google/wiki40b huggingface dataset:
Graikų mitologija

Dievai

Iš pradžių viešpatavęs Chaosas. Iš jo gimė pirmosios kartos dievai – Gaja („žemė“), Niktė, Tartaras, Erebas, Erosas; iš Gajos gimė Uranas ir Pontas.
Antrąją dievų kartą sudarė Gajos vaikai (tėvai – Uranas, Pontas ir Tartaras), tarp jų titanai ir titanidai.
Trečioji dievų karta buvo Olimpo dievai.
Kaip ir jų kaimynai, graikai tikėjo į daugybę dievų, į visą dievų panteoną. Kiekviena dievybė globojo atskirą gyvenimo sritį, pavyzdžiui, Afroditė buvo meilės ir grožio deivė, o Arėjas – karo dievas. Kai kurios dievybės, kaip Dionisas ar Apolonas turėjo daugiau funkcijų ir buvo daugialypės asmenybės. Sunku būtų suskaičiuoti daugybę vietinių dievybių, kurios buvo garbinamos vienaip ar kitaip su jomis susijusiose vietose: upių dievai, uolų ir šaltinių nimfos. Labai gerbiami buvo ir vietinių didvyrių kapai. 
Nors buvo šimtai būtybių, kurias būtų galima pavadinti dievais ir didvyriais, jie dažniausiai buvo garbinami tik vienoje vietovėje ar festivalyje, o didžiosios šventyklos buvo statomos dažniausiai galingiesiems: Olimpo dievams, Herakliui, Asklepijui ir, kai kur, Helijui. Dauguma regionų ir miestų turėjo vietinių, kitur nesutinkamų legendų apie dievybes, savitus ritualus, apeigas, kuriomis pagerbdavo dievus.
Vologdos sritis

Geografija

Sritis yra Rytų Europos lygumos šiaurės vakaruose. Vakarinėje dalyje iškilusi Vepsų aukštuma (aukštis iki 304 m), rytuose – Šiaurinės skliautkalvės (aukštis iki 293 m). Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -14 °C, liepos mėnesio +18 °C. Metinis kritulių kiekis ~500 mm. Upės priklauso Volgos, Šiaurės Dvinos baseinams: Suchona, Jugas, Mologa, Šeksna, Unža. Vakarinėje dalyje gausu ežerų: Belojės, Kubenos, Vožės, pakraštys Onegos ežero. Vyrauja spygliuočių (daugiausia eglių) miškai.
Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė

Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė (g. 1958 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos keramikė.

Biografija

Tėvas Alfonsas Laučka, sesuo Laima Laučkaitė, vyras Rytas Jakimavičius.
1977–1978 m. studijavo anglų filologiją Vilniaus universitete), 1982 m. baigė keramiką Lietuvos dailės institute.
1982–1996 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate. 2001 m. dėstė Akrono universitete (Ohajo valstija), 2002 m. Filadelfijos keramikos centro rezidentė. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba

Kūriniuose naudoja molį, porcelianą, fajansą, antglazūrinį dekorą, auksavimą, liustrą. Pirmoji Lietuvoje pradėjo kurti autorinius kompiuterinės lazerinės spaudos dekolius – nuo popierinio pagrindo perkeliamus vaizdus. Sukūrė unikalių keramikos dirbinių: kavos servizų, („Su tilteliais“ 1987 m., „Kavos“ 1991 m., „Žalias“ 1992 m.), dekoratyvinių teminių kompozicijų, plokščių, lėkščių („Po mūšio“ 2000 m., „Pelės bokštas“ 2004 m., ciklai „Pusryčiai su Madona“ 2004 m., „Langai“ 2005 m.). Būdingi konceptualūs estetizuoti asociatyvūs vaizdai, metaforos, netikėti sugretinimai (viduramžių madonų, angelų figūros, istorinių paveikslų citatos, autoportretai, Vilniaus architektūros vaizdai). Kuria postmodernistinius skulptūrinius ir instaliacinius objektus („Angelų darbeliai“ 1998, „Besimaudančios gražuolės“ 1999 m., „Mano saldūs sapnai“ 2000 m.), trapias medžiagas (porcelianas, fajansas) netradiciškai derina su grubiomis santechnikos detalėmis (vandentiekio čiaupais, movomis, parūdijusiomis veržlėmis).
Nuo 1983 m. dalyvauja parodose, tarptautiniuose keramikos ir porceliano simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (JAV, Italija, Didžioji Britanija, Taivanas, Korėja, Lenkija ir kt).
Varšuvos generalgubernija

Istorija

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Vokietijos imperija 1914–1915 m. užėmė dalį Rusijos imperijos vakarinių gubernijų, iš kurių suformavo karinį administracinį vienetą – Oberostą. Iš pradžių ir ši generalgubernija buvo priskirta Oberostui, bet nuo 1915 m. rugpjūčio 24 d. buvo įkurta kaip atskiras regionas. Generalgubernija išliko su savarankiška administracija net ir 1916 m. Centrinių valstybių sąjungai įkūrus marionetinę Lenkijos karalystę. Generalgubernijos administracija buvo įsikūrusi Varšuvos pilyje, iš kurios visą regiono egzistavimo laiką valdė generalgubernijos vadovas Hans Hartwig von Beseler.
1916 m. spalio 18 d. buvo įkurta nauja bendra administracija šiai generalgubernijai ir Liublino generalgubernijai. Nauju vadovu buvo išrinktas Wolfgang von Kries. 1916 m. gruodžio 9 d. jo įsakymu buvo įkurtas Lenkijos centrinis bankas, kuris pradėjo spausdinti naują valiutą – Lenkijos markes. Regiono okupacijos metu vokiečių valdžia išvežė dalį vietinių gyventojų darbams į Vokietiją, kur jie pakeitė fronte kovojančius vokiečių karius. Generalgubernija buvo panaikinta 1918 m. rudenį ir įėjo į naujai susikūrusios II Lenkijos respublikos sudėtį.
Šluota

Šluota – buities įnagis, skirtas šluoti šiukšlėms. Paprasčiausia šluota gaminama iš jaunų medžio ar krūmo (beržo, karklo) šakelių, kurių ilgis 20–50 cm, jas surišant į pundą aplink šluotkotį (iki 2 m ilgio). Tokia šluota šiurkšti, todėl dažniausiai naudojama kiemui, gatvei šluoti. Namų grindims šluoti naudojamos minkštesnės šluotos, dažnai be šluotkočio (šluotražis). Iš sorgo, sorų stiebų surištos šluotos minkštesnės. Dabar šluotos dažnai būna pagamintos iš sintetinių medžiagų.
Lietuvoje aslai šluoti skirta šluota būdavo beržinė, o krosnis valyta vadinamąja pušine, arba skujine, iš pušies šakų surišta šluota. Šios šluotos, taip pat kiemo, ūkinių pastatų šluotos negalėjo būti maišomos. Norint apvalyti namus nuo kenkėjų, prieššventinio švarinimosi metu naudotos ypatingos šluotos, pagamintos išskirtiniu laiku, iš išskirtinių augalų (alksnio, pelyno).

Mitologijoje

Šluotos įvaizdis ryškus tautosakoje, mitologijoje. Lietuvoje tikėta, kad šluoti negalima vakare, saulei nusileidus, nes iš namų bus iššluoti turtai, laimė. Persikraustant į naujus namus būdavo būtinai persivežama senoji šluota bei šūsnis senų namų sąšlavų, tikint, kad senų namų laimė persikels drauge. Žinoma ir daugiau draudimų, susijusių su šlavimo laiku, kryptimi, sąšlavų likimu. Visi šie tikėjimai susiję su namų laime. Šlavimas sietas ir su mirtimi, todėl tikėta, kad šluojant netinkamu metu galima „iššluoti“ ir kurį nors namiškį arba "iššluoti vėlę, jų lankymosi metu (per Kūčias, laidotuves, vakarais). Šluotražis kaip dievas minimas J. Lasickio žemaičių dievų sąraše: nors toks „dieviškumas“ abejotinas, tačiau šluotražiui teikta daug maginių galių, drausta šluotražį mėtyti, spirti, senas šluotražis turėjo būti sudegintas.
Populiariojoje Europos mitologijoje šluota yra raganos atributas. Lietuvių tautosakoje šluotos taip pat siejamos su laumėmis, raganomis, velniais, magiškomis galiomis. Laumė, apmainydama naujagimius, lopšin įkišdavo „Laumės vaiką“ – šluotražį. Tikėta, kad raganos ryte šluota braukdamos rasą pavogdavusios karvių pieną.
Narkozės aparatas

Narkozės aparatas – medicininis įtaisas arba įrenginys, skirtas narkozei sukelti inhaliaciniu būdu (per kvėpavimo organus).
Paprasčiausias narkozės aparatas – kaukė iš marlės sluoksniais apdengto vielos karkaso. Ligoniui ant veido uždėjus kaukę ir lašinant ant jos eterį ar kitą narkotinę medžiagą, sukeliama narkozė.
Šiuolaikinį narkozės aparatą sudaro dozimetrai deguonies ir narkotinių medžiagų tėkmei reguliuoti, garintuvai lakioms narkotinėms medžiagoms garinti, adsorberis iškvepiamo anglies dioksido pertekliui sugerti, vožtuvai, rankiniai ir automatiniai dirbtinės plaučių ventiliacijos prietaisai. Narkozės aparatu ligoniui tiksliai dozuojamas deguonis, narkotinės dujos ir lakių narkotinių skysčių garai; esant reikalui, daroma dirbtinė plaučių ventiliacija.
Narkozė sukeliama atviruoju (dujų mišinys, sukėlęs narkozę, iškvepiamas į aplinką ir daugiau nebenaudojamas) ir uždaruoju būdu (iš dalies iškvėpto oro adsorberyje išvalomas anglies dioksidas; dar papildytas deguonimi, toks oras vėl vartojamas kvėpavimui). Uždarasis būdas taikomas dažniausiai; jis ekonomiškesnis, mažiau kenksmingas darantiems operaciją.
Karališkės (Molėtai)

Istorija

1701 m. kaimas užrašytas Videniškių santuokų metrikų knygoje.
Anglies dioksidas

Biologinis vaidmuo

Anglies dioksidas yra gautinis produktas organizmuose, kurie gauna energiją skaidydami cukrus, riebalus ir aminorūgštis procese, žinomame kaip ląstelinis kvėpavimas. Jis vyksta visuose augaluose, gyvūnuose, daugelyje grybų ir kai kuriose bakterijose. Aukštesniuosiuose gyvūnuose anglies dioksidas keliauja kraujyje iš kūno audinių į plaučius, kur yra iškvėpiamas. Augaluose, naudojant fotosintezę, anglies dioksidas yra gaunamas iš atmosferos.

Fotosintezė ir anglies fiksacija

Anglies fiksacija yra anglies pašalinimas iš anglies dioksido, kuris gaunamas iš oro, jo įtraukimas į kietus junginius. Augalai, dumbliai ir daugelis bakterijų rūšių (cianobakterijos) fiksuoja anglį ir susikuria savo maistines medžiagas fotosintezės dėka. Fotosintezė naudoja anglies dioksidą ir vandenį, kad būtų pagamintas vanduo ir cukrūs, bei kiti organiniai junginiai, atpalaiduojant deguonį kaip pašalinį produktą.
RuBisCO yra fermentas, kuris dalyvauja pirmajame anglies fiksacijos žingsnyje. Tai yra labiausiai paplitęs fermentas Žemėje.

Toksiškumas

Anglies dioksido kiekis šviežiame ore (vidurkis tarp jūros lygio ir 10 kPa lygio, pvz., apie 30 km aukštis) keičiasi apie 0,036 % (360 ppm) ir 0,039 % (390 ppm) priklausomai nuo vietos.
Strenčių savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Valkos rajono dalies.
Geoglifas

Geoglifas – didelis piešinys (bent 4 m ilgio) ar meninis motyvas, išraižytas žemės paviršiuje arba suformuotas iš akmenų, skirtingos spalvos uolienų, žvyro. Geoglifai, padaryti raižant žemę (ir atidengiant kitokios spalvos žemiau esantį sluoksnį) vadinami neigiamais, o padaryti supilant medžiagas – teigiamais.
Senoviniai geoglifai dažnai apipinami mistika, nes daugelio paskirtis nėra žinoma. Vieni žymiausių geoglifų – Naskos linijos bei Parakaso kandeliabras Peru. Taip pat geoglifų randama Vakarų Australijoje (Marree Man), pietvakarių JAV dykumose. Iš durpių, akmenų suformuoti piešiniai ir labirintai randami Skandinavijoje, Rusijoje, Islandijoje.
Geoglifų darymas taip pat yra ir moderniojo meno kryptis.
Lietuvoje geoglifo pavyzdys – 2010 m. prie Vilniaus pasodintas užrašas iš medžių Žalgiris 600.
Žadeikonių ąžuolas

Žadeikonių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio rajone, Saločių seniūnijoje, Žadeikonių kaime, apie 5 km į pietvakarius nuo Saločių, netoli kelio  3116  Saločiai–Telžiai  (apie 300m į rytų pusę). Pasiekiamas netoli tilto per Kamaties upelį pasukus ties koplytstulpiu link ūkio pastatų (fermų). Medis keroja ant kalvelės esančiose senose kapinaitėse, aplink kurias driekiasi dirbami laukai. Gerai matomas nuo Kamaties tilto.
Įkalnėje prie ąžuolo, tuomet žieminiais kviečiais apsodintame ūkininko lauke, 2009 m. sausio mėn. buvo atsivėrusi 7x7 m pločio, daugiau nei 3 m gylio smegduobė (vėliau užpilta, kad netrukdytų ūkininkauti). 
Ąžuolas yra valstybinis botaninis gamtos paveldo objektas. Paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165. Medis informaciniu ženklu nepažymėtas.
Daržinis špinatas

Špinatų kilmė

Špinatų tėvynė – Senovės Persija, iš ten jie buvo įvežti į Kiniją. Užkaukazėje ir Vidurinėje Azijoje auga kelios laukinių špinatų rūšys, panašios į kultūrinį špinatą, todėl yra nuomonių, kad jie gali būti kilę iš Kaukazo. Senovėje apie špinatus europiečiai nežinojo. Viduramžiais špinatų į Ispaniją atvežė arabai, kurie špinatus vadino „daržovių karaliais“. Europoje špinatai paplito Renesanso laikotarpiu. Juos labai mėgo vienuoliai ir pirmieji pradėjo auginti vienuolynų ūkiuose. To laikotarpio kulinarai špinatų sultimis dažydavo ledus, įvairius kremus bei padažus.

Maistinė vertė

Špinatuose yra lengvai virškinamų baltymų, gausų vitaminų (C, B1, B2, P, K, E, D2), folio rūgšties ir karotino. Be to, juose yra daug jodo, mineralinių druskų (geležies, fosforo, magnio, kalio, natrio, kalcio).
Maistui vartojami jauni špinatų lapai, kol dar nėra išaugusių žiedstiebių. Susidarius žiedstiebiams, ne tik kietėja špinatų lapai ir blogėja jų skonis, bet ir lapuose padaugėja rūgštynių rūgšties, kuri žmogaus organizmui yra kenksminga. Todėl, jeigu maistui vartojami peraugę špinatų lapai, rūgštynių rūgščiai neutralizuoti rekomenduojama pridėti kreidos.
Iš špinatų lapų gaminamos vitaminingos salotos, verdamos sriubos, daromos tyrės, apkepai, garnyrai ir kiti patiekalai.

Špinatų auginimas

Špinatai auginami taip pat kaip salotos. Jie mėgsta trąšią ir drėgną dirvą. Šalčiams atsparūs, todėl, norint gauti ankstyvą derlių, juos galima sėti iš rudens arba anksti pavasarį. Skirtingų veislių špinatai užaugina stačius, maždaug 30 cm aukščio ir 15 cm į plotį išsidriekusius stiebus su lygiais ar raukšlėtais (net garbanotais) kotėtais, mėsingais, apvaliais ar į viršūnę smailėjančiais įvairaus intensyvumo žaliais lapais.
Didžioji Riešė

Susisiekimas

Gyvenvietę aptarnauja 26 ir 87 maršruto autobusai (Kiparisų, Samanų, Lauko, Kooperatyvo, Kaštonų, Didžiosios Riešės st.).
Reflektorius

Reflektorius yra teleskopo įgaubtas veidrodis, kuris surenka objekto šviesą ir nukreipia į židinį, kur susidaro atvaizdas. Veidrodžio paviršius yra įgaubto paraboloido formos.
Kadangi veidrodis vienodai atspindi visų spalvų spindulius, reflektoriaus objektyvas chromatinės aberacijos neturi: ji truputi pasireiškia nebent okuliare. Šiuolaikiniai veidrodžiai gaminami iš specialaus stiklo ir dengiami plonu, šviesą gerai atspindinčios medžiagos - aliuminio ar sidabro sluoksniu.
Visi didžiausi pasaulio teleskopai yra reflektoriai. JAV, Havajuose yra du 10 m skersmens Keko reflektoriai Mauna Kea observatorijoje. Kiekviena iš jų sudaro 36 šešiakampių veidrodžių mozaika. Didžiausias teleskopas su vientisu veidrodžiu yra 8,3 m skersmens reflektorius "Subaru" Mauna Kea observatorijoje. Jis priklauso Japonijai.
Kuneo

Istorija

Kuneo 1198 m. įkūrė vietiniai, miestą paskelbę nepriklausoma komuna ir išsilaisvinę nuo Asčio vyskupo ir Monferato ir Saluco markizų. Saluco markizas miestą užėmė 1210 m., bet miestiečiai sukilo 1231 m. Šv. Romos imperatorius Frydrichas II pripažino Kuneo laisvu miestu 1238 m.
1259 m. miestas visam laikui neteko nepriklausomybės, kai norėdamas apsiginti nuo galingų kaimynų prisiekė Neapolio karaliui Karoliui I Anžu, kuris taip pat buvo Provanso grafas. Kartu su Alba Kunėjas buvo pagrindinė Angevinų valda Šiaurės Italijoje. Jų valdymas Kunėjuje, kurį pertraukdavo Saluco, Savojos, Viskončių, Milano laikotarpiai, baigėsi 1382 m., kai miestas atiteko Savojos kunigaikštystei.
Kunėjas buvo svarbi besiplečiančios Savojos tvirtovė, tad dažnai būdavo apgulamas Prancūzijos: pirmąkart 1515 m. Pranciškaus I šveicarų, o po to 1542, 1557, 1639, 1641, 1691 m. ir galiausiai per Austrijos įpėdinystės karą 1741 m. Kunėjas visus kartus atsilaikė. Tik Napoleono laikais prancūzai užėmė Kunėją ir padarė Sturos departamento sostine. Atkūrus Sardinijos karalystę ir suvienijus Italiją Kunėjas tapo Kunėjo provincijos sostine 1859 m.
Aukštutinės Angaros kalnagūbris

Aukštutinės Angaros kalnagūbris (rus. Верхнеангарский хребет) – kalnagūbris Rusijoje, Priebaikalėje, šiaurės Buriatijoje, Šiaurės Baikalo kalnyno pietrytinėje dalyje. Ilgis ~200 km. Aukštis iki 2608 m. Šiaurėje leidžiasi į Aukštutinės Angaros dubumą. Sudaro Aukštutinės Angaros ir Mamos vandenskyrą.
Kalnai sudaryti iš kristalinių uolienų su granito intruzijomis. Šlaituose auga maumedynai, aukštikalnėse – kalnų tundra.
82-oji Oskarų teikimo ceremonija

Nominantai ir laimėtojai

82-osios Oskarų teikimo ceremonijos nominantai buvo paskelbti 2010 metų vasario 2 dieną Samuel Goldwyn teatre, Beverli Hilse, Kalifornijoje. Nominantus paskelbė JAV Kino meno ir mokslo akademijos prezidentas Tomas Šerakas (Tom Sherak). 2009 metų birželio 24 dieną tuometinis JAV Kino meno ir mokslo akademijos prezidentas paskelbė, kad 2010 metais geriausio metų filmo apdovanojimui bus nominuoti 10, o ne 5 kaip anksčiau, filmų.
Rolandas Toleikis

Biografija

1991 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius elektrikas.
Šilalės rajono savivaldybės administracijos Kvėdarnos seniūnijos seniūnas.
Lietuvos liberalų sąjungos, partijos Tvarka ir teisingumas Šilalės rajono skyriaus narys (iki 2009 m. skyriaus pirmininkas).
2000–2003 m., 2003 m. (atsisakė mandato) ir 2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Audronė, vaikas Karolis.
Stasys Gagys

Stasys Gagys (g. 1957 m. Molėtuose) – teisininkas, Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėjas, buvęs Lietuvos policijos akademijos dėstytojas.

Biografija

1975 m. baigė Inturkės vidurinę mokyklą, 1979 m. – Kauno technikos mokyklą Nr. 32, įgijo šaltkalvio, vairininko-motoristo kvalifikacijas. 1986 m. baigė studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete.
1980 m. – 1988 m. Vilniaus miesto Spalio revoliucijos VRS kvotėjas, 1988 m. – 1990 m. LR vidaus reikalų ministerijos mokymo centro dėstytojas, 1990 m. – 1994 m. Lietuvos policijos akademijos inspektorius, vyr. asistentas, 1994 m. – 1999 m. Vilniaus rajono apylinkės teismo, 1999 m. – 2007 m. liepos mėn. Vilniaus apygardos administracinio teismo, nuo 2007 m. liepos mėn. Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėjas.
Moka rusų, anglų kalbas.
Kanopa (indas)

Kanopa (2 kirč. kanopà) − Senovės Egipto indas, kuriame saugoti balzamuoti mirusiojo vidaus organai arba taip vadinamas senovės etruskų indas, kuriame laikyti mirusiojo kūno pelenai.
Žodis yra graikiškos kilmės. Jie taip vadino egiptiečių laidojimo indus dėl panašumo į graikų mitologiniam herojui Kanopui atnašaujamas aukas arba, kita versija, pagal Egipto miesto Kanobo (gr. Kanōpos) pavadinimą. Šiame mieste mirusiųjų pasaulio dievas Ozyris buvo garbinamas kanopinio indo pavidalo. Šie indai buvo gaminami iš medžio, molio, fajanso, kompozitinės medžiagos kartonažo (lino audinio arba papiruso skiautės, sulipdytos gipso mišiniu) ir akmens. Istorijos eigoje daug kartų keitėsi jų forma. Kanopos žinomos iš Egipto senosios karalystės (apie 2650−2175 m. pr. m. e.) laikų. Tai buvo žemo profilio indai, užsandarinti plokščiu antspaudu ar dangteliu. Egipto viduriniosios karalystės (apie 2040−1640 m. pr. m. e.) laikotarpiu pradėjo plisti indai su žmogaus galvos pavidalo dangteliais. Naujosios karalystės (apie 1550−1070 m. pr. m. e.) laikotarpiu indų dangčių figūrėlėmis vaizduoti dievo Horo sūnūs, kaip inde esančių organų saugotojai. Pavyzdžiui, Horo sūnus Imsetas specifiškai buvo kepenų saugotoju, Hapis − plaučių, Duemutefas − skrandžio, Kebehsenufas − žarnų. Kanopos buvo nešamos ir naudojamos ritualiniais tikslais mirusiojo laidotuvių metu. Kape jos būdavo sudedamos į atskirą skrynią atskirai nuo palaidotos mumijos. Kanopinė skrynia dekoruota įvairių saugojančių dievybių vaizdais. Nuo 21-os Egipto karalių dinastijos (vėliau 1070 m. pr m. e.) mumijos pradėtos laidoti su į kūną grąžintais balzamuotais vidaus organais ir kanopų naudojimas sumažėjo − kapuose rasta netikrų kanopų, be vidaus organo. Tikriausiai jų naudojimas vis dar išlaikė ritualinę prasmę.
Etruskų kanopos buvo urnos pavidalo indai su dviem rankenomis ir žmogaus galvos pavidalo dangčiu.
Adomas Smetona

Adomas Smetona (1901 m. kovo 10 d. Liepojoje – 1942 m. sausio  28 d. Gari rajono lageryje (prie Sverdlovsko)) – Lietuvos dailininkas, politinis kalinys.

Biografija

Gimė Lietuvos prezidento Antano Smetonos vyresnio brolio akmenskaldžio Motiejaus Smetonos šeimoje, kuri, ieškodama uždarbio, atsidūrė tuomet sparčiai besivystančioje Liepojoje. Joje augo keturi vaikai: Adomas, Elena Marija, Emilija ir Antanas.
Po kelių metų Smetonos persikėlė į Kretingą, kur Adomas pradėjo lankyti mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo laikotarpyje šeima gyveno Nevarėnuose ir Vilniuje, o tėvas buvo pasitraukęs į Maskvą. Paskelbus Nepriklausomybę, septyniolikametis A.Smetona stojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. Su pirmąja laida jis baigė Kauno karo mokyklą ir tarnavo ulonų pulke. Suteikus vyresniojo leitenanto laipsnį, išėjo į atsargą.
Mokėsi Kauno meno mokykloje, 1929 m. ją baigė. Paryžiaus dekoracinio meno mokykloje 1929–1934 m. studijavo pramoninį dizainą. Grįžęs į Kauną, Meno mokykloje dėstė taikomąją kompoziciją. 1938–1940 m. buvo renkamas Lietuvos dailininkų sąjungos pirmininku. 1940 m. paskirtas naujos Kauno taikomosios dailės mokyklos pirmuoju direktoriumi.
Vienas pirmųjų jaunojo dailininko darbų – Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis (1928 m.). Vėliau Adomas Smetona daugiausiai dirbo aliejinės ir dekoracinės tapybos srityse, keletą kūrinių buvo įsigijusi Čiurlionio galerija. Visuomenei gerai žinomas jo paveikslas „Steponas Batoras įkuria Vilniaus universitetą“, kuris buvo eksponuotas Pasaulinės parodos Niujorke Lietuvos skyriuje.
1941 m. birželio 14 d. bolševikų suimtas ir išvežtas į koncentracijos stovyklą Uralo kalnuose. Kartu kalėjo ir kiti dailininkai: Vytautas Bičiūnas, Petras Krivickas, Petras Stauskas. Po keliolikos mėnesių Ad.Smetona ten mirė.
Lygamiškio piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Šventosios dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje, Geniupio dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 70 m ilgio, 60 m pločio pietvakarių krašte. Čia supiltas 90 m ilgio, 1,3 m aukščio, 10 m pločio lanko formos pylimas išoriniu 1,6 m aukščio šlaitu. Šlaitai statūs, 8-10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, dirvonuoja, šlaitai apaugę pušelėmis.
Šiaurinėje ir rytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Aluotų piliakalnis 18 kmRadžionių piliakalnis 16 kmŠeimyniškių piliakalnis 5 kmLašinių piliakalnis (Anykščiai) 26 kmUžpalių piliakalnis 2,5 kmŠiaudinių piliakalnis 10 kmNolėnų piliakalnis 8 kmGaigalių piliakalnis (Utena) 3,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Naugardo Rusia

Laikotarpis iki Kijevo Rusios

Pagal vieną iš versijų, Naugardo Rusia atitinka X a. arabų istoriniuose šaltiniuose minimą Slavijos valstybę. Bizantijos imperatorius Konstantinas VII Purpurinis pavadino naugardiečių žemes Išorine Rusija (tuo tarpu Kijevo valdos buvo vadinamos Rusija).
Metraščiuose užfiksuotas Naugardo Rusios įkūrėjas yra variagų kunigaikštis Riurikas, valdęs nuo 862 iki 879 m. Archeologiniai duomenys rodo, kad IX a. Naugardo kunigaikščių rezidencija pasižymėjo skandinavų kultūros elementais, be to ji įsikūrė gerokai anksčiau nei pats Naugardo miestas.
Tačiau metraščiuose minima, kad variagai jau anksčiau (nuo 859 ar net 852) m. rinko duoklę Naugardo Rusios teritorijoje, kuri apėmė čiudų, Ilmenio slovėnų, merių, vesių ir dalį krivičių žemių.
Riuriko laikais, be Naugardo taip pat minimi kiti Naugardo Rusios miestai – Senoji Ladoga, Belozeras, Izborskas, Rostovas, Muromas, Polockas. Svarbiausiuose miestuose Riurikas įkurdino savo vietininkus, o Nikono metraštyje tuo laikotarpiu minimi Kijevo kunigaikščio Askoldo žygiai prieš poločianus ir krivičius, apie Riuriko susidorojimą su opozicija ir apie jos dalies bėgimą į Kijevą pas Askoldą.
Riuriko įpėdinis kunigaikštis Olegas 882 m. pajungė savo valdžiai Smolenską ir Liubečą, o vėliau įsitvirtino Kijeve, į kurį perkėlė valstybės sostinę.