google/wiki40b huggingface dataset:
Veja (žurnalas)

Veja – literatūros, meno ir kultūros laikraštis, žurnalas, leistas 1919–1920 m. Kaune.

Istorija

Ėjo dukart per mėnesį. Leido „Vejos“ bendrovė. Spausdino Valstybės spaustuvė Kaune. Išėjo 3 numeriai.
Bendradarbiavo Vytautas Bičiūnas, Liudas Gira, Faustas Kirša, Antanas Kriščiukaitis-Aišbė, J. Mikuckis, Antanas Sutkus, Kazys Šimonis, Mykolas Vaitkus, Adomas Varnas ir kt.
Redagavo Kazys Binkis, Antanas Vienuolis.
Ginklo uoksas

Uoksas (angl. receiver; rus. ствольная коробка) – šaunamojo ginklo dalis. Tai įtaisas, jungiantis šautuvo ar kito šaunamojo ginklo vamzdį su spyna ir šovimo mechanizmu.
Uokso funkciją pistolete ar revolveryje atliekanti dalis paprastai vadinama rėmu (angl. frame; rus. рамка пистолета).
Pertaisomų šautuvų ir pan. ginklų uoksas būdavo frezuojamas iš tokio paties plieno kaip ir vamzdis. Dabartinių ginklų uoksas paprastai būna kaldintas ar štampuoto plieno ar aliuminio lydinio. Moderniausių ginklų uoksas gali turėti polimerinių dalių ar metalinių dalių, gautų sukepinant metalų miltelius (miltelinė metalurgija).

JAV įstatymai ir uoksas

JAV įstatymų požiūriu pagrindinė šaunamojo ginklo dalis yra būtent uoksas ir būtent jis naudojamas šaunamųjų ginklų apskaitai, nes be šios dalis šaunamasis ginklas negali veikti. Įstatymų požiūriu uoksas yra ta šaunamojo ginklo dalis, kuri turi serijinį numerį.

Kai kurie ginklai, pvz., AR-15, turi sudėtinį uoksą iš dviejų dalių (viršutinio ir apatinio uoksų). Tokiu atveju apskaitinė yra ta uokso dalis, kuri turi serijinį numerį (AR-15 atveju – apatinė).

Minosvaidžio uoksas

Uoksus turi ne tik šaulių šaunamieji ginklai, bet ir minosvaidžiai. Minosvaidžio uoksas yra įtaisas, jungiantis vamzdį su atramine plokšte. Jame yra šovimo įtaisas, jis šūvio metu sandariai uždaro vamzdžio drūtgalį. Minosvaidžio uoksas susideda iš korpuso ir jame sumontuoto šovimo įtaiso. Minosvaidžio uoksas užsriegiamas ant vamzdžio ir rutuliniu kulnu įstatomas į atraminės plokštės atraminį dubenį.
Alfredas Bamesbergeris

Alfredas Bamesbergeris (vok. Alfred Bammesberger, g. 1938 m. rugsėjo 25 d. Miunchenas) – vokiečių kalbininkas, baltistas.

Biografija

1958-1962 m. studijavo Miuncheno ir Oksfordo universitetuose. 1968-1978 m. dėstė Freiburgo universitete. Nuo 1978 m. Eichštato katalikiškojo universiteto profesorius.

Mokslinė veikla

Tiria indoeuropiečių kalbas, ypač germanų ir baltų kalbų žodžių darybą bei etimologiją. Su kitais redaguoja indoeuropeistikos žurnalą „Historische Sprachforschung“. Redagavo veikalą Laringalų teorija ir indoeuropiečių garsų bei formų sistemos rekonstrukcija (Die Laryngaltheorie und die Rekonstruktion des indogermanischen Laut-und Formensystems 1988 m.). 1996 m. Eichštato universitete organizavo tarptautinę baltistikos konferenciją.
Birželio 2

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Ąžuolas, Auksė, Erazmas, Eugenijus

Įvykiai

(kol kas nėra)
Stari Bruso valsčius

Administracinis suskirstymas

Dembina, Dominičinas, Heleninas, Hola, Kamienas, Kolačė, Kulakuvas, Laski Bruskiai, Luboviežas, Marianka, Mietulka, Novinai, Novi Brusas, Pienkai, Skorodnica, Stari Brusas, Šmokotuvka, Vielki Lanas, Voloskovola, Zamolodičė.
Darbdavys

Darbdavys – darbo teisinių santykių subjektas, įdarbinantis asmenis (darbuotojus). Darbdaviu gali būti fizinis asmuo, taip pat įmonė, įstaiga, organizacija ar kita organizacinė struktūra (nepaisant nuosavybės formos, teisinės formos, rūšies bei veiklos pobūdžio), turinčios darbinį teisnumą ir veiksnumą (LR DK 16 str.). Darbdavio (fizinio asmens) teisnumą ir veiksnumą reglamentuoja darbo įstatymai, Civilinis kodeksas.
Šiaulių radijo televizijos stotis

Istorija

1961 metais Lietuvoje buvo statoma galinga radiorelinė linija Minskas–Vilnius–Kaunas–Ryga–Talinas–Leningradas, kurią naudodami programomis keitėsi atitinkami Baltarusijos, Lietuvos, Latvijos, Estijos bei Rusijos miestai. Mainams užtikrinti buvo pastatyta galinga radiorelinė stotis Šiauliuose. Šia radioreline linija 1961 m. balandžio 14 d. buvo perduodama Maskvos televizijos laida apie rusų kosmonauto J. A. Gagarino (1934–1968) sutikimą Žemėje, ją žiūrėjo milijonai Europos šalių gyventojų.
Vėliau stotyje įrengti radijo ir televizijos siųstuvai, stotis perkelta į Bubius.
Eugenijus Pašukanis

Biografija

1920–1923 m. dirbo Užsienio reikalų liaudies komisariate. 1922 m. kartu su Peteriu Stučka organizavo Komunistinės akademijos teisės sekciją, kuri tapo vienu iš marksistinės teisės formavimo centrų Tarybų Sąjungoje. Nuo 1927 m. – tikrasis Komunistinės akademijos akademikas, vėliau buvo jos prezidiumo narys ir viceprezidentas.
1931 m. tapo Tarybinės santvarkos statybos ir teisės instituto prie Komunistinės akademijos direktoriumi.
1936 m. tapo TSRS justicijos liaudies komisaro pavaduotoju.
Mokslinių darbų teisės bendrosios teorijos, valstybės ir tarptautinės teisės, teisės ir politinių mokymų istorijos srityse autorius. Pagrindinis veikalas – 1924 m. išleistas „Общая теория права и марксизм. Опыт критики основных юридических понятий“ ('Bendroji teisės teorija ir marksizmas. Pagrindinių teisės sąvokų kritikos patirtis.'). Šioje knygoje buvo pateiktas marksistinis pagrindinių teisės kategorijų aiškinimas, kritiškai analizuotos buržuazinė teisė ir buržuazinės teisės teorijos, akcentuotas teisės nagrinėjimo neatsižvelgiant į ekonomines visuomenės vystymosi sąlygas ir į klasinius santykius nevaisingumas.
E. Pašukanis pasisakė prieš „proletarinės teisės“ koncepciją, kurią palaikė daug tarybinių mokslininkų ir juristų praktikų, pvz., Andrejus Vyšinskis. Pašukanio nuomone proletariatas nesukuria iš principo naujos teisės sistemos. Pagal marksizmo teoriją, teisė ir valstybė socializme išlieka kaip buržuazinės visuomenės atgyvenos, pereinamojo laikotarpio likučiai. Teisė daug kur išlaiko buržuazinį pobūdį. Besivystantis socializmas turi išstumti tiek valstybę, tiek teisę. Šią idėją rėmė marksizmo tezė apie valstybės nunykimą.
Dėl tokių pažiūrų E. Pašukanis buvo savotiškas stalininės valstybės sistemos kritikas. Todėl E. Pašukanis buvo paskelbtas „liaudies priešu“. 1937 m. sausio 30 d. buvo suimtas. Nuteistas mirties bausme už dalyvavimą kontrrevoliucinėje teroristinėje organizacijoje. Ta pačią dieną sušaudytas. Palaidotas Dono kapinėse.
1956 m. kovo 31 d. reabilituotas.
E. Pašukanio pusbrolis Vikentijus Pašukanis buvo „Musageto“ leidyklos sekretorius, poetų simbolistų kūrybos leidėjas, o po revoliucijos tapo muziejininku.
Elchonon Wasserman

Biografija

Gimė 1874 m. Biržuose rabino Naftali Beinish ir pardavėjos Rakhel Sheina šeimoje. 1890 m. su tėvais persikraustė į Bauską. Vėliau mokėsi Telšių ješivoje. 1897 m. išvyko mokytis į Brestą pas rabiną Chaim Soloveitchik. 1899 m. vedė Michla Atlas, Salantų rabino Meir Atlas dukrą. 1903 m. išvyko dirbti mokytoju į Amtšilovą. 1907-1910 m. mokėsi Rodūnios ješivoje. 1910 m. pradėjo dirbti roš ješiva Bresto ješivoje. Prasidėjus I pasauliniam karui grįžo į Rodūnią, o vėliau į Smilavičius, kur pradėjo dirbti ješivoje.
1921 m. persikėlė į Naugarduką, kur tapo ješivos vadovu. Jo vadovavimo laikotarpiu ješivoje mokėsi apie 300 mokinių. Rabinas garsėjo savo Toros mokymo paskaitomis, kurių nuorašus turėjo didžioji dalis Europos ješivų. Ieškodamas rėmėjų prieš pat II pasaulinį karą buvo išvykęs į JAV, kur susitiko su vietos žydų bendruomene. 1939 m. grįžęs į Naugarduką uždraudė savo studentams išvykti mokytis į JAV norėdamas juos apsaugoti nuo pasaulietinių pagundų. Prasidėjus II pasauliniam karui išvyko į Vilnių, viešėdamas Kaune pas kitus rabinus buvo suimtas ir išvežtas į Kauno VII fortą, kur 1941 m. liepos 6 d. buvo nužudytas. Sūnus Simcha Wasserman buvo Detroito ješivos vadovas.
FC Noah

Istorija

Klubas įkurtas 2017 m. vasarą. Tuo metu vadinosi Artsakh Football Club arba Arcako futbolo klubas. 
Jo steigėju tapo armėnų kilmės verslininkas Sevan Aslanyan iš Čekijos. 
Klubas namų rungtynes žaidė Jerevane. Užsiima ir futbolu, ir krepšiniu.
2017/2018 m. sezone klubas žaidė Pirmoje futbolo lygoje.
2018/19 m. debiutavo Aukščiausioje lygoje.

FC Noah (Fowtbolayin Akowmb Noah)

2019 m. pradžioje buvo pranešta, kad Karenas Abrahamianas tapo naujuoju Arcako futbolo klubo savininku. 
2019 m. vasarą buvo įvykdytas klubo rebrendingas ir pakeistas pavadinimas. Nuo 2019 m. vasaros klubas žinomas kaip FC Noah.(arm. Ֆուտբոլային Ակումբ Նոա)
Stanislavas Kostka Zamoiskis

Biografija

Stanislavas Kostka Zamoiskis gimė aristokratų šeimoje, herbo „Jelita“ savininkas. Jo tėvai buvo Karūnos didysis kancleris (1764–1767) Andžejus Jeronimas Zamoiskis (1716–1792) ir kunigaikštytė Konstancija Čartoriska.
1808 metais Austrijos vyriausybė buvo paskirtas į slaptuosius patarėjus ir kamerdinerius.
1809 metais pirmininkavo Laikinajai centrinei karinei vyriausybei abiejų Galicijų, įkurtos Liubline Vašuvos kunigaikštystės su Austrija Rytų ir Vakarų Galicijose vadovaijant Juzefui Potockiui pagal Napoleono protektoratą karo eigoje.
1810 metais – Varšuvos kunigaikštystės senatorius ir vaivada. 1815 metais vadovavo hercogystės deputacijai Paryžiuje derybose su imperatoriumi Aleksandru I, kuris nuo to laiko buvo palankus jam. Tada gi tapo Lenkijos kongraso karalystės senatoriumi.
1821 metais Zamoiskis – Lenkijos kongreso karalystės Bendrosios tarybos Vyriausybės komisijos religijos ir visuomenės švietimo narys. Nuo 1822 metų sausio iki 1831 metų liepos Stanislavas Kostka Zamoiskis užėmė Lenkijo kongreso karalystės Senato prezidento postą.
1826 metais Zamoiskis buvo paskirtas Tyrimo Komisijos ištirti slaptų revoliucinių draugijų („Lenkijos patriotinių draugijų“) Lenkijos kongreso karalystėje veiklą pirmininku.
Būdamas sukilimo Lenkijoje priešininku, 1830 metais išvyko gyventi į Rusiją, Sankt-Peterburgą. Nuo 1831 iki 1850 metų – Rusijos imperijos Valstybės Tarybos narys, tikrasis slaptasis patarėjas. Nuo 1832 metų vasario – buvo ypatingame departamente, įsteigto Valstybės tarybos Lenkijos kongreso karalystei.
Netrukus jis išvyko į užsienį, gyveno Vienoje, 1836 metais laikinai grįžo į Varšuvą, kur jis patyrė insultą. Gydėsi įvairiuose Europos kurortuose. Nepaisant į daugkartiniam atostogų ir priminimų atidėjimus, Zamoiskis taip ir negrįžo į tarnybą, remdamasis į sužlugdytą sveikatą. 1850 metų balandį dėl ligos jis atsistatydino. Mirė Vienoje 1854 metais.
Stanislavas Kostka Zamoiskis buvo XII Zamoiskių ordinatas.
Live at Wembley

Pardavimai

DVD buvo parduotas 264,000 kopijų tiražu JAV.
Žemės sukimasis apie ašį

Žemės sukimasis apie ašį – vienas Žemės judėjimų (greta skriejimo apie Saulę). To sukimosi periodas yra para. Dėl tokio sukimosi vyksta dienos ir nakties kaita, matomas parinis dangaus kūnų judėjimas, įvyksta kai kurių reiškinių: pasisuka pakabinto kūno svyravimo plokštuma, Žemės Šiaurės pusrutulyje krintantys kūnai nukrypsta į rytus, paplaunami upių dešinieji krantai, pasatai pučia iš šiaurės rytų. Dėl išcentrinės jėgos, kurią sukelia šis Žemės sukimasis, skiriasi laisvojo kritimo pagreitis Žemės pusiaujyje ir ašigaliuose. Dėl precesijos Žemės sukimosi ašis brėžia kūginį paviršių apie statmenį į ekliptikos plokštumą; dėl vidaus sandaros nevienalytiškumo Žemės padėtis sukimosi ašies atžvilgiu šiek tiek kinta (žr. Ašigalių slinkimas). Žemės sukimosi apie ašį periodas taip pat šiek tiek kinta.
Antanas Sučila

Biografija

Gimė 1917 m. vasario mėn. 20 d. Panevėžio apskr. Pušaloto valsčiaus Dikonių kaime, 4 vaikų šeimoje (kartu su broliu Jurgiu ir dviem seserimis – Anele ir Ona).
Baigęs pradžios mokyklą ir gimnaziją, nuo 1936 m. rudens studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultete. 1939 m. atliko vienerių metų privalomą karinę tarnybą, kurią baigęs tęsė medicinos studijas. Išlaikęs valstybinius egzaminus ir atlikęs gydytojo praktiką, 1943 m. dirbo Baisogaloje, o nuo 1944 m. gegužės mėn. – Panevėžio ligoninės chirurgijos skyriuje.
Nuo 1945 m. vasario 10 d. paskirtas į Vilniaus „Raudonojo Kryžiaus“ ligoninės (nuo 2002 m. pervadinta į Vilniaus Centro universitetinė ligoninė, 2003–2013 m. – Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Centro filialas) chirurgijos skyrių.
Nuo 1946 m. sausio mėn. 1d. tapo VU Medicinos fakulteto chirurgijos katedros asistentu. Dirbo pedagoginį ir chirurgo darbą „Raudonojo Kryžiaus“ chirurgijos skyriuje.
1946 m. – 1951 m. papildomai dirbo ir kraujo perpylimo Vilniuje punkto, kuris buvo atidarytas chirurgijos skyriaus patalpose, vedėju.
1954–1963 m. papildomai dirbo ir Respublikinio tuberkuliozės instituto chirurgijos skyriaus pradžioje gydytoju, o vėliau vedėju. Ten įdiegė plaučių rezekcijos operacijas plaučių tuberkulioze sergantiems ligoniams.
Plaučių chirurgijos temomis 1964 m. apgynė medicinos daktaro disertaciją ir 1973 m. habilituoto daktaro disertaciją.
Nuo 1967 m. docentas, nuo 1976 m. profesorius.
1972–1988 m. vadovavo Vilniaus universiteto medicinos fakulteto chirurgijos katedrai.
Žmona Ona Sučilienė (Pakėnaitė) – med. sesuo, sūnūs Mykolas Sučila ir Juozas Sučila.

Mokslinė veikla ir pasiekimai

Dirbdamas bendrosios chirurgijos klinikoje, kurioje reikėjo teikti chirurginę pagalbą pilvo, galūnių, kaklo, galvos ligomis sergantiems bei traumos ištiktiems žmonėms, specializavosi ir plaučių, širdies, stemplės chirurgijoje. Įdiegė plaučių, stemplės ir kai kurias širdies operacijas.
A.Sučila buvo pirmasis Lietuvoje 1953 m. padaręs perikardektomijos operaciją dėl karcinozinio perikardito bei pirmasis Lietuvoje 1956 m. zondavo širdį. Jam vadovaujant buvo išugdyti krūtinės chirurgai, dabar dirbantys Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Krūtinės ląstos skyriuje (R.Janilionis, A.Kybartas, V.Gruslys, A.Žilinskas) bei užsienyje (V. Nekrašas).
Nuo 1958 metų pradėjo daryti mitralinio ir aortos vožtuvų praplatinimo operacijas. 
Vienas ir su bendradarbiais parašė ir paskelbė spaudoje knygas: Plaučių patologija ir jų chirurginis gydymas“ (Vilnius, 1977), „Chirurgija“ (su kt., Vilnius, 1984), „Ūminės chirurginės pilvo ligos“(Vilnius, 1987), „Deontologija chirurgijoje“ (Vilnius, 1998). Be to, paskelbė daugiau nei 190 mokslinių straipsnių bei santraukų.

Visuomeninė veikla

Vilniaus chirurgų mokslinės draugijos narys, buvo jos pirmininkas. Lietuvos širdies ir krūtinės chirurgų mokslinės draugijos narys, valdybos narys, garbės narys. Tėvynės sąjungos partijos ir jos Medikų klubo narys. Krašto apsaugos bičiulių klubo narys. Lietuvos asociacijos „Kovos už žmogaus gyvybę“ atnaujintos Hipokrato priesaikos signataras. Lietuvių katalikų mokslo akademijos narys.
Aidas Vaišnora

Biografija

1974–1985 m. mokėsi Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1992 m. baigė Kauno technologijos universiteto Mašinų gamybos fakultetą ir įgijo inžinieriaus mechaniko kvalifikaciją. 2001–2003 m. Kauno technologijos universiteto Socialinių mokslų fakultete įgijo viešojo administravimo magistro kvalifikacijos laipsnį.
1992–1993 m. AB „Eglė“ santechnikos ir ventiliacijos inžinierius, 1993–1994 m. katilinės viršininkas. 1994–2000 m. specialiosios UAB „Alytaus šilumos tinklai“ meistras. 2000–2003 m. ir 2003–2005 m. Kazlų Rūdos savivaldybės mero pavaduotojas, 2000–2007 m. Marijampolės regiono plėtros tarybos narys, Euroregiono „Šešupė“ tarybos narys. 2003–2004 m. Lietuvos delegacijos Europos Sąjungos Regionų komitete tikrasis narys stebėtojo teisėmis. 2005–2007 m. ir nuo 2011 m. Kazlų Rūdos savivaldybės meras. 2007 m. UAB Swedspan „Girių bizonas“ Techninės tarnybos vadovas.
1998–2003 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos, 2010 m. Naujosios sąjungos narys. 
2000–2003 m. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Daiva, vaikai Gabija, Milda.
Verchoturjė

Paveldas

Mieste išlikę daug architektūros paveldo: 1604 m. pastatytas Šv. Nikolajaus vienuolynas, kuriam priklauso 3 cerkvės (1913 m. Šv. Nužengimo nuo Kryžiaus soboras – 3 pagal dydį cerkvė Rusijoje), taip pat 1621 m. įkurtas Šv. Užtarytojos moterų vienuolynas (dalis jo cerkvių sunykę), 1709 m. Šv. Trejybės soboras, Kristaus Prisikėlimo cerkvė. Išlikę daug senosios medinės architektūros (svečių namai, geležinkelio stotis ir kt.).

Istorija

1957 m. Verchoturję kaip ostrogą buvusio mansių piliakalnio Neromkaro vietoje įkūrė Vasilijaus Golovino ir Ivano Vojeikovo ekspedicija. Šis ostrogas saugojo svarbų vandens kelią tarp Obės ir Kamos baseinų. Greitai jis tapo svarbiausia tvirtove pakeliui į Sibirą. 1600 m. įsteigta muitinė, pro kurią ėjo visos Sibiro prekės. 1674 ir 1738 m. Verchoturję nuniokojo gaisrai, o 1763 m. muitinė uždaryta. 1781–1923 m. buvo didžiausios Rusijoje apskrities centru. Kūrėsi vienuolynai. XX a. svarbiausi prekybiniai keliai pasitraukė į pietus ir Verchoturjės reikšmė sumenko. 1947 m. grąžintas miesto statusas.
Rastafarizmas

Tikėjimas

Rastafariai tiki, kad Etiopija yra Sionas, nes pagal Kebre Negast Dievo Sandoros skrynia dėl Izraelio neištikimybės buvo iš jų atimta ir atiduota Etiopijai. Jėzus Kristus buvo juodaodis, o tam patvirtinti rastafariai pasitelkia Bibliją: Dan 7:9 „Man bežiūrint, sostai buvo pastatyti, ir Amžinasis atsisėdo savo soste. Jo apdaras buvo baltas kaip sniegas, o jo galvos plaukai tarsi gryna vilna; jo sostas buvo ugnies liepsnos, o sosto ratai plieskianti ugnis“. Juodaodžių plaukų tekstūra esanti tokia pati kaip vilnos. Rastafariai tiki, kad juodaodžiai, kurie nuo 1492 metų iki 1892 metų (Hailė Selasė I gimimo metų) buvo ištremti 400 metų į Vakarus vergauti ir kęsti kentėjimus Amerikos žemyne, yra hebrajai, kurių patriarchui Abraomui Dievas pažadėjo: Pradžios Knygos 15:13 Tuomet VIEŠPATS tarė Abramui: „Tu turi žinoti, kad tavo palikuonys bus ateiviai ne savo krašte. Ten jie bus pavergti ir kentės priespaudą per keturis šimtus metų. " Rastafariai, nepaisant Biblijos pripažinimo, nėra visada laikomi krikščioniška sekta.

Apeigos

Rastafariai atlieka ritualinių širdies ritmo Nyabinghi bugnų ceremoniją. Vieni rastafariai vaikšto į Etiopijos Tewahedo Bažnyčią, kurios galva Etiopijos Imperijos laikais buvo Hailė Selasė I, o anot rastafarių, jis vis dar tebėra jos galva, kiti į ją nevaikšto, nes rastafariai tiki, kad kiekvieno tikinčio širdyje yra Dievas ir kūnas priklausydamas Kristaus (Pateptojo) kūnui yra Bažnyčia ir bažnyčios būna žmonių korupcijos aukos. Apeigų metu naudojama marihuana, kuri rastafari leksikoje vadinama „herb“ (žole). Daugelis žmonių mano, jog rastafariai naudoja marihuaną norėdami apsisvaiginti, tačiau iš tiesų tai naudojama siekiant atsipalaiduoti ir aiškesnio mąstymo lygiui, intymesnio santykio su Dievu išgyvenimui pasiekti, medituoti. Rastafariams žolės naudojimas yra tam tikras sakramentas, apvalantis kūną ir dvasią. Jų įsitikinimu, nieko nuostabaus, jog ši substancija yra nelegali – žolė atveria akis, parodo tikrąją tiesą, ko babilono sistema nenori, todėl žolę ir draudžia. Rastafariai teigia, kad babilonas draudžia žolę dėl neadekvačių priežasčių nepaisydami Biblijos Pradžios Knygos 1:29 Dievas tarė: „Štai aš jums daviau visus, visoje žemėje sėklą teikiančius augalus ir visus medžius, kurie veda vaisius su sėklomis; jie bus jums maistas. "

Paplitimas

Ras Tafar I judėjimas yra paplitęs visame pasaulyje. Dabartinė karta bando centralizuotis ir susivienyti, bet judėjime kaip ir daugumoje tikėjimų dėl žmonių nuomonių skirtumų yra schizmų, tačiau nepaisant to, rastafariai, priklausantys skirtingoms RasTafari tikėjimo šakoms – Nyabinghi, Bobo Shanti, Twelve Tribes of Israel ir Etiopijos ortodoksinė tevahedo bažnyčiai, yra vieningi ir palaiko vienybę.
Vienas žymiausių rastafarių kultūros platintojų buvo žymus regio muzikos atlikėjas Bob Marley.
Makranas

Istorija

Achemenidų imperijos laikais regionas sudarė Makos satrapiją, kuri apėmė ne tik šiuolaikinį Makraną, bet ir Bahreiną, Omaną, Jungtinius Arabų Emyratus bei Beludžistaną. Per Makaraną babiloniečiai susisiekdavo su Indija. Persų valdovas Darijus I surengė žygį per Makraną, pasiekė Indo žiotis ir 519 m. pr. m. e. užkariavo Sindą. Makraną buvo pasiekęs ir Aleksandras Makedonietis, tačiau dykumose žuvo daug jo karių. Manoma, kad VII a. Makrane gyvavo budizmas. Vėliau pakrantes ėmė kontroliuoti arabai, dalis krašto buvo pavaldus Maskato sultonatui. Į Makraną nuolat reidus rengė beludžiai, dabar Makranas laikomas pietine Beludžistano dalimi. Britų valdymo metais Pakistane esanti Makrano dalis (išskyrus Omanui pavaldų Gvadarą) sudarė Makrano kunigaikštystę.
2004 m. per Makraną nutiestas Makrano plentas iš Karačio į Gvadarą.
Liepojos muziejus

Liepojos muziejus (latv. Liepājas Muzejs) – istorijos ir meno muziejus Liepojoje (Latvija), didžiausias muziejus Kurše. Pastatytas 1901 metais. Įkurtas 1924 m.
Adresas: Kūrmājas prospekts 16, Liepāja, 3401, Latvija.

Eksponatai

110 000 saugomų vnt. Muziejaus nuolatinėse ekspozicijose galima susipažinti su Liepojos istorija ir priešistore, Pietų Kuršo etnografija, alavinių dirbinių kolekcija ir ekspozicija, kuri skirta žvejo, skulptoriaus ir medžio drožėjo Mikelio Pankuoko (Miķelis Pankoks) gyvenimui ir kūrybai.
Muziejuje reguliariai rengiamos meno parodos.
Kiaušinienė

Kiaušinienė - tradicinis patiekalas, kepamas įkaitusioje keptuvėje ant riebalų paleidus vieno ar kelių sumuštų kiaušinių turinį (be lukštų). Kiaušinienė gali būti kepama vien iš kiaušinių arba ant spirgų. Kepama kiaušinienė gali būti apverčiama, tuomet ji būna apkepusi iš abiejų pusių. Neversti kiaušiniai dažnai laikomi mažiau sveikais, kadangi viršutinė pusė yra mažiau paveikta karščio, dalis baltymo lieka nekoaguliavusio, todėl bijoma, kad šioje kiaušinio dalyje gali išlikti gyvos salmonelės.
D. Britanijoje ir Airijoje kiaušinienė su bekonu yra tradicinis pusryčių patiekalas. Ispaniška kiaušinienė huevos kepama ant paplotėlio.
Panašus patiekalas iš kepto plakto kiaušinio, dažnai su priedais, vadinamas omletu.
Eduardas Jodko

Eduardas Jodko (1873 m. Paukšteliškės dvaras, Smalvų valsčius – 1944 m.) – Lietuvos karinis veikėjas, artilerijos pulkininkas.

Biografija

1899 m. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, 1899 m. spalio mėn. baigė Sankt Peterburgo Vladimiro karo mokyklą. Karininku dalyvavo 1904–1905 m. Japonijos-Rusijos, Pirmajame pasauliniame kare; baterijos, diviziono vadas; 1917 m. papulkininkis. 1918 m. rudenį atvyko į Vilnių. 1918 m. gruodžio 1 d. Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1919 m. vasario mėn. ėjo Artilerijos pulko vado, nuo 1919 m. spalio mėn. Artilerijos dalies viršininko pareigas, pulkininkas. 1920 m. rugpjūčio – spalio mėn. Šiaulių miesto komendantas, 1920 m. spalio mėn. – 1921 m. kovo mėn. Generalinio štabo projektų komisijos prie Krašto apsaugos ministerijos pirmininko padėjėjas (pavaduotojas). 1921 m. grįžo į tėviškę, 1941–1944 m. gyveno netoli jos.