google/wiki40b huggingface dataset:
Kasiodoras

Flavijus Magnas Aurelijus Kasiodoras (lot. Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus; g, apie 485 m. – m. apie 585 m.) – romėnų pareigūnas, rašytojas, ostgotų karaliaus Teodoriko patikėtinis ir diplomatas, romėnų – ostgotų sąjungos derybininkas.
Kasiodoras gimė Skiletiume, pietų Italijoje. Karjerą pradėjo kaip savo tėvo, Sicilijos gubernatoriaus, kancleris, 507–511 m. buvo kvestoriumi, 514 m. tapo konsulu, vėliau Teodoriko, o jam mirus – jo sūnaus Atalariko magister officiorum. Galiausiai tapo Italijos pretoriniu prefektu. Senatvėje prie Jonijos jūros įkūrė Vivarijaus vienuolyną, kuris vėliau tapo svarbiu viduramžiu kultūros centru – ten perrašinėti antikos autorių veikalai, daryti jų vertimai.
Mečarimo nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 434,00 km² plotą kalvotose Mečarimo (Mae Charim) ir Viangsa (Wiang Sa) apylinkėse, Laoso pasienyje, 35 km į pietryčius nuo provincijos centro Nano. Per parko teritoriją teka Nanas.
Vilius Laurinaitis

Biografija

2012 m. pasaulio jaunimo čempionato nugalėtojas svorio iki 96 kg kategorijoje. 
Daugkartinis Lietuvos čempionas – 2012, 2013, 2014, 2015 m.
Iki 2008 m. sportininką treniravo Vladimiras Audickas, 2008-2012 m. Grigorijus Kozovskis ir Olegas. Nuo 2012 m. - Mindaugas Ežerskis ir Ruslanas Vartanovas.
Lietuvos imunologų draugija

Lietuvos imunologų draugija LID – Lietuvos visuomeninė asociacija, vienijanti Lietuvos Respublikos specialistus, dirbančius mokslinį, pedagoginį darbą arba užsiimančius kita veikla, kuri yra susijusi su imunologija arba artima jai disciplina, nuo 1991 m. veikianti Vilniuje, Molėtų pl. 29. Buveinė: Lietuvos mokslų akademija, Biologijos, medicinos ir geomokslų skyrius, Gedimino pr. 3.

Veikla

Lietuvos imunologų draugija įkurta 1991 m. gruodžio 12 d., tais pačiais metais įkurta ir Baltijos šalių imunologų asociacija. 1992 m. Lietuvos imunologų draugija priimta į Europos imunologų draugijų federaciją (Federation of European Immunological Societies) ir Tarptautinę imunologų draugijų sąjungą (International Unijon of Immunological). Pagrindiniai partneriai: Kauno medicinos universitetas, Imunologijos institutas, Lietuvos AIDS centras, Lietuvos alergologų draugija.
Lietuvos imunologų draugijos tikslas – plėtoti imunologijos mokslą ir propaguoti jo laimėjimus. Draugija organizuoja konferencijas, simpoziumus, seminarus, remia įvairias jaunųjų imunologų parengimo formas. Bendradarbiauja su kitomis draugijomis. Nariais gali būti fiziniai ir juridiniai asmenys, dirbantys imunologijos arba artimoje srityje. Draugija turi apie 70 narių. Aukščiausias draugijos organas – visuotinis narių susirinkimas, o tarp visuotinių susirinkimų – kolegialus valdymo organas – Taryba. Tarybą sudaro pirmininkas, pirmininko pavaduotojas, sekretorius, iždininkas ir tarybos nariai.
Pirmininkas: Vytas Tamošiūnas – nuo 1991 m.
Mergina pagal iškvietimą

Turinys

Filmo veiksmas vyksta 2008 m. JAV prezidento rinkimų ir finansinės krizės fone. Jame rodoma 5 dienos iš brangiai apmokamos „merginos pagal iškvietimą“ Čelsės gyvenimo. Ji kuria savo interneto puslapį, bendrauja su įvaizdžio kūrėjais, duoda interviu žurnalistui ir net sprendžia investavimo klausimus.
Per tas dienas ji susipažįsta su trumpam iš Los Andželo atvykusiu rašytoju ir susipyksta su savo vaikinu Krisu.
Bronius Sližys

Bronius Sližys (1920 m. spalio 7 d. Traupyje, Anykščių raj. – 1987 m. gruodžio 7 d. Vilniuje) – vargonininkas, choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš savo tėvo vargonininko Petro Sližio. 1937 m. pradėjo vargonininkauti Leliūnuose, kartu lankė Konrado Kavecko vadovaujamus vargonininkų kursus Kaune. Vėliau kurį laiką vargonininkavo Vilijampolėje. 1940 m. įstojo į Kauno konservatoriją, kur vargonuoti mokėsi pas Zigmą Aleksandravičių ir kartu lankė suaugusiųjų gimnaziją. 1944–1948 m. vargonų studijas tęsė pas Nikodemą Martinonį, pas jį mokėsi ir chorvedybos meno.
Nuo 1948 m. – Šiaulių muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1949–1953 ir 1967–1970 m. – moksleivių choro studijos vadovas. Chorą parengė Šiaulių miesto ir respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo konkursuose ir koncertuose, išugdė visą būrį jaunųjų chorvedžių.
1948–1956 m. kūrybiškai dirbo su Šiaulių medicinos mokyklos merginų choru ir vokaliniais ansambliais. Chorą parengė 1950 ir 1955 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo koncertuose. Buvo daugelio Šiaulių miesto mėgėjų chorų vadovas: gamybinio susivienijimo „Elnias“, medicinos darbuotojų, statybos tresto, saldainių fabriko „Rūta“, Juliaus Janonio vidurinės mokyklos, Pedagoginio instituto ir kt. Daugiau kaip 15 metų vadovavo Šiaulių pieno kombinato ir „Vairo“ gamyklos jungtiniam mišriajam chorui. Kiekvienai miesto ir respublikinei dainų šventei parengdavo po 2–3 chorus, kurie konkursuose dažnai pelnydavo ir prizines vietas. Pedagogas buvo Šiaulių miesto dainų švenčių organizatorius ir dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Švč. Lurdo Dievo Motinos bažnyčia Sankt Peterburge

Švenčiausios Lurdo Dievo Motinos bažnyčia  (rus. Храм Лу́рдской Бо́жией Ма́тери) – Romos katalikų šventovė Rusijos Sankt Peterburgo mieste. Moderno stiliaus architektūros paminklas iškilęs Kauno skersgatvyje, administraciškai priklauso Maskvos Dievo Motinos arkivyskupijai. Pamaldos vyksta rusų, lenkų ir lotynų kalbomis.

Istorija

XIX a. pabaigoje tuometinėje Rusijos imperijos sostinėje Sankt Peterburge gyveno skaitlinga prancūzų bendruomenė. Minint Švč. Dievo Motinos apsireiškimo Lurdo mieste jubiliejų, 1898 m. ji kreipėsi į carinę administraciją, prašydama leisti pasistatyti katalikišką bažnyčią. 1900 m. naujosios parapijos klebonas Ambrozijus Kiuni nupirko sklypą, kuriame buvo įrengta laikina medinė koplyčia.
Projektą paruošė peterburgietis architektas Leontijus Benua (1856–1928). Lėšos buvo renkamos prancūzų bendruomenės tarpe, įmonė „Batinjol“ padovanojo granitinius blokus, atlikusius po Trejybės tilto statybos, o „Černomorskyj“ gamykla (rus. Черноморский завод) padovanojo cementą. Visgi pinigų trūko ir L.Benua kartu su kitu architektu Marijonu Peretetkovičiumi (1872–1916) buvo priversti projektą supaprastinti ir tuo pačiu jį atpiginti.
Iškilo vienanavis pastatas, perdengtas gelžbetonine perdanga. Fasadas su aukštoku bokštu padengti skaldytu granitu. 1909 m. lapkričio 22 d. (senuoju stiliumi) vyskupas Janas Cepliakas bažnyčią pašventino. Po Spalio perversmo šventovė nebuvo uždaryta, bet miesto blokados metu per Antrąjį pasaulinį karą neveikė. 1941 m. klebonas Klovis Floran buvo išsiųstas į Prancūziją. 
Pokaryje apleistą pastatą remontavo kun. Juozapas Kazlas (tarnavo 1945–1963 metais). Ilgą laiką Švč. Lurdo Dievo Motinos šventovė buvo vienintelė katalikiška bažnyčia tuometiniame Leningrade, be kitų tikinčiųjų ją lankė ir skaitlingi turistai. Karingojo ateizmo laikotarpiu nuo 1966 m. klebonavęs Juozapas Povilionis vykdė apdairią bažnytinę politiką. 1991 m. jis išvyko į Lietuvą ir rezidavo Kauno Šv. Antano parapijoje.
Savo šimtmetį šventovė pasitiko pasikeitusi: atliktas remontas, įrengta centrinė šildymo sistema.
Naujoji sodyba

Istorija

Leistas vietoje žurnalo „Sodyba“. Leido Žemės ūkio rūmai, 1940–1941 m. – LTSR žemės ūkio liaudies komisariatas, nuo 1942 m. – Žemės ūkio valdyba. Spausdino Raidės spaustuvė, Spindulio spaustuvė Kaune.
Bendradarbiavo Kazimieras Čikotas, Jonas Kriščiūnas, Jonas Martinaitis, Juozas Mockaitis, Stasys Nacevičius, Petras Šalčius, Mykolas Žilevičius ir kt.
Redagavo Pranas Rimkus, Juozas Strazdas, Zigmas Vinickas.
Juozas Vidas Gražulevičius

Biografija

1974 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1995 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras. Nuo 2004 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
1974–1976 m. dirbo Kauno popieriaus fabrike, nuo 1977 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas), nuo 1996 m. Organinės technologijos katedros vedėjas, nuo 1996 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Susintetino (su kitais) ir įdiegė į gamybą oligomerinį foto – puslaidininkinį poli[9-(2,3-epoksipropil)] – karbazolą (elektrofoto mikrofilmavimo medžiaga), susintetino ir ištyrė krūvininkus, pernešančius polimerus ir mažos molekulinės masės stiklus, naudojamus optoelektroniniuose prietaisuose.
Serata-Galbenė

Istorija

Minima nuo 1609 m.
Kvėpavimo sistema

Bronchinis medis

Bronchinio medžio sandara:
Abu pagrindiniai bronchai, įėję pro plaučių vartus skyla į skiltinius bronchus (lot.bronchi lobares), jie pasidalina į segmentinius bronchus (lot.bronchi segmentales), o šie išsišakoja į į smulkesnes šakas (lot.rami bronchiales segmentorum) . Viena iš galinių bronchų šakų įeina į plaučio skiltelę (lot.lobulus pulmonis). Pro tokios skiltelės viršūnę įėjęs skiltelinis bronchas (lot.bronchus lobularis) skyla į galines bronchioles (lot.bronchioli terminales), šios pasidalija į dvi kvėpuojamasias bronchioles (lot.bronchioli respiratorii) ir, galiausiai, į du alveolinius latakėlius (lot.ductuli alveolares). Kiekvienas alveolinis latakėlis pasibaigia alveoliniu maišeliu (lot.sacculus alveolaris). Alveolinio maišelio pakraščiuose yra alveolės (lot.alveoli pulmones). Vienos galinės bronchiolės sistema sudaro struktūrinį ir funkcinį plaučių vienetą – kekę (lot.acinus) .

Dujų apykaita plaučiuose

Plaučiuose vyksta išorinis kvėpavimas, kurio metu iš kraujo išeina anglies dioksidas, o į jį patenka deguonis.
Ignacas Štachas

Biografija

Baigęs mokslus Varnių kunigų seminarijoje, kurį laiką buvo Varnių katedros vikaru, vėliau Žemaičių vyskupijos kancleriu. Pasižymėjo stropumu, gerai sutvarkė vyskupijos archyvus. Sumaniam ir energingam kunigui paskyrimas į Šiaulius buvo garbingas, nes vėliau Šiauliuose apsilankęs vyskupas Motiejus Valančius „Žemaičių vyskupystėje“ rašė, kad Šiaulių žmonės myli kunigus, o Šiaulių bažnyčia verta būti katedra. Klebonas I. Štachas remontavo bažnyčią, tvarkė jos aplinką – 1848 m. šventoriuje pasodino pirmuosius dar tebeaugančius kaštonus, rūpinosi visais kitais reikalais ir negalėjo taikstytis su neregėtai išplitusiu girtavimu.

Blaivybės apaštalas

Kun. I. Štachas į blaivybę pastūmėjo ir vyskupą Motiejų Valančių, nors kai kurie autoriai to nepripažįsta. Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčios klebono, blaivybės pradininko kunigo I. Štacho laikotarpiu Lietuvoje sparčiai plito girtavimas, dvarininkai steigė smukles, karčemas, valstiečiai buvo priversti pirkti degtinę. Jam tikriausiai buvo žinoma apie airių blaivybės kampaniją, kurią 1838 m. pradėjo airių kapucinas Teobaldas Metju. Tai I. Štachą, kartu su Šiaulėnų parapijos klebonu Augustinu Kybartu (1795-1860) paskatino steigti blaivybės brolijas. I. Štachas su bendraminčiais apie 1846 m. pradėjo registruoti parapijiečius, norinčius tapti blaivininkais ir įkūrė Blaivybės broliją. Veikla buvo vaisinga – per dešimtmetį Šiauliuose žymiai sumažėjo parduotuvių, prekiaujančiu alkoholiu. Šį I. Štacho pradėtą darbą toliau tęsė Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius, 1858 m. paskelbęs savo garsųjį laišką ir pakvietęs visus į tautos išblaivinimo sąjūdį.

Beatifikacijos byla

2016 m. liepos 5 d. Apaštalų sostas Šiaulių vyskupijai suteikė leidimą pradėti beatifikacijos bylą.
Maserati Quattroporte

Maserati Quattroporte prabangus keturių durų sedanas gaminamas italijos gamintojo Maserati.

Maserati Quattroporte V

2004 metais Maserati pradėjo Pininfarina suprojektuoto Quattroporte modelio gamybą, kuris komplektuojamas su tuo pačiu 4.2 L varikliu kaip Coupé, Spyder ir naujas GranTurismo modeliai, tačiau turi kiek didesnę 400 AG (298 kW) galią. Dėl didesnio svorio nei Coupé ir Spyder modeliai, Quattroporte nuo 0 iki 100 km/h spurtuoja per 5.6 sekundės, o didžiausias greitis yra 269 km/h. Quattroporte turi labai gerą svorio pasiskirstymą – 47 % svorio tenka priekiui ir 53 % galui, todėl didelis sedanas yra puikiai valdomas. Šis svorio pasidalijimas pasiektas pastūmus variklį atgal už priekinės ašies, o pavarų dėžę sumontavus prie galinės ašies kartu su diferencialu. Tokia schema paprastai naudojama tikruose sportiniuose automobiliuose ir tai yra pirmas kartas kai tokia konstrukcija panaudota sedane.
Buckingham fontanas

Buckingham fontanas (angl. Buckingham Fountain) – vienas iš Čikagos simbolių Grant parke.
Projekto autorius Edward H. Bennett fontaną sukūrė pagal Latona fontano Versalyje pavyzdį, skulptorius Jacques Lambert. Kate Buckingham padovanojo fontaną miestui kaip savo brolio Clarence Buckingham atminimo įamžinimą. Tai įvyko 1927 m. rugpjūčio 26 d. ir davė pradžią istoriniam Route 66 keliui, kuris driekiasi iki Los Andželo.
Nuo balandžio 1 d. iki lapkričio 1 d. fontanas pratrūksta vandeniu kas 20 minučių, pradedant 10 val. ryte ir baigiant 22 val., ypač gražios įvairiaspalvės šviesos spindi tarp 21 to 22 valandos.
Fontanas turi 5700 milijonų litrų vandens. Pasirodymo metu per sekundę yra išstumiama daugiau kaip 880 litrų vandens per 133 skyles. Buckingham fontanas yra vienas didžiausių fontanų pasaulyje.
Ukrainos administracinis suskirstymas

Ukraina suskirstyta į 24 sritis (ukr. область, dgs. області), vieną autonominę respubliką (автономна республіка) ir du miestus, turinčius specialų statusą (місто зі спеціальним статусом).

Šiaurės Ukraina

Šiaurės Ukrainai (ukr. Північна Україна) – priskiriamos šios sritys:

Pietų Ukraina

Pietų Ukrainai (ukr. Південна Україна) – priskiriamos šie regionai:

Vakarų Ukraina

Vakarų Ukrainai (ukr. За́хідна Украї́на) – priskiriamos šios sritys:

Rytų Ukraina

Rytų Ukrainai (ukr. Схі́дна Украї́на) – priskiriamos šios sritys:

Vidurio Ukraina

Vidurio Ukrainai (ukr. Центральна Україна) – priskiriamos šios sritys:
Vakarė Klaipėda

Vakarė Klaipėda – vakarinis laikraštis, ėjęs nuo 1995 m. balandžio 11 d. iki 1997 m. Klaipėdoje.

Istorija

Leido UAB „Klaipėdos laikraščio“ redakcija. 1995 m. ėjo 5 kartus, nuo 1996 m. – 2 kartus per savaitę. Tiražas 1995 m. – 5500 egz., 1997 m. – 1500 egz.
Redaktorius Valdemaras Puodžiūnas.
Jonas Manvydas

Biografija

Kilęs iš Gediminaičių Manvydų giminės.  Tėvas Albertas Vaitiekus Manvydas. Duktė Sofija Ona Manvydaitė, Mikalojaus Radvilaičio žmona, jos vaikai Mikalojus Radvila II, Jonas Radvila II, Ona Radvilaitė, Vaitiekus Radvila, Jurgis Radvila I.

Valstybės tarnyba

1431 m. dalyvavo sudarant Skirsnemunės sutartis su Vokiečių ordinu. Rėmė Švitrigailą per jo konfliktą su Žygimantu Kęstutaičiu. Vėliau palaikė Kazimiero Jogailaičio kandidatūrą į Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą. Nuo 1443 m. Trakų vaivada, 1458 m. Vilniaus vaivada.
Plaza de Mayo

Plaza de Mayo (iš isp. k. „Gegužės aikštė“) – svarbiausia Argentinos sostinės Buenos Airių senamiesčio aikštė. Ją apriboja Hipólito Yrigoyen, Balcarce, Rivadavia ir Bolívar gatvės. Aplink aikštę išsidėstę keletas svarbių miesto pastatų: kabildas (kolonijinės miesto valdžios būstinė), Casa Rosada (prezidentūra), Buenos Airių Metropolinė katedra, dabartinė miesto savivaldybė ir Valstybinio Banko dalis. Priešais aikštę yra komercinė miesto dalis, dažnai vadinama la City. Aikštė papuošta fontanais, monumentais, simboliniais ženklais, medžiais.
Gegužės aikštė – labai svarbus istorinis miesto centras. 1810 m. čia prasidėjo Gegužės Revoliucija (jos garbei ir pavadinta aikštė), atvedusi šalį į nepriklausomybę 1816 m. 1945 metų spalio 17 dieną aikštėje vyko masinės demonstracijos organizuotos Evitos Peron, už Chuano Perono išlaisvinimą iš kalėjimo. 1955 m. aikštėje buvo subombarduoti žmonės, siekę Perono nuvertimo. Po trijų mėnesių aikštė buvo Revolución Libertadora centras. 1982 m. balandžio 2 d. čia vyko Gegužės Aikštės Motinų akcija, kuria buvo smerkiamas diktatūrinis karinės chuntos režimas ir nepalankių žmonių šalinimas. Gegužės aikštėje vyko ir 2001 m. gruodžio mėnesio riaušės prieš ekonominę krizę.
Šiuo metu Plaza de Mayo išlieka svarbiu politiniu, kultūriniu ir turistiniu miesto ir šalies centru.
George Gordon Byron

Biografija

Džordžas Noelis Gordonas Baironas gimė Londone 1788 m. sausio 22 d. senoje nusigyvenusioje aristokratų šeimoje. Tėvas mirė 1791 m., palikęs trejų metų sūnui daugybę skolų. Būsimasis poetas kartu su motina apsigyveno Škotijoje, motinos gimtinėje. Vaikystės metus temdė nuolatiniai motinos skundai dėl jų „neturto“, dėl tėvo negarbingo elgesio. Kentėjo būsimasis rašytojas ir dėl savo paties fizinio trūkumo – įgimto luošumo. Tačiau tai nesutrukdė jam vėliau tapti geru plaukiku, boksininku ir raiteliu.
Nuo pat mažų dienų Baironas daug skaitė, ypač jį traukė istoriniai veikalai ir kelionių aprašymai. Jis susipažino su antikine literatūra, Šekspyro, Miltono kūryba, vėliau labai pamėgo italų poetus – Dantę, Ariostą, Torkvatą Tasą, studijavo anglų ir prancūzų filosofų veikalus. Noriai keliavo po Škotijos kaimus ir kalnus, pamėgo Škotijos gamtą, paprastus žmones, jų papročius.
Baigęs mokyklą, Baironas studijuoja Kembridžo universitete.
Bairono kūrybos kelias prasidėjo 1807 m., kai buvo išleistas poezijos rinkinys „Laisvos valandos“. Pirmąjį Bairono poezijos rinkinį kritikai sutiko nepalankiai. Anoniminis autorius žurnale „Edinburgo apžvalga“ piktai kritikavo jo eilėraščius. Jam poetas atsakė satyrine poema „Anglų bardai“ (1809 m.), pašiepusia literatūrinius priešus ir kritiškai vertinančia to meto anglų literatūrą.
Jaunystėje Baironas svajojo apie aktyvią visuomeninę veiklą, kurią vertino ne mažiau už literatūrinį darbą. Žavėjosi Servantesu ir Dante. Įsitraukė į politinę veiklą. 1812 m. Lordų Rūmuose pasakė kelias kalbas, kuriose gynė darbininkus, persekiojamus airių katalikus, smerkė Anglijos kolonijinę politiką. Tuo dar labiau nuteikė prieš save reakcinę Anglijos visuomenės dalį. Pamatęs, kad vien kalbomis nieko gero nepasieks, nutarė pasitraukti iš Parlamento.
1816 m. Baironas visam laikui išvyko iš Anglijos. Iš pradžių apsistojo Šveicarijoje, o vėliau gyveno Italijoje, aktyviai dalyvaudamas nacionalinio išsivadavimo sąjūdyje. Gyvenimas Italijoje, bendravimas su italų kovotojais karbonarais dar labiau subrandino rašytojo politines pozicijas. Karbonarų pralaimėjimas paskatino gilintis į visuomenės būties dėsningumus. Rašytojas pradėjo vis labiau suvokti, kad istorijos raida – ne kažkoks paslaptingų jėgų procesas, o realūs žmonių visuomenės santykiai.
1823 m. Baironas įstojo į graikų kariuomenę ir, 1824 m. atvykęs į Graikiją, padėjo organizuoti žygį prieš pavergėjus. Tačiau mūšio poetas nebesulaukė. Susirgęs karštlige 1824 m. balandžio 19 d. poetas mirė. Graikijoje buvo paskelbtas nacionalinis gedulas, o Bairono palaikai iškilmingai palydėti į tėvynę.
Vadi Firos regionas

Geografija

Regionas yra Sahelio gamtinėje srityje. Yra keletas vadžių (Havaro, Firos, Karmos, Enės). Iškilęs Kapkos masyvas.

Gyventojai

Regionas priklauso Darfūro (Vadajaus) kultūrinei zonai. Pagrindiniai regiono gyventojai yra zaghavai, kalbantys viena Nilo-Sacharos kalbų. Yra bagarų (arabų).
Dalia Pilipavičienė-Greičiunaitė

Dalia Pilipavičienė-Greičiunaitė (1954 m. gegužės 12 d. Vilniuje), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

1961–1968 M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje mokėsi smuikuoti (dėst. T. Šernas ir J. Dvarionas), o 1968–1972 choro dirigavimo (dėst. J. Svirskienė). 1972–1977 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Griauzdės klasė).
Nuo 1977 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Chorvedybos katedros dėstytoja (nuo 1989 vyr. dėstytoja), parengė būrį chorvedžių. 1981–1985 berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisterė. 1984–1988 Klaipėdos šiluminių tinklų moterų ir Kretingos komunalinio ūkio moterų vokalinių ansamblių vadovė. 1987–1989 Klaipėdos moksleivių namų vyresniųjų klasių merginų vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblis 1988 respublikinio „Dainų dainelės" konkurso laureatas.
Nuo 1988 Klaipėdos 14-osios vidurinės mokyklos (Ąžuolyno gimnazija) muzikos mokytoja, vaikų choro ir vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblis 1992 respublikinio „Dainų dainelės“ konkurso laureatas. Choras pasirodo koncertuose, dalyvauja miesto ir Klaipėdos krašto dainų šventėse bei festivaliuose. Jaunių chorą „Gilė"parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
D. Pilipavičienė dirigavo Klaipėdos miesto ir krašto dainų šventėse bei vaikų chorų festivaliuose Palangoje. Skaito pranešimus vaikų muzikinio auklėjimo klausimais mokslinėse konferencijose. 1997 jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Armantas Vitkauskas

Karjera

Baigė Marijampolės futbolo mokyklą ir rungtyniavo Marijampolės FK Sūduva klube. 
Prieš 2012 m. sezoną pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgiriu“. Taip pat kviečiamas ir į Lietuvos U-21 rinktinę.
2017 m. pabaigoje sutartis su Vilniaus „Žalgiriu“ baigėsi ir nebuvo pratęsta. 
2018 m. pirmoje pusėje atstovavo Rumunijos aukščiausioje lygoje žaidžiančią „CS Concordia Chiajna“. Per pusmetį A.Vitkauskas „Chiajna“ gretose sužaidė dvejas rungtynes, o pasibaigus Rumunijos futbolo sezonui, sugrįžo į Lietuvą.
Nuo 2018 m. antros pusės vėl tapo FK Žalgiris žaidėju.

Lietuvos rinktinė

2008 m. vasarą Armantas pagrindinėje Sūduvos sudėtyje galutinai nukonkuravo Saulių Klevinską ir tapo pagrindiniu ekipos vartininku. Žaisdamas už savo klubą Vitkauskas sugebėjo atkreipti ir Lietuvos rinktinės trenerių dėmesį. Taigi būdamas vos 19 metų gavo kvietimą į rinktinės stovyklą. O jo debiutas vilkint Lietuvos rinktinės marškinėlius įvyko 2008 m. lapkričio 22 d. draugiškose rungtynėse prieš Estijos rinktinę.
Gidnei Hilas

Istorija

XIV a. kaimo vietovėje pastatyta Gidnei Hilo Šventosios Trejybės bažnyčia. 1875 m. bažnyčia renovuota.
1867 m. kaime atidaryta traukinių stotelė. 1964 m. geležinkelis panaikintas.
Trys kaimo architektūriniai paminklai įtraukti į saugomų architektūrinių objektų sąrašą: Gidnei Hilo Šventosios Trejybės bažnyčia, Raudonojo Liūto užeiga ir Gidnei Hilo malūnas.
Bartai

Bartai – viena iš baltų prūsų genčių, gyvenusi Bartoje. Pirmą kartą šiuo vardu minimi 1249–1269 m. rašytose Danijos karalių žemės knygose.

Geografija

Pietiniai bartų kaimynai buvo galindai, pietvakariuose ribojosi su Sasna, vakaruose jų kaimynai buvo varmiai, šiaurėje - notangai, šiaurės rytuose - Alnos ir Priegliaus krante – nadruviai, rytuose – jotvingiai. Spėjama, kad svarbiausia bartų gyvenvietė buvo dabartinis Barštynas, kur stovėjo jų pilis.
Bartai kultūra ir kalba artimiausi kitoms prūsų gentims - sembams, notangams ir varmiams.

Istorija

Dalyvavo 1242–1249 m. Pirmajame prūsų sukilime ir 1260–1274 m. Didžiajame prūsų sukilime prieš kryžiuočius. Per Didįjį sukilimą bartams vadovavo vitingas Divonis. Po sukilimų pralaimėjimo dalį bartų vokiečiai iškeldino į Pagudę, dalis jų, gelbėdamiesi nuo kryžiuočių vergovės, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio padedami, persikėlė į Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Gardino, Lydos, Medininkų, Slanimo, Valkavisko apylinkes. Šiauriniai ir rytiniai bartai, veikiausiai jų dauguma, tapo lietuvininkais, jų žemės įėjo į Mažąją Lietuvą. Likusieji Bartoje XVI a. - XVII a. suvokietėjo, kai kurie sulenkėjo, tapo mozūrais. Didžiojoje Lietuvoje apsigyvenusių bartų teritorijoje, Lydos apskrityje, ne vėliau kaip XIV a. antroje pusėje buvo įkurtas Bartų valsčius su Panemunės, Pelesos, Skalvių ir Aradnos vaitystėmis. 1503 m. minima Bartų apskritis (pavietas). XVIII a. dar buvo Bartų seniūnija. Žirmūnų, Rodūnios, Pelesos apylinkių (Gardino žemė) bartai ilgai išlaikė savitą kultūrą, šimtmečius save vadino bartais. Nemuno aukštupio kairiajame krante išliko su bartų tautovardžiu susijusių vietovardžių, pavardžių.