google/wiki40b huggingface dataset:
Pranciškus Juškaitis

Biografija

1905 m. išvyko į JAV. 1912 m. baigė Valparaiso universitetą. 1917 m. įšventintas kunigu ir paskirtas lietuvių parapijos Kembridže vikaru, klebonu. Įsteigė lietuvių parapijinę mokyklą, dalyvavo lietuvių organizacijų veikloje, nuo 1950 m. – Amerikos lietuvių Romos katalikių moterų sąjungos dvasios vadas.
1918 m. redagavo laikraštį „Moterų dirva“, 1920–1921 m. – mėnesinį blaivybės žurnalą „Tautos rytas“. Bendradarbiavo katalikiškoje spaudoje. Leido religinio pobūdžio knygas.
Kardinolas

Kardinolas (lot. cardinalis 'svarbiausias', iš lot. cardo, cardinis 'durų vyris, ašis') – Katalikų Bažnyčios dvasininkas, rangu žemesnis už popiežių, dažniausiai vyskupas, Kardinolų kolegijos narys, kuris gali būti išrinktas popiežiumi.

Istorija

Kardinolais dvasininkai Romoje pradėti vadinti VI a., šiuolaikinis kardinolo statusas įsigaliojo popiežiaus Pijaus V laikais (1566–1572 m.). Nuo 1059 m. kardinolai turi išskirtinę popiežiaus rinkimo teisę, nuo 1150 m. renkasi į Kardinolų kolegiją, kuriai vadovauja kolegijos dekanas. Kardinolą popiežius skiria iš dvasininkų, turinčių kunigystės šventimus. Jeigu paskirtasis neturi vyskupo šventimų, jam priklauso teisė juos gauti.

Kardinolų pareigos

Į kardinolų pareigas įeina dalyvavimas Kardinolų kolegijos susirinkimuose, taip pat patarti popiežiui individualiai arba kardinolų kolegijoje. Be to, kardinolai paprastai turi kitų pareigų – vadovauja vyskupijai arba arkivyskupijai, užima pareigas kurijoje. Kardinolas dirba Romos kurijoje arba vadovauja partikuliarinėms, dalinėms bažnyčioms, jose reziduoja.

Skiriamieji ženklai

Kardinolo skiriamieji ženklai – kardinolo kryžius ir žiedas, raudona sutana, modzetė, juosta, biretas ir pijusė. Į kardinolą kreipiamasi Jūsų Eminencija (J. Em.).

Lietuvių kilmės kardinolai

Kardinolo rangas buvo suteiktas 4 lietuvių kilmės katalikų dvasininkams. Jais buvo Jurgis Radvila (nuo 1583 m.), Vincentas Sladkevičius (nuo 1988 m.). Nuo 2001 m. vasario 21 d. kardinolo titulą turi Vilniaus arkivyskupas emeritas Audrys Juozas Bačkis, nuo 2019 m. spalio 5 d. – Kauno arkivyskupas emeritas Sigitas Tamkevičius.
Nukleoidas

Nukleoidas – prokariotų ląstelės citoplazmoje esantis regionas, kuriame yra genetinė informacija. Nukleoido DNR išsidėsčiusi netvarkingomis spiralėmis ir jos gali būti daug kopijų. Skirtingai nei eukariotinėse ląstelėse, kur DNR yra sienelės ribojamo branduolio chromosomose, nukleoidas nėra atskirtas nuo citoplazmos jokiu apvalkalu.
Tyrimai rodo, kad didžiausią nukleoido dalį sudaro DNR (apie 60 %), taip pat yra šiek tiek RNR (apie 30 %) ir baltymų (apie 10 %). Manoma, kad pastarosios medžiagos yra informacinė RNR ir transkripcijos faktoriai, reguliuojantys bakterijų genomą. Nukleoido susipynusią struktūrą (kurios realus ilgis daug didesnis už pačią ląstelę) palaiko vadinamieji nukleoido baltymai, kurie skiriasi nuo panašias funkcijas eukariotų ląstelėse atliekančių histonų.
Taip pat skaitykite Bakterijos sandara.
Anseba

Geografija

Regionas pavadintas pagal per jį tekančią Ansebos upę (Barkos intakas). Būdingos pusdykumės.
Vyraujančios tautos: tigriai, hidarebai, bilenai.
AC Tripoli

Istorija

Klubas įkurtas 2000 m. Tuo metu vadinosi Olympic Beirut. 
2003 m. tapo čempionais.
Gotiškas šriftas

Gotiškasis šriftas buvo plačiai naudojamas šriftas Europos lotyniškos abėcėlės kalboms nuo apie 1150 iki 1500 m. Vėliau buvo naudojamas tik vokiečių kalboje iki Antrojo Pasaulinio karo galo.
Giedrė Žickytė

Giedrė Žickytė (g. 1980 m. birželio 30 d.) – žurnalistė, TV ir kino režisierė, viena žinomiausių Lietuvos dokumentinio kino kūrėjų.

Biografija

Giedrė Žickytė mokėsi Vilniaus S.Nėries vidurinėje mokykloje. 1998–2002 m. studijavo Vilniaus universiteto Žurnalistikos institute (bakalauro studijos), 2002–2004 m. – Lietuvos Muzikos Akademijos Teatro ir kino fakultete (aukštieji podiplominiai TV ir kino režisūros kursai), 2005–2007 m. – Vilniaus Dailės akademijos Fotografijos ir medijos meno katedroje (magistratūros studijos).
1998–2002 m. dirbo žurnalo „Cosmopolitan” fotosesijų režisiere. 2000 m. dirbo TV reportere LNK laidoje „Ryto ratas“, 2001 m. – TV žurnaliste LTV laidoje „Kultūros spąstai“, tais pačiais metais rudenį – muzikinio projekto Jaunimo teatre „Aida ir Aida“ atstove ryšiams su visuomene. 2002 m. dirbo atstove ryšiams su visuomene vasaros videostudijoje „Juodkrantė 2002”. 2003 m. – buvo LRT laidos „Laida S“ režisierė. 2003–2004 m. – TV režisierė LRT laidoje „Ievos pievos“.
G. Žickytės tėvai – architektai Alvydas Žickis ir Violeta Žickienė. Augina sūnų Teodorą, buvęs sutuoktinis – verslininkas Donatas Strazdas. Vyras – diplomatas Eitvydas Bajarūnas.
Hein Kötz

Hein Kötz (g. 1935 m. lapkričio 14 d. Šneidemiulyje, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas civilistas komparatyvistas, Hamburgo universiteto profesorius, buvęs Makso Planko užsienio ir tarptautinės privatinės teisės instituto (MPI-PRIV) Hamburge direktorius, teisėjas, Bucerijaus teisės mokyklos prezidentas steigėjas.

Biografija

1962 m. Hamburgo universitete Kötz apgynė teisės mokslų disertaciją, 1963 m. Mičigano universitete (An Arboras) baigė podiplomines teisės studijas, lyginamosios teisės magistras (Master of Comparative Law), 1970 m. apgynė teisės habilitaciją Hamburgo universitete.
Nuo 1971 m. iki 1978 m. Konstanco universiteto ordinarinis profesorius, nuo 1975 m. iki 1978 m. Karlsrujės aukštesnio žemės teismo teisėjas, nuo 1978 m. iki 2000 m. Makso Planko užsienio ir tarptautinės privatinės teisės instituto Hamburge direktorius, nuo 1981 m. iki 1998 m. Hamburgo universiteto profesorius, Lyginamosios teisės bendrijos valdybos narys (1973–2001 m.), Mokslo tarybos narys (1986–1984 m.).
Nuo 1986 m. iki 1989 m. Vokietijos mokslinių tyrimų bendrijos (DFG) viceprezidentas, nuo 1988 m. iki 1991 m. MPG Humanitarinių mokslų sekcijos vedėjas, nuo 1986 m. iki 1991 m. Vokietijos federalinės teisingumo ministerijos Prievolių teisės komisijos narys, nuo 2000 m. Tarptautinės teisės mokslo asociacijos (International Association of Legal Sciences) prezidentas.
Algimantas Mackus

Algimantas Mackus (1932 m. vasario 11 d. Pagėgiai – 1964 m. gruodžio 28 d. Čikaga) – lietuvių poetas.

Biografija

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vakarus, nuo 1949 m. gyveno JAV. Studijavo Ruzvelto universitete Čikagoje. Nuo 1954 m. dirbo lietuvių radijo programoje „Margučio radijas“. Leidiniuose „Aidai“, „Dirva“, „Draugas“, „Literatūros lankai“, „Margutis“, „Metmenys“ ir kt. paskelbė recenzijų, literatūros ir meno kritikos straipsnių, esė, publicistikos. 1962–1964 m. žurnalo „Margutis“ redaktorius.
„Šviesos“ sambūrio pirmininkas, vėliau „Santara-Šviesa“ valdybos narys, nuo 1958 m. knygų leidimo organizatorius. 1963 m. su kitais suorganizavo knygų leidimo klubą. Po jo tragiškos žūties automobilių katastrofoje šis klubas pavadintas A. Mackaus knygų leidimo fondu.

Kūryba

Žymiausias bežemių kartos atstovas, vadinamosios neornamentuotos kalbos poetas. Debiutavo tradicinės lyrikos rinkiniu „Elegijos“ (1950 m., slapyvardis A. Pagėgis), jame gausu tėvynės ilgesio, tremties skausmo motyvų. Rinkinyje „Jo yra žemė“ (1959 m.) tremtis traktuojama kaip iššūkis Dievo, poetinės kalbos, tiesos supratimui. Rinkiniams „Neornamentuotos kalbos generacija ir augintiniai“ (1962 m.), „Chapel B“ (išl. 1965 m.) būdinga nauja tremties ir poezijos traktuotė. Jis tiesiogiai neišsižada Dievo, bet kalba apie nesusitikimą, situaciją, kai Dievas nebedalyvauja žmogaus egzistencijoje. Jo neornamentuotos kalbos stilistika darė didelę įtaką išeivijos poetams. Parašė dramą „Slėptuvė“ (1976 m. išsp. „Aiduose“, „Naujienose“). Išvertė Rytų, B. Pasternako poezijos.
Istria Ultra-Trail

Istria Ultra-Trail – viena iš Pasaulio bekelės ultramaratonų taurės trasų, nusidriekusi per Istriją, didžiausią pusiasalį Adrijos jūroje.
Bekelės bėgimo trasos ilgis siekia 170 km, o vertikalaus sukilimo suma – 7,1 km. Be šių varžybų vyksta ir kitos bėgikų lenktynės tuo pačiu metu Istrijos pusiasalyje, tačiau pastarasis renginys sulaukia daugiausiai susidomėjimo.
Septyni laisvieji menai

Septyni laisvieji menai (lot. septem artes liberales) – Antikoje ir viduramžiais dėstyti septyni dalykai (disciplinos), kurie remiantis romėnų aiškinimu, 'laisvam vyrui' nusako išsilavinimo esmę, o Viduramžių laikotarpiu buvo laikomi kaip paruošiamieji dalykai, imantis klasikinių – teologijos, teisės ir medicinos – dalykų studijų universitete. Šiandien laisvųjų menų švietimo modelis yra plačiai taikomas JAV universitetuose ir kolegijose, kur pabrėžiamas visapusiškas žmogaus ir jo asmenybės lavinimas.
Viduramžiais išpopuliarėjusi septynių laisvųjų menų samprata susiformavo veikiant helėniškajam neoplatonizmui (ypač Profyrijui), nors jos skirtingų atmainų užuomazgos slypi viduriniame platonizme.
Brigita Balikienė

Biografija

1968 m. baigė Kauno 5–ąją vidurinę mokyklą, 1976 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultete žurnalistiką.
1973–1981 m. dirbo laikraščio „Vakarinės naujienos“, 1986–1987 m. – žurnalo „Buitis“, 1987–1989 m. – žurnalo „Šluota“ redakcijose, 1989 m. – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio informacinėje agentūroje SIA. 1989–1997 m. dienraščio „Respublika“ redakcijos darbuotoja: skyriaus redaktorė, priedo moterims „Brigita“ redaktorė, spec. korespondentė. 1997 m. – televizijos LNK autorinių laidų grupės redaktorė,  vėliau laikraščio „Lietuvos žinios“, žurnalo „Istorijos“ korespondentė.
Lietuvos darbo teisė

Lietuvos darbo teisė - Lietuvos privatinės teisės sritis, apimanti darbo teisinius santykius; nacionalinė darbo teisė. Kodifikuota Lietuvos teisės šaka. Pagrindinis teisės šaltinis - darbo kodeksas.

Istorija

1971 m. buvo priimtas Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos darbo įstatymų kodeksas.
1973 m. sausio 1 d. Lietuvos TSR DĮK įsigaliojo.
Lietuvoje po Nepriklausomybės atkūrimo LTSR darbo įstatymų kodeksas buvo recepuotas. Greta LR DĮK galiojo taip pat naujai priimti atskiri LR darbo įstatymai. Naujai susiklosčiusius rinkos ekonomikos santykius darbo srityje reikėjo teisiškai sureguliuoti liberaliau, lanksčiau, aiškiau ir išsamiau. Lietuvai siekiant narystės Europos Sąjungoje, buvo būtina reformuoti darbo santykių sritį pagal prisiimtus įsipareigojimus.
Darbo įstatymų kodeksas neteko galios tik 2003 m. sausio 1 d., kai įsigaliojo Lietuvos Respublikos darbo kodeksas, priimtas 2002 m. birželio 4 d. Pažymėtina, kad iki naujojo LR DK priėmimo daugelis Rytų bei Vidurio Europos valstybių kaip Vengrija, Lenkija ir kitos savo darbo teisę buvo jau reformavusios.
Šiaulių rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Raimundas Jakutis, jo pavaduotoja Rima Baškienė. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Vidmantas Šulčius.
Willem van de Velde (Vyresnysis)

Vilemas van de Veldė Vyresnysis (ol. Willem van de Velde, 1611 m., Leidenas, Nyderlandai – 1693 m. gruodžio 13 d., Londonas, Anglija) – XVII a. Nyderlandų piešėjas ir tapytojas, marinistas.

Biografija

Vilemas van de Veldė Vyresnysis gimė 1611 m. Leidene. Jo tėvas Willem Willemsz van de Velde buvo prekybinio laivo kapitonas. Gali būti, kad būsimasis dailininkas, būdamas vaiku, lydėjo tėvą jo kelionėse. Gali būti, kad tai jam padėjo apsispręsti tapti jūrinio žanro dailininku. 1631 m. Leidene Van de Veldė vedė Judith van Leeuwen. Su ja susilaukė trijų vaikų. Jo du sūnūs Vilemas van de Veldė Jaunesnysis (1633–1707) ir Adrianas van de Veldė (1636–1672) tapo talentingais tapytojais. Kitas vaikas buvo duktė Magdalena.
Apie 1635 m. šeima persikėlė į Amsterdamą. Vilemo van de Veldės piešiniai datuojami nuo 1630 m. ir vaizdavo atskirus laivus, bei olandų laivų statiškas grupes. Vėliau didžiąją jo piešinių dalį sudarys tuo laikmečiu vykusių jūrų mūšių piešiniai. Van de Veldė dažnai keliavo kartu su karo laivais, buvo samdomas laivyno admiraliteto ir stebėjo įvykius tiesiogiai, apmesdavo eskizus pieštuku, o grįžęs į krantą kurdavo piešinius plunksna, tušu ir rašalu. To laikmečio dokumentuose Van de Veldė dažniausiai minimas piešėju ir tik retais atvejais tapytoju. Gyvenimo pabaigoje menininkas dažniau jau dirbdavo aliejiniais dažais kaip tikras tapytojas.
1652–1654 Olandijos-Anglijos kare Van de Veldė lydėjo admirolą Marten Tromp ir sukūrė daug piešinių, vaizduojančių tiek olandų, tiek anglų laivynus, bei Ševeningeno jūrų mūšį. 1658 m. Van de Veldė lydėjo admirolą Jacob van Wassenaer olandų pagalboje Danijai apsiginti nuo Švedijos laivyno. Savo kūriniais jis pelnė Danijos karaliaus palankumą. 1665 m. jis piešė antrojo Olandijos-Anglijos karo epizodus. Vienu jo svarbiausių užsakymų iš admirolo Michiel de Ruyter buvo 1666 m. Keturių dienų mūšio pavaizdavimas piešinių serija, iš kurių 24 išliko. 1672 m. Van de Veldė įamžino Solbio mūšį trečiojo Olandijos-Anglijos karo metu.
1672 m. žiemą Van de Veldė paliko Amsterdamą ir atvyko į Londoną paskui kiek anksčiau atvykusį sūnų, jau tuo metu reikšmingu tapytoju tapusį Vilema van de Veldę Jaunesnįjį. Gali būti, kad tam paskatino Nyderlandų-Prancūzijos konfliktas, grasinęs tiesioginiu prancūzų armijos įsiveržimu į Olandiją. Dailininkai susilaukė Anglijoje sėkmės. Anglijos karalius Karolis II skyrė Van de Veldei Vyresniajam 100 svarų metinę išmoką už jūrų mūšių vaizdavimą, kai jo sūnus buvo užsakytas šiuos jūrų mūšius vaizduoti spalvine tapyba. Van de Veldę metine 50 svarų išmoka rėmė Jorko hercogas Džeimsas. Tėvas ir sūnus įkūrė studiją Karalienės name Grinviče. Kartu ruošė piešinius gobelenams, vaizduojantiems Solbio mūšį. Savo piešiniais plunksna, anglimi ir kreida Van de Veldė lenkė kitus to meto Europos menininkus. Jo studijoje lankėsi kardinolas Leopoldas de Medičis iš Italijos. Vilemas van de Veldė Vyresnysis mirė 1693 m. gruodžio 13 d., palaidotas Šv. Jokūbo (Saint James) bažnyčioje Londone, Pikadilyje.
Taivano ginkluotosios pajėgos

Kinijos Respublikos karinės pajėgos (kin. 中華民國軍事) – Taivano karinės pajėgos, skirtos ginti valstybės laisvę, nepriklausomybę ir teritorinį vientisumą. Susideda iš sausumos kariuomenės, karinių jūrų pajėgų ir karinių oro pajėgų.
Pagrindinė užduotis – apginti Taivaną, Penghu, Kinmeno, Macu ir kitas Kinijos Respublikos valdomas salas Pietų Kinijos jūroje nuo galimos Kinijos Liaudies Respublikos armijos invazijos. Kinijos Respublikos karinės pajėgos tęsia Nacionalinės revoliucinės nacionalistų armijos, kovojusios Kinijos pilietiniame kare, tradicijas. Iki XX a. aštuntojo dešimtmečio šios pajėgos teigė galinčios sėkmingai vykdyti puolamąsias operacijas Kinijos Liaudies Respublikos žemyninėje dalyje.
Boraksas

Naudojimas

Naudojamas biochemijoje (buferiniams tirpalams), kosmetikos pramonėje, metalurgijoje. 
Maisto pramonėje naudojamas kaip konservantas ir žymimas E 285
Formulė: Na₂B₄O₇·10H₂O
Gegužės 29

Vardadieniai

Teodozija – Algedas – Erdvilė – Magdalena – Magdė
Rūta Staliliūnaitė

Biografija

Nuo 1953 iki 1956 m. mokėsi Krakių vidurinėje mokykloje (Kėdainių raj.), nuo 1956 iki 1959 m. Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje. Nuo 1959 iki 1963 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Aktorinio meno fakultete. Nuo 1963 iki 1993 m. Kauno valstybinio dramos teatro (KVDT) aktorė.
Nuo 1993 m. kūrė literatūros skaitymų programas, rengė poezijos vakarus, bendrus literatūros ir muzikos projektus. Rūta Staliliūnaitė sukūrė dešimtis vaidmenų. Dauguma jų – pagrindiniai, tapę ryškiais Lietuvos teatro istorijos kelio „ženklais“.
Lietuvos teatro sąjungos narė, M. K. Čiurlionio draugijos narė, Kauno menininkų namų meno kolegijos narė.
Malaizijos ryšiai

Telefonų linijos

Pagrindinės linijos: 4,311 milijono (2009 m.)

Mobilieji telefonai: 28,545 milijonai.

Radijas

Radijo stočių skaičius: AM 56, FM 31, trumpųjų bangų 5 (1999)

Radijų skaičius: 9,1 milijono (1997)

Internetas

Interneto vartotojų skaičius: 16,902 milijonai (2009)

Tarptautinis interneto kodas: MY
FK Kom Podgorica

Istorija

Klubo įkūrimo metais laikomi 1958-ieji.
Konstantinas Justinas Augustaitis

Konstantinas Justinas Augustaitis (1890 m. rugpjūčio 9 d. Voveriuose, Sintautų valsčius – 1954 m. liepos 20 d. Gelgaudiškyje) – Romos katalikų kunigas.

Biografija

Gimė valstiečių Agotos Baltrušaitytės ir Juozo Augustaičio šeimoje. Kartu augo broliai: Juozas (1886–1974 m.; tapęs katalikų kunigu saleziečiu ir alpinistu Peru), Pranas (1887–? m.; vėliau pasireiškęs kaip labdarys, dar buvo vadinamas „Vargšų patronu“) ir Antanas (1895–1942 m.; tarpukaryje dirbęs Griškabūdžio valsčiaus viršaičiu) bei sesuo Antanina (?–1931) – viena pirmųjų Švč. Mergelės Marijos Nekalto Prasidėjimo Vargdienių seserų kongregacijos vienuolių Lietuvoje.
Konstantinas Justinas Augustaitis, Sintautuose baigęs pradinę mokyklą, toliau mokėsi Marijampolės gimnazijoje ir studijavo Seinų kunigų seminarijoje. Kunigu įšventintas 1913 m. vasario 9 d. Tarnavo vikaru  Adamovičių (Augustavo dek.), Marijampolės, Sasnavos, Gižų, Slavikų, Gelgaudiškio, Gražiškių parapijose. 1927 m. buvo paskirtas Gražiškių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios klebonu. 1931 m. perkeltas klebonu į Gelgaudiškio Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčią. Tarnaudamas Gelgaudiškyje išvystė aktyvią veiklą -  su jo pagalba miestelyje pradėjo veikti pavasarininkų, jaunimo, paauglių, tretininkių, dūdų orkestro, saviveiklos, namų ūkio šeimininkių ir sporto organizacijos.
Kun. K. J. Augustaitis Gelgaudiškyje klebonavo iki 1950 metų, po to parapijoje liko altaristu iki pat mirties.
Marko Anđelković

Biografija

Karjerą pradėjo Teleoptik Zemun komandoje. Žaidė Serbijos komandose, metus praleido šveicarų AC Bellinzona klube, vėl grįžo tėvynėn, o nuo 2011 m. žaidė Ekranas Panevėžys klube, su kuriuo tapo Lietuvos čempionu. Šiuo metu žaidžia FK Sūduva komandoje.
PSMS Medan

Istorija

Klubo ištakos siekia 1950 m.
Kauno stačiatikių dekanatas

Kauno stačiatikių dekanatas – vienas iš penkių Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Kaune, dekanas Nikolajus Murašovas. Dekanatas įkurtas 2014 m. panaikinus Kauno-Klaipėdos stačiatikių dekanatą.
Leib Gurwicz

Biografija

Gimė 1906 m. Molėtuose, kaip Aryeh Ze'ev Kushelevsky, tėvas Moshe Aharon buvo rabinas, motina Vilniaus Gaono palikuonė. Būdamas 13 metų išvyko mokytis į Ukmergės ješivą. Po kiek laiko išvyko mokytis į Vilnių. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui išvyko į Myriaus ješivą, kur tapo vienu iš jauniausių studentų. Pasibaigus karui pasikeitė pavardę į motinos mergautinę pavardę Gurwicz. Myriuje iš viso mokėsi 8 metus. 1932 m. į Lenkiją atvyko Londono rabinas Elyah Lopian, kuris ieškojo savo dukrai vyro ir išsirinko Leibą Gurvičių, kuris kartu su būsima žmona išvyko į Londoną. Atvykęs į Londoną toliau mokėsi ir dirbo rabinu. 1948 m. tapo Geitshedo roš ješiva. Mirė 1982 m. spalio 20 d. Londone, jo palaikų išvežimo į oro uostą procesijoje dalyvavo apie 1000 žmonių, palaidotas Jeruzalėje.
Spuliai

Istorija

1657 m. kaimas minimas Alantos metrikų knygoje.
Švedijos kolonijos

Raida

1638 m. įsteigta Naujosios Švedijos kolonija Šiaurės Amerikoje 1655 m. buvo užimta Nyderlandų. Prekybinės kolonijos Afrikoje iš pradžių priklausė privačiai Švedijos Afrikos Kompanijai, kuri steigė faktorijas ir tvirtoves vadinamajame Švedijos Aukso Krante, tarp 1650 ir 1653 m. buvo perimtos Švedijos, o tarp 1657 ir 1659 m. atiteko Danijai. Praradus atsparos taškus Afrikoje Švedijos pastangos tapti kolonijine valstybe žlugo.
1784 m. liepos 1 d. už prekybos teises Švedija iš Prancūzijos įsigijo Šv. Bartolomėjaus salą. 1877 m. ši Karibų sala vėl buvo parduota prancūzams, iki šiol Švedijos valdymo laikotarpį mena salos administracinio centro - Gustavijos - pavadinimas. Po Napoleono karų Didžioji Britanija 1813 m. gegužės 3 d. perdavė Švedijos karaliui Karoliui XIII ir jo palikuonims Gvadelupę. Paryžiaus taikos sutartimi Švedija grąžino salą Prancūzijai už 24 mln. frankų užmokestį.
Žymiai intensyviau nei siekdama kolonijų Švedija stengėsi plėstis pačioje Europoje. Trisdešimtmečio karo metu ji 1648 m. įgijo Priešakinę Pomeraniją (Švedijos Pomeranija), įskaitant Štetiną ir Oderio žemupį, Vismarą, Noiklosterį bei Brėmeno vyskupystę ir Verdeno vyskupystę. Švedija taip pat ilgą laiką valdė Livoniją ir Ingermanliadiją, tačiau šias teritorijas prarado per Šiaurės karą.
Anujaus kalnagūbris

Anujaus kalnagūbris (rus. Ануйский хребет) – kalnagūbris Rusijoje, Altajaus Respublikos ir Altajaus krašto teritorijose, Altajaus kalnų sistemos šiaurėje. Driekiasi iš pietryčių į šiaurės vakarus 130 km, įsiterpęs tarp kairiųjų Obės intakų Anujaus ir Pesčanajos. Aukštis iki 1819 m.
Kalnai sudaryti iš klinties, skalūnų bei granito intruzijų. Šlaituose auga miškai ir pievinės stepės. Anujaus kalnagūbrio šlaite yra Denisovo urvas.
Armatūra

Armatūros klasifikavimas

Plieninę armatūrą skirstant į klases, atsižvelgiama į fizikines mechanines savybes. Vieną klasę sudaro vienos, dviejų ar kelių markių plienas su vienodais fizikiniais mechaniniais rodikliais. Strypinė karštai valcuota armatūra yra A-I, A-II, A-III, A-IV, A-V ir A-VI klasių; termiškai sustiprinta – AT-IV, AT-V, AT-VI ir AT-VII klasių, o sustiprinta šaltai tempiant – A-IIIb klasės. Be to, užrašant armatūros klasę gali būti panaudotos papildomos raidės: C rodo, kad šią armatūrą galima suvirinti, K – armatūra, labiau atspari korozijai nei kita šios klasės armatūra. Vielinės armatūros klasės žymimos: Bp-I – paprastoji armatūrinė viela, B-II ir Bp-II – stiprioji armatūrinė viela.
A-I ir B-II klasių armatūros strypų paviršius lygus, o visų kitų klasių – rumbuotas. A-II ir AT-IV klasių armatūros strypų skersiniai rumbai išdėstyti tarytum sriegine linija, kitų klasių strypinės armatūros – eglute. Kad būtų galima atskirti, kuriai klasei priklauso armatūros strypai, gamykloje jų galai nudažomi: A-IV klasės – raudonai, A-V – žaliai, AT-IV – baltai, AT-V – mėlynai ir AT-VI – geltonai. A-II ir A-III klasių armatūros strypų galai nedažomi. Bp-I ir Bp-II klasių rumbuotos vielos šonuose įspaudžiamos įdubos.
Gamyklose iš septynių ar devyniolikos stipriosios armatūros vielų spirale suvejami atitinkamai K-7 ir K-19 klasių lynai.
Šario–Bagirmio regionas

Geografija

Regionas yra Masenijos lygumoje. Vakariniu pakraščiu teka Šaris, plyti Logonės ir Tupurio įdubų šlapynės. Kraštas yra Sahelio gamtinėje srityje.

Gyventojai

Regionas priklauso Kanem-Bornu kultūrinei zonai. Didžioji gyventojų dalis yra Centrinio Sudano kalba kalbantys bagirmiai, nuo XVI a. turėję savo atskirą sultonatą. Kiti regiono gyventojai: kanuriai, bei smulkiomis čadinėmis kalbomis kalbantys lagvanai, madžerai, sarua, gadangai ir kt.
Sitra

Sitra (arab. سترة = Sitrah) – sala Bahreino įlankoje, prie pat šiaurės rytinių Bahreino salos krantų. Priklauso Bahreino Vidurinei muchafazai. Šiaurinė dalis patenka į Tublio įlanką. Sitra tiltais sujungta su Bahreino sala.
Seniau Sitra buvo dykuminga sala su palmių giraitėmis, ūkiais, mangrovių sąžalynais. Dabar visa sala urbanizuota ir industrializuota, joje gyvena ~40 tūkst. žmonių. Yra naftos saugyklos, galutinis dujotiekio į Dahraną taškas. Veikia tarptautinė mokykla, sporto klubas. Dauguma gyventojų – šiitai bahreiniečiai, yra indų, pakistaniečių.
Sitrą sudaro šios gyvenvietės: Markubanas, Vadjanas, Charidžija, Garija, Mahaza, Sfala, Abul Aišas.