google/wiki40b huggingface dataset:
Jūžintų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Istorija

Apie 1600 m. pastatyta medinė koplyčia. Ji minima 1669 m. Jūžintų dvaro savininkas Gediminas Rajeckas 1695 m. pastatė medinę bažnyčią, įkurdino reguliariuosius atgailos kanauninkus.
Jiems 1695 m. dovanotas Nabagiškio palivarkas. Prie bažnyčios veikė Šv. Barboros brolija, 1761 m. suburta vienuolio kunigo Tado Plakevičiaus, kuris parašė ir kelių leidimų sulaukusią „Patronkaj szciesliwos smerties Barboraj Swentaj karunką“. 1783 m. įkurta parapija. Dvaro savininkas Mykolas Veisenhofas (Weisenhof) 1792 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią.
Bažnyčia buvo pašventinta 1799 m. šv. arkangelo Mykolo titulu. Rusijos valdžia 1832 m. vienuolyną uždarė. Spaudos draudimo metu Jūžintuose veikė slapta mokykla. Mokykloje mokė Agota Raugytė ir Uršulė Raugytė, mokėsi 5 berniukai ir 6 mergaitės. Greta lietuvių kalbos nebuvo mokoma jokių kitų kalbų. XIX a. pab. ir XX a. pr. Jūžintai – draudžiamos lietuvių spaudos platinimo centras.
1915 m. bažnyčios varpai išvežti į Rusiją. Klebonas St. Žulys (Jūžintuose, 1933–1944 m.) pastatė kleboniją, ūkinius trobesius, prieglaudą, suremontavo bažnyčią, 1938 m. nupirko plieninį varpą. Vargonai remontuoti 1938 ir 1947 m. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apnaikinta, 1958 m. suremontuota.
1972–1986 m. bažnyčioje klebonavo Pabaikalės ir Bauskės tremtinys Antanas Mitrikas.

Kultūrinė vertė

Didžiausio iš penkių altorių, pastatyto iš plytų, centre yra Švč. Jėzaus Širdies, viršuje Šv. arkangelo Mykolo paveikslai. Kiti altoriai – Šv. Antano, Šv. Jurgio, Šv. Barboros ir Švč. Mergelės Marijos. Jūžintų bažnyčia gali didžiuotis garsiausio XIX a. Rokiškio krašto tautodailininko Jono Dagio darbais ir labai senais 12 registrų vargonais. Vienuolių celėse įkurtas tarsi nedidelis muziejėlis, kuriame saugomi įvairūs liturginiai reikmenys, maldynai, metalinių kryžių viršūnės, nuo sunykimo išgelbėtos skulptūrėlės.

Architektūra

Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus (turi ir renesanso bruožų), bazilikinė, stačiakampio plano (43×25×17 m), su bokšteliu ant kraigo, pastatyta iš molinių plytų, yra sudėtingos kompozicijos. Aukštis iki bokšto viršūnės 35 m. Sienų storis kai kur siekia iki 1,5 m. Bažnyčios išorė tinkuota ir baltai dažyta. Po bažnyčia yra du rūsiai, kuriuose sukaupta šiluma žiemos metu specialiais kanalais paduodama į bažnyčią šilumai palaikyti. Vakarinėje dalyje, už presbiterijos, yra laiptinė į bokšto pastogę, kurioje yra aštuonios viena aukščiau kitos ankštos celės atgailautojams, kuriose yra mažas langelis, asla. Bažnyčios vidus 3 navų, skliautai cilindriniai, bažnyčioje yra penki altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra mūrinė varpinė.
Kaltinėnų herbas

Aprašas

Herbo skydo raudoname lauke žalio kalno viršūnėje, siekiančioje skydo galvos lygį, guli sidabrinė puodynė, iš kurios kairiojo kaspino kryptimi teka vingiuota sidabrinio vandens juosta.

Istorija

Kaltinėnai senas miestelis. Senovėje šiose apylinkėse ėjo gynybinė linija, sauganti šalį nuo kryžiuočių puolimų. Ant piliakalnių stovėjusios galingos pilys. Dalis istorikų mano, kad ant Pilės kalno stovėjusi Pilėnų pilis.
Istorinio herbo Kaltinėnai neturėjo. Heraldikos komisijoje svarstant herbo idėjas, nuspręsta įamžinti piliakalnių šlovę ir unikalų Kaltinėnų keliomis versmėmis trykštantį Magdušės šaltinį. Sakoma, kad to šaltinio vanduo suteikia jėgų, žvalumo ir sveikatos.
Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. gegužės 20 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1836.

Simbolika

Heraldikoje kalnas laikomas dievybės artumo simboliu, vanduo - kūno, sielos, vidinio apsivalymo ir atsinaujinimo įvaizdis. Raudona spalva reiškia drąsą, narsą ir meilę, žalia - laisvės, grožio, vilties, gyvybės spalva, sidabrinė - doros, skaistumo, turtingumo išraiška.
Žeimių parko liepos

Žeimių parko liepos – liepos Vidurio Lietuvoje, Žei­mių par­ke (Jonavos rajonas). Augo buvusioje 800 m il­gio lie­pų alė­joje. Aukš­tis – 17 ir 18 m, o sker­smuo – atitinkamai 1 m ir 1,1 m. Buvęs gam­tos pa­min­klas (nuo 1960 m., vė­liau sau­go­mo ob­jek­to sta­tu­sas pa­nai­kin­tas) .
Izoliacinė kalba

Izoliacinė kalba – žodyje tik labai ribotą morfemų skaičių galinti turėti kalba. Maksimalios izoliacinės struktūros kalbose žodžiai sudaryti tik iš vienos morfemos – šaknies, nesudaromi nei sudurtiniai žodžiai, nei junginiai su afiksais (priešdėliais, priesagomis, galūnėmis ar kitkuo). Šiuo atžvilgiu izoliacinės kalbos yra priešingos fleksinėms ir agliutinacinėms kalboms, kuriose žodžiai gali būti sudaryti iš keleto ar daugiau morfemų.
Kaitybos (linksniavimo, asmenavimo, laipsniavimo ar kt.) nėra, gramatinius ryšius lemia žodžių tvarka sakinyje.
Beriliozė

Beriliozė (lot. berylliosis) – berilio sukeliama sunki profesinė liga, kuria serga aviacijos, elektronikos, branduolinės energetikos darbuotojai.
Berilis bei jo junginiai į žmogaus organizmą patenka pro kvėpavimo takus, odą, burną, jungiasi su audinių baltymais ir kaupiasi plaučiuose, kepenyse, inkstuose, limfmazgiuose, kauluose. Ūmus apsinuodijimas pasireiškia karščiavimu, stipriu kosuliu, skrepliavimu, dusuliu, cianoze. Nuo ūmios beriliozės neretai mirštama. Mažos berilio koncentracijos sukelia lėtinį apsinuodijimą. Ryšio tarp darbo trukmės užterštoje aplinkoje ir ligos sunkumo nėra.
Beriliozės požymiai: silpnumas, kosulys, dusulys, skausmas krūtinėje, staigiai krintanti kūno masė, vėliau atsirandantys kvėpavimo ir širdies nepakankamumas. Liga gydoma gliukokortikoidais, naudojamos simptominės priemonės.
Batinjolio lenkų mokykla

Batinjolio lenkų mokykla (pranc. École polonaise des Batignolles, lenk. Szkoła Narodowa Polska Batiniol) – Prancūzijos sostinės Paryžiaus Batinjolio rajone veikusi aukštesnioji mokykla (licėjus), teikusi išsilavinimą lenkų ir prancūzų kalbomis.

Istorija

Po 1831 m. sukilimo iš Lenkijos Kongreso karalystės ir Lietuvos didžiosios kunigaikštystės žemių į Prancūziją persikėlė daugybė sukilėlių, kai kurie su šeimomis. Šis reiškinys, kartu su sukilimo numalšinimu sukrėtęs buvusios ATR gyvenimą, vėliau buvo pavadintas Didžiąja emigracija. Persikėlėlių vaikams nuo 1841 m. buvo galima lankyti prancūzišką mokyklą Šatijono miestelyje prie Paryžiaus.
1842 m. pradėjo veikti savarankiškas licėjus, kuriame mokiniai išeidavo ne tik prancūziškos mokyklos kursą, bet ir buvo mokomi lenkų kalbos ir istorijos. Auklėtiniai devėjo uniformas su ant sagų įspaustais Lenkijos Ereliu ir Lietuvos Vyčiu. Mokykla ilgai nuosavų patalpų neturėjo, tik 1844 m. ji galutinai persikraustė į Batinjolio rajoną. Lėšas švietimo įstaigos išlaikymui rinko emigrantų visuomenė: labdaros koncertą surengė kompozitorius Frederikas Šopenas, aukojo prancūzų geradariai, net 29 tūkst. frankų sumą padovanojo buvęs sukilėlis Janas Leduchovskis.  
1852 m. išpirkus pastatą, jame buvo įrengtos 12 klasių, gimnastikos salė, laboratorija ir gydytojo kabinėtas. Mokiniai galėjo apsigyventi internate, pastate įrengti buvo ir butai mokytojams. Ypatingą pasididžiavimą kėlė 20 000 tomų biblioteka (1865 m. duomenys), pavykus dalį uždarytos Vilniaus universiteto bibliotekos atsigabenti į Paryžių. Be to, savo skaitlingą knygų rinkinį perdavė tuo metu Briuselyje dėstęs Vilniaus universiteto istorijos profesorius Joachimas Lelevelis, mokinių tėvai ir kt.      
Buvo įdarbinti 36 mokytojai, besimokančiųjų skaičius augo – vienu metu jis pasiekė 300. Auklėtinių (daugiausiai bajoraičių) tarpe vyravo promilitaristinės nuotaikos, buvo tikimasi netrukus važiuoti į tėvų žemę ir dalyvauti jos išvadavime. Papildomai buvo dėstoma topografija ir organizuojami kariniai lauko mokymai. 1845–1870 m. daugiau nei 60 abiturientų stojo studijuoti šalies karinėse mokyklose ir siekė karjeros Prancūzijos kariuomenėje. 1869 m. Napoleonas III šiai švietimo įstaigai suteikė visuomenės pripažintos mokyklos statusą, iki 1870 m. jos veiklą finansavo šalies vyriausybė. 
Net 25 metus Mokyklos tarybai vadovavo buvęs Vilniaus universiteto profesorius Severinas Galezovskis ir aukštas licėjaus vertinimas Prancūzijoje yra siejamas su šiuo vardu. Mokyklos kieme jam iškilo paminklas.
Prancūzijos–Prūsijos karas ir ypač Paryžiaus Komuna nepataisomai pakenkė Batinjolio licėjui: nemažai mokinių dalyvavo revoliuciniuose įvykiuose, todėl po jų prieš šią švietimo įstaigą valdžia griebėsi represijų. Uždarymo pavyko išvengti, bet mokykla turėjo iš Batinjolio išsikraustyti. Vėliau mokinių skaičius vis mažėjo ir galiausiai 1922 m. ji buvo uždaryta.
Dabartiniu metu buvusiose patalpose veikia mokykla prie Lenkijos ambasados Prancūzijoje.
Įterpimo rikiavimo algoritmas

Pavyzdžiai

Pavyzdys Pascal kalba:
procedure Iterpimas (var a:array of integer; N:integer);var i, j, v:integer;begin
  for i:=2 to N do
  begin
    v:=a[i]; j:=i;
    while a[j-1]>v do
      begin
        a[j]:=a[j-1];
        j:=j-1;
      end;
    a[j]:=v;
  end;end;
Civilinės atsakomybės draudimas

Civilinės atsakomybės draudimas – Asmens turtinių interesų, kylančių iš civilinės atsakomybės už nukentėjusiam trečiajam asmeniui ar jo turtui padarytą žalą, draudimas, kai draudiko mokamos draudimo išmokos dydis priklauso nuo nuostolių, kuriuos draudikas privalo atlyginti nukentėjusiam trečiajam asmeniui už padarytą žalą, dydžio, tačiau neviršijant draudimo sumos, jeigu ji nustatoma draudimo sutartyje.

Transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimas

Transporto priemonės civilinės atsakomybės draudimas yra susiejamas su nurodyta transporto priemone ir apdraudžia nuo eismo įvykių, kuriuos padaro asmuo, vairuojantis kontrakte nurodytą transporto priemonę. Šis draudimas yra privalomas, tačiau visada sudaromas tik vieneriems metams, todėl reikia iš anksto informuoti klientus apie besibaigiančius draudimus.
Senos Dvareliškės

Istorija

Tarp Senų Dvareliškių ir Šilėnų kaimų buvo pusės kilometro žemės pylimas, apie 12 m aukščio ir 10 m pločio. Vieni tvirtina, kad tai XVII a. švedų karų laikų įruošti apsaugos pylimai – šančiai, kiti teigia, kad tai buvę prancūzų apkasai. Tikrai yra žinoma, kad 1812 m. liepos 27 d. pro čia žygiavo prancūzų kariuomenė.

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs yra priesagos vedinys nuo žodžio dvarelis ar dvaras  (tikriausiai turimas omenyje Dvareliškių dvaras).
Jaluvkos valsčius

Istorija

Tarpukariu valsčius priklausė Balstogės vaivadijos, Valkavisko apskričiai. 1922 m. gruodžio 30 d. dalis valsčiaus kaimų buvo perduota į Tarnopolio valsčių. Po II pasaulinio karo rytinė valsčiaus dalis atiteko Baltarusijos TSR, o vakarinė Lenkijai, kur likę kaimai buvo priskirti Balstogės apskrities, Michalovo valsčiui.
Kaupiškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas didelės kalvos viršūnėje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 74x30 m dydžio, per 3 m iškilusiu viduriu. Joje rasta grublėtos ir lygios keramikos. XIX a. minimi buvę pylimai. Šlaitai statūs, 16 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų ir apkasų, šiaurės rytų – rytų šlaitą suardė žvyrduobė. Jis dirvonuoja. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 44000 m².

Tyrimai

1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1972 m. – Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

Aplinkiniai piliakalniai

Varninkų piliakalnis 26 kmKaičių piliakalnis 32 kmVirbalio piliakalnis 8,5 kmBalkiemių piliakalnis 3,5 kmŠakių piliakalnis 7 kmPilupėnų piliakalnis 5 kmŽydkiemio piliakalnis 19 kmDabravolės piliakalnis 9 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Betygalos Maironio gimnazija

Istorija

1579 m. įsteigta Betygalos parapinė mokykla, kurioje buvo mokoma lotynų ir lenkų kalbomis. 1919 m. Betygalos valsčiaus taryba nutarė atkurti Betygaloje pradžios mokyklą. 1946 m. Betygalos mokykla tapo gimnazija. 1949 m. mokyklą baigė pirmoji vidurinės mokyklos laida. 1987 m. spalio mėn. LSSR Ministrų tarybos nutarimu mokyklai suteiktas poeto Maironio (1862–1932) vardas ir įkurtas Maironio muziejus. Mokykla turėjo filialą – Požečių skyrių.
2015 m. gegužės 18 d. įregistruota Betygalos Maironio gimnazija.
Kampiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia

Kampiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia stovėjo Kampiškių kaime.

Istorija

Pastatyta XVIII a. 2-ojoje pusėje. Nuo 1782 m. ji priklausė Rumšiškių parapijai. XIX a. aptarnaudavo daugiausia Aukštosios Panemunės kunigai. Kampiškių parapija įkurta 1909 m. Jai priklausė 8 kaimai. Pirmasis klebonas, klebonavęs čia 1909–1938 m., buvo Juozas Bridžius. Po jo mirties, 1938–1941 m. Kampiškėse klebonavo Leonas Klimas. 1938 m. parapija apjungė 1401 parapijietį, priklausė Garliavos dekanatui.
1956–1959 m. Kampiškes užliejus Kauno marioms parapija perkelta į Šlienavą, pati bažnyčia nugriauta, o iš jos rąstų pastatyti Viršužiglio kultūros namai. Vėliau, 1990–1995 m. Kampiškių bažnyčią atmenant pastatyta Viršužiglio Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo koplyčia.
Karmen Stavec

Karmen Stavec (g. 1973 m. gruodžio 21 d. Berlyne) – slovėnų pop dainininkė.

Biografija

Gimė Berlyne, Vokietijoje. Baigusi studijas, emigravo į Domžales (Slovėnija), kur prisijungė prie dueto „4 Fun“. Solo karjerą pradėjo 1998 metais.
Keturis kartus dalyvavo muzikos festivalyje EMA, Slovėnijos atrankoje į Eurovizijos konkursą. 1998 metais su Patrik Greblo atliko dainą „Kje Pesem Je Domaen“ ir užėmė 7-ąją vietą. 2001 m. dainavo „Ostani Tu“ ir liko trečia. Metais vėliau, 2002 m., atliko „Se in Se“ ir užėmė 2-ąją vietą nusileisdama tik transvestitų trio Sestre. Galiausiai 2003 metais ji laimėjo atranką ir atstovavo Slovėnijai 2003 m. Eurovizijos dainų konkurse, kur su anglų kalbos daina „Nanana“ užėmė 23 vietą.
Bankomatas

Bankomatas (ATM – automated teller machine) – elektroninis įrenginys, kuriuo banko klientas gali išsiimti grynuosiuos pinigus.

Istorija

1960 – „New York's First National City Bank“ (šiuo metu – „CitiBank“) keliuose savo banko skyriuose instaliuoja vadinamuosius bankografus. Jais klientai gali sumokėti už komunalinius mokesčius be klientų aptarnavimo specialisto (teller) pagalbos.
1967 – instaliuojamas pirmasis grynųjų pinigų išdavimo automatas. Pirmąjį tokį bankomatą sukūrė įmonė „De La Rue Instruments“. Jį įrengė „Barclays Bank“ savo padalinyje Londono apylinkėse. Šis automatas buvo pavadintas De La Rue Automatinė pinigų gryninimo sistema (De La Rue Automatic Cash System- DACS). Jame pinigams išgryninti buvo naudojami banko čekiai.
1968 – kortelių pritaikymas: „Barclay“ ir keletas kitų bankų pristato mašiną, kurioje naudojama plastikinė banko kortelė. Šias korteles buvo galima panaudoti tik vieną kartą, nes bankomatas „prarydavo“ kortelę ir kitam pinigų gryninimui banke reikėdavo išsiimti kitą kortelę.
Pirmieji Diebold bankomatai – TABS mašinos.
1969 – pirmą kartą bankomate panaudotos magnetinės kortelės: Niujorko „Chemical Bank“ Docutel įrengia pirmąjį bankomatą, kuriame grynieji pinigai išduodami, naudojant plastikinę kortelę su magnetine juostele.
„Chemical Bank“ reklaminė kampanija skelbė: „Rugsėjo 2 d. mūsų bankas atsidarys 9:00 ir daugiau niekada nebeužsidarys!“
Kiti gamintojai taip pat pradėjo gaminti bankomatus, tačiau Docutel buvo pirmasis, gavęs patentą ir pripažintas modernių magnetinių technologijų panaudojimo bankomatuose išradėju. Šiuo metu jo pirmasis bankomatas saugomas Smithsonian Nacionaliniam Amerikos Istorijos muziejuje.
Įdomu, kad iš pradžių to laikotarpio bankininkai skeptiškai vertino bankomatų atsiradimą. Visų pirma dėl kainos, kuri tuo metu siekė 8000 dolerių (iš esmės tai buvo brangiau nei samdyti žmogų). Be to, bankininkai teigė, kad jų klientams labiau patinka bendrauti su žmonėmis, o ne su mašinomis. Galiausiai jie sakė norį, kad klientai lankytųsi bankų skyriuose, nes tai suteikia galimybę ugdyti klientų lojalumą ir parduoti daugiau produktų.
1971 m. – pirmasis tikrasis bankomatas: Docutelis pristato „Total Teller“ pavadintą bankomatą, kuris yra pirmasis visiškai funkcionuojantis bankomatas.
1973 m. prasideda sparti bankomatų plėtra: 1973 m. pabaigoje JAV įrengta jau 2000 bankomatų (dauguma sukurti Docutelio). Jie parduodami po 30 000 dolerių.

Pirmasis bankomatas Lietuvoje

Pirmąjį bankomatą Lietuvoje įrengė SEB Vilniaus bankas 1995 m. rugsėjo 19 d. Jis priėmė mokėjimo korteles VISA, buvo galima išsiimti vieno nominalo banknotus. Į pirmąjį bankomatą bankas skelbė investavęs 60 tūkst. litų.
Kurkuminas

Kurkuminas (E numeris – E100) – natūralus maisto dažiklis gautas iš dažinės ciberžolės (Curcuma longa ir Curcuma domestica) šaknų ir stiebo. Turmerikas tai neapdirbtas ekstraktas, o kurkuminas – išgrynintas junginys. Suteikia geltoną spalvą kario milteliams. Tai maistiniai dažikliai, kurių spalva, priklausomai nuo pH (rūgštingumo), kinta nuo geltonos iki raudonos. Mažai tirpūs vandenyje. Jie naudojami daugeliui įvairių produktų pagardinimui. Leidžiama paros norma: kurkumino iki 1 mg/kg kūno masės ir turmeriko iki 0,3 mg/kg. Maiste naudojamų koncentracijų ribose pašalinis poveikis nepastebėtas. Mitybos apribojimų nėra. E100 gali naudoti visos religinės grupės, veganai ir vegetarai,
Albinas Gailius

Biografija

1963 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1968 m. technikos mokslų kandidatas.
1967–1969 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1969 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas. 1976–1986 m. ir 1990–1995 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Statybos fakultetas|Statybos fakulteto Statybinių medžiagų katedros vedėjas. Nuo 2003 m. profesorius. Tarptautinių studijų programų 1992–1995 m. „Tempus“ ir nuo 1997 m. SOCRATES Vilniaus Gedimino technikos universiteto vadovas, mokslo tyrimo programų 1995–1998 m. COPERNICVS ir 1998–2001 m. FRAMEWORK–IV Lietuvos koordinatorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: statybinių medžiagų medžiagotyra, naujų kompozicinių statybinių medžiagų kūrimas, tyrimas ir taikymas, statybinių medžiagų gamyba iš technogeninių atliekų, statinių ir pavienių konstrukcijų atnaujinimas, statybinių medžiagų ir dirbinių kokybės kontrolė. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių straipsnių. Parašė vadovėlių, parengė daugiau kaip 20 mokomųjų knygų ir metodinių priemonių. 14 išradimų (6 patentai) autorius.
Vilniaus gatvė (Vilnius)

Vilniaus gatvė (sutr. Vilniaus g.) – gatvė, esanti Vilniuje, Senamiestyje. Kerta Gedimino prospektą. Ilgis 1,2 km. Lietuvos TSR laikais gatvė buvo pavadinta poeto Liudo Giros (1884–1946) vardu.
Egidijus Barkauskas

Egidijus Barkauskas (g. 1939 m. sausio 5 d. Kretinga) – Lietuvos gydytojas chirurgas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1963 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1968 m. apgynė eksperimentinį darbą – mokslų kandidato disertaciją „Juosmens simpatektomijos poveikis šlaunies arterijos protezavimo rezultatams“. 1982 m. apgynė disertaciją „Slankstelinės arterijos operacijų reikšmė brachiocefalinių arterijų chirurgijoje“, medicinos mokslų daktaras.
Nuo 1963 m. Vilniaus universiteto Širdies ir kraujagyslių laboratorijos bendradarbis, nuo 1973 m. dėstytojas, nuo 1972 m. docentas, nuo 1984 m. profesorius. 1984–1990 m. vadovavo Vilniaus miesto klinikinės ligoninės Kraujagyslių chirurgijos skyriui. Nuo 1991 m. Neuroangiochirurgijos klinikos vedėjas.
1997 m. su kitais Lietuvoje įkūrė Insulto asociaciją, taip pat Lietuvos kraujagyslių chirurgų draugiją, kuriai vadovavo (1994–1997 m.). Tarptautinės insulto draugijos, Tarptautinės angiologų draugijos, Amerikos angiologų draugijos narys.

Mokslinė veikla

Pirmasis Lietuvoje padarė kai kurių arterijų operacijas – miego arterijos endarterektomiją, vidinės miego arterijos aneurizmos rezekciją, pakinklio ir blauzdų arterijų dvigubos distalinės autoveninės jungties operaciją. Sukūrė smegenų kraujotakos išeminių sutrikimų diagnostikos ir gydymo, slankstelinių arterijų rekonstrukcijos operacijų metodų. 5 išradimų autorius.
Akmeningas kapinynas

Akmeningas kapinynas – archeologinis laidojimo paminklas, kurio pilkapiai ir kapai išgrįsti, aptverti ir apdėti akmenimis arba su akmenų sampilu virš kapo.

Arealas

Akmeningi kapinynai aptinkami vakarų baltų pilkapių, brūkšniuotosios keramikos, ilgųjų pilkapių ir kitose archeologinėse kultūrose. Lietuvos pietuose ir pietryčiuose III a. pabaigoje plito apskriti, 5–12 m skersmens ir iki 1,5 m aukščio ar kelių dešimčių metrų ilgio pilkapiai su akmenų sampilais (Papiškės, Vilkiautinis, abu Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje).
Mirusieji laidoti nedeginti, nuo V a. – sudeginti, po vieną; kapo šonuose ir galuose gausu akmenų. Virš kapo randamas akmenų grindinys ar sampilas. Teritorijoje tarp Nemuno ir Jaseldos aukštupių X a. – XI a. sandūroje pilkapius pakeitė kapinynai (naudoti iki XVI a. – XVII a.) su įvairių formų akmenų grindiniais (1,8 x 1,9–1,3 x 3,2 m) virš kapo; jo galuose dėti dideli akmenys. Mirusieji laidoti nedeginti, su įvairiomis įkapėmis. Akmeningi kapinynai siejami su jotvingių bendruomenėmis.
Šviesa (Vokietija)

Istorija

Pirmieji du numeriai išėjo kaip laikraščio „Mūsų kelias“ priedas studentams, lietuvių jaunimo laikraštis. Vėliau ėjo kaip atskiras leidinys: 1947–1948 m. Nr. 3-5 – akademinio jaunimo laikraštis, 1948–1949 m. Nr. 6-7 – kultūros žurnalas.
Leidinį redagavo G. P. Jurkštas, J. Vizbaras, Jonas Jaks-Tyris, V. Trumpa, V. Saulis.
Naivuolė

Las Tontas No Van al Cielo (pažodžiui – Kvailos moterys nepatenka į dangų) yra originali meksikiečių telenovelė. 2008 m. vasario 11 d. ji pradėta rodyti Meksikos Canal de las Estrellas, o 2008 m. gruodžio 1 d. – Univision kanalu. Novelės prodiuseris - Rosy Ocampo, istoriją sukūrė Enrique Torres. Pagrindinus vaidmenis atlieka Jacqueline Bracamontes, Jaime Camil ir Valentino Lanús.

Siužetas

Kandida yra graži jauna mergina, pilna svajonių ir vilčių ateičiai. 15-ojo gimtadienio vakarėlio metu ji sutinka savo svajonių vyrą Patricijų. Kandidai jis tampa viskuo. Jis nuolatos jos mintyse ir visose svajonėse. Patricijus yra ne tik jos vaikinas, jis tampa ir jos vyru.
Vestuvių dieną, šventės metu, Kandida pamato Patricijų bučiuojantį jos seserį Aliciją, o netrukus sužino, kad praėjusią naktį jie praleido kartu. Sugniuždyta ji sviedžia Patricijui jo pirktą vestuvių suknelę ir pabėga į Gvadalacharą, pas savo dėdę Menjų. Labai pykdama ant visos savo šeimos, ji gauna netikrą mirties liudijimą ir priprašo Menjų, kad visus įtikintų, kad ji mirė. Netrukus Kandi supranta, kad laukiasi Patricijaus vaiko. Nuo to momento sūnelis Salvadoras (Čiavas) tampa jos gyvenimo tikslu.
Tuo pačiu metu Santjagas bando sukurti šeimą su savo karjeriste žmona Paulina. Bet ji po kurio laiko palieka jį ir jų dukrą ir išsikrausto į Niujorką. Santjagas visiškai nusivilia meile. Jis pradeda miegoti su daugybe moterų, bet jokio emocinio ryšio su jomis neužmezga.
Kai Santjagas pirmą kartą sutinka Kandi, jis nori tik ją suvilioti ir nusitempti į lovą. Tačiau greit jis supranta, kad Kandi ypatinga. Nors jiedu pradžioje nesutaria, bėgant laikui Kandi jis taip pat ima patikti. Tarp jų užsimezga stiprus ryšys, nors abu ir bijo vėl apsirikti. Deja, viską labai komplikuoja jų vaikai, buvusieji ir kai kurie aplinkiniai, kurie daro viską, ką tik gali, kad neleistų jiems būti laimingiems.

Epizodas

Milagra, iš Al Diablo con los Guapos, iš tiesų susitinka su Kandi, bandydama reabilituoti Liusijaną. Tuomet Kandi papasakoja Milagrai apie savo sunkumus. Net užsimenama, kad Kandi yra Čivų gerbėja, pristatant jos atsidavimą futbolui.
Šarkė

Istorija

Anksčiau čia buvo Šarkės dvaras, išparceliuotas 1925 m. Jo pastatuose Antrojo pasaulinio karo metu buvo įkurta fronto ligoninė. Sovietmečiu Šarkė priklausė Apuolės kolūkiui, buvo pastatytas paminklas sovietų kariams (skulptorius A. Belevičius).
Liepsnojanti dykuma

Turinys

Grupė nusikaltėlių dykumoje įvykdo apiplėšimą ir pasisavina džipą, prikrautą pinigų. Vis tik jiems neilgai tenka džiaugtis grobiu nes dykumoje pasirodo paslaptingi raiteliai, užpuolantys ir išžudantys užpuolikus. Vėliau jauna moteris tampa jų auka, kaip ir trejetas vyrų, išsirengusių į „lobių medžioklę“...
Čerhatas

Čerhatas (veng. Cserhát) – žemi kalnai Vengrijos šiaurėje, apie 30 km į šiaurę nuo Budapešto, Pešto ir Nogrado medėse, tarp Beženio ir Matros kalnų. Aukščiausios viršūnės: Nasajus (654 m), Tepkė (567 m), Sanda (454 m). Susidarę iš vulkaninių uolienų. Labai suskaidyti erozijos. Apaugę miškais. Čerhato regionas žymus pilimis ir etnografiniu Holokės kaimu, įtrauktu į pasaulio paveldo sąrašą.