google/wiki40b huggingface dataset:
Grinsboras

Istorija

Iki kol į teritoriją apie 1750 m. atsikraustė kvakerių bendruomenė, čia gyveno Saura genties žmonės, kurie kalbėjo sijų kalbų šeimai priskiriama kalba. Grinsboras įkurtas 1808 m. ir pavadintas generolo majoro Natanaelio Grino, kuris vadovavo amerikiečių pajėgoms Gilfordo mūšyje 1781 m, garbei. Nors amerikiečiai pralaimėjo, Grino vadovaujamos pajėgos nukovė didelį kiekį britų karių.
XIX a. 5-ajame dešimtmetyje nuspręsta Grinsborą įtraukti į naujai tiesiamo geležinkelio liniją. Naujuoju geležinkeliu gabenti tekstilės gaminiai. Po pilietinio karo Grinsboras pagarsėjo kaip buvusi paskutinė Konfederacijos sostinė. Amžiaus pabaigoje prasidėjus industrializacijai, Grinsboras sparčiai išaugo. Buvo atidaryta naujų fabrikų, gaminti džinsai, flanelinės kelnės, kombinezonai. Pastatyta daug prabangių komercinių ir visuomeninių pastatų. XX a. 7-ajame dešimtmetyje mieste vyko jaunų afroamerikiečių bendruomenės atstovų protestai, besitęsę net keletą mėnesių.
Severomuisko tunelis

Severomuisko tunelis (rus. Северомуйский тоннель) – geležinkelio tunelis Rusijoje, šiaurės Buriatijoje, Baikalo–Amūro magistralės trasoje. Pavadintas pagal Šiaurės Mujos kalnagūbrį, kurį ir kerta. Ilgis – 15 343 m. Tai ilgiausias geležinkelio tunelis Rusijoje ir vienas ilgiausių pasaulyje. Šio tunelio statybos truko net 23 metus – jis atidarytas 2003 m. gruodžio 5 d.

Aplinkkeliai

Šiaurės Mujos kalnagūbris – vienas sudėtingiausių BAM’o ruožų. Iki atidarant tunelį buvo sukurta sudėtinga apylankų sistema. 1982–1983 m. nutiesta 24,6 km ilgio apylanka, turėjusi net 40 ‰ aukščio įkalnę. Per ją galėjo važiuoti tik neilgi kroviniai traukiniai, keleivių vežimas buvo uždraustas (vežti autobusais). 1985–1989 m. nutiestas naujas 64 km ilgio aplinkkelis, sudarytas iš daugelio stačių serpantinų, tunelių, viadukų. Žymiausia šio aplinkkelio atkarpa buvo taip vadinamas „Velnio tiltas“ – 360 m išlenktas viadukas per Itykito upę ir senąją, nebenaudojamą apylanką. Traukinys judėdavo vos 20 km/h greičiu, neretai prireikdavo „pastūmėjimo“, kilo lavinų pavojus.

Statyba

Severomuisko tunelio statybos pradėtos 1977 m., jas koordinavo „Lenmetrogipotrans“ institutas, vykdė – „Bamtonnelstroj“. Kasyba pradėta iš abiejų pusių, 7,5 m skersmeniu. Statybos buvo sudėtingos dėl geologinių sąlygų – tunelio trasoje buvo 4 tektoniniai lūžiai (nuo 5 iki 900 m pločio), iš šių lūžių tryško vanduo, slegiamas iki 34 atmosferų hidrostatinio slėgio ir įkaitęs. Granite buvo vandeningojo grunto sluoksniai. Bekasant tunelį pastebėta, kad jame itin padidėjusi radiacija – radioaktyvios radono dujos skleidė iki 3000 Bq/m³ apšvitą, nuo kurios nukentėjo daug darbininkų. 2001 m. abi pusės susijungė, jų neatitikimas siekė vos 69 x 36 mm. Tais pačiais metais praleistas pirmasis traukinys, o oficialiai atidarytas 2003 m.
Statant Severomuisko tunelį žuvo 57 žmonės. Daugiausia jų nukentėjo dėl suslėgto vandens proveržių. 1979 m. prasiveržęs vandens srautas nunešė daugiau nei 20 t svėrusią kalnakasybos mašiną 300 m atstumu. Daug darbininkų patyrė sveikatos nepataisomų sveikatos sutrikdymų dėl radiacijos.
Ties tunelio galais įsikūrė gyvenvietės – rytuose Severomuiskas, vakaruose – Tonelnas (nebegyvenamas).

Tunelis

Severomuisko tunelis sutrumpino ruožo įveikimą nuo 2 val. iki 20–25 min. Dabar per dieną juo pravažiuoja 14–16 sąstatų. Per tunelį eina viena linija, jos statumas viename šlaite 6 ‰, kitame – 7,5 ‰. Įrengtos 3 vėdinimo šachtos, vandens pumpavimo sistema. Veikia automatinė seisminės ir radiacinės kontrolės sistema, įrengti automatiniai vartai, kurie traukiniui pravažiavus tunelį uždaro. Tiesa, nepaisant to, žiemą tunelyje susidaro dideli varvekliai. Greta tunelio, tebėra naudojamas ir aplinkkelis.
Kirgizų kaganatas

Istorija

Tiurkiškai kalbantys Jenisejaus kirgizai, laikomi dinglingų palikuonimis, gyveno pietų Sibire (dab. Chakasijoje), ir ilgą laiką buvo priklausomi nuo galingesnių tiurkų valstybių: žoužanų, goktiurkų. Šių kaganatų sudėtyje jie sudarė atskirą vienetą ir buvo valdomi vadų, tituluojamų elteberais. VIII a. I pusėje jų valdovas Bars-kaganas pasiskelbė nepriklausomu nuo Tiurkų kaganato. Vėliau kirgizus siekė pajungti Uigūrų kaganatas, ir laikinai jam tai pavyko 758 m.
840 m. kirgizų kaganas Ažė (valdė 818–847 m.), pasinaudodamas vidaus neramumais Uigūrų kaganate, užpuolė jį ir nusiaubė. Užėmę ir sudeginę uigūrų sostinę Ordubaliką, kirgizai paveldėjo uigūrų valdytą stepių imperiją. Jos branduolys buvo Mongolų stepė, bet kirgizai taip pat sporadiškai valdė ir vakarų Mandžiūriją, Rytų Turkestaną. Manoma, kad dalis kirgizų ekspansijos metu galėjo numigruoti iki Uralo kalnyno, kur įsiliejo į baškirų etnosą.
Kirgizų kaganai išlaikė hegemoniją stepėje 80 metų. Kaganate be jų gyveno daugybė kitų genčių, kalbėjusių daugiausia mongolų kalbomis: kidaniai, totoriai, kereitai, naimanai, merkitai, kurikanai ir kt. Jie susirašinėjo su Tangų Kinija. Kaganatas turėjo stiprią armiją, kurios nariai buvo dalinama į tiumenus, po 10 tūkst. karių. Armijai vadovavo sangunai.
924 m. kaganatas buvo sunaikintas, ir kirgizus Mongolijos stepėje pakeitė nauja tauta – kidaniai, čia sukūrę Liao imperiją. Dalis Jenisiejaus kirgizų, likę gyventi savo tėvynėje, davė pradžią dabartinėms altajiečių, chakasų tautybėms.
Selažo apskritis

Geografija

Rytinę dalį užima Apusenio kalnų masyvai, likusioje dalyje būdingi kalvoti, miškingi kraštovaizdžiai. Svarbiausios upės – Somešas, Krasna, Almašas, Agridžas, Barkeu.
Rozalimo sinagoga

Istorija

Pastatyta XIX a. pab. atsižvelgiant į vietinę architektūrą. Ji medinė, istorizmo stiliaus. Už pastato buvo laiptai, vedantys į moterų patalpas antrajame aukšte. Vyrų patalpa, kaip įprasta, buvo pirmajame aukšte. Viduje vyrus ir moteris skyrė išdrožinėta medinė užtvara. 
Antrojo pasaulinio karo metais, vokiečiams užėmus miestelį, sinagoga buvo naudojama kaip pašiūrė galvijams laikyti, o po karo - apleista. Sinagogos pastatas išliko iki šių dienų, tačiau kai kuriose sienose buvo iškirsti arba užkalti langai ir durys. Sinagogos interjeras visiškai sunaikintas. 
Manoma, kad žydų bendruomenė Rozalime pradėjo kurtis XIX a. pr. Pirmą kartą tikslus žydų skaičius pateikiamas 1839 m., tuo metu Rozalimo gyvenvietėje ir parapijos karčemose gyveno 110 žydų. Žydų skaičius miestelyje nuolat kito. 1912 m. Rozalime buvo apie 20 žydų krautuvių ir sinagoga. 1930 m. Rozalime be sinagogos buvo ir žydų pradžios mokykla. Iki 1940 m. buvo žydų medinė vieno aukšto sinagoga, mokykla, pirtis, rabino namas.
Rozalimo miestelio sinagoga yra viena iš nedaugelio Lietuvoje išlikusių medinių sinagogų.
Plokščių valsčius

Plokščių valsčius buvo pietvakarių Lietuvoje, kairiajame Nemuno krante. Centras – Plokščiai.
Marlen Haushofer

Marlen Haushofer (1920 m. balandžio 11 d. Frauenštaine – 1970 m. kovo 21 d. Vienoje) – austrų rašytoja. Nors buvo gavusi keletą prestižinių literatūros premijų, didžiausias tarptautinis pripažinimas atėjo XX a. devintajame dešimtmetyje.
Plačiausiai žinomas jos romanas „Siena“ (vertė Jurgita Mikutytė. Tyto alba, 2004) (Die Wand, 1962).

Biografija

M. Haushofer gimė 1920 m. balandžio 1 d. Aukštutinėje Austrijoje. Jos krikšto vardas buvo Marie Helene Frauendorfer. Pirmus 10 m. praleido Eiler Effertsbach’e, esančiame netoli Frauenštaine, o vėliau mokėsi Linco mokykloje, kuri buvo uždaryta 1938 m., Vokietijai aneksavus Austriją. 1939 m. įstojo į Vienos universitetą, kur studijavo vokiečių literatūrą. 1941 m. susipažino su Manfred’u Haushofer’iu, su kuriuo išsiskyrė 1950 m., tačiau 1957 m. pakartotinai už jo ištekėjo. Mirė nuo vėžio 1970 m. kovo 21 d. Vienoje.

Kūrybinis kelias

1946 m. pradėjo rašyti apsakymus, kurie buvo spausdinami laikraščiuose ir žurnaluose. 1951 m. ji išleido apysaką „Penktieji metai“ („Das fünfte Jahr“), kuriame aprašomas mergaitės penktieji gyvenimo metai. Už šią apysaką autorei 1953 m. paskirta Austrijos valstybinė paskatinamoji premija. Su pirmuoju jos romanu „Sauja gyvenimo“ („Eine Handvoll Leben“, 1955) atėjo ir tarptautinis pripažinimas. 1963 m. už romaną „Siena“ apdovanota Arthuro Schnitzlerio premija, 1968 m. gavo Didžiąją Austrijos literatūros premiją.
Sukilėlių koplytėlė (Žeimiai)

Istorija

Koplytėlės istorija siejama su 1831 m. sukilimu. Žeimiškiai pasakodavo, kad Žeimių dvaro savininkas išdavęs sukilėlius rusams. Sukilėliai išdaviką dvarininką sugavę ir pakorę liepoje, augusioje toje vietoje, kur dabar ir stovi koplytėlė. Manoma, jog tikslesnes žinias apie ją suteikia Adomo Medekšos brošiūrėlė, parašyta lenkų kalba ir išleista 1877 m. Lvove. Joje teigiama, kad koplytėlę 1768 m. pastatęs Teodoras Medekša savo sūnaus, Baro konfederacijos dalyvio, atminimui. Jis buvo rusų šalininkų nudurtas ietimi prie Aukštosios Būdos (tarp Kauno ir Pilviškių). 
Pagal kitą versiją, ją statė Kosakovskiai, atsidėkodami likimui, kad Juozapas Antanas Kosakovskis, buvęs Napoleono adjutantas, ir Juozapas Dominykas Kosakovskis, Napoleono kariuomenėje vadovavęs lietuvių šaulių pulkui, sėkmingai grįžo iš rusų-prancūzų karo. Jei ši versija tikra, tai koplyčia būtų pastatyta XIX a.

Architektūra

Koplyčia 3 aukštų, apskritimo formos plano, stogeliai dengti molio čerpėmis virš I ir II tarpsnių profiliuotų karnizų. I aukšto patalpoje yra įėjimas iš rytų pusės (nuo dvaro), išlikusi tinkuoto mūro mensa, II aukšte yra šventojo skulptūra. 2014 m. remonto metu čerpių danga pakeista skardine. Sutvarkyta teritorija: išgrįstas akmenimis takas, vejoje pastatyti apšvietimo prožektoriai.
Urkuvėnų akmuo

Urkuvėnų akmuo (dar vadinamas Velnio širdimi) – stambus riedulys, valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas ties Urkuvėnų kaimu (Kuršėnų kaimiškoji sen.), Šiaulių rajone, Kuršėnų miškų urėdijos Šaukėnų girininkijos (1 kv.) teritorijoje. Tame pačiame miške guli Laumės akmuo.
Akmuo slūgso miške apie 2,6 km į šiaurę nuo Varputėnų, 0,5 km į vakarus nuo kelio  159  Užventis–Šaukėnai–Kuršėnai . Toje vietoje kelyje yra autobusų stotelė, koplytstulpis, seno akmeninio pastato giuvėsiai. Riedulys Varputėnų miške guli ant nedidelės kalvelės, stelbiamas krūmokšnių. Šalia – išplatėjęs upelis su bebrų nuverstais medžiais. Akmuo skilęs pusiau.
Akmuo saugomu paskelbtas remiantis Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76.

Duomenys

Riedulio matmenys: 3,9 m ilgio, 3,7 m pločio, 2,9 m aukščio.
Naujasis Židinys-Aidai

Naujasis Židinys-Aidai – mėnesinis religijos ir kultūros žurnalas, einantis nuo 1991 m. sausio mėn. Vilniuje.
Vaikštėnai

Istorija

1693 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje.
Onchocerkiazė

Priežastis ir diagnozė

Parazitinės apvaliosios kirmėlės plinta įkandus Simulium rūšies mašalui. Paprastai infekcija kyla nuo daug įkandimų. Upės aklumu liga vadinama, nes ją platinantys mašalai gyvena prie upių. Patekusi į žmogaus organizmą kirmėlė išleidžia lervas, kurios susitelkia po oda. Čia jos gali užkrėsti kitą mašalą, įkąsiantį užsikrėtusiam žmogui. Diagnozę nustatyti galima keliais būdais, pvz., įdėjus odos biopsijos mėginį į fiziologinį tirpalą ir stebint išlendančią lervą, ieškant lervų akyse ir ieškant suaugusių kirmėlių poodiniuose gumbuose.

Profilaktika ir gydymas

Vakcinos nuo ligos nėra. Norint išvengti ligos reikia saugotis mašalų įkandimo. Tai galima naudojant vabzdžių baidiklius ir vilkint tinkamus drabužius. Kitos priemonės – mašalų populiacijos mažinimas purškiant insekticidus ir kt. Įvairiose pasaulio vietose mėginama pašalinti ligą dukart per metus gydant žmonių grupes. Užsikrėtusieji gydomi vaistu invermektinu, skiriamu vieną kartą per šešis arba dvylika mėnesių. Toks gydymas sunaikina lervas, bet neveikia suaugusių kirmėlių. Kai kuriuose šaltiniuose rekomenduojama kartu skirti vaisto doksiciklino, naikinančio kirmėlės egzistavimui būtiną endosimbiontą – bakteriją Wolbachia, nes tai silpnina kirmėles. Taip pat chirurginiu būdu gali būti šalinami poodiniai gumbai.

Epidemiologja ir istorija

Upinį aklumą sukeliančia infekcija apsikrėtę nuo 17 iki 25 milijonų žmonių, maždaug 0,8 milijono apsikrėtusiųjų turi tam tikro laipsnio aklumą. Daugiausia infekcijų pasitaiko Užsachario Afrikoje, tačiau gauta pranešimų apie užsikrėtusiuosius Jemene ir pavieniuose Centrinės ir Pietų Amerikos regionuose. 1915 m. gydytojas Rodolfo Robles pirmą kartą susiejo kirmėlę su akių liga. Pasaulio sveikatos organizacija ligą priskyrė apleistų atogrąžų ligų kategorijai.
Birutė (laikraštis)

Birutė (Byrutė) – laikraštis leidžiamas lietuvių naudai, ėjęs 1909–1913 m. Tilžėje, 1920 m. – Klaipėdoje.

Istorija

Leido ir redagavo Jonas Vanagaitis. Ėjo kartą per 6 savaites, nuo 1911 m. spalio 13 d. – savaitraštis. Iš pradžių spausdintas gotišku šriftu, nuo 1910 m. kai kurie straipsniai spausdinti lotynišku šriftu, nuo 1910 m. Nr. 2 tik lotyniškomis raidėmis, nes leidinys platintas ne tik Mažojoje Lietuvoje, bet ir Didžiojoje Lietuvoje bei JAV.
Spausdino straipsnius apie Lietuvos istoriją, lietuvių kalbą, lietuvybės išsaugojimą, informavo apie lietuvių draugijos veiklą, lietuvių laikraščius, naujas knygas. Daugelį straipsnių rašė redaktorius Jonas Vanagaitis. Spausdino O. Mauderodės spaustuvė.
ČON

ČON (rus. Части особого назначения, ЧОН) - kariniai partiniai būriai Tarybų Rusijoje ir Tarybų Sąjungoje, sudarinėti prie partinių organų (gamyklų partijos organizacijų, partijos rajonų, miestų, apskričių, gubernijų komitetų), skirti padėti tarybiniams valdžios organamas kovoti su kontrarevoliucija, saugoti labai svarbius objektus ir kt. ČON dalys kurtos remiantis RKP(b) CK 1919 m. balandžio 17 d. nutarimu.
Vadovauti ČON buvo skirtas atsakingasis organizatorius prie RKP(b) CK ir organizatoriai prie partijos gubernijų, apskričių ir kt. komitetų. Pradžioje ČON sudarinėjo iš RKP(b) narių ir kandidatų, vėliau - ir iš komjaunuolių.
Pirmieji ČON daliniai buvo suformuoti Petrograde ir Maskvoje, vėliau - centrinėse RTFSR gubernijose (1919 m. rugsėjo mėn. jau buvo 33 gubernijose). Pietų, Vakarų ir Pietvakarių frontų pafrontės juostos vietovių ČON dalys dalyvaudavo ir fronto operacijose.
Ežerutė

Paplitimas

Daugiau paplitusi pietryčių ir rytų Lietuvos ežeruose. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Morfologija

Auga vandenyje, turi lankstų, vandens liūliuojamą stiebą, tartum gyvatė. Tai daugiametis vandens augalas, kurio stiebas siūliškas, negausiai šakotas, iki 3 m ilgio. Lapai menturiniai, viršutinėje stiebo dalyje sutankėdami dažnai sudaro tankią puokštišką galvutę. Žiedai neryškūs, pavieniai. Žydi birželio – liepos mėn. Auga ežeruose. Dauginasi ir vegetatyviškai. Genties pavadinimas iš graikų kalbos hydor – vanduo, hydra – vandeninė gyvatė.
Kazimieras Kavaliauskas

Kazimieras Kavaliauskas (1903 m. vasario 14 d. Yorkshire, Anglija – 1969 m. rugpjūčio 8 d. Sidnėjuje, Australija), pedagogas, vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Augo muzikalioje šeimoje. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą su tėvais grįžo į Lietuvą. 1925 m. baigė Marijampolės mokytojų seminariją, kur pas J. Bendorių ir Brauną mokėsi muzikos, vadovavo Marijampolės ateitininkų ir pavasarininkų chorams. 1925–1928 m. Klaipėdos muzikos mokykloje studijavo dainavimą ir kompoziciją, kartu mokytojavo Kretingoje, Pagėgiuose, vadovavo moksleivių ir bažnytiniams chorams, dalyvavo 1927 m. Klaipėdos krašto dainų šventėje ir buvo jos dirigentas. 1928–1932 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Matematikos-gamtos fakultete. 1933 m. vėl grįžo į Pagėgius, vadovavo bažnyčios chorui, buvo gimnazijos direktoriaus pavaduotojas ir mokytojas. 1939–1944 m. Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijos pedagogas ir vicedirektorius, aktyvus miesto muzikinio gyvenimo organizatorius. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, subūrė ir mokė Uchtės lietuvių stovyklos chorą, buvo lietuvių gimnazijos direktorius. Emigravęs į Australiją, nuo 1957 m. iki mirties vadovavo Sidnėjaus lietuvių chorui „Daina“. 1958 m. pamaldose Vasario 16-osios garbei pirmą kartą atliko G. Zanglo „Šv. Liudviko Mišias“ St. Mary’s katedroje. 1958 m. lapkričio 25 d. „Daina“ koncertavo Police Boys Club salėje Newtowne. Dainavo per televiziją, kariuomenės įgulai, gimnazijoje, giedojo bažnyčiose, koncertavo su estų ir latvių chorais.
Nuo 1958 m. K. Kavaliauskas dėstė matematiką vienoje iš Sidnėjaus gimnazijų, su P. G. Riley parengė matematikos vadovėlį V klasei (1966 m.).
Nuo 1960 m. buvo Australijos krašto LB Kultūros tarybos narys, o 1964–1966 m. pirmininkas. Prisidėjo prie 1960 m. Sidnėjuje įvykusios Australijos lietuvių 1-osios dainų šventės rengimo, muzikos plokštelių leidybos.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Ugandos vėliava

Ugandos vėliava įteisinta 1962 m. spalio 9 d. – tą dieną, kai Ugandai buvo suteikta nepriklausomybė nuo Jungtinės Karalystės. Ugandos vėliava susideda iš šesių vienodo pločio horizontalių juostų iš viršaus į apačią išsidėsčiusių tokia tvarka: juoda, geltona, raudona, juoda, geltona, raudona. Vėliavos viduryje yra baltas skritulys, kuriame pavaizduotas nacionalinis Ugandos simbolis – pilkakuodė gervė. Trys vėliavos spalvos simbolizuoja Afrikos žmonės (juoda), Afrikos saulę (geltona) ir Afrikos vienybę (raudona yra kraujo, jungiančio visus afrikiečius, spalva). Gervė garsi savo kilminga prigimtimi. Be to ji buvo Ugandos kareivių karinis simbolis valdant britams. Ugandos vėliavą sukūrė tuometinis Ugandos teisingumo ministras Grace Ibingira. Ugandos vėliavos spalvos paveldėtos iš Ugandos Liaudies Kongreso partijos spalvų.
Ravana

Ravana (skr. रावणः = Rāvaṇaḥ, sinh. රාවණ  = Ravana) – indų epo „Ramajanos“ vienas pagrindinių veikėjų. Tai demonas (rakšasa), tapęs Lankos valdovu.
Pasak „Ramajanos“, Ravana buvęs nuolankiu viešpaties Šivos garbintoju, išminčiumi, kariu, mokėjo groti vyna. Jis vaizduotas dešimčia galvų (Daśagrīva) nes žinojo visas 4 Vedas ir 6 Upanišadas. Ravana buvo žynio Višravos ir princesės Kaikesi vaikas. Ravana turėjo 3 brolius: Vibhišaną, Kumbhakarną ir Ahiravaną.
Ravana buvo labai atsidavęs dievams, atliko tapą (alinančią askezę) dievui Brahmai. Už tai jis įgavo nemirtingumą – jo negalėjo nužudyti joks dievas, dvasia, kitas rakšasa, naga ar gyvūnas. Tuomet Ravana užkariavo Lanką ir tapo jos valdovu. Tada Ravana nukeliavo į Kailasą, kur sugebėjo susitikti su Šiva ir už jo garbinimą gavo stebuklingą kalaviją. Ravana tapo toks galingas, kad užkariavo žmonių, demonų ir dievų pasaulį.
Dievai, norėdami nugalėti Ravaną, kreipėsi į Višnų, kad šis taptų žmogumi ir nugalėtų rakšasą, nes jis buvo mirtingas tik žmogaus ginklui. Višnus persikūnijo į Ajodhijos princą Ramą. Ravana vieną kartą, klasta apsimetęs brahmanu ir elniu nuviliojęs Ramą ir Lakšmaną, pagrobė Ramos žmoną Sytą. Jis ją įkalino savo rūmuose Lankoje (nors turėjo ir žmoną Mandodari). Tada Rama su beždžionių armija užpuolė Lanką. Demonas galiausiai buvo nugalėtas Ramos.
Ravana dalies šaivizmo išpažinėjų garbinamas kaip nuolankus Šivos tarnas.
Jablon Košcelna

Istorija

Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Pirmoji bažnyčia pastatyta 1480 metais, 1842 m. suremontuota, 1866 m. sudegė. Dabartinė Šv. Petro ir Povilo bažnyčia pastatyta 1867-1868 metais, tuo metu parapijoje buvo 2,281 tikintysis. 1827 m. kaime buvo 28 namai ir 162 gyventojai.
Asenovgradas

Paveldas

Asenovgradas žymus savo architektūros paveldu. Mieste ir jo apylinkėse yra 5 vienuolynai, 15 bažnyčių ir 58 koplyčios. Žymiausi iš šių objektų yra Šv. Dievo Motinos cerkvė (XII a.), Šv. Trejybės cerkvė (XIX a.), Šv. Jono Krikštytojo cerkvė (XII–XIV a.), Šv. Petkos, Arapovo ir Šv. Kiriko, Bačkovo vienuolynai. Taip pat yra Aseno tvirtovė, įkurta dar trakų laikais (dabartinis pastatas XIII a.). Veikia paleontologijos, istorijos, etnografijos muziejai. Apylinkėse gausu versmių, poilsiaviečių.

Istorija

Miestas IV-V a. pr. m. e. įkurtas trakų ir vadintas Stenímachos. 72 m. pr. m. e. buvo užkariautas romėnų. 251 m. miestą sugriovė gotai. Bulgarijos imperijos laikais miestas tapo strateginiu kariniu centru. Osmanų laikais miestas vadintas Stanimaha. 1934 m. miestas pervadintas į Asenovgradą, caro Ivano Aseno II garbei.
Eesti Meedia

Prekės ženklai

Lietuvoje „Eesti Media“ įmonių grupei priklauso naujienų portalas 15min.lt, „BNS“ bei skelbimų portalai autoplius.lt, skelbiu.lt, aruodas.lt ir kt. Anksčiau priklausė „Žurnalų leidybos grupė“. Tarp „Eesti Meedia“ grupės įmonių yra dienraščiai, TV kanalai, radijo stotys, regioniniai laikraščiai, skelbimų portalai Estijoje ir naujienų portalai Latvijoje.
KF Vitia

Istorija

Įkurtas 2010 m., klubas dalyvauja šalies Pirmos futbolo lygos pirmenybėse.
Gajus Julijus Orlovskis

Gajus Julijus Orlovskis (rus. Гай Юлий Орловский) – Rusijos rašytojas fantastas, kurio tikroji pavardė nežinoma. Maginės fantastikos romanų apie Ričardą Ilgąsias Rankas autorius.
The Sims 4

Apie žaidimą

Žaidėjai gali valdyti virtualius žmones, dažniau vadinamus Sims’ais, įtraukdami juos į kasdieniškas veiklas ir darbus bei formuodami tarpusavio santykius, kaip ir realiame gyvenime. Kaip praeitose serijose žaidimo, šio žaidimo veikėjai turi gyvenimo siekius, norus, poreikius ir įgūdžius. Kas nebuvo būdinga „The Sims“ žaidimo veikėjams – Sims’ai neaugdavo ir nesendavo, neturėjo gyvenimo siekių, tad taip susidarydavo neturintis nustatytų ribų, nesibaigiantis žaidimas. Dabar kiekvienas Sims’as turi nustatytą individualią gyvenimo trukmę – gali gyventi iki 100 simsiškų dienų, praeidamas per 6 amžiaus pakopas.

Garso takelis

Orkestrinį žaidimo takelį (foninę muziką) aranžuoja kompozitorius Ilan Eshkeri. Visas garso takelis įrašinėjamas Abbey Road Studios įrašų studijoje, o įrašus atlieka Londono orkestras.
Willi Apel

Willi Apel (1893 m. spalio 10 d. Konitz, dab. Chojnice, Vokietija – 1988 m. kovo 14 d. Blumingtonas, Indiana, JAV) – JAV amerikiečių muzikologas.

Biografija

Willi Apel studijavo Berlyne fortepijono muziką ir muzikologiją. 1936 m. apgynė disertaciją („Accidentien und Tonalität in den Musikdenkmälern des 15. und 16. Jahrhunderts“), emigravo į JAV. Čia nuo 1936 m. iki 1943 m. dėstė „Longy School of Music“ mokykloje, nuo 1938 m. iki 1942 m. Harvardo universiteto bei Radcliffe College profesorius, nuo 1950 m. iki 1970 m. Indianos universiteto muzikologijas dėstytojas. Nuo 1963 m. emeritas.
Po jo mirties jo žmona įkūrė fondą senosios muzikos sudentams remti (Indianos universiteto Muzikos mokykloje, „School of Music“).
Jonas Tarlo (m. 1587)

Biografija

Lenkijos magnatų Tarlų giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Karūnos taurininko Pilznovo seniūno Jono Tarlos (?–1550) ir Dorotos Tarnovskos (m. iki 1540) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Mikalojus (m. 1571), karaliaus dvariškis ir sekretorius, Sandomiro vėliavininkas (1553).
Artūras Bakšinskas

Biografija

Gimė 1960 m. rugpjūčio 8 d. Dobilyniuose. 1984–1990 m. studijavo VU Teisės fakultete, 1997–1999 m. - KTU Vadybos fakultete. 1984–1991 m. Lietuvos leidybos įmonės „Spauda“ prekių žinovas. 1991–1994 m. Vilniaus miesto valdybos (VMV) Rasų seniūnijos vyr. juriskonsultas, seniūno pavaduotojas, VMV Juridinio skyriaus vedėjo pavaduotojas, 1994–1995 m. LR finansų ministerijos Valstybinės mokesčių inspekcijos (VMI) Juridinio skyriaus vyr. juriskonsultas, VMI Mokesčių išieškojimo ir prevencijos skyriaus viršininkas, VMI viršininko pavaduotojas mokesčių išieškojimui ir prevencijai. 1995–1997 m. VMI prie LR finansų ministerijos viršininko pavaduotojas. 1997–1998 m. Vilniaus miesto VMI viršininkas, 1999 m. Vilniaus apskrities VMI viršininkas. 1999–2000 VMI prie LR finansų ministerijos viršininkas, 2000–2001 m. LR finansų viceministras, nuo 2002 Lietuvos gyvybės draudimo įmonių asociacijos prezidentas.