google/wiki40b huggingface dataset:
Kloakiniai

Kilmė

Ir kloakinių, ir placentinių žinduolių protėviai buvo tie patys. Nuo pagrindinės atšakos, kaip manoma, kloakiniai atsiskyrė prieš 200 mln. metų. Dabartinė jų išvaizda tokia pat, kaip ir prieš 15 mln. metų.

Fiziologija

Kloakinių medžiagų apykaitos norma pagal žinduolių standartus yra labai žema. Ančiasnapio vidutinė kūno temperatūra - 31 °C, palyginimui, sterblinių - 35 °C, o placentinių žinduolių - 37 °C. Remiantis tyrimais, manoma, kad tokia kūno temperatūra buvo laipsniškas prisitaikymas prie atšiaurių ribinių aplinkos nišų, kuriuose sugebėjo išgyventi keletas egzistuojančių monoterminių rūšių.
Kloakinių piene yra gausu antibakterinio baltymo, kurio nėra kituose žinduoliuose, manoma, jog jis galbūt kompensuoja pieno suvartojimo būdą, kai yra nenaudojami speneliai.
Belphegoro skaičius

Belphegoro skaičius 1000000000000066600000000000001 yra neįprastas pirminis skaičius, turintis daug „šėtoniškų“ elementų. 666 yra Naujajame testamente minimas „pabaisos skaičius“ . Iš abiejų pusių šešetus supa po 13 nulių (13 – „nelaimingas skaičius“). Pagaliau skaičius susideda iš 31 skaitmens – 13 atvirkščiai. Šis skaičius dar ir simetriškas (palindromas).
Belphegoras yra vienas iš „septynių pragaro princų“,  padedantis mokslininkams bei tyrinėtojams visokiuose „velniškuose atradimuose“ kurių geriau ir nebūtų.  Skaičių taip pavadino Clifford A. Pickover. Skaičius gali būti žymimas „apversta 𝜋“ (viršumi į apačią).
Čeng Hungas

Geografija

Regiono centras per visą istoriją buvo Dzinghongo (Čenghungo) miestas Mekongo slėnyje. Tai - kalnuotas kraštas, vagojamas siaurų upių slėnių, menkai tinkamas žemdirbystei, šiauriausias iš tradicinių tajų gyvenamų regionų. Kraštas pietryčiuose ribojasi su kalnuotomis Vietnamo tajų gyvenamomis teritorijomis (dab. šiaurės vakarų Vietnamas), pietuose - su Muang Sua (dab. Laose), pietvakariuose - su Lanna, o vakaruose - su šanų kraštu (Kengtungo šalimi). Pagrindinė regiono etninė grupė yra tai lu ("žalieji tajai") giminingi šanams.

Istorija

Tai lu buvo viena iš seniausių tajų etninių sub-grupių, tikriausiai gyvenusi regione nuo labai senų laikų. Legenda pasakoja, kad tajų pirmasis valdovas, valdęs jų protėvynėje Muang Thaenge, atidavė šią teritoriją savo sūnui Khun Palanh. Apie ankstyvąją regiono istoriją žinoma nedaug, tikriausiai tuo metu krašte viešpatavo Nandžao, hegemonijos siekė Khmerų imperija.
XII a. valstybę įkūrė kunigaikštis Jueangas, kuris pavergė akha bei kitas kalnų gentis, ir įtvirtino tajų valdžią. Kitas karalius Inmuengas išplėtė karalystės teritorijas: jam duoklę mokėjo kitos to meto tajų karalystės Muang Sua, Muang Thaengo, Kengtungo ir Ngoenjango regionuose. Tai buvo galingiausia ankstyvoji tajų valstybė. Jos įtakos areale migravo žalieji tajai, kurie apgyvendino visą regioną.
XIII a. Mongolų imperija, nukariavusi Dali, įjungė ir Čenghungą, kuri tapo duokline valstybe. Mongolai valstybėje įkūrė naują dinastiją - Dao, kuri valdė karalystę iki pat XX a. vidurio. Nuo tada kinų šaltiniuose valstybė tapo žinoma kaip Čeli.
Po XIII a. karalystė niekada neatkūrė buvusios galybės, kadangi tuo metu sustiprėjo piečiau buvusios tajų valstybės, kadaise duoklininkės. XIII a. pabaigoje ji pati buvo priversta mokėti duoklę Lannai, iš kurios į valstybę atėjo aukštesnio lygio kultūra: Theravados budizmas, rašto sistema, meno stilius. Nuo XVI a. nusilpus Lanna, karalystė pradėjo mokėti duoklę Mianmaro Taungu dinastijai. Nuo tada karalystė įgijo dar vieną pavadinimą - Sipsongpana, kas tajų kalba reiškė "12 panna". Panna buvo administracinis vienetas, prilygęs maždaug 1000 ryžių laukų, į kuriuos buvo padalinta valstybė.
Nuo XVIII a. karalystė mokėjo duoklę iš karto trims valstybėms - Kinijai, Mianmarui ir Tailandui. Per šį laikotarpį ji galutinai virto nusiaubta provincija. Tailando karalius, siekdamas apgyvendinti karo nusiaubtus regionus šiauriniame Tailande, ją dar labiau ištuštino, priverstinai keldamas Čeng Hungo gyventojus į Tailandą. 1847 m. mirus karaliui Mahavanui, karalystėje prasidėjo įpėdinystės karas, kurio metu atskiri įpėdiniai siekė Mianmaro, Kinijos ar Tailando paramos. Tai lėmė šių valstybių armijų susidūrimus regione, kas dar labiau jį nusiaubė ir sukėlė gyventojų egzodą į šiaurinį Tailandą. Karalystės likučiai aplink sostinę buvo absorbuoti Kinijos, kaip vasalas. Karalystė oficialiai panaikinta po Čingų imperijos žlugimo 1911 m. Į Kinijos Liaudies Respubliką ji įjungta 1953 m.
Velžio herbas

Aprašas

Herbo skydo sidabriniame lauke žalias vėžys, kurio kūnas dešiniojo kaspino vietoje, dešinėje žnyplėje laikantis raudoną obels šakelę su obuoliu.

Istorija

Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2008 m. rugpjūčio 27 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1488.
Svarstant herbo motyvus heraldikos komisijoje nutarta vaizduoti vėžį ir obuolį, kuriuos matyti herbe norėjo velžiečiai. Švariuose šio krašto upeliuose ir dabar veisiasi vėžiai, o derlinguose soduose daug obuolių.
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Jonas Kasakaitis (1866)

Jonas Kasakaitis (lenk. Jan Kassakajtis; 1866 m. – 1928 m.) – teisininkas, lietuvių visuomenės veikėjas, varpininkas.

Biografija

Mokėsi Varšuvos universiteto Teisės fakultete. Dar studijų metais aktyviai įsitraukė į visuomeninę veiklą. Priklausė liberaliai nusiteikusių lietuvių būreliui, iš kurio vėliau išsivystė varpininkų judėjimas. 1888 m. pradžioje dalyvavo Varšuvos studentų pasitarime, kuriame buvo nuspręsta steigti studentų draugiją ir pradėti leisti naują lietuvišką laikraštį. 1888 m. birželio 29 d. Marijampolėje dalyvavo Pirmajame varpininkų suvažiavime, kuriame buvo nutarta nebebendrauti su klerikaline „Šviesa“, o žengti savu keliu.
Baigęs universitetą, tarnavo Suvalkų apygardos teismo Ipotekos skyriaus sekretoriumi. 1907 m. pas jį lankėsi Jonas Basanavičius, kuris Suvalkų Ipotekoje rinko medžiagą apie teismo bylą tarp Garliavos dvarininko Godlevskio ir jo valstiečių. Nuo 1894 metų dėstė lietuvių kalbą Suvalkų berniukų gimnazijoje. Tai buvo nelengvas darbas, nes mokyti reikėjo iš „graždankos“ rašmenimis rašytų ir Varšuvos švietimo apygardos patvirtintų lietuviams sunkiai suprantamų vadovėlių.
Vienas iš 1908 m. registruotos Suvalkų lietuvių „Vienybės“ draugijos steigėjų, kelerius metus buvo renkamas valdybos nariu. „Vienybei“ J. Kasakaitis padovanojo 36 knygas, veidrodį ir laikrodį, aukojo nemažas pinigines sumas. 1921–1928 m. tarnavo Suvalkų miesto notaru. Paskutiniais gyvenimo metais nuo lietuviškos veiklos nutolo.
Žmona Antonina Bleichman-Kassakajtys (1870–1939), sūnus Jerzy Kassakajtys (1906–1963).
Visa šeima palaidotas Suvalkuose.
Hiršas Ušpolis

Biografija

Iki Vokietijos-Rusijos karo buvo darbininkas. Prasidėjus karui pasitraukė į Rusijos gilumą, dirbo kombainininku. Nuo 1942 m. tarnavo 16-oje lietuviškojoje divizijoje prieštankinio pabūklo taikytoju. Dalyvavo mūšiuose prie Oriolo ir Kursko, Baltarusijoje ir Lietuvoje. Ypač pasižymėjo 1944 m. spalio mėn. kautynėse tarp Usėnų ir Stoniškių (Pagėgių rajonas). 1945 m. kovo 24 d. jam suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas daugeliu ordinų ir medalių. Karo metu vokiečiai sunaikino visą didelę H. Ušpolio šeimą.
H. Ušpolis dalyvavo lietuvių šeimų trėmimuose. 1949 m. baigė partinę mokyklą, 1954 m. Vilniaus universitetą. 1949–1987 m. LKP CK atsakingas darbuotojas. 1986 m. išėjo į pensiją. 1987–1990 m. LSSR karo ir darbo veteranų tarybos pirmininko pavaduotojas.  1992 m. repatrijavo į Izraelį, gyveno Ašdodo mieste. Izraelio spaudoje skelbė antilietuviškus straipsnius.
Meriras

Meriras (angl. Merir) – nedidelė koralinė sala Mikronezijoje, Palau valstybėje, Sonsorolio valstijoje. Plotas – 0,9 km². Salos ilgis 2,6 km, plotis 0,4 km, aukštis iki 11 m. Merirą supa 160–1100 m pločio koralų rifas. Visa sala apaugusi palmėmis, kitais medžiais ir krūmokšniais. Už 50 km į šiaurės vakarus nuo Meriro yra Pulo Ana.
2000 metais saloje gyveno 5 gyventojai, jie visi susitelkę salos šiaurėje esančiame Melielio kaime. Yra radijo stotis.
Tergovištės sritis

Miestai

Tergovištė, Popovas, Omurtagas, Antonovas, Opaka.
Max Pechstein

Biografija

Maksas Pechšteinas gimė 1881 m. gruodžio 31 d. Cvikau. Jis buvo antras iš septynių tekstilės fabriko darbuotojo Franz Hermann ir sodietės Lina Richter vaikų. Su daile susipažinti jam padėjo dėdė, tapytojas mėgėjas. 1896−1900 m. M. Pechšteinas mokėsi ir dirbo vietos dažymo ir dekoravimo įmonėje. 1900 m. įstojo mokytis į Menų ir amatų mokyklą Dresdene. 1903−1906 m. studijavo Dresdeno akademijoje pas prof. Otto Gußmann. 1906 m. M. Pechšteinas sutiko Eriką Hekelį, kuris supažindino jį su „Tilto“ grupės nariais, dailininkais ekspresionistais. Iki to laiko M. Pechšteinas tapė impresionistiniu stiliumi. Susipažinęs su grupės ir A. Matiso kūriniais pradėjo naudoti laisvesnius potėpius, nemaišytas grynas spalvas. Tikriausiai buvo įtakotas Van Gogo. 1907 m. vasarą M. Pechšteinas praleido su E. L. Kirchneriu Gopelne, Saksonijos kalnuose.
Su akademijos rėmimu M. Pechšteinas keliavo į Italiją, tačiau nutraukė viešnagę po trijų mėnesių ir išvyko į Paryžių, kur praleido 9 mėnesius, susipažino su avangardine tų laikų daile. Grįžęs į Vokietiją apsigyveno Berlyne. Kartu tapė su E. Hekeliu ir E. L. Kirchneriu prie Moricburgo ežerų netoli Dresdeno. M. Pechšteinas atrado puikią tapybos vietą Nidoje prie Baltijos jūros (dabar Lietuva), kur kūrė ramioje aplinkoje, toli nuo civilizacijos. Jis su kitais tapytojais įkūrė Naująją Berlyno secesiją ir bandė su E. L. Kirchneriu įkurti Šiuolaikinės tapybos studijų institutą (MUIM-Institut). M. Pechšteinui sekėsi pardavinėti paveikslus, jis gaudavo pasiturinčiųjų namų dekoravimo užsakymų. 1912 m. M. Pechšteinas paliko „Tilto“ grupę, tikriausiai dėl to, kad priklausymas jai varžė laisvę rengti personalines parodas, arba buvo pašalintas, nes eksponavo Naujosios Berlyno secesijos parodose.
1914 m. M. Pechšteinas keliavo į Palau salas Ramiojo vandenyno pietuose. Prasidėjus Pirmajam pasauliniui karui grįžo į Vokietiją. Tarnavo kariuomenėje, dalyvavo mūšiuose Vakarų fronte prie Somos. Po karo padėjo įsteigti Novembergruppe, kairiųjų socialistų, politiškai aktyvių menininkų organizaciją. M. Pechšteinas buvo populiaresnis nei kiti vokiečių ekspresionistai. 1922 m. jis gavo profesoriaus vietą Berlyno akademijoje, kurią prarado 1933 m. Vokietijoje įsigalėjus nacistams. M. Pechšteino kūryba buvo priskirta „degeneraciniam menui“, 326 jo kūriniai buvo konfiskuoti ir pašalinti iš muziejų. Šešetas jų buvo eksponuoti nacistų suorganizuotoje „degeneracinio meno“ parodoje 1937 m. Miunchene. Šiuo laikotarpiu M. Pechšteinas gyveno Pomeranijos kaimo vietovėse ir tik po antrojo pasaulinio karo buvo reabilituotas Vokietijoje, įvertintas daugeliu apdovanojimų už savo kūrybą. Maksas Pechšteinas mirė 1955 m. birželio 29 d. Berlyne. Jis geriausiai žinomas dėl aktų ir peizažų tapybos. Vėlyvieji jo kūriniai tapo labiau sustabarėjusių formų, nei ankstyvieji. Jis sukūrė daugiau nei 900 grafikos kūrinių. Yra sukūręs mozaikų, vitražų.
Benjaminas Alekna

Biografija

Mokėsi M. Karkos 1940 m. įsteigtuose muzikos kursuose Panevėžyje, 1943 m. – Vilniaus muzikos mokykloje. 1943–1945 m. buvo Vokietijos darbų tarnyboje Pomeranijoje. 1945–1946 m. Panevėžio mokytojų seminarijos mokytojas. 1946–1948 m. studijavo Vilniaus konservatorijos J. Bendoriaus kompozicijos klasėje; dirbo koncertmeisteriu konservatorijoje ir Mokytojų namuose. 1948 m. balandžio 9 d. apkaltintas antitarybine veikla, 7 metus kalėjo Kolymos, Magadano lageriuose, juose įsteigė meno mėgėjų būrelių. 1954–1958 m. gyvendamas tremtyje dėstė Ulan-Udės muzikos mokykloje. 1958–1963 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje, baigė E. Balsio klasę, kartu dirbo konservatorijos koncertmeisteriu, dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos technikume.
1963–1964 m. – Klaipėdos muzikos technikumo, 1966–1973 m. – Panevėžio J. Švedo padagoginės muzikos mokyklos, 1973–1975 m. – Rietavo ir Plungės, 1975–1978 m. – Anykščių muzikos mokyklos mokytojas. 1978–1994 m. Panevėžio konservatorijos dėstytojas, koncertmeisteris.
Gabriel Rosenstock

Biografija

Gimė Kilfainane (air. Cill Fhíonáin), Limeriko grafystėje (air. Contae Luimnich). Šiuo metu gyvena Dubline (air. Baile Átha Cliath).
Rozenstoko tėvas buvo gydytojas ir rašytojas iš Šlėzvigo-Holšteino (Vokietija), o motina – seselė iš Golvėjaus grafystės (air. Contae na Gaillimhe). Gabrielis Rozenstokas buvo trečiasis iš šešių šeimos atžalų ir pirmasis gimęs Airijoje. Jis studijavo Korko Nacionaliniame Airijos universitete (air. Coláiste na hOllseoile Corcaigh), Korke (air. Coraigh).
Rozenstokas vienu metu dirbo „Airijos Radijo ir televizijos“ (RTÉ) laidoje „Anois is Arís“ (liet. Viskas taip dažnai) ir savaitraštyje airių kalba „Anois“ (liet. Dabar). Šiuo metu Rozenstokas daugiausia dirba su organizacija „Foras na Gaeilge“, „Šiaurės – Pietų kalbos organizacijos“ (An Foras Teanga) atšaka, užsiimančia užsiima airių kalbos gelbėjimu.
Nors G. Rozenstokas dirbo su proza, drama ir vertimu, daugiausiai jis žinomas kaip poetas. Gabrielis Rozestokas yra Airijos menininkų draugijos „Aosdána“ narys. Jo kelionių knyga Ólann mo mhiúilas as an NGainséis (2003) teikia supratimo apie autoriaus įsitikinimus, inteligentišką gyvenimą ir filosofiją.
Gabrielio Rozenstoko sūnus Tristanas Rozenstokas (Tristan Rosenstock) yra tradicinės airių muzikos kvinteto „Téada“ narys.
Jaroslavas Galia

Jaroslavas Galia (ček. Jaroslav Galia; 1875 m. spalio 31 d. Kopršivnicėje (dab. Čekijoje) – 1941 m. gegužės 22 d. Prahoje) – Čekoslovakijos diplomatas, čekų muzikos teoretikas ir kompozitorius.

Biografija

Mokėsi vargonų mokykloje Prahoje ir Meno akademijoje jos priemiestyje Cimrove. 1896 m. ivyko į Rusiją, Rostovo prie Dono operoje tarnavo chormeisteriu. 1898–1901 m. Novorosijske dirbo muzikos mokytoju gimnazijoje. Įsijungė į karinį orkestrą ir suo juo nukeliavo net į Mandžūrijos Hailaro miestą (dab. priklauso Kinijai) ir Chabarovską. Nuo  1904 m. dėstė muzikos disciplinas karo mokykloje Irkutske. Pastarajame mieste rinko Sibiro tremtinių ir kalinių dainas bei komponavo muzikinius kūrinius, išleido harmonijos vadovėlį. 1919  m. prisišliejo prie Čekoslovakų legijos ir kartu su kariais grįžo į tėvynę.
Kurį laiką gyveno Prostejove, vadovavo dainininkų draugijai Vlastimil. 1921 m. pradėjo dirbti šalies Užsienio reikalų ministerijoje, kaip diplomatas buvo pasiųstas į Estiją ir Lietuvą. Po Miuncheno sutarties Čekoslovakijos valstybė buvo panaikinta, J.Galia grįžo į Prahą ir išėjo į pensiją. Daug rašė į muzikinę spaudą: Čekijoje leidžiamą žurnalą Hudebni Zpravodaj, taip pat į lietuvių „Muzikos menas“ ir „Muzika“ bei estų leidinius. Glaudžiai bendradarbiavo su Lietuvos kompozitoriais J. Tallat Kelpša, Č. Sasnausku ir kt. J.Galia 1938 m. Prahoje įkūrė Čekoslovakų–lietuvių draugiją, buvo išrinktas jos pirmininku.

Diplomatinė veikla Lietuvoje

Apie 1920 m. Prahoje vyravo prorusiškos nuotaikos. Gausi rusų baltųjų emigrantų bendruomenė aktyviai skleidė nuomonę, kad nuo Imperijos atskilusios naujosios šalys tėra laikinas reiškinys – jos turėtų sugrįžti į atstatytą Rusijos valstybę, todėl užmegzti diplomatinius santykius su Čekoslovakija Lietuvai nebuvo lengva. 
Paskirtas vicekonsulu J.Galia į Kauną atvyko 1921 m. spalio mėnesį. Tuo metu Čekoslovakiją dar nebuvo pripažinusi Lietuvos Respubliką de jure, todėl šis paskyrimas sukėlė kai kurių Kauno politikų susierzinimą. Ne be Jaroslavo Galios pastangų 1921 m. gruodžio 29 d. diplomatinis pripažinimas buvo pasiektas, o 1922 m. kovo 24 d. konsulinė agentūra buvo pertvarkyta į konsulatą. Pradžioje prisiglaudusi Kauno „Metropolio“ viešbutyje, vėliau J.Galios vadovaujama įstaiga persikėlė į pastatą Laisvės alėjoje Nr. 14. Konsulatas siekė daugiau vystyti abiejų šalių ekonominius ryšius, tam padėjo ir Čekoslovakijos garbės konsulu Klaipėdoje paskirtas Martynas Reišys. 
1928 m. sausio 31 d. Jaroslavas Galia patvirtintas reikalų patikėtiniu Kaune, o tų pačių metų rugpjūčio pabaigoje jis jau buvo atšauktas į Prahą, kur laukė paskyrimas diplomatinėn tarnybon į Taliną. 1928 m. rugsėjo 1 d. naujuoju reikalų patikėtiniu Lietuvoje patvirtintas Miloslavas Niederlė.
Už aktyvią veiklą suartinant Lietuvos ir Čekoslovakijos piliečius J.Galia apdovanotas Vyčio kryžiaus trečiojo laipsnio ordinu.
Janis Porukas

Kūryba

Janio Poruko pirmasis išspausdintas darbas buvo trumpa istorija „Purvaiņos“ (1888 m. „Dienas Lapa“ laikraštyje). Jis sukūrė 13 istorijų, vieną romaną, vieną poezijos rinkinį ir vieną pjesę. Savo prozos kūriniuose Porukas naudojo romantizmo elementus, realizmą ir simbolizmą. Jo poezija buvo labai intymi ir romantiška. Latvių kompozitorius Emilis Darzinis sukūrė kelis muzikinius kūrinius Poruko poemoms.
9 de Julio aveniu

9 de Julio aveniu, Liepos 9-osios aveniu (isp. Avenida 9 de Julio) – viena pagrindinių Argentinos sostinės Buenos Airių gatvių. Pavadinta šalies nepriklausomybės dienai atminti. Driekiasi nuo Retiro kvartalo šiaurėje iki Konstitucijos stoties pietuose. Aveniu sudaro 14 eismo juostų (po septynias abejose pusėse). Liepos 9-osios aveniu įsikūrusi Prancūzijos ambasada, Kolono teatras, Buenos Airių obeliskas, Don Kichoto paminklas, Konstitucijos geležinkelio stotis. Avenius statyba pradėta 1937 m., galutinai baigta 1960 m.
Dėl savo neįprasto platumo Liepos 9-osios aveniu pėstiesiems pereiti prireikia keleto minučių. Nors įrengta daug šviesoforų, bet einant normaliu žingsiu prireikia bet 3 žalių šviesų.
Povilas Četkauskas

Povilas Četkauskas (1904 m. birželio 7 d. Panemunyje, Rokiškio apskritis – 1991 m. kovo 8 d. Kaune, palaidotas Prienų kapinėse) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys, akordeonistas.

Biografija

Tėvas Matas Četkauskas mokėjo griežti smuiku, o motina Uršulė Četkauskienė turėjo gražų balsą ir giedojo bažnyčios chore. Jų penki sūnūs – Jonas, Petras, Povilas, Kazimieras ir Vytautas – tapo vargonininkais.
Iš brolių išmokęs vargonuoti, vargonininkavo Kamajuose ir Kazliškyje (Rokiškio raj.). 1923 m. Stasiui Šimkui įkūrus konservatoriją Klaipėdoje, į ją mokytis atvyko ir P. Četkauskas. Mokydamasis dainavo moksleivių vyrų chore, susižavėjo akordeono muzika. Didelį įspūdį jam padarė 1933 m. Klaipėdoje koncertavęs garsus vokiečių akordeonistas ir kompozitorius Kurtas Maras. P. Četkauskas nusipirko „Honerio“ firmos 120 bosų akordeoną ir su juo nesiskyrė visą gyvenimą.
Baigęs Klaipėdos konservatoriją, gyveno Šilutėje ir buvo Klaipėdos krašto chorų vadovas bei dainų švenčių dirigentas. 1933 m. Klaipėdos krašto 2-ajai dainų šventei parengė Šilutės apylinkės jungtinį chorą ir jam šventėje dirigavo. P. Četkauskas pagarsėjo kaip akordeonistas – 1938 m. Londono firmoje įgrojo lietuvių tautinių šokių muzikos ir išleido apie dešimt plokštelių (talkino Stepas Graužinis).
1939 m. Vokietijai okupavus Klaipėdą, su šeima apsigyveno Kaune. Vadovavo „Inkaro“ fabriko vyrų, moterų ir mišriajam chorui, suorganizavo apie 100 dalyvių Kauno policijos vyrų chorą. Šis kolektyvas tuo metu buvo vienas pajėgiausių vyrų chorų Lietuvoje. P. Četkauskas daug koncertavo kaip solistas akordeonistas, griežė įvairiuose instrumentiniuose ansambliuose, turėjo daug mokinių.
1947 m. po nelaimingo atsitikimo neteko regėjimo. Būdamas aklas, nuolat gilinosi į akordeono technines ir menines galimybes, išmoko griežti sudėtingus klasikinius kūrinius (pats juos pritaikė akordeonui). Parengė ir išleido pirmuosius akordeono vadovėlius: „Jaunasis akordeonistas“ (1952 m.) ir „Akordeonistas“ (1958 m.). Sukūrė koncertinių etiudų, „Koncertinę polką“, „Serenadą“, „Našlaitėlės valsą“ ir kitokios muzikos akordeonui.
Išaugino tris sūnus. Rimgaudas Četkauskas žinomas dailininkas, gyvena Melburne (Australija), Eugenijus Četkauskas buvo muzikas (1929–1991), Algimantas Četkauskas – dailininkas, 1950–1956 m. politinis kalinys, vėliau gyveno ir dirbo Taškente (Uzbekija), 1996 m. apsigyveno Vilniuje.
Elzė Jankutė

Elzė Jankutė (1894 m. liepos 16 d. Bitėnuose (dab. Pagėgių savivaldybė) – 1985 m. rugsėjo 9 d. Toronte, Kanada) – Mažosios Lietuvos kultūros veikėja, tautosakos rinkėja.

Biografija

Gimė Anės Puknytės ir Mažosios Lietuvos patriarchu vadinamo Martyno Jankaus šeimoje. Tarp aštuonių vaikų Elzė buvo vyriausia. 1913 m. mirus motinai, jai teko perimti ūkio šeimininkės pareigas. Kai prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas, Pagėgių kraštą užėmė carinės Rusijos kariuomenė ir daug vietinių gyventojų deportavo į Rusiją. Iš tremties Samaros gubernijoje Jankų šeima grįžo 1918 m. be brolio Endriaus ir senelio Martyno, kurie ten mirė (brolis Nikas buvo žuvęs fronte).
Tėvas M.Jankus įsitraukė į Klaipėdos krašto prijungimo prie Didžiosios Lietuvos judėjimą, buvo išrinktas į Vyriausiąjį Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetą. Kilus Klaipėdos sukilimui, jame dalyvavo ir Elzė Jankutė – buvo atsakinga už ginklų tiekimą sukilėliams.
Kai Nemuno dešiniajame krante esanti Mažosios Lietuvos teritorija įėjo į Lietuvos Respublikos sudėtį, Bitėnų kaimas tapo nepaprastai populiarus – visi skubėjo aplankyti garsųjį visuomenės veikėją Martyną Jankų. Svečių priėmimu rūpinosi E.Jankutė. Laisvalaikiu ji rinko senas Nemuno žvejų dainas, dalį jų įdainavo į magnetofono juostelę Švietimo ministerijoje. Elzė Jankutė krašte organizuodavo Motinos dienos minėjimus, priklausė Šaulių sąjungai.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1944 m. Jankų šeima paliko Bitėnus ir persikėlė į Šiaurės Vokietiją. Flensburge 1946 m. mirė tėvas, vėliau brolis Martynas. Likę gyvi Jankai nusprendė emigruoti į Šiaurės Ameriką: sesuo Urtė apsigyveno JAV, o Elzė Jankutė su broliu Kristupu ir seserimi Ede 1951 m. atplaukė į Kanadą. Šioje šalyje E.Jankutė taip pat aktyviai įsitraukė į visuomeninę veiklą: išrinkta Mažosios Lietuvos rezistencinio sąjūdžio Toronto skyriaus vicepirmininkė, Lietuvių evangelikų moterų draugijos pirmininke, ilgus metus vadovavo Mažosios Lietuvos moterų rateliui.
Būgnelis

Sandara

Būgnelis sudarytas iš trijų sluoksnių: išorinio odos, vidurinio skaidulinio ir vidinio gleivinės. Ploną būgnelio odą sudaro keratinizuots plokščiasis daugiasluoksnis epitelis, be dermos spenelių ir plaukų. Skaidulinio sluoksnio išorėje yra nuo plaktuko rankenos spinduliškai išsiskleidusios skaidulos, o giliau esančios žiedinės skaidulos yra gausios periferijoje, bet retos ir išsibarsčiusios membranos centre. Būgnelio gleivinę sudaro vienasluoksnis plokščiasis epitelis.

Būgnelio išorės aprašymas

Ausies būgnelis skiria būgninę ertmę nuo išorinės klausomosios landos. Jis yra plonas ir pusiau permatomas, beveik ovalus ir pasviręs. Ilgiausias skersmuo yra 9–10mm, o trumpiausias – 8–9mm. Storis yra apie 0,1 mm. Didžiąją dalį jo perimetro sudaro sustorėjąs kremzlinis jungiamojo audinio žiedas (anulus fibrocartilagineus), kuris prisitvirtina prie landos būgninės įlankos (incisura tympanica). Rausvai geltonas dryželis, plaktuko ruoželis (stria mallearis), nusitęsia per būgnelio vidurį nuo centro įstrižai į viršų ir į priekį, žymėdamas plaktuko rankeną, kuri iš vidaus yra priaugusi prie būgnelio. Viršutinėje šio ruoželio dalyje esantis mažas, baltas, apvalus išsikišimas - plaktuko iškyšulys (prominentia mallearis), žymi plaktuko šoninės ataugos vietą. Centre būgnelis yra įlinkęs dėl plaktuko rankenos ir sudaro būgnelio bambą (umbo membranae tympanicea). Į priekį ir atgal nuo plaktuko iškyšulio nusitęsiančios priekinė ir užpakalinė plaktuko raukšlės (plica mellearis anterior et posterior), atskiria tarp jų esančią būgnelio palaidąją dalį (pars flaccida), nuo apačioje esančios įtemptosios dalies (pars tensa).
Lietuvos pliažas

Lietuvos pliažas – Lietuvos kurortų žurnalas, leistas 1931–1933 m. Palangoje.

Istorija

Pirmąjį numerį išleido leidykla „Pliažas“ 1931 m. birželio 28 d. pavadinimu „Pliažas“. Nuo 1932 m. leido ir redagavo J. Belickas pavadinimu „Lietuvos pliažas“. Išėjo 7 numeriai.
Bendradarbiavo Danielius Dolskis, Liūnė Janušytė, L. Požėlaitė, Stasys Saurusaitis ir kt.
Redagavo Stasys Čekanauskas, J. Belickas, Antanas Steponaitis.