Dekolonizacija

Dekolonizacija yra kolonijų išsilaisvinimo iš metropolijų valdymo procesas, kuris baigiasi buvusių kolonijų nepriklausomybės pasiekimu. Dekolonizacija prasidėjo 1775 m. Amerikoje, bet didžiausią pagreitį įgavo po Antrojo pasaulinio karo, kai atsirado ir pati dekolonizacijos sąvoka.

Asimiliacija

Asimiliacija yra toks dekolonizacijos būdas, kai vietiniams gyventojams suteikiamos tokios pačios pilietinės ir politinės teisės kaip ir metropolijoje, buvusią koloniją pilnai integruojant į metropoliją.
Tokio tipo sprendimai žinomi nuo seniausių laikų, pvz., Romos imperijoje Karakalos ediktu 212 m. visiems laisviesiems imperijos žmonėms suteikta Romos pilietybė. Tokio tipo reformas su savo kolonijomis bandė Prancūzija (Alžyras, „užjūrio departamentai“).

Autonomija

Pagal šį dekolonizacijos variantą centrinė metropolijos valdžia pasilieka sau užsienio reikalų, karinių klausimų ir tvarkos palaikymo funkcijas, o buvusių kolonijų vyriausybės sprendžia visus kitus klausimus.
Tokiu principu veikė Jungtinės Karalystės dominijos – Australija, Naujoji Zelandija, Kanada.

Amerikos nepriklausomybės karas

Anglijos kolonijose Amerikoje prasidėjo pirmasis dekolonizacijos judėjimas – anglų kolonistai siekė nepriklausomybės nuo Anglijos, taip paskatindami Ispanijos ir kitų Europos šalių kolonijų gyventojus.
Faktiškai tai nebuvo tipiškas dekolonizacijos judėjimas, nes nepriklausomybės siekė patys kolonistai, o ne vietiniai kolonijų gyventojai.

Santo Domingo nepriklausomybės karas

Nepriklausomybės karas prasidėjo Didžiosios Prancūzijos revoliucijos metu, kai dalis prancūzų revoliucionierių paskelbė apie vergų teisių sulyginimą (iki tol jie laikyti lyg dideliais vaikais, kuriems reikia vadovauti).
Vergų sukilimas pasibaigė pergale salos dalyje (Haitis), turtingesnėje rytinėje salos dalyje sukilimas buvo numalšintas.
Tikrieji Antilų salų čiabuviai, indėnai karibai ir kiti, tuo metu jau buvo išnaikinti, todėl negalėjo dalyvauti nepriklausomybės kare.

Iberijos kolonijų nepriklausomybė

Iberijos kolonijų nepriklausomybės judėjimamas vadovavo šių kolonijų kreolai. Indėnai šiuose veiksmuose beveik nedalyvavo.

Ispanijos kolonijų nepriklausomybė

Lotynų Amerikos nepriklausomybės judėjimą veikė prancūzų enciklopedistų idėjos bei Didžioji Prancūzijos revoliucija. Sukilėliai laimėjo prieš ispanų kolonijinę armiją ir pasiekė visų Ispanijos kolonijinių valdų Amerikoje nepriklausomybę.

Brazilijos nepriklausomybė

Brazilija kaip ir ispanų kolonijos pasiekė nepriklausomybę, tačiau be revoliucijos, o karūnavus vieną Portugalijos karališkosios šeimos narį.

JAV įtaka

Lotynų Amerikos nepriklausomybės judėjimus rėmė JAV (Monro doktrina). Ispanijos kolonijinę valdžią Kuboje ir Filipinuose JAV padėjo nuversti karinėmis intervencijomis. Šie JAV veiksmai didžiaja dalimi buvo skatinami jos pačios imperializmo.

XX a.

Skirtingai nuo daugelio XIX a. dekolonizacijos judėjimų, XX amžiuje dekolonizacija buvo skatinama vietinių kolonijų gyventojų, o ne jų metropolijų kolonistų. 1905 m. Rusijos-Japonijos karas parodė, kad imperines valstybes galima nugalėti ir Azijos priklausymas nuo kolonijinių Europos imperijų nėra amžinas.

Rusijos imperijos dekolonizacija

Rusijos revoliucijos metu menševikai skelbė tautų apsisprendimo principą, tačiau nepripažino atskirų Rusijos teritorijų skelbtos nepriklausomybės (Suomija, Ukraina). 1917 m. spalį atėję į valdžią bolševikai pripažino nepriklausomybę paskelbusių valstybių suverenitetą (Ukraina, Baltijos šalys, Lenkija, Užkaukazės tautos). Likusioje Rusijos imperijos dalyje buvo įkurta Rusijos tarybų socialistinė federacinė respublika. Joje atskiroms tautoms buvo suteikta formali autonomija.

Panarabiška Jungtinės Karalystės politika

Pirmojo pasaulinio karo metu Jungtinė Karalystė per savo agentus (Lawrence) skatino Turkijos imperijos arabus sukilti. Po karo regione susikūrė naujos valstybės – Sirija, Irakas, Transjordanija, kurios tapo Tautų Sąjungos mandatinėmis teritorijomis, o po Antrojo pasaulinio karo – pilnai nepriklausomomis valstybėmis.