google/wiki40b huggingface dataset:
Julius Masėnas

Biografija

Baigė Kauno politechnikos institutą. Šiaulių namų statybos kombinato darbų vykdytojas, aikštelės viršininkas, Projektavimo statybos susivienijimo „Šiauliai“ direktorius, nuo 1992 m. AB „Arkada“ generalinis direktorius.
1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, LPS Šiaulių miesto tarybos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas. 1995 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Žmona choreografė Aldona Masėnienė.
Kuktiškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Istorija

Tauragnų valsčiaus valdose, kurios 1387 m. dovanotos Vilniaus vyskupui, Kuktiškių palivarkas įsikūrė apie 1530 m. Vyskupas Benediktas Vaina 1604 m. pastatė bažnyčią. Manoma, kad apie 1689 m. ji buvo perstatyta, nes tais metais buvo konsekruota. 1784 m. jai priklausė Dryžių, Paąžuolių ir Vajelių kaimai. XVIII a. pab.-XIX a. pirmojoje pusėje veikė parapinė mokykla.
Juozapas Pikturna, Kuktiškėse klebonavęs 1861–1867 m., už pažangią veiklą caro valdžios persekiotas. 
1889 m. birželio 6 d. bažnyčia sudegė, pamaldos perkeltos į kapinių koplyčią. 1844 m. dokumente buvo įrašyta, kad kapinėse stovėjo medinė koplyčia su 6 balsų vargonais, joje buvo 7 paveikslai. Kapinės aptvertos apipjautais rąstais, kapinių varpinė turėjo 2 varpus. 1891 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (rūpinosi klebonas kanauninkas Kazimieras Valiūnas). Ant kapų buvusi koplyčia 1925 m. nugriauta. Jos vargonai, altorius padovanoti Saldutiškio bažnyčiai.
1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1925 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Po 1948 m. kunigas Česlovas Zažeckas nuteistas 25 m. kalėti. Į Lietuvą grįžo 1956 m.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, H raidės plano, su 4 priestatais, trisiene apside ir bokštu. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su geležiniais ažūriniais vartais, šoniniais varteliais, laiptais. Šventoriuje stovi medinė varpinė, ornamentuotas kryžius.
Bažnyčios šventoriuje yra medinis kryžius, pastatytas 1913 m. (aut. Antanas Deveikis), restauruotas 1988 m. Ant jo įrašas: „...313–1913. Krikščionijos laimėjimo sukaktuvėms paminėti.“ Priešais bažnyčią 1930 m. pastatytas Nepriklausomybės paminklas su šv. arkangelo Mykolo skulptūra, 1948 m. nugriautas, 1991 m. atstatytas (skulp. Stasys Žirgulis).

Vargonai

Pirmosiose Kuktiškėse statytose bažnyčiose vargonų nebuvo. Nuo 1749 m. minimas 6 registrų pozityvas. 1797 m. vizitacijos akte minėti maži, prasti vargonėliai, bet jau gaminami nauji 10 registrų vargonai. 1817 m. šie vargonai jau buvo remontuojami. Pagal 1826 m. inventorių, vargonai korinto stiliaus, su keturiomis kolonomis, vidurinės dažytos baltai, šoninės – žydrai, puošti drožiniais, viršuje kampuose dvi paauksuotos vazos, centre Šv. arkangelo Mykolo statula. Vargonuose buvo 1817 m. naujai įsigytas būgnas. 1881 m. vargonai buvo remontuoti. 1891 m. pastatytoje dabartinėje bažnyčioje galėjo būti pastatyti dabartiniai vargonai. Jie turi Juozapo Radavičiaus (1857–1911) vargonų bruožų. Jų traktūra mechaninė, oro skirstymo dėžės sklendinės, griežykla įrengta vargonų centre, iškelta į priekį.
Juozas Gudjurgis

Biografija

1925 m. baigęs Linkuvos gimnaziją, įstojo į Lietuvos universitetą ir studijavo literatūrą ir pedagogiką. Baigė „Trimito“ organizuotus korespondentų reporterių kursus.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1925 m. Rašė į „Rytą“, „Ūkininką“. 1928–1940 m. „Mūsų laikraščio“ reporteris, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1941 m. buvo ištremtas į Kosichą (Altajaus kraštas), 1942 m. – į Jakutiją, kur ir žuvo.
Kistinai

Paplitimas

Pankisio tarpukalnėje yra šeši kistinų kaimai – Duisis, Dzibachevis, Džokolas, Šua Chalacanis, Omalas, Birkianis. Kistinai išsibarstę po šiaurės rytų Gruziją. Prasidėjus Rusijos-Čečėnijos karams Pankisio kistinų kaimuose gyventojų skaičius padidėjo nuo pabėgėlių iš Čečėnijos. Antrojo Čečėnijos karo metu kistinai priglobė apie 7000 pabėgėlių. Kai kurie kistinai perėjo perėjomis ir dalyvavo kare čečėnų pusėje, kas tapo Pankisio krizės priežastimi.

Santykiai tarp vietinių osetinų ir gruzinų, kistinų ir osetinų paaštrėję. Osetinai, jausdami kistinų spaudimą, traukiasi į Šiaurės Osetiją, palikdami įdirbtus laukus, namus, kurį dažnai negali parduoti. Kistinai ir čečėnai pabėgėliai apsigyvena tuose paliktuose namuose. 1998–2002 m. taip ištuštėjo osetinų Dumasturio, Kvemo Chalacanio, Cinubanio kaimai.

Religija

Dauguma kistinų yra sunitai. Pankisyje, Tušetijoje ir Kachetijoje yra nedidelės kistinų krikščionių grupės. Iki šiol kistinai garbina chevsurų šventąsias vietas (džvarius), pvz., Anatorio džvarį prie Chevsuretijos Šatilio kaimo. Kistinai meldžiasi Duisio kaimo mečetėje, taip pat sugriautų krikščionių šventovių griuvėsiuose.
Jurgis Aleksandravičius

Biografija

Po 1831 m. sukilimo pakeitė pavardę. 1839 m. baigė Seinų mokyklą ir gavęs stipendiją, 1843 m. gamtos mokslų kandidato laipsniu baigė botaniką Sankt Peterburgo universitete. Studijuodamas konkurse už Peterburgo apylinkių gamtos tyrimus gavo aukso medalį.
Dirbo Varšuvos realinėje gimnazijoje gamtos mokytoju, kartu Meno mokykloje dėstė augalų anatomiją. 1857-1861 m. Varšuvos medicinos-chirurgijos akademijoje dėstė botaniką ir zoologiją. 1862 m. profesorius.
1862 m. perėjo į Varšuvos vyriausiąją mokyklą, 1869 m. vietoj jos įkūrus Varšuvos universitetą, jame dėstė iki 1878 m. 1864 m. Varšuvoje atkūrė Botanikos sodą, 1879 m. įkūrė pirmąją sodininkystės mokyklą. Iki 1886 m. Varšuvos pomologijos sodo direktorius, nuo 1887 m. Amatų ir žemdirbystės muziejaus direktorius. Populiarino šilkininkystę, bendradarbiavo spaudoje.
Juozas Damijonaitis

Biografija

Šeimoje augo keturi vaikai: broliai Vincas ir Feliksas bei sesuo Natalija. Mokslus pradėjo Višakio Rūdos pradžios mokykloje, 1887–1890 m. mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje. 
Negavęs mokytojo vietos Lietuvoje, 1890–1914 m. dirbo mokytoju centrinėje Lenkijoje: Polevo, Šarleikių ir Zavercės kaimų vienklasėse pradžios mokyklose. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, Jaroslavlyje, kur veikė evakuota Marijampolės berniukų gimnazija. Išlaikęs kvalifikacijos egzaminą, ėmė dėstyti šioje mokykloje lietuvių kalbą. Vėliau atsidūrė Voroneže, kur dirbo Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti.
1918 m. grįžo į Lietuvą, Kaune dirbo Aleksoto pradžios mokyklos mokytoju. 1918 m. rudenį paskirtas Švietimo ministerijos įgaliotiniu Kauno miestui. Nuo 1919 m. pradžios – Kauno miesto ir apskrities švietimo instruktorius, nuo 1923 m. – Kauno miesto pradžios mokyklų inspektorius (dirbo iki mirties 1926 m.). Dirbdamas šiose pareigose faktiškai visiškai iš naujo suorganizavo Kauno pradžios mokyklų tinklą. Lygiagrečiai rengė naujus vadovėlius pradžios mokykloms.
Žmona Stefanija Karčiauskaitė-Damijonaitienė, dukterys Birutė Otilija (1905–1997) ir Aldona Marija (1911–1925).

Kūryba

Bendradarbiavo lietuvių spaudoje: „Draugija“, „Ūkininkas“ (1893 m. ir 1895 m.), „Vilniaus žinios“ (1905–1906 m.). Pasirašydavo slapyvardžiais: Beržininkietis, Mokytojas, Pusmergaitė, Pusvyris, Pusmergelė. Parengė vadovėlius pradžios mokyklai: „ABC“ (1906 m., viso pasirodė du leidimai), „Trumpa lietuvių kalbos gramatika“ (1906 m., penki leidimai), „Aritmetikos vadovėlis“ (2 d., 1909–1910 m.), „Aritmetikos uždavinynas“ (3 d., 1922–1923 m., dvylika leidimų), skaitinius „Vaikų darželis“ (1922 m.).
Kalijų mūšis

Mūšis

Karaliaučiuje apgultiems Vokiečių ordino riteriams į pagalbą atvyko Julicho prie Reino (Vokietija) grafas Vilhelmas IV ir Brandenburgo markgrafas Engelbertas I su daugeliu karių. Įsikūrę Karaliaučiaus pilyje kryžiuočiai ketino užimti sembų įrengtus bokštus (kuorus), kuriais buvo apsupta pilis, bet sembai paliko juos, pasitraukė ir pastojo kelią kryžininkams iš Vokietijos. Pasak vokiečių kronikininko Petro Dusburgiečio, kryžininkai išvengė spąstų ir nugalėjo prūsų raitelius bei pėstininkus. Vienus išžudė, kitus privertė bėgti, treti pasitraukė į Kalijus, kur įvyko didelis mūšis. Kryžininkai į talką pasikvietė Karaliaučiaus riterius.
Didelių nuostolių patyrė abi pusės. Veikiausiai perdėtomis Petro Dusburgiečio žiniomis, žuvo 3000 sembų ir kitų prūsų. Nepaisydami skaudaus pralaimėjimo, prūsai ir toliau kovėsi su užkariautojais, išskyrus kai kuriuos kilminguosius, kurie su šeimynomis atvyko į Karaliaučiaus pilį pasiduoti kryžiuočiams.
Signal Iduna Park

Istorija

Pirmieji planai pastatyti naują stadioną arba praplėsti esamą (Stadion Rote Erde) prasidėjo 1960 m. Po istorinio BV Borussia Dortmund klubo triumfo UEFA Taurių laimėtojų taurėje (BV Borussia Dortmund tapo pirmuoju Vokietijos klubu laimėjusiu Europos taurę) 1966 m. galutinai tapo aišku, kad Stadion Rote Erde yra per mažas vis augančiai Borusios fanų miniai. Tačiau Dortmundo miestas nebuvo pajėgus finansuoti naujo stadiono statybą, o federalinės institucijos nenorėjo prisidėti.
1971 m. Dortmundas buvo išrinktas pakeisti Kelno miestą, kuris buvo priverstas atsisakyti planų dalyvauti 1974 m. pasaulio futbolo čempionato organizavime. Dėl mažo biudžeto buvo pasirinktas ne ovalo formos 60 000 vietų stadionas su lengvosios atletikos takeliais, o pigesnis tik futbolui skirtas 54 000 vietų stadionas.
1974 m. balandžio 2 d. BV Borussia Dortmund oficialiai persikėlė į Westfalenstadion.

Išplanavimas

Pradžioje stadioną sudarė 4 atskiros tribūnos su stogu, tačiau 2001 m. vykusios rekonstrukcijos metu tribūnos buvo sujungtos, kampuose įrengiant papildomas vietas, ir tokiu būdu padidinant stadiono talpą.
Interpeliacija

Pavedimas laikinai eiti pareigas

Kai Parlamentas pareiškia nepasitikėjimą ministru, Respublikos Prezidentas paveda eiti šias pareigas kitam ministrui, kol bus paskirtas ir prisaikdintas naujas ministras. Šiuo atveju Ministras Pirmininkas ne vėliau kaip per 15 dienų pateikia Respublikos Prezidentui naują ministro kandidatūrą.
Kolkerio Sala

Kolkerio Sala arba Ki Kolkeris (angl. Caye Caulker) – siaura salelė Belizo barjeriniame rife, Karibų jūroje, 32 km į šiaurės rytus nuo Belizo miesto. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi ~8 km, plotis ~1 km. Sala sudaryta iš smėlingos nerijos, apsuptos seklių lagūnų (gylis iki 4,5 m). Pietinėje dalyje salą skiria siauras sąsiauris.
Pietinę salos dalį užima Ki Kolkerio gyvenvietė. Joje yra mažas oro uostas, prieplauka, kapinės, futbolo stadionas, keletas viešbučių. Verčiamasi turizmu ir žvejyba.
Kolkerio Sala gausiau apgyvendinta XIX a. vid. nuo persekiojimų žemyne pabėgusių majų ir metisų. Salą daug kartų nuniokojo uraganai (ypač uraganas Hati 1961 m.).
Ofenbachas

Istorija

Pirmą kartą Ofenbachas paminėtas 977 m. Ofenbachas prie Maino pradėjo kurtis X amžiuje. 1486 m. miestas priklausė Izenburgų dinastijai. 1559 m. grafas Izenburgas pastatė pilį, kuri 1564 m. sudegė, bet 1578 m. buvo atstatyta. Nuo 1600 m. miestas priklausė langrafams Heseno−Darmštatams.
1815 m. Vienos kongresas perdavė miestą Austrijos imperatoriui Pranciškui II. Tačiau jau po dvejų metų Ofenbachas vėl priklausė Heseno−Darmštato hercogystei. Šis valdymas tęsėsi iki 1918 m.
Anksčiau Ofenbachas garsėjo kaip odos apdirbimo pramonės centras. Pastaraisiais dešimtmečiais šios pramonės reikšmė smuko.
Mūšis dėl Vesnoto

Apžvalga

Mūšis dėl Vesnoto yra ėjimais pagrįstas strateginis žaidimas, žaidžiamas šešiakampių laukelių žemėlapyje. Žaidimas palaiko vieno žaidėjo kampanijas ir daugelio žaidėjų žaidimus. Žaidimas stengiasi išlaikyti paprastas taisykles, tačiau leidžia daugybę įvairių strategijų, darančių žaidimą įdomiu.
Kiekvienas dalinys turi savo stipriąsias ir silpnąsias puses. Dalinio gynyba priklauso nuo vietovės, ant kurios stovi dalinys, tipo, taigi geras dalinių išdėstymas yra labai svarbus. Skirtingi atakų tipai (artimo ir tolimo nuotolio), ginkų tipai (persmeigimas, ašmenys, smūgis, paslaptinga, šaltis ir ugnis) ir dienos-nakties ciklas, kuris kartais palankus už tvarką esantiems daliniams, o kartais chaotiškiems daliniams, yra žaidimo strategijos sudedamosios dalys. Kampanijose daliniai gali patobulėti iki aukštesnio lygio atitikmenų ir tapti galingesniais.
Tarpuplautis

Tarpuplautis – ertmė, tarpas tarp abiejų plaučių, kur išsidėsto organai, kraujagyslės, nervai, limfmazgiai, užkrūčio liauka, stemplė. Šonuose tarpuplautį riboja plaučių vidiniai paviršiai (tarpulautinė krūtinplėvė), priekyje - krūtinkaulis, apačioje - diafragma. Tarpuplautis yra asimetriškas dėl įstrižos širdies padėties.
Tarpuplautis dalijamas į dvi dalis - skiriamoji riba yra horizontali tarp krūtinkaulio kūno ir rankenos - atitinka trachėjos išsišakojimo aukštį. Viršutinis tarpuplautis mažesnis, jame išsidėsto krūtininė gerklės dalis, dalis stemplės, aortos lankas ir jo šakos, žastinės galvos venos, viršutinė tuščioji vena ir kitos kraujagyslės, klajoklio ir diafragminio nervų simpatinio kamieno viršutiniai krūtininiai mazgai, limfmazgiai, užkrūtis. Apatinis tarpuplautis dalijamas į dar tris dalis: priekinį, vidurinį ir užpakalinį. Didžiausia dalis - vidurinė, joje širdis ir širdiplėvė, kylančioji aorta, plautinis kamienas.
Nanto ediktas

Nanto ediktas − Prancūzijos karaliaus Henriko IV pasirašytas ediktas (įsakas) 1598 m. birželio 13 d. Nante, pasibaigus hugenotų karams.
Šiuo ediktu hugenotai gavo tikėjimo laisvę ir politines teises, galėjo atlikinėti apeigas miestuose (išskyrus Paryžių ir kelis kitus miestus), savo pilyse, kai kuriuose kaimuose, bet dominuojanti religija liko katalikybė.
Hugenotų bylas nagrinėjo ypatingieji rūmai, įsteigti prie Paryžiaus, Tulūzos, Bordo, Grenoblio parlamentų.
Pagal slaptus papildomus Nanto edikto straipsnius hugenotai gavo 100 tvirtovių su karinėmis įgulomis, teisę turėti kariuomenę. Tai sukėlė popiežiaus, katalikų dvasininkijos ir parlamentų priešiškumą. Po 1621 − 1629 m. karaliaus karo su hugenotais slaptieji straipsniai buvo panaikinti, o vėliau, 1685 m. spalio 18 d. Liudvikas XIV Fontenblo ediktu panaikino Nanto ediktą, ir Prancūzijoje prasidėjo hugenotų persekiojimas.
Audiogidas

Audiogidas (lot. audio 'klausau' + pranc. guide 'keliarodis; vadovas') – turistams skirtas nešiojamas elektroninis prietaisas, pakeičiantis ekskursijas vedantį gidą žmogų.
Antrinė termino reikšmė: audiogidais vadinama ir paslauga arba funkcija, kai turistams skirtus garso įrašus (pasakojimus apie eksponatus arba lankytinas vietas) pateikia garso atkūrimo įrenginys: mobilusis telefonas (telegidas), internetas, ausinukas su garso kasetėmis, mp3 grotuvas arba specialus audiogido aparatas, kuris iš tikrųjų ir yra vienintelis tikrasis audiogidas.

Paskirtis

Audiogidai pirmiausia naudojami ekskursijoms po muziejus. Audiogidas kaip paslauga žanro požiūriu yra giminingas garsinei knygai ir radijo teatro spektakliui, nors vystėsi savarankiškai. Nuo garsinės knygos skiriasi tuo, kad vartotojas (turistas) jį ne perka, bet išsinuomoja.

Atmainos

Audiogidų būna visiškai automatiniai arba valdomi klaviatūra, interaktyvūs arba pateikiantys „linijines ekskursijas“ – kai muziejaus lankytojas eina pagal nurodytą maršrutą ir privalo išklausyti viso vientiso pasakojimo.
Pastaraisiais metais atsirado daugialypės terpės audiogidų, kurių spalvotuose ekranuose galima matyti ir eksponatų nuotraukas arba trumpus filmukus, kur gali būti rodomas net ir kurčnebyliams skirtas tekstas (gestų kalba). Skeptikai daugialypės terpės audiogidus kritikuoja dėl to, kad jie pernelyg daug dėmesio atitraukia nuo pačių eksponatų

Kainos muziejų lankytojams

Vieni muziejai audiogido nuomą įtraukia į bilieto kainą ir papildomai pinigų neprašo (pvz., Pergamo muziejus Berlyne), kiti audiogidus nuomoja už papildomą mokestį.
Santuokinė pareiga

Turinys

Romulas, tingus ir nieko gyvenime nesiekiantis degalinės savininkas, jau 10 metų gyvena susituokęs su Inesa. Pavargęs nuo jos reiklaus būdo ir priekaištų, vieną dieną jis nusprendžia viską mesti ir pabėgti su buvusiu jaunystės draugu avantiūristu Oracjumi, kuris kaip tik pasirodo apylinkėse. Prie jų prisijungia laisvamanė Kandida ir trijulė leidžiasi į įvairias aferas, organizuoja filtyvias loterijas, tuo tarpu paliktoji Inesa nenori paleisti buvusio vyro ir, padedama juos kažkada sutuokusio vienuolio, leidžiasi jų ieškoti…
Kazimieras Barėnas

Biografija

Augo Pirmojo pasaulinio karo ir okupacijos metais, todėl mokyklos nelankė, mokėsi savarankiškai. Įstojęs eksternu 1929 m. baigė Panevėžio gimnaziją. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. Studijų metais žurnale „Kultūra“ pasirodė ir pirmasis grožinis kūrinys – apsakymas „Neišbrista dumblynė“.
1930–1943 m. dirbo Vytauto Didžiojo universiteto administracijoje, uždarius universitetą, 1943–1944 m. laikraščio „Ateitis“ redakcijos sekretorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo laikraščių „Ateitis“, „Lietuviai“ redakcijose, 1945–1946 m. redagavo laikraštį „Nemuno aidas“. 1947 m. Vokietijoje ir Anglijoje kartu su kitais įsteigė laikraštį „Pašvaistė“. 
1947 m. apsigyveno Didžiojoje Britanijoje. Dirbo tekstilės fabrike, prižiūrėjo siūlų sukimo mašinas. Kartu pasinėrė į kūrybinius bandymus, o 1949 m. sausio 22 d. įstojo į Lietuvių rašytojų draugiją. 1950 m. įsteigė laikraščius „Manchester apygardos žinios“, „Skersvėjis“, „Akiratis“, bendradarbiavo kituose užsienio lietuvių leidiniuose. 1957–1973 m. ir 1979–1981 m. laikraščio „Europos lietuvis“, 1956–1967 m. „Darbininkų balsas“ redaktorius. 1957–1973 m. ir 1981 m. vadovavo leidyklai „Nidos knygų klubas“. 1964–1980 m. leido ir redagavo literatūros metraštį „Pradalgės“.

Kūryba

Pasirašinėjo B. Kazimieraičio ir kitais slapyvardžiais. Kūryboje vyrauja prieškario Lietuvos kaimo ir išeivijos gyvenimo temos. Novelėse pasakojamos kasdieniškos istorijos, daug dėmesio skiriama veikėjų bendravimo psichologinėms problemoms, jų prisitaikymui prie aplinkos. Novelių romane „Dvidešimt viena Veronika“ parodytas lietuvės gyvenimas išeivijoje, kasdieniai jos rūpesčiai ir vienatvės išgyvenimui supinti su praeities prisiminimais. Romanų trilogija „Tūboto gaidžio metai“, „Beragio ožio metai“, „Meškos maurojimo metai“ apima maždaug 70 m. laikotarpį (kaizerinė okupacija, nepriklausomos Lietuvos gyvenimas, sovietinė okupacija); joje plėtojama šeimos likimo tema. Kūriniai realistiniai, epiški, juose gausu kaimo gamtos vaizdų, buities detaliu, šmaikščių dialogų. 
Išvertė Dž. Steinbeko, V. Folknerio kūrinių.
Eberhard Siebert

Biografija

Gimė 1937 m. Klaipėdoje. Studijavo vokiečių ir lotynų filologiją Kylyje ir Marburge. 1974-2002 m. dirbo valstybinėje Berlyno bibliotekoje. Buvo atsakingas už kalbos vartojimo priežiūrą, organizavo įvairius susitikimus ir renginius. Daug dėmesio skyrė rašytojo Heinrich von Kleist kūrybos tyrimams, šia tema parašė ir išleido kelias knygas.
Maskvos Šeremetjevo tarptautinis oro uostas

Istorija

Šeremetjevo įkūrimo iniciatoriumi laikomas N. Chruščiovas, kuris lankydamasis su valstybiniu vizitu Didžiojoje Britanijoje buvo nustebintas Hitrou mastais ir grįžęs nurodė pastatyti tokį patį oro uostą Maskvoje, vietoje karinio aerodromo. 1959 m. rugpjūčio 12 d. naujame oro uoste su keleiviais nusileido pirmasis Tu-104 iš Leningrado.
1960 m. liepos 1 d. iš Vnukovo perkėlus padalinį, Šeremetjevo tapo tarptautiniu oro uostu (pirmasis skrydis buvo į Berlyną. Iš Šeremetjevo Aeroflot lėktuvais Tu-104, Il-14 bei Il-18 skraidino į 23 užsienio valstybes.
1960 m. pastatytas ir originalios išvaizdos keleivinis terminalas (liaudyje vadintas „taurele“), ilgam tapęs oro uosto simboliu. 1970 m. aptarnavęs virš 1 mln keleivių, Šeremetjevo tapo stambiausiu TSRS oro uostu. 1980 m. Maskvos olimpiados dalyviams ir svečiams aptarnauti buvo pastatytas terminalas Šeremetjevo-2.
1985 m. Šeremetjevo aptarnavo 3,5 mln. keleivių, 172 maršrutais į 97 pasaulio šalis. Šiuo metu virš 70-ties aviakompanijų per metus skraidina 12 mln. keleivių (apie 20 proc. visų Rusijos srautų).
Padidėjus saugumo reikalavimams oro uostas nepajėgus aptarnauti tokio keleivių skaičiaus, todėl pradėta dar dviejų terminalų statyba. Dar viena didelė problema – nepatogus susisiekimas su Maskvos centru (pradėta geležinkelio atšakos statyba iš dviejų Maskvos geležinkelio stočių).
Šeremetjevo turi du 60-ties metrų pločio pakilimo takus: 3550 m ilgio cementinį-betoninį ir 3700 m ilgio armuoto betono paviršiaus. Abu terminalai veikia kaip atskiri oro uostai, tačiau bendrai naudojasi pakilimo takais. 
2019 m. gegužės 31 d. Šeremetjevo oro uostui suteiktas Aleksandro Puškino vardas.
Algis Gricius

Biografija

Tėvas Augustinas Gricius, brolis Jonas Gricius, sesuo Laima Griciūtė, brolis Kastytis Gricius. 1958 m. baigė Lietuvos konservatorijos A. Livonto klasę, 1960 m. Maskvos konservatorijos aspirantūrą. 1972–1973 m. stažavo Budapešto F. Listo muzikos akademijoje. 1967 m. menotyros kandidatas.
Nuo 1961 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas. Nuo 1991 m. profesorius. 1991–1996 m. dėstė Juveskiulės konservatorijoje Suomijoje. Parašė mokomųjų priemonių.
Kamagvėjus

Paveldas

Miestas įkurtas 1515 m. šiaurinėje Kubos pakrantėje ir vadintas Santa María del Puerto del Príncipe. Tačiau jis kentėjo nuo nepaliaujamų piratų antpuolių, todėl 1528 m. perkeltas giliau į salą. Kad miestą užpuolę piratai negalėtų lengvai pasprukti, suformuotas sudėtingas miesto planas – gausu akligatvių, painių skersgatvių, išsišakojančių gatvelių, o patekti į miestą įmanoma tik per vieną gatvę. Toks Kamagvėjaus senamiestis išlikęs iki šių dienų (jame gausu tradicinės kolonijinės architektūros pastatų). Kita miesto įžymybė – moliniai ąsočiai, vadinami tinajón, kuriuose miesto gyventojai kaupia lietaus vandenį. Tokių įvairaus dydžio ąsočių pilna visame mieste. Stovi paminklas Kubos revoliucionieriui Ignacio Agramonte.
Unikalus Kamagvėjaus senamiestis 2008 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vasilijus Popovas

Biografija

1963–1971 m. mokėsi Stelmužės aštuonmetėje mokykloje, 1971–1974 m. Zarasų internatinėje mokykloje, 1979 m. baigė Kauno politechnikos institutą, radijo inžinierius.
1979 m. LLKJS Kauno miesto komiteto instruktorius, 1980–1984 m. Kauno Požėlos rajono komjaunimo komiteto antrasis sekretorius, 1984–1986 m. LKP Kauno Požėlos rajono komiteto instruktorius, nuo 1986 m. propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas, nuo 1988 m. sekretorius, 1989 m. pirmasis sekretorius. 1989 m. LKP Kauno miesto komiteto sekretorius. 1991–1994 m. UAB „Ada“ ekonomistas, 1994 m. IAB „Elektronikos investicija“ direktorius, 1995–2000 m. AB „Lietuvos taupomasis bankas“ Kauno Centro skyriaus inžinierius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, Kauno miesto tarybos pirmininko pavaduotojas, 1993–2001 m. tarybos pirmininkas, LDDP tarybos narys. 2000–2004 m. Seimo narys. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narys, LSDP tarybos narys.
1995–2000 m. (LDDP sąraše), 2002–2003 m. ir nuo 2005 m. (LSDP) Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, nuo 2005 m. LSDP frakcijos seniūnas.
Žmona Valentina, sūnus Vitalijus, dukra Rima.
Gabesas

Švietimas

Mieste yra Gabeso universitetas.

Transportas

Mieste yra Gabeso-Matmatos tarptautinis oro uostas.

Geležinkelis

Gabese yra siauros geležinkleio (1 000 mm) atšakos nuo sostinės galutinė stotelė ir artimiausia geležinkelio linija prie Libijos sienos. Gabese taip pat yra vienas didžiausių uostų Tunise; jis dažniausiai naudojamas mineralinių medžiagų iš Gafsos pakrovimui.

Keliai

Gabesas greitu metu turėtų būtį įjungtas į autostradą A4 (Tunisas – Ras Aždyras).

Pasaulio paveldo sąrašas

Miestas buvo įrašytas į UNESCO Pasaulio paveldo kandidatų sąrąšą kultūros kategorijoje 2008 m. gegužės 28 d..

Turizmas

Gabesas žymus savo tradiciniais sukais Džarahe, savo paplūdimiu ir neįprasta pajūrio kurorto oaze. Geriausios paplūdimio vietos yra miesto pietuose (kelias į Džerbą). Geriausias yra Lemawa, arba Lemaya, paplūdimys. Per ateinančius metus vyriausybe planuoja čia pastatyti zoną turistams. Gabesas turi unikalią savybę visame pasaulyje: čia gali pamatyti kalnus, jūrą, oazę ir dykumą.