google/wiki40b huggingface dataset:
Gravitacinis lęšis

Aprašymas

Gravitacinis lęšis susidaro, kai masyvaus objekto (galaktikos ar juodosios skylės) gravitacinis laukas nukreipia tolimesnio šviesos šaltinio spindulius nuo tiesaus kelio. Šviesos šaltinis atrodo tarsi žiedas, esantis už masyviojo objekto. Šį reiškinį pirmą kartą paminėjo fizikas Orestas Chvolsonas 1924 metais, o 1936 metais gravitacinius lęšius kiekybiškai aprašė A. Einšteinas.
Susidaręs nutolusio šviesaus objekto vaizdas būna arba žiedas, dar vadinamas Einšteino žiedu, arba keletas pasikartojančių iškraipytų šaltinio vaizdų, išsidėsčiusių aplink artimesnį masyvų objektą.
Gravitacinio lęšio reiškinys yra gana silpnas – arčiau esančios galaktikos, kurios masė apie 100 mlrd. Saulės masių, sukurtų tolimesnio kvazaro atvaizdų padėtys danguje skirsis tik keliomis lanko sekundėmis.

Istorija

Bendroji reliatyvumo teorija teigia, kad masyvūs kūnai „iškreivina“ erdvėlaikį, todėl šviesos kelias irgi nukrypsta nuo tiesės. Šią teoriją pirmą kartą patvirtino Artūras Stenlis Edingtonas 1919 m. Saulės užtemimo metu, kuomet arti Saulės danguje esančių žvaigždžių padėtys atrodė pakitusios.
Einšteinas suprato, kad astronominiai objektai taip pat gali užlenkti šviesos spindulius, tačiau jis nagrinėjo atvejus, kai gravitaciniais lęšiais yra atskiros žvaigždės, o dėl palyginti silpno jų gravitacinio lauko šis reiškinys yra nykstamai mažas.
Tik 1979 m., tyrinėjant kvazarą Q0957+561, atsitiktinai buvo atrastas gravitacinio lęšio efektas. Iš pradžių buvo manoma, kad tiriamas objektas – tai du identiški greta esantys kvazarai. Tik vėliau buvo suprasta, kad tai du vieno kvazaro atvaizdai.

Pritaikymas astronomijoje

Gravitaciniai lęšiai sukoncentruoja šviesą iš tolimesnių objektų, taigi silpni ir nutolę objektai atrodo ryškesni ir juos lengviau tirti. Galima stebėti palyginti mažus objektus, esančius mūsų galaktikoje, ir ieškoti planetų kitose žvaigždžių sistemose. Stebint gravitacinio lęšio efektą, galima tirti apytikslį nematomosios medžiagos kiekį šviesą užstojančiame kūne.
Vadeikiai

Istorija

1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Staurylai – 3,9 km
Pabalvė – 2,8 km
Pabalvė (Šiauliai) – 1,8 km
 RAUDĖNAI – 6,7 km
Buišai – 4 km
ŠIAULIAI – 43 km
 KURŠĖNAI – 20 km 
 Pėžai – 3 km
Vainočiai – 2,4 km
Žemalėnai – 1,6 km
Girkantai – 2,8 km
1896 m. vasaros olimpinių žaidynių medalių lentelė

Straipsnyje pateikiamos 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, pirmose naujaisiais laikais vykusiose olimpinėse žaidynėse, dalyvavusios šalys pagal medalių skaičių. Žaidynėse dalyvavo 241 atletas iš 14 šalių, vyko 43 rungtys iš 9 sporto šakų
Regina Grigaravičienė

Biografija

1978 m. baigė Panevėžio medicinos mokyklą, medicinos felčerė. Alytaus raj. PSPC Alovės medicinos punkto felčerė slaugytoja. 2006 m. pripažinta geriausia rajono medike.
Naujosios sąjungos (socialliberalai) narė. Nuo 2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narė.
Vaikai Aura, Aistė.
Sveikata (žurnalas)

Istorija

Iki 1991 m. vadinosi „Sveikatos apsauga“ ir ėjo kaip Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos mėnesinis žurnalas gydytojams ir medicinos mokslininkams. Spausdino straipsnius sveikatos apsaugos organizavimo, medicinos teorijos ir praktikos, farmacijos, higienos bei sanitarijos, medicinos istorijos klausimais. Nuo 1991 m. steigėja ir leidėja žurnalo „Sveikata“ redakcija. Rašo ligų profilaktikos, racionalios mitybos, motinystės, liaudies medicinos klausimais, nagrinėja pagyvenusių ir senų žmonių sveikatos ir reabilitacijos, kitas plačiai visuomenei aktualias problemas. Tiražas 1956 m. – 8000 egz., 1981 m. – 10 000 egz., 1988 m. – 12 100 egz., 1991 m. – 29 500 egz., 1997 m. – 8000 egz. Nuo 1991 m. leidžia žurnalo priedą „Lietuvos medicina“, nuo 1994 m. kovo – ketvirtinį laikraštį „Diabetas“.
Redakcijoje dirbo K. Janulis, J. Jurša, B. Kutraitė-Kabašinskienė, E. Lisauskienė, A. Šuminas.
Paupynis (Jurbarkas)

Istorija

1586 m. minimas Paupynio dvaras.
Takašis Šimura

Biografija

Takašis Šimura (tikras vardas Shoji Shimazaki) gimė 1905 m. kovo 12 d. Ikuno mieste, Hioge. Kine debiutavo 1936 m. Tais pačiais metais nusifilmavo žymaus režisierio Kenji Mizoguchi filme „Osakos elegija“. 1943 m. Takašis Šimura pasirašė kontraktą su „Toho“ kino kompanija. Per beveik 40 sekančių metų Šimura pasirodė per 200 „Toho“ filmų, įskaitant 21 Akiro Kurosavos filmų. Garsiausiu jo vaidmeniu tapo valdininko Kandzi Vatanabės rolė filme „Gyventi“ (kitaip „Ikiru“ 1952 m. Taip pat, jis atliko vaidmenį Vakaruose gerai žinomame filme „Godzila“, kuris tapo pirmuoju iš Godzilos serijos filmų.
Bendradarbiavimo su Kurosava plotmėje Šimura dažnai lyginamas su Toširu Mifune, su kuriuo dažnai vaidino kartu, tačiau iš tikro Šimura Kurosavos filmuose vaidino ilgiau. Paskutinis jo vaidmuo buvo filme „Kagemuša: kario šešėlis“. Šimura buvo 2 kart nominuotas BAFTA apdovanojimams kaip geriausias aktorius už vaidmenis filmuose „Septyni samurajai“ ir „Ikiru“. Takašis Šimura mirė 1982 m. vasario 11 d. Tokijuje. Buvo kremuotas, be kapo.
Maiklas Augustinas Fulenas

Biografija

1981 m. baigė Hulio universitetą. 1985 m. daktaras. 2008 m. Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys.
Nuo 1981 m. Volverhamptono universiteto dėstytojas, nuo 2005 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptys – dirvožemio erozija ir apsauga, dirvožemio derlingumas, geomorfologija, istorinių vietovių ir kraštovaizdžio analizė, valdymas ir apsauga. Paskelbė apie 150 mokslinių straipsnių.
Daugiau kaip 20-ies daktaro disertacijų vadovas ir Europos dirvožemio apsaugos draugijos ESSC (angl. European society for soil conservation) Tarybos narys.
Juliusz Osterwa

Julijus Osterva (lenk. Juliusz Osterwa, tikras vardas Julian Andrzej Maluszek; 1885 m. birželio 23 d. Krokuva – 1947 m. gegužės 10 d. Varšuva) – lenkų aktorius, režisierius, pedagogas ir masonas Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje. Lenkų teatro reformatorius, vienas iš garsiausių lenkų scenos meistrų, garsėjęs poetine dikcija ir „absoliučia režisieriaus klausa“.

Biografija

Anksti tapęs našlaičiu nepabaigė mokslų šv. Annos gimnazijoje Krokuvoje.
1904 m. rugsėjį pradėjo dirbti Krokuvos Liaudies teatre (lenk. Teatr Ludowy w Krakowie), kur debiutavo jau po mėnesio. Mokyklos draugo Leono Šilerio paskatintas, pasirinko sceninį vardą pagal Slovakijos Aukštųjų Tatrų Osterwa viršukalnę. 1905 m. Liudviko Solskio priimtas į Krokuvos Julijaus Slovackio teatrą (lenk. Teatr im. Juliusza Słowackiego w Krakowie), kūrė parodijas. Vėliau išvyko į Poznanę, kur išpopuliarėjo ir debiutavo kaip režisierius.
1907–1909 m. turėjo pasirodymų Vilniuje pas Nuną Mlodžiejovską. Daug gastroliavo (Vokietijoje, Šveicarijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Graikijoje.
Nuo 1910 m. dirbo keliuose Varšuvos teatruose.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje, kaip Austrijos tarnautojas buvo internuotas ir perkeltas į Samarą. Iš ten 1916 m. Arnoldo Šyfmano pakviestas, Pirmojo pasaulinio karo metais dirbo režisieriumi lenkų Maskvos ir Kijevo teatruose. Bendravo su K. Stanislavskiu, A. Tairovu]].
1918 m. sugrįžo į Varšuvą, kur dirbo dviejuose teatruose.
1919 m. kartu su geologu Mečislavu Limanovskiu įkūrė eksperimentinį teatrą „Reduta“. Pradžioje jis veikė kaip Varjetė teatro (lenk. Teatr Rozmaitości) dalis, o nuo 1921 m. tapo savarankišku. Šiam teatrui jis vadovavo 1919–1924 m. ir 1931–1939 m. Varšuvoje, o 1925–1929 m. Vilniuje (Pohuliankos teatre) ir Gardine. Vilnius tapo šio teatro būstine iš kur jis gausiai keliavo po įvairias Lenkijos ir to meto Vilniaus krašto vietoves (50 miestų). Stepono Batoro universiteto kieme pastatė P. Kalderono „Tvirtą princą“. Daug statė spektaklių pagal J. Slovackio kūrybą.
Tuo pačiu metu direktoriavo Varšuvos Varjetė teatre (1923–1925 m.) ir Krokuvos Julijaus Slovackio teatrui (1932–1935 m.)
Po Antrojo pasaulinio karo bendradarbiavo Varšuvos Lenkijoe teatre (lenk. Teatr Polski w Warszawie) ir Krokuvos Julijaus Slovackio teatre. Buvo Krokuvos valstybinės Dramos mokyklos rektoriumi (lenk. Państwowa Wyższa Szkoła Teatralna im. Ludwika Solskiego w Krakowie). Paskutinį kartą turėjo pasirodymą 1946 m.
Kine filmavosi tik vieną kartą 1921 m. filme „Už brolio kaltes“ (lenk. Za winy brata).
Lenkijos okupacijos metais bendradarbiavo politinėje karinėje organizacijoje „Unija“ (lenk. Unia).

Šeima

Turėjo žmoną, Vilniuje gimusią aktorę, V. Osterviną su kuria turėjo dukrą, taip pat aktorę, E. Ostervą. Jo antroji žmona – Matylda Sapiegaitė iš Siedliskos, Krokuvos arkivyskupo Adomo Stepono Sapiegos dukterėčia, su kuria turėjo dukrą – Mariją.

Atminimas

Teatras Liubline pavadintas J. Ostervos vardu.
Ana Ingelevič

Biografija

2005 m. baigė viešąjį administravimą Mykolo Romerio universitete.
Trakų rajono savivaldybės administracijos Senųjų Trakų seniūnijos seniūnė.
Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Trakų rajono skyriaus narė. 2011 m. (atsisakė mandato) Trakų rajono savivaldybės tarybos narė.
RAF-Avia

Istorija

RAF-Avia kompanija buvo įkurta 1990 m., tai buvo pirmoji privati aviakompanija Latvijoje. Ėmė veikti 1991 m., užsiėmė atsarginių dalių bei žaliavų gabenimu Rygos autobusų fabrikui. 1994 m. RAF-Avia ėmė vis daugiau užsiimti komerciniais užsakomaisiais reisais. 1996 m. tapo privačia akcine bendrove. Vienintelis savininkas yra RAF-Avia Group.
2014 m. spalio 29 d. RAF-Avia lėktuvą An-26 D. Britanijos naikintuvai nutupdė Londono Stanstedo oro uoste, nes lėktuvas, skrisdamas virš pietų Anglijos prarado ryšį su oro eismo kontrolės tarnyba.
Vanda Savukienė

Biografija

1973 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
VŠI Kupiškio ligoninė vaikų ligų skyriaus vedėja. Nuo 2011 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narė, išsikėlė savarankiškai, su Nepartinių ir nepriklausomų koalicija. 
Vaikai Miglė, Rasa.
Farmacijos pramonė

Farmacijos pramonė – pramonės rūšis, kuri kuria ir gamina vaistus, medikamentus. Įmonės gamina paprastuosius (nepatentuotus) ir patentuotus medikamentus.
Enšiopingas

Istorija

Miesto teisės Enšiopingui buvo suteiktos 1300 m.
Icchokas Meras

Biografija

1941 m. vasarą I. Mero žydai tėvai Jehuda ir Miriam Merai buvo sušaudyti. Icchokas liko gyvas, užaugo žemaičių valstiečių šeimoje. 1958 m. baigė Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultetą, dirbo inžinieriumi. Nuo 1972 m. gyveno Izraelyje.

Kūryba

1960 m. debiutavo autobiografinių apsakymų rinkiniu „Geltonas lopas“, pagrįstu vaikystės holokausto prisiminimais. Išleido dar kelis apsakymų rinkinius ir romanus, parašė kino scenarijų, pagal tris iš jų Lietuvoje pastatyti filmai. 
1963 m. išleido knygą "Žemė visada gyva" bei tarptautiniu mastu daugiausiai žinomą "Lygiosios trunka akimirką". 1965 m. Meras publikavo romaną "Ant ko laikosi pasaulis", 1966 m. sekė "Mėnulio savaitė" bei "Senas fontanas". 1971 m. mėnesiniame literatūriniame žurnale Pergalė Meras išleido savo tamsų egzistencialistinį romaną "Striptizas, arba Paryžius–Roma–Paryžius", kurį kritikavo komunistų partijos vadovybė. Dėl didėjančio KGB nepasitenkinimo jo literatūrine laisve, 1972 m. Meras emigravo iš Lietuvos į Izraelį.
1982 m. Mero romanas "Sara" vaizduoja Izraelyje gyvenančios medicinos sesers Saros išgyvenimus prarandant vyrus ir sūnų per 1967 m. Šešių dienų bei 1973 m. Paskutinės teismo dienos karus. Veikėjos pasaulėjauta ir emocinės reakcijos yra suformuotos ankstesnės patirties gyvenant Lietuvoje holokausto metais.
Daugumos Icchoko Mero Lietuvoje rašytų knygų tematika remiasi žydų išgyvenimais vokiečių okupacijos metu. Savo Lietuvoje rašytuose romanuose rašytojas nesistengia tikrovės įvykių atkurti su natūralistiniu konkretumu ir nuoseklumu, kaip jie vyko; jam pirmiausia rūpi duoti apibendrintą jų vaizdą, išryškinantį jų prasmę.
Kūryba versta į estų, jidiš, rusų, ispanų, vokiečių, prancūzų, latvių, vengrų, norvegų, gruzinų, lenkų, bulgarų, čekų, hebrajų, tadžikų, anglų, danų, olandų, turkų, serbų, ukrainiečių, portugalų, italų kalbas. I. Meras rašė tik lietuviškai.
Petras Tarulis

Biografija

Gimnaziją lankė Petrapilyje ir Voroneže, Lietuvos universitete studijavo literatūrą, 1926–1927 m. Paryžiuje – žurnalistiką.
Rusijoje įsitraukė į lietuviškų vakarų statymą, pirmuosius žurnalisto įgūdžius įgijo redaguodamas „Žiežirbą“. 1917 m. grįžęs į Uteną statė scenos veikalus. 1918-1919 m. dirbo Utenos apskrities Pildomajame komitete Švietimo sekcijos vedėju, po to išvyko į Vilnių.
Drauge su Kaziu Binkiu išleido „Keturių vėjų pranašą“ (1922 m.), organizavo avangardistinį sąjūdį. K. Binkiui nuo sąjūdžio atitolus, perėmė vadovavimą, 1924–1928 m. žurnalo „Keturi vėjai“ redaktorius ir produktyviausias autorius. Skelbė futuristinę beletristiką „Skaitymuose“, „Bare“. Vėliau buvo „Naujo žodžio“ bendrovės spaudinių vyriausiasis redaktorius, 1925 m. redagavo žurnalą „Karys“, 1933 m. – dienraštį „Diena“ ir „Dienos naujienos“, 1935 m. leido „Lietuvos naujienos“, humoro laikraštį „Kultuvė“ ir kt.
Vaidino, domėjosi teatru, reiškėsi kaip dailininkas (apipavidalino žurnalą „Keturi vėjai“ ir kelių keturvėjininkų knygas, surengė Kaune dvi parodas; suartėjęs su dailininkais arsininkais, padėjo sukurti jų manifestą).
Nacių okupacijos metais redagavo leidinį „Lietuvių archyvas“. Pasitraukęs 1944 m. iš Lietuvos, gyveno Vokietijoje, vėliau išvyko į Niujorką, JAV. Niujorke redagavo Susivienijimo lietuvių Amerikoje leidinį „Tėvynė“, dirbo „Darbo“ redakcijoje. 
Išleido studijėlę „Sodžiaus teatras“ (1924 m. Brundalo slapyvardžiu), apsakymų rinkinį „Mėlynos kelnės“ (1927 m.), apysakų knygą „Žirgeliai padebesiais“ (1948 m.), romaną „Vilniaus rūbas“ (New York-London, 1965 m.). Parašė dvi knygas „New Yorko žvirbliukas“ ir „Kauno gubernatoriaus pusryčiai“, kurios liko ranka taisytuose mašinraščiuose. Periodikoje paskelbė studiją apie Mikalojų Konstantiną Čiurlionį, portretines apybraižas apie Steponą Kairį, Joną Marcinkevičių ir kt. Su K. Binkiu parengė albumą „Vilnius 1323–1923“ (1923 m.).

Kūrybos bruožai

„Keturiuose vėjuose“ P. Tarulis propagavo naujojo meno idėjas. Prozos modernizmą demonstravo ekscentrišku esė „Nuovakarių skiauterys“, kur eksperimentavo ties absurdo riba, įvedė reportažo ir laikraštinės technikos elementus, iškėlė žodžio autonomiją, gaivino kalbos jausmą.
„Mėlynų kelnių“ apsakymai skaitytojo sąmonę atakavo formos įmantrybėmis: kinematografiniai vaizdai, groteskas, į fragmentus subyrėjęs pasakojimas, ekspresyviai sulaužytas sakinys, kertantis žodis. Antitradiciškai traktuojamas žmogus ir būtis, iškeliamos antisentimentalios ir antiintelektualios vertybės – gyvastis, pirmapradis stichiškumas, natūrali prigimtis. Ši moderni proza darė stiprų poveikį vėlesniems lietuvių beletristams (Petrui Cvirkai, Kaziui Borutai).
Knygos, išleistos išeivijoje, nuosaikesnės, bet išlaiko autoriui būdingą mito poetinę temą. Apysakos iš vaikystės atsiminimų „Žirgeliai padebesiais“ grindžiamos realistiniais buities vaizdais, psichologizmu, bet ir pirmaprade žmogaus jausena, pasąmonės impulsais.
Avantiūrinio siužeto „Vilniaus rūbe“ piešiamas lenkų okupuoto Vilniaus krašto gyvenimas, pateikiama valkatėlės Vedlūgos nuotykių pynė; kartu plėtojama modernaus istorizmo bei mitologiškumo tradicija.
Lakūnas

Lakūnas yra žmogus, pilotuojantis oro transporto priemonę darbo ar asmeniniais tikslais.
Kunigaikščio Margio rinktinė

Kunigaikščio Margio rinktinė – rezistencinio pasipriešinimo partizanų rinktinė, 1948–1950 m. veikusi Algimanto apygardos sudėtyje. Daugiausia veikė Rokiškio apskrityje.
Rinktinė į Algimanto apygardos sudėtį įjungta vėliausiai – 1948 m. birželio 15 d. (vadas Juozas Kemeklis–Rokas, Rimtutis, kuris 1949 m. rudenį, sunaikinus apygardos vadovybę, pradėjo vadovauti Šarūno rinktinei). Nuo 1948 m. spalio mėn. jos Organizaciniam skyriui vadovavo Bronius Narbutas–Šernas, Radvila (suimtas 1950 m. balandžio 14 d.). Pirmuoju štabo viršininku buvo Vytautas Baltrūnas–Strazdelis, o 1949 m. vasario 16 d. jį pakeitė Kazys Jurevičius–Dobilas. Kovo mėnesį šiam žuvus, į ankstesnes pareigas vėl grįžo Vytautas Baltrūnas–Strazdelis (žuvo 1949 m. rugpjūčio mėn.). Vėliau rinktinės štabo viršininkais buvo Stasys Gimbutis–Rūkas, Bronius Stasiškis–Sūkurys.
Kriminalinės policijos žinios

Kriminalinės policijos žinios – informacinis leidinys, leistas 1926–1944 m. Kaune.

Istorija

Nuo 1926 m. lapkričio Nr. l iki 1930 m. Nr. 19 ėjo kaip žurnalo „Policija“ priedas pavadinimu „Kriminalinės žinios policijai“. Nuo 1930 m. – savarankiškas leidinys, leido Kriminalinės policijos valdyba, nuo 1940 m. – Valstybės saugumo departamentas. Nuo 1940 m. rugpjūčio 25 d. iki 1941 m. kovo Nr. 3 vadinosi „Kriminalinės milicijos žinios“, leido Darbininkų ir valstiečių milicijos valdyba. 1941–1944 m. vadinosi „Kriminalinės policijos žinios“. Leido Saugumo departamentas, ėjo lietuvių ir vokiečių kalbomis. Leistas kartą, du kartus, triskart, nuo 1938 m. – keturis kartus per mėnesį. Spausdino K. Norkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė, Spindulio spaustuvė, „Tipolit“, „Kauener Zeitung“ spaustuvės Kaune.
Redagavo K. Budrevičius, P. Pamataitis, S. Tamošiūnas, P. Vitulskis.
Tlakotalpanas

Istorija

Seniau gyvenvietė buvusi Papaloapano saloje (Tlakotalpanas nahuatlių kalba reiškia „vieta tarp vandenų, trakas“). Vėliau sala sujungta su žemynu. Ispanai čia pasirodė XVI a. vid., bet ilgą laiką gyvenvietė išliko mažu kaimu. Tlakotalpanas vystytis pradėjo XVII a., bet nesyk buvo nusiaubtas anglų piratų, gaisrų bei potvynių. XIX a. Tlakotalpanas tapo svarbiu uostu (būdavo išvežama medvilnė, tabakas, cukrus, oda, javai, plunksnos, muilas, brendis, sūdyta mėsa, baldai) ir medvilnės pramonės centru. 1896–1920 m. miestas vadintas Tlacotalpan de Porfirio Díaz.
1998 m. Tlakotalpanas paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Kurolinas

Istorija

Kuroliną įkūrė apie 1930 m. iš Altajaus krašto atitremti rusai. 1943 m. buvo atvežta kalmukų, jie beveik visi mirė nuo bado ir šalčio, vėliau atvežta turkų iš Kaukazo, apie 1948 m. – vakarų ukrainiečių.

Lietuviai

1951 m. spalio į Kuroliną iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremtos 45 šeimos, 170 žmonių, čia buvo ir apie 30 nuo šeimų atskirtų lietuvių, kurių šeimos gyveno Kuzurove – 40 km į pietvakarius nuo Kurolino. Tremtiniai kirto mišką, rąstus gabeno prie Kuzurovos upės (Ketės dešinysis intakas) ir plukdė juos į Ketę. 1952 m. vasario mėn. į Kuroliną iš Lietuvos ištremti dar keli žmonės, seniau ištremtų šeimų nariai. Į Lietuvą tremtiniai pradėjo grįžti 1957 m.
Jadvyga Daukantaitė

Biografija

VŠį Akmenės rajono pirminės sveikatos priežiūros centro vyriausiojo gydytojo pavaduotoja.
Lietuvių tautininkų sąjungos narė. 2003–2007 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narė.
Pasaulio ledo ritulio čempionatas

Pasaulio vyrų ledo ritulio čempionatai – kasmetinės tarptautinės ledo ritulio varžybos, kurias nuo 1930 m. rengia Tarptautinė ledo ritulio federacija (IIHF).

Istorija

1910-1932 m. IIHF organizavo tik Europos čempionatus, o 1920 m. ledo ritulys pirmą kartą įtrauktas į vasaros olimpinių žaidynių programą. 1930 m. Berlyne suorganizuotas pirmasis pasaulio ledo ritulio čempionatas, kuris vėliau organizuotas kasmet. 1932 m. suorganizuotas paskutinis Europos čempionatas, vėliau - iki 1991 m. Europos čempionas išaiškėdavo pasaulio čempionato metu pagal dalyvaujančių Europos komandų pasiekimus. 1940-1946 m. pasaulio čempionatai nebuvo organizuojami dėl vykusio Antrojo pasaulinio karo.
Lietuvos ledo ritulio rinktinė Europos ir Pasaulio ledo ritulio čempionate debiutavo 1938 m., kuris vyko Čekoslovakijos sostinėje Prahoje, vasario 11-20 d. Į 1939 m. čempionatą, kuris vyko Šveicarijoje, taip pat buvo planuojama vykti, bet paskutiniu momentu, prieš baigiantis paraiškų padavimo terminui, šių planų buvo atsisakyta.
Iki 1988 m. dėl tais pat metais vykstančių žiemos olimpinės žaidynės, pasaulio čempionatas nebūdavo rengiamas, iki 1961 m. olimpinių žaidynių nugalėtojai būdavo paskelbiami pasaulio čempionais. Nuo 1989 m. pasaulio čempionatai rengiami kasmet.
Iki 1955 m. pasaulio čempionatuose dominavo Kanados rinktinė, tuo laikotarpiu nelaimėjusi medalių tik 3 kartus, net 16 kartų iškovojusi aukso medalius ir 3 kartus sidabro. Vėliau iškilo Tarybų Sąjungos, Čekoslovakijos ir Švedijos komandos – 1954-1990 m. laikotarpiu Tarybų Sąjungos rinktinė tapo čempionais 22 kartus, Čekoslovakijos rinktinė iškovojo 27 medalius, o Švedija – 20 kartų. Iširus Sovietų Sąjungai ir Čekoslovakijai, iškilo Rusijos, Čekijos ir Slovakijos rinktinės, viena stipresnių komandų tapo Suomijos rinktinė.
Benediktas Babrauskas

Biografija

1928 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1930–1934 m. laikraščio „Lietuvos studentas“ redaktorius. 1934–1937 m. Telšių gimnazijos mokytojas, 1938–1940 m. dirbo Mažeikių, 1940–1941 m. Naujosios Vilnios gimnazijose, 1941–1944 m. Kauno mokytojų seminarijoje. 1944 m. išvyko į Austriją, vėliau į Vokietiją. 1945–1949 m. dirbo Viurtenbergo lietuvių gimnazijoje.
1949 m. išvyko į JAV, gyveno Čikagoje. 1950–1964 m. dirbo Čikagos aukštesniojoje lituanistinėje mokykloje. Nuo 1950 m. Čikagos lietuvių rašytojų klubo pirmininkas, 1951–1958 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas. 1961–1963 m. Lietuvių fondo tarybos sekretorius. Vienas lietuvių bendruomenės Kultūros fondo steigėjų, 1955–1957 m. vicepirmininkas.

Kūryba

Literatūros, kalbos ir kultūros temomis bendradarbiavo leidiniuose „Naujoji Romuva“, „Linija“, „Skynimai“, „Pradalgės“, „Vairas“, „Dienovidis“, „Draugas“, „Aidai“, „Gabija“. 1933 m. išspausdino atgarsio susilaukusį straipsnį „Rašoma taip, o rašysim kaip?“, 1948 m. išėjo jo redaguota mokyklinė antologija „Lietuvos keliu“. 1962 m. parengė naują „Dabartinės lietuvių kalbos žodyno“ leidimą. 1965 m. parengė ir redagavo „Lietuvių beletristikos antologiją“.
Kolonializmas

Kolonializmas – vienų šalių ekspansija prisijungiant kitų šalių ir tautų teritorijas (pvz., dėl resursų, vergų, strateginės padėties, tokios kaip svarbios upės žiotys arba greta svarbaus sąsiaurio, ar didesnio ploto).
Kolonializmo šalininkai teigia, jog kolonializmas kolonizuotoms tautoms yra naudingas, nes vystoma ekonominė ir politinė infrastruktūra, reikalinga modernizavimui ir demokratijai. Kaip pavyzdžius jie nurodo tokias buvusias kolonijas kaip JAV, Kanada, Australija, Naujoji Zelandija, Honkongas bei Singapūras. Kita vertus, šios šalys nėra tipiški kolonializmo pavyzdžiai, nes formavosi kaip naujakurių visuomenės arba prekybiniai miestai.
Priklausomybės teorijos (dependency theory) šalininkai, tokie kaip Andre Gunder Frank, teigia, kad kolonializmo sistemoje turtas yra perkeliamas iš kolonizuotų šalių į metropolijas, o kolonializmas stabdo sėkmingą ekonominį vystymąsi.

Suklestėjimas Naujaisiais laikais

Palankios sąlygos kolonializmui susidarė vėlyvųjų viduramžių ir renesanso sandūroje, kuomet laivybos technologijos įgalino plaukti didelius atstumus per gilius vandenynus. Viena pagrindinių kolonializmo prielaidų yra Didieji geografiniai atradimai: Amerikos atradimas skatino galingų Europos šalių skverbimąsi į ją, nes tenai valstybės buvo silpnos, o gamtinių išteklių (pvz., aukso) – daug; jūrų kelio į Indiją aplink Afriką atradimas skatino šias šalis steigti atramos punktus Afrikos pakrantėse ir salose aplink ją, taip pat ir pačioje Indijoje. Pradžioje buvo išsidalinta Amerika, Afrika (išskyrus Transvalį, Oranžiją, Etiopiją ir Liberiją) išsidalinta iki XX amžiaus pradžios. Kai kurios šalys, pavyzdžiui, Persija, Kinija, Siamas nebuvo oficialiai prijungtos, bet išsidalintos į įtakos zonas.

Neokolonializmas

Neokolonializmo koncepcijų šalininkai teigia, kad kolonijinė sistema išlaikoma ir buvusioms kolonijoms formaliai tapus nepriklausomomis, taikomi tik kitokie poveikio būdai.
Algimantas Stuina

Biografija

1956 m. baigė žurnalistikos studijas Vilniaus universitete. Nuo 1956 m. iki 1990 m. dirbo Lietuvos radijuje ir televizijoje. Rengė ir vedė visuomenines-politines laidas , ateizmo propaguotojas. Žuvo autokatastrofoje.
Išleido knygelę Keturi komunistai, Vilnius, 1969 m.
Roz Holas

Istorija

Roz Holas susikūrė olandų plantatorių žemėse. 1908 m. gavo kaimo statusą, o miesteliu tapo 1970 m. Padalintas į tris tarybas: Middle Rose Hall, East Rose Hall ir Williamsburg.