google/wiki40b huggingface dataset:
Juozas Zdebskis

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje. Nuo 1936 m. mokėsi Naujienos ir Krosnos pradžios mokykloje, Kalvarijos gimnazijoje. 1948 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1952 m. rugsėjo 21 d. vyskupas Kazimieras Paltarokas suteikė kunigystės šventimus.
1964 m. už vaikų katekizaciją suimtas, nuteistas vienerius metus kalėti. Bausmę atliko Lukiškių kalėjime ir Rasų gatvės Vilniuje pataisos darbų kolonijoje. 1969 m. valdžios iniciatyva laikinai atimtas kunigo pažymėjimas (tuomet su Sigitu Tamkevičiumi įsidarbino melioratoriumi Prienuose). 1971 m. Prienuose vėl areštuotas už vaikų katekizavimą. Vienerių metų laisvės atėmimo bausmę atliko Lukiškių kalėjime ir Pravieniškių bendrojo režimo pataisos darbų kolonijoje. 
Nuo 1969 m. kaip misionierius aplankė Pavolgio vokiečius, Altajaus kraštą, Armėniją, Gruziją, Kazachstaną, taip pat lietuvius tremtinius ir politinius kalinius. Kelionėse surinkta informacija buvo spausdinama „Lietuvos katalikų bažnyčios kronikoje“, prie kurios leidimo jis ir pats aktyviai prisidėjo. 1978 m. kartu su kitais kunigais Alfonsu Svarinsku, Sigitu Tamkevičiumi, Jonu Kaunecku ir Vincu Vėlavičiumi įkūrė Tikinčiųjų teisėms ginti katalikų komitetą (TTGKK), pasirašė daugumą jo dokumentų, adresuotų įvairioms tarptautinėms organizacijoms ir sovietų valdžios institucijoms.
KGB aktyviai persekiojo J. Zdebskį: archyvų duomenimis, jį sekė per 115 agentų. Dėl nepalaužiamo ir tiesaus būdo KGB dokumentuose kunigas buvo įvardijamas „Akiplėšos“ slapyvardžiu. Ne kartą bandyta jį sukompromituoti (KGB vertė gydytojus žaizdas nurodyti esant venerinių ligų kilmės), o 1980 m., panaudojus „spec. priemonę“, jis buvo nudegintas cheminėmis medžiagomis. 1986 m. vasario 5 d. 14 val. 30 min. Šalčininkų r. kelyje Kalesninkai-Eišiškės, ties posūkiu į Valkininkus, įvyko avarija, kurios metu susidūrė automobilis „Žiguliai“ ir pienovežis GAZ-53. Avarijos metu žuvo lengvuoju automobiliu važiavęs kunigas J. Zdebskis. 
Palaidotas paskutinėje savo tarnystės vietoje – Rudaminos bažnyčios šventoriuje.
Ona Mačernienė

Biografija

1956–1957 m. mokėsi Žvingių vidurinėje mokykloje, 1957–1960 m. – Stokaičių pradinėje mokykloje, 1960–1961 m. – Vizbarų septynmetėje mokykloje, 1961–1967 m. – Žygaičių vidurinėje mokykloje. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos ir mechanikos fakultetą. 1967–1968 m. Balčių aštuonmetės mokyklos mokytytoja, 1973–1975 m. Vilniaus 39-osios vidurinės mokyklos matematikos mokytoja, nuo 1975 m. Vilniaus 41-osios vidurinės mokyklos matematikos mokytoja, 1987–1998 m. direktoriaus pavaduotoja, nuo 1998 m. – direktorė.
Foje atsisveikinimo koncertas

Priešistorė

Nesantaika tarp „Foje“ narių prasidėjo dar 1995 m. Tais metais grupės vokalistas Andrius Mamontovas įrašė pirmą savo solinį albumą „Pabėgimas“, kurį kiti grupės nariai, A. Mamontovo teigimu, sutiko nepalankiai. Tų pačių metų „Foje“ albumo „Kai perplauksi upę“ įrašymą lydėjo daug ginčų, o 1996 m. išleistą albumą „1982“ įrašinėjo tik dviese – A. Mamontovas ir Arnoldas Lukošius. Nesutarimą tarp A. Mamontovo ir kitų grupės narių dar labiau pagilino A. Mamontovo įsitraukimas į Eimunto Nekrošiaus statomą spektaklį „Hamletas“.

Minėjimai

„Foje“ fanų klubas kiekvienų metų gegužės 17 d. rengia paskutinio grupės koncerto minėjimus.
2017 m. gegužės 17 d. Vingio parke įvyko paskutinio „Foje“ koncerto dvidešimtmečio minėjimas. Minėjimo metu parko estradoje veikė grupės atributikos paroda, buvo rodomas paskutinio koncerto įrašas, prekiaujama 300 egzempliorių tiražu išleista USB laikmena su koncerto įrašu bei dauguma grupės albumų. Renginyje apsilankė ir patys „Foje“ nariai. A. Mamontovas renginio metu teigė, jog tai paskutinis šio įvykio minėjimas.
Pietinis Palenkės Bialos dekanatas

Pietinis Palenkės Bialos dekanatas (lenk. Dekanat Biała Podlaska - Południe) - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Bialos mieste.
Narojkai

Istorija

X a. pabaigoje šias žemes užėmė Kijevo Rusia. Žlugus Kijevo Rusios valstybei šios žemės atiteko Haličo-Volynės kunigaikštystei. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1508 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaimas tuo metu priklausė Mykolas Glinskiui. Kaimas buvo užrašomas Narojty, Narojczyce, Narowicze ir Narejko. 1865–1866 m. pastatyta Šv. Kosmio ir Damjano cerkvė, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1919–1934 m. kaimas buvo Narojkų valsčiaus centras. 1996 m. įkurta Narojkų Šv. Kosmio ir Damjano parapija.
Clube Oriental de Lisboa

Istorija

Klubas įkurtas 1946 m., kai susijungė trys klubai. (Grupo Desportivo Os Fósforos, Marvilense Futebol Clube ir Chelas Futebol Clube).
Pastaraisiais dešimtmečiais žaidė trečios arba ketvirtos pakopos pirmenybėse. 
2014/2015 m. pateko į antros pakopos pirmenybes. Jose užėmė 15 vietą.
2015/2016 m. žaidė antros pakopos pirmenybėse, bet liko 23 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Namų rungtynes žaidžia „Campo Engenheiro Carlos Salema“ stadione, kuris talpina 8 500 žiūrovų.
Kiaukliai

Aplinkinės gyvenvietės

Beivydžiai – 3 kmTolučiai – 5 kmBajorai – 4 kmŠirvintos - 12 kmŠešuolėliai I – 7 km
Jonas Rimantas Glemža

Biografija

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1974 m. architektūros mokslų kandidatas.
1958–1963 m. Architektūros paminklų apsaugos inspekcijos inspektorius, viršininkas, 1963–1986 m. Kultūros ministerijos iki 1979 m. Muziejų ir kultūros paveldo apsaugos valdybos viršininkas, iki 1986 m. kultūros ministro pavaduotojas. 1986–1992 m. Paminklų restauravimo instituto vyr. architektas, 1992–1994 m. architektas. 1994–1996 m. Paminklotvarkos (vėliau ir Kultūros vertybių apsaugos) departamento direktorius, 1995–1996 m. ir Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos sekretorius. Nuo 2003 m. Valstybinės paminklosaugos komisijos pirmininkas. Nuo 1972 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, 1999–2003 m. Paminklotvarkos katedros vedėjas. Nuo 2003 m. profesorius.
1979–1985 m. vadovavo Lietuvos tautodailininkų sąjungai, 1981–1990 m. Tarptautinės paminklų ir vietovių tarybos (ICOMOS) viceprezidentas, 2001–2003 m. Lietuvos restauratorių sąjungos pirmininkas. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
1977/78 m. Kandidatų mačai

1977/78 m. Kandidatų mačai – tai pasaulio šachmatų čempionato finalinis etapas, kuriame, pagal nuostatus atrinkti dalyviai, žaisdami atkrentamuosius mačus, atrinko šachmatininką, kuris 1978 m. žais mačą, dėl pasaulio šachmatų čempiono vardo, su Anatolijumi Karpovu. Juo tapo Viktoras Korčnojus.

Dalyviai

Į 1977–1978 m. Kandidatų mačus pateko 8 žaidėjai: Viktoras Korčnojus (praėjusių kandidatų mačų finalininkas), Borisas Spaskis (kaip 1973 m. kandidato mačų pusfinalio dalyvis, vietoj  Roberto Fišerio, atsisakiusio dalyvauti kandidatų mačuose, pasaulio eksčempionas). Taip pat, ir šeši 1976 m., 2-jų tarpzoninių turnyrų (Bilyje ir Maniloje) prizininkai : B. Hortas. B. Larsenas, H. Mekingas, T. Petrosianas, L. Polugajevskis ir L. Portišas.

Nugalėtojų nustatymas

1976 m. FIDE grįžo prie ankstesnės tvarkos – ketvirfinalio nugalėtojai nustatomi pagal didesnį pergalių skaičų žaidžiant 12-ką, pusfinalio mačų – 16-ką, o finaliniame žaidžiant 20 partijų. Jei mačas baigtusi lygiosiomis, nugalėtojas būtų nustatomas žaidžiant papildomus dviejų partijų mačus.
Berklis (Kalifornija)

Istorija

Berklio įkūrimas siejamas su 1886 m. čia įsteigtu Kalifornijos koledžu. Iki tol čia buvo įsikūrusios tik Oklando apylinkių rančos. 1876 m. Berklį pasiekė geležinkelio atšaka iš Oklando. XIX a. prasidėjo sparti urbanizacija, kurią sutrikdė 1906 m. San Francisko žemės drebėjimas. 1909 m. Berkliui suteiktas miesto (city) statusas. Po II pasaulinio karo Berklyje suklestėjo liberalizmo dvasia, prasidėjo hipių, antikariniai judėjimai.
Atliskas

Istorija

Ikikolumbiniais laikais Atlisko vietoje buvo indėnų gyvenvietė. XV a. miestas vadintas Huehuequauhquechollan. Ispanai miestą oficialiai įkūrė 1579 m., tada vadintas Vilja de Karjonu (Villa de Carrión).
Ginkluotas žvėris

Turinys

Iš kalėjimo pabėga grupė pavojingų nusikaltėlių, vadovaujamų Nanio Vitalio. Prieš pabėgdami į kitą šalį, jie ketina įvykdyti stambų apiplėšimą, tačiau prieš tai Nanis nori atsiteisti su policijos informatoriumi Barbareskiu, kuris jį išdavė. Sučiupę, jį nužudo ir palaidoja karjere, o kartu buvusią šio draugę Džulianą išprievartauja, tačiau palieka gyvą. Susirūpinęs informatoriuas dingimu, jo ima ieškoti komisaras Santinis, tačiau išgąsdinta Džuliana, kurios namuose slepiasi Nanis, teigia, jog jie jau seniai išsiskyrė. Policija ima ją sekti, o Nanis ketina priversti merginą dalyvauti planuojamame apiplėšime. Sužinojusi, kad taikinys yra gamykla, kurioje apsauginiu dirba jos tėvas, Džuliana susitinka su Santiniu ir atskleidžia jam planuojamo nusikaltimo detales. Policija surengia pasalą, tačiau Naniui pavyksta pasprukti. Jis bando atkeršyti Džulianai, tačiau jai pavyksta išvengti mirties. Tuomet su bendrininku jis pagrobia Santinio tėvą prokurorą ir seserį Karlą bei pareikalauja išpirkos, nes pinigai, kuriuos pavyko pagrobti gamykloje, buvo netikri. Nanis su bendrininku ir įkaitais pasislepia atokiame kaime, tačiau Santiniui pavyksta juos susekti...
Šermukšniai (Klaipėda)

Geografija

Kaimas yra 7 km nuo Veiviržėnų, 8 km nuo Judrėnų, 7 km nuo Švėkšnos, ribojasi su Rumbikių, Šalpėnų, Pakapių, Legučių kaimais. Pietiniu pakraščiu teka Šalpės upė.

Istorija

Švėkšnos RKB 1652–1680 metų gimimo metrikų knygoje vietovardis rašytas: Karpiszki, Karpiszkie, Karpiozkie, Korpiszki. Pirmas įrašas yra 1652 m. sausio 6 d., kai Saudargų šeimoje gimė sūnus Kazimieras. Knygoje įrašyta, kad iki 1666 m. gruodžio 26 d. 8 šeimose gimė 9 vaikai: iš jų 4 berniukai ir 5 mergaitės. 1827 m., po Švėkšnos dvaro padalijimo, minimas Karpiškės palivarkas vieno kiemo su 10 žmonių ir 4 vaikais ir kaimas prie palivarko, kuriame buvo 3 kiemai: 9 žmonės ir 3 vaikai. 1923 m. Karpiškės palivarke buvo 1 ūkis, kuriame buvo 20 gyventojų. Palivarkas priklausė Švėkšnos valsčiui.
1950 m., po administracinių pertvarkų, jau minimas Šermukšnių kaimas, kuris priklausė Šalpėnų, Judrėnų, Veiviržėnų apylinkėm. 2001 m. gyveno  32 gyventojai. 2011 m. – 30 (12 vyrų ir 18 moterų).
James Madison

Biografija

Gimė gausioje dvylikos vaikų šeimoje Port Konvėjaus vietovėje šiaurės rytų Virdžinijos valstijoje. Tėvas turėjo didelę tabako plantaciją. Jis buvo pagrindinis JAV konstitucijos autorius, dažnai vadinamas „Konstitucijos tėvu”. 1788 m. jis parašė daugiau nei trečdalį Federalisto užrašų, kuriuose komentuojama ir aiškinama konstitucijos esmė ir priėmimo svarba. Medisonas buvo pirmasis JAV prezidentas, prieš išrinkimą dirbęs JAV Kongrese. Jis buvo 1-ojo JAV Kongreso lyderis, parašęs daugelį svarbiausių įstatymų projektų. Jis taip pat parašė pirmąsias 10 JAV Konstitucijos pataisų (kurios, kaip manoma, buvo parašytos remiantis Virdžinijos teisių deklaracija) ir todėl taip pat dažnai žinomas kaip „Teisių bilio tėvas”. Likusios iš 12 pasiūlytų pataisų, kurių rašymui vadovavo Medisonas, buvo ratifikuotos 1992 m. kaip 27-oji JAV Konstitucijos pataisa. Kaip politikos teoretikas Dž. Medisonas išsiskyrė įsitikinimu, kad naujajai respublikai reikalingi patikrinimai ir atsvaros, kad nuo daugumos tironijos būtų apsaugotos individualios žmogaus teisės.
Būdamas JAV Atstovų Rūmų lyderiu, Medisonas glaudžiai bendradarbiavo su prezidentu Džordžu Vašingtonu, organizuojant naują federalinę valdžią. 1791 m. nepritardamas iždo sekretoriui Aleksandrui Hamiltonui, kartu su Tomu Džefersonu subūrė respublikonų partiją (vėliau pavadintą Demokratų-respublikonų partija). Partija nesutiko su pagrindiniais Federalistų partijos politikos aspektais, ypač dėl nacionalinio banko ir Džėjaus sutarties pasirašymo.
Džefersono prezidentavimo metais (1801–1809 m.) eidamas JAV valstybės sekretoriaus pareigas, Medisonas vadovavo Luizianos įsigijimui, taip dvigubai padidindamas tuometinę šalies teritoriją. Jis taip pat rėmė 1807 m. embargo aktą, kuris privedė šalį prie nesėkmingo karo su Didžiąja Britanija.
Įrankis

Įrankis – darbo priemonė, instrumentas.

Technikos įrankiai buityje

Įrankiai minimaliai namų meistro dirbtuvei: staliaus pieštukas (žymėjimo priemonė), liniuotė, ruletė, kampainis, gulsčiukas (naudojamas buitiniams prietaisams tiksliai pastatyti), rankinis pjūklas, buitinis peilis, kirvis, plaktukas, atsuktuvas, replės, gręžtuvas, šlifuoklis, yla, slankmatis, oblius, kaltas, tvoklelė, veržliaraktis, siaurapjūklis ir kt.
Apsaugos priemonės – skydelis arba akiniai, pirštinės, elektros srovės indikatorius.
Rumunijos socialdemokratų partija

Istorija

Rumunijos socialistų demokratų partija, (PSDR, rum.: Partidul Socialist Democratic Roman)įkurta 1893 m. Bukarešte, susijungus Rumunijoje veikusioms darbininkų organizacijoms. Iki 1910 m. vadinosi Socialdemokratų darbininkų partija (rum.:Partidul Social Democrat al Muncitorilor din România), iki 1918 m. Rumunijos socialdemokratų partija, vėliau Socialistų partija. 1916 m. uždrausta.
1921 m. partija skilo, dalis įsijungė į III Internacionalą, dalis 1927 m. atkūrė Rumunijos socialdemokratų partiją. 1944–1947 veikė legaliai, bet iš rinkimų buvo eliminuota, vėliau inkorporuota į Komunistų partiją.
1989 m. buvusio generalinio sekretoriaus Adriano Dimitriu iniciatyva atkurta kaip PSDR, 1990 m. sausio mėn. įregistruota, buvo atkurta jos narystė SI , 1990 m. parlamento rinkimuose PSDR gavo 5 vietas, 1992 m. vietų negavo.
Rumunijos socialinės demokratijos partija,(PDSR, rum.: Partidul Democratiei Sociale din Romania) įkurta 1992 m. balandyje kaip Demokratinis Nacionalinio gelbėjimo frontas (FDSN, rum.:Frontul Democrat al Salvarii Nationale). FDSN ir partijos lyderis Jonas Iliesku 1990 m. išrinktas Rumunijos prezidentu. 1992 m. parlamento rinkimuose gavo 117 vietų Atstovų rūmuose ir 42 senate.
1993 m. PDSR susijungė su Respublikonų partija, Bendradarbiavimo partija ir Rumunų socialistų demokratų partija.
1996 m. rinkimuose PDSR gavo tik 91 vietą Atstovų rūmuose ir 41 senate. 2000 m. savivaldybių rinkimuose gavo 13 180 mandatų iš 41 378 ir 1461 merų postus iš 2957.

Susivienijimas

2000 m. parlamento rinkimuose abi partijos dalyvavo kartu su Humanistų partija (PUR) ir laimėjo 36,88 % balsų bei 155 vietas Atstovų rūmuose bei 37,35 % balsų ir 65 vietas Senate. Tai ir lėmė partijų susivienijimą.
2004 m. koalicija gavo 132 vietas Atstovų rūmuose.
Partijoje apie pusė milijono narių. 2003 m. priimta programa, statutas, išrinkta 157 narių Centrinė taryba.
SI tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d. Europos socialistų partijos narė nuo 2004 m.
Monika Bičiūnaitė

Biografija

1975–1987 m. mokėsi Vilniaus 48-ojoje vidurinėje mokykloje. 1988–1992 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijos Aktorinio meistriškumo fakultete.
1993–1994 m. dirbo Vilniaus mažajame teatre, nuo 1994 m. Lietuvos nacionalinio dramos teatro aktorė. Taip pat vaidino Lietuvos kino studijos ir televizijų vaizdo filmuose, TV serialuose ir kt., įgarsina filmus, kuria spektaklius, režisuoja TV laidas ir jas veda, yra dalyvavusi tarptautiniuose aktorinio meno projektuose. Vaidmenys pasižymi ekspresyvumu, įtaiga, subtiliu herojaus charakterio perteikimu.
Serpco apskritis

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinės apskrities teritorijoje gyveno prūsų gentys.
Nuo X a.-XI a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Plocko departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Plocko departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Plocko vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Plocko gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Rytų Prūsijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Plocko vaivadijai.
Paberžė (Molėtai)

Istorija

1908 m. vienkiemis užrašytas juodraštinėje Balninkų priešvedybinių apklausų knygoje.
Konstitucinė teisėtyra

Konstitucinė teisėtyra (konstitucinė jurisprudencija) – teisės mokslo šaka, tirianti konstitucinę teisę.
Laidojimo pašalpa

Laidojimo pašalpa - socialinės paramos pašalpa, mokama mirus asmeniui.

Dydis, prašymo pateikimas

Pašalpa yra 8 minimalių gyvenimo lygių (MGL) dydžio (LR įstatymo Dėl paramos mirties atveju 2 str.). Pašalpos dydis apskaičiuojamas pagal tą mėnesį, kurį atsirado teisė į pašalpą, galiojusio MGL dydį. Pašalpa mokama iš tikslinių lėšų, numatytų savivaldybių biudžetams skaičiuojant jų finansinius rodiklius. Ji turi būti išmokėta besikreipiančiajam ne vėliau kaip per 24 valandas po kreipimosi (LR ĮDPMA 3 str.). Pašalpa nemokama, kai laidojama valstybės ar savivaldybės biudžeto lėšomis.
Laidojantis asmuo dėl pašalpos gavimo turi kreiptis į savivaldybę pagal mirusio asmens buvusią gyvenamąją vietą arba laidojančio asmens gyvenamąją vietą ne vėliau kaip per 6 mėnesius nuo šios teisės atsiradimo dienos, pateikdamas prašymą, mirties liudijimą (išskyrus atvejus, kai vaikas gimė negyvas) ir pažymėjimą laidojimo pašalpai gauti. Teismas gali atnaujinti terminą, jei jis praleistas dėl priežasčių, kurias teismas pripažįsta svarbiomis. Tokiu atveju kartu su kitais dokumentais savivaldybei pateikiamas teismo nutarties nuorašas. Laidojantis asmuo bylose dėl nurodyto termino atnaujinimo nuo žyminio mokesčio mokėjimo atleidžiamas.
Jonas Endrikis Grigolaitis

Biografija

Baigė lietuvių gimnaziją Klaipėdoje. 1931 m. baigė teisę Vytauto Didžiojo universitete.
1932–1934 m. Mažosios Lietuvos lietuvių jaunimo draugijų sąjungos „Santara“ vadas. 1932 m. Draugijos užsienio lietuviams remti iniciatorius ir steigėjas. Dienraščių „Lietuvos keleivis“ (1932–1934 m.), „Ostsee-Beobachter“ (1936 m.), „Baltischer Beobachter“ (1936–1938 m.) redaktorius. 1939 m. sausio mėn. – rugsėjo mėn. Eltos Klaipėdos skyriaus vedėjas, vėliau – jos atstovas Rytų Prūsijoje. 1940 m. Eltos redaktorius Kaune. 1941–1945 m. nacių kalintas Zoldau ir Zachsenhauzeno – Oranienburgo koncentracijos stovyklose. 1946–1947 m. Lietuvių evangelikų vyriausios bažnytinės tarybos Vokietijoje vicepirmininkas. 1946–1949 m. Lietuvių tremtinių bendruomenės vadovybės narys, 1949 m. Hanau lietuvių karo pabėgėlių stovyklos vadovas.
1934 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą.
Krišjanis Berkis

Biografija

Krišjanis Berkis gimė 1884 m. balandžio 26 d. Bauskės apskrities Yslikio valsčiuje (Kurliandijos gubernija). Baigė Kaucmindės (dabar Saulainės) pagrindinę mokyklą ir Bauskės miesto mokyklą.

Karinės karjeros pradžia – Rusijos imperijos kariuomenė

1903 m. įstojo į karo tarnybą savanoriu (rus. вольноопределяющийся). Tų pačių metų rugojūčio 31 d. įstojo į Vilniaus karo mokyklą, kurią baigė 1906 m. balandžio 6 d. Jam suteiktas paporučikio laipsnis, ir jis pasiųstas tolesnei tarnybai į 2-ąjį Suomijos šaulių pulką Helsinkyje.
1909 m. jam suteiktas poručiko laipsnis. 1913 m. suteiktas štabskapitono laipsnis, jis paskirtas kuopos vadu.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje kariavo Rytprūsiuose, vėliau – Karpatuose. 1917 m. perkeltas į latvių šaulių dalinius, kur vadovavo batalionui, o vėliau – 6-ajam Tukumo latvių šaulių pulkui. 1917 m. sausį jam suteiktas kapitono laipsnis, o liepos mėnesį – papulkininkio.

Latvijos nepriklausomybės karas

Po Spalio revoliucijos atleistas ir suimtas. Paleistas 1917 m. gruodį su šeima išvažiavo į Suomiją (tarnaudamas Helsinkyje vedė suomę Hilmą Lechtonen).
1919 m. pavasarį grįžo į Latviją ir kovo 21 d. įstojo į Latvijos kariuomenę. Jam suteiktas Latvijos kariuomenės pulkininko leitenanto laipsnis, jis paskirtas pėstininkų bataliono, kurį turėjo suformuoti, vadu. Po dviejų mėnesių jo batalionas dydžiu prilygo pulkui. 1919 m. gegužės 18 d. paskirtas 2-ojo Cėsio pėstininkų pulko vadu, o rugpjūčio 6 d. – 3-iosios Latgalos divizijos vadu. Dalyvavo kovose su Bermonto-Avalovo daliniais, Latgalos išvadavime. 1919 m. spalį jam suteiktas pulkininko laipsnis.

Nepriklausoma Latvija

Pasibaigus Latvijos nepriklausomybės kovoms toliau vadovavo 3-jai Latgalos divizijai. 1925 m. jam suteiktas generolo laipsnis. 1930 m. baigė 8 mėnesių akademinius karininkų kursus. 1933–1934 m. tarnavo Ginkluotųjų pajėgų štabe. Nuo 1934 m. balandžio – Vidžemės divizijos vadas ir Rygos įgulos viršininkas.
Aktyviai dalyvavo 1934 m. gegužės 15 d. Karlio Ulmanio valstybės perversme, buvo vienu ištikimiausių Ulmanio atstovų kariuomenėje.
Nuo 1934 m. lapkričio 14 d. iki 1940 m. birželio 20 d. – Latvijos kariuomenės vadas. Nuo 1940 m. balandžio – karo ministras. 1940 m. birželį atleistas iš visų pareigų ir paleistas į atsargą. Latvijos kariuomenės vadu tapo Robertas Kliavinis, o karo ministru – R. Dambytis.
Buvo pilnas Lačplėsio ordino kavalierius. (LKOK nr.3/3, 11.11.1920; LKOK nr.2/47, 1927; LKOK nr.1/10, 1927).
1940 m. liepą Berkį suėmė NKVD. Mirė kalėdamas Permės lageryje.
Taungu karalystė

Istorija

Taungu karalystė susikūrė nusilpus Avos karalystei. Nedideliame Taungu miestelyje, esančiame ant Sitaungo upės kranto, 1485 m. į valdžią atėjo karalius Mingji Njo. Jam valdant miestas suklestėjo, o 1510 m. karalius jau paskelbė nepriklausomybę nuo Avos. Kuomet 1527 m. valstybę nusiaubė šanai ir pavertė ją savo vasale, į Taungu migravo daug senosios bamarų aristokratijos.
Karaliaus Tabinšvehti laikais Taungu suvienijo didžiąją dalį Iravadžio slėnio, išvijo šanus ir netgi sutriuškino monų valstybę Hantavadį, taip gaudamas priėjimą prie jūros. Šis suvienijimas buvo po ilgos pertraukos, nuo pat XIII a. Todėl Tabinšvehti 1544 m. karūnavosi viso Mianmaro karaliumi senoviniame Pagano mieste. Kadangi prasidėjo prekyba su europiečiais (portugalais), valstybei priėjimas prie jūros buvo strategiškai svarbus. Tai lėmė sostinės perkėlimą į monų miestą Pegu pajūryje.
Nors Tabinšvehtis bandė nukariauti siprias karalystes anapus kalnų, t. y. Arakano karalystę vakaruose ir Ajutają rytuose, jo karo žygiai į šias šalis baigėsi pralaimėjimais. Tačiau jo svainis Bajinaungas (valdė 1550–1580) sėkmingai nukariavo tajų valstybes rytuose ir net paėmė Manipūrą, tačiau Arakanas nepasidavė. 1580 m. Taungu dinastijos karalystė pasiekė davo teritorijos maksimumą.
Po Bajinaunngo mirties karalystė susidūrė su vidine krize, kas ne tik sustabdė ekspansiją, bet ir apsunkino galimybes išlaikyti užkariautas teritorijas. Rytuose nepriklausomybę atkūrė tajai, o pietuose grasino portugalai. Tik 1597 m. karalius Njaungjanas atkūrė stabilumą, perkėlė sostinę į Avą, o jo įpėdiniai sutramdė portugalus ir naujai unifikavo valstybę. Taip prasidėjo antrasis valstybės laikotarpis, dar vadinamas Njaungjano dinastija. Ji jau apėmė tik Iravadžio slėnį, bet taip pat kaip vasales valdė šanų valstybes, Čengmajų, Manipurą.
XVII a. pabaigoje valstybė pradėjo silpti. Valdžioje buvo silpni valdovai, įsigalėjo didikų giminės. Stiprėjant kaimynei Mingų Kinijai, buvo atskirtos šiaurės rytinės šanų teritorijos (vadinamoji Košanpjė), kurios perėjo Kinijos valdžion. 1727 m. nuo Taungu karalystės atsiskyrė ir buvusios vasalinės sritys, o buvęs vasalas Manipuras netgi puldinėjo ir siaubė Mianmaro teritorijas. Paskutinį smūgį valstybei sudavė 1740 m. nuo karalystės atskilę monai kurie atkūrė savo senąją Hantavadžio karalystę. 1752 m. jie užėmė sostinę Avą, paėmė paskutinįjį dinastijos karalių į nelaisvę ir kartu su šeima išgabeno į savo sostinę Pegu.