Habsburgų dinastija

Nuo Habsburgo grafų iki Šventosios Romos imperijos imperatorių

Habsburgų dinastijos pavadinimas kilęs iš Habsburgo pilies Argau vietovėje Šveicarijoje, kurią 1020 m. pastatė pastatė Strasbūro vyskupas Verneris. Pilies pavadinimo kilmė nėra aiški, kartais siejama su vokiečių aukštaičių Habichtsburg (Vanago pilis). Pilyje, kuri tuo metu buvo Švabijos kunigaikštystės teritorijoje, ši didikų giminė rezidavo XII-XIII a.
Giminės pradininku laikomas Karolingų imperijos grafas Guntramas Turtingasis, 950 m. sukilęs prieš Vokietijos karalių Otoną I. Guntramo Turtingojo vaikaičio Radboto sūnus Verneris I (m. 1096 m.) buvo pirmasis Habsburgų grafas. Otonas II, pilies statytojo anūkas, pirmasis apie 1100 m. pasivadino grafu fon Habsburgu, o giminė ėmė vadintis fon Habsburgais.
Iš pietryčių Vokietijos (Elzasas, Breisgau, Argau ir Turgau) Habsburgai plėtė įtaką ir valdas į pietrytinę imperijos dalį, praktiškai sutampančią su dabartinės Austrijos teritorija (1278–1382 m.). Per dvi ar tris kartas Habsburgai sugebėjo pasiekti, kad jiems atitektų ir imperijos sostas, kurį jie išlaikė ilgus šimtmečius (1273–1291, 1298–1308, 1438–1740, ir 1745–1806).
Nuo pat įsikūrimo Austrijoje Habsburgai ėmėsi domėtis galimybe patekti ir į kaimyninių valstybių – Čekijos bei Vengrijos sostus. Kunigaikštis Rudolfas III 1306 m. vedė Čekijos karaliaus Vaclovo II-ojo našlę Elžbietą, tačiau neturėjo vyriškosios lyties palikuonių ir Čekijos sostas atiteko Liuksemburgams. Įsigiję daugiau žemių, Habsburgai išsiplėtė visoje pietų Vokietijoje nuo Elzaso iki rytinių Alpių pakraščių. Tačiau iš pradžių Habsburgų valdžia nebuvo labai stipri, nes nuolatiniai sukilimai, kovos su Šveicarija ir feodalinių valdų dalinimas silpnino monachiją.
XIV amžiuje dinastija skilo į dvi šakas: Alberto ir Leopoldo. Pirmajai šakai 1437 m. po Liuksemburgų atiteko Čekijos ir Vengrijos sostai. Ši šaka išmirė 1457 m. – paskutinis atstovas buvo Vladislovas V-asis. Vladislovo sesuo Elžbieta ištekėjo už Kazimiero Jogailaičio ir įėjo į istoriją kaip „karalių motina“. Jaunesnioji Leopoldo šaka 1440 m. gavo renkamą Šventosios Romos imperijos sostą, kurį išlaikė iki dinastijos išmirimo 1740 m.
Habsburgų dinastijos hegemonijos kūrėju laikomas imperatorius Maksimilijonas I-asis (1459–1519), vykdęs sėkmingą dinastinę politiką. Po Maksimilijono I-ojo vedybų su Marija, Burgundijos sosto paveldėtoja, Habsburgų valdos išsiplėtė į Nyderlandus, o Austriją Maksimilijonas I-asis per Tirolį sujungė su Elzaso žemėmis. Jo sūnus Pilypas I Gražusis 1496 m. vedė Aragono ir Kastilijos sostų įpėdinę Joaną Pamišėlę. Taip jo sūnus Karolis V-asis paveldėjo Ispaniją, Pietų Italiją, Austriją ir Nyderlandus. 1580 m. Karolio sūnus Pilypas II paveldėjo Portugaliją ir jos kolonijas.

Dinastijos skilimas – Austrijos ir Ispanijos Habsburgai

1521 m. balandžio 21 d. imperatorius Karolis V (1516–1556 m.) Austrijos žemes perdavė savo broliui Ferdinandui I-ajam. Dinastija suskilo į Austrijos ir Ispanijos šakas. Austrijos Habsburgai (nuo 1556 m.) turėjo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus titulą, Paveldimąsias Habsburgų žemes, Čekijos ir Vengrijos karalystes, o Ispanijos Habsburgai valdė Ispanijos karalystes, Nyderlandus, Habsburgų valdas Italijoje ir, kurį laiką, Portugaliją. Formaliai nuo 1526 m. Habsburgų valdoma Vengrija beveik visa buvo užimta Osmanų imperijos ir atkariauta 1683–1699 m.
Ispanijos Habsburgai išmirė 1700 m., po bevaikio Karolio II-ojo mirties (1661–1700). Tai sukėlė Ispanijos įpėdinystės karą, trukusį 1701–1714 m. Jam pasibaigus, pagal 1713 m. Utrechto ir 1714 m. Raštato taiką, Ispanija atiteko Prancūzijos Burbonams, o Austrijos Habsburgams – Ispanijos valdyti kraštai Italijoje (išskyrus Siciliją) ir Pietų Nyderlandai. Austrijos Habsburgai išmirė 1740 m., tai sukėlė Austrijos įpėdinystės karą. Paskutinio Austrijos Habsburgo paveldėtoja Marija Terezė ištekėjo už Lotaringijos kunigaikščio Pranciškaus Stepono ir jų palikuonys tęsė Habsburgų tradiciją kaip Habsburgų Lotaringų dinastija.

Habsburgų Lotaringų dinastija – Austrijos imperija

Dinastijos krizės laikotarpiu (nesant vyriškosios lyties paveldėtojų) imperatorius Karolis VI-asis 1713 m. paskelbė vadinamąją „pragmatinę sankciją“. Pagal ją nesant tiesioginių vyriškosios lyties palikuonių, sostą paveldi moteriškoji linija, t. y. artimiausias giminaitis, o giminės žemės liko nedalomos. Ši nuostata įgyvendinta 1740 m., kai po Karolio VI-ojo mirties sostą paveldėjo imperatoriaus ir kunigaikštienės Elžbietos von Braunšveig-Volfenbiutel duktė Marija Teresė. Ji su savo vyru Pranciškum Steponu iš Lotaringijos pradėjo Habsburgų-Lotaringijos šaką, kuri nuo 1745 m., po Austrijos įpėdinystės karo valdė imperiją. Vėlesni Habsburgai, kilę iš Marijos Terezės ir jos vyro imperatoriaus Pranciškaus I-ojo Lotaringiečio vadinami Habsburgų Lotaringijos šaka.
Per 1740–1748 m. Austrijos įpėdinystės karą Habsburgai prarado didžiąją Silezijos dalį, kuri atiteko Prūsijai. Marijos Teresės vaikaitis Pranciškus II buvo paskutinis Šv. Romos imperatorius. Jam valdant Habsburgų imperija buvo galingiausia Europoje kovotoja su revoliuciniais judėjimais ir Napoleono I Prancūzija. Nujausdamas Šv. Romos imperijos pabaigą Pranciškus II 1804 m. pradėjo tituluotis tik Austrijos imperatoriumi. 1806 m. imperija buvo panaikinta Napoleono I iniciatyva.
Per visą XIX a. Austrijos imperija ir jos valdovai Habsburgai buvo Europos konservatizmo ir monarchijos šalininkų centras. Per 1848 m. revoliucijas dėl daugianacionalinei Habsburgų imperijai iškilusios didelės grėsmės silpnos sveikatos imperatorius Ferdinandas I atsisakė sosto sūnėno Pranciškaus Juozapo naudai. Jam valdant Austrija pasitraukė iš Italijos, 1866 m. ir iš Vokietijos.
Likęs Habsburgų domenas 1867 m. buvo pertvarkytas į Austrijos-Vengrijos dualistinę monarchiją, kurios monarchas titulavosi Austrijos imperatoriumi ir Vengrijos karaliumi. Vengrijai buvo suteikta plati autonomija. Tačiau į nacionalinius judėjimus pakilo čekai, slovakai, lenkai, rumunai, serbai, kroatai, slovėnai ir italai, kuriuos suvaldyti sunkiai sekėsi. Po pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare Habsburgų imperija suiro.
1918 m. lapkričio 11 d. paskutinis Habsburgų imperatorius Karolis I (kartu Vengrijos karalius Karolis V) atsisakė valdžios Austrijoje, o po kelių dienų atskirą proklamaciją su valdžios atsisakymu išleido Vengrijai. Formaliai sosto imperatorius neatsisakė, tačiau tai laikoma Habsburgų dinastijos pabaiga. 1919 m. balandžio mėn. Austrijos respublikos Nacionalinis susirinkimas Habsburgus ištrėmė iš Austrijos, kol jie pripažins esą privatūs piliečiai. 1919 m. pralaimėjus Vengrijos revoliucijai Karolis I mėgino atkurti savo valdžią Vengrijoje, bet 1921 m. lapkričio mėn. Vengrijos parlamentas panaikino jo suvereno teises. Habsburgų giminės galvai erchercogui Otonui tik kaip privačiam asmeniui 1963 m. leista grįžti į Austriją.