google/wiki40b huggingface dataset:
Minbaras

Minbaras – sakykla musulmonų šventyklose − mečetėse. Pagamintas iš medžio, akmens arba iš abiejų medžiagų. Tai buvo didžiausias, o kartais ir vienintelis, baldas mečetėje. Didelėse ir šiuolaikinėse mečetėse minbaras yra architektūrinė struktūra, pritaikyta pagal mečetės mastelį.
Minbaras kildinamas iš teisėjo kėdės senovės arabų kultūroje. Pirmasis minbaras datuojamas apie 628−631 m. ir jį užsakė Mahometas mečetei Medinoje. Tai buvo medinė kėdė su dviem laipteliais, iš kurios Mahometas sakė pamokslus tikintiesiems. Pirmieji arabų kalifai priimdavo pagarbą sėdėdami šiame krėsle. Umajadų kalifas Muavija I 670 m. šiam minbarui pastatė 6 pakopų platformą. Umajadų laikotarpio metu valdovai ir jų vietininkai iš minbarų skelbdavo svarbius pranešimus ir sakydavo penktadienio pamokslą tikintiesiems. Minbarai buvo pastatyti beveik visose mečetėse, labai retai daugiau nei po vieną vienetą. Minbaras beveik visada statomas prie kiblos sienos, mihrabo dešinėje. Minbarai taip pat buvo statomi kai kurių medresių susirinkimų salėse ar piligrimų susirinkimo vietose, pavyzdžiui, apie Meką. Labiausiai paplitusi minbaro forma yra trikampės formos statinys su platforma viršuje, į kurią veda siauri laipteliai. Tiek laipteliai, tiek platforma būna su ranktūriais. Ankstyvaisiais islamo religijos plitimo metais minbarai buvo kilnojami, o kai kurie su ratukais. Kai nebūdavo sakomi pamokslai šie minbarai buvo perkeliami iš mečetės į sandėlį. Tokios formos minbarai dar naudojami Magribe ir Rytų Afrikoje. Paprastai šiuolaikiniai minbarai yra stacionarūs. Ankstyviausias išlikęs minbaras yra Kairuano didžiojoje mečetėje (apie IX a. vidurys) Tunise. Minbarai buvo dekoruojami medžio drožybos kūriniais, kartais dramblio kaulu, inkrustuojami pusbrangiais akmenimis.
Toshiba

Istorija

„Toshiba“ buvo įkurta susijungus dviem įmonėms 1939 m.
Viena iš jų buvo „Tanaka Seisakusho“ (Tanaka Engineering Works), pirmoji Japonijos telegrafo įrangos gamintoja, įkurta Hisashigės Tanakos 1875 m. 1904 m. pavadinimas buvo pakeistas į „Shibaura Seisakusho“ (Shibaura Engineering Works). Pirmojoje XX a. pusėje, Japonijos modernėjimo Meidži laikotarpio metais, „Shibaura Engineering Works“ tapo pagrindine sunkiųjų elektroninių mašinų gamintoja ir tapo pasaulinės industrijos galia.
Kita įmonė buvo „Hakunetsusha“, įkurta 1890 m. ir buvo pirmoji Japonijos kaitinamųjų elektros lempų gamintoja. Ji diversifikavosi į kitų vartojimo produktų gamybą ir 1899 m. buvo pervadinta į „Tokyo Denki“ (Tokyo Electric).
1939 m. įmonėms susijungus, bendra kompanija buvo pavadinta „Tokyo Shibaura Denki“ (Tokyo Shibaura Electric). Kiek vėliau ji buvo pervadinta į „Toshiba“, bet tik 1978 m. ji oficialiai buvo pavadinta „Toshiba Corporation“ vardu.
Grupė smarkiai išsiplėtė tiek vidaus augimu tiek įsigijimais, pirkdama sunkiosios technikos ir pagrindines pramonės įmones penktajame ir šeštajame dešimtmečiuose, paskiau įkurdama divizijas aštuntajame ir vėlesniuose dešimtmečiuose.
„Toshibai“ priklauso nuopelnai už šiuos pirmuosius Japonijos išradimus: radaras (1942 m.), TAC skaitmeninis kompiuteris (1954 m.), tranzistorinė televizija ir mikrobangų krosnelė (1959 m.), spalvotas video telefonas (1971 m.), japonų k. teksto redagavimo programa (1978 m.), MRI sistema (1982 m.), nešiojamas asmeninis kompiuteris (1986 m.), NAND EEPROM (1991 m.), DVD (1995 m.), Libretto sub-notebook asmeninis kompiuteris (1996 m.) ir HD DVD (2005 m.).

Produkcija, paslaugos ir standartai

„Toshiba“ produkcijos ir paslaugų asortimentą sudaro: oro kondicionierių sistemos, plataus vartojimo elektronika (tame tarpe televizoriai, DVD ir Blu-ray grotuvai), valdymo sistemos (tame tarpe oro eismo valdymo sistemos, geležinkelių sistemos, apsaugos sistemos ir kelių eismo valdymo sistemos), elektroninė pardavimų įranga, liftai ir eskalatoriai, buitinė technika (tame tarpe šaldytuvai ir skalbimo mašinos), IT paslaugos, apšvietimas, medžiagos ir elektroniniai komponentai, medicininė įranga (tame tarpe CT ir MRT skaitytuvai, ultragarso ir rentgeno įrangos), biuro įranga, verslo telekomunikacijų įranga, asmeniniai kompiuteriai, puslaidininkiai, elektros energijos sistemos (tame tarpe elektros turbinos, kuro elementai ir branduoliniai reaktoriai), elektros energijos perdavimo ir paskirstymo sistemos bei TFT ekranai.
Vladislavas Lenčikas

Vladislavas Lenčikas (g. 1954 m. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas.

Biografija

1972 m. baigė Juodšilių vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
1976–1987 m. Vilniaus r. vykdomasis komiteto Žemės ūkio valdybos vyresnysis ir vedantysis juriskonsultas. 1987–1993 m. Vilniaus miesto trečiojo apylinkės teismo teisėjas. 1993–2007 m. Vilniaus miesto ketvirtojo apylinkės teismo pirmininkas. Nuo 2007 m. Vilniaus apygardos teismo teisėjas.
Pikselis

Pikselis (iš angl. picture 'vaizdas' + element 'elementas') – vienas iš daugybės taškų ar vienos spalvos laukelių, kurie, kartu kaip dvimatė matrica, sudaro vaizdą arba visą ekrano turinį. Rastrinėje grafikoje tai mažiausias adresuojamas elementas, turintis tokias charakteristikas kaip spalva ir šviesumas. Pikselio adresą atitinka jo fizinės koordinatės.
Kiekvienas pikselis yra originalaus vaizdo mėginys; paprastai kuo daugiau mėginių, tuo originalus vaizdas atvaizduojamas detaliau. Kiekvieno pikselio ryškumas skiriasi. Spalvoto vaizdo sistemose spalvą paprastai ženklina trys ar keturi ryškumo komponentai, tokie kaip raudona, žalia ir mėlyna arba žydra, purpurinė, geltona ir juoda.
Šikoku

Istorija

Pasak šintoistinių mitų, Šikoku buvo viena pirmųjų salų, pagimdytų deivės Izanami. Jos senasis pavadinimas buvo Ijo arba Futana (dvivardė). Dabartinį pavadinimą salai davė tai, kad joje visada buvo keturios žemės (Ijo, Ava, Tosa ir Sanuki), o dabar – keturios prefektūros (Ehimė, Kočis, Tokušima, Kagava).
Šikoku seniau buvo dalis Nankaido regiono, kuriam priklausė ir Kii, Avadži žemės.
Jautmalkė I

Istorija

Kaime buvusi senovės gyvenvietė, išlikę senkapiai. TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Pavėžupio žuvininkystės tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Pašvinės – 4,2 km
Laisvučiai – 1,5 km
ŠIAULIAI – 24 km 
 Kurtuvėnai – 3 km
Vainagiai – 3 km
Naisiai – 1,4 km
 Zuikiškė – 2,6 km
Galvydiškė – 4 km
Barciškė – 1,3 km
Gailiškė – 1 km 
 Glumbotiškė – 2,5 km
Vidiškių gimnazija

Istorija

Mokykla Vidiškėse pradėta statyti dar 1988 m. Iš pradžių buvo nuspręsta, jog tai bus profesinė technikos mokykla, nes Ignalinos rajone tokios mokymo įstaigos dar nebuvo. Vidiškių gyvenvietės vaikai mokėsi Ignalinos 1-ojoje vidurinėje mokykloje. Kasdienis vaikų vežiojimas į mokyklą kėlė daug problemų. Tad prisidėjus dar ir tėvų skundams direktoriaus S. Pečiūros iniciatyva buvo nuspręsta Vidiškėse atidaryti devynmetę bendrojo lavinimo mokyklą. Dar tebevykstant mokyklos statybos darbams, 1991 m. jos direktoriumi tapo Eminuelis Leškevičius. Nors 1991 m. rugsėjo mėnesį dar tebevyko statybos darbai, keliose klasėse jau buvo priglausti pradinukai. 1992 m. jo pavaduotoja paskirta Zinovėja Luneckienė, užklasinės veiklos organizatore – Milda Mudinienė. 1992 m. pradėtas formuoti naujas, jau Vidiškių devynmetės mokyklos pedagogų kolektyvas. 1995 m. mokykloje dirbo 25 pedagogai, iš jų 20 turėjo aukštąjį išsilavinimą. 1996 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą.
2006 m. balandžio mėn. Vidiškių vidurinėje mokykloje buvo vykdoma vidurinio ugdymo programos akreditacija. Akreditavimo komisija analizavo pateiktus dokumentus, bendravo su mokytojais, mokiniais, tėvais, mokyklos steigėjo atstovais. Atsižvelgdama į vidurinio ugdymo programos akreditacijos komisijos nutarimą, birželio 21 d. Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministrė pasirašė įsakymą akredituoti Vidiškių vidurinėje mokykloje vykdomą vidurinio ugdymo programą. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos birželio 23 d. sprendimu nuo 2006 metų rugsėjo 1 d. Vidiškių vidurinė mokykla tapo gimnazija.
Sao civilizacija

Bruožai

Civilizacija susiformavo derlinguose Šari ir Logonės upių slėniuose į pietus nuo Čado ežero. Ankstyviausi gyventojai čia identifikuoti iš V a. pr. m. e., ir tai laikoma Sao civilizacijos pradžia. Visame Čado ežero baseine būtent čia susiformavo tankiausiai gyvenama ir aukščiausio lygio priešistorinė civilizacija.
Manoma, kad IX a. civilizacija patyrė imigracijas. Atsikėlėliai kalbėjo Čado kalbomis ir iš pradžių gyveno Sacharos oazėse Bilmoje, Tadžerėje ir kt. Vėliau jie migravo į pietus, kur susimaišė su vietos gyventojais ir atnešė jiems kitokią kultūrą. Legendos kalba apie tris vieną po kitos sekusias migracijas, kas rodo, jog Sao kūrėjai buvo susimaišę iš skirtingos kilmės etninių grupių. Šios migracijos pradėjo klasikinį Sao laikotarpį. Anot legendų, tuo metu Sao žmonės gyveno pasidalinę į septynis klanus, tačiau suvienytus į vieną valstybę – hipotetinę Sao imperiją.
Civilizacija paliko apie 350 archeologinių vietovių, daugiausia pailgų pilkapių, kuriuose buvo laidojama, randama daug meno dirbinių. Kai kurie kapai turėdavo tris ar keturis sluoksnius. Didžiausio klestėjimo („klasikinio Sao“) laikotarpiu (XII–XV a.) kūnai buvo laidojami patalpinti į didžiulius molinius indus. Kultūrai būdingi gausūs terakotos dirbiniai, vaizduojantys žmones ir gyvūnus. Kai kurie jų pasiekia ypač aukšto meninio lygio, yra detalizuoti ir tikslūs. Be to, Sao kūrėjai gamino ir bronzos, geležies, dramblio kaulo dirbinius.
Nuo XIV a. civilizacijos likimas nėra aiškus. Vietos gyventojai neišvengiamai susidūrė su kitų, didesnių ir stipresnių regiono valstybių, tokių kaip Kanemas, Bagirmis, o vėliauir Borgu agresija. Kultūra sumenko. XVI a. Sao teritorijos buvo galutinai islamizuotos ir prijungtos prie Bornu valstybės. Jos gyventojų dalis greičiausiai migravo į pietus, į Adamavos regioną. Sao tautos palikuonimis šiuo metu save laiko kotokai ir sarai.
Garas (departamentas)

Gardas (30) (pranc. Le Gard, ok. Gard) – Prancūzijos departamentas šalies pietuose, Langedoko-Rusijono regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Nimas (Nîmes). Generalinės tarybos pirmininkas Žanas Denats (Jean Denat) (PS).
Departamente 3 apskritys, 46 kantonai, 32 municipaliniai susivienijimai ir 353 komunos. Plotas – 5 853 km². 2006 m. – 623 125 gyventojų, 106 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Langedoko provincijos dalyje.

Geografija

Gardo departamentas ribojasi su Ronos delta, Ardešo, Vokliūzo, Hero ir Lozero departamentais bei Viduržemio jūra. Aukščiausia vieta – Ėgualio kalnas.

Klimatas

Klimatas viduržemiškas, su švelniomis žiemomis ir karštomis vasaromis. Salėtų dienų – 250 per metus.

Ekonomika

Pagrindinės ekonomikos šakos – turizmas, žemės ūkis, vynuogininkystė. Departamente vienos didžiausių Prancūzijoje alyvuogių plantacijos.

Turizmas

Departamente kasmet apsilanko 4,5 mln. poilsiautojų. Yra 23 km pliažų, apie 550 paminklų. Kamargas (Camargue) – didžiausias Europoje poilsinis uostas.

Politika

Gardo departamentui Prancūzijos senate atstovauja Alenas Žurnė, Andrė Ruvjeras ir Simonas Siuturas (visi PS), Atstovų rūmuose – 5 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 47 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Bronius Barzdžiukas

Biografija

1930 m. pradėjo lankyti Kupiškio progimnazĳą, 1934 m. baigė jos 4 klases ir įstojo į Panevėžio gimnaziją. Priklausė moksleivių ateitininkų organizacijai, kurią globojo kun. Alfonsas Sušinskas, dalyvavo Dobilo Lindės meno kuopos veikloje, 1937 m. buvo išrinktas į jos valdybą. Baigęs gimnaziją 1939 m. įstojo į Kauno karo mokyklą. 1940 m. birželio 16 d. atlikusi pratimus Švenčionėlių poligone mokykla grįžo traukiniu į rusų užimtą Kauną. Traukinys Kaune buvo okupantų sulaikytas, mokykla apsupta raudonarmiečių. Kariūnai padėtį vertino kaip išdavystę, palikimą okupanto savivalei. Kariūnai aspirantai tęsti tarnybą buvo išsiuntinėti į pulkus. B. Barzdžiukas pateko į 4-ojo pėstininkų pulko batalioną, perkeltą į Pakruojo barono fon Roppo dvarą. 1940 m. baigė karo mokyklą Lietuvos liaudies armijos atsargos aspirantu, tais pačiais metais įstojo į Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Statybos fakulteto Architektūros skyrių. Kartu su kitais studentais architektais įsĳungė į Lietuvos Aktyvistų Fronto veiklą, priklausė studentų ateitininkų technikų „Grandies“ korporacijai. 1941 m. gegužės mėn. suimtas, bet 1941 m. birželio 23 d. prasidėjus TSRS-Vokietijos karui iš Kauno kalėjimo išsivadavo. Birželio sukilimo dalyvis.
Vokiečių valdžiai uždarius universitetą, studijos vyko įvairiose vietose, daugiausia Raudonojo Kryžiaus ligoninėje. 1944 m. TSRS kariuomenės sugrįžimą sutiko gimtuosiuose Virbališkiuose. Studijos buvo baigtos, telikę du antraeiliai egzaminai. Užsiregistravo studentu Kauno Vytauto Didžiojo universitete, išlaikė likusius egzaminus, pasirinkęs diplominio darbo temą „Šiaulių miesto centro planavimas“, įsidarbino miesto vyriausiojo architekto valdyboje. 1947 m. apsigynė diplominį darbą, įgijo inžinieriaus architekto specialybę. Šiauliuose projektavo sugriauto J.Janonio gimnazijos pastato atstatymą (bendraautoris Eduardas Budreika, 1950 m.), parengė kino teatro rekonstrukciją, suplanavo centrinę miesto aikštę. Tačiau, sužinojęs, kad yra paieškomas, įsidarbino Panevėžio miesto techniniame inventorizacijos biure. Gavęs paskyrimą iš universiteto, įsidarbino Architektūros reikalų valdyboje Vilniuje. 1951 m. kovo 11 d. einant į darbą suimtas, 1951 m. rugsėjo mėn. pagal Ypatingo pasitarimo sprendimą nuteistas 8 metams ir išvežtas į Gorkio sritį, Suchobezvodnoje lagerį – Unžlagą. 1955 m. byla buvo peržiūrėta, neįrodžius kaltės bausmė sumažinta iki 5 metų ir pritaikyta amnestija.  1955-1969 m. dirbo Valstybiniame statybos ir architektūros komitete, 1969-1981 m. Kolūkių statybos instituto vyr. architektas.
Lietuvos architektų sąjungos narys.
Sritis

Sritis – stambus valstybės administracinio teritorinio padalijimo vienetas.

TSRS, Rusijos ir susijusių valstybių sritys

Rusiškai sritis vadinasi область.
Carinėje Rusijoje sritys buvo lygios gubernijoms, tačiau jos buvo tik nacionaliniuose pakraščiuose, nutolusiose žemėse ar kazokų kariuomenių žemėse. Sričių valdymo sistema skyrėsi nuo gubernijų valdymo sistemų, nes srityse visada buvo kariuomenės daliniai, todėl srities viršininkas buvo ne tik civilinės, bet ir karinės valdžios vadovas.
Sritys egzistavo TSRS sudarančiose sąjunginėse respublikose, o TSRS suirus – potarybinėse valstybėse – Rusijoje, Baltarusijoje, Kazachstane, Kirgizijoje, Tadžikistane, Uzbekistane, Ukrainoje.
Boutros Boutros-Ghali

Biografija

Gimė koptų stačiatikių šeimoje. Tėvas Butrosas Galis nuo 1908 m. buvo Egipto ministras pirmininkas; 1910 m. vasario 20 d. pasikėsinimo metu buvo nušautas. 1946 m. baigė politologijos ir ekonomikos studijas Kairo universitete. 1949 m. Paryžiaus universitete gavo filosofijos daktaro laipsnį. Nuo 1949 m. iki 1977 m. Kairo universitete dėstė tarptautinius santykius ir tarptautinę teisę. Nuo 1954 m. iki 1955 m. studijavo Kolumbijos universitete pagal Fulbraito programą. Nuo 1963 m. iki 1964 m. – Hagos tarptautinės teisės akademijos Tyrimų centro direktorius. Nuo 1965 m. – Egipto tarptautinės teisės draugijos prezidentas. Nuo 1975 m. – Egipto Politinių ir strateginių tyrimų centro direktorius. Nuo 1977 m. iki 1991 m. – Egipto užsienio reikalų ministras. Dalyvavo rengiant 1979 m. pasirašytą Izraelio ir Egipto taikos sutartį. 1987 m. išrinktas Egipto Parlamento nariu. 1991 m. trumpai užėmė Egipto ministro pirmininko pavaduotojo pareigas. 1991 m. lapkritį buvo išrinktas šeštuoju Jungtinių Tautų organizacijos Generaliniu sekretoriumi. Tapo pirmuoju Afrikos atstovu šiose pareigose. Buvo kritikuojamas už Jungtinių Tautų neveiklumą Ruandos genocido metu. Vadovaujant B. Butrosui Galiui, Jungtinės Tautos sprendė taikos įvedimo klausimus Jugoslavijos karų, Somalio pilietinio karo metu. 1996 m. antrą kartą kandidatavo į Jungtinių Tautų Generalinio sekretoriaus pareigas, tačiau dėl JAV nepritarimo, savo kandidatūrą atsiėmė. Nuo 1997 m. iki 2003 m. buvo Frankofonijos organizacijos generalinis sekretorius.
Eksperimentinis meninio konstravimo biuras

Eksperimentinis meninio konstravimo biuras, dar kitaip ETĮKB, EMKB – poligrafijos, taros ir įpakavimo meninio konstravimo įmonė, priklausiusi LTSR  Vietinės pramonės ministerijai, veikusi 1964–1991 m. Vilniuje, Paribio g. 12.
HJK Helsinki

Istorija

Klubas įkurtas 1907 m. Iki 1972 m. be futbolo skyriaus dar veikė ledo ritulio ir ledo riedulio skyriai.
Futbolo komanda daugkartinė šalies čempionė.
Vadaktėlių Šv. Jono Nepomuko bažnyčia

Istorija

Dokumentuose minima 1773 m. remontuota Vadaktėlių koplyčia. Manoma, jog jos fundatorius buvo Kuršo kunigaikštis Petras Bironas. Centrinis bažnyčios altorius padarytas 1773–1880 metais. Vadaktėlių dvaro savininkai Izabelė ir Ivonas Kopanskiai koplyčią 1880 m. suremontavo. Ją 1881 m. gegužės 17 d. konsekravo pavyskupis Aleksandras Beresnevičius. Izabelė Kopanskienė bažnyčiai dovanojo 8,5 dešimtinės žemės, skyrė 160 rb per metus, prievolių.
1902–1905 m. Vadaktėlių kuratas buvo kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas. Kunigo Aleksandro Garnevičiaus rūpesčiu 1910 m. bažnyčiai pristatyti bokštai, ji suremontuota. 1930 m. įsteigta parapija. Po Antrojo pasaulinio karo klebonas Gediminas Ignas Blynas (1917–1981) suremontavo bažnyčią, subūrė parapijos chorą, rūpinosi vaikų katekizacija.
1956 m. iš Sibiro grįžęs klebonas Alfonsas Kadžius pats išdažė bažnyčią.

Architektūra

Bažnyčia turi neogotikos (bokštuose) ir liaudies architektūros bruožų, stačiakampio plano, su trisiene apside, dvibokštė, su bokšteliu. Vienanavė. Šventorius apsodintas gyvatvore. Jame yra kapinės. Interjere yra 1725 metais nuliedintas varpas, ir XVIII amžiaus pabaigoje tapytas kunigaikščio P. Birono portretas, ir to paties šimtmečio krikštykla, dvi drožėjo V. Svirskio skulptūros – „Šventas Petras“ ir „Šventas Povilas“.
Linas Leonas Katinas

Biografija

Tėvas Leonas Katinas. 1964 m. baigė architektūrą Lietuvos dailės institute. 1968–1992 m. dėstė M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje-internate Vilniuje, nuo 1992 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas. Nuo 1990 m. grupės „24“ narys.

Kūryba

Sukūrė tapybos kūrinių, piešinių, akvarelių, instaliacijų. Ankstyvojo laikotarpio kūryboje yra ekspresionizmo bruožų („Jūra“ I–IV 1967 m., „Arimai“ 1968 m.), eksperimentavo su įvairiomis (koliažo ir kitų) technikomis. Aštuntame – devintame dešimtmetyje pasuko į abstrakcionizmą. Kūriniai architektoniškos kompozicijos, juose yra kosmogoninių simbolių, kartais žmogaus silueto figūrų, naudojama daugiasluoksnės lesiruotės, faktūros, su tapyba derinamos kitų technikos. Kūryboje atsispindi domėjimasis lietuvių liaudies audinių ornamentika, vėlesnėje – budizmo kultūra ir menu, Vakarų ir Rytų civilizacijų sąveika („Raigardas“, „Naktis“ I–IV, „Laivas“ I–III, visi 1975 m., „Kosmograma“ 1981 m., „Agla“ 1988 m.). XX a. dešimtojo dešimtmečio – XXI a. pradžios kūriniuose ryškūs konceptualiosios dailės elementai, dažnai naudojamos piktogramos, hieroglifai, citatos. Sukūrė krikščioniškosios tematikos („Nieko nukryžiavimas“ 2001 m.), su kitų dailininkų kūryba susijusių („Vincento vynuogynas“ 2002 m.) kūrinių.
Nuo 1967 m. dalyvauja parodose, individualios: Vilnius – 1967 m., 1968 m., 1974 m., 1984 m., 1986 m., 1988 m., 1990 m., 1993 m., 1996 m., Talinas – 1973 m., Šarlotensvilis, Virdžinijos valstija – 1974 m. Dalyvauja meno projektuose Lietuvoje ir užsienyje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Tretjakovo galerija Maskvoje.
Leidykla

Leidykla – įmonė, rengianti spaudai ir leidžianti leidinius.

Istorija

Leidyklos atsirado XV–XVI a. Europoje. Tuo metu spaudos pradininkai kartu buvo ne tik leidėjai, tačiau ir spaustuvininkai, knygų pirkliai. XIX a. atsirado pirmosios tarptautinės leidyklos. XX a. pabaigoje susiformavo didieji pasaulio leidybos koncernai, valdantys ne tik leidyklas, bet ir muzikos įrašų kompanijas, kitas su žiniasklaida susijusias įmones.

Lietuvoje

Lietuvoje pirmosios leidyklos atsirado XVI–XVII a. ir tuomet buvo vadinamos spaustuvėmis. XXI a. pradžioje Lietuvoje veikė keli šimtai leidyklų. Didžiausios – Šviesa, Vaga, Mintis, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla.
Bičevaja

Lietuviai

1950 m. spalio į Bičevaja buvo atvežta apie 450 tremtinių iš Lietuvos. Tuo metu Bičevaja buvo Choro miško pramonės ūkio centras. Tremtiniai buvo išskirstyti į miško kirtavietes palei Choro upę. Iškirtus artimesnius miškus laikinos gyvenvietės buvo naikinamos, tremtiniai keliami į kitas vietas. Dalis lietuvių pateko į Kutuzovkos pagalbinį ūkį. Lietuvių tremtinių vaikai iš aplinkinių kirtaviečių mokėsi Bičevajos vidurinėje mokykloje, po J. Stalino mirties 1953 m. į Bičevają atsikėlė ir lietuvių šeimų. 1956 m. į Lietuvą buvo leista išvykti nepilnamečiams, 1958 m. pradėjo grįžti ir suaugusieji. Lietuvių palaikai iš sunykusių kirtaviečių kapinių 1990 m. parvežti į Lietuvą.
Aristides Pereira

Biografija

Aristidas Pereira gimė Boa Vista saloje. Pirmasis vyriausybinis darbas - telekomunikacijų vadovas Bisau Gvinėjoje. Buvo įsitraukęs į kolonizacijos priešininkų judėjimą, greitai kilo partijos laipteliais aukštyn.
Būdamas prezidentu išlaikė demokratišką valdymą, šalyje buvo laikomasi žmogaus teisių. Šalis garsėjo kaip viena iš demokratiškiausių valstybių Afrikoje. Žaliasis Kyšulys pasižymėjo tuo, jog buvo viena iš nedaugelio Afrikos šalių kur nebuvo įteisinta mirties bausmė.
Mirė 2011 metais, Portugalijoje. Jo garbei pavadintas oro uostas Boa Vista saloje.
Marijos kapas

Marijos kapas – kapavietė netoli Jeruzalės esančiame Kidrone, spėjama Marijos kūno palaidojimo vieta. Netoliese stovi Jeruzalės Visų tautų bažnyčia, pastatyta V amžiuje bei kryžiuočių atstatyta XI amžiuje.
Gintaras Leonavičius (1957)

Gintaras Leonavičius (g. 1957 m. birželio 19 d. Panevėžyje) – Lietuvos krepšinio treneris. 2012 m. birželio mėn. tapo Panevėžio "Lietkabelio" vyr. treneriu.
Prarasti Tamplierių lobiai (filmas)

Siužetas

Keturi paaugliai, vadovaujami trylikametės Ketrinos, leidžia vasaros atostogas Baltijos jūros Bornholmo saloje. Ten jie aptinka paslaptingų ženklų, rodančių kelią link tamplierių riterių lobių ir stengiasi įminti apvalių bažnyčios bokštų mįslę. Tačiau įprastas vaikų smalsumas tampa pavojingas. Kažkokios keistos būtybės, besislepiančios po apsiaustais, iš visų jėgų stengiasi sutrukdyti draugams…
Marius Muižinikas

Biografija

2008 m. Vilniaus kooperacijos kolegijoje baigė verslo vadybą.
2016 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo verslo vadybos ir verslo administravimo bakalaurą.
UAB „Žiežmarių gėlės“, UAB „Žiežmarių gėlių prekyba“, UAB „Etelipsus“ direktorius.
UAB "Žiežmarių gėlės" valdybos narys.
Lietuvos Respublikos Socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Milda, vaikas Lukas.
Atsisakė atskleisti kas jo žmonai padovanojo 5,5 mln. litų.
Sergejus Borovskis

Biografija

Žaidė gynėju Dinamo Minsk komandoje 1973–1987 m., taip pat žaidė TSRS rinktinėje. 2003–2004 m. treniravo lietuvių FBK Kaunas komandą, 2005 m. – „Vėtrą“.
Adobe PageMaker

Naudojimas

Tobulėjant kompiuteriams ir programinei įrangai atsiranda vis naujų ir tobulesnių leidybos sistemų, kurių galimybės kur kas platesnės, nei PageMaker ir netolimoje ateityje galbūt šią programą pakeis kitos. Daugelis kompiuterinės leidybos specialistų pirmenybę atiduoda naujos kartos leidybinei programai Adobe InDesign, kuri be tų funkcijų, kurias turi ir PageMaker, atlieka daugybę kitų.
Lietuvoje PageMaker tubūt plačiausiai paplitusi leidybinė programa. Publikacijos parengtos PageMaker be problemų bus suprastos ir atspausdintos daugumoje Lietuvos spaustuvių arba konvertuotos į kitų formatų failus.
Didelę reikšmę PageMaker paplitimui turi ir tai, kad ši programa yra Adobe korporacijos – vienos iš leidybos ir dizaino programinės įrangos įrangos lyderių pasaulyje – produktas. Nedidelėms programinės įrangos gamintojoms, tokioms kaip QuarkXpress, CorelDraw ir kt. sunku konkuruoti su šia korporacija.
IP Pirogova

Siužetas

Valdininko žmona dienas leisdavo namuose, šeimininkaudavo, kepdavo tortus. Vieną dieną ji sužinojo, kad vyras jai neištikimas su kaimyne. Po skyrybų su vyru ir pradėjo savo versliuką. Sukūrė IP (mažąją įmonę), kepė tortus. Jos pagalbininkais tapo tėvukas ir sesuo. Pavydi kaimynė irgi kepėja, todėl iš jos buvo galima tikėtis įvairių niekšybių. Vyras norėtų sugrįžti pas žmoną, todėl irgi nuolat sugalvoja kažką, kad pasirodytų naudingas ir galėtų „padėti“ Verai.