google/wiki40b huggingface dataset:
Alahabadas

Pavadinimo kilmė

Iki XVII a. miestas buvo vadinamas Prajaga, kas sanskrito kalba reiškia „aukojimo vieta“ (manoma, aukojimas susijęs su Brahma). 1583 m. mogolų imperatorius Akbaras pavadino miestą Alahabadu, tačiau pavadinimas kilęs ne nuo Alacho dievo vardo, bet nuo Akbaro sukurtos religijos Din-Ilahi, todėl indai miestą vadina Ilahabadu. -ābād persiškai reiškia „vietovė, gyvenvietė“. Prajagos pavadinimas šiuo metu dažnai vartojamas kasdienėje kalboje.

Religinis reikšmingumas

7 km atstumu nuo Alahabado miesto yra Jamunos (dar vadinama Džamnos upe) ir Gangos upių santaka, kuri vadinama Triveni Sangam Prayag (Allahabad). Tai vieta, kurioje susitinka trys upės: Gangas, Jamuna ir (hinduizmo mitologijos) mitinė Sarasvatės upė. Čia vyksta Kumbha mela ritualinės maudynės. Triveni Sangam Prayag (Allahabad) yra ypatingai šventa vieta – hinduizmo mitologija teigia, būtent šioje vietoje išsiliejo keletas nektaro lašų iš ąsočio, kurį savo rankose laikė Dievas ir todėl kiekvienas žmogus, išsimaudęs šioje šventoje vietoje, iškart nuplauna visą savo blogą karmą. Į šią šventą vietą plūsta daugybė piligrimų tam, kad galėtų pasinert į šventą vandenį. Hinduizmo mitologija teigia, kad būtent šitoje vietoje Brahma atliko Prakrista jadžną, ir būtent šitoje vietoje lankėsi Rama, kai jis buvo tremtyje. Būtent šioje šventoje vietoje buvo išbarstyti Indijos nacionalinių didvyrių pelenai, tarp jų ir Mohando Gandžio 1948 metais.
Hinduistiniuose dharmašastrų tekstuose teigiama, kad jei žmogus nusiskandins Jamunos ir Gangos upių santakoje (Triveni Sangam Prayag), tai toks žmogus iškart pasieks mokšą ir galutinai išsivaduos iš samsaros rato (gimimo ir mirčių rato). Hinduizmo mitologija teigia, kad geriausia yra nusiskandint nušokant nuo švento medžio banjano šakų į Gangos upę toje vietoje, kur į Gangą įsilieja Jamuna. Šalia Alahabado miesto po šiai dienai yra išlikę tūkstantmečiai banjano medžiai, kurių storos šakos yra nusidriekusios virš Gango upės. Kaip senovėje, taip ir po šiai dienai, nuo šių banjano šakų šoka į vandenį ir skandinasi žmonės, kurie nori galutinai išsivaduot iš samsaros rato.
Gasčiūnų Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia

Istorija

Gasčiūnuose XVII a. pastatyta medinė koplyčia. Iki 1786 m. ji atstatyta, 1902 m. paskirtas kunigas, koplyčia tapo filija. Kauno gubernatorius 1903 m. neleido laikyti pamaldų ir gyventi kunigui. Šis draudimas 1904 m. panaikintas. 1909 m. įsigytas varpas, įsteigta „Saulės“ draugijos mokykla. Klebono Flavijaus Žilinsko rūpesčiu bažnyčia 1931 m. padidinta ir pašventinta.

Architektūra

Liaudies architektūros formų kuklus pastatas su dvišlaičiu stogu, išsiskiria dideliu piramidiniu aukštu bokštu. Bokštą puošia apskritas žvaigždinis langelis ir du dideli langai su arkomis bei daugybe stiklų.
Bažnyčia medinė, stačiakampio plano, vienabokštė, vienanavė. Šventoriaus tvora sumūryta iš plytų, su arkiniais vartais. Jame stovi stulpinė varpinė, pastatyta 1933 m.
Kaimo kapinių varpinė yra be sienų, tik piramidinis stogelis ant stulpų su spyriais. Du varpai matomi iš lauko ir pasiekiami nuo žemės. Didysis varpas lietas 1781 m. Bažnyčią ir kapines juosia plytų mūro tvora su gražiais vartais. Šie vartai turi tris arkas ir yra uždaromi geležinių pinučių varteliais.
Regina Janina Kazlauskaitė

Regina Janina Kazlauskaitė (g. 1940 m. lapkričio 2 d. Kaune) – Lietuvos aktorė.

Biografija

Vyras Povilas Keblikas, sūnus Audrius Stonys, Živilė Keblikaitė. 1962 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1963–1965 m. Lietuvos radijo ir televizijos režisieriaus padėjėja. 1965–1977 m. Jaunimo teatro aktorė. 1968–1992 m. vaidino Lietuvių folkloro teatre. Nuo 1992 m. dirba Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje. 1996–2003 m. su kitais sukūrė teatralizuotų lietuvių folkloro programų („Aukštaičių folkloras“, „Iš amžių glūdumos“ 1 d., „Mitinės sakmių būtybės“). Vaidino televizijos serialuose, įgarsino apie 120 animacinių filmų.
Čeliadzė

Istorija

Pirmą kartą paminėta 1228 m. Gyvenvietė taip pat minima 1243 m., vadinta Celad. Miestas įkurtas XIII a. 1262 m. suteiktas miesto statusas. 1434–1790 m. priklausė Sevežo kunigaikštystei. XIX a. tapo svarbiu kasybos centru.
Milošas Obiličius

Milošas Obiličius (serb. Милош Обилић m. 1389 m. birželio 15 d.) buvo serbų Raudono drakono riteris, išgarsėjęs sultono Murado I-ojo nužudymu Kosovo mūšio metu, 1389 m. birželio 15 d.
Nuo to laiko jis laikomas didvyriu Serbijoje, Juodkalnijoje, Serbų respublikoje, dalyje Rumunijos ir Bulgarijos. Jo drąsa ir pasiaukojimas savo tautai ir sąjungininkams giliai įaugo į serbų nacionalinę savimonę ir laikomas kovos su tironija bei didvyriškumo simboliu.

Gyvenimas

Obiličius gimė XIV amžiaus viduryje netoli Požarevaco miesto Serbijoje. Jis buvo kunigaikščio Lazaro Hrebeljanovičiaus žmonos brolis. Jis priklause slaptam Raudonojo drakono riterių ordinui, kurio nariams priskiriamas ir Valakijos grafas Vladas III Drakula. Ši draugija kovojo už krikščioniškasias vertybes ir dorybes
M. Obiličius įkūrė Cokesinos vienuolyną, pastatytą to paties pavadinimo kaime Serbijoje.

Priešistorė ir sultono Murado I-ojo nužudymas

Šalia kunigaikščio Lazaro Milošas Obiličius yra antra pagrindinė Kosovo mūšio legendos figūra. Jei kunigaikštis Lazaras laikomas protingiausiu valdovu, kurį kada nors turėjo serbai, tai Milošas Obiličius yra svarbiausias didvyris. Pasak legendos kilnusis Obiličius turėjo ir daug jam pavydėjusių priešų, tarp jų ir kunigaikštį Vuką Brankovičių. Pastarasis mūšio išvakarėse Obiličių apkaltino išdavyste ir šis prisiekė jau kitą dieną nužudyti sultoną, kad galėtų įrodyti savo nekaltumą, nors ir pačiam tektų žūti. Obiličius taip ir padaręs – apgaulingai pasidavė turkams, o sultonui tuo apsidžiaugus, kad didžiausias ir kilniausias Serbijos didvyris perėjo į turkų pusę ir nori atskleisti visas paslaptis, buvo pamirštas visas atsargumas. Milošui buvo leista įžengti į jo palapinę. Ten Milošas nusižemindamas puolęs prieš sultoną ant žemės ir apsimetęs, kad nori pabučiuoti jo kojas. Pavykus taip priartėti prie sultono jis išsitraukė paslėptą trumpą kardą ir pervėrė juo sultoną. Tuomet jis pats metėsi ant sargybos iečių. Nežinia kiek tiksli ši legenda, tačiau iškart po Kosovo mūšio pasklido žinia apie krikščionių riterį, kuris esą nužudęs sultoną Muradą I-ąjį. Po to šis riteris buvo nužudytas. Musulmonų šaltiniuose sultono žudiku minimas Milošas Kupili. Istoriniuose šaltiniuose Milošo Obiličiaus vardas nėra minimas, dėl to moderniuose istorijos tyrimuose manoma, kad Milošas Obiličius iš tikrųjų buvo Nikola Vratkovičius. Savo gyvenamuoju laikotarpiu jis buvo žinomas kaip Miloš („mielasis“) Nikola. Obilić (ankstesnėse versijose Kupili, Kobilović arba Kobilić) buvo pridėta vėliau pagal turkišką žodį kubila, reiškusį žudiką. Milošu Nikola sultono žudiką vadina XV a. turkų istorikas Idris Bitlisi.
Jonas Algirdas Kvedaras

Biografija

1962 m. baigė Gargždų suaugusiųjų vidurinę mokyklą, 1963–1967 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1951–1959 m. Veisiejų rajono laikraščio „Tarybinis žodis“ literatūrinis darbuotojas, atsakingasis sekretorius, 1959–1962 m. – Klaipėdos rajono laikraščio „Raudonasis švyturys“ literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. 1962–1963 m. Kretingos ir Klaipėdos tarprajoninio laikraščio „Švyturys“ redakcijos skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas, 1967–1995 m. – Zarasų rajono laikraščio „Zarasų kraštas“ redaktorius.
Kopano departamentas

Geografija

Paviršius kalnuotas. Departamente yra svarbiausia Hondūre archeologinė majų radimvietė – Kopanas (įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą).
Akmeniškiai

Istorija

Po Melno sutarties (1422 m.) Akmeniškių kaimo teritorija buvo Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Žemaičių seniūno Kęsgailos valdoje. 1533 m. šią teritoriją užgrobė Prūsija. Iki 1920 m. ji priklausė Tilžės apskričiai, Katyčių valsčiui ir parapijai, 1920-1939 m. – Klaipėdos kraštui, Pagėgių apskričiai.
1737 m. Akmeniškių kaime įsteigta vienakomplektė pradinė mokykla (nuo 1879 m. iki I-ojo pasaulinio karo pabaigos buvo net dvi klasės). XIX a. pabaigoje mokyklai pastatytas naujas pastatas. 1937 m. Akmeniškių pradinėje mokykloje mokėsi 29 mokiniai, iš kurių 25 išpažino evangelikų liuteronų, 4 katalikų tikėjimus. Dėstoma buvo vokiečių kalba, nežiūrint, kad kaimo dauguma gyventojų buvo lietuvininkai (1905 m. jie sudarė 83 %). Mokyklai priklausė trys pastatai (du mūriniai ir vienas medinis) ir 4 ha žemės. Akmeniškių kaime dar buvo dvaras, kalvė, vėjo malūnas. Vokiškuose raštuose Akmeniškiai buvo vadinami Ackmonischken (nuo 1939 m. Akmonischken).
Po karo iš esmės Akmeniškiuose pasikeitė gyventojai. Sovietmečiu priklausė Katyčių (1950-1977 m.), Usėnų (1977-1995 m.) apylinkėm. Pagrindinai gyventojai dirbo Katyčių paukštininkystės tarybiniame ūkyje. Nuo 1995 m. priklauso Katyčių seniūnijai. Pagrindinis verslas – žemdirbystė. 1997 m. buvo 32, 2003 m. – 21 ūkis (laikė 112 galvijų).

Piliakalnis

Akmeniškių kaimo šiauriniame pakraštyje, dešiniajame Šyšos upės krante, 450 m į šiaurės vakarus nuo Lazduonos ir Šyšos santakos ir 200 m į pietus nuo tilto per Šyšą yra Akmeniškių piliakalnis. Piliakalnio rytinis šlaitas leidžiasi į upės slėnį; status (aukštis iki 14 m). Piliakalnio viršuje esanti 50x26 m dydžio aikštelė, orientuota šiaurės – pietų kryptimi. Aikštelės pietinį pakraštį puslankiu juosia iki 3 m aukščio, 60 m ilgio pylimas. 1963 m. piliakalnyje buvo atlikti žvalgomieji tyrinėjimai. Piliakalnio aikštelėje rastas kultūrinis sluoksnis. 1,1 km į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra Lazduonėnų piliakalnis. Kasmet nuo 2006 per Valstybės dieną (liepos 6 d.) ant Akmeniškių piliakalnio planuojama švęsti Piliakalnio šventę.

Aplinkinės gyvenvietės

Žalpiai – 2,7 kmVAINUTAS – 6,2 kmLazduonėnai – 2,4 kmSkiržemė – 4,8 kmKATYČIAI – 2,8 km
Adelaida Paryžietė

Adelaida Paryžietė (pranc. Adélaïde de Paris; g. apie 850–853 m. – m. 901 m. lapkričio 10 d.) – Vakarų Frankijos karalienė, Liudviko II Mikčiaus žmona. Karolio III Naiviojo motina.

Gyvenimas

Adelaida buvo Paryžiaus grafo palatino Adalardo Paryžiečio duktė. Jos prosenelis buvo Paryžiaus grafas Bego Paryžietis. Jos prosenelė Alpaisa, Bego žmona, buvo karaliaus Liudviko I Pamaldžiojo ir Teodelindos Sensietės dukra pavainikė.
Vakarų Frankijos karalius Karolis II Plikagalvis išrinko Adelaidą kaip būsimą savo sūnaus ir įpėdinio Liudviko žmoną. Tam trukdė Liudviko santuoka, jis slaptomis prieš tėvo valią buvo vedęs Ansgardą Burgundę. Tuo metu Ansgarda ir Liudvikas jau turėjo 2 vaikus (būsimieji Liudvikas III ir Karlomanas II), Karolis suagitavo popiežių Joną VIII panaikinti jo sūnaus Liudviko santuoką. O tada, 875 m. vasarį, Karolis II apvesdino savo sūnų ir Adelaidą Paryžietę.
Tačiau ši santuoka buvo ginčijama dėl poros artimos kraujo giminystės. 878 m. rugsėjo 7 d. popiežius karūnavo Liudviką II, kuris praeitais metais buvo paveldėjęs Vakarų Frankijos sostą po tėvo mirties, bet atsisakė karūnuoti Adelaidą.
879 m. balandžio 10 d. Liudvikas II Mikčius mirė Kompjenėje, ir tada jis ir Adelaida neturėjo įpėdinių. Tačiau Adelaida tuo metu buvo nėščia, ir po vyro mirties, 879 m. rugsėjo 17 d., pagimdė sūnų Karolį, būsimąjį karalių Karolį III Naivųjį. Šio vaiko gimimas sukėlė konfliktą tarp Adelaidos ir ankstesniosios išskirdintos žmonos Ansgardos. Ansgarda ir jos sūnūs kaltino Adelaidą neištikimybe. Adelaida savo ruožtu irgi ginčijo Ansgardos sūnų teises į sostą. Ansgardos sūnūs Liudvikas ir Karlomanas II visgi paveldėjo sostą ir tapo karaliais – valdė abu vienu metu (diarchija), tačiau gana greitai (882 ir 884 m. spalį) mirė nepalikdami palikuonių. Tada dėl Vakarų Frankijos sosto varžėsi Paryžiaus grafas Edas ir Karolis III Storasis.
Karolis Naivusis 898 m. spalį užėmė tėvo sostą, o jo motina padėjo jį karūnuoti.
Adelaida Paryžietė mirė 901 m. lapkričio 10 d. Lane (Laon). Palaidota Saint-Corneille abatijoje Kompjenėje (Pikardija).
Kietaviškės

Aplinkinės gyvenvietės

ŽIEŽMARIAI – 14 km 
 Liutonys – 5 km
Kloniniai Mijaugonys – 3 km
ELEKTRĖNAI – 6 km
Kalniniai Jagėlonys – 5 km
Pastrėvys – 7 km
X amžius

Dešimtasis mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 901 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1000 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis
Amžiai: IX amžius – X amžius – XI amžius
Antanas Krausas

Antanas Krausas (1905 m. gegužės 10 d. Sedoje – 1970 m. gegužės 3 d. Melburne, Australija) – pedagogas, gamtininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija

1930 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1930–1933 m. Šiaulių valstybinės berniukų gimnazijos mokytojas ir vicedirektorius. 1933–1937 m. Šiauliuose priklausė Gyvulių globos draugijai ir buvo jos sekretorius. Įsteigė pirmąjį Lietuvos moksleivių Gyvulių globotojų ratelį gimnazijoje, 1936 m. išleido gyvulių globos antologiją „Mūsų bičiuliai“.
1937–1939 m. Skuodo valstybinės gimnazijos direktorius, 1939–1940 m. Rokiškio valstybinės gimnazijos inspektorius, 1940–1941 m. Kelmės vidurinės mokyklos mokytojas. Antrojo pasaulinio karo išvakarėse pasitraukė į Vakarus. Vėliau persikėlė į Australiją, ten įkūrė lietuvišką mokyklą, platino lietuviškas knygas ir rūpinosi, kad Australijos lietuviai neužmirštų lietuvių kalbos.
GIPN

Istorija

Po tragiškų Miuncheno žudynių, kai buvo pagrobti Izraelio olimpinės komandos nariai ir nužudyti palestiniečių teroristų, įvairių Europos šalių policijos nutarė sudaryti specialius dalinius, skirti kovai su įvairiomis terorizmo formomis, įkaitų ėmimu ir pertekliniu prievartos naudojimu. 
Pirmoji GIPN buvo įkurta 1972 m. spalio 27 d. Ji galėjo būti panaudojama tik pareikalavus teisėjams arba prokurorams. Grupę sudarė 30 pareigūnų, ginkluotų naujausiais ginklais ir tobuliausia to meto technika.
Pradžioje nacionalinė policija sudarė 11 intervencijos grupių, bet 1985 m. jų teliko 7. Vėliau jų skaičius vėl padidėjo iki 9, nes 1992 m. GIPN buvo sukurta Reunjone, o 1993 m. - Naujojoje Kaledonijoje.
Visos GIPN grupės bendradarbiauja tarpusavyje, po kiekvienos misijos jos keičiasi misijų ataskaitomis ir taktika, sukurtais intervencijos metodais. 
1995 m. rugpjūčio 4 d. Vidaus reikalų ministerijos aplinkraštis nustatė GIPN panaudojimo politiką: organizaciją, panaudojimo taisykles, teritorinį paskirstymą, vykdomų užduočių tipus, veiklos principus, veiklos formas ir koordinavimo būdus.

Personalo komplektavimas

Atranka į GIPN vyksta nacionaliniame lygyje vieną kartą per metus. Atranką organizuoja Centrinė viešojo saugumo direkcija (pranc. Direction Centrale de la Sécurité Publique; DCSP), padeda gupė psichologų. Atrankoje gali dalyvauti nacionalinės policijos policininkai ir karininkai, jei tik jie tarnauja policijoje ne mažiau kaip 5 metus ir nėra vyresni kaip 35 metai. 
Parenkama apie 50 kandidatų, kurie nugabenami į atrankos vietą. Tenai per savaitę jie testuojami, tikrinami jų dosje, koviniai gebėjimai, atsparumas klaustrofobijai ir svaiguliui, atletiškumas, gebėjimas plaukti ir pan. Pagal pirmos savaitės rezultatus dalis kandidatų iš atrankos pašalinami, likę dar keturias dienas laiko protinių gebėjimų testus. 
Pasibaigus testams apie 20 kandidatų priimami į GIPN, kur juos ima treniruoti.

Organizacija

GIPN padaliniai priklauso Centrinei viešojo saugumo direkcijai (DCSP), kuri yra uniformuota Nacionalinės policijos šaka. DCSP jurisdikcijoje yra 75 Prancūzijos departamentai, 7 didieji provincijos miestai (Lilis, Strasbūras, Lionas, Nica, Marselis, Bordo, Renas) ir dvi užjūrio valdos (Reunjonas ir Naujoji Kaledonija).
GIPN personalą sudaro griežtai atrinkti ir papildomai apmokyti policininkai, aprūpinti geriausia ir moderniausia įranga. GIPN pareigūnų grupės gali būti priskiriamos kitiems policijos padaliniams. 
GIPN grupės panaudojamos kitų Nacionalinės policijos tarnybų prašymu. Jėga panaudojama kaip paskutinė priemonė, veikiant siekiama, kad derybininkai liktų fiziškai sveiki.
Džingulis

Konstrukcija

Tai – vienašakė, dvišakė arba trišakė į viršų smailėjanti lazda, dažniausiai išpjauta iš putino, diemedžio ar klevo. Instrumento ilgis siekia maždaug 120 – 180 cm, skersmuo – apie 2-3 cm. Džingulio viršūnėje pritaisomi varpeliai, barškučiai, grandinėlės, skardelės, skambučiai ar kitokie žvangantys daiktai. Instrumentas dažniausiai puošiamas rūtomis ar kitų gėlių vainikais, kaspinais, juostomis. Mažojoje Lietuvoje džingulis buvo puošiamas vainiku ir maža balta skepetaite, po kuria pakabinamas varpelis.

Istorija

Džingulis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo XIX a. pab. Įvairiose Lietuvos vietovėse jis buvo naudojamas pagal skirtingus papročius: Priekulės apylinkėse kvieslys, įėjęs į namus, lazda suduodavo į lubų balkį; Suvalkijoje džinguliu buvo raginama nešti marčiai dovanų, o Vilkaviškyje, belsdamas šiuo instrumentu, kvieslys vadovavo ir šokiams; Seredžiaus apylinkėse (Jurbarko raj.) džinguliu buvo skelbiami marčios keliami pietūs, pranešama, kada marti dalins dovanas, kviečiama ragauti svočios pyrago ir t. t. Kaimo muzikantai trenkdami džingulį į grindis apatiniu galu, pritardavo kitiems instrumentams. Džingulius dainų ir šokių ansambliams gamino ir tobulino Antanas Butkus, Pranas Kupčikas.
Prienų rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Alvydas Vaicekauskas, mero pavaduotoju Kęstutis Palionis. Administracijos direktoriumi paskirtas Arūnas Vaidogas.
Greitasis atakos kateris

Greitasis atakos kateris (angl. Fast Attack Craft; FAC) – kateris (100–400 tonų vandentalpos karo laivas), skirtas puolamosioms užduotims vykyti, paprastai galintis išvystyti iki 40 mazgų greitį, paprastai ginkluotas priešlaivinėmis raketomis ir/ar torpedomis. T.y., torpediniai ir raketiniai kateriai yra greitieji atakos kateriai.
Dėl mažo dydžio greitieji atakos kateriai labiausiai tinka veikti pakrantės vandenyse, kai jūra yra palyginti rami. Pvz., tokius laivus naudoja Azijoje ir Europoje veikiantys laivynai, tačiau jie retai naudojami Atlanto ar Ramiajame vandenynuose.

Istorija

Atsiradus vidaus degimo varikliams XIX a. pabaigoje atsirado galimybė statyti mažus greitus karo laivus. Pionierėmis šioje srityje tapo Italija ir D. Britanija. Pradžioje tokie kateriai buvo ginkluoti mažo kalibro patrankomis ir neseniai išrastomis torpedomis. Viena sėkmingų torpedinių katerių atakų buvo Austrijos-Vengrijos linijinio laivo SMS Szent István, atakuoto italų MAS 15 katerių, nuskandinimas 1918 m.
Po Antrojo pasaulinio karo šio tipo laivų naudojimas JAV ir D. Britanijos karo laivynuose pastoviai mažėjo, nors TSRS turėjo daug torpedinių ir patrankinių katerių. Po 1960 m. ėmus naudoti priešlaivines raketas atsirado raketiniai kateriai (pradžioje tai buvo TSRS gamybos laivai), kurie atnaujino susidomėjimą greitaisiais atakos kateriais. V. Europoje juos statė Prancūzija (ji daug jų eksportuodavo) ir Vokietija.
1991 m. vykusiame Pirmajame Persijos įlankos kare išaiškėjo vienas iš greitųjų atakos katerių trūkumų – grupę tokių Irako katerių sunaikino D. Britanijos sraigtasparniai Lynx, ginkluoti Sea Skua raketomis. Tokie kateriai praktiškai neturi oro gynybos sistemų. Tiesa, Vokietijos gamybos Gepard klasės kateriai turi tokias oro gynybos priemones kaip „tranų“ ir atšvaitų leidimo įrenginiai bei RIM-116 zenitinės raketos, tad turi gerą oro gynybą. Suomijos Hamina klasės raketiniai kateriai turi po 8 Umkhonto raketas vertikalaus leidimo įtaisuose, kurios gali numušti artėjančias raketas ir lėktuvus iki 12 km nuotolio. Be to, jie ginkluoti Bofors 57 Mk3 universaliomis patrankomis.
Pastaraisiais metais greitieji atakos kateriai vis dažniau aprūpinami zenitinėmis raketomis, todėl darosi didesni, jų vandentalpa ima siekti 800 tonų. Didžiausi tokie laivai gali nešti sraigtasparnį.
Georgijus Dekanidzė

Georgijus Dekanidzė (1937 m. kovo 20 d. Tbilisyje – 2010 m. sausio 15 d. Vilniuje) – garsus nusikalstamo pasaulio atstovas.

Biografija

Boriso Dekanidzės tėvas. Po Antrojo pasaulinio karo apsigyveno Lietuvoje. Kriminalinę veiklą pradėjo kaip kišenvagis. Reikalų su Lietuvos teisėsauga turėjo nuo 1985 metų. Vienas pagrindinių „Vilniaus brigados“ įkūrėjų. 1993–1995 metais dėjo didžiules pastangas, maldaudamas kreipėsi į lietuvių tautą, kad jo sūnus Borisas Dekanidzė nebūtų sušaudytas. Įvykdžius sūnui mirties bausmę, retai pasirodydavo viešumoje.
Viganas (audinys)

Viganas (angl. Wigan; vok. Wigan-Einlagestoff; rus. бортовка; виган) – drobinio pynimo medvilninis menkos ar vidutinės kokybės pastandintas audinys, paprastai apie 130–140 g/m² plotinio tankio. Standinamas paprastai kaučiuku. Naudojamas švarkų, paltų standinimo įdėklams.
Audinys pavadintas pagal miestą Viganą (Didžiojo Mančesterio Anglijoje dalis), kuriame pradėtas gaminti. Pirmas žinomas šio audinio pavadinimo paminėjimas užfiksuotas 1771 m.
PAS Giánnina

Istorija

Klubas įkurtas 1966 m. 1974 m. debiutavo elito divizione.
Om

Hinduizmas

Hinduizme garsas Om žymi transcendentinį garsą, iš kurio virpesio pagal hinduistinę kosmologiją atsirado visata. Šis skiemuo laikomas švenčiausia iš visų mantrų, vedų versme. Jis apibūdina aukščiausią Dievo įvaizdį: beformį, bekūnį Brahmaną, beasmenę Pasaulio sielą.
OM yra simbolis, kuris viską apima ir savyje talpina. Pirmą kartą paminėtas Upanišadose, nors užuominų esti jau „Rigvedoje“. Om skaidomas į 4 fonetinius matus (matras), kurie reprezentuoja 4 sąmonės būkles: a – būdravimą, u – sapnavimą, m – miegą be sapnų, anusvarą – transcendentinę tikrovę (turyją). Be to, jis simbolizuoja Trejybę: Višnus, Šiva ir Brahma. „Jogasūtroje“ Om tapatinamas su Yšvara, teigiama, kad jo rečitavimas leidžia pasiekti samadhį.
Nuo XIX a. Om tapo hinduizmo simboliu.

Budizmas

OM yra pavidalo, garso simbolis ir žymi absoliučią visatos esatį, šūnjatą. Šventasis skiemuo yra aptarinėjamas daugelyje įvairių budizmo mokyklų.
Budizme Om yra bydža mantra, vartojama daugumoje mantrų. Budizme visada tariamas OM ir niekada Aum. Vadžrajanoje (mantrajanoje) atlieka svarbų vaidmenį kaip mantrinis skiemuo. Jis skamba vienoje svarbiausių vadžrajanos mantrų „OM MANI PADME HUM“.
Keliaujančio pirklio uždavinys

Euristiniai algoritmai

Įvairūs aproksimaciniai algoritmai gana greitai ir su pakankamai dideliu tikslumu sprendžia keliaujančio pirklio uždavinį. Moderniausi algoritmai gali rasti sprendimus su ypatingai dideliu kiekiu miestų (milijonais) per protingą laiką ir yra įrodyta, kad atsakymas nuo optimalaus sprendimo nėra nutolęs toliau nei 2-3 %.

Artimiausio kaimyno metodas

Pradedami nuo kažkurios grafo viršūnės, pastoviai renkamės iš neaplankytų viršūnių pačią „artimiausią“ (su kuo mažesniu briaunos svoriu). Kai nebelieka neaplankytų viršūnių – grįžtame į pradinę.
Aibių teorija

Aibių teorija – matematinės logikos šaka, kuri nagrinėja aibes - objektų rinkinius.
Aibės yra užrašomos atskiriant jos elementus - skaičius arba raides kableliais ir apgaubiant figūriniais skliaustais. Pavyzdžiui, aibė {1, 2, 3} yra sudaryta iš elementų 1, 2 ir 3.
Aibių teorijos pradininkai yra Džordžas Kantoras and Ričardas Dedekinas (1870 m.).
Vengiant paradoksų (pavyzdžiui, Raselo paradokso) aibių teorija buvo aksiomatizuota. Pirma aibių teorijos aksiomatizacija pasiūlyta Ernsto Zermelo 1908 m. ir papildyta Abrahamo Frenkelio bei Toralfo Skolemo iki standartinės Zermelo-Frenkelio aibių teorijos.
Baksčiai

Aplinkinės gyvenvietės

DAUKŠIAI – 4 km
SKUODAS – 12 km
BobiliškėsNevočiai – 2 km
Mikulčiai
Žalgiriai – 4,5 km
MOSĖDISŠekai – 2,5 km
IgariaiNaujukai – 2 km
Naujosios Džordžijos salos

Naujosios Džordžijos salos yra Saliamono salyno salos, kurios priklauso Vakarų provincijai. Jos yra į šiaurės vakarus nuo Gvadalkanalio. Didesnės salos yra kalnuotos ir miškingos. Didžiausios salos yra Naujoji Džordžija, Vela Lavela, Kolombangara (miegantis ugnikalnis), Gizo, Vangunu, Rendova ir Teteparė. Jos yra apsuptos koralionių rifų. Naujosios Džordžijos salose yra didžiausia pasaulyje sūraus vandens lagūna – Marovo lagūna.
Kita garsi vieta yra Kenedžio sala, kur būsimasis JAV prezidentas John F. Kennedy praleido tris dienas išmestas į krantą per Antrą pasaulinį karą, per kurį buvo kaunamasi keliose salose.
Didžiausi miestai yra Gizo, Munda ir Noro. Pagrindiniai verslai – miškininkystė ir žvejyba.
Viena iš mažesnių salų Ranonga pakilo tris metrus po žemės drebėjimo 2007 m.
Londono sutartis (1915)

Londono paktas (it. Patto di Londra), arba teisingiau, Londono sutartis, buvo slaptas paktas tarp Antantės valstybių ir Italijos, pasirašytas Jungtinės Karalystės, Prancūzijos, Rusijos ir Italijos karalystės atstovų 1915 m. balandžio 26 d. Londone. Šios sutarties tikslas buvo sudaryti aljansą su Italija prieš jos buvusias sąjungininkes, įskaitant ir Vokietiją.