google/wiki40b huggingface dataset:
Barnaulas

Istorija

Įkurtas 1730 m. Усть-Барнаульская kaimo vietovėje kaip Барнаул gyvenvietė prie sidarbo liejyklos. 1771 m. tapo miestu (pirmasis Sibire). XIX a. 2-ojoje pusėje buvo pagrindinis Stepių Altajaus prekybos centras, čia vystėsi smulkūs amatai. 1934 m. pastatytas pirmasis Sibire tekstilės kombinatas. II pasaulinio karo metu čia buvo evakuota daug pramonės įmonių iš europinės TSRS dalies.

Lietuviai

1941 m. liepos mėn. į Barnaulą atvežti trys ešelonai tremtinių iš Lietuvos, daugiausia valdininkų, mokytojų, ūkininkų šeimų – moterys, vaikai, seneliai. Iš čia jie išsiųsti į tolimesnius Altajaus krašto rajonus. Po J. Stalino mirties 1953 m. nemažai jų persikėlė į Barnaulą. Keliasdešimt lietuvių po karo čia baigė aukštąsias ir specialiasias vidurines mokyklas. 1941 m. Barnaulo kalėjime kalėjo 16 politinių kalinių iš Lietuvos; 1952 m. jame mirė visuomenės veikėjas dailininkas Adomas Brakas.
1991 m. Barnaule gyveno apie 500 lietuvių. Veikia Altajaus krašto lietuvių kultūros draugija, įkurta 1991 m. 1992 m. vasario 16 d. čia įvyko Sibiro lietuvių sąjungos atkuriamasis suvažiavimas. 1992 m. kelis mėnesius veikė lietuvių mokykla.
Ordinas Už jūrinius nuopelnus

Ordinas „Už jūrinius nuopelnus“ (rus. орден «За морские заслуги») – Rusijos Federacijos valstybinis apdovanojimas, įsteigtas 2002 m. vasario 27 d.

Ordino ženklo aprašas

Ordino ženklas gaminamas iš sidabro. Tai keturių galų kryžius spindulišku reljefu, kurio galai sudaro eina kvadrato įstrižainėmis ir sudaro jo kampus. Kryžius sudaro foną dviem sukryžiuotiems inkarams ant kurių ženklo centre yra apvalus medalionas. Medaliono žydro emalio apvade užrašas За морские заслуги ('Už jūrinius nuopelnus'), apvado apačioje – dvi lauro šakelės. Medaliono centre – reljefinis Rusijos Federacijos herbo (dvigalvio erelio) atvaizdas.

Atstumas tarp kryžiaus priešingų galų – 70 mm, medaliono skersmuo – 16 mm. Antroje ordino pusėje – ordino numeris.
Ordino ženklas ausele ir grandele sujungtas su penkiakampe plokštele, aptraukta ordino juosta.

Ordino „Už jūrinius nuopelnus“ juosta (plotis 24 mm) balta, o jos viduryje eina trys žydros siauros juostelės (po 2 mm). Tarpas tarp siaurųjų juostelių – 3 mm.
Aleksandras Archipenko

Biografija

Aleksandras Archipenko gimė 1887 m. gegužės 30 d. Kijeve. 1902 m. įstojo į Kijevo dailės mokyklą, kur iki 1905 m. mokėsi tapybos ir skulptūros. Jis buvo paveiktas bizantietiškos tradicijos Kijevo mozaikų, ikonų. 1906 m. skulptorius buvo Maskvoje. 1908 m. A. Archipenko persikėlė į Paryžių, kur Luvre piešė pagal Sen. Egipto, Asirijos, archainės Graikijos ir ankstyvosios gotikos meno pavyzdžius. Trumpai studijavo Aukštojoje dailės mokykloje, bet metė mokslus joje ir prisijungė prie avangardinių Paryžiaus dailininkų. 1910 m. A. Archipenko savo kūrinius eksponavo Nepriklausomųjų Salone ir 1911 m. − Rudens Salone Paryžiuje. 1912 m. įvyko pirmoji A. Archipenkos personalinė paroda Folkwang muziejuje Hagene, Vokietijoje. Tais pačiais metais skulptorius Paryžiuje atidarė savo ateljė-mokyklą ir prisijungė prie kubistų menininkų d’Or sekcijos, kurioje buvo Žoržas Brakas, Marselis Diušanas, Fernanas Ležė, Pablas Pikasas ir kt. Maždaug tuo metu A. Archipenko sukūrė pirmuosius tapytus reljefus, savotiškas skulptūras-paveikslus. 1913 m. skulptorius kūriniai buvo eksponuoti Niujorke ir pirmieji jo grafikos kūriniai publikuoti 1914 m. Italijos futuristų leidinyje Lacerba.
Pirmojo pasaulinio karo metus A. Archipenko praleido Simjė kaime prie Nicos. 1919 − 1920 m. aktyviai keliavo ir eksponavo savo kūrinius. Lankėsi Ženevoje, Ciuriche, Paryžiuje, Londone, Briuselyje, Atėnuose, 1920 m. eksponavo Ukrainiečių paviljone Venecijos bienalėje. 1921 m. įvyko pirmoji skulptoriaus personalinė paroda JAV, Niujorke. Tais pačiais metais jis vedė vokiečių skulptorę Angelica Schmitz (1893–1957). 1921 − 1923 m. A. Archipenko mokė Berlyne. 1923 m. A. Archipenko persikėlė į JAV, kur atidarė savo vardo mokyklas Niujorke, Los Andžele ir Čikagoje. 1924 m. A. Archipenka sukūrė pirmąjį savo kinetinio meno kūrinį Archipentura. Per sekančius 30 metų skulptorius mokė įvairiose JAV dailės mokyklose ir universitetuose. 1928 m. priėmė JAV pilietybę. Nacistinėje Vokietijoje daugelis A. Archipenko kūrinių buvo įvertinti „degeneraciniu menu“ ir konfiskuoti. 1947 m. A. Archipenko eksponavo pirmąsias skulptūras, kurios apsišvietė iš vidaus. 1955-56 m. skulptoriaus darbai eksponuoti Vokietijoje ir jis parašė knygą „Penkiasdešimt kūrybos metų, 1908 − 1958“, kuri buvo publikuota 1960 m. 1957 m. mirė jo žmona. 1960 m. skulptorius vedė antrą kartą, buvusią mokinę Francis Gray. Aleksandras Archipenko mirė 1964 m. vasario 25 d. Niujorke, palaidotas Woodlawn kapinėse.
Artiomas (miestas)

Istorija

1924 m. įkurta miesto tipo gyvenvietė Zybunas (Зыбунный), pradėta rusvųjų anglių gavyba. 1938 m. suteiktas miesto statusas, miestas pervadintas revoliucionieriaus Fiodoro Sergejevo-Artiomo garbei. Nuo 2000 m. anglių kasyba nebevykdoma.
Frederikas V

Biografija

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Buvo auklėjamas vokiška dvasia, tačiau, skirtingai nuo niūraus tėvo, pasižymėjo gyvybingumu, mokėjimu bendrauti, todėl jo karūnavimas buvo sutiktas džiugiai.

Valdymas

Buvo vienu silpniausių Danijos karalių, mėgdavęs linksmas kompanijas, mažai kišosi į valstybės valdymą, patikėdamas šiuos darbus patarėjams, ypač Johann Hartwig Ernst von Bernstorff ir grafui Adam Gottlob von Moltke. Jo valdymo metu Danijoje vyravo taika ir gerovė. Danija liko neutrali, kai 1756–1763 m. vyko Septynmetis karas. Įkūrė Frederiksstadeną, kuris tapo Kopenhagos dalimi bei pastatė Amalienborgo rūmus.
Po pamaldžiojo Kristijono VI-ojo mirties, valdant Frederikui visu spindesiu atgijo dvaro gyvenimas; karalius rėmė meną ir mokslą. Atvėrė duris tėvo uždarytas Danų teatras, o tai pagyvino literatų kūrybą. Jam valdant 1754 m. įsteigta Danijos karališkoji menų akademija. Atsirado spaudos ir tikėjimo laisvė.
Po ankstyvos pirmosios žmonos Luizos mirties 1751 m. netrukus vedė antrą kartą – jo žmona tapo Julija Marija Braunšveig-Volfenbiutel. Su Luiza gimė sūnus, sosto įpėdinis Kristijonas VII, dukterys Sofija Magdalena, Vilhelmina Karolina ir Luiza. Santuoka su antrąja žmona, kuri tesirūpino savo sūnumi Frederiku, buvo nelaiminga. Karalius tapo melancholišku, apleido valstybės reikalus, ėmė daug gerti, kas galėjo būti ir jo ankstyvos mirties priežastimi. Jis taip pat turėjo penkis vaikus su ponia Hansen.
Palaidotas Roskildės katedroje. Jo atminimui jo vardu pavadintas vienas geriausių Kopenhagos restoranų.
Šota Rustavelis

Šota Rustavelis (gruz. შოთა რუსთაველი; apie 1172 m. Rustavis, Gruzija – 1216 m. Jeruzalė) – gruzinų poetas, vienas reikšmingiausių Viduramžių literatų. Rūmų epo „Karžygys tigro kailiu“ (gruz. ვეფხისტყაოსანი) autorius.

Biografija

Būdamas vaikas neteko tėvų, užaugo pas dėdę vienuolį. Studijavo graikų kalbą. Vėliau gyveno Jeruzalėje. Buvo žinomas ir kaip filosofas ir astrologas. Poezija atspindi kinų, persų ir graikų filosofiją.
Detroito Red Wings

Istorija

1924 m. Viktorios „Cougars“ pradėjo žaisti WCHL (Western Canada Hockey League), tačiau lyga žlugo 1926 m. Komandą nupirko keletas investuotojų ir perkėlė komandą į Detroitą ir pervadino „Cougars“. 1930 m. komanda buvo pervadinta Detroito „Falcons“, dėl to, kad ją rėmė vietinis laikraštis. 1932 m. komanda vėl pakeitė pavadinimą. Naujasis savininkas James E. Morris pervadino komandą į Detroito „Red Wings“.
Lietuvių meno kūrėjų draugija

Lietuvių meno kūrėjų draugija – Lietuvos dailininkų, rašytojų, muzikų, teatralų, architektų organizacija, veikusi 1920–1929 m. Kaune, oficialiai likviduota 1934 m.

Veikla

Lietuvių meno kūrėjo duhu mokykla (jos sumanytojai ir pagr. steigėjai Adomas Varnas ir Stasys Šilingas) nuo 1920 m. turėjo Muzikų (pirmininkai Juozas Tallat-Kelpša, Stasys Šimkus), Literatų (pirmininkas Vincas Krėvė, nuo 1921 m. Dramos (pirmininkai Antanas Vanagaitis, Liudas Gira, Plastikos (pirmininkas Justinas Vienožinskis sekcijas. Draugija neturėjo aiškios idėjinės ir meninės programos. Rinko lietuvių dailės ir tautodailės kūrinius, rengė dailės parodas, konkursus, steigė kūrybines įstaigas, rėmė užsienyje studijuojančius menininkus. 1920 m. išleido du laikraščio „Menas“ numerius (rėdytojas Stasys Šilingas).
Muzikų sekcija rengė instrumentinės ir vokalinės muzikos koncertus, būrė chorus (Stasys Šimkus, Julius Štarka), rėmė užsienyje studijuojančius muzikus (Jonas Bendorius, Juozas Gruodis, Mykolas Leškevičius). Sekcijos iniciatyva 1920 m. perimta ir perorganizuota Kaune nuo 1919 m. veikusi privati J. Naujalio muzikos mokykla, įsteigta Operos vaidykla (Lietuvių meno kūrėjų draugijos Operos ir dramos vaidyklos operos trupė, dab. Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras). Draugijos operos trupę įkūrė Aleksandras Kačanauskas, J. Tallat Kelpša, J. Naujalis, Adelė Galaunienė-Nezabitauskaitė, Petras Oleka, Antanas Sodeika ir kiti muzikai. Susibūrusios operos tarybos narių dėka (ypač kunigaikščio S. Šilingo) 1920 m. gruodžio 31 d. įvyko pirmasis operos spektaklis – Dž. Verdžio. „Traviata“.
1920 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos sudaryta Teatro taryba įkūrė pirmąjį profesionalų lietuvių teatrą – Dramos vaidyklą (nuo 1922 m. Valstybės teatras, 1944–1949 m., 1959–1990 m. ir nuo 2004 m. Kauno dramos teatras) ir perėmė A. Sutkaus vaidybos mokyklą. 1921 m. Teatro taryba pertvarkyta į Dramos sekciją, kuri perėmė savo žinion Dramos vaidyklą, telkė aktorius, rūpinosi repertuaru, siekė gaivinti teatrinį gyvenimą provincijoje.
Plastikos sekcija 1920 m. J. Vienožinskio iniciatyva (palaikoma „Lie. Men. Kū. D-ros“ iniciatoriaus, meno mecenato Stasio Šilingo) įsteigė Aukštuosius piešimo kursus (nuo 1922 m. Kauno meno mokykla), Meno rūmų fondą, Skapiškio juostų audimo dirbtuvę. Surengė dailės parodų: apžvalginių (1920–1921 m. Kaune, 1922 m. Šiauliuose), liaudies meno (1921 m.), grupinių ir individualių (1923–1925 m.). 1921 m. draugijos iniciatyva priimtas M. K. Čiurlionio muziejaus steigimo įstatymas.
Iš literatų sekcijos išsiplėtojo dabartinė Lietuvos rašytojų sąjunga (1922–1932 m. Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga, 1932–1944 m. Lietuvos rašytojų draugija).
Nuo 1995 m. panašią veiklą plėtoja Lietuvos meno kūrėjų asociacija.
Naujosios Rėvos piliakalnis

Istorija

Naujosios Rėvos piliakalnyje žmonės, siekdami apsiginti nuo priešų, apsigyveno II mūsų eros tūkstantmečio pradžioje.
Vietinių žmonių piliakalnis vadinamas „Ruskij Kostiol“ arba tiesiog „Popu“ („Popy“). Pasakojama, kad šiame kalne yra nuskendusi rusų bažnyčia. Žmonės esą rasdavo ant kalno šlaitų ratu išmintus takus ir matydavo tais takais einančias procesijas, girdėdavo iš po žemių sklindantį varpų skambesį. Rusų bažnyčios kaip svetimo įvaizdis katalikiškoje aplinkoje rodo, kad piliakalnis galėjo būti svetimų (baltų) šventvietė.
Šiuo metu piliakalnį prižiūri Neries regioninio parko direkcija. Įrengti mediniai laiptai, vieta iškyloms, tvarkomi šlaitai, įrengtos informacinės lentos, automobilių stovėjimo aikštelė 300 m nuo piliakalnio. Piliakalnis pastaruoju metu kenčia nuo jį siaubiančių motociklininkų.
Vyras lediniu žvilgsniu

Turinys

Netoli savo namų nužudomas valstijos senatorius ir netrukus policija sulaiko įtariamąjį, kurį apibūdina kaip „vyrą lediniu žvilgsniu“. Šiuo nusikaltimu besidomintis reporteris netrunka rasti striptizo šokėją, kurios parodymais paremtas kaltinimas. Teismo metu ji patvirtina savo parodymus ir vyras nuteisiamas mirties bausme. Nepaisant to, žurnalistas toliau renka duomenis ir greitai pastebi spragas liudytojos pasakojime, o tai gali reikšti, kad buvo nuteistas nekaltas žmogus...
Pelinkovacas

Pelinkovacas (kroat. pelinkovac; slovėn. pelinkovec, pelinovec; serb. pelinkovac; iš kroat. pelin ar serb. pelin 'pelynas') – karčioji (kartusis likeris), kurio pagrindinis skoninis ingredientas yra pelynas. Populiarus buvusioje Jugoslavijoje (Kroatija, Serbija, Juodkalnija, Bosnija ir Hercegovina, Slovėnija). Pelinkovacas turi 28–35% etanolio. Pasižymi dideliu kartumu kaip ir Jägermeister.
Kroatijoje populiariausios pelinkovaco markės yra Pelinkovac (gamintojas Dalmacijavino, Splite), Maraska Pelinkovac (gamintojas Maraska Distillery Zadare), Rovinjski Pelinkovac (gamintojas Darna Distillery Rovinyje) ir Badel Pelinkovac (gamintojas Badel Distillery Zagrebe. Badel pelinkovac skoniu labiau primena Jägermeister, bet šiek tiek saldesnis ir mažiau kartus. Maraska Pelinkovac ir Badel pelinkovac yra 28% stiprumo, o Dalmacijavino Pelinkovac – 32% stiprumo.
Bosnijoje ir Hercegovinoje bei Serbų respublikoje pardavinėjamas kompanijos MB impex (Bania Luka, Bosnija ir Hercegovina) nuo 2006 m. gaminama karčioji Zlatni Pelin. Šis gėrimas per keletą metų tapo vienu labiausiai regione perkamų likerių. Gaminant Zlatni Pelin naudojamos 23 rūšių žolelės, jo stiprumas – 28% alkoholio. Į kiekvieną butelį dedama pelyno šakelė, suteikianti likeriui savą gardį.
Serbijoje populiariausia pelinkovaco markė yra Gorki List, kurią iki 2009 m. gamino valstybinė kompanija Suboticanka (Subotica, Voivodina). Nuo 2009 m., kai Suboticanka bankrutavo, šios markės pelinkovacą ėmė gaminti ir pilstyti Slovėnijoje. Dabar šio prekės ženklo savininkas yra Slovėnijos kompanija Grenki list.
Gana sėkmingai pelinkovacą gamina kai kurios mažos spirito varyklos Slovėnijoje, Istrijoje ir Trieste.

Panašūs gėrimai kitose valstybėse

Bulgarijoje pelinas (bulg. пелин) yra vynas, gardintas 34 žolelėmis ir keletu vaisių (pvz., pelynas, paprastoji jonažolė, obuolys ir paprastoji cidonija.
Rumunijoje žinomas gėrimas vin pelin ('pelynų vynas'), kurio pagrindinis ingredientas yra pakartintas vienas.
Toska

Istorija

Opera „Toska“ sukurta pagal to paties pavadinimo prancūzų dramaturgo Viktorjeno Sardu (Victorien Sardou) 1887 m. pjesę, skirtą Sarai Bernar. Dž. Pučinis pradėjo galvoti apie operą šia tema 1889 metais, tačiau jo leidėjas Džulijus Rikardis įsigijo teises į siužetą kompozitoriui Albertui Frankečiui. Dėl nežinomų priežasčių siužetas buvo perduotas Dž. Pučiniui. Libretas buvo parašytas Luidžio Ilikos ir Džiuzepės Džiakozos, kurie jau anksčiau parašė Dž. Pučinio operos „Bohema“ libretą. Operos premjera įvyko 1900 m. sausio 14 d. Romos Kostancų teatre (Teatro Costanzi). Kaip ir „Toskos“ istorijoje, to meto Italijoje buvo neramu. Policija buvo gavusi pranešimų apie anarchistų ketinimus susprogdinti teatrą, dėl ko operos premjerą teko vieną dieną atidėti. Joje dalyvavo Italijos ministras pirmininkas ir keletas jo kabineto narių.
„Toska“ sulaukė didžiulės sėkmės tarp operos lankytojų, tačiau kritikai buvo mažiau palankūs. Gabrielis Forė rašė apie Dž. Pučinį ir jo verizmo operos italų kolegas, kad jie kuria „sriubą, kur yra sumaišytas kiekvienas stilius iš kiekvienos šalies. Ir visur, štai, jie sutinkami išskėstomis rankomis“. Po 1903 m. „Toskos“ premjeros Paryžiuje G. Forė laiške žmonai liejosi: „keista muzikos mokykla, kuriai priklauso Dž. Pučinis. Tai trys ar keturi draugužiai, kurie išvystė neoitališką stilių, kuris yra labiausiai pasigailėtinas egzistuojantis dalykas“. Vėliau Bendžaminas Britenas kalbėjo apie Dž. Pučinio muzikos „pigumą ir tuštumą“. Nuoseklus Dž. Pučinio kritikas, amerikiečių muzikologas Džozefas Kermanas pavadino „Toską“ „bjauriu mažu netikėtumu“ (shabby little shocker). Kiti kritikai „Toskos“ populiarumą aiškino jos teatrališkumu, o ne muzikos verte. Nepaisant kritikos „Toska“ užsitvirtino kaip neatsiejama operinių programų dalis. Marija Kalas įvardijama kaip puikiausia Florijos Toskos vaidmens atlikėja.
„Toska“ pastatyta Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre 1932, 1950, 1977, 1997 metais.
Buguruslanas

Istorija

Buguruslanas įkurtas 1748 m. Miesto statusas suteiktas 1781 m. Buguruslanas XIX a. buvo svarbus prekybinis taškas, veikė moterų vienuolynas.
Buta

Istorija

2005 m. Butoje kilo plaučių maro epidemija.
1919 m. Laikinoji Lietuvos Valstybės Konstitucija

Laikinoji 1919 metų konstitucija priimta Valstybės tarybos 1919 m. balandžio 4 d. Ji sudaryta iš įžangos, 8 skyrių ir 42 straipsnių. Dauguma nuostatų atkartoja 1918 m. Konstituciją, tačiau buvo ir keletas naujų labai svarbių nuostatų.
Pagrindinis tikslas – sustiprinti vykdomąją valdžią.
Valstybės Tarybos Prezidiumas buvo panaikintas, o vietoj jo įsteigta valstybės Prezidento institucija.
Prezidentas turėjo 2 naujas teises – amnestijos teisė ir teisė šaukti bei paleisti Valstybės Tarybos sesijas. Prezidentas negalėjo veikti be Ministrų kabineto.
Įstatymų leidžiamoji valdžia ir vykdomoji valdžia buvo suteiktos Prezidentui ir Ministrų kabinetui.
Mieško II Lambertas

Biografija

Piastų dinastijos. Boleslovo I Narsiojo sūnus, Kazimiero I Atnaujintojo tėvas. Nebuvo pirmagimis, bet tėvo pasirinktas įpėdiniu, dalyvavo jo karuose, vykdė diplomatines misijas. 1025 m. karūnavosi.

Valdymas

Mieško II valdymo laikotarpiu dėl karų ir vidaus kovų Lenkija smarkiai susilpnėjo. Vienu metu kariaudamas su Vokietija, Kijevo Rusia ir Čekija Mieško II 1029–1030 m. prarado Moraviją, Červenę, Lužicą ir Meiseno marką. Įsiveržus Kijevo Rusios remiamam Mieško II broliui Bezprimui, Mieško II 1031 m. pabėgo į Čekiją, kur buvo įkalintas. Bezprimą (1032 m. jis grąžino Šv. Romos imperatoriui karaliaus regalijas) nužudžius, Mieško II susigrąžino sostą, bet turėjo atsisakyti karaliaus titulo, pripažinti imperatoriaus viršenybę ir pasidalyti valstybę su broliu Otonu ir giminaičiu Dytryku. 1034 m. vėl suvienijo Lenkiją, bet mirė (galbūt buvo nužudytas).
Boras (Rusija)

Istorija

Boras žinomas nuo XIV a. Miesto statusas suteiktas 1938 m. Prie Boro 2004 m. prijungta keletas aplinkinių gyvenviečių.
Lyginamoji mitologija

Lyginamoji mitologija yra mokslinis skirtingų mitų studijavimas siekiant atrasti kaip įvairūs mitai ir religijos vystėsi bei atskleisti ryšius tarp nutolusių religijų, nustatyti tokių ryšių prigimtį.
Lyginamoji mitologija formaliai priskiriama antropologijai. Lyginamosios mitologijos pradininku laikomas indologas Max Mueller, o žymiausia figūra – Joseph Campbell, išleidęs knygą „Tūkstančio veidų didvyris“ (The Hero With a Thousand Faces), kurioje aprašomi stulbinantys panašumai tarp didvyrių mitų skirtingose kultūrose. Campbello idėjoms didelę įtaką padarė Karlo Jungo psichologinės archetipų studijos. Archetipus lyginamosios mitologijos tyrinėtojai supranta kaip pasikartojančius vaizdinius, kurie egzistuoja skirtinguose kultūrose nuo seniausių laikų. Vienas lyginamosios mitologijos pradininkų laikomas ir prancūzų antropologas Claude Levi-Strauss, savo keturtomį „Mitologikos“ (Les mythologiques) paskyręs lyginamajai vietinių Amerikos gyventojų mitų analizei.
Dalis lyginamosios mitologijos atradimų yra labai įdomūs, pvz., kad Poseidonas yra ankstyvesnis nei Olimpo dievai ir iš pradžių buvo žemės dievas.
Šios srities teorijos linksta sumenkinti įvykių istoriškumą, kuriuo tikima daugelyje religijų, ir remia idėją, kad tai, kas dabar tikėjimų laikoma tikrais dalykais susiformavo palaipsniui. Tokie teiginiai dažnai laikomi labai kontroversiškais, ypač kai paliečia modernias religijas, pvz., krikščionybę ar hinduizmą, nes neigia tam tikrų įvykių istoriškumą.
Nepaisant savo svarbos, ši sritis, kaip ir bendrai senovės istorija, susilaukia mažai tyrinėtojų dėmesio. Dėl to šios disciplinos vystymasis yra lėtas, nuolat trukdomas religinių konservatorių.

Mitų interpretavimas

Kritinis mitų interpretavimas prasideda jau priešsokratikų laikais. Vienas reikšmingiausių ikimodernybės mitologų buvo Eufemeras. Jis mitus interpretavo kaip tikrų istorinių įvykių atpasakojimus, iškraipytus per daugelį perpasakojimų. Nors šios ikimoderniosios teorijos buvo kritiškos, tačiau negali būti laikomos mokslinėmis griežtąja šio žodžio prasme, nes nesirėmė socialiniais mokslais.
Pirmosios mokslinės teorijos apie mitus atsirado XIX a. antroje pusėje. Pagal šias teorijas mitais buvo suprantami kaip primityvus šiuolaikinio mokslo atitikmuo.
Pi diena

Pi diena (angl. Pi Day) – neoficiali kasmetinė šventė, skirta matematinei konstantai pi paminėti. Pi – iracionalusis skaičius, kurio apytiksli reikšmė yra 3,14. Matematikos mėgėjų Pi diena švenčiama kovo 14 d. („3/14“ datos formate „mėnuo/diena“), nes 3, 1 ir 4 yra skaičiaus π (pi) pirmosios trys reikšmės. Tinkamiausias švęsti laikas yra 1:59:26, kuris sutampa su π reikšmėmis 3,1415926… Prisilaikantys laiko skaičiavimo pagal 12 valandų sistemą paprastai švenčia 1:59:26 laiku dieną, tačiau 24 valandų sistemos šalininkai mano, jog tai yra 13:59 – dienos metas, todėl linkę paminėti šventę naktį. Pi dieną 1987 m. sugalvojo fizikas Larry Shaw iš San Fransisko (JAV).
Pi diena gali būti pažymima suvalgant apvalų pyragą, papuoštą graikiška raide π ir pi reikšmėmis, be to, anglų kalba π tarimas sutampa ir su šio žodžio (angl. pie, 'pyragas') tarimu. Šią dieną sakomos iškilmingos kalbos skaičiaus π garbei, pabrėžiamas jo vaidmuo žmonijos gyvenime, bandoma įsivaizduoti antiutopinį pasaulį be π, sprendžiami matematiniai galvosūkiai ir mįslės, žaidžiami žaidimai.
Kriminalistika

Kriminalistika (lot. crimen - 'nusikaltimas', 'nusižengimas') – teisės mokslų disciplina apie metodus ir priemones tiriant, išaiškinant atskiras nusikalstamas veikas (netiriant nusikalstamumo - tokių veikų visumos), jų prevencijos, baudžiamojo persekiojimo (represyvias) priemones. Tikslas – išaiškinti, pateikti (tvirtus, tinkamus teisme) įrodymus apie padarytas veikas, jų išvengti arba kitaip užkirsti kelią nusikaltimams.

Santykis su kriminologija

Kriminalistika yra savarankiška disciplina, gimininga kriminologijai, su kuria dažnai yra painiojama (kriminologija yra mokslas apie nusikalstamumo (t. y. nusikaltimo kaip reiškinio bei jų visumos) priežastis, nusikaltėlio elgseną, asmenybę (pvz., kriminalinė etiologija), nusikalstamumo pasireiškimo formas (kriminalinė fenomenologija)). Abi disciplinos viena kitos atžvilgiu laikytinos pagalbinėmis baudžiamosios justicijos ir teisės mokslų kontekste.

Kriminalistika Lietuvoje

Kriminalistika Lietuvoje yra dėstomas kaip pasirenkamasis dalykas teisės mokslų krypties studentams. Įvairūs pošakiai dėstomi pasirinkus atitinkamas jurisdikcinės ir kt. veiklos specializacijas.
Pietų Osetijos Konstitucija

Pietų Osetijos Konstitucija (rus. Конституция Республики Южная Осетия) - Pietų Osetijos pagrindinis įstatymas (Konstitucija). Priimta 2001 m. balandžio 8 d. referendumu
Buljarica

Buljarica – paplūdimys Budvos opštinoje (vakarų Juodkalnija), už 1 km nuo Petrovaco Baro kryptimi. Paplūdimio ilgis – 2,25 km.
Buljaricos paplūdimys gali būti tiek išvystytas, kad varžysis su garsiu pietų Juodkalnijos paplūdimiu Velika Plaža. Buljaricos pakrantėje ir Dubovicos kalvos šlaituose yra tiek vietos, kad ten tilptų Budvos didumo miestas, tad yra kur vystyti turizmo verslą.
Buljaricos įlanka tęsiasi nuo Resovo brdo įlankos iki Dubovicos ir turi didžiausią paplūdimį visoje Budvos Rivieroje.
Atgaila (krikščionybėje)

Atgaila (lot. contritus) – nuoširdus ir gilus apgailestavimas dėl atliktų nuodėmių, lydimas kaltės jausmo. Šis apgailestavimas paprastai minimas kaip būtina sąlyga gauti atleidimui.