Armėnijos istorija

Priešistorė

1960 m. kasinėjant Jerevano 1 urvą rasti 48 tūkst. metų senumo žmogaus palaikai. Armėnijos kalnyne rasta neolito laikų gyvenviečių. 2010–2011 m. Areni-1 urvų komplekse, Armėnijoje, rasti seniausi pasaulyje: odinis batas (3500 m. pr. m. e.), šiaudinis sijonas (3900 m. pr. m. e.), vyninė (4000 m. pr. m. e.).
Šulaveri-Šomu kultūra yra Užkaukazėje yra viena seniausių kultūrų regione, datuojama 6000-4000 m. pr. m. e. Kuros-Arakso kultūra yra seniausia Bronzos amžiaus kultūra regione (4000-2200 m. pr. m. e.). Jos įpėdine buvo Trialeti kultūra (2200–1500 m. pr. m. e.), susijusi su gruzinais. Pavadinimas Armėnija pirmąkart minimas kaip Armani kartu su Ibla kaip akadų karaliaus Naram-Sino užimta teritorija (2300 m. pr. m. e.). Ji tapatinama su akadų kolonija Dijarbakyro regione. Iki šiol asirai vadina armėnus Armani. Spėjama, kad žodis susijęs su maniečiais ir bibliniu Miniu.
Patys armėnai savo šalį vadino Hayastan. Šis žodis pirmąkart paminėtas Vėlyvojo bronzos amžiaus hetitų, Hajasa-Azi karalystėje. Faraono Tutmozio III laikais (1446 m. pr. m. e.) armėnai minimi kaip Ermenen žmonės, o jų žemėje „Dangus paremtas keturiais stulpais“.
1500–1200 m. pr. m. e. Hajasa-Azi karalystė buvo Vakarinėje Armėnijos kalnyno dalyje ir dažnai kariavo su Hetitų imperija. 1200–800 m. pr. m. e. Armėnija buvo suvienita į karalysčių konfederaciją, kurią asirai vadino Nairiu („Upių šalis“).
Urartija klestėjo Armėnijos kalnyne IX a. pr. m. e.-585 m. pr. m. e. Šalį įkūrė Aramas, suvienijas atskiras kunigaikštystes ir pasivadinęs Karalių karaliumi. Tai buvo tradicinis Urartijos valdovų titulas. Urartija užvaldė visą Taroną ir Vaspurakaną. Pagrindinis Urartijos varžovas buvo Neoasirijos imperija.
Valdant Sarduriui I (834–828 m. pr. m. e.) Urartija tapo stipria organizuota valstybe, kuri apmokestino gretimas gentis. Jis padarė Tušpą (dabar Vanas) šalies sostine. Jo sūnus Išpuinis prijungė būsimą Tigranakertą, pasiekė Urmiją. Menujas (810–785 m. pr. m. e.) išplėtė valdas į šiaurę link Ararato. Jis paliko daugiau nei 90 įrašų Mesopotamijos dantiraštį pritaikęs urartu kalbai. Argištis I atėmė iš hetitų Latakiją, pasiekė Biblą, Finikiją, pastatė Erebunį (dabar Jerevanas) 782 m. pr. m. e. pasinaudojęs 6600 karo belaisviais.
714 m. pr. m. e. asirų karalius Sargonas II nugalėjo Urartijos karalių Rusą I prie Urmijos ežero, sunaikino urartiečių šventovę Musasire. Tuo metu indoeuropiečiai kimerai užpuolė Urartiją iš šiaurės vakarų ir sunaikino likusią armiją. Valdant Ašurbanipalui (669–627 m. pr. m. e.) Asirija siekė Armėniją ir Kaukazo kalnus.
Kiaksareso medai užėmė Asiriją 612 m. pr. m. e., o Urartijos sostinę Vaną 585 m. pr. m. e., užbaigdami Urartijos nepriklausomybę. Pagal armėnų tradiciją, medai padėjo įkurti Orontidų dinastiją.

Viduramžiai

591 m. Bizantijos imperatorius Maurikijus nugalėjo persus ir užėmė visą Armėniją. Užkariavimus baigė armėnų kilmės Bizantijos imperatorius Heraklėjas 629 m.
645 m. arabai užėmė Armėnija, bet jos dalis liko Bizantijai. Imperijoje buvo daug armėnų, jie turėjo didelę įtaką. Bizantijos imperatorių Makedonų dinastija buvo armėnų kilmės kaip ir imperatoriai Heraklėjas (610–641 m.) ir Filipikas Bardanas (711–713 m.). Makedonų dinastija kartais vadinama Armėnų dinastija. Jie galėjo turėti savo atskirą kultūrą.
IX a. besivystidama kaip feodalinė valstybė Armėnija patyrė kultūrinį renesansą valdant Bagratidams. Jų valdomą Armėniją kaip nepriklausomą valstybę pripažino Bagdadas 885 m. ir Konstantinopolis 886 m. Nauja sostinė Anis pradėtas statyti 964 m. Teigiama, kad Anis turėjo 200 tūkst. gyventojų ir „1001 bažnyčią“. Po sostinės statybos Armėnija tapo turtinga ir klestinčia valstybe, kuri įtakojo aplinkinėms šalims. Tačiau politiškai Armėnija liko silpna buferine valstybe, kuri išliko, nes kaimynai norėjo išlaikyti esamą padėtį.
Laikui bėgant paaiškėjo, kad feodalizmas šaliai pražūtingas, nes silpnino ištikimybę centrinei vyriausybei ir 1045 m. Bizantija užėmė Anį. Alp Arslano seldžiukai užėmė miestą 1064 m. Nugalėję Bizantiją Manzikerto mūšyje 1071 m. turkai užėmė likusią Didžiąją Armėniją ir daugumą Anatolijos. Po to armėnus tūkstantį metų valdė musulmonai, išskyrus XII a. pabaigą-XIII a. pradžią, kai Armėnijoje jiems kėlė problemų atsigavusi Gruzija. Daug vietinių kilmingųjų (nakharars) prisidėjo prie gruzinų ir išvadavo kelias sritis šiaurės Didžiojoje Armėnijoje, kurias valdė gruzinų-armėnų kilmės Zacharids/Mkhargrdzeli šeima, ištikima Gruzijos sostui.
Kad pabėgtų nuo mirties ar tarnystės tiems, kurie nužudė jo giminaitį Anio karalių Gariką II, Rubenas I su tautiečiais pabėgo į Tauro kalnų slėnius, o vėliau į Kilikijos Tarsą. Juos priglaudė Bizantijos gubernatorius. 1080–1375 m. armėnų tautiškumas klestėjo pietuose dėl armėnų Kilikijos karalystės.
Atvykus kryžiuočiams į Šventąją žemę Kilikijos armėnai su jais užmezgė gerus santykius ir klestėjo, kol buvo užkariauti musulmonų. Grafas Balduinas paliko kryžiuočių armiją ir buvo įsūnytas Toroso Edesiečio, armėnų valdovo, kuris išpažino graikų ortodoksų tikėjimą. Nedraugiški Bizantijai ir seldžiukams armėnai priėmė kryžiuočiuus išskėstom rankom ir po Taroso nužudymo buvo įkurta pirmoji kryžiuočių valstybė, Edesos grafystė. Atrodo, kad armėnams patiko kryžiuočių valdymas ir kai kurie jų kovėsi kryžiuočių armijose. Kryžiuočiams užėmus Antiochiją Konstantinas, Rubeno I sūnus, iš kryžiuočių gavo barono titulą.
Po nesėkmingo Trečiojo kryžiaus žygio ir dėl kitų priežasčių Kilikija liko vienintelė stipri krikščionių atstovė Vidurio Rytuose. Bizantija, Šventoji Romos imperija ir Abasidų kalifatas rungėsi dėl įtakos Kilikijoje ir skubėjo pripažinti Leoną II teisėtu jos karaliumi. Jis gavo karūną iš Bizantijos ir Vokietijos imperatorių. Krikščionių ir musulmonų valstybių atstovai, dalyvavę karūnacijoje, pabrėžė statusą, kurį įgijo Kilikija. Ji buvo paskutinė armėnų valstybė viduramžiais ir jos karaliai save vadino armėnų karaliais, ne kilikiečių. Mažojoje Armėnijoje maišėsi kryžiuočių ir Kilikijos helenistinė kultūros. Kai katalikų šeimos išplėtė įtaką Kilikijoje, popiežius norėjo armėnus atversti į katalikybę. Religijos klausimas padalino šalį į dvi stovyklas. 1375 m. Egipto mameliukai, pasinaudoję nestabilia situacija šalyje, sunaikino Kilikiją.

Persų ir rusų Armėnija

Dėl Armėnijos strateginės padėties Osmanų imperija ir Persija dažnai dėl jos kovojo. 1513–1737 m. per turkų-persų karų įkarštį Jerevanas pakeitė savininkus 14 kartų.
1604 m. Persijos šachas Abasas I Didysis naudojo sudegusios žemės taktiką Ararato slėnyje. Džulfa (dabar Nachičevanės autonominėje respublikoje) buvo užimta karo pradžioje ir po to persai paplito po Ararato slėnį, atsitraukdami prireikus ir vengdami tiesioginės konfrontacijos su stipresniu priešu.
Per Karso apgultį šachas sužinojo apie didelės turkų armijos atvykimą, kuriai vadovavo Djghazadé Sinan Paša. Abasas nusprendė atsitraukti, bet nenorėdamas leisti turkams pasipildyti atsargas jis liepė sunaikinti armėnų miestus Ararato slėnyje. Vietiniai buvo prievarta iškeldinti ir 300 tūkst. jų atsidūrė Arakso pakrantėje. Besipriešinantys deportacijai buvo nužudomi. Kadangi vienintelis tiltas buvo sugriautas persų, armėnai buvo priversti bristi per upę ir daug jų nuskendo dėl srovės.
Negalėdamas išsilaikyti nuniokotose ligumose Paša žiemojo Vane. 1605 m. persai nugalėjo juos besivejančius turkus ir 1606 m. Abasas I atgavo teritorijas, perleistas turkams valdymo pradžioje. Nors taktika persams buvo sėkminga, žygį į Isfahanas|Isfahaną išgyveno mažiau nei pusė iš 300 tūkst. armėnų. Užimtoje teritorijoje šachas įkūrė Erivano chanatą. Armėnai sudarė mažiau nei 20% jo gyventojų dėl anksčiau vykusios deportacijos 1605 m.
Po Persų-rusų karo 1826–1828 m. dalis istorinės Armėnijos su Jerevanu atsidūrė Rusijos sudėtyje. Ji buvo vadinama Jerevano provincija ir beveik atitiko dabartinės Armėnijos ribas. Rusijoje armėnai gyveno gan saugiai, ypač palyginus su Turkija, bet XX a. pradžioje buvo dažni susidūrimai su azerbaidžaniečiais ir kurdais.
XIX–XX a. pradžioje Rusija toliau skverbėsi į armėnų žemes norėdama pasiekti šiltą Viduržemio jūrą. Tai sukėlė karą su turkais 1828–1829 m. Po karo Turkija dalį Rytinės Armėnijos atidavė Rusijai, o vakarinę dalį pasiliko.

Turkų Armėnija

Mehmedas II užėmė Konstantinopolį 1453 m. ir pakvietė armėnų vyskupą įkurti armėnų Konstantinopolio patriarchatą. Armėnų skaičius sostinėje išaugo, jie tapo gerbiama Osmanų visuomenės dalis.
Turkai valdė remdamiesi šariatu, tad krikščionys ir žydai turėjo mokėti papildomą mokestį, o už tai gaudavo religinę autonomiją. Armėnai Konstantinopolyje klestėjo, bet ne istorinėje tėvynėje. Rytų Armėnijoje su jais blogai elgėsi kurdų vadai įvairių krizių metu. Kartu su vietiniais musulmonais jie kentėjo nuo kurdų klajoklių. Kaip kiti imperijos krikščionys (bet rečiau) armėnai turėjo dalį sveikų berniukų atiduoti vyriausybei, kad juos atvertus į Islamą jie tarnautų armijoje ar administracijoje (Devşirme politika).
Armėnų nacionalistai norėjo atkurti valstybę, išvaduoti istorines žemes nuo rusų ir turkų. Balkanų išsivadavimas ir didžiųjų Europos šalių kišimasis į jų reikalus paveikė armėnų nacionalizmą. Be individualių veikėjų armėnų išsivadavimo judėjimas turėjo tris partijas: Socialdemokratų Hunchakian partija, Armenakan parija ir Armėnų revoliucinė federacija, kuri buvo didžiausia. Neutralūs išsivadavimo atžvilgiu arnėnai buvo vadinami chezoks.
1839 m. Turkijos armėnų padėtis pagerėjo po sultono Abdulmecido I dėl Tanzimato reformų, bet vėliau tokie sultonai kaip Abdulhamidas II jas nutraukė ir pradėjo armėnų skerdynes, dabar vadinamas Hamidian skerdynėmis, 1895–1896 m. po nepavykusio armėnų pasikėsinimo į jį.

Nepriklausoma Armėnija (1991 m.-dabar)

Armėnija paskelbė apie atsiskyrimą Tarybų Sąjungos 1990 m. rugpjūčio 23 d. Rugpjūčio perversmo bandymo Tarybų Sąjungos išvakarėse Armėnijoje vyko referendumas dėl atsiskyrimo. Po pergalės referendume nepriklausomybė oficialiai paskelbta 1991 m. rugsėjo 21 d. Tačiau visuotinis pripažinimas atėjo tik iširus Tarybų Sąjungai 1991 m. gruodžio 25 d.
Pirmieji Armėnijos nepriklausomybės metai buvo didelis iššūkis ir tarptautinės armėnų organizacijos pasisiūlė padėti. Iš Kanados atvyko jaunieji savanoriai (CYMA) į Ararato regioną. Po Armėnijos pergalės Kalnų KArabacho kare Azerbaidžanas ir Turkija uždarė Armėnijai sieną. Tik 2009 m. spalį su Turkija buvo pasirašyta sutartis, normalizavusi santykius. Šie įvykiai smarkiai paveikė Armėnijos ekonomiką, nes buvo uždarytas pagrindinis kelias į Europą.
Levon Ter-Petrosyan tapo pirmuoju Armėnijos prezidentu 1991 m. spalio 16 d. ir buvo perrinktas 1996 m. rugsėjo 22 d. Opozicija ir kai kurie tarptautiniai stebėtojai teigia, kad jo perrinkimas buvo suklastotas. Jo populiarumas dar labiau smuko, kai opozicija pradėjo jį kaltinti dėl ekonominių nesėkmių. Jis uždraudė Armėnijos revoliucinę federacija, teikdamas, kad ji turi ryšių su užsienių, o tai draudžia Armėnijos konstitucija.
Ter-Petrosyan turėjo pasitraukti iš posto 1998 m., kai siūlė Kalnų Karabacho sprendimą, kuris nepatiko daugeliui armėnų. Premjeras Robert Kocharyan ir svarbiausi ministrai atmetė Kalnų Karabacho taikos planą, tarptautinių tarpininkų pasiūlytą 1997 m. rugsėji. Ter-Petrosyan ir Azerbaidžanas susitarė, kad klausimas bus sprendžiamas fazėmis, o pats svarbiausias Kalnų Karabacho statuso punktas turėjo būti nukeltas. Armėnija turėjo gražinti okupuotas Azerbaidžano sritis aplink Kalnų Karabachą, o Turkija ir Azerbaidžanas sutiko nutraukti blokadą.
Robert Kocharyan buvbo išrinktas antruoju Armėnijos prezidentu 1998 m. kovo 30 d., nugalėjęs Karen Demirchyan. Šįkart abi pusės buvo kaltinamos rinkimų klastojimu. Buvo teigiama, kad Kocharyan neatitiko reikalavimo būti Armėnijos piliečiu 10 metų, bet pati respublika tuo metu egzistavo tik 7 metus. Tačiau Armėnijos konstitucija pripažino Tarybinę Armėniją jos pirmtake. Keli opozicijos vadai ir Armėnijos premjeras buvo nužudyti per Armėnijos parlamento šaudymą 1999 m. Pats prezidentas derėjosi su teroristais dėl įkaitų paleidimo. Dauguma armėnų mano, kad Kocharyan atsakingas už šaudynes.
Per prezidentų rinkimo pirmą turą 2003 m. vasario 19 d. niekas nesurinko balsų daugumos. Per antrą turą kovo 5 d. Robert Kocharyan nugalėjo Stepan Demirchyan, oficialiai surinkęs 67% balsų. ESBO stebėtojai pranešė, kad Demirchyan rėmėjai klastoja rinkimus ir daug jų buvo suimta prieš antrą rinkimų turą. Demirchyan pareiškė, kad rinkimai suklastoti ir siūlė rėmėjams protestuoti. Dešimtys tūkstančių armėnų gatvėse reikalavo Kocharyan atsistatydinimo. Kocharyan davė prezidento priesaiką, o konstitucinis teismas patvirtino rezultatus, bet pasiūlė per metus surengti referendumą dėl prezidento rinkimų patvirtinimo.
Kaip prezidentas Kocharyan derėjosi su Azerbaidžano prezidentu Ilhamu Alijevu dėl Kalnų Karabacho. Per 2004 m. derybas buvo pasiūlyta surengti referendumą Kalnų Karabache ir greta esančiose Azerbaidžano teritorijose. 2006 m. vasario 10-11 d. jie vėl Prancūzijoje derėjosi dėl armėnų karių atitraukimo, tarptautinių taikdarių atvykimo ir Kalnų KArabacho statuso. Nepaisant pradinio optimizmo, nieko nebuvo nutarta. 2006 m. kovą Vašingtone Vladimiras Putinas spaudė abi puses susitarti, bet tai nedavė rezultatų kaip ir vėlesni susitikimai Maskvoje ir Minske lapkričio mėn.
Armėnijos premjeras Serzh Sargsyan buvo laikomas svarbiausiu favoritu per 2008 m. rinkimus, kai jį parėmė Kocharyan. 2007 m. spalio 26 d. Ter-Petrosyan oficialai paskelbė, kad dalyvaus prezidento rinkimuose ir apkaltino Kocharyano vyriausybę korupcija, pavogus „3-4 milijardus dolerių“ per 5 metus. Jis kritikavo Kocharyan teiginius apie ekonomikos augimą ir teigė, kad jis linkta prie Kalnų Karabacho klausimo tokio sprendimo, kurį Ter-Petrosyan siūlė prieš 10 metų. Daug opozicinių partijų parėmė Ter-Petrosyan sugrįžimą į politiką.
2008 m. vasario 19 d. rinkimų oficialūs rezultatai parodė Sargsyan pergalę, surinkus 53% balsų. Ter-Petrosyan liko antras su 21.5% balsų. Ter-Petrosyan ir jo rėmėjai apkaltino vyriausybę rinkimų klastojimu ir paskelbė apie savo pergalę. Nuo vasario 20 d. Jerevane susirinko dešimtys tūkstančių protestuotojų. Vyriausybės pajėgos, teigdamos, kad palapinėse yra ginklų, su jėga išvaikė demonstrantus kovo 1 d. rytą. Ter-Petrosyan atsidūrė namų arešte, bet vyriausybė vėliau neigė šiuos tvirtinimus. Protestuodami prieš vyriausybės veiksmus Miyasnikyan aikštėje susirinko daug demonstrantų ir policija turėjo atsitraukti. Kocharyan paskelbė ypatingąją padėtį, į sostinę atvyko armija. Užsibarikadavus protestuotojams per susirėmimus žuvo 10 žmonių, tarp jų vienas policininkas. Po to sekė areštai, opozicijos persekiojimas ir antivyriausybinių protestų uždraudimas. Sargsyan tapo prezidentu.
2011 m. Armėnijoje kilo demontracijos kaip atsakas į revoliucijas Vidurio Rytuose. Protestuotojai reikalavo ištirti smurtą per 2008 m. rinkimus, paleisti politinius kalinius, geresnių ekonominių sąlygų ir demokratinių reformų.