google/wiki40b huggingface dataset:
Antalgės pagrindinė mokykla

Istorija

1924 m. įkurta Antalgės pradžios mokykla. Tuo metu mokykloje mokėsi 45 mokiniai. Vedėja Eugenija Oželienė-Kazlauskienė. 1939 m. mokykloje buvo 2 mokinių komplektai, mokėsi apie 70 mokinių. 1950 m. pradėtas statyti dabartinės mokyklos priekinis pastatas. Pagausėjus mokinių skaičiui, padidėjo mokytojų kolektyvas. 1952 m. reformuota į septynmetę, 1961 m. – į aštuonmetę. Šalia mokyklos užveistas sodas, įrengtas gėlynas. 1970–1971 m. m. mokykloje mokėsi 100 mokinių, dirbo 10 mokytojų, 1977–1978 m. m. mokėsi didžiausias mokinių skaičius per visą mokyklos istoriją – 159 mokiniai. 1987 m. mokykla reformuota į devynmetę.
1990 m. mokykla pasipuošė tautine atributika. Liaudies meistras S. Karanauskas išdrožė skulptūrų ansamblį „Mokslas“. 1992 m. prie mokyklos prijungtas vaikų darželis, į jo patalpas persikėlė dvi pradinukų klasės. Nuo 1993 m. vadinosi Antalgės pagrindine mokykla. Utenos rajono savivaldybės tarybos 2007 m. gegužės 31 d. sprendimu Nr. TS-86 kaip juridinis asmuo baigė savo veiklą, prijungta ją prie Utenos pagrindinės mokyklos ir nuo 2007 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į Utenos pagrindinės mokyklos Antalgės skyrių. Mokykla kartu yra ir kaimo kultūros centras.
Rimas Klipčius

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, kūno kultūros ir geografijos mokytojas.
UAB „Rida“ generalinis direktorius, nuo 2002 m. ūkininkas.
1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Švenčionių rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas.
Nuo 1995 m. Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sporto klubo „Rida“ prezidentas. Sutuoktinė Jolanta, vaikai Rimantas, Evelina, Indrė.
Grasjasas

Istorija

Vietovė, pavadinimu Gracias a Dios („ačiū Dievui“) įkurta 1536 m. konkistadoro Gonzalo de Alvarado y Chávez. Kolonijinių laikų pradžioje tai buvo svarbus ispanų miestas, bet vėliau užgožtas Antigvos ir Komajagvos. 1543-1549 m. buvo Gvatemalos audiencijos sostine.
Gvajkurai

Gvajkurai, gvajkuru – pampidų – patagonų kilmės indėnų genčių grupė, gyvenanti Pietų Amerikos lygumose, Gran Čiake (Argentinoje, Paragvajuje, Bolivijoje, Brazilijoje). Sudaro šios gentys: mokoviai, tobai, pilagai, kaduvėjai bei jau išnykusios gentys abiponai, mbajai, gvačai, agvilotai, karaimai ir pajagvai.
Pavadinimas gvajkurai kilo iš gvaranių kalbos ir reiškia barbarus, laukinius. Pradžioje šis įžeidžiantis terminas buvo taikomas pagrindiniams gvaranių priešams mbajams, bet vėliau pradėtas taikyti visoms gvajkurų kalbomis kalbančioms gentims.
Atvykus kolonizatoriams į Pietų Ameriką gvajkurai buvo užėmę žemes į vakarus nuo Paragvajaus upės, Bermecho ir Pilkomajo tarpupyje ir mažiau paplitę atokiau nuo upių esančiose vietose. Dabar susitelkę tarp Korumbos (Pietų Mato Grosas) šiaurėje per Šiaurinį Čiaką iki Santa Fė pietuose. Rytinė riba eina Paragvajaus upe, o vakaruose siekia Tarichos departamentą. Kadangi kolonizaciniu laikotarpiu dalis genčių prisijaukino arklius, gvajkurų gyvenamas arealas išsiplėtė.
Gvajkurai aukšti ir tvirto sudėjimo, kojos stiprios, pečiai platūs. Geri medžiotojai ir gerybių rinkėjai.
XVIII a. vid. gvajkurų žemėse jėzuitai pradėjo steigti misijas (San Chavjeras, Konsepsjonas, San Fernandas, San Ignasijo de Ledesma, San Chuan de Nepomukenas, Rosario de Timbas, San Pedras), bet tai sekėsi daryti sunkiau nei gvaranių žemėse. Išvarius jėzuitus iš Amerikos dalį misijų perėmė pranciškonai.
Žvėrinčiaus miškas

Žvėrinčiaus miškas (arba Žvėryno miškas) plyti Birštono savivaldybės šiaurės vakaruose, Nemuno dešiniajame krante, Prienų kilpoje. Nutiestas pėsčiųjų ir dviračių takas (~10 km), yra medžio skulptūrų, poilsiaviečių, laužaviečių. Miške apsistoja migruojantys paukščiai – mažoji žuvėdra, upinė žuvėdra, antis, kiras, tilvikas.

Istorija

Miškas nuo seno garsėjo karališkomis medžioklėmis. Žvėris į Nemuno kilpą suvarydavo nuo Trakų ir Aukštadvario. Legendos byloja, kad po Žvėrinčiaus ąžuolu (1,8 m skersmens ir 15 m aukščio) yra ilsėjęsis pats Ldk Vytautas. 2005 m. uraganas Ervinas šį ąžuolą nuvertė.
Akčakaja

Akčakaja (rus. Акчакая) arba Achča Kaja – nenuotaki įduba Turkmėnijoje, Karakumų dykumos šiaurės vakaruose. Ilgis apie 50 km, plotis iki 6 km. Santykinis gylis – 200 m. Įdubos dugnas yra 81 m žemiau jūros lygio (tai buvo antra žemiausia TSRS sausumos vieta po Karagijės įdubos Kazachstane).
Zolotonoša

Istorija

Zolotonoša pirmą kartą paminėta 1576 m. Magdeburgo teisės buvo suteiktos 1635 m. Po Ukrainos nepriklausomybės karų, Zolotonoša tapo Ukrainos TSR dalimi, Tarybų Sąjungos respublika. Žlugus Tarybų Sąjungai, 1991 m. tapo Ukrainos dalimi.
Daugų vėliava

Daugų vėliava – mėlyna su plačiu sidabriniu stulpu (pusė vėliavos pločio), kurio fone pavaizduotas herbo figūra - karys.
Laisvieji vėliavos kraštai apvesti auksine juosta.
Juozas Baltušnikas

Juozas Baltušnikas (1909 m. sausio 2 d. Juostininkai, Anykščių valsčius – 1956 m. rugpjūčio 17 d. Monte Grandė, Argentina) – Argentinos lietuvių bendruomenės veikėjas.

Biografija

1927 m. baigė Raguvos progimnaziją. 1929 m. atvyko į Argentiną. 1931 m. su kt. įsteigė Lietuvių liaudies teatrą. „Susivienijimo lietuvių Argentinoje“, sąjungos „Laisvoji Lietuva“ veikėjas, 1944–1946 m. Centro valdybos sekretorius. 1934–1937 m. žurnalo „Dabartis“ bendradarbis, 1936–1943 m. savaitraščio „Momentas“ redaktorius.
Edgaras Kabelka

Biografija

2006 m. baigė filosofiją Vilniaus pedagoginiame universitete, 2010 m. aplinkos apsaugos politiką ir administravimą Mykolo Romerio universitete.
Kalvarijos suaugusių vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas ugdymui, vyresnysis mokytojas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Kalvarijos skyriaus, Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos narys. Nuo 2011 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Ieva, sūnus Matas.
Iššikis

Miestelio simboliai

Oficiali miestelio gėlė – tikrasis gvazdikas, medis – Tunbergo pušis.
Konjunktyvas

Konjuntyvas, arba subjunktyvas (lot. modus conjunctivus arba modus subjunctivus), – keletas ypatingų nuosakos formų, būdingų daugumai indoeuropiečių kalbų. Konjunktyvas reiškia subjektyvų (šališką, asmenišką) požiūrį į galimą, tariamą, pageidaujamą arba nupasakojamą veiksmą. Lietuvių kalboje konjuntyvas dažniausiai reiškiamas baltų kalbose naujai pasidaryta tariamąja nuosaka (kondicionaliu).
Bidzeno žemė

Bidzenas (備前国 -no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje šiais laikais yra pietrytinė Okajamos prefektūros dalis. Bidzenas ribojosi su Mimasakos, Harimos ir Bičiū žemėmis.
Pika

Pika – ilga ietis briaunotu antgaliu. Antgalis paprastai tribriaunis ar keturbriaunis. Bendras ilgis – iki 3-4 m, antgalio ilgis ~12 cm, masė 3-4 kg.
Senas pėstininkų ir raitelių ginklas. Daugelio valstybių pėstininkai plačiai naudojo kirstynėse iki XVIII a. Pikos atsirado kaip ieties variantas, pritaikytas pramušinėti šarvus, kuriuos sunkiai įveikdavo akstys ir paprastos ietys, kurių antgaliai paprastai būdavo plokšti (durklo tipo). Tuo tarpu daugmaž taisyklingo trikampio ar keturkampio skerspjūvio pikų antgaliai turėdavo mažesnį skerspjūvio plotą, todėl smūgio metu energija koncentruodavosi į mažesnį šarvų plotą. Dėl šios priežasties iš plačiaašmenių iečių atsirado pikos, iš plačių durklų – stiletai, o iš kalavijų – končiarai ir estokai.
Pikų antgaliai paprastai būdavo briaunoti, su vagelėmis. Briaunos paprastai būdavo pagaląstos, todėl antgaliui smingant į kūną jos pjaudavo aplinkinius audinius, darydamas pavojingesnę žaizdą (paprastas kūgiškas smaigalys tokiu atveju praduriamus audinius praskečia, o ištraukus žaizda vėl susiaurėja). Antgalio vagelės didino briaunų aštrumą ir mažino antgalio masę nemažinant antgalio tvirtumo. Antgalį sudarydavo geležtė, mova ir nuo movos einančios juostos, kurios sutvirtindavo kotą ir trukdydavo jį perkirsti.
XVIII a. pėstininkams kaunantis su kavaleristais pikininkai paprastai stovėdavo pirmose gretose ir kavaleristams neleisdavo prisiartinti prie muškietininkų. Kavaleristai taip pat naudojo pikas, nors jos dažnai būdavo trumpesnės negu pikininkų. Rusijos kariuomenėje kazokai naudojo pikas iki pat Rusijos pilietinio karo pabaigos. TSRS Raudonosios Armijos kavalerija pikas naudojo iki 1931 m., o kazokai – iki 1941 m.
Kaunantis pikininkams su pikininkais pranašumą turėdavo tie, kurių pikos būdavo ilgesnės. Todėl kai kada naudodavo ir 6 m ilgio pikas. Jas darydavo iš gerai apdoroto uosio, į galą kotai būdavo kiek smailėjantys, kad būtų lengvesnės. Tokios ilgos pikos visiškai netikdavo artimai kovai, todėl pikininkai visada turėdavo kalavijus ar durklus, o kartais – ir mažus skydus.
Stjarnan FC

Istorija

Klubas įkurtas 1950 m. užsiima krepšiniu ir futbolu. Turi vyrų ir moterų komandas tiek krepšinyje, tiek futbole.
Futbolo komanda 2014 m. tapo šalies čempionais. 2016 ir 2017 liko antroje vietoje.
2018 m. triumfavo Islandijos futbolo taurės finale.
Pasamanės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Samanio ežero pietvakarių krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 40x25 m dydžio, 2 m aukštesniu šiaurės vakariniu galu. Šlaitai statūs, iki 10 m aukščio, vakarinis ir pietinis – žemesni ir nuolaidesni.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dabar dirvonuoja, rytinis ir šiaurinis šlaitai apaugę medžiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Jakiškių piliakalnis 7 kmSokiškių piliakalnis 0,2 kmVitkūnų piliakalnis 11 km
Petriškės piliakalnis 17 kmGatelių piliakalnis 22 kmČeberakų piliakalnis 13 km
Dūkštelių piliakalnis 0,4 kmGarbšių piliakalnis 13 kmBajorų piliakalnis 10 kmDūkšto piliakalnis 0,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Senaro sultonatas

Istorija

Prieš susikuriant Senaro sultonatui, XV a. Nubijos dalis, kuri anksčiau priklausė Makurijai, buvo padalinta į daug mažų valstybių ir buvo puldinėjama dykumų klajoklių. Padėtis Alodijoje nežinoma, bet manoma, kad ji irgi išgyveno krizę. Sritį suvienijo Abdala Džama iš rytinių turtingų rajonų, kurie klestėjo dėl prekybos Raudonąja jūra. Tikima, kad jis užėmė Sobą, kurios svarba vėliau sumenko. Jis laikomas musulmonų herojumi, nes pagal tradiciją vedė šventojo Alšiko Hamdo Abu Dunanos, sudeginto Abu Delaige, dukrą.
Abdalos valstybė buvo trumpalaikė, nes XVI a. iš pietų atvyko Amaros Dunkvaso vadovaujami fundžai, kuriuos į šiaurę išvijo šilukai. Fundžai nugalėjo Abdalą ir įkūrė savo valstybę su sostine Senare.
Fundžai praktikavo vietinių Afrikos religijų ir krikščionybės mišinį, nors Islamas irgi buvo svarbus. 1523 m. Senaro monarchija oficialiai atsivertė į Islamą, bet ankstesnių tikėjimų elementai išliko.
Senaro sultonatas greitai plėtėsi, užėmė Džezirą, Butaną, Bajudą, Pietų Kordofaną. Osmanų Egiptas iš šiaurės įsiveržė į Senarą, bet nesugebėjo jo užkariauti. Po to turkai sustiprino šiaurinės Nubijos kontrolę ir sieną, kuri išliko iki 1821 m.
Santykiai su Etiopija pietryčiuose buvo labiau įtemti, nes abi šalys varžėsi dėl pasienio lygumų. Etiopija jautė grėsmę iš Senaro, bet dėl vidinių problemų negalėjo kištis. Galiausiai, kai pati Etiopija buvo suvienyta, o sostinė perkelta į Gonderą, Etiopija užvaldė nemažai Senaro sričių. Konfliktas su šilukais pietuose tęsėsi, kol Senaras turėjo su jais sudaryti sąjungą kovoje su dinkais. Sultonas Badis II nugalėjo Takvalio karalystę ir jos valdovą padarė savo vasalu.
Sultonato galios zenitas buvo XVI a. pabaiga, o XVII a. valstybė nusilpo. Viena to priežasčių buvo sultono nesutarimai su pirklių remiama ulama, kuri buvo įsitikinusi, kad tai jos pareiga valstybėje atstovauti teisingumui. 1762 m. sultoną Badį IV nuvertė Abu Likajikas, kuris į sostą pasodino sultono giminaitį ir valdė kaip regentas. Tai pradėjo ilgą konfliktą tarp sultonų, norinčių susigrąžinti valdžią ir Hamadžo regentų. Tai dar labiau nusilpnino sultonatą.
XVIII a. pabaigoje į valdžią atėjo Mekas Adlanas II. Osmanų valdytojas Egipte Al-Tahir Agha vedė Meko Adlano II dukrą. Kai 1821 m. turkų generolas Ismailas bin Muhamadas Ali įsiveržė į Senarą ir be pasipriešinimo jį užėmė, jis buvo asimiliuotas į Muchamedo Ali dinastijos imperiją.
Al marco

Al marko (isp. al marco 'iš markės') – monetų kalybos principas, kai iš nustatyto masės kiekio vieneto kalykla turėjo nukalti nustatytą skaičių monetų.
Individualios monetos masės nežiūrėta, nors aptiktos sunkesnės monetos buvo perlydomos. Al marko principas taip pat laikytas perkant ir parduodant nebegaliojančias monetas. Stambioms monetoms (grašis, taleris) nebetaikytas. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, manoma, naudotas XIV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje.
Indonezijos vėliava

Valstybinė Indonezijos vėliava – stačiakampio formos audeklas padalintas į dvi vienodo aukščio horizontalias juostas: viršutinė – raudona, apatinė – balta.
Vėliava vadinama Sang Saka („išdidžioji dvispalvė“), Merah Putih („raudona balta“).

Istorija

Vėliavos spalvos kilusios iš XIII amžiaus Majapahit imperijos vėliavos. Vėliavą šiais laikais pirmąsyk panaudojo studentai ir nacionalistai, kovojantys už nepriklausomybę XX amžiuje. Pirmą kartą išskleista 1928 m. Javoje. Valdant Nyderlandams vėliava buvo draudžiama.
Nuo 1602 iki 1949 m., valdant šalį Nyderlandams, naudota Nyderlandų vėliava, o II pasaulinio karo metu salas okupavus Japonijai – Japonijos vėliava.

Simbolika

Raudona spalva simbolizuoja drąsą, balta – tyrumą.

Spalvos

        Pantone spalvų sistemoje: Pantone 186; RGB spalvų sistemoje: Raudona – 210, 16, 52.
        Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.
Slovėnijos regionai

Slovėnija yra padalinta į 12 statistinių regionų (vienetų), sudarytų 2000 m.
Ogbomošas

Istorija

Ogbomošas iki XIX a. buvo vienas iš jorubų miestų-valstybių.
Nikolajus Solncevas

Biografija

Gimė 1902 m. vasario 21 d. Vievyje. 1964 m. tapo geografijos mokslų daktaru. Maskvos universiteto profesorius. Parengė apie 100 darbų regionų kraštovaizdžio, taksonomijos mokslinių tyrimų srityje, sukūrė modernaus kraštovaizdžio teoriją. 1970 m. tapo TSRS geografijos draugijos garbės nariu. Mirė 1991 m. lapkričio 6 d. Maskvoje.
Meškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Jakštaičiukai – 1 km
ŠIAULIAI – 10 km 
 Aukštelkė – 3 km
Jakštaičiai – 2 km
Bubiai – 3 km
Lukšiai – 4 km
CONCACAF Aukso taurė

CONCACAF Aukso taurė – CONCACAF organizacijos rengiamas futbolo čempionatas. Jame dalyvauja CONCACAF zonos komandos (Šiaurės ir Centrinė Amerika, Karibų salos). Taip pat dažnai kviečiamos ir kitų konfederacijų komandos: Brazilija, Kolumbija, Pietų Korėja, Peru. Turnyras rengiamas kas dveji metai JAV (kartais drauge su Meksika). Čempionatą laimėjusios yra tik 3 rinktinės: JAV, Meksika ir Kanada.
1963–1989 m. žemyno čempionu tapdavo atrankoje į pasaulio čempionatą pirmąją vietą užėmusi rinktinė.
Dmitrijus Medvedevas

Biografija

1987 m. baigė teisę Leningrado valstybinio universiteto Teisės fakultete (specializaciją baigė Civilinės teisės katedroje), o 1990 m. – ir to paties universiteto aspirantūrą, apgynė teisės kandidato disertaciją tema „Valstybinės įmonės civilinio teisinio subjektiškumo realizavimo problemos“ (rus. Проблемы реализации гражданской правосубъектности государственного предприятия), tapo teisės mokslų kandidatu. Nuo 1988 metų (1988-1990 m. aspirantinės praktikos metu) tame pačiame universitete dėstė civilinę bei romėnų teisę. Vienas iš daugelį kartų perleisto 3 tomų civilinės teisės vadovėlio (Гражданское право), kurio redaktoriai – А. P. Sergejevas ir J. K. Tolstojus, bendraautoris, 4 skyrių autorius (valstybinės ir municipalinės įmonės, kreditinės bei atsiskaitymų prievolės, transporto teisė, alimentinės prievolės). Dėstytojauti liovėsi 1999 m., persikėlęs gyventi į Maskvą.
1990-1995 m. – Leningrado miesto tarybos pirmininko Anatolijaus Sobčiako patarėjas, Sankt Peterburgo merijos išorinių ryšių komiteto ekspertas. 1999 m. paskirtas Rusijos Federacijos Vyriausybės aparato viršininko pavaduotoju. 1999 m. gruodį tapo Rusijos Federacijos Prezidento administracijos vadovo pavaduotoju, 2000 m. – pirmuoju pavaduotoju, o 2003 m. spalį – administracijos vadovu.
2000-2001 m. Gazprom direktorių tarybos pirmininkas, nuo 2001 m. – pirmininko pavaduotojas, nuo 2002 m. birželio – vėl pirmininkas.
2005 m. lapkričio 14 d. paskirtas Rusijos Federacijos Vyriausybės pirmininko pavaduotoju.
2007 m. gruodžio 10 d. iškeltas kandidatu į Rusijos Federacijos Prezidentus nuo keturių partijų – „Vieningoji Rusija“, „Teisingoji Rusija“, Agrarinės partijos ir Pilietinio teisingumo partijos ir gavo Prezidento Vladimiro Putino palaikymą.

Prezidentavimas

2008 m. vasario 22 d. Vladimiras Putinas Medvedevą kaip savo įpėdinį pristatė NVS šalių vadovams.
2008 m. kovo 2 d. Medvedevas laimėjo Rusijos Prezidento rinkimus surinkęs apie 70 % balsų (antrą vietą užėmęs Genadijus Ziuganovas surinko apie 18 %, Vladimiras Žirinovskis – apie 9 %). Paaiškėjus preliminariems rinkimų rezultatams, Medvedevas pažadėjo glaudžiai bendradarbiauti su Putinu, kaip būsimu Vyriausybės pirmininku.
Nuo 2008 m. gegužės 7 d. iki 2012 m. gegužės 7 d. ėjo Rusijos prezidento pareigas. Tą pačią dieną buvusį Rusijos prezidentą V. Putiną paskyrė Rusijos ministru pirmininku.

Publikacijos

1991 m. buvo išleistas pirmasis Rusijos civilinės teisės leidimas, kurio bendraautoris buvo ir D. Medvedevas. Jis taip pat yra išleidęs daug knygų universitetams Rusijos teisės, socialinės politikos ir ekonomikos temomis.
2008 m. spalio mėnesį prezidentas internete prezidentūros svetainėje įkūrė savo kanalą ir pradėjo rengti vaizdo pranešimus. Nuo 2009 m. balandžio 21 d. visi kanalo komentarai buvo pradėti skelbti LiveJournal specialiai tam skirtoje skiltyje.
2009 m. balandžio 13 d. prezidentas davė išsamų interviu Rusijos dienraščiui Novaya Gazeta – tai buvo pirmasis Medvedevo interviu jo prezidentavimo laikotarpiu Rusijos žiniasklaidoje.
Darsūniškis

Aplinkinės gyvenvietės

KRUONIS – 9 km

Pavadinimo kilmė

Kryžiuočių ordino kronikose dar 1365 m. minimas bajoras nuo Vilniaus, kurio vardas Dirsūnas (Dirzsune), buvęs ir Vilniaus pilies viršininku. Tik vėliau minima ir vietovė – 1372 m. terra Dirsunen („Dirsūno žemė“). Kad vietovardis kilęs nuo asmenvardžio patvirtina ir vėlesni kronikų įrašai, minintys Dirsunenhusen („Dirsūno namai“). Slaviškuose šaltiniuose XV a. pabaigoje atsiranda kiek pakitusi forma: Dorsun- (arba Darsun-) + priesaga -išk- (Dorsunyski, Дорсунишки ir kt.). Būtent iš pastarosios lyties ir susiformavo dabartinis lietuviškas pavadinimas.
Liaudyje pasakojama, kad pavadinimas galėjęs kilti nuo slaviško dar synu („dovana sūnui“), neva kažkoks kunigaikštis dovanojęs šią žemę savo sūnui.
Skiemonių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia ar koplyčia pastatyta apie 1500 m. Skiemonys 1618 m. dovanoti Videniškių reguliariesiems atgailos kanauninkams. 1677–1832 m. veikė jų vienuolynas.
1677 m. pastatyta medinė bažnyčia. Jai sudegus, pamaldos laikytos laikinoje stoginėje. Skiemonių dvare 1714 m. savininkai Aloyzas Maleckis ir Vincas Maleckis pastatė medinę bažnyčią. Joje buvo 4 altoriai, 10 registrų vargonai. Prie bažnyčios stovėjo stulpinė varpinė su 3 varpais. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1782 m. bažnyčiai priklausė Jonydžių kaimas. 1812 m. bažnyčia sudegė, tais pačiais metais pastatyta laikina.
1832 m. uždarius vienuolyną, uždaryta ir bažnyčia. Jos turtas perduotas kitoms bažnyčioms. Be to, uždaryta bažnyčia apdegė. Gaisro apgadinti vargonai palikti. Vincas Maleckis 1835 m. prašė vyskupo kapų koplyčioje įrengti filinę bažnyčią. V. Maleckis 1838 m. kunigui skyrė namą, daržinę, įsipareigojo mokėti atlyginimą. 1840 m. kapų koplyčia, suremontuota ir išplėsta, tapo bažnyčia, paskirtas kunigas.
Kunigo K. Bernatavičiaus rūpesčiu 1884 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia, kunigo Nikodemo Petkaus iniciatyva 1903 m. – mūrinė varpinė. 1926 m. įsteigta parapija. 1930 m. įrengti nauji 10 registrų vargonai. 1962 m. liepos 13-14 d. anksčiau bažnyčiai priklausiusiame Janonių lauke aštuoniolikmetei merginai pasirodžiusi Dievo Motina. Atgimimo metais šioje vietoje pastatyta Janonių koplyčia. Nuo to laiko Skiemonis pradėjo lankyti maldininkai.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, kryžminio plano (27 × 17 m), su portiku, vienabokštė. Vidus 3 navų, yra 3 altoriai. Atokiau nuo bažnyčios stovi mūrinė 3 tarpsnių varpinė (pastatyta 1903 m., 25 aukščio). Šventoriuje yra senos kapinės. Jo tvora akmenų mūro.
Dar es Salamas

Istorija

1862 m. Dar es Salamą įkūrė Zanzibaro sultonas. 1885 m. vokiečių Rytų Afrikos bendrovė miestą atėmė iš Zanzibaro sultono ir miestas 1891–1919 m. buvo Vokietijos Rytų Afrikos kolonijos gubernatoriaus sostinė. 1916 m. Dar es Salamą užėmė anglai ir 1919–1961 m. jis buvo Jungtinės Karalystės Tanganikos mandato administracinis centras, 1961–1964 m. nepriklausomos Tanganikos, o 1964–1993 m. – oficiali Tanzanijos sostinė.
Juozas Degutis

Biografija

1944 m. su pagyrimu baigė Kaišiadorių gimnaziją. 1944–1950 m. Kauno valstybiniame universitete studijavo organinių medžiagų technologiją, inžinierius technologas. 1951–1956 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) dėstytojas. 1956–1961 m. Vilniaus universiteto Organinės chemijos katedros asistentas. 1957–1960 m. vadovavo Onkologijos instituto organinės sintezės laboratorijai. 1958 m. chemijos mokslų kandidatas. 1961–1992 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1965–1980 m. Organinės chemijos katedros vedėjas, nuo 1973 m. profesorius. 1972 m. chemijos mokslų daktaras.

Mokslinė veikla

1953–1973 m. sintetino ir tyrė preparatus nuo vėžio, nuo 1973 m. svarbiausi darbai iš puslaidininkių, elektrografinių medžiagų sintezės ir tyrimo. Paskelbė 220 mokslinių publikacijų, yra 57 išradimų autorius ir bendraautoris. Rengė straipsnius enciklopedijai, tvarkė terminiją, buvo specializuotos disertacijos gynimo tarybos pirmininkas, Lietuvos mokslų akademijos narys-ekspertas.
Terva

Istorija

Miesto teises Terva gavo 1927 m.
Simonas Kobeckis

Simonas Kobeckis (Simon Kobecki, 1865 m. Trakai – 1933 m. Ukraina) – Lietuvos karaimų poetas, dramaturgas, moderniosios karaimų literatūros pradininkas.

Biografija

Mokėsi Trakuose. Tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Po 1917 m. demobilizavosi ir ūkininkavo Ukrainoje.
Jo eilėraščių rinkinys Eilės (Jyrlar), išleista 1904 m. Kijeve – pirmoji spausdinta pasaulietinio turinio karaimiška knyga. Joje kirilika išspausdinti 25 eilėraščiai, parašyti šnekamosios karaimų kalbos Trakų dialektu. Pašiepdamas tautiečius specialiai vartojo svetimybes, kurių apstu šnekamojoje karaimų kalboje. Į šį rinkinį neįėję eilėraščiai vėliau buvo spausdinti periodikoje, kiti išliko tik rankraščiuose. Karaimų poezijos rinktinėje „Karaimų eilės“ (Karaj jyrlary 1989 m.) pateikti 42 jo eilėraščiai, kuriuose rašoma apie meilę Trakams, jų grožį, žadinami patriotiniai jausmai. Be to, sueiliavo kelias Trakų legendas. Kai kurie eilėraščiai tapo dainomis, ypač populiari lopšinė „Miegok, sūnau“, kuri kartu su natomis 1930 m. buvo išleista Vilniuje atskira knygele. Dar yra parašęs pjesę „Muzikantas“, dramą „Meilė atleidžia visas nuodėmes“, pasakų, kurių populiariausia „Karaimų kareivis ir velnias“. Pjesės, kurių tekstai neišlikę, buvo vaidinamos mėgėjų teatruose Trakuose, Maskvoje, Kryme. Eilėraščių vertimai į lietuvių k. skelbti rinkinyje „Poezijos pavasaris“ (1989 m.), karaimų poezijos rinkinyje „Į Trakus paukščiu plasnosiu“ (Čypčychlej učma Trochka 1997 m.), periodinėje spaudoje.
Mstislavas Keldyšas

Biografija

1931 m. baigė M. Lomonosovo universitetą Maskvoje, jame dėstė (nuo 1937 m. – profesorius). 1953–1978 m. buvo TSRS Mokslų akademijos Taikomosios matematikos instituto direktoriumi.

Mokslinė veikla

M. Keldyšas tyrinėjo raketines-kosmines sistemas, teoriškai pagrindė dirbtinių palydovų išvedimą į Žemės orbitą ir skrydžius į kitas Saulės sistemos planetas, koordinavo TSRS mokslo institucijų darbus kuriant pirmąjį dirbtinį Žemės palydovą bei rengiant pilotuojamus kosminius skrydžius.
Kosminiai tyrinėjimai tuo metu buvo griežtai įslaptinti. M. Keldyšas buvo žinomas kaip Mokslų akademijos prezidentas, tačiau kaip mokslininkas spaudoje buvo vadinamas „kosmonautikos teoretiku“, neminint jo pavardės.

Visuomeninė veikla

1964–1978 m. M. Keldyšas buvo Lenino ir TSRS Valstybinių premijų skyrimo komiteto pirmininkas, daugelio šalių mokslo akademijų narys, TSKP CK narys, 6–9-ojo šaukimų TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
1942 ir 1946 m. apdovanotas Stalino premija, 1957 m. – Lenino premija.
M. Keldyšas nusižudė savo garaže automobilio išmetamosiomis dujomis. Urna su jo palaikais palaidota Kremliaus sienoje Maskvoje.