google/wiki40b huggingface dataset:
Helena Heinrichsonė

Biografija

1973 m. baigė Latvijos dailės akademiją Rygoje.

Kūryba

Nutapė portretų, peizažų, abstrakčių kompozicijų. Kūriniams būdinga sąlygiška dekoratyvi kompozicija, ryškių spalvų koloritas, apibendrintas grakščių linijų piešinys, simboliniai motyvai, paslaptinga nuotaika. Svarbiausi kūriniai: „Nuotaikos“ 1979 m., „Vidurdienį“ 1986 m., „Besišildantis prie ugnies. Liepsna“, „Krucifiksas“, abu 1995 m., „Skraidantys“ 2000 m., „Mirtis“ (2001 m.
Nuo 1972 m. dalyvauja parodose; individualios parodos: Jūrmala 1976 m., Panevėžys 1983 m., Ryga 1988 m., 1990 m.
1987 m. VII Pabaltijo trienalės Vilniuje laureatė.
Metilheksanaminas

Metilheksanaminas – aminas stimuliantas, kurio formulė CH₃CH₂CH(CH₃)CH₂CH(CH₃)NH₂. Naudojamas kaip maisto papildas, bet draudžiamas dopingo tarnybų.

Istorija

1944 m. JAV farmacijos kompanija „Eli Lilly and Company“ pristatė metilheksanamino preparatą iš pradžių tikėdamiesi jį pritaikyti nosies gleivinės gydimui. Metilheksanaminas buvo užpatentuotas kaip nosies purškalų ir servetėlių preparatas.
2006 m. JAV chemikas Patrick Arnold metilheksanaminą rinkai pristatė kaip maisto papildą, nors dėl saugumo yra abejojama.

Dopingas

2010 m. pabaigoje Lietuvos krepšininko Dainiaus Šalengos dopingo mėginyje rasta metilheksanamino. Jo buvo D. Šalengos vartotuose maisto papilduose. Tarptautinės krepšinio federacijos drausmės komisija diskvalifikavo D. Šalengą šešiems mėnesiams. 2011 m. pabaigoje metilheksanamino buvo rasta ir Lietuvos krepšininko Tomo Nagio mėginyje. Graikijos sporto teismas jam skyrė trijų mėnesių diskvalifikaciją.
Bukiškis

Pavadinimo kilmė

Pavadinimas Bukiškis (Bukiškės) greičiausiai yra asmenvardinės kilmės, plg. dabartinės pavardės Bukas, Bukauskas, Bukis, Bukys, Bukevičius ir pan.

Sportas

Bukiškių stadione žaidžia F1C Vilnius ir FK Olandai futbolo komandos.
Kapitonas komandantas

Kapitonas komandantas (angl. Captain-Commandant, pranc. Capitaine-Commandant, ol. Kapitein-Commandant) – Belgijos oro pajėgų, sausumos pajėgų ir medicininės tarnybos karinis laipsnis, vyresnis už kapitoną ir žemesnis už majorą. Šį laipsnį turintys karininkai paprastai tarnauja štabų pareigybėse, rečiau vadovauja nedideliems daliniams – kuopoms ar eskadronams.
Atitinka kai kurių valstybių vyresnįjį kapitoną.
Sausumos pajėgų kapitono komandanto antpetyje yra trys žvaigždutės po trumpa siaura juostele, Oro pajėgų antpetyje trys mėlynos skersinės juostelės, viršutinė juostelė su kilpa, medicinos tarnybos – trys auksinės skersinės juostelės, kurių viršutinė su kilpa.
Vladas Butėnas (1940)

Biografija

Mokėsi Kauno Aukštosios Panemunės sanatorijos mokykloje, Kavarsko, Kėdainių, Radviliškio vidurinėse mokyklose, Šiaulių agrozootechnikume. 1968 m. baigė Vilniaus universitetą, žurnalistas, 1974 m. – Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. Apsigynė istorijos mokslų kandidato disertaciją.
1960–1968 m. Kuršėnų rajono zootechnikas. 1969–1972 m. Radviliškio rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1974–1988 m. Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto konsultantas, instruktorius, inspektorius, skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1983–1984 m. SSRS ambasados Afganistane patarėjas, rezidavęs Kundūzo provincijoje. 1988–1992 m. „Valstiečių laikraščio“ vyr. redaktorius, nuo 1992 m. – laisvas žurnalistas.
1992–1996 m. Seimo narys. 2002–2007 m. Viešųjų pirkimų tarnybos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės Ryšių su visuomene ir aprūpinimo skyriaus vedėjas, 2007–2008 m. – tarnybos atstovas ryšiams su visuomene.
1989 m. LKP CK narys, 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos Tarybos narys, Etikos ir ginčų komisijos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys.
Kankinimas

Kankinimas – sąmoningas, nežmoniškas elgesys, sukeliantis dideles kančias. Draudžia įstatymai, tarptautiniai aktai. Pvz., 1950 m. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (Niekas negali būti kankinamas, su niekuo neturi būti žiauriai, nežmoniškai ar žeminantį jo orumą elgiamasi, ar jis baudžiamas, EŽTPLAK 3 str.). Prieglobsčio teisėje kankinimų draudimas ir apsauga nuo grąžinimo – tai papildoma pabėgėlių apsauga, kurios pagrindas išplaukia iš Konvencijos 3 straipsnio, draudžiančio kankinimus.

Lietuva

Draudžiama žmogų kankinti, žaloti, žeminti jo orumą, žiauriai su juo elgtis, taip pat nustatyti tokias bausmes (Lietuvos Respublikos Konstitucijos 21 str. 3 d.). Baudžiamąją atsakomybę numato LR BK.
Švedų centro dešinės aljansas

Švedų centro dešinės alijansas – politinis alijansas Švedijoje, vadovaujamas Nuosaikiųjų partijos lyderio Fredriko Reinfeldto. Šis alijansas surinko daugumą balsų į Švedijos Rikstagą 2006 m. rugsėjo 17 dienos rinkimuose.
Max Liebermann

Biografija

Maksas Lybermanas gimė 1847 m. liepos 20 d. Berlyne turtingo žydo, tekstilės fabrikanto šeimoje. 1866−1868 m. mokėsi pas tapytoją Carl Steffeck. 1869−72 m. mokėsi Veimaro dailės akademijoje. 1872 m. M. Lybermanas eksponavo savo pirmą paveikslą „Moterys, pešančios žąsis“, kuris buvo natūralistinis. 1873 m. persikėlė į Paryžių, lankėsi Barbizone. Buvo įtakotas realistinės Barbizono mokyklos dailininkų, ypač Fransua Milė, bei XVII a. olandų tapytojų, ypač Franso Halso. Nuo 1874 iki 1914 m. M. Lybermanas kasmet vasarą lankydavosi Olandijoje, piešė varganus olandų ir vokiečių prekybininkus, darbininkus, valstiečius, prieglaudų gyventojus. 1878 m. persikėlė į Miuncheną, buvo susijęs su tapytojo Wilhelm Leibl (1844–1900) rateliu. 1884 m. M. Lybermanas grįžo į Berlyną, vedė Martha Marckwald, 1885 m. šeimai gimė duktė Ketė.
1889 m. M. Lybermano kūriniai buvo eksponuoti Paryžiaus pasaulinėje parodoje. Prancūzai tikėjosi jį apdovanoti Garbės Legiono ordinu, tačiau Prūsijos vyriausybė dėl politinių sumetimų uždraudė M. Lybermanui priimti apdovanojimą. 1894 m. M. Lybermanas po tėvo mirties paveldėjo namą Berlyno Paryžiaus aikštėje (Pariser Platz). 1897 m. dailininkas tapo profesoriumi Karališkojoje menų akademijoje Berlyne, 1898 m. − naujai įkurtos Berlyno secesijos prezidentu. Apie nuo 1890 m. M. Lybermano dailės stilius pradėjo keistis, jo paletė pašviesėjo, spalvos tapo ryškesnėmis. Jis buvo paveiktas prancūzų impresionizmo tapytojų E. Manė ir E. Dega. Kartu su Lovis Corinth ir Max Slevogt, Maksas Lybermanas tapo vienu iš trijų reikšmingiausių Vokietijos impresionizmo atstovų. Dailininkas pradėjo vaizduoti vidutinės buržuazijos klasės gyventojų poilsį gamtoje ar paplūdimiuose. 1910 m. jis pasistatydino vilą Manzės vietovėje prie Berlyno (dabar M. Lybermano vilos muziejus), kurioje leisdavo vasaras su šeima. Vilos sode dailininkas sukūrė daugiau nei 200 aliejinių paveikslų ir panašiai tiek pat grafikos kūrinių.
1920−1932 m. M. Lybermanas buvo Prūsijos dailės akademijos prezidentu. 1927 m. tapo Berlyno garbės piliečiu. 1933 m. pasitraukė iš Berlyno akademijos garbės prezidento pareigų po šios įstaigos sprendimo nebeeksponuoti žydų menininkų kūrinių (tuo metu į valdžią Vokietijoje atėjo nacionalsocialistų partija). Maksas Lybermanas mirė 1935 m. vasario 8 d. savo name Paryžiaus aikštėje Berlyne. Palaidotas žydų kapinėse Šonhauzerio alėjoje.
Vadoklių koplyčia

Istorija

Istorijos šaltiniuose Vadokliai pirmą kartą paminėti 1378 m. Vadoklių koplyčia minima 1773 m. dokumentuose. Manoma, jog jos fundatorius buvo Petras Bironas. Nuo seno koplyčioje vykdavo Vėlinių pamaldos.
Faras (Kanada)

Istorija

Miestas įkurtas po Antrojo pasaulinio karo, kai apylinkėse buvo rasta švino ir cinko telkinių.
1969 m. miško gaisras sunaikino naujai pastatytus namus, kurie buvo iš naujo atstatyti.
Liejimas

Liejimas – liejininkystės procesas, pagrindinė liejinių gamybos operacija, kai išlydytą metalą ar kitą medžiagą pilant į liejimo formas ar luitadėžes gaunamas norimos konfigūracijos liejinys.

Technologija

Daugiausia liejama iš gero liejamumo, kurį dažniausiai lemia metalo cheminė sudėtis ir lydymosi temperatūra, metalų. Liejant iš pradžių parengiamas liejinio brėžinys, paskui pagaminami (ar parenkami) mediniai, metaliniai, plastikiniai, išlydomieji ar išgaruojantieji liejinio modeliai liejinio konfigūracijos tuštumai sudaryti, vienkartiniai iš smėlio ir rišiklio ar metaliniai gurgučiai vidinėms liejinio tuštumoms, išorinėms įduboms ir skylėms sudaryti, ir liejimo formos. Į jas pilstymo kaušais pro specialius kanalus (liečių sistemą) pilamas išlydytas metalas, kuriam sukietėjus gaunamas liejinys. Susidariusios dujos iš formos ertmės išeina pro specialų ortakį.
Liejant masiškai ar serijiniu būdu naudojami liejimo automatai, veikiantys automatiškai pagal tam tikrą programą.
Kleopas Jurgelionis

Biografija

Brolis Antanas Jurgelionis. 1896–1907 m. gyveno Sankt Peterburge, kur lankė Šv. Kotrynos progimnaziją, vėliau gimnaziją. Pirmasis Peterburgo lietuvių teatro aktorius ir vedėjas, vaidino lietuvių mėgėjų spektakliuose, bendravo su K. Būga. 1907 m. už revoliucinę veiklą buvo įkalintas Vilkaviškio kalėjime, iš ten pabėgo į Suomiją, vėliau atsidūrė Prancūzijoje, paskui Škotijoje. Ten 1907–1908 m. redagavo lietuvių laikraštį „Rankpelnis“. 1908 m. Jogailos universitete Krokuvoje studijavo kalbotyrą.
Nuo 1909 m. gyveno JAV, 1911 m. laikraščio „Lietuva“ redakcijos antrasis redaktorius, bendradarbiavo laikraščiuose „Kova“ bei „Naujienos“, 1914–1915 m. redagavo žurnalą „Jaunoji Lietuva“, 1918–1919 m. laikraštį „Darbas“. 1919 m. baigė teisę Čikagos universitete, šiek tiek vertėsi advokato praktika. 1919–1923 m. laikraščio „Naujienos“, 1938–1941 m. laikraščio „Tėvynė“ redaktorius.

Kūryba

Eilėraščiuose vitalinį erotizmą ir liūdesį derino su simbolizmo ir ekspresionizmo elementais, siekė išplėsti poezijos motyvų ir žanrų įvairovę (kūrė tercinas, trioletus), paneigti maironinę tradiciją. Parašė veikalą „Panemunėlio tarmės fonetika“, recenzavo J. Jablonskio „Lietuvių kalbos sintaksę“, parengė pirmąjį lietuviškų mįslių rinkinį, apie 1000 mįslių, jos lyginamos su lenkų, vokiečių mįslėmis. Parašė radijo vaidinimų ciklą „Makalų šeimyna“ (1930–1940 m.). Išvertė vieną Mahabharatos giesmę (1911 m.), V. Šekspyro „Makbetą“ (1915 m.), A. Mickevičiaus, R. Tagorės, Omaro Chajamo, R. Kiplingo kūrinių.
Rytinės Alpės

Geomorfologinis skirstymas

Rytinės Alpės skirstomos į daugiausia iš kristalinių uolienų sudarytas Centrines Alpes (Retijos Alpės, Berninos grupė, Ortlerio grupė, Fervalio grupė, Ioctalerio Alpės, Cilertalio Alpės, Aukštasis ir Žemasis Tauernas, Lavantalerio Alpės), kurias didelių slėnių grandinės skiria nuo Šiaurinių Alpių ir Pietinių Klintinių Alpių.
Šiaurinės ir Pietinės Klintinės Alpės pagal Alpenvereins-Einteilung (Alpių klubo skirstymas) skirstymą taip pat dalinamos į keletą mažesnių regionų.
Šiaurinės klintinės Alpės apima (iš vakarų į rytus) Bregencervaldą, Retikoną, Lechkveleno kalnyną, Algoerio Alpes, Lechtalerio Alpes ir Amergauerio Alpes, Veterštaino kalnyną, Karvendelio ir Brandenbergerio Alpes, Bavarijos Alpes, Kaizerio kalnyną, Berchtesgadenerio Alpes, Zalckamergutą, taip pat Žemutinės Austrijos Klintines Alpes.
Pietines Klintines Alpes sudaro (iš vakarų į rytus) Bergamo Alpės, Trento Alpės, Dolomitai, Karnijos Alpės ir Julijos Alpės bei Karavankės.
Molinukas

Molinukas – lietuvių liaudies muzikos instrumentas. Tai indukinio tipo fleita – molinė švilpynė (primena okariną). Molinukai – ne tik muzikos instrumentai, bet ir žaislai. Jie spalvingai puošiami, būna įvairių gyvūnų (pvz., paukštelių), rečiau vamzdelio, moters, raitelio pavidalo. Dydis įvairuoja – nuo 3 iki 20 cm ilgio, 1,5–15 cm aukščio. Paprastai turi 2 skylutes, nors gali būti ir su 1, 3, 4 ar visai be skylučių.
Molinuku išgaunami 1-5 vidurinio bei aukšto registro garsai – švelnūs, ryškūs. Su vandens pripildytu molinuku („lakštingala“) išgaunami čiulbesio, trelių, glisando garsai.
Tradiciškai molinukai iš šlyno, molio gaminami rankomis, puošiami reljefiniais, tapytais raštais, padengiami angobu, aliejiniais dažais, glazūra, kartais vaškuojami, aprūkomi. Seniausi rasti molinukai yra iš XVII a. (Kauno pilies barbakane).
Nuo XX a. vid. molinukais groja liaudies muzikos kapelos, folkloro ansambliai, liaudies muzikos instrumentiniai orkestrai.
Bronislavas Halickis

Bronislavas Halickis (lenk. Bronisław Halicki; 1902 m. sausio 16 d. Maskvoje – 1962 m. kovo 26 d. Varšuvoje) – lenkų geologas, keliautojas, Vilniaus ir Varšuvos universitetų profesorius.

Biografija

1926 m. baigė Jogailos universitetą Krokuvoje, kur mokėsi geologijos ir fizinės geografijos tais pat metais ten apgynė daktaro disertaciją ir 1936 m. tapo docentu. Dirbo Geologijos Institute Varšuvoje (1929–1932 m.). Tobulinosi Prancūzijoje, Norvegijoje ir Švedijoje.
Nuo 1933 m. buvo Tarptautinio Europos kvartero žemėlapio redakcijos narys. 1945 m. Žemės muziejaus Varšuvoje buvo kvartero geologijos ir geomorfologijos skyriaus vedėjas. Nuo 1953 m. Varšuvos universiteto regioninės geologijos profesorius. Europoje gausiai keliavo. Geologinių kongresų dalyvis. Paskelbė apie šimtą mokslo darbų. Organizavo plačius Lenkijos pleistoceno tyrimus.

Vilniuje

B. Halickis 1933–1939 m. Stepono Batoro universitete užėmė adjunkto vietą Geologijos katedroje. Nors dar 1932 m. buvo kviestas užimti katedros vedėjo pareigas, bet dėl politinių priežasčių fakulteto taryba jo kandidatūros nepatvirtino.
Jo veikloje svarbią vietą užėmė mokslinis ir pedagoginis darbas. Paskaitas skaitė farmacininkams ir žemės ūkio specialybės studentams. Sekmadieniais dažnai rengdavo lauko ekskursijas gamtininkams ir geografams Vilniaus apylinkėse, skirtas geomorfologinėms problemoms. Tai padėjo studentams gilinti universitetines studijas. Dalyvavo glaciologinėse ekspedicijose į Špicbergeną.
Geologijos katedroje B. Halickis turėjo vadovaujantį vaidmenį. Buvo rūpestingas, stropus. Pasižymėjo kultūrine, visuomenine veikla. Skaitė viešas paskaitas geologine tematika. Tvarkė gamtos muziejų.

Moksliniai darbai

Persikėlęs į Vilnių pirmiausia tęsė savo mokslinius tyrimus pradėtus dar Krokuvoje.
Vėliau domėjosi prekvartero sluoksniais Vilniaus krašte. Tyrė riedulius, pagal kuriuos spręsdavo apie prekvartero paviršių. 1938 m. B. Halickis paskelbė straipsnį apie Vilniaus miesto geologinį pagrindą, apibendrinęs 350 smulkių (6–20 m) ir 60 giliųjų gręžinių medžiagą.
Pirmasis (kartu su B. Rydzevskiu) aprašė gilųjį gręžinį Druskininkuose. Šis 1930 metų gręžinys buvo didelis įvykis krašto geologijoje, nes pirmą kartą pragręžė visą Lietuvos nuosėdinę uolienų storymę ir pasiekė prekambro granitus (kristalinį pamatą).
B. Halickis palaikė plačius ryšių su visuomene. Darė geologinius užsakomuosius darbus, kurių tikslas buvo aprūpinti vandeniu geležinkelio stočių, pieninių ir savivaldybių objektus. 1940–1941 m. tyrė geologines sąlygas planuotos elektrinės vietoje Turniškėse ir Antakalnyje.
B. Halickis, dirbdamas Geologijos katedroje ir vėliau, karo metais, Lietuvos geologijos tarnyboje, sukaupė daug geologinės medžiagos apie Lietuvą, tačiau nesuskubo jos paskelbti; dalį paskelbė po karo sugrįžęs į Varšuvą, kita dalis liko palaiduose rankraščiuose.
Keršasis žiogas

Išvaizda

Kūnas 11-21 mm ilgio (patinėlių), 15-20 mm (patelių), rudas. Antenos, užpakalinės kojos gana ilgos. Patinėlių Antsparniai trumpi, apie 5 mm ilgio, su svirpimo organais. Patelės sparnų neturi arba jie yra rudimentiniai, 1-2 mm ilgio. Kiaušdėtis kardo pavidalo, 8-10 mm ilgio.

Biologija

Žiogai aptinkami ir žolėje, ir medžiuose bei krūmuose, daugiausia drėgnose vietose.
Šie žiogai visaėdžiai, tačiau daugiausia maitinasi mažais vabzdžiais, jų lervomis, bei augalais, daugiausia avietėmis, pienėmis, dilgėlėmis.
Patinėliai pateles kviečia skleisdami trumpus, negarsius čirptelėjimus, kurie girdimi tiek dieną, tiek naktį. Patelės kiaušinius deda dirvoje, pūvančioje medienoje. Kiaušiniams reikalinga didelė drėgmė. Nimfos pereina 7 ūgius, auga 2-3 metus. Žiemoja žemėje.
Kvania

Flora ir fauna

Papirusinės viksvuolės (Cyperus papyrus) sąžalynai supa ežerus ir viešpatauja supančiose pelkėse. Šių augalų kilimai atitrūksta nuo kranto ir tampa plūduriuojančiomis salomis. Ežere auga daug įvairių makrofitų.
Ežere ir jo pakrantėse dažni tokie žinduoliai kaip afrikinė benagė ūdra (Aonyx capensis), vandeninė mangusta (Atilax paludinosus), didysis hipopotamas (Hippopotamus amphibius), ūdra Hydrictis maculicollis ir pelkių antilopė sitatunga (Tragelaphus spekii). Krokodilai, prie ežerų praktiškai visiškai išmedžioti, yra reti.
Laisvosios Lietuvos radijas

Laisvosios Lietuvos radijas – Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos (LLKS) Švedijoje įsteigtas (vėliau Kaune įrengtas pogrindinis) radijas (radiofoninis siųstuvas, veikęs 40 m banga, apie 400 km spinduliu).

Istorija

Radijo laidų transliacija pradėta 1944 m. vasario 13 d., jos vyko kiekvieną sekmadienį, 10 val. ryto ir trukdavo 10-20 min Radijas buvo girdimas Lietuvoje ir Švedijoje. Transliacijos nutrauktos 1944 m. gegužės 1 d. pogrindžio iniciatyva, okupantams nespėjus kilnojamo siųstuvo sugauti radiolokacijos pagalba.
Slapto radijo ryšio bei transliacijų projekto vykdytojai, operatoriai: Ignas Vylius (vadovas), B. Konkulevičius (siųstuvo konstruktorius), K. Balčiūnas, Jurgis Valiulis, Juozas Rudokas, Balys Baleišis. Radiju operatyviai buvo perduodamos žinios, atsišaukimai, nurodymai visuomenės laikysenai. Siųstuvo veikla – vienas didžiausių antinacinės rezistencijos propagandos laimėjimų Baltijos valstybėse.
Vengruvo apskritis

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinės apskrities šiaurės rytinėje dalyje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. šiaurės rytinė apskrities dalis priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Liublino vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai. 2001 m. pradėtas naudoti Vengruvo apskrities herbas.
Nuo 5 iki 7 (filmas)

Siužetas

Vyrukas susipažįsta su žavia moterimi. Po kurio laiko vėl susitinka. Jie pradeda kalbėtis, vėliau susitinka vis dažniau. Moteris jam aiškina, kad prancūzai nuo 5 iki 7 turi savo asmeninį laiką, kai skiria sau ir savo santykiams ir kad sutuoktiniai apie tai neprivalo žinoti. Brainas įsivelia su prancūze į painius santykius. Jis susipažįsta su moters vaikais ir net vyru. Tokiems santykiams priešinasi Blūmų šeimyna. Tėvas ir mama nepatenkinti sūnaus pasirinkimu.
Video 2000

Video 2000 (dar žinomas kaip V2000, Video Compact Cassette arba VCC) – analoginio vaizdo videokasetės su magnetine juosta formatas, sukurtas įmonių „Philips“ ir „Grundig“ su tikslu konkuruoti rinkoje su „JVC“ VHS ir „Sony“ Betamax. Video 2000 produktų gamyba pradėta 1979 m., o nutraukta 1988 m. Daugiausiai šiuo formatu prekiauta Europoje, Brazilijoje ir Argentinoje.
Admirolas (2015 filmas)

Siužetas

XVII amžiaus Nyderlandai. Jauna respublika sėkmingai konkuruoja su jūrose dominuojančia Britanija, sugebėdama mesti šiai iššūkį. Mūšyje žuvus admirolui Martenui Trompui, šalies premjeras Johanas de Vitas vadovauti laivynui patiki buvusiam šio padėjėjui Micheliui de Roiteriui. Nekilmingas, tačiau puikiai išmanantis laivybą, de Roiteris turi kovoti ne tik su britais, bet ir rezgamomis politinėmis intrigomis. Šalyje vis labiau įsigali monarchistai ir, nepaisant savo nuopelnų šaliai, admirolas jiems tampa neparankus, todėl valdžią įgavęs princas nusprendžia pavesti šiam užduotį, iš kurios nėra vilčių sugrįžti gyvam…
RKL 2009-2010 m. sezonas

RKL 2009–2010 metų sezonas – 5-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 37 klubai, regionų principu suskirstytų į keturias grupes. Lygos čempionu tapo Molėtų „Ežerūnas - Karys".
Bičiū žemė

Bičiū (備中国 Bitchū no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje šiomis dienomis yra vakarinė Okajamos prefektūros dalis. Bičiū ribojosi su Hokio, Mimasakos, Bidzeno ir Bingo žemėmis.
Prelomčiškės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Dusios ežero vakariniame krante, ties bevardžio upelio žiotimis esančioje kalvoje. Aikštelė ovali, orientuota šiaurės – pietų kryptimi, 16,5 m ilgio, 35 m pločio. Jos pietiniame krašte supiltas 40 m ilgio, 4 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 7 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio yra antras 1 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Jo išorėje iškastas antras 3 m pločio griovys. Šlaitai statūs, 9-10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas ariant, išorinis pylimas ir grioviai beveik sunaikinti. Dabar jis dirvonuoja, parengtas lankymui: iš šiaurinės pusės per upelį padarytas tiltelis, šalia jo pastatytos skulptūros, toliau į šiaurę - automobilių stovėjimo aikštelė, stendas.
Pietinėje, vakarinėje ir šiaurinėje papėdėse, 3 ha plote, yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Atesninkų piliakalnis 7 kmRiečių piliakalnis 18 kmObelytės piliakalnis 8,5 kmMaišymų piliakalnis 12 kmPapėčių piliakalnis 9 kmVerstaminų IV piliakalnis 4,5 kmEžerėlių piliakalnis 9 kmPaliūnų piliakalnis 13 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Perunas

Perunas slavų mitologijoje – vyriausiausias griaustinio dievas, Makošos vyras. Jo atributai: ąžuolas, erelis, dangus, arkliai ir karučiai, ginklai (kūjis, kirvis ir strėlė), karas ir ugnis. Tapatus graikų Dzeusui, baltų Perkūnui, skandinavų Odinui ir kitų indoeuropiečių tautų griausmavaldžiams vyriausiems dievams.
Franka Potente

Franka Potente (g. 1974 m. liepos 22 d.) – vokiečių aktorė, gimusi mokytojo šeimoje Diulmene. Išpopuliarėjo po vaidmens Tom Tykwer filme Bėk, Lola, bėk.
Teatras (Klaipėda)

Istorija

Leido Klaipėdos valstybės teatro propagandos komisija ir Pranas Srugys, redagavo Juras Arnas Šaltenis (1911–1959 m.). Išėjo 17 numerių, paskutinieji du, Klaipėdą užgrobus naciams sunaikinti spaustuvėje.
Spausdino lietuvių ir užsienio dramaturgijos bei repertuaro apžvalgas, populiarino teatro meną. 1939 m. Nr. 6 (9) buvo skirtas Vydūnui.
Lietuvio kelias

Lietuvio kelias – JAV lietuvių laikraštis, leistas 1949–1950 m. Skrantone.
Redaktorius ir leidėjas Liudas Dovydėnas.
Dobrudža

Istorija

Senovėje Dobrudžos teritorija vadinosi Mažoji Skitija. Čia gyveno trakai, tačiau namažą gyventojų dalį sudarė ir dakai. VII a. – VI a. pr. m. e. Juodosios jūros pakrantėje kolonijų įkūrė graikai. Apie 430 m. pr. m. e. regioną prisijungė trakų Odrisidų karalystė, vėliau valdžią regione paėmė šiauriniai kaimynai skitai. Minimas jų karalius Atheas. 339 m. pr. m. e. kontrolę Mažojoje Skitijoje perėmė Makedonijos karalystė. 55 m. pr. m. e. regioną trumpam užkariavo Dakų karalystė.
Nuo 28 m. pr. m. e. iki mūsų eros Mažoji Skitija priklausė Romos imperijai, įėjo į Mezijos provinciją. Nuo IV a. sudarė dalį Bizantijos.
VII–XIV a. regiono istorija labiau susijusi su Bulgarijos istorija. Jis priklausė tai Bulgarijos imperijai, tai vėl sugrįždavo į Bizantijos valdžią. Antrosios Bulgarijos imperijos teritorijoje 1320 m. susikūrė autonomiška Dobroticos valstybė (iš čia pavadinimas). Tai buvo vienintelis valstybingumo periodas regiono istorijoje.
1388 m. kunigaikštystę užėmė Valakijos kunigaikštystė, ir taip regionas buvo įtrauktas į Rumunijos istorijos orbitą. 1419 m. jį prisijungė Osmanų imperija, kuri valdė regioną tiesiogiai.
Po 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo Berlyno kongreso (1878 m.) sprendimu šiaurinė dalis perduota Rumunijai, pietinė dalis-Bulgarijai. Po II Balkanų karo 1913 m. visa Dobrudža atiteko Rumunijai, o 1940 m. Bulgarijos ir Rumunijos sutartimi pietinė dalis grąžinta Bulgarijai. Dobrudžos rumunai perkelti į šiaurinę, bulgarai – į pietinę dalį. Nustatytą sieną patvirtino 1947 m. Paryžiaus taika.