google/wiki40b huggingface dataset:
Margučio radijas

Margučio radijas – JAV lietuvių radijo programa, transliuota nuo 1932 m. balandžio 11 d. iki 2011 m. Čikagoje.

Istorija

Prie leidžiamo žurnalo „Margutis“ įkūrė Antanas Vanagaitis, jis savo programą vadino „dienžodžiu“. „Dienžodis, rašė jis, yra tas pats, ką ir dienraštis, tik skirtumas tas, kad dienraštis išeina spausdintas popieriuje, o dienžodis radijo bangomis.“ Nuo 1949 m. programai vadovo Lilija Vanagaitienė ir Algimantas Mackus, jiems žuvus automobilio avarijoje – Henrikas Žemelis, nuo 1964 m. – direktorių taryba, kurios pirmininku buvo Valdas Adamkus. Pastaruoju metu valdybos pirmininkai M. Remienė, Bronius Šilūnas, „Margučio II“ programas vedė D. Sokienė, R. Januška, A. Šlutas. Bendradarbiavo Dalia Juknevičiūtė ir kiti.  1966–1997 m. laidas vedė Petras Petrutis.
Griežės evangelikų reformatų bažnyčia

Istorija

XVII a. pr. Griežę valdė evangelikas reformatas Melchioras Bilevičius, kuris globojo bendratikius ir skleidė šią religiją Lietuvos šiaurėje. Matyt, jo dėka miestelyje atsirado ir pirmoji reformatų pradinė mokykla, ir pirmoji reformatų bažnyčia. Sūnus Jonušas Bilevičius 1632 m. pastatė naują didesnį šventovės pastatą ir praplėtė mokyklą. 1644 m. medinė bažnyčia sudegė. Naujasis Griežės savininkas grafas Putkameris tada davė nurodymą iš plytų ir akmenų išmūryti naują bažnyčią ir po ja įrengti rūsius.
Užsitęsęs Šiaurės karas nualino kraštą, prasidėjusi kontrreformacija taip pat paveikė evangelikus reformatus. Per 1709–1711 m. maro epidemiją ir po to kilusį badą miestelis visai sumenko. Iš jo 1754 m. išvyko paskutinis reformatų kunigas, Griežės šventovė tapo Kėdainių reformatų parapijos filija. Galiausiai tikinčiųjų skaičius tiek sumažėjo, kad Griežės evangelikų reformatų bažnyčia teko uždaryti.
1884 m. žinomas dailininkas ir kraštotyrininkas Julijus Dioringas dukart aplankė neveikiančią šventovę. Jo duomenimis, pastatas buvo 68 pėdų ilgio ir 31,5 pėdos pločio, viduje – 50 pėdų ilgio ir 26 pėdų pločio. Bokšte matėsi arkinis įėjimas. XX a. viduryje 14 m aukščio šventovės bokštas dar stovėjo, o iki mūsų dienų išsilaikė tik iš lauko akmenų išmūrytų sienų griūvėsiai.
Bronislovas Žemaitis

Biografija

1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas. 1962–1992 m. Suginčių kolūkio valdybos pirmininkas, 1992–2005 m. Suginčių žemės ūkio bendrovės valdybos pirmininkas, nuo 2005 m. pensininkas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
1993–1995 m. Molėtų rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos nusipelnęs agronomas. Suginčių bendruomenės tarybos narys. Sutuoktinė Vladislava, vaikai Džiuljeta, Daina.
Grigory Gershuni

Biografija

Gimė 1870 m. rugsėjo 29 d. Kaune. Studijavo farmaciją Kijevo universitete. G. Geršunis buvo socialistas, nuo 1899 m. darbininkų Partijos už Rusijos išlaisvinimą narys - steigėjas. 1900 m. Rusijos imperijos saugumo buvo areštuotas. Kartu su Aleksandru Kerenskiu, Jevno Azefu ir kitais 1901 m. įkūrė Socialistų revoliucionierių partiją. 1902 m. G. Geršunis taip pat įkūrė eserų Kovinę organizaciją, kuri tapo atsakinga už vidaus reikalų ministro Dmitrijaus Sipiagino nužudymo suplanavimą ir sėkmingą operacijos įvykdymą. 1903 m. kartu su eserų Kovine organizacija organizavo Ufos gubernatoriaus N. Bogdanovičiaus nužudymą. Per šios veiklos laiką G. Geršunis nenujautė, kad jo pavaduotojas Eugenijus Azefas dirbo Rusijos imperijos saugumo šnipu. E. Azefui pateikus informaciją apie G. Geršunio sąsajas su terorizmu, 1904 m. jis buvo areštuotas. Teismas siūlė mirties bausmę, bet nuosprendis buvo pakeistas sunkiųjų darbų kalėjimu iki gyvos galvos. 1905 m. jis sugebėjo pabėgo iš Akutajaus kalėjimo, kuris buvo Rytų Sibire. G. Geršunis pabėgo per Kiniją į JAV, kol galiausiai 1907 m. vasario mėnesį vėl atsidūrė Europoje. Mirė 1908 m. kovo 29 d. nuo tuberkuliozės Ciuriche.
Faustas Kirša

Biografija

Mokėsi Vilniaus ir Maskvos gimnazijose. 1914 m. Oriole išlaikė brandos atestato egzaminus. 1915 m. Vilniuje baigė pedagogikos kursus, dvejus metus mokytojavo. 1922–1925 m. Berlyne studijavo vokiečių kalbą ir literatūrą, filosofiją, estetiką ir architektūrą.
1918 m. dirbo laikraščio „Lietuvos aidas“ redakcijoje. 1919–1922 m. laikraščio „Lietuva“ redakcijos darbuotojas, literatūrinio priedo „Sekmoji diena“ redaktorius. Taip pat redagavo žurnalą „Menas“, leidinius „Dainava“ 1920 m., su B.Sruoga, „Baras“ 1925 m. „Pradai ir žygiai“ 1926–1927 m. 1931–1940 m. dirbo žurnalo „Naujoji Romuva“ redakcijoje, 1943–1944 m. – almanacho „Varpai“ redakcijoje.
1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis, Lietuvių meno kūrėjų draugijos, įsteigtos 1920 m., vienas organizatorių ir aktyvių veikėjų.
1944 m. emigravo į Vokietiją,  dirbo Liubeko lietuvių gimnazijoje, dalyvavo skautų veikloje, redagavo leidinius „Laisvės varpas“, „Vagos“ ir kt. lietuvių leidinius. 1949 m. išvyko į JAV,  gyveno Bostone, dirbo fabrike. Kartu su Stasiu Santvaru, Antanu Gustaičiu, Pranu Lembertu plėtojo lietuvišką veiklą. Aktyviai dalyvavo lietuvių visuomeniniame ir kultūriniame gyvenime.

Kūryba

Į literatūrinį darbą įsijungė 1912 m., „Ateityje“ paskelbdamas pirmąsias savo eiles. Išleido eilėraščių rinkinių, sukūrė dviejų dalių satyrinę poemą „Pelenai“. Bendradarbiavo leidiniuose „Aušra“ „Gaisai“, „Literatūros naujienos“, „Mūsų rytojus“, gyvendamas JAV – „Aidai“, „Gabija“, „Draugas“, „Lietuvių dienos“ ir kt. lietuvių leidiniuose.
Išvertė J. I. Kraševskio, Z. Krasinskio, L. Tolstojaus kūrinių.
Vyriausiasis

Siužetas

Eragonas dar nespėja atsigauti nuo po mūšio patirtų sužalojimų, tačiau jam vėl tenka iškęsti išbandymą – prie pat įėjimo į Trondžheimą Azihadą bei visą jo būrį nužudo būrelis kulų. Jį lydėjęs Murtagas bei Dvyniai paimami į nelaisvę. Eragoną tai labai paveikia, nes jis pats savo akimis matė, kaip tai įvyko, tačiau negalėjo niekuo padėti vardenų vadui. Dabar jis neteko dar vieno brangaus žmogaus – Murtago.
Vardenams vadovauti pradeda Azihado dukra, Nasuada. Jai Eragonas prisiekia ištikimybę. Tačiau raitelis jaučia, kad vardenai yra pasidaliję į skirtingas grupuotes ir visos gviešiasi patraukti vaikiną savo pusėn. Galiausiai prieš išvykdamas iš Farten Duro, Eragonas tampa Hrotgaro klano nariu. Taigi, dabar jis jau saistomas ne tik priesaikos Nasuadai, bet ir nykštukų klano reikalavimais…
Orikui, Arijai ir Eragonui pavyksta nesunkiai pasiekti Du Veldenvardeno mišką bei elfų sostinę, Elesmerą. Tenais prasideda Eragono apmokymas. Jo nuostabai, Luošys, Kuris Sveikas, yra ne kas kitas, kaip išgyvenęs elfų raitelis Oromis. Safyra ir Eragonas uoliai kimba į Oromio ir Glaedro (toks Oromio drakono vardas) pamokas, tačiau Eragoną vis dažniau kankina nugaros skausmai ir jo nuotaika smarkiai prastėja. Tačiau galiausiai, Eragonas gauna neregėtą dovaną – drakonai paverčia Eragoną panašiu į elfą ir panaikina visus jo kūno sužeidimus…
Armijos rikiuojasi Surdos ir Imperijos pasienyje. Eragonas tai sužino, naudodamasis magija ir išskuba iš Elesmeros į Surdą. Raitelis suspėja dar prieš prasidedant mūšiui, todėl dar spėja apgalvoti mūšio taktiką ir perimti vadovavimą vardenų magams. Mūšis prasideda. Nepaisant žmonių skaičių skirtumo, persvara atitenka vardenams. Tačiau staiga iš už horizonto išnyra dar vienas drakonų raitelis. Jis nužudo nykštukų karalių Hrotgarą ir stoja į mūšį su Eragonu. Nors naujojo raitelio raudonasis drakonas mažesnis nei Safyra, tačiau Eragonui nepavyksta jų nugalėti ore. Dvikova persikelia ant žemės. Eragonas atpažįsta raitelio kovos manierą ir nuima jam šalmą… Iš po jo pasirodo Murtago veidas…
Psicholingvistika

Psicholingvistika – mokslas, kuris tiria kalbos vartojimą kaip tekstų generavimą ir jų suvokimą. Nagrinėjami tekstų generavimo gramatiniai modeliai ir reikšmių suvokimo dėsniai.
Psicholingvistika atsirado XX a. 6 dešimtmetyje kaip kalbos psichologijos, tiriančios kalbančiojo psichinius procesus, jo šnekos priklausomybę nuo psichikos, pakaitalas.
Išskiriama keletas psicholingvistikos krypčių. Č. Osgudo (JAV) kryptis remiasi neobiheviorizmu, Dž. Milerio (JAV) – generatyvine gramatika. Pastaruoju metu psicholingvistika linksta į sociolingvistiką.
Psicholingvistika padeda tiriant svetimų kalbų mokymo ir masinės komunikacijos problemas.
Avangardas (kultūra)

Etimologija

Avangardas – priekinis žygiuojančios kariuomenės dalinys, nedidelė, labai gerai paruoštų kareivių grupė, žvalgančių ir tiriančių vietovę ir parenkančių saugiausią maršrutą iš paskos sekantiems būriams. Pastaroji koncepcija buvo pritaikyta mažų intelektualų arba menininkų grupių veiklos, nutiesiančios visuomenei naujus kultūrinius ar politinius kelius, apibūdinimui. Kadangi žodis kildinamas iš karinės terminologijos, kai kurie žmonės įžvelgia avangardo sąsajas su elitizmu, ypač žodį naudojant kultūrinių judėjimų apibūdinimui.
Meno terminų žodynas buvo praplėstas šiuo 'skoliniu' 1863 m. gegužės 17 d., Salon des Refusés parodos atidarymo metu, Paryžiuje. Paroda buvo suorganizuota menininkų, kurių darbai buvo atmesti Paris Salon kaip neatitinkantys oficialiai sankcionuoto meno standartų. Salons des Refusés paroda įvykdė perversmą mene ir buvo pakartotinai surengta 1863, 1874, 1875 ir 1886 m.
Avangardas atsirado Vakarų Europoje XX amžiaus antrajame dešimtmetyje. Avangardizmas - tai visiškai atmetantis ir net sąmoningai griaunantis meno tradicijas, bei skelbiantis meno ir pasaulio revoliucines atsinaujinimo idėjas.
Avangardizmas Lietuvoje atsirado apie 1920 m. Pirmoji avangardistų grupė susiformavo apie 1922 m. Kaune. Avangardizmas Lietuvoje atgimė apie 1990 m. Viena ryškiausių Lietuvos avangardinių figūrų laikomas Ramūnas Jaras (grupių „Echidna aukštyn“ ir ENDICHE VIS.SAT įkūrėjas).
Vylius Leonavičius

Vylius Leonavičius (g. 1955 m. vasario 9 d. Gargžduose) – Lietuvos sociologas, filosofas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija

1981 m. baigė psichologiją Vilniaus universitete. 1992 m. humanitarinių mokslų daktaras. 1997 m. stažavo Linčiopingo universitete Švedijoje, 1999 m. Bergeno universitete Norvegijoje.
1981–1986 m. Vilniaus universiteto, 1986–1995 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1992–1995 m. Socialinių ir humanitarinių mokslų instituto direktorius. Nuo 1995 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1995–2002 m. Sociologijos katedros vedėjas; 2007 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinės veiklos sritys: sociologijos ir sociologinio pažinimo teorijos, modernizacijos procesai, grupės tapatumo ir asmens tapatybės problemos, sveikatos, aukštojo mokslo  sociologija.
Madangas

Istorija

Miestas buvo pastatytas XIX amžiaus pabaigoje, kada Okeaniją kolonizavo Vokietijos imperija. Po Antrojo pasaulinio karo miestą buvo užėmę japonai. 1943 metais miestas buvo sugriautas. Po karo miestas buvo atstatytas. Dabar Madangas yra vienas svarbesnių Papua Naujosios Gvinėjos uostų.
Kubilius

Senieji kubiliai

Kubiliai gamino statines, kubilus ir puskubilius, kibirus, geldas, sviestamušes, duonkubilius, lauknešėlius.
Čula Vista

Istorija

Įkurtas XIX a. pradžioje. Miestelio teisės suteiktos 1911 m. 1916 m. „Hercules Powder Company“ įlankos pakrantėje atidarė gamyklą, kuri gamino medžiagas, reikalingas kordito gamybai. Korditą Pirmajame pasauliniame kare plačiai naudojo D. Britanijos karinės pajėgos. Po abiejų pasaulinių karų Čula Vista pradėjo sparčiai augti, smuko žemės ūkis, išnyko iki tol gausiai auginti citrinmedžių sodai.
Odavara

Geografija

Odavara įsikūręs Ašigaros lygumoje, kuri yra šiaurės vakarinėje Kanagavos prefektūros dalyje. Iš vakarų ir šiaurės miestą supa Hakonės kalnai, rytuose miesto ribas žymi Sakavos upė, o iš pietų miestą supa Ramiojo vandenyno Sagamio įlanka.

Istorija

Miesto teritorijoje apsigyventa jau priešistoriniais laikais, archeologiniai radiniai rodo, kad čia tankiai gyventa Džiomon laikotarpiu. Nara laikotarpiu teritorija buvo priskirta Sagamio žemės Ašigarašimo apskričiai. Heian laikotarpiu teritorija buvo padalinta į shōen (feodus), kuriuos daugiausia valdė Hatano klanas ir jo atšakos. Genpei karo tarp Heike klano ir Minamoto no Joritomo metu netoli dabartinio Odavaros miesto vyko Išibašijamos mūšis. Sengoku laikotarpiu Odavara išaugo į pilies miestą ir tapo vėlyvojo Hodžo klano valdų, kurios apėmė didžiąją dalį Kanto regiono, sostine. Nepaisant nepralaužiama vadintos Odavaros pilies, Hodžo buvo įveikti Tojotomi Hidejošio 1590 m. Odavaros mūšio metu, teritorija atiteko Tokugavos Iejasu valdžion.
Valdant Tokugavos šiogūnatui Odavarą valdė eilė feodalų (žinomų kaip daimyo). Miestas suklestėjo, kuomet pro jį ėjo žymaus prekybinio kelio Tōkaidō maršrutas, jungęs jį su Edo ir Kioto miestais. Po Meidži restauracijos Odavara trumpam tapo Odavaros prefektūra, kuri prieš tampant Kanagavos prefektūros dalimi 1876 m., buvo sujungta su Ašigaros prefektūra. Šio periodo metu ekonomikos ir politikos centru tapo Jokohama, tad Odavara patyrė didžiulį nuosmukį, tai dar pasunkino, kai originalaus Tokaido maršruto linija pasuko į šiaurę link Gotembos.
1923 m. Didžiojo Kanto žemės drebėjimo epicentras buvo giliai po Idzu Ošimos sala Sagamio įlankoje. Jis nuniokojo didžiąją dalį Kanto regiono, 90 proc. pastatų Odavaroje buvo iškart sugriauti, gaisrai sunaikino nuolaužas ir viską, kas buvo likę stovėti. 
Odavara atsigavo 1934 m. atidarius Tana tunelį, pro kurį ėjo Tokaido maršruto linija. 1940 m. gruodžio 20 d. miesteliui buvo suteiktas miesto statusas. 2000 m. miesto gyventojų sk. viršijus 200 tūkst., vyriausybė Odavarai suteikė specialaus miesto statusą ir didesnę autonomiją.

Ekonomika

Odavara yra svarbus vakarų Kanagavos prefektūros komercinis centras. Žemės ūkis ir komercinė žvejyba yra svarbiausios ūkio šakos. Taip pat vystoma lengvoji, chemijos, farmacijos ir maisto pramonės. Odavaroje taip pat plėtojamos apgyvendinimo paslaugos žmonėms, vykstantiems į Jokohamą ar Tokiją.

Miesto simboliai

Oficiali miesto gėlė yra japoninis abrikosas, medis – Tunbergo pušis (Pinus thunbergii), paukštis – mažoji žuvėdra, žuvys – japoninė medaka (Oryzias latipes) ir stauridinės.
Jiržetinas prie Bukovo

Istorija

Gyvenvietė pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1654 m.
Iki 1950 m. vadintas tiesiog Jiržetinu.
Čia veikia medinių žaislų fabrikas.

Gyventojai

Pagal 2014 m. duomenis gyveno 552 gyventojas. Absoliuti dauguma iš jų čekai.

Žymūs žmonės

Čia gimė (1862 m.), o vėliau į Austriją, Tirolį persikėlė garsus pramonininkas Daniel Swarovski.
Horace Vernet

Horacijus Vernė (pranc. Horace Vernet, 1789–1863 m.) – XIX a. prancūzų batalinių ir orientalistinių paveikslų tapytojas, portretistas.

Biografija

Horacijus Vernė gimė 1789 m. birželio 30 d. Paryžiuje. Jo tėvas Karlas Vernė (1758−1836) buvo tapytojas, senelis iš tėvo pusės Žozefas Vernė (1714−1789) − vienas garsiausių XVIII a. prancūzų peizažistų. Horacijus Vernė iš jaunystės parodė išskirtinį talentą tapybai, buvo apmokytas tėvo. Ankstyvos vedybos 1811 m. privertė H. Vernė užsiimti įvairiausiais užsakymais, jis kūrė mados dizainus, karikatūras, portretus, tapė žirgus tėvo, o peizažus − senelio maniera. 1814 m. Napoleono karų metu jis dalyvavo Paryžiaus gynyboje būdamas vienu iš civilių. Tai vėliau atsispindėjo jo paveiksle „Kliši barjierai“ (1820). H. Vernė po Napoleono valdžios nuvertimo Prancūzijoje buvo aršus antiburbonininkas. Jį rėmė Orleano hercogas, vėliau karalius Liudvikas Pilypas. H. Vernė draugu buvo Teodoras Žeriko. Tuo metu jis sulaukė palankaus valdžios dėmesio: 1825 m. apdovanotas Garbės legiono ordinu, 1826 m. priimtas į Prancūzijos Institutą, 1829 m. paskirtas Prancūzų akademijos direktoriumi Romoje. 
Po Liudviko Pilypo įžengimo į sostą 1830 m., H. Vernė sulaukė daug valstybinių užsakymų, kūrė istorinius paveikslus Versalio rūmams. Jis penkis kartus (1833, 1837, 1839−1840, 1845, 1853 m.) lankėsi Šiaurės Afrikoje, kur fiksavo prancūzų užkariavimus Alžyre ir Maroke. 1836 ir 1842−1843 m. lankėsi Rusijoje, jį rėmė caras Nikolajus I. 1854 m. dailininkas lankėsi Kryme karo metu. 1855 m. pasaulinėje parodoje Paryžiuje buvo pademonstruoti 24 jo paveikslai, kurie užtvirtino H. Vernė vardą, kaip garsiausio Prancūzijos dailininko. Prieš mirtį H. Vernė buvo trisdešimties dailės akademijų nariu, tačiau jau gyvenimo metu progresyvių kritikų buvo pašiepiamas už neįtikinamą realizmą, banalų stilių ir militaristinį, šovinistinį paveikslų patosą. Horacijus Vernė mirė 1863 m. sausio 17 d. Paryžiuje. Po mirties jo šlovė žymiai smuko.
Joseph Vendryes

Biografija

Paryžiuje buvo A. Mejė (pranc. Antoine Meillet) mokinys, studijavo ir Breisgau Freiburge; nuo 1925 m. dėstė Aukštojoje praktinėje mokykloje, kur vadovavo keltologijos katedrai, 1907 – 1946 m. dėstė Sorbonoje. Kartu su savo mokine M.-L. Sjostedt (pranc. Marie-Louise Sjoestedt) buvo keltologijos žurnalo Études Celtiques steigėjas ir redaktorius. Ne vieno keltų kalbų, literatūros, religijos tyrimo autorius, taip pat – airių kalbos etimologinio žodyno bendraautoris. Su A. Mejė publikavo monografiją „Klasikinių kalbų lyginamosios gramatikos tyrimai“ (1924); taip pat nagrinėjo senovės graikų kalbos kirčiavimą.
Ilgą laiką buvo ganėtinai populiari Ž. Vandrieso knyga „Kalba: Lingvistinis istorijos įvadas“ (parašyta 1914 m., dėl prasidėjusio karo išleista tik 1921 m). Šiame veikale patraukliai ir pradedantiesiems suprantamai išdėstyti pagrindiniai XX a. pradžios bendrosios ir istorinės-lyginamosios kalbotyros laimėjimai. Ž. Vandriesas priėmė F. de Sosiūro (pranc. F. de Saussure) ir A. Mejė „sociologinę“ kalbos koncepciją ir kaip teoretikas įnešė nepaprastai didelį indėlį į kalbos normos, idiolekto ir sociolekto sąvokas.
Palenkės Lešna

Istorija

Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1731-1752 m. pastatyta Palenkės Lešnos Šv. Petro ir Povilo bazilika. 1885-1915 m. kaime veikė Palenkės Lešnos Dievo Motinos Gimimo stačiatikių vienuolynas. 1933-1952 m. kaimas buvo Vitulino valsčiaus centras.
Jaunimo vadas

Jaunimo vadas – Lietuvos katalikų jaunimo „Pavasario“ sąjungos žurnalas, leistas 1923–1928 m., 1930–1936 m., 1939–1940 m. Kaune.

Istorija

Skirtas jaunimo vadų organizacinio darbo praktikos, metodikos ir auklėjimo klausimams. Iki 1926 m. sausio vadinosi „Pavasarininkų vadas“. Spausdino K. Narkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė Kaune, Šešupės spaustuvė Marijampolėje (1930 m.), akcinės bendrovės „Žaibas“ bei E. Norkienės spaustuvės Kaune. Išėjo 132 numeriai. Tiražas 2000 egz.
Leidinys skelbė katalikiško jaunimo organizacijų programas, aiškino jų veiklos uždavinius, idealus, svarstė ideologinius, ku1tūros, ekonominius, organizacinius klausimus, spausdino patarimus jaunimo vadovams, jaunimo spaudos apžvalgas, naujų knygų anotacijas.
Bendradarbiavo Petras Balčiūnas, Juozas Eretas, S. Gasiliūnas, Juozas Keliuotis, Antanas Maceina, J. Marcinkus, Ona Narušytė, Mečislovas Reinys ir kt.

Redaktoriai

Kazimieras Balkūnas, Kazimieras Berulis, Kazys Bauba, Antanas Valaitis.
Ona Kublickienė

Ona Kublickienė (1927 m. kovo 21 d. Arsla, Mosėdžio valsčius – 2005 m. vasario 27 d. Vilnius) – Lietuvos veterinarijos gydytoja, parazitologė ir histologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

Vyras Albertas Kublickas. 1953 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1970 m. biologijos mokslų daktarė
1956–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1959–1977 m. – Zoologijos ir parazitologijos institute. Nuo 1977 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1992 m. profesorė.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – patologinė histologija ir parazitų mikromorfologija.
Vytegra (miestas)

Istorija

Vytegros valsčius minimas nuo 1496 m. Nuo 1710 m. čia iškilo Viangio (Вянги) kaimas ir prieplauka, ėjo Archangelsko–Peterburgo kelias, pastatytas laivynas. 1773 m. suteiktas miesto statusas ir Vytegros vardas. 1776 m. tapo apskrities centru. XIX a. augo dėl statomo kanalo. Šalia Vytegros, Anchimove buvo sena (1708 m. pastatyta), daugiakupolė Šv. Dievo Gimdytojos cerkvė (1963 m. sudeginta).
Mindaugas Liutkus

Biografija

2011 m. baigs Panevėžio kolegiją, inžinierius statybininkas.
UAB „Biuroline“ pardavimų vadovas.
Partijos Tvarka ir teisingumas Panevėžio miesto skyriaus narys. Nuo 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Greta, sūnus Simonas.
Antanas Pranas Kneižys

Biografija

1909–1911 m. dirbo Panevėžio teisme. 1911 m. emigravo į JAV. Gyveno Bostone. 1915-1917 m. laikraščio „Žvirblis“, 1915–1922 m. laikraščio „Darbininkas“ sekretorius ir administratorius, 1926–1951 m. redaktorius. 1922–1926 m. mokėsi Sufolko (Masačiusetso valstija) teisės mokykloje. Nuo 1934 m. Bostone vadovavo lietuvių radijo valandai. Šv. Juozapo lietuvių darbininkų sąjungos sekretorius, dalyvavo „Lietuvos vyčių“, Amerikos darbo federacijos veikloje.
FK Vereja

Istorija

Klubas įkurtas 2001 m. Eilę metų žaidė žemesniuose divizionuose, o vėliau tapo profesionaliu futbolo klubu.
2016–2017 m. sezone debiutavo elito lygoje.
2019 m. gegužės 7 d. klubas pašalintas iš elito diviziono už rungtynių rezultatų įtakojimą.
Pak Kinhė

Biografija

Gimė 1952 m. sausio 2 d. Tegu mieste Pak Čionghy, trečiojo šalies prezidento (1963–1979 m.), ir Juk Jongsu šeimoje. 1953 m. persikėlė į Seulą, 1974 m. baigė Sogang universitetą.
Po to, kai jos motina buvo nužudyta 1974 m., Pak formaliai tapo pirmąja šalies ledi ir šias pareigas ėjo iki tėvo žūties 1979 m. Jos artimos sąsajos su Pak Čionghy autoritariniu valdymu vėliau tapo plačiai diskutuojamu klausimu Pak darant tolimesnę politinę karjerą.
Nuo 1998 m. Pak yra išrenkama į parlamentą kaip Naujo Pasaulio partijos narė (prieš tai ji vadinosi Didžiąja Nacionaline partija). Nuo 2004 m. ėjo partijos pirmininkės pareigas. 2007 m. buvo viena iš partijos kandidačių į prezidentus, tačiau pralaimėjo I Mjongbakui. Iš naujo savo kandidatūrą iškėlė per 2012 m. prezidento rinkimus ir juos laimėjo nedidele persvara.
Chadidža bint Chuvailid

Biografija

Chadidža bint Chuvailid buvo islamo religijos pradininko, pranašo Mahometo pirmoji žmona ir dėl to ypač gerbiama ir garbinama musulmonų bendruomenės. Pasak plačiausiai paplitusios musulmoniškos tradicijos, ji buvo pirmasis žmogus, priėmęs islamą. Nepaisant jos svarbos islame, apie ją išliko labai mažai faktinių žinių tiek iki vedybų su Mahometu, tiek po to, o ir esamos žinios apipintos vėlesnių komentatorių siekio mitologizuoti jos asmenį. IX a. sunitų hadise ji apibūdinama „geriausia iš moterų“ kartu su Marija (Jėzaus motina). Kitame komentare  ji, jos duktė Fatima, Marija ir faraono žmona Asija paminėtos esančios „aukščiau už visas kitas moteris pasaulyje“.
Chadidža gimė apie 556 m. Mekoje kuraišitų gentyje. Jos senelis buvo įtakingo ir pasiturinčio Asado klano pradininkas gentyje. Tėvas Chuvailidas ibn Asadas buvo gerbiamas ir labai pasiturintis pirklys. Pirmasis Chadidžos vyras buvo Abu Hala Malakas ibn Nabašas, su kuriuo ji susilaukė vaikų Halos ir Hindo. Pirmajam vyrui mirus ji ištekėjo už Atiko ibn Aito, su kuriuo susilaukė dukters, irgi vardu Hinda. Ši santuoka nebuvo sėkminga ir ji išsiskyrė su vyru. Po to augino vaikus ir po tėvų mirties vykdė prekybą. Ši veikla jai labai sekėsi, dėl savo charakterio ji buvo praminta „kuraišitų princese“ ir „didžiąja Chadidža“. Pasak atsiliepimo, jos karavanas buvo tokio dydžio kaip visi likę kuraišitų karavanai kartu paėmus, kai būdavo išsiruošiama kelionėms į Siriją ar Jemeną.
Mahometas buvo pasamdytas Chadidžos vadovauti karavanų kelionėms ir po to ji jam pasipiršo. Vedybų metu jai buvo apie 40 metų, o Mahometui − apie 25 metus. Su Mahometu ji susilaukė šešių vaikų, iš kurių svarbiausia buvo Fatima bint Muhamed, šiitų imamų Hasano ir Huseino motina. Chadidža visapusiškai rėmė Mahometą, kai jam pradėjo reikštis apreiškimai, jis pasitraukdavo į olą šalia Mekos. Chadidžos turtas ir padėtis padėjo Mahometui skleisti islamą jo pradinėje fazėje. Su ja Mahometas išgyveno apie 24 metus ir nevedė kitos žmonos. Chadidža mirė 619 m. Mekoje. Tikriausiai ji buvo paveikta prasidėjusių finansinių rūpesčių ir socialinių konfliktų tarp musulmonų ir kitų Mekos gyventojų. Daugelis Mahometo gyvenimo komentatorių laikosi nuomonės, kad ji buvo mylimiausia Mahometo žmona ir oponuoja kitų nuomonei, kad tokia buvo trečioji žmona Aiša bint Abu Bakr. Vėliau Mahometas vedė 10 kitų žmonų. Kartą Aiša esą paklausė Mahometo: Kodėl tu vis dar galvoji apie tą seną moterį, kuri mirė taip seniai, kai Dievas tau suteikė tiek daug puikių žmonų? Į tai Mahometas atsakė: „Ne, aš negavau geresnės žmonos ... ji tikėjo manimi, kai niekas kitas ne“.