google/wiki40b huggingface dataset:
Ikikolumbinės kelionės į Ameriką

Ikikolumbinės kelionės į Ameriką – hipotetinės kelionės į Amerikos žemyną nuo to laiko, kai jis buvo apgyvendintas indėnų, iki Kristupo Kolumbo ekspedicijos pasirodymo Karibuose 1492 m.
Dauguma tokių hipotetinių kelionių yra grindžiama lyginant skirtingas kultūras, kurios galbūt galėjusios turėti kontaktų, interpretuojant keliautojų liudijimus, indėnų mitologiją, archeologinius radinius.

Vikingų kelionė

Vienintelis tikrai žinomas ikikolumbinis kontaktas su Amerika, tai vikingų kelionės į šiaurės rytines Amerikos pakrantes. XI a. pr. skandinavai pasiekė Niufaundlandą ir kitas rytų Kanados žemes, kurias pavadino Vinlandu. Jiems priskiriama L’Anse aux Meadows archeologinė gyvenvietė, kuri, kaip manoma, buvo prekybos centras tarp vikingų ir indėnų. Apie šį apsilankymą byloja grenlandų ir inuitų legendos. Tačiau dažnai spekuliuojama, kad pavieniai vikingai ar jų grupės galėjusios patraukti tolyn į pietus ir galėjusios prisidėti prie indėnų kultūrų technologinio suklestėjimo. Tam įrodyti dažniausiai pasitelkiamos savaip interpretuotos indėnų legendos (pvz., legenda apie Kecalkoatlį) apie baltąjį dievą iš šiaurės (arba rytų), kuris išmokęs indėnus įvairių technologinių žinių ir išvykęs su pažadu sugrįžti. Kartais bandoma įrodyti, kad įvairūs senovės indėnų simboliai yra runos, ar kad dalis indėnų kalbų žodžių, dievybių yra normaniškos kilmės.

Polineziečiai

Dar viena, bent kol kas plačiai diskutuotina teorija yra, jog Ameriką galėję pasiekti polineziečiai. IV-XIII a. polineziečiai su savo kanojomis pasiekė ir apgyvendino daugelį Okeanijos salų, tarp jų ir tokias nutolusias kaip Havajai ar Velykų sala. Labai tikėtina, kad jie galėję pasiekti ir Pietų Amerikos krantus. Ši teorija daugiausia grindžiama radiniais: Kuko salose rasta batatų (kurie kilę iš Amerikos) liekanų iš maždaug XI a., be to, yra žinoma, kad polineziečiai augino batatus dar prieš pasirodant europiečiams Okeanijoje. Ilgai manyta, kad vištas į Ameriką įvežė europiečiai, tačiau Čilėje, Arauko regione rasta vietinės araukanų veislės vištų kaulų, kurie ten atsidūrė pora šimtų metų anksčiau negu atvyko pirmi europiečiai. Todėl tikėtina, kad araukanų veislės vištos yra atgabentos polineziečių (tiesa, genetiniai tyrimai to nepatvirtino). Iš spekuliatyvių teorijų galima išskirti polineziečių ir Andų tautų tikėjimų gretinimą: pvz., polineziečių mitologijoje tiki yra laikomas pirmuoju žmogumi, žmonijos pradininku. Tuo tarpų inkų mitologijoje pradininku laikomas Kon Tikis Virakoča. Tiesa, dažniau teigiama, kad būtent indėnai davę pradžią Polinezijos kultūroms, be to, abiem kultūroms būdinga panaši monumentalioji architektūra. Tą savo kelione nendriniu plaustu Kon-Tiki bandė įrodyti norvegų keliautojas Turas Hejerdalas. Jis, be to, rėmėsi legenda, jog inkų valdovas Tupakas Jupankis leidęsis į ilgą kelionę jūra ir pasiekęs nežinomas salas.
Prancūzas (filmas)

Siužetas

Gyveno savo dvare baronas, turtingiausias žmogus Prancūzijoje, o rašydavo laiškus į Rusiją Irinai. Juose jis aprašė savo buitį. Melavo, kad gyvena kukliame vieno kambario bute, kad dirba degalinėje. O mergina, vardu Irina, medžiojo jaunikius tiek savo miestelyje, tiek užjūrio princus bandė apžavėti. Iš tikrųjų Polis susirašinėjo su Aniuta, kuri mokėjo prancūziškai ir dirbo vertėja. Prieš Naujus metus į barono dvarą rinkosi svečiai, o jis nusprendė vykti į Rusiją. Traukinyje jis išgėrė, o pabudo be dokumentų, pinigų, telefono ir net drabužių. Apvogtasis klajojo po miestą be dokumentų, apdriskęs ir visi jį laikydavo bomžu. Netikėtai susitiko Aniutą, kuri jį parsivedė namo. Jis pasakojo, koks turtingas, įtakingas, o ji nelabai tikėjo šiomis pasakomis. Netrukus atvyko ir Liolikas (Leonidas), vyrukas, kuris siekė Aniutos dėmesio.
SAFF čempionatas

SAFF čempionatas (seniau – SAFF auksinė taurė) – regioninis futbolo turnyras, kuriame dalyvauja Pietų Azijos šalių nacionalinės rinktinės. Taurės varžybos rengiamos nuo 1993 m., paprastai kas antri metai. Pagal rėmėjus dar vadinta „SAFF Suzuki“ taure.
Sėkmingiausiai šių varžybų istorijoje rungtyniauja Indijos rinktinė, 7 kartus laimėjusi SAFF čempionatą.
Taksiarchas

Taksiarchas (gr. ταξίαρχος, ταξιάρχης) – karo vado pareigos senovės Graikijoje, dabartinėje Graikijos armijoje – brigados generolas.
Dabartinėje Graikijos armijos taksiarchija yra brigada.
Graikijos stačiatikių bažnyčios tradicijoje taksiarchais vadina arkangelus Mykolą ir Gabrielių, kurie laikomi dangaus kariaunos vadais. Arkangelų garbei Ταξιάρχης pavadintos kelios Graikijos vietovės.

Kilmė

Žodis taksiarchas' (ταξίαρχος) kilęs iš gr. táxis 'tvarka; tvarkinga rikiuotė'.

Antika

Senovės Graikijoje taksiarchų laipsnius turėjo kai kurių miestų valstybių kariuomenių karininkai. Klasikiniuose Atėnuose buvo dešimt taksiarchų, po vieną kiekvienoje miesto filėje. Žinomiausi taksiarchai iš senovės Makedonijos pėstininkų pezetairų.

Bizantija

Terminas taksiarchas Bizantijos kariuomenėje pirmą kartą imtas naudoti VI a. pabaigoje imperatoriaus Maurikijaus veikale Strategikon. Ten juo vadino elitinių samdinių optimatų dalinio vadą.
X a. amžiuje šiuo žodžiu imta vadinti naujo tipo pėstininkų dalinių taksiarchijų (500 sunkiųjų pėstininkų, 300 lankininkų ir 200 lengvųjų pėstininkų) vadus. Kadangi tokį dalinį sudarydavo tūkstantis karių, dalinius vadino ir chiliarchijomis (tūkstantinėmis), o jų vadus – chiliarchais. Jie buvo prilyginti temų daliniams drungams (kurių vadai vadinti drungarijais).
XI a. nykstant temų armijoms taksiarcho laipsnio lygis kilo, o vėliau jis pranoko ir pakeitė turmarcho laipsnį. Komninų kariuomenėje taksiarchijos buvo stambiausi nuolatiniai pėstininkų daliniai.

Taksiarchai dabartinės Graikijos ginkluotosiose pajėgose

Šiuolaikinėje Graikijos armijoje karinis laipsnis taksiarchas (sutr. Ταξχος) atitinka brigados generolą. Už taksiarchą žemesnis laipsnis yra syntagmatarchis (atitinkas pulkininką), aukštesnis – ypostratigas (atitinkąs generolą majorą). Taksiarchai paprastai būna brigadų vadai arba divizijos vado pavaduotojai.

Graikijos oro pajėgose irgi yra taksiarcho laipsnis (Taxiarchos tis Aeroporias 'oro pajėgų brigados generolas').
Abu šie laipsniai įvesti po 1941 m., kai po Graikijos okupacijos Graikijos ginkluotosios pajėgos buvo atkuriamos Artimuosiuose Rytuose pasiremiant kai kuriais D. Britanijos kariuomenės ypatumais. Skiriamieji ženklai šiam laipsniui buvo įvesti tik 1946 m.
Dabartiniai armijos taksiarcho skiriamieji ženklai antpečiuose – liepsnojanti granata, sukryžiuoti kardas ir lazda bei šešiakampė žvaigždė.
Mil Mi-28

Charakteristikos

Pateiktos Mi-28 modelio charakteristikos:
Pišas

Istorija

1345 m. vokiečiai čia pradėjo statyti pilį. Iki tol čia gyveno prūsai. Iki 1945 m. Pišas priklausė Rytų Prūsijai, buvo Johanisburgo apskrities centras.
Leptospirozė

Leptospirozė (lot. leptospirosis) – žmogaus ir gyvūnų infekcinė liga.

Sukėlėjai

Sukėlėjai – spirochetų šeimos bakterijos leptospiros, jų žinoma apie 250 serotipų, galinčių sukelti simptominius ar besimptomius susirgimus. Sukėlėjai gyvena ir dauginasi graužikų, daugiausia žiurkių, taip pat šunų, kiaulių, galvijų inkstų kanalėliuose, lytiniuose organuose, skiriasi su šlapimu į išorę, užteršia vandenį, dirvožemį, maisto produktus.

Klinikiniai požymiai

Žmogus leptospiromis užsikrečia per pažeistą odą ar gleivines tiesioginio ar netiesioginio kontakto būdu; dažniausiai užsikrečia žemės ūkio, kanalizacijos sistemų darbuotojai, keliautojai, irklininkai, plaukikai. Nuo sergančio žmogaus užsikrečiama labai retai. Leptospiroze susergama praėjus 2– 26 d. (vidutiniškai 10 d.) nuo užsikrėtimo. Dažniausiai pasitaiko lengva ligos forma, primenanti gripą: į peršalimą panaši susirgimo pradžia, karščiavimas, raumenų skausmas. Ligonio būklei pagerėjus po kelių dienų simptomai dažniausiai vėl kartojasi. Sunki ligos forma, vadinamoji Veilio liga, reiškiasi kepenų, inkstų pažeidimu, kraujo krešumo sutrikimu, meningitu.
Klinikiniai simptomai gali progresuoti, atsiranda gelta ir inkstų funkcijos nepakankamumas, hemoraginis odos bėrimas, nervų sistemos pažeidimas. Ligonis skundžiasi galūnių, daugiausia blauzdų, skausmais, karščiuoja. Negydomas ligonis gali mirti.
Leptospirozė diagnozuojama pagal epidemiologinius duomenis, klinikinius požymius, nustačius leptospiras šlapime, kraujuje, smegenų skystyje, taip pat kraujo serume aptikus specifinių antikūnų. Leptospiros su šlapimu gali skirtis net iki 11 mėn. nuo susirgimo pradžios. Gydoma antibiotikais.

Gyvūnų leptospirozė

Gyvūnų leptospirozės gamtiniai židiniai – sukėlėjo nešiotojų graužikų gyvenamoji vieta. Serga galvijai, kiaulės, juodsidabrės ir poliarinės lapės, rečiau avys, ožkos, arkliai, elniai, paukščiai. Dažniausiai sergama šiltuoju metų laiku. Užsikrečiama per virškinamąjį traktą, odą, gleivines. Inkubacinis laikotarpis – 2 – 20 dienų. Susirgę gyvūnai nustoja ėsti, karščiuoja, tampa apatiški; greitai progresuoja hemolizė, atsiranda gelta, kraujo šlapime, nekrozuoja ausų, galvos, tešmenų, lytinių organų oda, burnos gleivinė, gyvuliai viduriuoja. Gydoma serumu, antibiotikais ir kitais vaistais. Infekcijos židinyje atliekama dezinfekcija, deratizacija, šunų ir gyvulių vakcinacija.
Merbekas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmąkart paminėtas 1013 m., tada vadintas Meribiki. 1974 m. prie Merbeko prijungtos Folksdorfo ir Kukshageno vietovės.

Savivalda

Merbeko komunos tarybą sudaro 13 narių. 2006 m. rugsėjo 10 d. išrinktoje taryboje 9 narius turi Vokietijos socialdemokratų partija, 4 – Vokietijos krikščionių demokratų sąjunga.

Lietuviai

1945 m. liepos mėn. Merbeke įkurta lietuvių pabėgėlių stovykla. 1946 m. joje gyveno 750 lietuvių. Veikė vaikų darželis (įkurtas 1945 m., 30–40 vaikų, vadovės A. Dantienė, A. Balsiukevičienė, M. Simonienė), pradžios mokykla (įkurta 1945 m., 58-62 mokiniai, direktorius Mykolas Rauchas), progimnazija (įkurta 1945 m., 30 mokinių, direktorius M. Rauchas), gimnazija (įkurta 1946 m., direktorius J. Pečkaitis), Liaudies universitetas (įkurtas 1945 m., vadovai V. Ignaitis, P. Jurėnas, J. Pečkaitis), koplyčia (kunigai A. Petraitis, I. Račys, J. Kardauskas). 1945 m. išrinktas lietuvių komitetas.
Veikė mišrus choras (vadovas Vincas Mamaitis), tautinių šokių grupė (vadovė O. Brazdžionienė), teatras (vadovai J. Valentinas ir O. Pankienė), krepšinio, tinklinio, stalo stalo teniso, lengvosios atletikos ir šachmatininkų sekcijos, skautai (vadovai J. Pažėrūnas, P. Čeponis, Pranas Enskaitis), Lietuvių katalikų moksleivių ateitininkų sąjungos kuopa.
Stovykloje leisti laikraščiai: „Žinių biuletenis“ (1945 m.), „Meerbeck Bulletin“ (lietuvių ir kitomis kalbomis). „Radijo žinios“ (1945–1946 m.), „Mūsų žingsniai“ (1945–1946 m.), „Viltis“ (1945–1948 m.), „Rytojus“ (1946 m.), „Palėpių žiurkė“ (1945 m.), „Pjūklas“ (1945–1946 m.), „Spragilai“ (1946 m.), „Šypsniai“ (1946 m.), „Velnio Liūnas“ (1946–1947 m.), „Žirklės“ (1945 m.). Veikė R. Indreikos ir J. Narbuto leidykla (1946–1948 m. išleido 18 knygų), paštas (turėjo savo pašto ženklus; dail. V. Vaičaitis), 1948 m. rugpjūčio mėn. lietuvius perkėlus į Veneną stovykla uždaryta.
Bunjoro karalystė

Istorija

Bunyoro-Kitaros karalystė susikūrė, kai XVI a. suiro senovinė Kitaros imperija, ir joje įsitvirtino svetimšalė Babito dinastija (Babiito). Valstybė laikė save senesnės Kitaros imperijos palikuone, todėl neretai vadinama Bunjoro-Kitaros karalyste.
Savo klestėjimo metais karalystė valdė beveik visas žemes tarp Viktorijos, Edvardo ir Alberto ežerų. Apie 1520 m. Bunjoro kariuomenė, vedama princo Cwa, buvo užpuolusi žemes dabartinės Ruandos teritorijoje. Po to Bunyoro galia apnyko iki XVII a. vidurio.
Vėliau prasidėjo ilgas Bunyoro plėtimosi laikotarpis, o XVIII a. pradžioje Bunjoras vėl ėmė dominuoti šiame regione. Bunjoro galios didėjimas buvo paremtas regiono šventovių valdymu, pelningomis Kibiro druskos verslovėmis prie Alberto ežero ir galingiausia metalurgija regione. Tai Bunjorą padarė didžiausia Afrikos Didžiųjų ežerų regiono karine ir ekonomine jėga.
Bunjoras vėl ėmė silpti XVIII a pabaigoje, prasidėjus vidiniams skilimams. Šimtmečio pabaigoje išaugusi rytuose Buganda užgrobė Bunjoro Kooki ir Buddu sritis. Apie 1830 m. atsiskyrė didelė Toro karalystė, kartu atimdama daug pelningų druskos verslovių. Pietuose sparčiai stiprėjo ir didėjo Ruanda ir Nkorė, prisijungdamos kai kurias smulkias karalystes, anksčiau buvusias Bunjoro vasalais.
XIX a. viduryje Bunjoras jau buvo gerokai mažesnė valstybė, bet vis dar turtinga, nes kontroliavo pelningus prekybos maršrutus per Viktorijos ežerą ir siejančius su Indijos vandenynu. Bunjoras itin daug pelno gaudavo iš dramblio kaulo prekybos. Tačiau grėsmę nuolat kėlė dabar jau galinga Buganda, kuri norėjo perimti prekybinius maršrutus. Bunjoro ir Bugandos kova tęsėsi apsiginklavus europiniais ginklais. Karalystės sostinę teko perkelti iš Masindi į lengviau apginamą Mparo.
Pagal 1890 m. liepos sutartį visas regionas šiauriau Viktorijos ežero buvo atiduotas D. Britanijai. 1894 m. D. Britanija paskelbė regioną savo protektoratu. Omukama Kabarega įtemptai priešinosi D. Britanijai ir Bugandai, besistengusioms užvaldyti Bunjorą. 1899 m. Kabarega buvo paimtas į nelaisvę ir ištremtas į Seišelius, o Bunjorą D. Britanija aneksavo.
Dėl pasipriešinimo dalis Bunjoro žemių buvo atimtos ir perduotos Bugandai ir Toro karalystei, todėl teritorijos dar labiau sumažėjo. Šalį ėmė valdyti Bugandos administratoriai. 1907 m. Bunyoras sukilo, bet sukilimas buvo numalšintas. Kadangi Pirmojo pasaulinio karo metais Bunyoras liko lojalous D. Britanijai, ši 1934 m. Bunyorui suteikė daugiau autonomijos.
Po nepriklausomybės Ugandos vyriausybė Bunjoro monarchiją panaikino 1967 m., kartu su Bugandos, Toro, Busogos ir kitomis monarchijoms, bet 1993 m. karalystė vėl buvo atkurta. Dabar Bunyoras yra viena iš Ugandos sudedamųjų karalysčių, turinti administracinį subregiono statusą.
GKS Olimpia Grudziądz

Istorija

Įkurtas 1923 metais.
Degučiai (Zarasai)

Aplinkinės gyvenvietės

DUSETOS – 17 km 
 Vencavai – 7 km
ZARASAI – 16 km 
 Šunelė – 8 km
Baibiai – 7 km 
 Daugailiai – 17 km
Biržūnai – 6 km 
 SALAKAS – 10 km

Žymūs žmonės

Degučiuose 1899 m. gimė Lietuvos kariuomenės leitenantas Kazys Pašys, kuris Lietuvos nepriklausomybės kovose vadovavo šarvuotojo traukinio „Gediminas“ kulkosvaidininkams. Degučiuose taip pat gimė prozininkas ir spaudos darbuotojas Petras Tarulis (tikr. Juozas Petrėnas).
Degučiuose palaidotas Lietuvos kariuomenės savanoris Vincas Liminskas, žuvęs 1919 m. kovojant dėl Lietuvos nepriklausomybės ir nepriklausomybės kovų dalyvis, Vyties kryžiaus ordininkas Lukijus Ivanovas (1901–1959).
Albertas Starkus

Biografija

1970 m. baigė Šiaulių 2-ąją vakarinę mokyklą, 1991 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, teisininkas.
1969 m. Šiaulių ryšių mazgo pašto palydovas, Šiaulių baldų kombinato darbininkas, 1970 m. odų ir avalynės kombinato „Elnias“ darbininkas, 1970–1972 m. tarnavo tarybinėje armijoje, 1972–1982 m. Šiaulių telegrafo ir telefono stoties ryšių monteris, 1982–1997 m. Šiaulių miesto vyriausiojo policijos komisariato įvairiose tarnybose ėjo įvairias pareigas, 1997 m. Vidaus reikalų ministerijos pensininkas.
1997–2001 m. akcinės bendrovės Ūkio bankas Šiaulių filialo teisininkas, 2000 m. įsteigė individualią įmonę, pagal sutartis su įmonėmis teikia juridines paslaugas. 2006 m. AB „Šiaulių energija“ vyr. teisininkas.
2004 m. Darbo partijos Šiaulių rajono skyriaus narys, Darbo partijos teisės ir teisėsaugos komiteto narys.
Nuo 2007 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.
Vedęs. Žmona Audronė Šiaulių vaikų globos namų socialinė pedagogė. Dukra Aistė, posūnis Karolis.
Ivanas Danilovičius

Biografija

Kilo iš senos Danilovičių giminės, Juodojoje Rusioje žinomos nuo Danielio Haličiečio laikų. Herbo „Sas“ savininkas. Lvovo vėliavininko Stanislovo Danilovičiaus (apie 1520–1577) ir Kotrynos Tarlaitės (apie 1535–1582/1583) jaunesnysis sūnus.
Jaunystėje kariavo su Krymo totoriais. 1594–1596 m. dalyvavo Kazokų ir valstiečių sukilime vadovaujant Severinui Nalivaiko. Buvo Lietuvos–Lenkijos valdovės Onos Habsburgaitės raikytoju. Antikarališko rokošo, vadovaujant Mikalojaus Zebžidovskiui, metu (1606–1609) Ivanas Danilovičius buvo tarpininku sudarant sutartį Janovce.
Savo kazokų šimtininkui Mykolui Chmelnickiui (Bogdano Cmelnickiio tėvui) padovanojo Subotovo kaimą, 
1616 m.  įkūrė Krylovo miestą. 1625 m. dalyvavo Kurukovo mūšyje.
Lietuvos Respublikos piliečio pasas

Turinys

Paso knygelėje yra 32 puslapiai ir polikarbonatinis asmens duomenų lapas, kuriame duomenys, nuotrauka ir parašas išgraviruoti lazeriniu įrenginiu.
Nuo 2006 m. rugpjūčio 28 d. į Lietuvos Respublikos pasus papildomai elektroniniu būdu pradedami įrašyti asmens biometriniai duomenys. Elektroninėje įklijoje patalpinta elektroninė laikmena − bekontaktis mikroprocesorius su atmintimi (lustas) ir antena. Į elektroninę laikmeną įrašomas asmens veido skaitmeninis atvaizdas ir kiti paso duomenys.
Lietuvos Respublikos piliečio pase įrašai pateikiami lietuvių, anglų ir prancūzų kalbomis.

Išdavimas

Nuo 2008 m. sausio mėnesio pradėti išduoti naujo tipo piliečių pasai. Kaip ir kitų Europos Sąjungos valstybių narių, naujasis Lietuvos Respublikos pasas yra vyšninės spalvos. Viršelyje virš eilutės su užrašu „Lietuvos Respublika“ užrašyta „Europos Sąjunga“.
Pasas išduodamas bet kokio amžiaus Lietuvos Respublikos piliečiui jo pageidavimu. Paso galiojimo laikas − 10 metų (nepilnamečiams − 5 metai). Pasas išduodamas ir nuolat užsienio valstybėse gyvenantiems Lietuvos Respublikos piliečiams.
Prienų rajono savivaldybė

Architektūra ir kultūra

Prienuose išlikę daug kultūros paminklų. Vien tik archeologijos paminklų – piliakalnių, senkapių, pilkapių, mitologinių akmenų – suskaičiuojama 48. Iš 33 žinomų piliakalnių kai kurie apaugę miškais, sunkiai prieinami, kiti stūkso lygumose, pastebimi iš tolo. Labai įspūdingai atrodo Paverknių, Klebiškio, Pašlavančio, Lepelionių, Pieštuvėnų piliakalniai. Savo architektūra pasižymi Prienų katalikų bažnyčia, kurioje yra daug vertingų dailės kūrinių. Iš istorijos paminklų paminėtinos XVIII a. popieriaus dirbtuvės.

Savivalda

Atstovaujamoji valdžia – Prienų rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Prienų rajono savivaldybės administracija.
Eskadrinis minininkas

Eskadriniu minininku pradžioje vadinti nedideli ir greiti kariniai laivai, skirti gintis nuo torpedinių laivų – torpedinių katerių ir minininkų. Šiuo metu tai greitaeigių, manevringų karo laivų klasė. Šie laivai yra ginkluoti torpedomis, pabūklais, jūrų minomis ir raketomis. Skirtas kovai su povandeniniais laivais, lėktuvais, raketomis, kitais karo laivais, kitų laivų apsaugai. Eskadriniai minininkai taip pat naudojami žvalgybos, patruliavimo tikslams, minų užtvaroms statyti ir palaikyti desantą ugnimi. Tai mažiausias karinis laivas, kurį galima naudoti įvairioms užduotims, tačiau galintis atlikti karines užduotis ir savarankiškai be papildomo palaikymo.
Iki XX a. vidurio sekanti stambesnė karo laivų klasė buvo eskadrinių minininkų lyderiai, dar stambesnė – lengvieji kreiseriai. Dabar stambesni yra kreiseriai.

Aprašymas

Iki Antrojo pasaulinio karo šie laivai buvo lengvi, nepritaikyti ilgiems okeaniniams plaukiojimams. Po karo tai jau visiškai nepriklausomi laivai, galintys savarankiškai atlikti karines užduotis. Išaugo jų tonažas, taip pat svarba ypač po to, kai pasaulio valstybės iš dalies atsisakė kreiserių ir linijinių kreiserių (XX a. vidurys).
Mariner 7

Skrydis

Iš Kenedžio kosminių tyrimų centro „Mariner 7“ paleistas 1969 m. kovo 27 d. 22:22:01 UTC, praėjus 31 parai po jo „dvynio“ „Mariner 6“ paleidimo. 1969 m. balandžio 8 d. įvykdyta kurso korekcija, 7,6 sekundes naudojant raketinį kurą. Gegužės 8 d., kaip ir „Mariner 6“ skrydžio metu, sutriko pozicijos nustatymo sistema. Liepos 31 d. pradėjo dingti iš „Mariner 7“ siunčiami telemetrijos duomenys, kosminiam aparatui nusiųsta komanda naudoti žemo jautrumo bekryptę anteną. Vėliau vėl sėkmingai įjungta aukšto jautrumo kryptinė antena, ryšys palaikomas sėkmingai.
Rugpjūčio 2 d. 09:32:33 UTC pradėta aktyviojo veikimo fazė, pradėtas Marso fotografavimas naudojant siaurakampę kamerą. Per kitas 57 valandas, baigiant likus maždaug 5 val. skrydžiui iki artimiausio Marsui trajektorijos taško, buvo padarytos ir perduotos 93 Marso nuotraukos.
Kosminiam aparatui nusiunčiama kurso koregavimo komanda, kad šis praskrietų piečiau nei planuoja ir nufotografuotų bei surinktų daugiau mokslinių duomenų Saulės apšviečiamoje Marso pusėje. Duomenys, surinkti neapšviestoje Marso pusėje, buvo tiesiogiai perduodami į Žemę, baiminantis kad skaitmeniniame įrašymo įrenginyje nebeliks vietos duomenims iš apšviestosios Marso pusės išsaugoti. Artimiausią Marsui trajektorijos tašką „Mariner 7“ pasiekė rugpjūčio 5 d. 05:00:49 UTC, 3430 km virš Marso paviršiaus. Tuo momentu, kuomet „Mariner 7“ buvo arčiausiai Marso paviršiaus, nufotografuoti 33 vaizdai. Po to, praėjus 19 min., kosminis aparatas „pasislėpė“ už planetos ir maždaug po 30 min. „išniro“.
Per sekančias keletą dienų visi surinkti moksliniai duomenys ir nuotraukos buvo perduodamos į Žemę. Kosminis aparatas perjungtas iš tyrimų į skrydžio režimą, kurio metu buvo atlikinėjami telekomunikacijos testai, fotografuojamos žvaigždės, Paukščių tako ir kometos 1969-B aplinkos ultravioletinio spinduliavimo tyrimai.
Teismo salė

Teismo salė - patalpa, kurioje vyksta teismo posėdžiai. Paprastai teismo salė įrengiama taip, kad viršutinėje jos dalyje būtų vieta posėdžiaujančiam teismui. Kairėje ir dešinėje pusėje - vietos teismo proceso šalims. Tarp šalių ir teismo įsikuria teismo posėdžių sekretorius. Čia taip pat yra liudytojams skirta vieta. Viešo kaltinimo atstovas sėdi nugara į langą Posėdyje dalyvaujantys ekspertai arba kiti kaltintojai - viešojo kaltintojo pusėje. Civilinio proceso metu šalys sėdi viena priešais kitą. Ieškovo ir atsakovo vieta gali būti nenustatyta, o pasirenkama laisvai.
Tose pačiose teismo salėse iš esmės gali būti nagrinėjamos tiek baudžiamosios, tiek ir civilinės bylos. Tiesa, yra specialių teismo salių, įrengtų nagrinėti baudžiamosioms byloms (vietos apsaugai, kaltinamiesiems gali būti įrengiamas „narvas“; gali būti stiklinis ir kt.). Greta teismo salės gali būti nedidelė patalpa (teismo pasitarimų kambarys), skirta teismui teisminio nagrinėjimo metu.
Trinidadas

Istorija

1498 m. salą atrado K. Kolumbas (iki tol čia gyveno indėnai aravakai). Jis salą pavadino šventosios trejybės garbei (isp. Trinidad – „trejybė“). Apie tris amžius sala priklausė Ispanijai, tačiau buvo puldinėjama olandų, anglų ir prancūzų piratų. 1797 m. salą užėmė Didžioji Britanija, kuri 1898 m. įkūrė koloniją kartu su Tobago sala.
Viešintų herbas

Aprašas

Mėlyname lauke skrendantis sidabrinis karvelis su sparnais virš nugaros auksiniais snapu ir nagais, nagais laikantis sidabrinę knygą su auksine aštuonkampe žvaigžde viršelyje.

Istorija

Patvirtintas 2006 m. lapkričio 30 d.
Ana (Jungtinės Karalystės princesė)

Sportinė veikla

1971 m. būdama 21-ių Ana laimėjo Europos jodinėjimo čempionatą trikovės rungtyje. Tais pačiais metais laimėjo BBC metų sporto asmenybės apdovanojimą. 1975 m. Europos čempionate princesė pelnė du sidabrus individualioje ir komandinėje rungtyse. 1976 m. dalyvavo 1976 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Individualioje rungtyje princesė užėmė 24-ą vietą, o komandinėje įskaitoje Jungtinės Karalystės nacionalinė rinktinė nebaigė pasirodymo.
Nuo 1986 m. iki 1994 m. Princesė Ana ėjo Tarptautinės žirgų sporto federacijos prezidentės pareigas. Nuo 1988 m. - Tarptautinio olimpinio komiteto narė.
Kęstutis Slavinskas (1961)

Biografija

1979 m. baigė Plungės 3-ąją vidurinę mokyklą, 1984 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakultetą. Specialybė – statybos ir kelių tiesimo mašinos bei įrengimai.
1984–1991 m. Šiaulių 10-osios mechanizacijos valdybos Mažeikių aikštelės mechanikas, 1991–1992 m. Mažeikių valstybinės kranų įmonės direktoriaus pavaduotojas, nuo 1992 m. UAB „Mažeikių strėlė“ direktorius. 2003–2007 m. Mažeikių rajono savivaldybės mero pavaduotojas visuomeniniais pagrindais.
1997 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Mažeikių skyriaus narys.
2000–2003 m. ir 2003–2007 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1999 m. Mažeikių Rotary klubo narys. Sutuoktinė Audronė, vaikai Gabrielė, Jokūbas.