google/wiki40b huggingface dataset:
Mento

Mento – Jamaikos liaudies muzikos stilius, padaręs didelę įtaką ska ir regio muzikai. Paprastai mento būdingi akustiniai instrumentai, tokie kaip akustinė gitara, bandža, rankinis būgnas ir rumbos dėžė – didelis dėžės formos mušamasis instrumentas, ant kurio galima sėdėti grojant. Rumba dėžė veda boso partiją.
Mento dažnai painiojamas su kalipso, Trinidado ir Tobago muzikiniu stiliumi. Nors jie turi daug panašumų, tačiau tai du skirtingi savarankiški muzikos stiliai. Skirtumai iš dalies kyla dėl skirtingos šių dviejų Karibų salų kolonijinės praeities, kadangi Jamaikos muzikai trūksta ispaniškos įtakos, pastebimos kituose Karibų muzikos stiliuose.
Mento kilo iš muzikinių tradicijų, atkeliavusių kartu su vergais iš Afrikos. Europos muzikos įtaka taip pat stipriai jaučiama, kadangi vergai, mokėję groti kokiais nors instrumentais, buvo dažnai prašomi pagroti savo šeimininkams. Taigi jie įpynė dalį šių tradicijų į savo liaudies muziką. Mento dainų žodžiai dažnai su humoru pasakoja apie įvairius kasdieninius reikalus. Daugelis jų komentuoja skurdą, prastas gyvenimo sąlygas ir kitas socialines problemas. Kita dažna tema – vos užmaskuotos seksualinio pobūdžio užuominos.
Auksinis mento amžius buvo XX a. 6 dešimtmetis. 7 dešimtmetyje jį nustelbė ska ir regis, tačiau Jamaikoje mento vis dar grojamas, ypač dažnai turistų lankomose vietovėse.
Petras Maksimavičius

Petras Maksimavičius (lenk. Piotr Maksimowicz, g. 1970 m. Seinuose, Lenkija) – Lenkijos ir pasaulio lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija

Baigė Seinų lenkišką pradinę mokyklą, toliau mokėsi Punsko licėjuje, vėliau studijavo Vilniaus universitete istoriją. Grįžęs į Lenkiją aktyviai dalyvauja lietuvių visuomeniniame gyvenime. Lenkijos lietuvių žurnalo „Aušra“ žurnalistas.
Pasaulio lietuvių bendruomenės (PLB) valdybos pirmininko pavaduotojas. PLB Spaudos ir informacijos komisijos pirmininkas. Vyskupo Antano Baranausko fondo tarybos pirmininkas. Lenkijos lietuvių draugijos valdybos narys.

Įvertinimas

Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medalis
Milda Lenkauskienė

Milda Lenkauskienė-Gulbinskaitė (g. 1933 m. kovo 29 d. Kaune) – JAV lietuvių visuomenės veikėja, žurnalistė.

Biografija

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV. 1950 m. Čikagoje baigė Šv. Kazimiero akademiją, 1954 m. – Mundeleino koledžą.
1952 m. JAV lietuvių studentų sąjungos pirmosios valdybos sekretorė. Dalyvavo „Margučio“ radijo programose – diktorė, skaitovė, dainininkė. 1964–1970 m. Klyvlendo „Tėvynės garsų radijo“ programos „Moters pasaulis“ skyriaus redaktorė. 1963–1968 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos sekretorė, 1968–2003 m. – vykdomoji vicepirmininkė. 1968–1973 m. jaunimo reikalų, 1983–1988 m. kultūros, 1988–1992 m. švietimo, 1992–2000 m. Švietimo komisijos pirmininkė. 1966–1983 m. vadovavo pirmųjų penkių Pasaulio lietuvių jaunimo kongresų rengimui. 1988 m. IV Pasaulio lietuvių kultūros kongreso Toronte pirmininkė. 1974–1988 m. Lietuvių fondo tarybos viena direktorių.
Ateitininkų ir skautų organizacijų veikėja. Bendradarbiauja JAV lietuvių spaudoje, nuo 1963 m. daugiausia žurnale „Pasaulio lietuvis“.
Muitinės informacinių sistemų centras

Muitinės informacinių sistemų centras (toliaus - MISC) - vienas iš Lietuvos Muitinės valstybinių įstaigų. Įkurtas 2001 m. sausio 1 d., reorganizavus Muitinės departamento Informacijos centrą į savarankišką muitinės įstaigą. Šiuo metu MISC sudaro 7 struktūriniai  padaliniai.

Veikla

MISC veikla apima platų spektrą nuo Lietuvos Muitinės kompiuterizavimo strateginių sprendimų rengimo, projektų inicijavimo ir informacinių sistemų, paslaugų ar produktų sukūrimo bei įdiegimo iki jų priežiūros proceso organizavimo ir nepertraukiamo integruotos Muitinės informacinės sistemos veikimo užtikrinimo. Centras ir jo specialistai, profesionaliai įvaldę šiuolaikines informacinių ir ryšių technologijų priemones, tiek daro įtaką rengiamiems muitinės veiklos sprendimams, tiek ir įgyvendina ar organizuoja jų įgyvendinimą praktikoje.
Jėzaus veržlė

Jėzaus veržlė – sraigtasparnio detalė, laikanti jo pagrindinį rotorių (besisukančias mentes) . Šį žodį pirmieji pradėjo naudoti amerikiečių kareiviai karo Vietname metu. Techninis detalės pavadinimas yra pagrindinį rotorių laikanti veržlė (angl. main rotor retaining nut). Terminas vartojamas grožinėje tą karą aprašančioje literatūroje. Šią detalę veteranai vieni kitiems įteikia kaip pagarbos simbolį,
Pavadinimas kilo iš to, jog šiai veržlei atsisukus ar lūžus rotorius atsiskiria nuo sraigtasparnio, kurio skridimo galimybės po to „niekuo nesiskiria nuo priekalo“ . Taigi pilotams beliktų melstis Jėzui. Tokių katastrofų aviacijos istorijoje pasitaikė labai nedaug. Kai kurie naujesni sraigtasparnių modeliai šios detalės nebeturi. Šiuo terminu vėliau pradėtos vadinti ir įvairios kitos detalės, kurių gedimas gali būti mirtinai pavojingas su mašina dirbantiems žmonėms.
Kai kurios krikščionių grupės pasirinko Jėzaus veržlę savo simboliu, nes tai kritinis komponentas, kaip ir be tikėjimo, neįmanoma išsigelbėti.
Morynicės

Istorija

1648 m. pirmą kartą paminėta gyvenvietė.
1814 m. čia gimė poetas, dailininkas, rašytojas ir etnografas Tarasas Ševčenka.
Alupka

Istorija

Gyvenvietė įkurta graikų, jos pavadinimas kilo nuo žodžio Αλεπού, reiškiančio „lapę“. Rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 960 m. (Bizantijos metraščiuose). Vėliau miestą valdė Krymo totoriai. Rusijai užkariavus Krymą Alupka tapo populiariu kurortu, didikų poilsiaviete. Alupkai miesto teisės suteiktos 1938 m.
Skilvioniai (Panevėžys)

Aplinkinės gyvenvietės

KREKENAVA – 5 km
ŽIBARTONIAI – 3 km
Skripija – 1 km
Ziri ibn Atija

Istorija

Žlugus Idrisidų dinastijai, Marokas atiteko Kordobos Omejadų kalifatui. 987 m. kalifas Hišamas II (Hisham II) Fesui, Tlemsenui vadovauti paskyrė berberų genties Zenata karalių Ziri ibn Atiją. 991 m. jis užkariavo visą Magrebą ir buvo nuvykęs į Kordobą, kur jam suteikė vizirio titulą, bet grįžęs namo jis save vadino emyru. 994 m. sostinę iš Feso jis perkėlė į naujai pastatytą miestą Udždą. 996 m. Ziri sukilo prieš Omejadus ir visi jų valdininkai buvo išvyti į Ispaniją. Kitais metais ispanų armija persikėlė į Afriką ir prie Tanžero po dviejų pralaimėtų mūšių Ziri teko bėgti. Feso gyventojai uždarę vartus jo neįsileido, bet 998 m. spalio 13 d. įsileido ispanus. Ziri ibn Atija pabėgo į Sacharą, ten subūrė Zenata berberų gentis, užėmė Tiaretą ir norėjo užkariauti visą vakarų Alžyrą, priklausantį Fatimidams. Bet 1001 m. Ziri mūšyje buvo sužeistas ir mirė.
Stirniai (Trakai)

Istorija

Stirniai įkurti kaip Vilniaus užusieniai, XIX a. šaltiniuose minimi kaip Styrnie, Стирня. Buvo išsibarstęs viensėdžiais Neries pakrantėje. Šį kaimą įkūrė laivavedžiai, vadinti styrnikais (стырнік). Gali būti, kad jie padėdavo upeiviams bei sielininkams įveikti sudėtingą Saidės rėvą.
Matros kalnai

Matros kalnai (veng. Mátra) − vulkaninis kalnų masyvas Vengrijos šiaurėje, vakarų Karpatuose. Didžiausias aukštis 1015 m (Kekešo kalnas).
Kalnų masyvas pasižymi kūgiškomis viršūnėmis, stačiais šlaitais, giliais upių slėniais. Šlaituose vyrauja bukynai ir ąžuolynai. Papėdėse auga sodai, vynuogynai. Yra kurortų (Paradas).
Mankynė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Žagariai (Lazdijai)

Istorija

2001 m. kaimas priklausė Šlavantų seniūnijai.

Aplinkinės gyvenvietės

SEIRIJAI – 2 km
Holašovicė

Istorija

Holašovicė pirmą kartą paminėta 1263 m. 1292 m. Karalius Vaclovas II atidavė šią ir dar keletą kitų gyvenviečių Cistercianų vienuolynui, kuriam ji priklausė iki 1848.
1520–1525 Holašovicė buvo ant išnykimo ribos dėl siaučiančio maro, liko tik du gyventojai.
Stefanija Gruodytė

Stefanija Gruodytė (1909 m. balandžio 12 d. Morkūnai, Zarasų apskritis – 1991 m. rugpjūčio 21 d. Kaunas) – Lietuvos gydytoja infektologė, medicinos mokslų daktarė.

Biografija

1934 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1960 m. medicinos mokslų daktarė.
1935–1940 m. dirbo gydytoja Šėtoje. 1945–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1951–1991 m. Kauno medicinos instituto dėstytoja, 1956–1973 m. Infekcinių ligų katedros vedėja. Nuo 1963 m. profesorė.
Tyrė žarnyno infekcinių ligų kliniką ir gydymą.
Balskų hidroelektrinė

Techniniai duomenys

Hidroelektrinės galia – 2914 kW. Pagaminama energija perduodama į šalimais esančius 35 kV elektros tinklus. Didžiausias debitas, sukuriamas elektrinės, – 26 m³/s, minimalus – 4,26 m³/s.
Prie pat užtvankos yra šie kaimai: Balskai, Tamošaičiai, Lylavėnai.
Nove Motulė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. ši teritorija priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas 1911 m. padalinus Motulės (Motule) kaimą. Šis padalinimas įvyko dėl naujų neturtingų atvykėlių iš Liublino Firlio valsčiaus, Lubartovskio apskrities. Ginčas kilo tarp senųjų gyventojų ir kunigo, kuris norėjo statyti bažnyčią jų žemėse. Atvykus naujiems gyventojams pastatyta ir nauja mokykla. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Koločino kultūra

Arealas

Koločino kultūra V a. – VIII a. buvo paplitusi Seimo ir Desnos baseinuose ir Aukštutinėje Padnieprėje. Koločino kultūra susiklostė iš Kijevo kultūros ir Zarubincų kultūros, veikiant baltiškoms kultūroms (pagal V. Baraną).

Kultūra

Koločino kultūrai būdingi piliakalniai slėptuvės su stulpinės konstrukcijos pastatais. Prie jų žmonės kūrė neįtvirtintas gyvenvietes, statė keturkampes pusiau žemines su akmeninėmis krosnimis. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste – rasta pjautuvų, noragų, lipdytos keramikos, gyvulių kaulų. Keramika – tulpės formos. Mirusiuosius laidojo sudegintus, urnose ir be jų, kapinynuose (Lebiažis, Kniaževas, Kartamiševas) ir pilkapynuose (aptikta Gomelio srityje).
Daugelio archeologų (Aleksejus Mitrofanovas, Irina Rusanova, Valentinas Sedovas) Koločino kultūra laikoma baltiška, kai kurie (Piotras Tretjakovas) priskiria slavams.
Koločino kultūrą jos regione pakeitė Volyncevo kultūra, kurioje formavosi senovės rytų slavų gentis severianai.
Rimantas Mačiulaitis

Biografija

1979 m. baigė vidurinę mokyklą Klaipėdoje, 1987 m. baigė Leningrado I. Pavlovo medicinos institutą, gydytojas. 1990–1993 m. studijavo Sankt-Peterburgo I. Pavlovo medicinos universiteto aspirantūroje, 1994 m. apgynė medicinos mokslų daktaro disertaciją „Chirurginio lazerio panaudojimas otorinolaringologijoje. Lazerinė hemostazė". Kėlė kvalifikaciją Tartu universitete, Estija, (1992 m.), Graikijoje (2001 m.), Prancūzijoje (2002 m.), Marburgo universitete, Vokietija (2004 m.).
1987–1990 m. Leningrado, Sankt-Peterburgo I. Pavlovo medicinos universiteto gydytojas otorinolaringologas rezidentas. Nuo 1994 m. Klaipėdos universitetinės ligoninės vyresnysis gydytojas otorinalaringologas.
2000 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, 2006 m. politinės partijos Rusų aljansas Klaipėdos skyriaus narys.
Nuo 2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Paskelbė 20 spausdintų mokslinių publikacijų, iš jų 10 užsienio moksliniuose žurnaluose.
2009 m. Klaipėdos universitete suteiktas vadybos magistro kvalifikacinis laipsnis.
Nuo 2009 m. Lietuvos liaudies partijos narys, LLP Pirmininkės pavaduotojas, Klaipėdos miesto skyriaus pirmininkas.
Klaipėdos ligoninės etikos komisijos narys. Klaipėdos otorinolaringologų mokslinės draugijos narys. Sutuoktinė Natalija, vaikai Diana, Tomas.
Nicolai Abraham Abildgaard

Nikolajus Abrahamas Abilgoras (dan. Nicolai Abraham Abildgaard, 1743−1809 m.) − Danijos klasicizmo tapytojas.

Biografija

Nikolajus Abrahamas Abilgoras gimė 1743 m. rugsėjo 11 d. Kopenhagoje. Jo tėvas buvo antikinių liekanų nagrinėtojas, piešėjas. N. A. Abilgoras mokėsi Kopenhagos karališkojoje dailės akademijoje vadovaujamas tapytojo Johan Edvard Mandelberg (1730−1786) ir skulptoriaus Johannes Wiedewelt (1731−1802), kurie mokinosi Paryžiuje ir Romoje klasicistinio meno dvasioje ir šią stilistiką perdavė mokiniui. N. A. Abilgoras 1772−1777 m. mokėsi Romoje, studijavo Rafaelio, Mikelandželo, Ticiano ir antikinį meną. Keliavo po Italiją kartu su kolega, danų tapytoju Jens Juel (1745–1802). Vienas iš būdingų šio periodo kūrinių yra paveikslas „Sužeistas Filoktetas“ „Iliados“ pasakojimų tema. Jame Filokteto figūra turi daug sąsajų su antikine skulptūra Laokoonas ir jo sūnūs, tuo metu buvusia Vatikane.
1778 m. grįžęs į Daniją N. A. Abilgoras užėmė profesoriaus pareigas Kopenhagos dailės akademijoje, 1789−91 ir 1801−09 m. buvo jos direktoriumi. Jo paveiksluose dramatiški herojai paprastai vaizduojami labai arti pirmajame plane, o tolimesnio plano objektai paprastai skendi šešėliuose. Kai kurių paveikslų vaiduoklių motyvai artina N. A. Abilgoro tapybą su Henrio Fuselio. Menininkai buvo susitikę Romoje, N. A. Abilgorą domino skandinavų mitologija, Henrį Fuselį − vokiečių viduramžių pasakojimai, „Nibelungų giesmė“ ir „Beovulfas“. N. A. Abilgoras ruošė iliustracijas Osiano giesmių leidimui ir sukūrė paveikslų keltų mitologijos motyvais (pvz., „Osiano gulbės giesmė“, 1785). 1780 m. jis gavo valstybinį užsakymą sukurti Christiansborgo rūmų freskas, kupinas istorinių alegorijų ir simbolizmo, šlovinančio monarchiją. Įkvėptas Prancūzijos revoliucijos dailininkas siūlė pakeitimų kūrinių schemoje, tačiau Danijos karalius šiuos siūlymus atmetė. 1794 m. 7 iš 10 šių dailininko kūrinių sudegė gaisro metu. Nikolajus Abrahamas Abilgoras mirė 1809 m. birželio 4 d. prie Frederiksdalio netoli Kopenhagos. Jo mokiniu buvo Bertelis Torvaldsenas. N. A. Abilgoro kūryba turėjo ankstyvojo romantizmo bruožų.
Antonov A-40

Antonov A-40 Krylja tanka (rus. А-40 Крылья танка 'tanko sparnai', rus. Летающий танк 'skraidantis tankas') – laikinas sklandytuvas, tanko ir sklandytuvo hibridas. Jis buvo kuriamas desantui. 1942 metais pagaminto prototipo bandymai buvo nesėkmingi. Ši mašina dar vadinama A-40T arba KT.
Po pirmojo pasaulinio karo , 4-tą dešimtmetį TSRS kariuomenė naudojo lengvuosius tankus desantavimui. Juos nuleisdavo su parašiutais, o kai kada iš keleto metrų aukščio tiesiog numesdavo (tankas riedėdavo neutralia pavara kol sustodavo). Tačiau pristatant tokiu būdu, įgulos turėjo parašiutais nusileisti atskirai, vėliau gaištant laiką tankui surasti bei rizikuojant, jog komanda gali būti sunaikinta dar prieš pasiekdama savo tanką. Todėl buvo bandoma pritvirtinti tankus didžiuliuose sklandytuvuose, kad būtų galima juos nuleisti kartu su įgula.
Antonov A-40 buvo labiau ambicingas projektas: užuot stačius sklandytuvą, tankui T-60 buvo pritvirtinti sparnai bei uodega, paverčiant jį sklęsti galinčia mašina. Atsikabinęs 20–26 km nuo atakos vietos bei nutūpęs kovos lauke, tankas turėjo numesti sparnus ir per kelias minutes būti pasiruošęs kovai. Lengvasis tankas svėrė 5,8 t, jo sparnai – dar apie dvi tonas. Siekiant sumažinti matmenis buvo pasirinkta biplano konstrukcija. Rengiant prototipą, tankas buvo kiek tik įmanoma palengvintas, nuimant dalį amunicijos, šarvų ir paliekant tik labai nedaug kuro. Pilotas-vairuotojas turėjo vairus ir eleronus mašinai ore valdyti, vėliau galėjo numesti sparnus iš jos neišeidamas.
Buvo atlikti keli šios mašinos bandymai, iš pradžių pakylant vos keletą metrų ir pirmiausia tikrinant ar tanko šasi gali atlaikyti pakilimui reikalingą 116 km/val greitį (įprastinis šio tanko greitis ant žemės 45 km/val), toliau aptakumą bei valdymo sistemas. 1942 m. rugpjūčio 7 d. įvykusio ilgesnio skridimo metu, tanką pilotavo žinomas sklandytuvų pilotas-bandytojas Sergejus Anochinas. Tupolev TB-3 bombonešiui su keturiais sustiprintais 970 AG varikliais pavyko pakelti tanką-sklandytuvą nuo žemės, bet jo oro pasipriešinimas buvo per didelis. Lėktuvo varikliai greitai perkaito ir gelbėjantis nuo katastrofos, tanką teko atkabinti pakilus vos 40 metrų. Pilotui pavyko jį nutupdyti greta buvusiame lauke kur jis, kaip planuota, atskyrė sparnus ir tanku parvažiavo į bazę. Buvo aišku jog tempiantis lėktuvas nepakankamai galingas, tačiau galingesnis tuo metu buvo tik Pe-8, kurių iš viso turėta tik 80, jie buvo reikalingi tolimam Berlyno bombardavimui. Nesant pakankamai galingo lėktuvo, tolesnius bandymus teko nutraukti.
Bjela

Istorija

Pirmieji apylinkių gyventojai buvo ligūrai ir keltai. Ligūrų gentis viktimulai išplito Bjelos lygumoje ir kasė auksą netoli Elvo. Ši veikla tęsėsi iki ankstyvųjų viduramžių ir dabar apylinkėse kai kurie gyventojai turi hobį ieškoti aukso.
Miestas pirmąkart paminėtas kaip Bugella 826 m., kai Liudvikas I Pamaldusis, Karolio Didžiojo sūnus, padovanojo miestą Busonės grafui. 882 m. Karolis III Storasis perdavė Bjelos žemių Verčelio bažnyčiai.
X a. mieste gyveno alemanai, lombardai ir frankai, kurie pastatė pirmasias gynybines sienas. Iš lombardų laikų išliko romaninė krikštykla ir Šv. Stepono bažnyčia, kuri buvo nugriauta 1872 m., o dabar ten katedra.
1160 m. balandžio 12 d. Ugučionė, Verčelio vyskupas, suteikė daug svarbių prekybos privilegijų, gyvenantiems ant Piazzo kalvos, kad atsirastų prieglobstis bėgantiems nuo gvelfų ir gibelinų nesutarimų Verčelyje. Taip atsirado Borgo del Piazzo, graži aikštė.
Vyskupo Ugučionės pilis buvo sugriauta per maištą 1377 m., o Bjela atsidūrė Savojos dinastijos rankose.
XIV-XV a. Viskončiai ir Savojiečiai kovojo dėl Bjelos regiono. XVII a. tokia pat kova vyko tarp Prancūzijos ir Ispanijos, o Bjela buvo užimta prancūzų 1704 m. Bjelietis karys pasiaukojo, kad apgintų Turiną nuo prancūzų 1706 m. per apgultį.
1798 m. prancūzai užėmė Bjelą ir po Marengo mūšio prijungė prie Prancūzijos. Vienos kongresas grąžino miestą Savojai.
1859 m. austrai apgulė miestą, bet Giuseppe Garibaldi nutraukė apgultį. Po to miestas priklausė Novaros provincijai, o 1927 m. atiteko Verčelio provincijai. 1992 m. sukurta Bjelos provincija.
Kintampo krioklys

Kintampo krioklys (angl. Kintampo waterfalls) – vienas didžiausių krioklių Ganoje. Kolonijiniais laikais vadintas Sanderso kriokliu. Krioklys yra Bono-Ahafo regione, ant Pumpumo upės (Juodosios Voltos intakas), apie 4 km į šiaurę nuo Kintampo miesto, ties plentu Kumasis–Tamalė.
Tai vienas pagrindinių regiono turistų traukos objektų. Iš kitų šalies krioklių Kintampo krioklys išsiskiria savo forma, kuri susideda iš keleto didžiulius laiptus primenančių pakopų, nuo kurių tamsiomis uolienomis žemyn krenta mažesni kriokliai (ilgiausias kritimo atstumas siekia 25 m). Bendrai paėmus, upės vanduo krenta iš ~70 m aukščio.
Iš abiejų pusių krioklys apaugęs žaliuojančiais medžiais. Į krioklio apačią veda takas.
Soteriologija

Soteriologija (sen. gr. σωτηρία – 'išgelbėjimas, išganymas', + sen. gr. λόγος – mokslas) – žmogaus, žmonijos ir pasaulio likimo mistinė teorija, daugelio religijų ir dalies filosofijų sudėtinė dalis.
Abraominėse religijose (judaizme, krikščionybėje ir islame) nuodėmių atpirkimo pagrindas yra Dievo išganingoji valia, jo gailestinga meilė. Dievas, dovanodamas pats save, yra Išganymas, jis trokšta išganyti visą tikrovę. Dharminėse religijose (budizme, hinduizme, džainizme) mokša arba bodhis pasiekiamas nugalėjus neišmanymą ir troškimus, atsikračius karmos bei ištrūkus iš samsaros.
Hidroksidas

Metalų hidroksidai

Dėl didelio elektroneigiamumo skirtumo tarp metalų ir deguonies atomų, pastarieji nesunkiai atplėšia iš metalų elektronus ir sudaro joninę jungtį, todėl dauguma metalų hidroksidų yra joniniai junginiai, dar vadinami bazėmis. Tirpiosios bazės dar yra vadinamos šarmais. Šarmams disocijuojant vandenyje, jie išsiskaido į metalo katijoną ir hidroksido anijoną. Į tirpalą įpylus rūgšties, įvyksta neutralizacijos reakcija:
Metalų hidroksidai Žemėje yra gana paplitę, kadangi juos galima nesunkiai gauti metalams ar jų druskoms reaguojant su vandeniu. Kalio ir natrio hidroksidai yra stiprūs šarmai, naudojami chemijos pramonėje. Geležies hidroksidai (gėtitas ir limonitas) buvo naudojami kaip žemos kokybės geležies rūda. Boksitas, svarbiausia aliuminio rūda, taip pat yra daugiausiai sudaryta iš aliuminio hidroksido.

Nemetalų hidroksidai

Kadangi nemetalų elektroneigiamumas yra didesnis už metalų ir vandenilio, deguonis sukuria polinį ryšį su nemetalu ir silpnesnį – su vandenilio. Dėl to nemetalų hidroksidai disocijuodami skaidosi ne (Ne-O), o (O-H) jungtyje, sukurdami vandenilio katijoną ir druskos anijoną. Dėl šios priežasties nemetalų hidroksidai yra rūgštys.
Tam tikrais atvejais, kai vandenilio ir atomo, prie kurio jungiasi hidroksido grupė, elektroneigiamumai yra panašūs, nuo junginio gali atskilti tiek hidroksido jonas, tiek ir vandenilio jonas, t. y. hidroksidas gali dalyvauti reakcijoje ir kaip bazė, ir kaip rūgštis. Tokie hidroksidai yra vadinami amfoteriniais. Anksčiau minėtas aliuminio hidroksidas yra konkretus tokio hidroksido pavyzdys.

Hidroksido grupė organinėje chemijoje

Hidroksido grupė organikoje sutinkama alkoholiuose, rūgštyse ir fenoliuose. Kadangi anglis yra šiek tiek elektroneigiamesnė, nei vandenilis, visos trys junginių klasės pasižymi silpnomis rūgštinėmis savybėmis.
Piliečių mokslas

Piliečių mokslas (angl. citizen science) – moksliniai tyrimai, kuriuos visiškai arba iš dalies atlieka mėgėjai (neprofesionalūs mokslininkai).  
Mėgėjai vykdo daug darbo reikalaujančias užduotis (Zooniverse), skiria kompiuterio resursus apskaičiavimams (SETI@home), stebi (gamtininkai ar astronomai). 
Piliečių mokslo iniciatyvos yra mokslo pažangai naudingos. Jos taip pat gerina visuomenės supratimą apie mokslą. Piliečių mokslininkų indėlis ne kartą lėmė reikšmingus mokslinius atradimus, tokius kaip naujo galaktikos tipo („Pea galaxy“) atradimas, ŽIV baltymo struktūros atkūrimas ir kitus. 
Kai kurie piliečių mokslo projektai (pavyzdžiui, Audubon draugijos JAV organizuojamas kasmetinis Kalėdinis paukščių skaičiavimas (angl. Christmas Bird Count)), tęsiasi jau daugiau nei 100 metų.
Mėgėjų stebėjimuose pasitaikančios klaidos, netikslumai panašūs į tuos, kurie randami ir profesionalių mokslininkų darbo rezultatuose. Jiems aptikti ir pašalinti tinka tie patys statistiniai ar kiti metodai.  Mėgėjų pagalba galima surinkti duomenų imtis, kurias labai sunku ar išvis neįmanoma gauti kitais būdais.
Gardnerio uolos

Gardnerio uolos (havajiečių kalba Puhahonu) – dvi rifų apsuptos uolos, priklausančios Havajų salyno Šiaurės Vakarų salų grupei. Artimiausia sausuma – Prancūzų fregatų sekluma, 220 km į p.r., ir Maro rifas, 250 km. į š. v. Rifo plotas apie 2 400 km².
Alpamyšas

Alpamyšas (kaz. Алпамыс, uzb. Алпомиш, turk. Alpamış) – tiurkų tautų epas (dastanas), kurį sudaro sakmės apie karžygį Alpamyšą ir jo žygius. Plačiausiai paplitęs Centrinėje Azijoje – tarp uzbekų, kazachų, karakalpakų, Pavolgio bei Pauralės totorių, taip pat žinomas ir netiurkų tautoms – tadžikams, Centrinės Azijos arabams.
Yra keli regioniniai Alpamyšo variantai, didžiausias, kurį sudaro 14 000 eilučių, užrašytas 1928 m. Jis papasakotas uzbekų tautosakos sekėjo Fazilo Juldašogly. Manoma, kad sakmių apie Alpamyšą ciklas susidarė XIV–XVII a., kuomet Vidurinės Azijos tautos kovojo su Džiungarijos valdovais. Tiesa, dalis sakmių siekia kur kas senesnius laikus. Alpamyšo epe aukštinama kova dėl laisvės, taikus gyvenimas, doroviniai idealai.
Paranos plynaukštė

Paranos plynaukštė (portug. Planalto do Paraná) – lavos plynaukštė Brazilijoje, Brazilijos plokščiakalnio pietuose. Sudaryta daugiausia iš 250–1025 m storio lavos sluoksnio. Būdingas aukštis – 400–600 m. Pietuose ir rytuose apribota struktūrinių Sera Žeralio terasų ir Botukatu kuestos.
Paviršių dengia vidutiniškai drėgni (tame tarpe araukarijų) miškai, pietuose – bemiškės savanos. Verčiamasi gyvulininkyste, javų, vynuogių, tabako auginimu.