google/wiki40b huggingface dataset:
Vest Pointas

Vest Pointas (angl. West Point) – JAV karo akademija Niujorko valstijoje, į šiaurę nuo Niujorko, prie Hadsono upės.
1778 m. įkurta amerikiečių tvirtovė Vest Pointas, esanti vakariniame Hadsono upės krante, apie 57 km į šiaurę nuo Niujorko, turėjo didelę strateginę reikšmę. Tai buvo pagrindinė kliūtis britų veržimuisi prie Šampleno ežero ir Kanados. Britai vis dar tikėjosi atkirsti Naująją Angliją nuo kitų sukilėlių kolonijų. Vietą fortui išrinko George Washington, o įtvirtinumus suprojektavo Tadas Kosciuška. Ir šiandien paminklas T. Kosciuškai stovi karo akademijos parke.
Nuo 1802 m. Vest Pointe pagal kongreso nutarimą buvo įkurta Jungtinių Valstijų karo akademija ir į pirmą kursą priimta dešimt kadetų. Iš pradžių akademija veikė tik kaip artilerininkų ir inžinierių mokykla.
1817 m. Vest Pointo akademijos komendantu tapo majoras Silvanusas Tajeris (Sylvanus Thayer), kuris daug padarė, kad Vest Pointas taptų panašus į šiandieninį.
Akademija užima daugiau nei 6 475 ha žemės. Per ketverius metus apie 4 400 kadetų gauna ir karinį, ir akademinį išsilavinimą. Mokydamiesi mažomis grupėmis po 12–15, jaunuoliai studijuoja humanitarinius, socialinius, fizikos, inžinerinius ir karinius mokslus. Kandidatai, kurių daugumą paskiria JAV Senatas ir Atstovų rūmų nariai, privalo būti 17–22 metų, nevedę ir fiziškai tinkami, turi atitikti akademinius reikalavimus, keliamus stojant į universitetą.
Nuo 1976 m. moterys taip pat priimamos kadetėmis.
Nuo 1812 m. karo Vest Pointo diplomantai dalyvavo visuose Amerikos karuose.
Malabaro krantas

Malabaro krantas (portug. Costa do Malabar) – Indostano pusiasalio pietvakarinė pakrantė, skalaujama Arabijos jūros. Driekiasi nuo Karnatakos, per Keralą, iki pietinio Indijos taško (Kanjakumario). Iš rytų krantą riboja Vakarų Gatai, todėl Malabaro krantas pasižymi ištisus metus drėgnu ir šiltu klimatu. Pakrantėje driekiasi paplūdimiai, veši mangrovės ir palmių giraitės.
Malabaro krantas nuo seno buvo svarbi Indijos ir į vakarus esančių kraštų prekybinė sritis. Senovėje Malabaro uostuose lankydavosi egiptiečių, graikų, romėnų, arabų pirkliai, nuo XV a. čia kūrėsi Europos šalių kolonijos. Svarbiausi uostamiesčiai buvo Kalikutas, Goa, Kanuras, Kočinas ir kt. Dėl nuo seno vykusių kultūrinių mainų, Malabaro krante susiformavo kosmopolitiška aplinka – čia taikiai steigėsi pirmosios Indijoje krikščionių, musulmonų, judėjų bendruomenės, tebegyvuojančios iki šių laikų.
Pakrantė į šiaurę nuo Malabaro vadinama Kanaros krantu, o priešingoje Indostano pusėje esanti – Koromandelio krantu.
Salaspilis

Istorija

Tai viena seniausių Latvijos gyvenviečių (gyventa jau prieš 11 000 metų). 1186 m. Rygos vyskupas Meinardas (Meynard) pastatė Kirchholmo (Kirchholm; šiuo vardu miestas buvo vadintas iki pat XX a.) pilį Dauguvos upės Martyno saloje (Mārtiņsala). Šioje saloje yra seniausios Latvijoje katalikų kapinės. 1605 m. Salaspilyje įvyko Salaspilio mūšis, kuriame LDK kariuomenė sutriuškino Švedijos pajėgas. Antrojo pasaulinio karo metu čia buvo nacių koncentracijos stovykla, kur nužudyta apie 53,7 tūkst. gyventojų. Joje 1944 m. buvo kalinami Vietinės rinktinės karininkai. 1943 m. Salaspilyje gyveno vos 306 gyventojai, tačiau po karo dėl ekonominio augimo ir patogios padėties miestas sparčiai išsiplėtė.
Kauno Jono Basanavičiaus gimnazija

Istorija

1987 m. antrajame Šilainių mikrorajone atidaryta 49-oji vidurinė mokykla. 1988 m. mokykloje įvestas sustiprintas anglų kalbos mokymas. 1990 m. išleista pirmoji laida – 37 abiturientai. 1990 m. įkurta mokinių taryba, mokyklos muziejus, kuriame surinkta medžiagos apie dr. Joną Basanavičių: nuotraukos, portretai, albumai, referatai, knygos, prisiminimai, video medžiaga. 1996 m. pradėta dėstyti ekonomika ir informatika, įkurta kompiuterių klasė. 1998 m. mokyklai suteiktas Jono Basanavičiaus vardas. 2010 m. vasario 12 d. mokykla tapo gimnazija.
Dzičengas (Pekinas)

Ikiimperinis laikotarpis

Tradicine miesto įkūrimo data laikomi 1045 m. pr. m. e., kuomet (remiantis Ritualų knyga) Džou dinastijos karalius Uvangas paskirstė žemes savo kunigaikščiams. Tarp jo paskirstytų žemių minima Dzi karalystė, kurios sostinė ir buvo Dzičengas. Aptverta gyvenvietė užėmė teritoriją dabartinio Sičengo pietuose ir aplinkinėse Fengtai teritorijose. Čia gausiai iškasama to laikotarpio čerpių, randama didelė šulinių koncentracija.
Tuo metu netoliese tekėjo Udingo (Nepastovioji) upė, ne kartą Kinijos istorijoje keitusi savo vagą. Upė ir netoliese esantis Lotosų tvenkinys galėjo užtikrinti miesto vandens tiekimą. Be to, per miestą ėjo svarbus prekybinis kelias jungęs Vidurio lygumą ir klajoklių stepę. Todėl Dzičenge apsistodavo prekybiniai karavanai, gerinę jo ekonominę situaciją.
VII a. pr. m. e. kaimyninė valstybė Jan nukariavo Dzi, ir ilgainiui jos sostinė buvo perkelta į Dzičengą. Šį sprendimą lėmė strategiškai tinkamesnė miesto vieta. Nuo to laiko antrasis miesto vardas buvo Jandzingas (kin. 燕京, pinyin: Yānjīng, liet. Jan sostinė).

Imperinis laikotarpis (Joudžou)

226 m. pr. m. e. Čin valstybės armija užėmė Dzičengą, o 222 m. pr. m. e. galutinai sunaikino Jan valstybę, taip sukurdama Kinijos imperiją. Tačiau Dzičengas ir toliau išliko svarbiausiu regiono miestu, esančiu šiaurės rytinėje Kinijos periferijoje. Jame susikirsdavo keliai jungę Kinijos centrines dalis su Mongolijos plynaukšte ir Mandžiūrija. Jis buvo svarbus strateginis taškas Kinijos gynyboje nuo šiaurės tautų.
Čin dinastijoje miestas tarnavo kaip Guangjango prefektūros (廣陽郡) administracinis centras. 206 m. pr. m. e. jis tapo Han dinastijos atkurtos Jan, arba Guangjango regioninės karalystės (廣陽國) sostine. 106 m. pr. m. e. pertvarkius Kinijos administracinę sistemą ir jos teritoriją suskirsčius į 13 provincijų, Dzičengas taip pat buvo ir Jou provincijos centru. Dėl tos priežasties miestas ilgainiui pradėtas vadinti Joudžou (kin. 幽州, pinyin: Yōuzhōu).
Trijų karalysčių laikotarpiu Joudžou išlaikė savo svarbą Cao Vei karalystėje. Aplink jį buvo atlikti grandioziniai irigacijos projektai, pagerinę aplinkinį žemės ūkį. IV a. miestas ėjo iš rankų į rankas skirtingoms šiaurės barbarų valstybėms. Čia valdė Ankstyvoji Čin, Vėlyvoji Džao, Ankstyvoji Jan ir Vėlyvoji Jan, kol 397 m. stabilumą atkūrė Šiaurės Vei. Labai trumpą laiką, 352–357 m., Joudžou buvo Ankstyvosios Jan sostine.
589 m. Sui dinastijai suvienijus Kiniją, miestas tapo Džuo prefektūros (涿郡) centru, o 616 m. sumažintos Tangų dinastijos Jou provincijos centru, kuriuo išbuvo iki 938 m. Trumpu laikotarpiu tarp 742 ir 765 miestas buvo vadinamas Fanjangu (kin. 范陽, pinyin: Fanyang). Būtent tada mieste įvyko An Lušano sukilimas, kuris nutraukė Tangų dinastijos kontrolę regione ir ilgam laikui pavertė miestą praktiškai nepriklausomos valstybės sostine.
Per Sui ir Tangų dinastijas Joudžou išbuvo svarbiu prekybiniu ir strateginiu centru rengiant karo žygius į Korėją bei kovojant su šiaurės tautomis. Miestas buvo išpuoštas naujais statiniais, kurių dauguma buvo perstatyti vėliau. Tarp Tangų laikotarpio statinių buvo Fajuano šventykla bei Baltųjų debesų šventykla.
Aršakidų dinastija

Istorija

Karalystė kilo iš istorinio Partos regiono ir iš klajoklių parnų giminės į pietryčius nuo Kaspijos jūros (dab. pietų Turkmėnija ir šiaurės rytų Iranas). Patys Aršakidai, siekdami įteisinti savo valdžią buvusiose Achemenidų valdose, kildino save iš Artakserso II. Pradininkas Aršakas I.
Jai atsirasti prielaidos susidarė silpstant kraštą valdžiusiai Seleukidų imperijai. Apie 250 pr. m. e. Aršakas I užėmė Seleukidų satrapiją Partėją. Kai kurie mokslininkai Aršaką I tapatina su jo broliu Tiridatu I (apie 230–227 pr. m. e.). Tiridatas I galutinai išsilaisvino iš Seleukidų valdžios, tačiau ankstyvuoju formavimosi laikotarpiu karalystė turėjo kitą svarbų priešą rytuose – Graikų-Baktrų karalystę, kuri buvo įgijusi hegemoniją parnų gyvenamame regione.
Iš pradžių nedidelė karalystė ypač sustiprėjo valdant Mitridatui Didžiajam (171–138 m. pr. m. e.), kol galiausiai suvienijo ir užvaldė visą Irano plokščiakalnį, ir su pertraukomis kontroliavo Mesopotamiją nuo apie 150 m. pr. m. e. iki 224 m. Tai buvo trečioji vietinė senovės Irano dinastija (po Medijos ir Achemenidų dinastijų). Partai (daugiausia dėl sunkiosios kavalerijos sukūrimo) buvo didžiausias Romos imperijos priešas rytuose ir apribojo jos plėtrą iki Kapadokijos (rytų Anatolijos).
Galingiausi valdovai buvo Mitridatas II ir Fraatas III. Aršakidai ir jų vasalinės karalystės kontroliavo beveik visus prekybinius kelius tarp Azijos ir Romos imperijos. Galios viršūnėje partų įtaka siekė Ubarą Arabijoje, smilkalų kelių sankryžą, kur rasta partams būdingos keramikos (bet, atrodo, kad kai kurie senovės istorikai pervertino ankstyvosios Partų imperijos galią).
Partų galia rėmėsi partizanine raitų klajoklių taktika ir organizaciniais gabumais, reikalingais valdyti didelę imperiją, bet tuo jie niekada neprilygo prieš juos ir po jų egzistavusioms Persijos imperijoms. Atrodo, vasalinės karalystės sudarė didžiają imperijos dalį, o heleniniai miestai džiaugėsi autonomija.
Apie 224 m. imperija ėmė irti, ir paskutinį karalių nugalėjo buvęs vasalas, įkūręs Sasanidų imperiją. Aršakidai žlugo Artabanui V 224 m. e. m. pralaimėjus sukilusiems Sasanidams.
Kazimieras Tiškevičius II

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Jonas Eustachijus Tiškevičius Logoiskis. Motina Sofija Vyšniovecka. Broliai Jurgis Tiškevičius, Antanas Jonas Tiškevičius, Kristupas Tiškevičius, Felicijonas Tiškevičius.

Šeima

Pirmoji žmona Teofilė Tryzna. Sūnus Eustachijus Tiškevičius (Eustachy Tyszkiewicz), buvo vedęs Izabelą Danilovič, bet vaikų neturėjo. Duktė Ona Tiškevičiūtė (Anna Tyszkiewicz, jos vyras Jan Bohdan Stetkiewicz).
Antroji žmona Ana Rogovska, su ja vaikų neturėjo.

Valstybės tarnyba

1640 m. Bresto pakamaris. Dudzko seniūnas.
Artūras Steško

Artūras Steško (g. 1976 m. kovo 25 d. Trakuose) – Lietuvos futbolo žaidėjas žaidžiantis FK Žalgiryje, saugo pozicijoje. Ūgis 185 cm, svoris 75 kg.
Vincas Steponaitis

Biografija

Iš Marijampolės gimnazijos savanoriu išėjo į Lietuvos kariuomenę, vėliau eksternu išlaikė brandos egzaminus, įgijęs aukštąjį mokslą, tarnavo Žemės banke. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuva“, „Meno kultūra“, „Diena“, „Lietuvos aidas“, „Rytas“ ir kt. Rašė feljetonus. 1949 m. išvyko į JAV, bendradarbiavo „Dirvoje“, pasirašydavo V. Skinka.
Prokopas Didysis

Prokopas Didysis (ček. Prokop Veliký, Prokopas Nuogasis, apie 1380–1434 m. gegužės 30 d.) – husitų veikėjas. Buvo taboritų pamokslininkas, nuo 1426 m. – politinis ir karinis taboritų vadas.
Husitai, vadovaujami Prokopo Didžiojo, 1426 m. ties Ūsčiu prie Labės nugalėjo Šv. Romos imperijos imperatoriaus Zigmanto I kariuomenę, o 1427 m. ties Tachovu ir 1431 m. ties Domažlice – kryžininkus. 1427–1433 m. Prokopas suorganizavo husitų žygių už Čekijos ribų. 1431 m. nesėkmingai bandė užmegzti ryšius su Švitrigaila.
Prokopas Didysis žuvo mūšyje prie Lipanų, kuriame taboritai buvo sumušti taurininkų.
Estadio Gran Canaria

Muzikos renginiai

Be futbolo, vyko ir muzikos renginiai. Grojo tokie atlikėjai ar muzikos grupės kaip: Bryan Adams, Shakira, La Oreja de Van Gogh, Joaquín Sabina ir Joan Manuel Serrat, Andrés Calamaro, Juanes, Gloria Estefan, Sting bei kiti.
Afrikanų kalba

Istorija

Afrikanso kalba artimesnė XVII amžiaus olandų kalbai nei dabartinei. Olandų įkurtoje Kapo kolonijoje vietinių vartojama olandų kalba pamažu kito, ja taip pat kalbėjo kiti emigrantai iš Europos (daugiausia vokiečiai ir prancūzai, taip pat kolonijoje esantys vergai afrikiečiai bei malajai), įtakos turėjo vietinės bantų  ir choisanų kalbos. 1710 m. Kapo kolonijoje buvo daugiau vergų nei baltųjų gyventojų, todėl kalba kreolizavosi (ja kalbėjo žmonės, nemokantys literatūrinės olandų kalbos). Iki XX amžiaus pradžios afrikansas buvo laikomas vietiniu olandų kalbos dialektu. 1910 m. įkurtos Pietų Afrikos Sąjungos valstybinėmis kalbomis buvo anglų ir olandų, ir tik 1925 m. vietoj olandų kalbos valstybine kalba paskelbtas afrikansas.
Pagrindiniai afrikanso skirtumai nuo olandų kalbos: žodyno skirtumai (daug žodžių perimta iš afrikiečių ir malajų kalbų), supaprastėjusi gramatika, skirtingas žodžių tarimas, rašyba artimesnė tarimui.
Meilė netobula

Turinys

Kuomet Elena susipažino su Marko, jai atrodė, kad sutiko savo svajonių vyrą: gražų, dėmesingą ir mylintį. Jiedu apsigyveno kartu, tačiau po kurio laiko ši sužinojo, jog jis susitikinėja su kitu vyru. Elena nusprendė palikti Marko, tačiau tada sužinojo esanti nėščia. Sutikusi su šio pasiūlymu, ji pagimdė dukterį, atidavė šią auginti tėvui ir net nemėgino šios dar kartą pamatyti.
Po keleto metų Elena lauko kavinėje susipažino su vyresniu už ją režisieriumi Etore ir jauna mergina Adriana. Jai patiko naujojo pažįstamo dėmesys, tačiau mergina netikėtai ėmė rodyti pernelyg didelį prielankumą Elenai, kas ją gerokai trikdė bei vos neatstūmė Etorės. Galiausiai jai pavyko sutvarkyti santykius: atsargiai atstumti Adrianą, apsigyventi su Etore ir išdrįsti pirmą kartą susitikti su palikta dukra...
Palenkės vaivadija

Geografija

Pagal 2011 m. sausio 1 d. duomenis vaivadijos plotas buvo 20 187 km², tai yra 6,5 % šalies teritorijos. Šiaurės rytuose ribojasi su Lietuva (Alytaus ir Marijampolės apskritimis; 100,3 km), rytuose – su Baltarusija (236,3 km), šiaurės vakaruose – su Varmijos Mozūrų vaivadija, pietvakariuose – su Mazovijos vaivadija, pietuose su Liublino vaivadija (3,6 km). 
Vaivadija išsidėsčiusi Šiaurinės Palenkės žemumoje, Šiaurinės Mazovijos žemumoje ir Sūduvos aukštumoje. Šiaurinė dalis kalvota, jai būdingi tarp kalvų išsidėstę ežerai - Rytų Sūduvos, Vakarų Sūduvos ežerynai, Elko ežerynas, Augustavo lygumos zandrų ežerai. Centrinėje ir pietinėje dalyje yra būdingi periglacialinių procesų suformuoti landšaftai: Balstogės aukštumos, Kolno aukštuma, Aukštutinės Mazovijos aukštuma, Drohičino aukštuma, Sokulkos aukštuma, Lomžos tarpupis, Bielsko lyguma.

Gyventojai

Pagal 2015 m. birželio 30 d. duomenimis vaivadijoje gyveno 1 190 253 žmonės, kas sudaro 3,1 % šalies gyventojų skaičiaus.

Religija

Didžioji dalis gyventojų yra katalikai ir taip pat manoma, kad yra apie 300 000 stačiatikių. Vaivadija patenka į keturias katalikų vyskupijas, tai Balstogės arkivyskupija, Lomžos vyskupija, Drohičino vyskupija ir Luko vyskupija. Taip pat patenka į dvi stačiatikių vyskupijas, tai Varšuvos-Bielsko stačiatikių vyskupija ir Balstogės-Gdansko stačiatikių vyskupija.
Milicijos vyresnysis majoras

Milicijos vyresnysis majoras (rus. старший майор милиции) – specialusis aukščiausiojo TSRS milicijos personalo laipsnis 1936-1943 m. Atitiko valstybės saugumo vyresnįjį majorą (NKVD sistema), komdivą Raudonojoje Armijoje ir antro rango flagmaną kariniame laivyne. Šis laipsnis atitiko dabartinį karinį laipsnį generolas majoras.
Milicijos laipsnių sistemoje žemesnis laipsnis buvo milicijos majoras, o aukštesnis – milicijos inspektorius.
Milicijos darbuotojams, turintiems milicijos vyresniojo majoro laipsnį, nebuvo numatytas laikotarpis, kurį ištarnavus būtų galima pretenduoti į aukštesnį laipsnį. Aukštesnįjį laipsnį suteikti galėjo TSRS vidaus reikalų liaudies komisaras.

Laipsnio istorija

Milicijos vyresniojo majoro laipsnis TSRS NKVD darbininkų ir valstiečių milicijos sistemoje buvo įvestas 1936 m. balandžio 26 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu, kuris buvo paskelbtas 1936 m. gegužės 5 d. NKVD įsakymu Nr. 157.
Ši laipsnių sistema veikė iki 1943 m. vasario 9 d., kai TSRS AT Prezidiumo nutarimu „Apie NKVD ir milicijos organų vadovaujančio personalo laipsnius“ (О званиях начальствующего состава органов НКВД и милиции) buvo įvesta nauja specialiųjų laipsnių sistema, atitikusi kariuomenės laipsnius.
Atspindžiai (Kaišiadorys)

Atspindžiai – Nepriklausomas Kaišiadorių rajono laikraštis, leidžiamas nuo 1996 m. gegužės 3 d. Kaišiadoryse.

Istorija

Iš pradžių leistas kas savaitę, nuo 1997 m. – du kartus per savaitę. Tiražas 2000 egz.
Kartu leidžiamas priedas „Kultūros priemenė“. Nuo 2006 m. birželio leidžiamas internetinis dienraštis www.atspindziai.lt. 
Vyr. redaktorius Mindaugas Šimkūnas, redaktorė Virginija Šimkūnienė.
Pabėgimo planas

Turinys

Rėjus Breslinas – pabėgimų iš kalėjimų specialistas, kurį nuolatos samdo valstybė, kad šis savo kailiu patikrintų ar įmanoma pabėgti iš vieno ar kito kalėjimo.
Vieną dieną jo kompanija, kuriai Rėjus vadovauja kartu su partneriu Lesteriu Klarku, gauna užsakymą patikrinti naujos kartos kalinimo įstaigą, kuri yra iš dalies nelegali, o joje saugomi patys didžiausi pasaulio nusikaltėliai. Rėjus imasi užduoties, tačiau netrukus supranta, kad pats buvo išduotas ir tapo tikru kaliniu: suėmimo metu jam pašalinama implantuota mikroschema, kurios dėka jį galėjo sekti jo komanda, kalėjimo viršininkas Hobsas nieko nežino apie tai, kas jis yra, ir, operacijai nenusisekus, nėra jokios vilties ištrūkti.
Kalėjime jis susipažįsta su Svenu Rotmajeriu, su kuriuo pamažu susidraugauja ir ima kartu kurti pabėgimo planą. Jiems padėti sutinka kalėjimo gydytojas Kyris, tačiau pirmiausia jiems reikia išsiaiškinti, kur jie kalinami, nes naujo dizaino kalėjime nėra pasivaikščiojimų gryname ore ir kaliniai visada yra uždaryti kamerose arba bendroje erdvėje. Be to, aiškėja, kad Hobsas iš tiesų žino, kas yra Rėjus, tačiau jam užmokėta, kad šis nenuleitų nuo jo akių ir jokių būdu neleistų pasprukti iš kalėjimo, suprojektuoto pagal paties Rėjaus rekomendacijas...
Skruzdėlių nuodai

Skruzdėlių nuodai – skruzdėlių (Formicidae) organizmų gaminami toksinai ir dirginančios medžiagos. Pagrindinė daugelio skruzdėlių rūšių nuodų veiklioji medžiaga yra skruzdžių rūgštis.
Keturių ženklas

Keturių ženklas (angl. The Sign of the Four) – antrasis Artūro Konano Doilio romanas apie Šerloką Holmsą.

Siužetas

Pas Šerloką Holmsą atvyksta Merė Morstan su dvejomis mįslėmis. Pirmoji yra jos tėvo, Kapitono Artūno Morstano dingimas prieš 10 metų, o antroji – anonimiškų laiškų gavimas su perlais.
Lofem

Lofem – obelų veislė. Veislė sukurta 1898 m. Kanadoje. Nuo 1965 m. išbandyta Vytėnuose, o nuo 1975 m. paplito Lietuvoje.
Vaismedžiai stambūs, su rutulišku stambiu vainiku ir gerai su liemeniu suaugusiomis šakomis. Derėti pradeda po 5–6 metų. Veislė gana derlinga, vaisiai išsilaiko iki gegužės mėnesio. Obuoliai gražūs, vidutinio didumo, labai skanūs, saldžiarūgščiai. Odelė vidutinio storumo, skynimo metu žalia, vėliau beveik ištisai padengta tamsiu išsiliejančiu raudoniu ir apnašomis. Minkštimas baltas, švelnus, sultingas. Sėklų kameros pusiau atviros.
Veislė vidutiniškai atspari rauplėms.
Vaidotas Sungaila

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. Akmenės rajono valstybinė maisto ir veterinarijos tarnybos viršininkas.
Liberalų ir centro sąjungosAkmenės rajono skyriaus pirmininkas. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys.
Rotary klubo narys. Žmona Vaida, vaikai Audrius, Neringa.
Žemaičių kraštas

Žemaičių kraštas – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Mažeikių rajono tarybos laikraštis, ėjęs nuo 1989 m. gegužės mėn. iki 1992 m.

Istorija

Spausdino Mažeikių spaustuvė. Tiražas 1989 m. – 5000 egz., 1992 m. – 2750 egz. Išleisti 25 numeriai.
Fatjanovo kultūra

Arealas

Fatjanovo kultūra III tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje – II tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje buvo paplitusi Vidurio Rusijoje, Volgos ir Okos upių baseinuose. Skiriamos trys Fatjanovo kultūros kultūrinės grupės: Maskvos – Kliazmos, Volgos vidurupio ir Volgos aukštupio.

Kultūra

Fatjanovo kultūrai būdingos rutulinės ir apvaliadugnės trumpakaklės amforos, platėjančiais kraštais taurės, plokšti dubenys; indų viršutinė dalis puošta įraižų, šukinių ir kitų įspaudėlių, kartais virvelių ornamentu. Žmonės vertėsi gyvulininkyste – auginti raguočiai ir kiaulės), naudojo titnaginius dirbinius – gludintus kirvelius, trikampius antgalius, gremžtukus, skiltuvus, akmeninius kovos kirvius, kurie panašūs į Dniepro vidurupio ir Pamarių kultūrų. Tarp jų – plačiais riestais ašmenimis vadinamasis Fatjanovo tipo kirvis, kurių rasta ir Lietuvoje. Gamino varinius kirvius nukarusia pentimi, puošėsi variniais karoliais ir žiedais, tuščiavidurių kauliukų apvaromis, pragręžtais gyvulių dantimis.
Mirusiuosius laidojo kapinynuose, vėliau žemuose pilkapiuose įrengtuose mediniuose rūseliuose, paguldytus ant šono, suriestus; dažnai kapo dugnas išklotas lokio kailiu ar medžio žieve. Į kapą dėti 1-5 puodai, varinių ir kaulinių papuošalų. Kai kuriuose kapinynuose mirusieji laidoti tam tikromis grupėmis. Dažnai randami ritualiniai lokių, šunų ar avių kapai. Kapų duobės didelės, su medinėmis konstrukcijomis. Būdinga griežta kirvių, indų, titnaginių peilių dėjimo į kapus tvarka. Į įkapes dedama daug įvairių papuošalų ir amuletų iš žvėries dantų ir kaulų, paukščių kaulų, kriauklių, gintaro. Pragręžtos lokio iltys dėtos tik į vyrų kapus.
Fatjanovo kultūra artima Dniepro vidurupio kultūrai, turi rutulinių amforų kultūros bruožų; priskiriama rytų baltų gentims. Ją išstūmė Abaševo kultūra, o galutinai – Djakovo kultūra.
Menonitai

Menonitai – krikščionių anabaptistų judėjimas, kurio vardas kilo dėl bendruomenėse paplitusio Menno Simmons’o (1496–1561) mokymo įtakos. Menonitai laikomi pacifizmo ir neginkluoto pasipriešinimo pradininkais.
Nepasitenkindami protestantų įvykdytomis reformomis, kai kurie krikščionys nusprendė siekti didesnių. Taip gimė radikalioji reformacija, dar kitaip vadinama anabaptistų judėjimu, kurio viena šaka yra laikomi menonitai. Nors menonitai savęs ir nelaiko protestantais, prie jų dažnai priskiriami.
Menonitai išplito Šveicarijoje, Pietų Vokietijoje, Elzase, Nyderlanduose, tuo metu daugiausia vokiškai kalbančiuose regionuose ėmus liaudžiai studijuoti gimtąja kalba Bibliją ir grįžti prie to, ką jie suprato kaip ankstyvosios krikščionybės idealus. Apibendrintai juos imta vadinti derogatyviškai „anabaptistais“, t. y. „perkrikštytojais“, o jie save dažniau vadino broliais, Kristaus mokiniais.
Anabaptistai nelaikė savo krikšto nauju, kadangi jie atmetė sąmoningai neapsisprendusiųjų, t. y. kūdikių, krikštą kaip neturintį pakankamo pagrindo Šv. Rašte. Tačiau savo teologija jie liko ortodoksiški ir ortopraksiški.
Iš pradžių judėjime buvo ir dalis militaristiškai nusiteikusiųjų valstiečių, kuriems Vokietijos valstiečių karo metu ėmėsi vadovauti vokiečių katalikų kunigas Tomas Miunceris. Juos Vokietijos feodalams žiauriai išnaikinus, dauguma anabaptistų palaipsniui visiškai perėmė pacifistinį (taikos) mokymą, išdėstytą kito į anabaptistų pusę perėjusio olandų kunigo Menno Simmons’o gausiuose raštuose, todėl beveik visi (išskyrus huteritus ir kitas smulkias grupes: filipitus, adamitus ir kt.) vėliau ėmė vadintis menonitais pagal Menno Simmons. Menno Simmons bene vienintelis iš anabaptistų lyderių nebuvo nužudytas valdžios ir oficialios religinės viršūnėlės, kadangi po atsivertimo į Kristų visą laiką slapstėsi padedamas bendraminčių.
Menonitai daugiausia paplitę Šiaurės Amerikoje ir pastaraisiais metais vis dažniau vyksta į misijas kitur. Daug menonitų yra Etiopijoje ir kitose Afrikos valstybėse.
Laisvųjų krikščionių bažnyčia 2014 metais prisijungė prie Tarptautinės broliškųjų menonitų bendrijos.
Kapinės

Kapinės – mirusiųjų laidojimo vieta. Ankstyviausieji kapai priklauso naujajam akmens amžiui. Jie randami giliose duobėse, mirusieji palaidoti suriesti.
Kapinėse gali būti kulto pastatų, pvz., koplyčių. Jos taip pat gali būti greta šventovių – bažnyčių, cerkvių ir kt.
Užsienio valstybės yra imamas žemės nuomos mokestis, aptarnavimo mokestis. Lietuvoje laidojimo tvarką reglamentuoja savivaldybės, oficialiai joks mokestis nėra imamas (praktiškai – jei pageidaujama laidoti tam tikroje vietoje, pvz., arčiau kapinių koplyčios ar įėjimo, tuomet galima „susitarti“ su kapines prižiūrinčiais asmenimis).
Kūjo metimas

Kūjo metimas – lengvosios atletikos šaka, kurioje varžomasi kas toliau numes metalinį rutulį pritvirtintą prie strypo arba grandine prie rankenos. Nuo 1990 m. tapo olimpine sporto šaka. Profesionaliuose kūjo metimo čempionatuose vyrai naudoja 7.257 kg kūjį, o moterys 4 kg kūjį.
Dabartinis vyrų kūjo metimo rekordas priklauso Jurijui Sedychui – 86,74 m pasiektas 1986 m. Vakarų Vokietijoje. Moterų kūjo metimo rekordas priklauso Anitai Vlodarčik – 82,29 m (2016 m.).