Lietuvių žiemos švenčių tradicijos

Lietuviai, kaip ir kitos tautos, jau nuo seno paminėdavo daugelį jiems reikšmingų dienų. Susidarė ištisi švenčių ciklai, turį aiškų pobūdį, paskirtį, susiję su vienokiomis ar kitokiomis materialinio ir dvasinio gyvenimo reikmėmis. Nors, įvedus krikščionybę, dauguma šių švenčių buvo susietos su krikščioniškomis datomis, tačiau jos išlaikė savo senąjį ikikrikščioniškąjį pobūdį ir yra vertingas šaltinis senajai baltų pasaulėžiūrai nušviesti. Čia apžvelgsime šias šventes: Kūčias, Šv. Kalėdas, Naujuosius Metus ir Trijų Karalių šventę.

Kūčios

Kūčios - tradicinio kaimo žiemos šventė, švenčiama trumpiausios dienos ir ilgiausios nakties metu. Tai nakties šventė, kurios iškilmės prasideda tik vėlai vakare - tik „vakarinei žvaigždei pasirodžius“, visi sėsdavo prie Kūčių stalo. Pavalgius iškilmingą vakarienę, prasidėdavo Kūčių būrimai, burtai ir prietarai. Kūčių šventė simboliškai tęsdavosi visą naktį: einant miegoti, stalas būdavo paliekamas nenukraustytas, o kartais dar net papildomas ypatingais valgiais.

Prieš Kūčių vakarienę

Visą Kūčių dieną moterys ruošdavosi namuose - švarino pirkią, virė, kepė Kūčių ir Kalėdų valgius, vyrai ruošėsi šventėms lauke. Mat Kūčiose reikėjo labai gerai išvalyti visus namus, pervilkti lovas švariais skalbiniais, o prieš vakarienę visi šeimos nariai išsimaudydavo, persirengdavo švariais drabužiais. Prieš Kūčias žmonės stengdavosi baigti svarbesnius darbus. Moterys nepalikdavo nebaigto kuodelio, tikėdamos, kad į jį galinčios priteršti antgamtinės esybės. Kūčių dieną buvo draudžiama malti, malkas skaldyti, kulti, nes triukšmą sukeliantys darbai similinės magijos būdu ateinančią vasarą sukelsią audringus debesis su krušomis, kenksmingomis pasėliams, trobesiams, gyvuliams. Pasiruošus šventėms, vykdavo apeiginis prausimasis. Pirmiausia vyrus, nusirengusius iki juosmens, prausdavo šeimininkės arba merginos, po vyrų prausdavosi moterys. Šiam papročiui išnykus, Kūčių dienos pavakaryje žmonės prausėsi pirtyse ar kubiluose. Senovėje šis nusiprausimas turėjo magišką nusivalymo reikšmę ne tik materialine, bet ir moraline prasme. Jis turėjo apsaugoti žmogų nuo ligų, suteikti sveikatos, nukreipti įvairias nelaimes, piktąsias dvasias ir pan.

Stalo paruošimas

Kūčių vakarienei stalas paruošiamas taip: ant pliko stalo dedamas glėbelis smulkaus šieno, kuris išskirstomas lygiu sluoksniu po visą stalo paviršių. Tai turi mums priminti, kad Jėzus gimė tvartelyje ir gulėjo ėdžiose ant šieno. Stalas su šienu užtiesiamas visiškai balta staltiese, išdėstomos lėkštės ir papuošiama žvakėmis, eglių šakelėmis. Kai kur ant stalo statytas nekultas rugių pėdas, simbolizuojantis gerą būsimų metų derlių, o po stalu dėtas kūlis šiaudų, kuriais rytojaus dieną apraišydavo obelis, kad obuoliai derėtų, dalį palikdavo javams biržyti, kad būtų geras derlius. Netinka ant kūčių stalo žydinčios gėlės, o ypač raudonos ir baltos poinsetijos, kurios taip mėgiamos Kalėdų metu kai kuriuose kraštuose. Viduryje stalo dedama lėkštelė su tiek paplotėlių („plotkelių“), kiek bus žmonių prie stalo. Kai kuriose Lietuvos vietose šiuos paplotėlius vadindavo Dievo pyragais, nes jie buvo gaunami iš parapijos ir juose įspausti vaizdai iš Šv. Rašto, susiję su Jėzaus gimimu. Nors „plotkelė“ buvo populiarus ir žinomas vardas, tačiau žodis yra slaviškas skolinys, tad geriau sakyti paplotėlis arba kalėdaitis. Jeigu tais metais kurios šeimos narys yra miręs arba negali vakarienėje dalyvauti, paliekama tuščia vieta prie stalo. Ant stalo vis tiek dedama lėkštė, pristatoma kėdė, bet nededama šaukštų, peilių, šakučių. Ant lėkštės statoma žvakelė, kuri uždegama vakarienės metu. Tikima, kad mirusiojo šeimos nario vėlė dalyvauja Kūčiose kartu su visais.

Kūčių vakarienė

Seniau buvo sakoma, kad Kūčios visą dieną tegalima suvalgyti saują virtų žirnių ir atsigerti vandens. Tik maži vaikai, ligoniai ir seni senutėliai galėdavo kiek daugiau valgyti. Ypač svarbu, kad Kūčių vakarienėje nebūtų jokių mėsiškų valgių. Kūčias pradėdavo valgyti, užtekėjus vakarinei žvaigždei. Prieš pradėdami valgyti visi atsistodavo. Vyriausias - senelis ar tėvas - garsiai melsdavosi, po to jis visiems ir visi kiti vieni kitiems linkėdavo sveikatos, laimės, tikėdami, kad tai išsipildysią, nes tuo laiku pasakytiems žodžiams buvo priskiriama magiška galia. Tada prie stalo pirmiausia sėdasi ir Kūčių vakarienę pradeda šeimininkas ir šeimininkė - laužia plotkeles, o ir stalą pirmasis pradeda ruošti, atnešęs šieno kuokštą. Ant Kūčių stalo dedama 12 valgių, nes Jėzus turėjo dvylika apaštalų. Visi valgiai yra tik pasninkiniai: žuvis, silkė, kūčiukai su aguonų pienu, kisielius, džiovintų vaisių sriuba (kompotas), žieminių ir džiovintų daržovių mišrainė, grybai, virtos bulvės, rauginti kopūstai, duona. Seniau pagrindinis Kūčių patiekalas buvo mišinys iš įvairių šutintų grudų: kviečių, miežių, avižų, žirnių, pupų. Tą mišinį vadindavo kūčia. Mat šis patiekalas buvo skirtas vaišinti tą dieną apsilankančioms mirusiųjų prosenių vėlėms. Vakarų Lietuvoje pavalgius Kūčias, moterys ant žemės berdavo rainus žirnius sakydamos: „Mielos kočės, kuom turiu, tuom beriu“. Kočėmis buvo vadinamos vėlės, nuo kurių, taip pat tikėtina, kilo Kūčių vardas. Pats žodis „kūčia“ yra kilęs iš gudų kalbos ir reiškia džiovintų grūdų košę. Kai kuriose Lietuvos vietose ant Kūčių stalo buvo dedami obuoliai, nes gruodžio 24 d. yra Adomo ir Ievos vardo diena. Tuomet jeigu ant stalo visgi dedami obuoliai, tai po paplotėlio laužymo motina paima vieną obuolį, supjausto į tiek dalių, kiek yra vakarieniautojų, ir pirmąjį gabalėlį duoda tėvui. Tuo prisimenamas pirmųjų tėvų nupuolimas: kai Ieva davė obuolį Adomui, o tas jį ėmė ir valgė. Paskui obuolio skiltelės išdalinamos kitiems vakarieniautojams. Kitų valgių valgymo eilė nenustatyta: valgo, ką kas nori, bet labai svarbu bent paragauti kiekvieno valgio.

Šv. Kalėdos

Kalėdos (gruodžio 25 d.-26 d.) - senoji Saulės grįžimo šventė, buvo žinoma daugelyje prieškrikščioniškųjų Europos tautų. Nuo Kalėdų Lietuvoje diena pradeda ilgėti. Dabartinėse Šv. Kalėdose tebegalime rasti daug senųjų papročių, ypač būrimų ir ateities spėliojimų. Senais laikais Kalėdos buvo švenčiamos tris dienas. Žemdirbių tautoje tai buvo įmanoma, nes žiemos viduryje darbai sumažėja, bereikia apsiruošti namuose ir prižiūrėti gyvulius. Pirmoji Kalėdų diena buvo tokia šventa, kad tik pačius būtiniausius darbus tebuvo leidžiama atlikti. Niekas nevaikščiojo į svečius, net valgių negamino: buvo valgoma tai, kas pagaminta anksčiau. Kalėdų rytą, dar prieš pusryčius, šeima giedodavo šventas, kalėdines giesmes, paskui vienas kitą sveikindavo su šventomis Kalėdomis, o po to jau valgydavo pusryčius. Švenčiant Kalėdas kaime, anksti rytą nuimdavo šieną nuo Kūčių stalo ir išnešdavo gyvuliams. Nuėmę šieną žiūrėdavo, ar daug sėklelių - grūdų - iš šieno pribiro. Jeigu jau daug rasdavo, tai ateinančių metų derlius bus labai geras. Žmonės, išėję į lauką, žiūrėdavo, koks Kalėdų oras. Jeigu Kalėdos baltos - tai Velykos žalios. Jei pasitaikydavo, kad per Kalėdas sniegas dar nebuvo padengęs žemės, tai Velykose tikrai snigs. Vėlesniais laikais žmonės daugiau judėdavo iš namų pirmąją Kalėdų dieną, tačiau nebuvo užmirštama, kad tai Jėzaus Gimimo šventė. Pavyzdžiui, kaimynai susirinkdavo į didesnio ūkininko trobą, giedodavo kalėdines ir kitas šventas giesmes, bendrai pasimelsdavo, o tik tada pasirodydavo muzikantai. Šeimininkas ir šeimininkė pirmieji pradėdavo šokti. Tai buvo oficiali advento pabaiga, nes advento metu linksmintis vengiama arba net draudžiama. Kalėdų laikotarpis Lietuvoje trunka iki Trijų Karalių.

Kalėdų eglutės puošimas

Kalėdų eglutės Lietuvoje pradėtos plačiau puošti nepriklausomybės metais (ypač antrajame jos dešimtmetyje). Šis paprotys ir dauguma eglutės papuošalų atėjo iš Vokietijos. Papuošalai buvo stikliniai - įvairios figūros: angelai, seneliukai, kareivėliai, varpeliai, burbulai. Taip pat kabindavo saldainius su spalvotais, blizgančiais popierėliais, raudonus obuolius. Vaikai po Kalėdų galėdavo „nusiskinti“ skanumynus, o žaisliukai buvo padedami kitiems metams. Apie šiaudinius eglutės papuošalus nebuvo žinoma. Šiaudiniai ornamentai, pagaminti iš tikrų kvietinių arba ruginių šiaudų, buvo vartojami sodiečių pirkioms papuošti vestuvių ar kitų švenčių metu. Jų gaminimą JAV atgaivino buvusioji Lietuvos generalinė konsulė Juzė Daužvardienė su seselių kazimieriečių pagalba, kai Čikagos Mokslo ir Pramonės muziejus pakvietė lietuvius dalyvauti tarptautinėje kalėdinių eglučių parodoje. Kadangi eglutes apšviesdavo tikrų žvakučių liepsnelėmis, jos buvo uždegamos tik vieną kartą - Kūčių vakarą po vakarienės. Pirmąsias eglutes puošdavo miestuose, vėliau ir miesteliuose, o kaimo žmonės dar ne visada puošdavo iki pat paskutiniųjų laisvos Lietuvos gyvavimo metų.

Kalėdiniai papročiai ir įpročiai

Mūsų protėviai per Kalėdas keldavosi anksti rytą, nudengdavo Kūčių stalą, žiūrėdavo, ar nėra vėlių buvimo pėdsakų. Nuimtą nuo stalo šieną dalydavo gyvuliams. Prosenovinis tradicinis Kalėdų valgis buvo šerniena arba kiauliena. Šernas arba kiaulė figūruoja daugelio Europos tautų kulte. Lietuvoje plačiai buvo paplitęs paprotys prieš Kalėdas skersti kiaulę ir atlikti skerstuvių apeigas. Paskerstos kiaulės galva, papuošta žalumynais, buvo vienas iš kalėdinių patiekalų. Žemaitijoje ant Kalėdų stalo buvo dedamas šiupinys su kyšančia dubens viduryje kiaulės uodega. Didelė magiška jėga buvo priskiriama sveikinimams bei linkėjimams. Jie buvo laikomi savotiškais užkalbėjimais, turinčiais neabejotinai išsipildyti. Per Kalėdas ir visus tarpušvenčius žmonės giedodavo iš senovės išlikusias kalėdines giesmes su priedainiu „Leliu Kalėda“, „Leliumai“, „Alelium Kalėda“, „Aladumai ladum“ ir t. t. Vienas iš seniausių papročių yra persirengimas meška. Meškos kultas yra žinomas daugeliui Europos ir Azijos tautų. Meška plačiai žinoma mitologinėje tautosakoje. Lietuviai, kaip ir kitos tautos, per žiemos šventes garbino devyniaragį elnią, žiloje senovėje buvusį daugelio genčių totemu. Apie elnio kultą Lietuvoje žinių mums duoda archeologinės iškasenos, rašytiniai šaltiniai ir mitologinė tautosaka. Devynaragio elnio žalvarinis pasidabruotas atvaizdas, datuojamas III-IV a., aptiktas sūduvio kunigaikščio kape, Šveicarijos pilkapyje, netoli Suvalkų. Eglutės puošimas riešutais, obuoliais bei degančiomis žvakutėmis nebuvo atsitiktinis. Riešutai ir obuoliai simbolizavo vaisingumą: jie turėję pirmiausia pagausinti derlių. Tuo tarpu žvakučių deginimas ant Kalėdų eglutės buvo siejamas su prosenių vėlių atminimu. Be to, šiai ugniai buvo suteikiama ypatinga antgamtinė reikšmė - esą ji apsauganti šeimą nuo visokių blogybių. Laikotarpis nuo Šv. Kalėdų iki Trijų Karalių buvo vadinamas tarpušvenčiu, tarpukalėdžiu ir pan. Tikėta, kad tuo metu visur pilna visokių antgamtiškų esybių, kad slankiojančios įvairios dvasios, laumės, jos šokančios, lėbaujančios, keliančios vestuves. Žmogus bijodavo sutikti Laumę, tikėdamas, kad sutiktoji jį persekiosianti arba jis mirsiąs.

Naujieji Metai

Naujųjų Metų išvakarėse, taip pat per Naujuosius Metus buvo buriamas ateinančių metų derlius. Pavyzdžiui, Labanoro girios kaimeliuose Naujųjų metų išvakarėse, užkurdami pirties krosnį, įmesdavo liepinę pliauską, reiškiančią santarvę šeimoje, draugystę, su kaimynais. Lietuviai, kaip ir latviai, kai kur Naujųjų Metų išvakarėse kryžkelėje su apeigomis aukodavo vilkams seną bergždžią ožką, tikėdami, kad šitaip visus metus apsaugosią gyvulius nuo plėšrūnų.

Kaladės vilkimas

Viena iš įdomiausių apeigų yra trinkos vilkimas per kaimą, užvežant ją į keikvieną kiemą. Vežantieji persirengdavo čigonais, nepažįstamais žmonėmis. Jie mušdavo tabalais ir dainuodavo dainą apie senį, kurio kaulai kaip stubikai, ilgi kaip botagai. Trinkos vilkimo ir deginimo paprotys buvo paplitęs daugelyje Europos tautų (latviai, pietų slavai, graikai, šiaurės vokiečiai, anglai, prancūzai ir kt.). Žmonės tikėjo, kaip sutiksi ir praleisi Naujuosius Metus, taip gyvensi visus tuos metus, todėl visi stengėsi būti linksmi, nerūpestingi, nedarydavo niekam pikta.

Trys Karaliai

Saulės grįžimo švenčių apeigos baigdavosi sausio 6 d., kai diena pailgėdavo per vieną gaidžio žingsnį. Šią šventę krikščionybė sutapatino su Trijų Karalių švente. Senovės Graikijoje toji šventė sutapo su misterijomis Eleuse, į kurias atvykdavo romėnų imperatoriai ir atveždavo gimusiam Dionisui ir graikams dovanų. Krikščionys vietoj tos šventės įvedė Kristų aplankiusių Trijų Karalių šventę. Iš čia susidarė paprotys sausio 6 d. persirengti trimis karaliais. Su krikščionybe tas paprotys atėjo ir į Lietuvą, bet jis buvo susipynęs su tradiciniais žiemos šventės užbaigimo elementais. Įvairiose Lietuvos vietose Trijų Karalių dieną ir vėliau senoviniu papročiu vaikščiodavo po kaimus vyrai, apsirengę tradiciniais senoviniais drabužiais, šimtaklostėmis sermėgomis, kartais vaizduodami vaidilas, krivius, senovės karius ir pan. Tokie persirengėliai dar XIX a. nešiodavo Saulės atvaizdą ir krivulę ir eidavo iš namų į namus, linkėdami sveikatos ir prašydami dovanų. Drauge su trimis karaliais ėjo jų adjutantas ir mirtis su raudonomis akimis, apsirengusi ilgais baltais marškiniais, su balta kepure, nešina mediniu dalgiu. Einąs kartu angelas su sparnais vilkėdavo ilgais baltais marškiniais, buvo su vainiku ant galvos. Jie nešdavosi nosine pridengtą didelę bulvę ar buroką su nupieštu veidu. Einąs drauge velnias būdavo apsirengęs išverstais juodais kailiniais su pritaisyta uodega. Persirengėliai eidavo pakiemiui, giedodami giesmes, kuriose buvo prašoma dievų leisti saulės šviesybę, kad ji atgaivintų mirusią gamtą.