajono tarybos Vykdomojo komiteto Žemės ūkio valdybos viršininko pavaduotojas. 1983–1988 m. Zarasų agropramoninio susivienijimo pirmininko pirmasis pavaduotojas. 1988–1990 m. LKP Zarasų rajono komiteto I-asis sekretorius.
1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos deputatas. 1992–1996 m., 1996–2000 m. ir 2000–2004 m. LR Seimo narys.  1996 m. vasario-lapkričio mėn. Mindaugo Stankevičiaus Vyriausybėje – valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras. 2001–2004 m. Seimo Valstybės valdymo ir savivaldybių komiteto pirmininkas. 2005–2009 m. VšĮ Vertimo dokumentacijos ir informacijos centro direktorius. 2011–2016 m. Seimo nario Albino Mitrulevičiaus padėjėjas-sekretorius, nuo 2016 m. Seimo nario Juozo Bernatonio padėjėjas
1990 m. kovo-balandžio mėn. Zarasų rajono tarybos deputatas, 2000–2003 m. ir nuo 2007 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
1972–1989 m. SSKP narys. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, LDDP tarybos, prezidiumo narys, Zarasų rajono tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys, iki 2009 m. Zarasų skyriaus pirmininkas.
Domijano Popovo (g. 1954), Vasilijaus Popovo (g. 1956) ir Pavelo Popovo (g. 1960) brolis. Žmona Audronė Popovienė – ekonomistė, dukra Erika Kinderienė – gydytoja, sūnūs Egidijus ir Vitalijus.
Penonomė

Istorija

Miestą 1581 m. įkūrė Diego López de Villanueva y Zapata. Miesto pavadinimas siejamas su legenda apie vietinį kasiką vardu Nomé. XVII a. piratui Henriui Morganui nusiaubus Panamos miestą, krašto sostinė buvo laikinai perkelta į Penonomę. 1886 m. tapo provincijos centru.
Tukanai (indėnai)

Tukanai (iš njeengatu: „tukano [paukščio] žmonės“) – Pietų Amerikos indėnų tautų grupė, gyvenanti šiaurės vakarų Amazonijoje, Kolumbijos, Brazilijos, Ekvadoro ir Peru teritorijose, daugiausia aplink Vaupeso upę. Tukanų tautos (ypač rytų) labai glaudžiai susijusios ir dauguma tukanų žmonių moka kelias tukanų kalbas.
Rytų ir vidurio tukanai gyvena glaudžiai Kolumbijoje ir aplinkiniuose Brazilijos rajonuose. Į dabartines žemes jie atėjo iš rytų ir išstūmė ar dalinai asimiliavo čia gyvenusius makus. Drauge su aplinkinėmis aravakų tautomis sudaro Vaupeso bendruomenę. Išlaikę daug tradicinės kultūros bruožų. Vakarų tukanai gyvena išsibarstę, patyrė didelę kečujų ir ispanakalbių įtaką.
Verčiasi kapline lydimine žemdirbyste (manijokų, kukurūzų, batatų, persikinių palmių, bananų, ananasų, pipirų auginimu), taip pat medžiokle, žvejyba, augalų rankiojimu. Rytų tukanų visuomenėje susiklostė religinių-socialinių draudimų tradicija, ribojanti gamtos išteklių bereikalingą eikvojimą.
Vyrai tradiciškai vilki audeklą, apvyniotą apie juosmenį, moterys – sijoną. Dabar paplitusi kreolinė apranga.
Tukanų šeima tradiciškai didžioji, patrilinijinė (10–30 narių), vadovaujama didžiūno ar šamano. Gyvena didžiajame, stačiakampio plano name (malokoje) – kiekviena jo dalis turi išreikštą simboliką. Malokos išdėstytos pusdienio kelionės atstumu pagal vidutinio dydžio upes, per kelis šimtus metrų nuo kranto. Giminės jungiasi į egzogamines brolijas, siejamas tradicinių apsikeitimų nuotakomis. Galimos santuokos ir tarp pusbrolių bei pusseserių.
Tukanai išlaikę turtingą mitologiją (pvz., mitą apie tukanų kilmę iš anakondos, nulėmusios jų hierarchiją), persikinės palmės derliaus šventę, berniukų įšventinimo į vyrystę apeigas, šokius su kaukėmis, ezoterines vyrų draugijų apeigas su šventaisiais muzikiniais instrumentais, haliucinogenų ir silpno manijokų alkoholinio gėrimo apeiginį vartojimą. Iki XIX a. pab. buvo paplitęs apeiginis kanibalizmas, taikomoji dailė (apeiginių rykų, namų fasadų puošyba). Nuo XX a. vid. ėmė plisti katalikybė ir protestantizmas.
Mitkaičių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia

Istorija

Mitkaičių kapinėse 1829 m. iškilusios koplyčios statybą parėmė vietos dvarininkai: Jurgis Daukantas (generolo leitenanto Teodoro Daukanto senelis) 1892 m.  dovanojo 60 dešimtinių žemės. Po Antrojo pasaulinio karo tapo bažnyčia.
Elfvinas

Elfvinas (angl. Ælfwine; 661–679) – Osviu ir jo trešios žmonos Enfledos sūnus. Indigų dinastijos atstovas.

Biografija

Gavęs Nortumbrijos sostą, Elfritas paskyrė jaunesnįjį brolį Elfviną Deiros karaliumi. Elfvinas buvo dar vaikas ir neturėjo realios valdžios. Jis valdė Deirą ir klausė vyresniojo brolio. 679 metais jis ir Egfritas stojo prieš Mersiją, kurios karaliumi tuo metu buvo Etelredas I. Mūšis tarp jų įvyko prie Trento. Nortumbriečiai jame patyrė pralaimėjimą. Toje kovoje žuvo Elfvinas.
Savitaisis šautuvas

Savitaisis šautuvas (angl. semi-automatic rifle, self-loading rifle, auto-loading rifle) – šautuvas, kuris paspaudus nuleistuką iššauna ir, naudodamas parako dujų energiją, pats užsitaiso ir pasiruošia sekančiam šūviui. Dar sykį nuspaudus nuleistuką šautuvas vėl iššauna. 
Savitaisis šautuvas užsitaisymui (iššautos tūtelės išmetimui, naujo šovinio įstūmimui į šovinio lizdą, kovinės spyruoklės suspaudimui) naudoja parako dujų plėtimosi, vamzdžio judesio pirmyn dėl kulkos trinties į vamzdžio sieneles (angl. blowforward), tūtelės judesio atgal (angl. blowback) ar spynos judesio atgal (angl. recoil) energiją. 
Savitaisiai šautuvai keitė rankinio pertaisymo šautuvus, kurie užtaisomi ranka traukiant spynos rankenėlę ar atlenkiant svirtį. Savitaisių šautuvų atsiradimas gerokai padidino šaudymo spartą.
Papa John's Pizza

Istorija

Restoranų tinklo istorija siekia 1984 m. John Schnatter verslo žinių įgijo universitete bei bedirbdamas „Rocky’s Sub Pub“ būdamas dar paaugliu. Įgijęs verslo diplomą ir sužinojęs, jog tėvo taverna „Mick’s Lounge“ yra ant bankroto ribos, nusprendė išgelbėti šeimos verslą ir pardavė savo 1972 m. „Chevrolet Camaro“ už 2800 JAV dol. 1985 m. John uždirbo pakankamai pinigų naujo ir pirmojo „Papa John’s“ restorano atidarymui. Po metų parduotos pirmosios franšizės teisės, o iki 1992 m. restoranų tinklas išsiplėtė iki 100 vietų.
Kompanija valdo restoranus, kuriuose picos parduodamos išsinešimui arba pristatant į namus. Tam tikrose šalyse užsienyje veikia ir įprasto tipo restoranai. 2013 m. pabaigoje pasaulyje veikė 4428 „Papa John’s Pizza“ restoranai; 723 iš jų yra valdomi pačios kompanijos, kai tuo kitų 3705-ių restoranų valdymas grindžiamas franšizės principu. „Papa John’s Pizza“ picerijos veikia visose 50 JAV valstijų bei 34-iose kitose šalyse.

Restoranų tinklas

Daugiausiai „Papa John’s Pizza“ restoranų yra įsikūrę Šiaurės Amerikoje: Jungtinėse Valstijose (3207) bei Kanadoje (79). Užsienyje veikia 1142 restoranai, daugiausiai Azijoje: Azerbaidžane (2), Bahreine (19), Kinijoje (202), Kipre (8), Indijoje (20), Jordanijoje (7), Kuveite (28), Libane (3), Malaizijoje (25), Omane (7), Filipinuose (15), Puerto Rike (16), Katare (14), Rusijoje (65), Saudo Arabijoje (14), Pietų Korėjoje (81), Turkijoje (16), Jungtiniuose Arabų Emyratuose (33) bei Venesueloje (35). Gana platus restoranų tinklas yra ir Pietų bei Centrinėje Amerikoje: Kaimanų salose (2), Čilėje (23), Kosta Rikoje (18), Dominikoje (11), Ekvadore (14), Salvadore (14), Gvatemaloje (2), Kolumbija (20), Meksijoje (67), Nikaragvoje (2)Panamoje (6), Peru (25) ir Trinidade (6). Restoranų yra ir Guame (2) bei Egipte (21). Europoje „Papa John’s Pizza“ restoranai įsikūrę tik Airijoje (53) ir Jungtinėje Karalystėje (246).