google/wiki40b huggingface dataset:
Pučkorių dvaras

Istorija

Dvaras minėtas jau XIV a., tačiau pirmieji duomenys siekia XVI a. pradžią. Iki šių dienų išliko XVIII–XIX a. pradžios palivarko pastatų kompleksas, išsidėstęs abipus Vilnios upės.
Iki XVIII a. vidurio dvaras priklausė LDK iždui ir buvo Artilerijos vadovybės žinioje, čia nuo XVI a. vidurio veikė Vilniaus patrankų liejykla.
1797 m . dvaras atiteko valstybės patarėjui Loškariovui, kuris jį 1804 m. pardavė Jokūbui Sidorovičiui. Po šio mirties dvarą paveldėjo sūnus Stanislovas Sidorovičius, Vilniaus vyriausiojo teismo advokatas. Jam valdant prie Vilnios pastatytas vandens malūnas.
Kitas šeimininkas – papulkininkas Steponas Izmailskis – pritaikė malūną medienos masės gamybai, o vėliau – ir popieriaus fabrikui. Šis, nuomojamas bendrovės „Šabad i Ko“, gamino kartoną, popierių bei medienos masę (veikė iki 1915 m.).
1921 m. daugiau kaip 6 ha dvaro žemės nupirko valstybė, dalį perdavė geležinkeliui.
1927 m. valstybė nupirko žemės sklypą S.Batoro gatvei platinti.
1928 m. sklypas už geležinkelio buvo parduotas Aleksandrui Andriuškevičiui.
1929 m. mirus dvaro paveldėtojos Olgos Izmailskos dukrai Sofijai Krasovskai dvarą paveldėjo pastarosios dukra Irena Romankievič, kuri dvarą valdė iki 1940 m.
Žagarės antrasis piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Švėtės dešiniajame krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 70x30 m dydžio. Vakarinėje papėdėje, atrodo, buvęs griovys. Šlaitai 6-7 m aukščio.
Piliakalnis labai suardytas nuo XIX a. vidurio jame laidojant mirusius, aikštelės centre pastačius medinę koplyčią. Nesuardytas išliko tik šiaurinis šlaitas. Piliakalnis 1998–1999 m. tvarkytas šalinant dėl kapų atsiradusias erozijas. Šlaituose auga paskiri lapuočiai.
Piliakalnio pietinėje, vakarinėje ir šiaurinėje papėdėse 5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1997 m., kurioje rasta grublėtos ir žiestos keramikos, kaulinis verpstukas.

Tyrimai

Latvių archeologas Augustas Bilenšteinas pirmasis 1892 m. Žagarės piliakalnyje identifikavo buvus Raktės pilį. Piliakalnį 1966 m. žvalgė Žeimelio kraštotyrininkai, jų radinius saugo Žeimelio vidurinės mokyklos muziejus. Žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1968 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – XIII a.
1999 m. Ernestas Vasiliauskas piliakalnio aikštelėje ir šiauriniame šlaite ištyrė 44,9 m² dydžio plotą, aptiko iki 2,1 m storio kultūrinį sluoksnį su lipdyta ir žiesta keramika, įtvirtinimų liekanomis, įvairiais dirbiniais. Sluoksnyje išsiskyrė 3 horizontai. Ankstyvajame rasta tik lipdytos keramikos, kaulinis smeigtukas, gyvulių kaulų. Virš jo buvo sluoksnis su sudegusiais rąstais, tarp kurių rasta žiestos keramikos, akmeninė liejimo forma. Viršutiniame sluoksnyje aptikta smulkių žalvarinių papuošalų fragmentų, geležinių peilių, lipdytos ir žiestos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Inčėnų piliakalnis 32 km
Oganų piliakalnis 22 km 
 Dėlinkalnio piliakalnis 19 km
Vilcės piliakalnis 18 km 
 Kamradžų piliakalnis 13 km
Griežės piliakalnis 62 km 
 Gyvolių piliakalnis 40 km 
 Lokavos piliakalnis 13 km 
 Žagarės II piliakalnis 0,7 km
Mežuotnės piliakalnis 50 km
Rekčių piliakalnis 38 km 
 Romučių piliakalnis 41 km
Luponių piliakalnis 36 km 
 Jurgaičių piliakalnis 38 km
Kalnelio piliakalnis 24 km 
 Peleniškių piliakalnis 48 km
Nordas

Geografinė padėtis

Ši mokslinė ir karinė bazė, įsikūrusi Princesės Ingeborgos pusiasalyje esančioje Kronprinco Kristiano Žemėje, yra nutolusi nuo Šiaurės ašigalio 924 km. Ji įeina į Šiaurės Rytų Grenlandijos nacionalinio parko sudėtį. Bazėje, kurią sudaro 35 pastatai, nuolat gyvena 5 Danijos kariškiai, kurių pamaina čia tarnauja 26 mėnesius. Vasarą į tyrimų stotį gali atvykti dar 20 mokslininkų ir aptarnaujančio personalo.
Nordo pasiekti laivu beveik neįmanoma. Ledai čia pratirpsta ir sudaro sąlygas priplaukti tik kas 5 ar 10 metų.

Istorija

Nordo tyrimų stotis pastatyta 1952–1956 m. Tuomet ji atliko telekomunikacijų ir meteorologinės stoties funkcijas. Ji buvo reikalinga, nes Tulo oro bazei Kasuitsupo savivaldybėje reikėjo tikslesnių orų prognozių. Tyrimų stotis uždaryta 1972 m.
1975 m. Nordas vėl buvo atidarytas, tačiau jau kaip karinė bazė, valdoma Danijos gynybos komiteto.
Vilhelmina Augustinavičiūtė-Bardauskienė

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1984–1990 m. Sporto draugijos „Dinamo“ Respublikinės tarybos Olimpinio rezervo vaikų ir jaunių sporto mokyklos mokymo dalies vedėja.
1977 m. ir 1978 m. laikraščio „Sportas“ skaitytojų išrinkta geriausia Lietuvos sportininke.
Kristupas Čibiras

Biografija

1911 m. baigė Vilniaus kunigų seminariją, 1914 m. įšventintas kunigu, 1915 m. baigė Sankt Peterburgo dvasinę akademiją.
Nuo 1915 m. Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vikaras, nuo 1924 m. Šv. Mikalojaus bažnyčios klebonas Vilniuje. Dirbo mokytoju lietuvių gimnazijose, mokytojų seminarijose. Dalyvavo Vilniaus krašto lietuvių draugijų veikloje, gynė Vilniaus krašto lietuvių teises, buvo lenkų valdžios persekiojamas, kalintas. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Nuo 1924 buvo lietuviškos Šv. Mikalojaus parapijos klebonas. Kunigo K. Čibiro pastangomis ši bažnyčia tapo Vilniaus dvasinio atgimimo centru. K. Čibiras aktyviai bendradarbiavo „Aušros“ dienraštyje, spausdindamas straipsnius A. Radeikos slapyvardžiu.Nuo 1920 m. sausio 8 d. su pertraukomis iki 1921 m. liepos 6 d. K. Čibiras dirbo dienraščio „Vilniaus garsas“ redaktoriumi ir leidėju. 1924–1926 m. Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto vicepirmininkas. 1933–1938 m. „Ryto“ draugijos pirmininkas. 1927 m., uždarius Vilniaus mokytojų seminariją, kurį laiką iš Vilniaus važinėdavo mokytojauti į Švenčionių lietuvių gimnaziją. 1928 m. Vilniaus apygardos švietimo kuratorija leido vėl grįžti į Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją dėstyti humanitarinių disciplinų. Iki 1934 m. čia dėstė liturgiją, logiką, psichologiją, dogmatiką, Bažnyčios istoriją.
Romas Jankauskas (1962)

Biografija

1980 m. aukso medaliu baigė Kauno 36-ąją vidurinę mokyklą. 1980–1983 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1983–1985 m. tęsė žurnalistikos studijas Maskvos M. Lomonosovo universitete, kurį baigė įgydamas televizijos žurnalisto specialybę. Stažavo JAV, Danijoje, Didžiojoje Britanijoje.
1985–1989 m. Lietuvos televizijos Vyriausiosios informacijos redakcijos jaunesnysis redaktorius, redaktorius, skyriaus vedėjas, vyr. redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1989 m. – vyr. redaktorius. 1990 m. šią redakciją reorganizavus į Lietuvos televizijos Naujienų direkciją – jos direktorius. 1992–1993 m. Lietuvos radijo ir televizijos Mokymo centro direktorius. 1993–1997 m. – Lietuvos TV programų direktorius, 1997-1999 m. Programų įsigijimo ir platinimo skyriaus vadovas. 1999–2001 m. LRT Televizijos direktorius.
2002–2004 m. Aplinkos ministerijos ministro patarėjas, 2004–2012 m. Aplinkos ministerijos Visuomenės informavimo ir viešųjų ryšių departamento direktorius.
2005 m. pasaulinės parodos „EXPO 2005 Aichi“, Japonija, 2008 m. – „EXPO Zaragoza 2008“, Saragosa, Ispanija, 2010 m. – „EXPO 2010 Shanghai“, Šanchajus, Kinija Lietuvos paviljono generalinis komisaras.
Dalyvavo Europos transliatorių sąjungos (EBU) TV komiteto veikloje, atstovavo Lietuvai Europos dokumentikos tinkle (EDN), koordinavo LRT dalyvavimą Europos Regioninių televizijų asociacijos CIRCOM Regional veikloje, įvairiuose Baltijos žiniasklaidos centro (BMC), „TVE International“ ir kituose tarptautinių organizacijų projektuose.
ULEB Europos taurės 2009–2010 m. sezonas

2009–2010 metų ULEB Europos taurės sezonas – septintasis antrojo pagal stiprumą Europos krepšinio turnyro sezonas.

Finalai

Finalų etapas prasidėjo 2010 balandžio 17 dieną, o baigėsi balandžio 18 d.
Jan Lievens

Biografija

Janas Lyvensas gimė 1607 m. spalio 24 d. Leidene. Jo tėvas Lieven Hendrickcz buvo meninis siuvinėtojas. Iš pradžių Janas Lyvensas mokėsi pas Leideno tapytoją Joris van Schooten (apie 1587–1653). 1618–1620 m. Lyvensas gyveno Amsterdame, kur mokėsi pas Piterį Lastmaną. Pasak legendų, tik 12 metų būdamas Lyvensas pribloškė Leideno visuomenę savo paveikslais. Po mokslų pas Lastmaną, Janą Lyvensą ženkliai paveikė Utrechto karavadžistai: Geritas van Honthorstas, Dirkas van Baburenas ir Hendrikas Terbriugenas. Lyvensas tapė veikėjus labai arti tapybos paviršiaus, naudojo aštrius šviesotamsos kontrastus, naudojo impasto.
1620-ųjų pabaigoje Janas Lyvensas artimai draugavo su Rembrantu. Jie naudojosi ta pačia studija, jų stiliai po 1630 m. supanašėjo. To laikmečio kai kurių paveikslų autorystė tarp Rembranto ir Lyvenso yra diskutuotina. Maždaug tuo laiku abu dailininkai buvo pristatyti princo Oraniečio, Frederiko Hendriko dvare Hagoje princo sekretoriaus Constantijn Huygens. Lyvensas gavo užsakymą ištremtos Bohemijos karalienės Elžbietos sūnaus portretui. Po to Lyvensas išvyko į Londoną dirbti Anglijos karaliaus Karolio I dvare. Londone Lyvenso stilių paveikė flamandų tapytojas Antonis van Deikas (1599−1641). Lyvensas 1635 m. persikėlė į Antverpeną, kur prisijungė prie vietos tapytojų bendruomenės, kuriai priklausė Adrianas Brauveris (apie 1605/1606-1638) ir Davidas Tenirsas Jaunesnysis (1610–1690), bei natiurmortų tapytojas Janas Davidsas de Hemas (1606–1684). Lyvensas įstojo į vietos Šv. Luko tapytojų gildiją ir 1638 m. vedė Susanna Colijns de Nole, tikriausiai priėmė katalikybę. Poros vienintelis išgyvenęs vaikas, sūnus Jan Andrea vėliau tapo menininku.
Antverpene Lyvensas kūrė žanrinius, religinius paveikslus, peizažus, buvo įtakotas Rubenso (1577–1640) dailės. 1644 m. dailininkas persikraustė į Amsterdamą. Po pirmosios žmonos mirties Janas Lyvensas 1648 m. vedė Cornelia de Bray, su kuria susilaukė bent 6 vaikų. Janas Lyvensas savo gyvenimo metu buvo gerai žinomas ir pripažintas dailininkas. Jis gavo užsakymų dekoruoti Amsterdamo rotušę ir Nyderlandų Generalinius luomus Hagoje. Lyvensas dirbo Oraniečių princams, kūrė alegorinius paveikslus Huis ten Bosch kaimo rezidencijai, kurioje gyveno princo Frederiko Hendriko našlė Amalia van Solms. Lyvensas buvo populiariu to meto Nyderlandų elito portretistu. Jis nutapė Amalia van Solms duktės Luizos Henrietos ir jos vyro, Brandenburgo elektoriaus portretus. 1672 m. Prancūzijos ir vokiečių armijų įsiveržimas į Nyderlandus sužlugdė Lyvenso karjerą. Jis mirė skurde, palaidotas 1674 m. birželio 4 d. Naujoje bažnyčioje (Nieuwe Kerk) Amsterdame. Jo vaikai atsisakė palikimo, nenorėdami paveldėti tėvo skolų. Pomirtinis dailininko autoritetas niekuomet nepasiekė tokių aukštumų, kurias Lyvensas turėjo savo gyvenimo metu. Piteris Lyvensas buvo gerai žinomas ofortistas.
Mindaugas Survila

Biografija

Biologijos bakalauras (2005 m., Vilniaus universitetas, Gamtos m. fak.), ekologijos ir aplinkotyros magistras (2007 m., Vilniaus universitetas, Gamtos m. fak.)).
Nuo 2007 m. dirba TV operatoriumi įvairiuose Lietuvos TV kanaluose. Laisvalaikiu filmuoja ir fotografuoja gamtą.
Daiva Luchtanienė

Biografija

Mokėsi Radeikių pradinėje (1969–1971 m.), Daugailių aštuonmetėje mokyklose (1971–1976 m.). 1980 m. baigė Utenos 2-ąją vidurinę mokyklą. 1987 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1980–1982 m. dirbo Daugailių aštuonmetėje mokykloje (Utenos r.) prancūzų kalbos mokytoja. Nuo 1987 iki 2002 m. dirbo Paminklų restauravimo institute (AB „PRI“) archeologe ir archeologų grupės „Antiqua“ vadove. 2002–2003 m. dirbo PĮ „Paveldas“ archeologe, o nuo 2003 iki 2007 m. kovo mėn. Kultūros paveldo centro Kultūros paveldo tyrimų instituto archeologų grupės „Antiqua“ vadove. Šiuo metu yra UAB Archeologijos projektų centras „Antiqua“ direktorė. 1998 m. vasario 19 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Nr. 1543 apdovanota Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino III laipsnio medaliu.

Archeologinių tyrimų interesai

Svarbiausia mokslinių tyrimų sritis – miestų archeologija.

Visuomeninė veikla

Lietuvos archeologijos draugijos narė, Eksperimentinės archeologijos klubo „Pajauta“ prezidentė, Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto draugijos „Alumni“ narė, Utenos r. Daugailių mokyklos bičiulių draugijos valdybos narė, eksperimentines archeologijos renginių dalyvė ir organizatorė.
Hermann Oldenberg

Biografija

Gimė Hamburge. Berlyne ir Giotingene studijavo klasikinę filologiją ir indologiją. Vėliau tapo profesoriumi Kylyje ir Giotingene.
Oldenbergo studija Buddha: His Life, his Doctrine, his Order (1881) (Buddha: jo gyvenimas, doktrina ir bendruomenė), paremtas tekstais Pali kalba tapo viena svarbiausių tų laikų budizmo studijų, o Prolegomena tapo svarbiausiu darbu filologiniuose Rigvedos tyrinėjimuose.
Taip pat į anglų ir vokiečių kalbas Oldenbergas išvertė nemažai reikšmingų tekstų, iš kurių paminėtini trys Vinayana ir du Grhyasutrų tomai (kartu su Th. W. Rhys Davids) bei du savarankiški Vedų tomai.
Ludžou (Sinbėjus)

Geografija

Ludžou įsikūręs prie Tamsujaus upės kranto. Šiaurėje ir pietuose ribojasi su Vugu ir Sančongu, šiaurėje ir rytuose, kitoje upės pusėje yra Taipėjaus rajonas Šilinas. Tai antra tankiausiai gyvenama vieta Taivane, po Jonghė. Dėl sąlyginai žemos altitudės miestas dažnai nukentėdavo nuo potvynių iki kol 1984 m. buvo įrengti potvynių kanalai.
Batljo namas

Istorija

Namas pastatytas 1877 m. Tai buvo niekuo neišsiskiriantis eklektinio stiliaus XIX a. pabaigos statinys. Tekstilės magnatas Josepas Batljo, kurio šeima garsėjo Barselonoje savo turimais fabrikais, namą nupirko 1900 m. dėl geros jo vietos miesto centre. Jis siekė savo namą paversti išskirtiniu ir vieninteliu, nepanašiu į kitus, todėl 1904 m. pasirinko Guelio parką projektavusį architektą Gaudi atlikti rekonstrukciją. Šį darbą jis baigė 1906 m. 
Batljo šeimai šis namas priklausė iki 1954 m. Vėliau jį įsigijo draudimo bendrovė „Seguros Iberia“, įrengusi patalpose biurus. Vyko remonto darbai 1970, 1983 m. Nuo 1993 m. priklauso dabartiniams šeimininkams, kurie tęsė viso pastato atnaujinimo darbus. Nuo 1995 m. pradėta Batljo namo erdves nuomoti. Daugiau kaip 2500 m² patalpų buvo išnaudojamos įvairiems tikslams. Dėl prestižinės vietos, išskirtinės architektūros namas buvo labai paklausus, jame vyko daug reikšmingų miesto renginių.

Architektūra

Kaip ir daugelis kitų katalonų moderno architekto Gaudi kūrinių, šis namas beveik neturi tiesių linijų. Dar vadinamas Kaulų namu: statinio kolonos panašios į kaulus, o balkonai primena kaukolės dalis. Namo fasadą, kaip ir visą Barseloną, puošia Katalonijai būdingos spalvingos mozaikos, ant namo stogo sudėliota mozaika primena drakoną. Gaudi nestatė šio namo, tačiau jį renovavo savo stiliumi. Šis pastatas pasižymi tipišku Gaudí stiliumi: ryškiaspalvės mozaikos, įmantrios formos. Įspūdinga ne tik namo išorė, bet ir interjeras.
Tiškevičių rūmai (Vilnius)

Istorija

Šaltiniai rodo, kad šioje vietoje dar XV a. būta mūrinio pastato.
XVIII a. pab. didikų Karpių užsakymu esminės rekonstrukcijos projektą paruošė Laurynas Stuoka-Gucevičius. Netrukus sklypą ir pastatus perėmė Tiškevičiai. Jų užsakymu 1840 m. architektas Tomas Tyšeckis parengė dar vienos rekonstrukcijos projektą. 1944–1991 m. čia veikė Vilniaus J. Bartašiūno specialioji vidurinė vadovaujančių darbuotojų rengimo mokykla, o 1991–1997 m. – Vilniaus aukštesnioji teisės mokykla.
Darius Polikaitis

Darius Polikaitis (1963 m. spalio 26 d. Čikagoje, JAV) – inžinierius, muzikos mokytojas, chorvedys.

Biografija

Mokydamasis gimnazijoje griežė orkestre, dainavo choruose ir jiems akompanavo. Muzikos mokėsi privačiai: muzikos teorijos ir harmonijos, dainavimo, dirigavimo, skambinti fortepijonu ir groti trimitu. Pirmieji jo mokytojai buvo F. Strolia, M. Memėnaitė, V. Gutauskas ir kt. 1987 m. magistro laipsniu baigė Ilinojaus technologijos institutą. 1982–1992 m. buvo K. Donelaičio aukštesniosios lituanistinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas Čikagoje.
Nuo 1995 m. Palaimintojo Jurgio Matulaičio misijos vaikų choro vadovas Čikagos apylinkėse. Choras gieda bažnyčioje, dalyvauja koncertuose.
Nuo 1988 m. D. Polikaitis yra Čikagos Lietuvių meno ansamblio „Dainava“ (apie 60 dalyvių) meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvas organizuoja koncertus ir muzikinius vaidinimus, dalyvauja dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. 1995 m. „Dainava“ koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 50-metį. 1998 m. sausio 18 d. religinės muzikos koncerte, be kitų kūrinių, ansamblis atliko anglų kompozitoriaus J. Rutterio „Requiem“. „Dainavos" ansamblis yra koncertavęs Vašingtone, Klyvlende, Detroite, Toronte, Grand Rapidse, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje.
D. Polikaitis buvo 1991 m. 7-osios JAV ir Kanados Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje, 1992 m. 9-osios išeivijos lietuvių tautinių šokių šventės Rosemont Horison, IL, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Kaune ir Vilniuje dirigentas. Yra Šiaurės Amerikos lietuvių muzikų sąjungos valdybos narys – vicepirmininkas ir Amerikos chorvedžių sąjungos narys. 1984–1989 m. kaip dainininkas koncertavo Čikagoje, Detroite, Klyvlende, Niujorke, Toronte, Los Andžele, 1989 m. dalyvavo Roko marše Lietuvoje – koncertavo Kaune, Klaipėdoje, Mažeikiuose, Šiauliuose, Panevėžyje ir Vilniuje. Pasireiškia ir kaip kompozitorius. Kuria populiarias dainas, instrumentuoja liaudies šokius pučiamųjų orkestrui. Išleido keletą savo kūrinių plokštelių. 1993 m. dainavo savo dainą „Sveikas, Dievo Piligrime“ Lietuvos jaunimo susitikimo proga su popiežiumi Jonu Pauliumi II Kaune. Visa Polikaičių šeima muzikai: Audrius – akordeonistas, pedagogas, „Dainavos" ansamblio chormeisteris, Rimas – pianistas ir akordeonistas, Rima – fleitininke, mokytoja, Vida – dainininkė (sopranas).
Pensilvanijos darbininkas

Pensilvanijos darbininkas – JAV lietuvių socialistinės krypties savaitraštis, ėjęs 1896 m. rugpjūčio mėn. – 1898 m. Šenandoa.

Istorija

Leido Amerikos lietuvių socialistų sąjunga ir R. P. Kuncmonas, redakciniam darbui pasitelkęs A. Lalį. Nuo 1897 m. ėjo pavadinimu „Darbininkas“.
Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas

Taikymo sritis

Lietuvos civilinis kodeksas reglamentuoja civilinius santykius: asmenų turtinius santykius ir su šiais santykiais susijusius asmeninius neturtinius santykius, taip pat šeimos santykius, kitokius asmeninius neturtinius santykius, darbo santykius, kiek jų nereglamentuoja specialūs įstatymai (DK). Be to Civiliniame kodekse nustato koliziniams santykiams taikytiną teisę (žr. kolizinė teisė).
Kodeksas buvo priimtas 2000 m. liepos 18 d., patvirtintas LRS Civilinio kodekso patvirtinimo įsigaliojimo ir įgyvendinimo įstatymu (Nr. VIII-1864). Įsigaliojo nuo 2001 m. liepos 1 d. (išskyrus kai kurias išimtis). Kodekso normos, kurioms buvo nustatyti kiti terminai, įsigaliojo vėliau. Pavyzdžiui, šeimos santykiams taikytina tarptautinė privatinė teisė, kolizinės normos (CK 1.34, 1.36, 1.44) ėmė galioti įsigaliojus atitinkamoms LR tarptautinėms sutartims, normos dėl priverstinės hipotekos – nuo 2001 m. spalio 1 d., teisė pakeisti lytį – nuo 2003 m. liepos 1 d. Normos dėl juridinių asmenų registro, vedybų sutarčių – priėmus atitinkamus įstatymus dėl testamentų, vedybų sutarčių registro, juridinių asmenų registro.
Kai kurių normų įsigaliojimas siejamas su konkrečių teisinių santykių (pvz., daikto valdymo, sutarties) atsiradimo terminais. Kai kuriais atvejais CK normos taikytinos ir tais atvejais, kai teisės ir pareigos atsirado arba prasidėjo, o sandoriai buvo sudaryti ir iki įsigaliojus LR CK, kitos – tik įsigaliojus kodeksui.
Lietuvos teisės aktai, reguliuojantys civilinius santykius, galioja tiek, kiek neprieštarauja Civiliniam kodeksui, išskyrus atvejus, kai kodeksas pirmenybę suteikia kitų įstatymų normoms.

Bruožai

Privatinės teisės kodifikavimo metu Lietuvoje buvo pasirinkta privatinės teisės monizmo teorija: civilinę ir komercinę teisę tik įtvirtina vienas teisės sąvadas (kodeksas), kadangi dualizmo praktika egzistuoja aukštai išsivysčiusiose itin intensyvios ūkinės veiklos valstybėse, turinčiose ilgametes komercinės teisės tradicijas. Lietuvoje kurti atskiras komercinės bei civilinės teisės sistemas privatinių santykių srityje po Nepriklausomybės atkūrimo nebuvo didelės būtinybės ar nuspėjamo galimo poreikio netolimoje ateityje.
Rengiant civilinės teisės sąvadą, atsižvelgta į užsienio civilinę teisę. Į kodeksą įtrauktos tarptautinės komercinės, tarptautinės privatinės teisės nuostatos (konvencijos). Kai kurie straipsniai egzistuoja analogiškai Prancūzijos, Nyderlandų, Vokietijos teisėje. Taigi LR CK iį dalies būdinga teisės recepcija.
Jonas Petrėnas

Biografija

1935 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė teologijos studijas, įšventintas į kunigus.
1944 m. pasitraukęs iš Lietuvos buvo Vokietijos Freiburgo lietuvių kolonijos kapelionas, studijavo vietos universitete, vėliau Romoje. 1951 m. išvyko į JAV.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1931 m. daugiausia žurnale „Jaunoji karta“. 1951-1952 m. dienraštyje „Draugas“ redagavo ateitininkų skyrių. 1955-1957 m. „Ateities“ redaktorius, 1957 m. – „Lux Christi“ redaktorius.
Viktoras Ašmenskas

Biografija

1924 m. baigęs Jankų pradžios mokyklą įstojo į Šakių „Žiburio“ gimnaziją. 1925–1927 m. mokėsi Kauno jėzuitų gimnazijoje, 1929–1934 m. Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1932–1939 m. bendradarbiavo spaudoje („Karys“, „Trimitas“, „Lietuvos sparnai“).
1934 m. baigė Nidos sklandymo mokyklą, vėliau įgijo tarptautines lakūno teises. 1936–1937 m. studijavo VDU Technikos fakultete. 1936 m. rugpjūčio 16 d. su Vladu Butkevičiumi Palangoje atliko antrą Lietuvoje sportinį šuolį parašiutu. 1939 m. rugpjūčio 17 d. per pirmąsias Baltijos šalių aviacijos sporto pirmenybes dviviečiu lėktuvu skrido 750 km maršrutu Talinas-Ryga-Joniškis-Palanga-Kaunas ir užėmė prizinę vietą. 1937–1944 m. Trakų apskrities Žemės ūkio statybos skyriaus vedėjas. 
Nuo 1941 m. dalyvavo LAF veikloje; 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. 1941–1944 m. LF karinės organizacijos „Kęstutis“ Trakų apskrities organizacinio skyriaus narys, viršininkas. 1942 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944–1946 m. dirbo Miškų pramonės liaudies komisariato Kapitalinės statybos skyriaus vyr. inžinieriumi.
Po karo su kpt. Jonu Noreika (slapyvardis „Generolas Vėtra“) organizavo nelegalios antisovietinės Lietuvių tautinės tarybos Kauno apygardos štabą. 1945 m. ši taryba pavedė pagrobti lėktuvą ir nugabenti į Švediją Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dokumentus. Buvo išduotas ir 1946 m. kovo 19 d. Vilniuje suimtas. Po kankinimų kariuomenės tribunolo nuosprendžiu kalintas Lukiškėse, Klaipėdoje, nuo 1948 m. Mordovijos griežto režimo lageriuose. 1955 m. ištremtas į Krasnojarsko kraštą.
1957 m. grįžo į Vilnių. 1963–1975 m. dirbo Gelžbetonio konstrukcijų gamykloje, 1964–1966 m. vyr. inžinierius, nuo 1966 m. jo pavaduotojas. 1977–1987 m. dirbo Prienų sportinės aviacijos gamykloje.
1969–1972 m. Aviacijos sporto federacijos (ASF) Aukštojo pilotažo komiteto, 1972–1976 m. Parašiutų sporto komiteto pirmininkas, 1976–1990 m. ASF atsakingasis sekretorius. 1990–1992 m. Lietuvos aeroklubo generalinis sekretorius.  1994–2000 m. 1941 m. birželio 22-28 d. sukilėlių sąjungos tarybos pirmininkas.
Tvirtovė

Tvirtovė – labai įtvirtintas nuolatinis gynybinis statinys ar statinių kompleksas. Senovės ir viduramžių tvirtovės dažniausiai būdavo apjuostos gynybinėmis sienomis, gynybiniais grioviais ir pylimais.
Tvirtovės viduje paprastai būdavo nuolatinė įgula, maisto ir ginklų atsargos ilgai apgulčiai atremti. Neretai būdavo numatyta, kad maisto atsargų užtektų pusei metų ar net keleriems metams.
Atsiradus parakinei artilerijai tvirtovių konstrukcija ėmė keistis. Labai padidėjus artilerijos galingumui klasikinių tvirtovių reikšmė ėmė mažėti. Tvirtoves kaip gynybinių pastatų kompleksus pakeitė įtvirtinti rajonai.
Leonora Šileikaitė

Biografija

1955 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1952 m. pradėjo dirbti laikraščio „Lietuvos pionierius“ redakcijoje. 1972–1988 m. šio laikraščio redaktorė.
Gašper Okorn

Gašperas Okornas (g. 1973 m. balandžio 9 d.) – Slovėnijos krepšinio treneris.
Čadir Lunga

Miestų partnerystė

Čadir Lunga yra užmezgusi partnerystės ryšius su Rečyca (Baltarusija) ir Serpuchovu (Rusija).