google/wiki40b huggingface dataset:
Chaim Mordechai Katz

Biografija

Gimė 1894 m. Šeduvoje. Jaunystėje mokėsi vietos ješivoje. 1910 m. išvyko mokytis į Vilijampolės ješivą, tačiau po metų vėl grįžo. 1914 m. išvyko mokytis į Voložino ješivą. 1918 m. išvyko į Telšius, kur vedė Perel Leah. Nuo 1920 m. padėjo savo tėvui ruošti ikimokyklinio amžiaus vaikus, kurie ketino eiti mokytis į Telšių ješivą. Taip pat redagavo laikraštį Dos Yiddishe Lebben. 1940 m. kartu su rabinu Eliyahu Meir Bloch sugebėjo pabėgti iš sovietų okupuotos Lietuvos į JAV, tačiau savo šeimą turėjo palikti Telšiuose.
1942 m. spalio mėnesį kartu su rabinu Eliyahu Meir Bloch Klyvlende įkūrė naują ješivą, kuriai suteikė Klyvlendo Telšių ješivos vardą. 1943 m. įkūrė Klyvlendo Hebrajų akademiją. II pasaulinio karo pabaigoje sužinojo, kad jo žmona ir visi vaikai buvo nacių nužudyti. 1946 m. vedė Esther Mindle Mandel. 1947 m. kartu su rabinu Blochu įkūrė Klyvlendo hebrajų mergaičių mokyklą. 1954 m. mirus Blochui tapo Klyvlendo Telšių ješivos vadovu. 1957 m. organizavo ješivos perkėlimą į Klyvlendo priemiestį Vilklifą. 1958 m. sunkiai susirgo, tačiau ir toliau aktyviai dalyvavo visuomeniniame gyvenime. 1960 m. įkūrė Čikagos Telšių ješivą. 1963 m. buvo išvykęs į Jeruzalę, kur skaitė įvairias paskaitas. Mirė 1964 m. lapkričio 17 d. Klyvlende.
Vincentas Padolskis

Vincentas Padolskis (g. 1904 m. balandžio 21 d. Virbalyje, m. 1960 m. gegužės 6 d. Romoje) – vyskupas, filosofijos ir teologijos mokslų daktaras, Lietuvių katalikų mokslo akademijos atkūrimo tremtyje vadovas ir jos Centro valdybos pirmininkas (1956–1959 m.).

Biografija

Mokėsi Kybartų gimnazijoje. 1922–1925 m. Romos Gregorijaus universitete studijavo filosofiją, ten apgynė daktaro laipsnį. 1930 m. gavo teologijos daktaro laipsnį Šveicarijos Fribūro universitetas|Fribūro universitete]]. 1927 m. rugpjūčio 21 d. įšventintas kunigu. 1930–1932 m. specializavosi Romos Šv. Rašto institute. Ten 1931 m. gavo Šv. Rašto licenciatą, o 1932 m. – Šv. Rašto kandidato laipsnį. 1932–1939 ir 1941–1944 m. Vilkaviškio kunigų seminarijoje dėstė Šv. Raštą. 1938 m. rugsėjo 20 d. VDU Teologijos-filosofijos fakultete apgynė habilitaciją ir buvo paskirtas Naujojo Testamento katedros vedėju docentu. Šias pareigas ėjo iki bolševikų atėjimo. 1940 m. liepos 18 d. paskirtas tituliniu Larandos vyskupu, konsekruotas 1940 m. rugpjūčio 4 d. 1940–1947 m. Vilkaviškio vyskupijos vyskupas augziliaras, nuo 1948 m. – vyskupas koadjutorius. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos į Regensburgą, 1951 m. persikėlė į Romą, kur buvo Lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos prezidentas.
Rosas (šiaurės Velsas)

Rosas (val. Rhos) – maža post-Romos ir Gvinedo subkaralystė, egzistavusi V–VI amžiuose.
Rosa Velso žemėlapyje iškilo kiek vėliau negu likusios Gvinedo subkaralystės, t. y., kai Einionas ap Kuneda testamente užrašė valdas savo jaunesniam sūnui Ovainui ap Einionui. Jo įkurta valstybė tarp istorikų gavo lygtinį Roso pavadinimą, tuo metu, kai jos originalus pavadinimas neišliko. Roso karalių rezidencija buvo Din-Arto pilis. Rosas buvo Gvinedo vasalė. Maždaug 545 metais Mailgunas ap Kadvalonas leido Einionui užgrobti Aflogiono valdas, to pasekoje susidarė Leino karalystė (val. Lleyn). Tačiau po Einiono mirties Leinas tiesiogiai perėjo į Gvinedo karalių rankas. Ovaino palikuonys išliko žymiais šiaurės Velso lordais, o vienas iš jų, Karadogas ap Meirionas, buvo netgi Gvinedo karaliumi.
Herlerheidė

Istorija

XX a. Herlerheidėje veikė anglies kasykla.
Denisas Chvalickis

Karjera

Pieš atvykdamas į Lietuvą atstovavo Lucko „Voluinės“ klubą. 2017/2018 m. sezone šis klubas žaidė Ukrainos Pirmos lygos pirmenybėse.
2018 m. vasarą atvyko į Lietuvą. Atstovavo FK Atlantas Klaipėda. 2018 m. A lygoje žaidė vos vieną kartą. Jo debiutas įvyko 2018 m. spalio 4 d. Klaipėdoje, kai FK Atlantas žaidė su čempionais FK Sūduva. Klaipėdiečiai pralaimėjo rezultatu 2-5.
Poreikis

Rūšys

Visus poreikius galima suskirstyti į pirminius ir antrinius.

Pirminiai poreikiai

Pirminiai poreikiai – įgimti fiziologiniai poreikiai kaip valgymas, miegas.
Fiziologiniai poreikiai yra žemiausias poreikių piramidės lygmuo, sudarantis jos pagrindą. Kol nepatenkinti žemesniojo lygmens poreikiai, aukštesnio lygmens poreikių patenkinimas nėra toks reikšmingas ir būna prastas motyvas produktyvesniam darbui.
Vartotojas nuolat susiduria su daugeliu nepatenkintų poreikių. Ne visi jie tampa veiklos motyvais, nes vartotojas niekada neturi galimybių visus juos patenkinti. Susidaro poreikių grupės, kurios skiriasi savo svarbumu, kartu ir patenkinimo eiliškumu.
Fiziologiniai poreikiai yra svarbiausi pirminiai poreikiai (maistas, drabužiai, pastogė ir pan.), kurių patenkinimo lygis lemia pačią žmogaus išgyvenimo galimybę. Kol šios grupės poreikiai bent iš dalies nėra patenkinti, į kitas grupes dėmesys nekreipiamas.
Savisaugos poreikiai. Jie susiję su kiekvieno žmogaus noru jaustis saugiai, nepatirti fizinio skausmo, nepatekti į nenumatytas nepalankias situacijas.

Antriniai poreikiai

Antriniai poreikiai – tai psichologiniai poreikiai (sėkmė, garbė). Jie vystosi tobulėjant žmogaus asmenybei, didėjant jo gyvenimo patirčiai.
Bendravimo poreikiai. Noras ir galimybė juos patenkinti atsiranda tada, kai pirmųjų grupių poreikiai jau patenkinti. Šie poreikiai apima siekimą būti mylimam šeimoje ir kitose žmonių grupėse, bendrauti su pageidaujamais žmonėmis. Jie gali tapti motyvu derintis prie šių grupių atstovų drabužiais, vartojimo manieromis. Šie poreikiai labai priklauso nuo amžiaus.
Pripažinimo poreikiai reiškiasi tada, kai vartotojo pajamos yra pakankamai didelės ir gali būti skiriamos jo statusui visuomenėje formuoti. Tuo siekiama aplinkinių pripažinimo ir pagarbos.
Saviraiškos poreikiai. Kiekvienas žmogus siekia atskleisti savo galimybes ir talentus, užsiimti didžiausią malonumą teikiančia veikla. "
Kad vaikas jaustųsi saugus, visų pirma reikia sukurti saugius namus. Taip pat labai svarbu bendrauti. Dauguma tėvų dažnai sako: „Namus turi, aprengtas, pamaitintas – ko jam daugiau reikia?“ Tačiau tai tik minimalūs fiziologiniai poreikiai. Namuose turi būti jaučiama santarvė, aiškumas, kada kas grįžta, kokios kieno pareigos.
Skaistgirio gimnazija

Istorija

Skaistgirio pradžios mokykla pastatyta 1910 m.
Pragaras

Pragaras – kančios ir skausmo vieta, į kurią po mirties turinčios patekti nusidėjėlių sielos. Figūruoja daugelyje tikėjimų.
Literatūroje ir mene pragaras neretai vaizduojamas su dervos katilais ir kitokiais kankinimo atributais.
Apreiškimo Jonui knygoje paminėtas ežeras degantis ugnimi ir siera, tačiau jo nederėtų painioti su vieta, į kurią, krikščionių manymu, po mirties patenka nusidėjėliai. Teologiniu požiūriu, pragaras ir Abraomo prieglobstis yra laikinos vietos, kur numirusieji laukia paskutinio teismo. Po jo, teisieji gyvens Naujojoje Žemėje, nusidėjėliai – ugnies ežere. Pragare, pasak legendų, gyvena raudoni, raguoti velniai. Vietoje jų pėdų – ožkos kanopos, rankose jie nešasi šakes. Jų vadovas, vadas - ypač didelis velnias, Liuciferis.

Žodžio kilmė

Žodis „pragaras“ kilęs nuo žodžio pragerti  („sugerti, įsiurbti“; plg. „praraja“ kilusi nuo žodžio praryti).
Jėkabpilio mūšis

Priešistorė

1704 m. kampanijos metu caras Petras I planavo užimti Narvą ir Tartu bei pasiųsti pagalbą savo lenkų–lietuvių sąjungininkams Lietuvoje ir Kurliandijoje.
Generolo majoro B. Korsako pagalbinis korpusas, kurio sudėtyje buvo reiterių pulkas, vadovaujamas G.D. Rydvanskio, pulkininko S.I. Stankevičiaus dragūnų pulkas ir Smolensko šlėktų pulkas, gavo Petro I įsakymą judėti į Lietuvą susijungti su etmonu Višnioveckiu. Generolas feldmaršalas Borisas Šeremetevas (Борис Петрович Шереметев) palaikyti generolui Korsakui skyrė G.A. Suchotino dragūnų pulką. Be to, Višnioveckio lietuvių kariuomenės sudėtyje jau buvo du rusų šaulių (стрельцы) pulkai (Jurijaus Nečajevo ir Michailo Protopopovo). Birželio 19 d. Sapiegos švedų ir jų pagalbininkų būrys užėmė Drują, nugalėdamas penkias lietuvių dragūnų ir reiterių vėliavas ir paimdamas į nelaisvę jų vadą Karpą Chrizostomą. Birželio 22 d. generolas Korsakas gavo Petro I laišką su papeikimu už pavėlavimą pradėti žygį. Tai paveikė: jau liepos 3 d. Korsako dalinys Polocke prisijungė prie Suchotino dragūnų pulko ir tęsė žygį į Kurliandiją.
Tuo tarpu Višnioveckio lietuvių kariuomenė, nesulaukusi Korsako rusų pajėgų, apgulė Zelburgo tvirtovę. Tai sužinojęs švedų generolas Levenhauptas prisijungė prie Vilniaus vaivados Sapiegos lietuvių ir su jais pajudėjo prieš Višnioveckį, kuris paliko tvirtovę ir atsitraukė į Jėkabpilį. Liepos 25 d. (rugpjūčio 5 d.) čia prie lietuvių priartėjo generolo Korsako dalinys. Tą pačią dieną Levenhaupto švedai ir Sapiegos lietuviai užpuolė sąjungininkus ir pradėjo mūšį.

Mūšio eiga

Mūšis buvo žiaurus, bet trumpas. Pirmąsias Sapiegos lietuvių atakas sąjungininkų rusų–lietuvių kariuomenė atrėmė. Tačiau į mūšį įsitraukus švedams, jų puolimo atlaikyti sąjungininkams jau nebepavyko. Mūšis baigėsi rusų ir jų sąjungininkų lietuvių bėgimu. Pralaimėjęs Korsako rusų dalinys atsitraukė link Drujos.
Lietuvių–rusų sąjungininkų gyvosios jėgos nuostoliai sudarė apie 2300 žuvusių, 517 belaisvių (tarp jų 287 rusai), taip pat prarasta 23 pabūklai, 2000 vežimų, 37 vėliavos ir 4 štandartai.
Švedų–lietuvių pajėgos neteko 238 žuvusių (tarp jų tik 57 švedai). Taip pat buvo sužeistas 181 švedas.

Pasekmės

1704 m. rugpjūčio 15 (26) d. Narvoje buvo pasirašyta Narvos sutartis dėl bendrų karinių veiksmų prieš švedus tarp caro Petro I ir Saksonijos kurfiursto bei Lenkijos karaliaus Augusto II.
Vitalijus Butyrinas

Biografija

1993–2001 m. Tarptatinės fotografijos federacijos atstovas Lietuvoje. 1976 m. Tarptautinės fotografijos federacijos fotografas menininkas, 1988 m. nusipelnęs fotografas menininkas, 1992 m. meistras, 1997 m. fotografas visuomenininkas.
Nuo 1965 m. dalyvauja parodose, pelnė daugiau, kaip 250 apdovanojimų. 1968 m. Kaune, kino teatre „Ąžuolynas“, buvo atidaryta pirmoji personalinė fotografijų paroda. Surengė individualių parodų Lietuvoje, Australijoje, Japonijoje, JAV, daugelyje Europos šalių. Daugiausia kuria fotomontažus. Fotografijos alegoriškos, yra fantastikos, romantikos elementų.
Stiubenvilis

Istorija

Miestelis įkurtas 1797 m., iškart po Džefersono apygardos sukūrimo. Miestelis buvo pastatytas Štaibeno forto, įrengto 1786–1787 m. ir pavadinto Kontinentinę armiją vedusio vokiečių generolo barono Frydricho Vilhelmo fon Štaibeno garbei, vietoje. Miesto teisės suteiktos 1851 m.
Mūrti

Mūrti (skr. मूर्ति = mūrti – 'įkūnijimas, pavidalas, figūra') – hinduizme vadinamas fizinis dievybės įkūnijimas. Tai būna skulptūra ar paveikslėlis, vaizduojantis dievybę, per kurį ji yra garbinama. Prie mūrti atliekamos maldos ir apeigos (pūdža) skirtos dievybei (pvz., arti, prasado aukojimas, kirtanai).
Mūrti yra dažniausiai antropomorfinio, rečiau zoomorfinio pavidalo, būdinga tradicinė ikonografija (dievų išraiškos, spalvos, puošmenos, povyzos ir kt.). Mūrti yra kuriami daugeliui indiškųjų dievų – Šivai, Ganešui, Ramai, Krišnai, Durgai, Kali ir kt. Apie mūrti minima Bhagavadgytoje: „Tų, katrie mintis susieję su neapreikštu, vargas didesnis; neapreikštas būdas skausmą įkūnytais įgauna“. Mūrti gamybos kanonai aprašyti Šilpa šastrose.
Mūrti garbinimas ypač paplitęs daugelyje devocionalių (bhakti) hinduistinių tikėjimų. Kai kurios hindų bendruomenės (pvz., „Arya Samaj“) atsiriboja nuo mūrti garbinimo ir laiko tai stabmeldyste.
Bajan Chara Ula

Bajan Chara Ula (mong. Баян Хар Уул, kin. 巴颜喀拉山脉, pinyin: Bāyánkālā shānmài) – kalnagūbris Kunluno kalnų sistemos rytuose, Kinijos teritorijoje (Činghai ir Sičuano provincijose). Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 750 km. Aukštis – iki 5500 m. Kalnai sudaro Jangdzės ir Hvanghės baseinų vandenskyrą. Sudaryti iš granito, metamorfinių uolienų. Viršūnės plokščios arba kupoliškos, šiauriniai šlaitai lėkšti, pietiniai skardžiais leidžiasi į Jangdzės slėnį. Būdingi šaltųjų aukštikalnių dykumų kraštovaizdžiai, viršūnes dengia sniegas ir ledas. Bajan Chara Uloje trykšta šaltiniai, duodantys ištakas Hvanghei.
Kalnagūbrio pavadinimas mongolų kalba reiškia „turtingasis juodasis kalnas“.
Valgomasis lęšis

Panaudojimas

Valgomasis lęšis naudojamas kaip pašarinis augalas.

Sudėtis

Sėklose yra daug angliavandenių, iki 60 % (daugiau nei mėsoje) baltymų, ląstelienos, mineralinių medžiagų , 1,3 % riebalų ir kt.

Mityba

Maistingumu jie pakeičia duoną, kruopas ir dalinai mėsą.
Nuo senų laikų verdama lęšių sriuba. Indijoje labai vertinamos lęšių savybės ir dažnai gaminami jie kartu su ryžiais.

Vaistinės augalo savybės

Lęšių miltų ir sviesto mišiniu gydomi nudegimai. Lęšių miltų ir kiaušinio trynio mišiniu – žaizdos.
Nuoviras geriamas sergant akmenlige.
TSRS-V5

Aprašymas

1932 m. gegužės mėn. Dolgoprudne veiklą pradėjo specializuota organizacija „Dolgoprudno mokslinė-gamybinė įmonė“, kuri užsiėmė dirižablių projektavimu, statyba ir eksploatacija. Iki to laiko TSRS specialistai buvo sukaupę minkšto tipo dirižablių statybos patirtį. Įmonei buvo skirta užduotis – įsisavinti pusstandžio tipo dirižablių statybos ypatybes.
Šiam tikslui į TSRS buvo pakviestas italų dirižablių inžinierius Umberto Nobilis. 1932 m. gegužę U. Nobilis kartu su grupe italų inžinierių ir darbuotojų atvyko į Dolgoprudną.
1933 m. vasario pabaigoje Tarybų Sąjungos ir italų inžinieriai kartu suprojektavo pirmąjį tarybinį pusstandžio tipo dirižablį. Orlaivis buvo pavadintas „TSRS-V5“.
1933 m. balandžio 27 d. įvyko pirmasis „TSRS-V5“ skrydis, kuris truko 1 val. 15 min. 1933 m. gegužės mėn. buvo atlikti valstybinės komisijos bandymai, po kurių buvo leista orlaivio eksploatacija.
Dirižablis buvo nedidelio tūrio ir buvo skirtas Tarybų Sąjungos specialistų supažindinimui su pusstandžių dirižablių statybos technologija, ekipažų ir antžeminio personalo mokymams.
Iki 1933 m. „TSRS-V5“ atliko daugiau nei 100 skrydžių. Tačiau buvo pastebėta, kad dirižablio apvalkalas buvo prastos kokybės, nes buvo didelis vandenilio nuotėkis. Todėl dirižablis buvo išmontuotas ir saugomas mediniame įmonės elinge. 1934 m. balandžio 10 d., nuo žaibo iškrovos, elinge kilo gaisras, kuriame sudegė bandymams paruoštas dirižablis „TSRS-V7“ ir išmontuoti „TSRS-V4“, „TSRS-V5“.
Pikteikiai

Istorija

Kaime rastas gludintas akmeninis laivinis kovos kirvis liudija, kad žmonės Pikteikiuose gyvena nuo neolito laikų.
Jaros gyvenvietės

Gyvenvietės

1933–1934 m. tiesinant Jaros vagą, rasta kaulinių ir raginių neolito įrankių. Gyvenvietes tyrinėjo Istorijos institutas, tyrimų vadovas Algirdas Girininkas. Pirmoji ir antroji gyvenvietės yra Jaros dešiniajame krante. Jose 1975–1976 m. rasta židinių, viduriniojo ir vėlyvojo neolito titnaginių dirbinių, virvelinės keramikos šukių su tekstiliniais ir sukiniais įspaudais.
1976 m. Jaros dešiniajame krante, į pietus nuo Jaros ir Aluočio santakos rasta trečioji gyvenvietė. Gyvenvietė apardyta potvynių, jos rytinis pakraštys sunaikintas tiesinant Jaros vagą. Per 1985 m. tyrinėjimus rasta viduriniojo neolito akmeninių kirvių, kaltų, tinklo pasvarų, kaulinių ir raginių strėlių antgalių, smaigų, skobtelių, kirvio mova su skyle kotui, peilis, titnaginių dirbinių, medinio bučiaus liekanų, šukių puodų, kurių vidinės sienelės šiek tiek brūkšniuotos.
Jaros kairiajame krante, prie Jaros ištakos iš buvusio Jaros ežero, priešais antrąją gyvenvietę yra ketvirtoji gyvenvietė. Apardyta per Pirmąjį pasaulinį karą kasant apkasus. 1985 m. joje rasta vėlyvojo neolito titnago dirbinių – peilių, grandukų, skelčių, nuoskalų, keramikos.
Jaros gyvenvietės priskiriamos Narvos kultūrai, su pastebima Nemuno kultūrai ir virvelinės keramikos kultūrai būdinga įtaka. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Persijos įlankos rupija

Persijos įlankos rupija (arab. روبيه arba روبيه خليجيه), kartais vadinama Įlankos rupija, buvo valiuta, plačiai naudota Persijos įlankos ir Arabijos pusiasalio šalyse, kurias valdė britai. Pinigai plačiai cirkuliavo nuo 1959 m. iki 1966 m. Valiutą valdė Indijos vyriausybė, leido Indijos centrinis bankas, o vertė buvo tokia pati kaip Indijos rupijos.

Istorija

XX a. viduryje rupija buvo plačiai naudojama aplink Raudonąją jūrą kaip atsiskaitymo priemonė. Toks platus valiutos naudojimas sekino Indijos aukso rezervus, nes pinigai būdavo padengti auksu. Išgabenus pinigus į užsienį, pavyzdžiui arabų kraštus, juos būdavo galima konvertuoti į auksą. Šitai reikėdavo padengti valstybei, o palaikyti valiutos stabilumą, nusipirkti aukso atsargų. Ypač suaktyvėjusi rupijų kontrabandininkų veiklą 1957 m., privertė ieškoti problemos sprendimų būdų.
1959 m. Indijos valdžios iniciatyva buvo sukurtos Įlankos rupijos, ji buvo atskira valiuta, tačiau glaudžiai susieta su indiškąja rupija. Tik skirta atsiskaitymams užsienyje. Taip pat kaip ir įprasta rupija, ji buvo susieta su britų valiuta santykiu 13¹⁄₃ = 1 svaras sterlingas.
1961 m. Kuveitas, 1965 m. Bahreinas paskelbė savo nepriklausomybę nuo Didžiosios Britanijos, taip pirmieji atsisakydami šios valiutos ir pereidami prie savo.
1966 m. birželio 6 d. Indija devalvavo šią valiutą. Toks staigus pinigų nuvertėjimas privertė ir likusias šalis keisti savo monetarinę politiką. Kataras ir beveik visos Tuciano valstijos pradėjo naudoti sukurtus Kataro rialus. Abu Dabis pasirinko Bahreino dinarą. Vienintelis Omanas liko rupijos naudotoju iki 1970 m., kai įsivedė savo valiutą.

Banknotai

Savo dizainu jie priminė indišką rupiją. Indijos vyriausybė leido 1-os rupijos nominalo pinigus, centrinis bankas 5, 10 ir 100 rupijų vertės banknotus. Visų šių pinigų serijinis numeris prasidėjo raide Z. Rupijos būdavo išduodamos tik Bombėjaus banko kasose.
Azulechas

Azulechas (isp. ir portug. azulejo – iš arabų الزليج „zeližas“) – glazūruotos keraminės apdailos plytelės, būdingos Ispanijos, Portugalijos ir buvusių šių šalių kolonijų architektūrai. Būna kvadratiniai, rombiniai arba daugiakampiai azulechai, lygaus paviršiaus arba puošti geometriniais, augaliniais ornamentais, siužetinėmis kompozicijomis. Dažniausia spalva – žydra (plg. isp. azul – „žydra“), tačiau būna ir geltonų, žalių, juodų ar baltų azulechų.
Azulechai išsivystė iš maurų architektūroje naudotų zeližų. Pradėti gaminti XIII a. Ispanijoje, vėliau paplito Portugalijoje, o prasidėjus kolonizacijai – ir Lotynų Amerikoje. Maurų ir mudecharų stiliaus azulechų sienų paneliams būdingas ritmiškas smulkių motyvų ornamentas. XVI a. pradėti gaminti fragmentiško dekoro azulechai, sudarantys visą plokštumą apimančią kompoziciją. Nuo XVII a. vid. išsiskyrė portugališkos ir ispaniškos azulechų dekoro tradicijos. Nuo XIX a. rankų darbo azulechus pakeitė paprastesni fabrikiniai.
Azulechais dekoruojami interjero elementai, baldai, pastatų fasadai ir kt.
Jergak Targak Taiga

Jergak Targak Taiga arba Tazarama (rus. Ергак-Таргак-Тайга, tuv. Ергак-Таргак-Тайга, Тазарама) – kalnagūbris Rusijoje (Tuvoje ir Krasnojarsko krašte), Vakarų Sajane, ties sandūra su Rytų Sajanu, Uso ir Kazyro aukštupyje. Ilgis virš 200 km, aukštis iki 2500 m. Kalnai sudaryti iš granito, metamorfinių uolienų. Būdingas vidutinkalnių kraštovaizdis, paviršiai sudūlėję.
Šlaituose (iki 1800 m) veši tamsioji kėnių ir sibirinių pušų taiga, aukščiau – subalpinės pievos, aukštikalnių tundra, akmenynai. Krasnojarsko krašte įsteigtas Jergakų gamtos parkas.
Andrejus Nesterenko

Andrejus Sergejevičius Nesterenko (1899 m. liepos 12 d. Jeršovka, Lešukonsko rajonas, Archangelsko sritis – ?) – Lietuvos energetikas, Bačiūnų-Rėkyvos Valstybinės rajoninės elektrinės direktorius.

Biografija

Darbo stažas skaičiuojamas nuo 1913 m. Baigė marksizmo – leninizmo universitetą, šiluminės mechanikos inžinierius. 1932 m. eksploatuojamų elektros stočių inžinierius. Antrojo pasaulinio karo dalyvis, artilerijos majoras. 1946 m. Kamensko elektrinės (Rostovo sritis) vyr. inžinierius. 1951 m. gegužės 1 d. vietoje kariniais metodais bandžiusio valdyti Vasilijaus Bairikovo paskirtas Bačiūnų-Rėkyvos Valstybinės rajoninės elektrinės direktoriumi. Jau jo pirmąją darbo dieną buvo įkurtas gyvenvietės kultūros klubas „Energetikas“, kuriame netrukus susibūrė mišrus choras, aktyviai veikė dramos būrelis, moterų ansamblis. 1955 m. klube susiorganizavo pučiamųjų orkestras, kaimo kapela.
Jam vadovaujant Rėkyvos elektrinėje pradėtas eksploatuoti dar vienas gamyklos „Krasnyj kotelščik“ 12 t/h našumo garo katilas ir „Siemens – Schuckert“ 2500 kW galios turbogeneratorius. Pradėjo dirbti 35 kV elektros perdavimo linija Rėkyva – Pakapė. Bendras elektrinės galingumas išaugo iki 11 000 kW. 1955 m. vadovavimą elektrinei perleidus „nacionaliniams kadrams“ direktoriumi paskirtas Justinas Nekrašas.
Liemuo (dendrologija)

Liemuo – pagrindinė medžio stiebo dalis nuo šaknies kaklelio iki viršūnės.
Liemuo pamažu laibėja viršūnės link. Dažniausiai viršutinė liemens riba yra neaiški, nes sunku nustatyti, kuri medžio vainiko šaka yra pagrindinio stiebo tąsa. Aiškiausiai liemuo išreikštas kai kurių spygliuočių, pvz., eglės, kėnio, maumedžio. Apatinė medžio liemens dalis, neturinti šakų, vadinama kamienu.
Sargasas

Žvaigždė

Sargasas nutolęs nuo Žemės 272 šviesmečių atstumu. Jis išspinduliuoja 960 kartų daugiau energijos, negu Saulė. Jo paviršiaus temperatūra siekia 7200 K. Nors Sargaso sukimosi greitis yra didelis, daugiau, nei 50 kartų didesnis už Saulės, jo dydis lemia palyginus ilgą apsisukimo periodą – 10 dienų (arba mažiau).
Sargasas taip pat neįprastas dėl greitos evoliucijos. Jo helio branduolys greitai plečiasi link žemesnės temperatūros aplinkos. Prieš 100 milijonų metų Sargasas buvo mėlynoji B klasės žvaigždė. Žvaigždei toliau plečiantis ir krintant jos paviršiaus temperatūrai, Sargasas po milijono metų turėtų tapti cefeide, o po to raudonąja milžine, penkis kartus ryškesne, nei dabar. Tada helis, esantis Sargaso branduolyje, virs anglimi ir deguonimi, o Sargasas taps masyvia baltąja nykštuke.
Raimundas Martinėlis

Biografija

1988 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas otolaringologas, 2004 m. baigė Kauno medicinos universitetą, Sveikatos vadybos magistras.
1989–2016 m. VĮ Rokiškio ligoninės gydytojas, 2001–2016 m. šios ligoninės direktorius, vyriausiasis gydytojas.
2000–2004 m., 2007 m. ir 2011 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Nuo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys. 
1995–2004 m. Lietuvos centro sąjungos, 2005–2016 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys.
Rotary klubo narys. Sutuoktinė Galina, vaikai Mindaugas, Margarita.
Maloelapas

Maloelapas (marš. M̧aļoeļap) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra į šiaurę nuo Madžūro, į pietryčius nuo Votjė. Už 18 km į pietus nuo Maloelapo yra Auro atolas.
Atolas netaisyklingos formos, išsitęsęs iš pietryčių į šiaurės vakarus. Rifas pietuose ir vakaruose turi pertrūkių. Įvairiose atolo žiedo vietose yra 71 salelė, iš kurių didžiausios yra Taroa, Kabenas, Airikas. Atolo sausumos plotas 9,8 km², lagūnos plotas 972 km². Tai vienas didžiausių (pagal bendrą plotą) Maršalo Salų atolų.
XIX a. veikė vokiečių prekybinis postas. XX a. vid. Taroa saloje veikė japonų karinė oro bazė, buvo lėktuvų takas ir Kabene.
1999 m. Maloelapo atole gyveno 856 gyventojai. Pagrindinė gyvenvietė yra Taroa salelėje, kuri apgyvendinta nuo 1970 m. Joje yra japonų karinės bazės liekanos, lėktuvų tūpimo takas. Tradiciškai svarbiausia Maloelapo gyvenvietė yra Kabene. Kitos gyvenamos salelės yra Airikas, Volotas, Tžangas.
Mišrioji sandauga

Mišrioji vektorių sandauga yra trinarė vektorių operacija.

Apibrėžimas

Mišriąją trijų vektorių sandaugą gauname, kai du vektorius sudauginame vektoriškai, o po to rezultatą dauginame iš trečiojo vektoriaus skaliariškai. Dažniausiai mišrioji sandauga yra užrašoma (a × b)·c. Mišriosios sandaugos rezultatas yra skaičius.