Andrejus Belas

Andrejus Belas (rus. Андрей Белый, tikroji Борис Николаевич Бугаев, 1880 m. spalio 26 d. Maskva – 1934 m. sausio 8 d. ten pat) – rusų rašytojas, poetas, filosofas, kritikas, publicistas, vienas žymiausių rusų simbolistų. Slapyvardis, tapęs pavarde (rus. белый – baltas), turėjo simbolizuoti dvasingumą, skaidrumą, ramybę.

Biografija

Gimė matematikos profesoriaus Nikolajaus Bugajevo šeimoje. 1891–1899 m. mokėsi L. Polivanovo gimnazijoje, kurią baigiant jį sužavėjo budizmas, okultizmas, literatūra. 1903 m. baigęs Maskvos universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą iki 1906 m. dar studijavo filologiją. Domėjosi filosofija, muzika, gamtos mokslais. 

Jo pažiūroms didelę įtaką padarė Fiodoras Dostojevkis, Frydrichas Nyčė, V. Solovjovo filosofinės idėjos. Lankėsi filosofijos ir literatūros būreliuose, kur jo draugais tapo Konstantinas Balmontas, Valerijus Briusovas, Jurgis Baltrušaitis. Nuo 1903 m. susirašinėjo, o 1904 m. jo bičiuliu tapo Aleksandras Blokas. Kartu su juo 1904-1909 m. bendradarbiavo žurnale Весы, dėl to netgi metė studijas filologijos fakultete. Tačiau jį sužavėjo ir A. Bloko žmona, chemiko Dmitrijaus Mendelejevo duktė Liuba Mendelejeva, kuri taip pat jautėsi vieniša dėl vyro meilės nuotykių su lengvo elgesio moterimis. Du jautrius žmones susiejo meilė, kuri tęsėsi porą metų. Tik kai 1906 m. A. Belas išspausdino savo garsiąją pjesę „Balaganėlis“ (Балаганчик) apie savo meilės trikampį, įsimylėjėlių santykiai atšalo, o netrukus L. Mendelejava pareiškė pasiliekanti su vyru. A. Belas po to netgi galvojo apie savižudybę, sugniuždytas paliko Peterburgą ir išvyko į užsienį. Ten sukūrė du eilėraščių rinkinius, paskirtus A. Blokui ir L. Mendelejevai.
Po dvejų metų grįžęs į Rusiją vedė Asią Turgenevą, su ja 1910–1916 m. gyveno Vakarų Europoje. 1912 m. bendravo su vokiečių antroposofu Rudolfu Šteineriu, kurio idėjos padarė jam didelį poveikį. Po 1917 m. spalio mėn. perversmo Maskvos „Proletkulte“ jauniems poetams dėstė poezijos teoriją. Bet 1918 m. jį paliko žmona. 1921 m. emigravo į Berlyną, lankėsi ir Kaune, kur skaitė paskaitas. 1923 m. grįžo į Rusiją, apsigyveno kaime. 1929 m. jo žmona tapo Klavdija, ant kurios rankų jis ir mirė Maskvoje.

Kūryba

Kūryba grindžiama filosofinėmis idėjomis, mistiniais išgyvenimais. Pirmieji kūriniai – ritmine proza parašytos poemos, vadinamosios simfonijos, kuriose siekiama derinti poeziją ir muziką. Eilėraščių rinkinys „Auksas žydrynėje“ pasižymi veržlumu, gyvenimo teigimu. Suartėjęs su simbolistais spausdinosi žurnaluose „Мир искусства“, „Новый путь“, „Золотое руно“, „Перевал“. Vėlesniuose poezijos rinkiniuose „Pelenai“, „Urna“ vyrauja nusivylimo aukštais idealais ir poetiniu pašaukimu nuotaikos.
Romane „Sidabrinis balandis“ ryškus misticizmas. Žymiausiame kūrinyje, romane „Peterburgas“ plėtojama Rusijos istorinio likimo tema, parodytas Rytų ir Vakarų kultūrų susidūrimas. Lyrinis patosas derinamas su satyros ir grotesko elementais, daug dėmesio skiriama kalbos vaizdingumui, sakinio ritminei struktūrai.
Parašė esė, literatūros ir filosofijos studijų („Simbolizmas“ , „Arabeskos“, „Kūrybos tragedija“ apie F. Dostojevskio ir L. Tolstojaus kūrybą), poemą „Kristus prisikėlė“, autobiografinį romaną „Kotikas Letajevas“, istorinį romaną „Maskva“, atsiminimų.