google/wiki40b huggingface dataset:
Andrzej Kremer

Biografija

1984 m. Jogailos universiteto (Krokuva) Teisės ir administravimo fakultete baigė teisę. 1986 m. išlaikė teisėjo egzaminą. 1993 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras.
Nuo 1983 m. Istorijos ir teisės instituto, nuo 1989 m. Bochumo universiteto Teisės fakulteto Romėnų teisės katedros mokslinis bendradarbis. Jogailos universiteto Romos teisės katedros adjunktas (padėjėjas). Mokslinių straipsnių apie iš romėnų teisės, diplomatinės ir konsulinės teisės, tarptautinės teisės autorius.
Nuo 1991 m. Užsienio reikalų ministerijos tarnautojas. Vicekonsulas ir konsulas Hamburge (Vokietija), vėliau Lenkijos ambasados Konsulinio skyriaus Bonoje vadovas (kaip patarėjas ir patarėjas-įgaliotasis ministras). Nuo 1998 iki 2001 m. ėjo aukštesnes pareigas Lenkijos URM departamentuose, vėliau – generalinis konsulas Hamburge. Nuo 2005 m. vėl dirbo Lenkijos URM (įskaitant Teisės ir sutarčių departamento direktorius). Nuo 2008 m. kovo 10 d. Lenkijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas (turėjo valstybės sekretoriaus rangą). Nuo 2009 m. lapkričio 27 d. Lenkijos tarptautinių santykių instituto (PISM) Tarybos narys.
Žuvo 2010 m. Smolensko aviakatastrofos metu Rusijoje.
Pavilbėnis

Istorija

1592 m. minimas Pavilbėnio dvaras.
Lučera

Istorija

Lučerą įkūrė daunų gentis. Miesto ribose rastas Bronzos amžiaus kaimas. Miesto pavadinimas tikriausiai kilo nuo mitinio daunų karaliaus Liucijaus ar deivės Lux Cereris šventyklos. Trečioji galimybė yra, kad miestą įkūrė etruskai, tuomet pavadinimas kilo nuo Šventos giraitės (luceri).
321 m. pr. m. e. romėnai buvo apgauti ir manė, kad Lučerą apgulė samnitai. Romėnai skubėdami sąjungininkams į pagalbą pateko į pasalą ir pasidavė. Samnitai užėmė miestą, bet sukilimas juos išvijo. Lučera siekė Romos pagalbos ir 320 m. pr. m. e. gavo Colonia Togata titulą t. y. miestą valdė Romos senatas. Kad sustiprėtų miestų ryšiai 2500 romėnų persikėlė į Lučerą. Nuo to laiko miestas tapo ištikimu Romos sąjungininku.
Romos respublikos pabaigoje Pompėjus buvo Lučeroję įsirengęs būstinę, kurią apleido, kai prisiartino Julijus Cezaris. Miestas greitai perėjo į kitą pusę ir dėl Cezario atlaidumo miestas nenukentėjo. Per pilietinį karą tarp Oktaviano ir Marko Antonijaus miestas nukentėjo labiau ir Oktavianas čia apgyvendino daug savo veteranų, tad miestas greitai suklestėjo. Iš to laikotarpio išliko daug romėniškų paminklų, tarp jų Lučeros amfiteatras.
Žlugus Romos imperijai miestas patyrė nuosmūkį, 663 m. jį užėmė lombardai, o po to sugriovė imperatorius Konstantas II.
1224 m. Šventosios Romos imperatorius Frydrichas II, atsakydamas į religinius maištus Sicilijoje, išvijo musulmonus iš salos, daugelį jų perkeldamas į Lučerą (arabiškai Lugêrah) per kelis dešimtmečius. Čia jie negalėjo priešintis karaliui, o jam teikdavo mokesčius ir karinę tarnybą. Jų skaičius pasiekė 15-20 tūkst., o miestas pradėtas vadinti Lucaera Saracenorum, nes tai buvo paskutinis Islamo centras Italijoje. Taikos metu musulmonai vertėsi žemės ūkiu. Jie augino makaroninius kviečius, rugius, ankštis, vynuoges ir kitus vaisius, laikė bites dėl medaus.
Kolonija išsilaikė iki 1300 m., kai ją nusiaubė Karolis II Neapolietis. Musulmonai buvo ištremti ar parduoti į vergiją. Daugelis jų bėgo į Albaniją per Adrijos jūrą. Jų mečetės buvo nugriautos, o tose vietose pastatytos bažnyčios, pvz.: S. Maria della Vittoria.
Išvijus musulmonus Karolis bandė čia apgyvendinti krikščionis. Tie musulmonai, kurie atsivertė į krikščionybę atgavo dalį nuosavybės, bet nė vienas neatgavo buvusios ekonominės ir politinės įtakos. Laikui bėgant smuko javų derlius ir 1339 m. Lučeroje kilo badas. Krikščionims buvo leista ūkininkauti kaip musulmonams.
Vaišelga

Ankstyvieji metai

Vaišelga greičiausiai buvo Mindaugo vietininkas Naugarduke (Juodojoje Rusioje), kur 1245 m. buvo apsikrikštijęs stačiatikiu. 1253–1254 m. tapo Naugarduko kunigaikščiu (kronikoje minima, kad Naugarduko gyventojai buvo nepatenkinti Mindaugo katalikišku krikštu 1253 m.) Tais pačiais metais sudaro taikos sutartį su Haličo-Volynės kunigaikštystės kunigaikščiais, išleidžia už Švarno savo seserį ir perduoda Naugarduką Romanui Danilovičiui, o pats išvyksta gyventi į Poloninsko vienuolyną prie Karpatų Volynėje. 1256/1257 m. išsiruošia keliauti į stačiatikių centrą Atoną Graikijoje, bet dėl karo Bulgarijoje teko šios kelionės atsisakyti.
1257 m. kartu su kitais 10–12 vienuolių įkūrė Laurušavo vienuolyną prie Nemuno (jame kito amžiaus pradžioje buvo parašyta pirmoji LDK rankraštinė knyga – Laurušavo evangelija).
Vaišelgai pragyvenus savo įkurtame vienuolyne maždaug metus, 1258 m. Lietuvą užpuola Burundajus kartu su Haličo-Volynės kunigaikščiais. Tuomet jis palieka vienuolyną ir kartu su pusbroliu Tautvilu suima Romaną Danilovičių, jį nužudo, o pats vėl tampa Naugarduko kunigaikščiu.

Valdymas

Po Mindaugo ir jo sūnų nužudymo 1263 m. pabėga į Pinską, kur surenka vietinę kariuomenę ir jau 1264 m. grįžęs į Naugarduką ir prisijungęs vietinius bajorus žygiuoja į Lietuvą keršyti Daumantui ir Treniotai už tėvo nužudymą, ten užima abu opozicijos centrus Nalšią ir Deltuvą ir taip įtvirtina savo valdžią. Treniota nužudomas Mindaugo sąjungininkų, o Daumantas (Nalšios kunigaikštis) pabėga į Pskovą, Suksė, kitas įtakingas Nalšios kunigaikštis pabėga į Livoniją. Vaišelga tampa Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. Kampanijoje prieš Treniotos likvidavimą Vaišelgai talkina Haličo-Voluinės kunigaikštis Švarnas, su kuriuo kartu vėliau ir valdė Lietuvą.
Jam, kaip kadaise Mindaugui, nenorėjo pasiduoti tik žemaičiai, nes ir jis dėjosi su Voluine, turėjo santykių net su kryžiuočių ordinu ir atrodė, kad tęs savo tėvo politiką, todėl žemaičiams su juo buvo ne pakeliui. Būdamas krikščionimi, Vaišelga siekė taikių santykių su Livonija bei kryžiuočiais, taip pat nustojo remti Didįjį Prūsų Sukilimą, kas leido kalavijuočiams toliau pulti žiemgalius ir kuršius.
1265 m. kartu su Švarnu puolė Lenkiją keršydami už jotvingių nusiaubimą 1264 m. 1266–1267 m. kariauja su Pskovu. Vaišelga valdė neilgai, nes buvo davęs žodį soste būti tik trejus metus.

Pasitraukimas iš sosto

Po trejų metų 1267 m. atsisako sosto ir pasitraukė į Ugrovsko(rus: Угровский) stačiatikių vienuolyną. Lietuvą paliko savo sesers vyrui Švarnui. Bet Lietuvą valdyti norėjo gauti Voluinės Vladimiro (rus: Volodymyr) kunigaikštis Levas (ukr: Лев Данилович). Supykęs ant Vaišelgos už sosto atidavimą Švarnui (vietoj to, kad valdžia tarp jų būtų padalinta), Levas Danilovičius, Švarno brolis, jį nužudo kai šis svečiuojasi pas Vasilką Romanovičių – vieną iš vyriausių rusinų kunigaikščių. Žuvus paskutiniam Mindaugo sūnui, tiesioginių jo palikuonių daugiau nebeliko.
Vaišelga palaidotas prie Voluinės Vladimiro Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų soboro (statyto apie 1160 m.).
Vilkinė (Buivydžiai)

Istorija

Vilkinės kaime nuo seno gyveno Buivydžių šlėktos – Gulbinavičiai (Gułbinowicz) ir Susvilos (Suswiło).
Mikoyan-Gurevich MiG-25

Istorija

Šeštajame dešimtmetyje tuometinė valdžia užsakė konstruktorių biurui Mikoyan-Gurevich sukonstruoti naujos kartos naikintuvą, galintį pasiekti Mach 3 greitį. Tai buvo atsakas JAV projektuojamiems ir gaminamiems Lockheed YF-12, XF-108 Rapier.
Naikintuvas pradėtas projektuoti 1961 m. kovo 10 d. Pirmas prototipas, kodiniu pavadinimu E-155R, buvo pademonstruotas ir į orą pakilo 1964 m. kovo 10 d., o prototipas E-155P – rugsėjo 9 d.
MiG-25 – pirmasis serijinis naikintuvas, kuris pasiekė 3 000 km/h greitį (27 000 m aukštyje). Tai daugiafunkcinis naikintuvas galintis vykdyti naikintuvo funkcijas, atlikti žvalgybines užduotis.
Bazinis serijinis modelis naikintuvas-perėmėjas MiG-25P yra aukštasparnio lėktuvo tipo, turi dvikilę statmeno komponavimo uodegą. Lėktuvo fiuzeliažui ir sparnams pagaminti panaudota apie 80 % plieno, apie 11 % – aliuminio ir 8 % – titano lydinių. Pusiau monokoko tipo fiuzeliažas pagamintas suvirinant. Specialiai suprojektuoti ir pagaminti didelio diametro ratai leidžia naikintuvui tūpti ir kilti aerodromuose su gruntinio tipo pakilimo takais.
1969 m. Gorkio mieste pradėta serijinė MiG-25P gamyba ir 1970 m. jie pradėjo tarnauti Tarybų Sąjungos KOP (Karinės oro pajėgos).
Su šiuo naikintuvu 1977 m. lakūnas-bandytojas A. Fedotov pasiekė absoliutų aukščio rekordą pakildama į 37 650 m aukštį, o vėliau su MiG-25 buvo pasiekti 29 pasaulio rekordai.
1982 m. MiG-25 dalyvavo Sirijos ir Izraelio konflikte, 1980-1988 m. Irano-Irako kare, 1991 m. Persijos įlankos kare. Manoma, kad šis naikintuvas buvo naudojamas ir Azerbaidžano ir Armėnijos konflikte.
Serijiniu būdu MiG-25 baigtas gaminti 1985 m.

Modifikacijos

MiG-25 – projektinis modelis, skirtas žvalgybai (projektas E-155R) ir kaip naikintuvas-perėmėjas (projektas E-155P).
MiG-25P – serijinis naikintuvas-perėmėjas, pradėtas gaminti 1969 m., papildytas radaru RP-25 Smerč (rus. РП-25 Смерч) su paraboline antena, galėjo susekti taikinį esantį už 100 km (su automatiniu lydėjimo nuotoliu apie 50 km).
MiG-25PD ir MiG-25PDS – serijinis naikintuvas-perėmėjas, pradėtas gaminti 1978 m., papildytas nauju radaru Sapfir-25 (rus. Сапфир-25).
Nan Madolis

Istorija

Nan Madolio statybos prasidėjo maždaug VIII-IX a., o XII-XIII a. pradžioje sukurti didžiausi megalitiniai statiniai. Nan Madolyje vienu metu galėjo gyventi apie 1000 žmonių.

Mitai

Nan Madolį pastatė du broliai, Sipa ir Sopa, mokėję ranka nuraminti vandenį, atplaukę į salas dideliu nematytu laivu.
Keramzitas

Keramzitas – tai aukštoje temperatūroje kepto molio granulės, kurios net keturis kartus lengvesnės už gamtoje randamus analogus. Karjere iškastas įvairių klodų molis maišomas, peršaldomas, džiovinamas, smulkinamas ir paduodamas į rutulinę krosnį. Joje, esant 1150 °C temperatūrai, molio žaliava išsipučia, suformuodama kieta išorinį paviršių ir porėtą vidaus struktūrą turinčias granules.
Slengių herbas

Istorija

Svarstant galimus Slengių herbo motyvus, bendruomenės atstovai siūlė jūros, saulės ir baltiškos segės, t. y. žalčių kryžiaus-saulutės, primenančios svastiką, motyvus. Šis simbolis − dangumi keliaujančios saulės, ugnies, kartais žaibo ir griaustinio, dievo Perkūno simbolis, metų laikų kaitos bei amžinojo virsmo ženklas. Šį herbo variantą pasiūlė, Aukštkiemių kaimo gyventojai - Vaidas Lekstutis Žemaitis kartu su Sigita Bilote. Po diskusijų su Lietuvos heraldikos komisijos nariais, nuspręsta Slengių herbe vaizduoti būtent pastarąjį simbolį, kuris Lietuvos vietovių heraldikoje įamžintų puikų senosios baltų kultūros artefaktą. Segės motyvui pritarta dar ir dėl to, kad šį archeologinį radinį rado vietos gyventojas Vaidas Lekstutis Žemaitis, Aukštkiemių kaimo apylinkėse, esančiose netoli Slengių, Sendvario seniūnijoje.
2012 m. birželio 12 d. dabartinį herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1K–1090.  Herbo etalono autorius – dailininkė Sigita Bilotė.
Mėtos Palivarkas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Įmonių reorganizavimas

Įmonės reorganizavimas – juridinio asmens (įmonės, bendrovės, įstaigos, organizacijos ar pan.) pabaiga, be likvidavimo procedūros. Reorganizavimas gali būti atliekamas jungimo ir skaidymo būdais. Juridinių asmenų jungimo būdai yra prijungimas ir sujungimas, skaidymo būdai yra išdalinimas, padalinimas. Reorganizavime gali dalyvauti tik tos pačios teisinės formos juridiniai asmenys, išskyrus įstatymų, reglamentuojančių atskiras juridinių asmenų teisines formas, nustatytas išimtis.
Pamarys (laikraštis)

Istorija

Iki 1950 m. buvo Šilutės apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Šilutės rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys leidinys, nuo 1990 m. gruodžio 8 d. – rajono laikraštis. Steigėja „Laikraščio Pamarys redakcija“. Leidžia UAB „Litera“.
1946 m. buvo leidžiamas kartą per savaitę, 1949–1953 m. – dukart, vėliau ėjo triskart, nuo 1990 m. – dukart per savaitę. Išeina antradieniais ir penktadieniais, 3-4 spaudos lankai. Spausdino UAB „Vakarų spaustuvė“, Kretingoje. Tiražas 1946 m. – 1500 egz., 1987 m. – 15 500 egz., 1997 m. – 8000 egz., 2010 m. – 3003 egz.
Iki 1951 m. sausio 3 d. vadinosi „Šilutės tiesa“, nuo 1951 m. – „Leninietis“, nuo 1962 m. balandžio 24 d. – „Komunistinis darbas“, nuo 1988 m. rugpjūčio 6 d. „Pamarys“.

Redakcija

Redakcijoje dirbo: Vytautas Lomsargis, R. Mašutis, Stasys Milinauskas, V. Milkevičius, Laima Ragauskienė, Lilija Valatkienė, Stasė Skutulienė.
Giedrė Mickūnaitė

Biografija

1996 m. baigė Vilniaus dailės akademiją, 1996–2002 m. studijavo Vidurio Europos universitete Budapešte. Stažavo 1999–2000 m. Leuveno katalikiškajame universitete, 2000 m. Varburgo institute Londone, 2000 m. Vudro Vilsono tarptautiniame mokslo centre Vašingtone. 2002 m. humanitarinių mokslų daktarė.
Nuo 2003 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja, Dailės istorijos ir teorijos katedros vedėja; nuo 2007 m. docentė. Tarptautinio mokslo žurnalo „Acta Historiae Artium Balticae“ vyr. redaktorė nuo 2005 m.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrinėjimų pagrindinės sritys – Europos ir Lietuvos viduriniųjų amžių ir naujųjų laikų dailė ir kultūra, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės bizantiškojo stiliaus dailė.
Švenčionių rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Švenčionių rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Švenčionių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Vytautas Vigelis.
Kęstutis Kėvalas

Kęstutis Kėvalas (g. 1972 m. vasario 17 d. Kaune) – Telšių vyskupas ordinaras.

Biografija

1990–1992 m. studijavo Kauno technologijos universiteto Radioelektronikos fakultete. 1993 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1997 m. išvyko tęsti studijų Šv. Marijos seminarijoje ir universitete (angl. St. Mary's Seminary and University) Baltimorėje, JAV. 2000 m. ten baigė pagrindines teologijos studijas bei įgijo teologijos bakalauro ir magistro laipsnius.
2000 m. birželio 29 d. Kauno arkivyskupo Sigito Tamkevičiaus įšventintas kunigu.
2008 m. sausio 18 d. Kauno Vytauto Didžiojo universitete apgynė teologijos daktaro disertaciją tema „Laisvosios ekonomikos šaltiniai ir tikslai pagal encikliką Centesimus Annus“. 2009–2011 m. buvo Katalikų teologijos fakulteto prodekanas.
2010 m. vasarį tapo Marijos radijo programų direktoriumi Lietuvoje.
2012 m. rugsėjo 27 d. paskirtas tituliniu Abziri vyskupu ir Kauno arkivyskupijos augziliaru.
2012 m. lapkričio 24 d. konsekruotas vyskupu Kauno Prisikėlimo bažnyčioje.
2017 m. balandžio 20 d. paskirtas Telšių vyskupo koadjutoriumi, o 2017 m. rugsėjo 18 d., Popiežiui Pranciškui priėmus vyskupo Jono Borutos SJ atsistatydinimą, paskirtas Telšių vyskupu ordinaru.
Leonardas Matuzevičius

Leonardas Matuzevičius (1923 m. sausio 3 d. Krinčinas – 2000 m. gruodžio 18 d. Vičiūnai, palaidotas Druskininkuose) – Lietuvos poetas.

Biografija

Brolis Eugenijus Matuzevičius. 1941 m. baigė Biržų gimnaziją. 1944 m. dirbo mokytoju Panevėžyje, Papilio progimnazijoje. 1945 m. suimtas už pogrindinę veiklą ir nuteistas 10 metų lagerio ir 5 m. tremties, palaidodamas viltis mokytis aukštojoje mokykloje. Kalėjo Intos lageriuose (Archangelsko sritis). 1956 m. grįžo į Lietuvą. Baigė Kauno technologijos technikumą. Dirbo elektriku, meistru verpimo fabrike. Gyveno Viečiūnuose. Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos narys.

Kūryba

Skelbti eilėraščius pradėjo ketvirtame dešimtmetyje žurnaluose „Ateities spinduliai“, „Ateitis“, „Karys“, karo metais – laikraštyje „Biržų žinios“. 1933 m. išleido eilėraščių rinkinį „Tu toli“. Tremtyje – Intos lietuvių literatų būrelio narys, rankraštinių antologijų „Benamiai“ (1955 m.), „Saulėtekio link“ (1956 m.) vienas autorių (slapyvardis Linas). Poezijoje asmeniniai išgyvenimai siejami su dramatiška tautos būtimi, žadinama teikianti laisvės vilties tautos istorijos atmintis, vyrauja kalinių buities vaizdai, tėvynės ilgesio, tremties, partizanų kovų motyvai. Humoristinių eilėraščių rinkinyje „Šaukštas ir vandenynas“ pašiepiamos gyvenimo realijos. Paskelbė atsiminimų, dvasines vertybes keliančių pjesių, parašė eilėraščių vaikams.
Krinčine 1994 m. atidarytas Eugenijaus ir Leonardo Matuzevičių memorialinis muziejus.
Aleksandras Mykolas Sapiega

Biografija

Bresto vaivados Kazimiero Leono Sapiegos ir Karolinos Teresės Radvilaitės sūnus. Jam priklausė Vysokoje, Druja, Zelva, Senasis ir Naujasis Bychavas. Lunoje, ir kitos vietovės Lietuvoje ir Baltarusijoje. Mokėsi Liubartuvo jėzuitų kolegijoje. Po tėvo mirties Aleksandrą Mykolą Sapiegą globojo jo dėdė Juozapas Stanislovas Sapiega. 1746 m. jis buvo išrinktas pasiuntiniu į Abiejų Tautų Respublikos Seimą.
1747 m. kunigaikštis Aleksandras Mykolas Sapiega paskirtas Lietuvos didžiuoju stovyklininku. 1750 m. gavo Lietuvos armijos generolo-majoro laipsnį. 1753 m. gavo Baltojo erelio ordiną. 1754 m. Aleksandras Mykolas Sapiega paskirtas Polocko vaivada. 1762 m. paskirtas Lietuvos lauko etmonu.
1763–1764 m. A. M. Sapiega palaikė Karolį Stanislovą Radvilą ir pasisakė prieš Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą į ATR valdovo sostą. Po Stanislovo Augusto Poniatovskio karūnavimo perėjo į „Familijos“ pusę, o jo žmona Magdalena užmezgė romaną su naujuoju karaliumi. Baro konfederacijos metu A. M. Sapiega palaikė konfederatus, todėl dalis lietuvių įgulų perėjo į jų pusę.
1771 metais A. M. Sapiega iškviestas į Varšuvą, kur paskelbė Stanislovui Augustui Poniatovskiui apie LDK kariuomenės lojalumą Lenkijai. 1775 m. remiamas Rusijos pasiuntinio Oto Magnuso fon Štakelbergo gavo Lietuvos didžiojo kanclerio pareigybę. 1788 m. išrinktas į Ketverių metų seimą, o 1789 m. tapo Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo maršalka. 1791 m. A. M. Sapiega pasisakė prieš gegužės trečiosios konstituciją. 1792 m. palaikė Targovicos konfederaciją ir buvo išrinktas LDK konfederatų maršalka.
1753 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1765 metais – Šv. Stanislovo ordinu, 1776 metais – Šv. Aleksandro Neviškio ordinu.
Jonas Šiožinys

Biografija

1938–1940 m. dirbo Marijampolės spaustuvėje, 1940 m. – žurnalo „Liaudies sveikata“ redakcijoje, 1941–1943 m. – Antalieptės bibliotekoje, 1946–1953 m. – Mokslų akademijos Centrinėje bibliotekoje. 1954 m. baigęs Vilniaus bibliotekinį technikumą, iki 1957 m. studijavo bibliotekininkystę Vilniaus universitete. 1957–1976 m. dirbo laikraščio „Lietuvos pionierius“ redakcijoje.

Kūryba

Eilėraščius pradėjo spausdinti 1934 m. vaikų spaudoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Jaunasis ūkininkas“, „Šaltinėlis“, „Žiburėlis“, „Žvaigždutė“, nuo 1934 m. – „Karys“, „Jaunoji karta“, „Lietuvos ūkininkas“. Išvertė rusų, baltarusių, ukrainiečių, lenkų poetų kūrinių.

Įvertinimas

1989 m. Šiožinių kaime Lietuvos kraštotyros draugijos Utenos skyriaus rūpesčiu atidengtas stogastulpis (autorius – Stasys Karanauskas).
Pylimo gatvė

Pylimo gatvė – Vilniaus miesto gatvė, esanti Vilniaus senamiestyje. Gatvė priklauso Senamiesčio seniūnijai (neporinė nuo Nr. 5, visa porinė pusė) ir Naujamiesčio seniūnijai (Nr. 1). Gatvės ilgis: apie 1,6 km. Namų (adresų) skaičius: 77. Iš jų 76 Senamiestyje, 1 – Naujamiestyje. Gatvės dangą sudaro asfaltas, išskyrus atkarpą pabaigoje nuo Šv. Stepono gatvės iki Pylimo g. 61 namo, kur yra trinkelės.
Kvakenbriuko Artland Dragons

Istorija

Krepšinio klubas įkurtas 1955 m., kaip QTSV sporto klubo dalis. 1970 m. klubas pateko į antrąją Vokietijos krepšinio lygą, tačiau vėliau sekė nuosmukis. Kuomet pagrindiniu ekipos remėju tapo buvęs Vokietijos krepšininkas bei nacionalinių jaunimo rinktinių narys Giunteris Kollmannas, klubas per keturis sezonus (nuo 1993 iki 1996 m.) pakilo keturiomis lygomis, o 2003 m. be pralaimėjimų užbaigęs sezoną antrojoje Vokietijos krepšinio lygoje, gavo teisę rungtyniauti aukščiausioje – Basketball-Bundesliga (BBL) šalies krepšinio lygoje. Sėkmingiausias ekipai buvo 2006–2007 m. sezonas, kuomet tiek Vokietijos taurės varžybose, tiek lygoje buvo pralaimėta tik finale, o antra vieta nacionaliniame čempionate leido 2007–2008 m. sezone debiutuoti tarptautinėje arenoje – ULEB taurėje. Pirmąjį aukščiausio lygio nacionalinį trofėjų – Vokietijos taurę iškovojo 2008 m., o ULEB taurės varžybose pasiekė aštunfinalio etapą.
Vladimiras Simonovas

Biografija

Vladimiras Vasiljevičius Simonovas gimė 1935 m. Kovrovo mieste (Vladimiro sritis, Rusija).
1955 m. baigė Podolsko industrinį technikumą, specialybė kalnakasybos technikas.
1957 m. baigė tarnybą Tarybinėje armijoje. Įsidarbino Centriniame Tiksliosios mašinų pramonės mokslinio tyrimo institute. Tenai dirbdamas 1960 m. baigė Maskvos radiomechanikos technikumą (specialybė radiotechnikas technologas). 1964 m. baigė Visasąjunginį neakivaizdinį politechnikos institutą (specialybė inžinierius mechanikas).
Dirbdamas perėjo pareigas nuo techniko konstruktoriaus iki vedančiojo inžinieriaus konstruktoriaus. Du jo sukonstruoti ginklai, pistoletas SPP-1 ir APS automatas priimti į ginkluotę ir gaminami serijiniu būdu. Be konstravimo užsiiminėjo ir moksline veikla.
Bronius Kazys Balutis

Biografija

1898 m. baigė Vymyšlino (Plocko gubernija) mokytojų seminariją, 1904 m. – Pskovo matininkų mokyklą. 1905–1919 m. gyveno JAV. 1908–1910 m. „Tėvynės mylėtojų draugijos“ pirmininkas. 1909–1910 m. V. Kudirkos raštų išleidimo iniciatorius. 1912–1919 laikraščio „Lietuva“ redaktorius. 1916 m. baigė Čikagos Kento teisės kolegiją. 1915 m. sudarė ir išleido Suvalkijos žemėlapį. 1919 m. kaip JAV lietuvių atstovas buvo Lietuvos delegacijos prie Paryžiaus taikos konferencijos narys.
1920 m. grįžo į Lietuvą. 1920 m. kovo – lapkričio mėn. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos (URM) Politikos departamento direktorius. Vadovavo Lietuvos delegacijai derybose su Lenkija Kalvarijoje ir Suvalkuose, pasirašė Suvalkų sutartį. 1920–1921 m. URM viceministras, 1921–1927 m. Vakarų ir Politikos departamentų direktorius, 1927 m. URM generalinis sekretorius. Nepritarė 1926 m. gruodžio 27 d. valstybės perversmui, atsisakė vykdyti perversmo organizatorių reikalavimą perimti vadovavimą užsienio reikalų ministerijai.
1928–1934 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras JAV, nuo 1934 m. Olandijoje ir Didžiojoje Britanijoje (iki mirties, nes Didžioji Britanija nepripažino Lietuvos inkorporavimo į TSRS). 1940 m. liepos 25 d. Didžiosios Britanijos vyriausybei įteikė notą dėl TSRS įvykdytos Lietuvos aneksijos. 1940 m. liepos 26 d. vadinamoji Liaudies vyriausybė iš jo atėmė pilietybę, uždraudė grįžti į Lietuvą, konfiskavo jo turtą. Diplomatinėmis priemonėmis gynė Lietuvos aukso atsargas Didžiojoje Britanijoje, stengėsi išsaugoti Lietuvos pasiuntinybę Londone, tarpininkavo tarp VLIK ir diplomatinės tarnybos derinant politinius veiksmus. Aktyviai dalyvavo Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės veikloje.