google/wiki40b huggingface dataset:
Programėlė

Programėlė (mobilioji programėlė, mobilioji aplikacija (angl. mobile application), slengu – apps’as) – taikomoji programinė įranga, skirta išmaniesiems telefonams, planšetiniams kompiuteriams ir kitiems mobiliesiems įrenginiams.
Dažniausiai programėlės platinamos programėlių platinimo platformose, iš kurių pirmosios atsirado 2008 m. Platformas dažniausiai valdo mobiliųjų operacinių sistemų savininkai, pavyzdžiui, Apple App Store, Google Play, Windows Phone Store ar BlackBerry World, nors yra ir nepriklausomų, pavyzdžiui, F-Droid arba GetJar. Kai kurios programėlės yra nemokamos, kitas reikia pirkti. Dažniausiai jos parsisiunčiamos iš platformos tiesiai į prietaisą (pavyzdžiui, iPhone, BlackBerry, Android ar Windows Phone), tačiau kartais jas galima parsisiųsti į nešiojamąjį ar stacionarų kompiuterį. 20–30 % nuo mokamų programėlių kainos gauna tiekėjas (pvz., iTunes), o likusi dalis atitenka programėlės gamintojui. Tos pačios programėlės kaina, naudojant skirtingus telefonus, gali skirtis. Platinimo platformose esančios parsisiunčiamos programėlės skaičiuojamos šimtais tūkstančių ar net milijonais.
Šasė kultūra

Šasė kultūra (pranc. Chasséen) – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1864 m. tirtą Šasė le Kampo (Chassey-Le–Camp) gyvenvietę (Sonos ir Luaros departamentas, Prancūzija).

Arealas

Šasė kultūra 4500–2600 m. pr. m. e. buvo paplitusi Prancūzijoje, teritorijoje, kurioje dabar išsidėstę Aukštutinio Provanso Alpės, Aukštutinė Sona, Eras ir Luara bei Pa de Kalė departamentai.

Kultūra

Gyvenvietės kurtos lagūnų ar buvusių pelkių pakraščiuose, terasose. Pastatai stulpinės konstrukcijos, stačiakampiai, 5-12 x 3 m dydžio, grįsti akmenimis, Saint-Michel-du-Touche atkasta apie 300 grindinių. Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, t. p. žvejyba, maisto rinkimu.
Šasė kultūrai būdingi rutulio formos cilindriniu kakleliu ir apvaliais dugnais su ašelėmis puodai, žemi dubenys. Keramika gerai poliruota, puošta įvairiais geometriniais raštais, pagal ją skiriama ankstyvoji ir vėlyvoji (mažiau puošta) fazės. Mirusieji laidoti nedeginti, akmeninėse dėžėse ir megalituose. Gyvenvietėse rasta akmeninių girnų, trintuvų, kirvių, titnaginių strėlių antgalių, kapuose – kaulinių ir kriauklelių karolių, titnago skelčių, gludintų kirvių ir strėlių antgalių.
Andalūzijos žemuma

Andalūzijos žemuma (isp. Llanura de Andalucía) arba Betikos įduba (Depresión Bética) – žemuma Pirėnų pusiasalio pietuose, Ispanijoje, Andalūzijos regione, Gvadalkiviro upės baseine. Driekiasi rytų-vakarų kryptimi ~300 km, tarp Siera Morenos šiaurėje ir Andalūzijos kalnų pietuose.
Veši subtropiniai krūmynai, ąžuolų giraitės. Teritorija tankiai apgyvendinta. Auginami kviečiai, kukurūzai, cukriniai runkeliai, plyti citrusinių vaisių, alyvmedžių plantacijos, vynuogynai. Svarbiausi miestai – Kordoba, Sevilija.
Varšuvos geto sukilimas

Žegota

Lenkų vyriausybė tremtyje (Delegatūra) sukūrė specialią agentūrą „Žegota“ (Rada Pomocy Żydom – Taryba pagalbai žydams), skirta padėti žydams Lenkijos teritorijoje. Agentūros vadove buvo paskirta Zofija Kossak–Ščiučka (Zofia Kossak-Szczucka). Organizacija išgelbėjo 70 tūkstančius žydų, išdavė 60 tūkstančių netikrų liudijimų, leidžiančių žydams gyventi arijų pusėje. Tik Varšuvoje „Žegota“ padėjo išsigelbėti daugiau kaip 10 tūkstančių žydų. Varšuvos „Žegota“ vadovaujama Irėnos Sendler (Irena Sandler) išgelbėjo 2,5 tūkstančius vaikų, išvestų iš degančio geto. Visa tai veikė pogrindyje ir visiems jos nariams grėsė mirties bausmė. Iš žydų pusės „Žegotos“ vadovybę sudarė Adolfas Bermanas (Adolf Berman) iš Poalei-Ciono partijos, Lenkijos komunistinio lyderio Jakubo Bermeno (Jakub Berman) brolis.

Lenkiškų ir žydiškų organizacijų santykiai Varšuvoje

Delegetūros ir Krašto armijos (lenk. Armija Krajova) požiūris į sukilimą buvo skirtingas. Iš vienos pusės Krašto armija slėpė žydus, ribotai teikė ginklus, taip pat buvo bandyta susprogdinti geto sieną, kad būtu galima išvežti dalį sukilėlių; iš kitos pusės pagalba buvo nepakankama ir dažnai vėlavo. 
Krašto armija pagrinde padėjo sionistų – revizionistų organizacijai „Žydų karinei sąjungai“, o Žydų karinė organizaciją, susidedančią iš socialistų, bundovcų, komunistų ir kairiųjų sionistų, įtarinėjo simpatijomis TSRS.
Tik komunistinė organizacija „Armija Ludova“ (Žmonių armija), be jokių kalbų padėjo Žydų karinės organizacijos pogrindininkams, bet ji aktyviai pradėjo veikti tik 1943 m.
Japonijos Atstovų rūmai

Istorija

Atstovų rūmai įsteigti 1890 metais pagal 1889 m. priimtą Meidži Konstituciją kaip vieni iš dvejų parlamento rūmų (kiti – Patarėjų rūmai). Iki 1927 metų tai buvo vienintelis valstybės organas, kurio nariai rinkti visuotiniuose rinkimuose.
1946 m. priėmus dabartinę Konstituciją, Atstovų rūmų galios buvo žymiai sustiprintos, jie įvardinti kaip „aukščiausias valstybės organas“. Pavyzdžiui, įstatymai, kuriems pritaria dvi trečiosios jo narių, gali būti priimami neatsižvelgiant į Patarėjų rūmų prieštaravimą.

Rinkimai

Atstovų rūmų nariai renkami visuotiniuose rinkimuose pagal mišrią rinkimų sistemą: 300 vienmandatėse apygardose pagal mažoritarinę ir 180 daugiamandatėse apygardose pagal proporcinę. Vienmandatėse apygardose nevykdomas antras turas, laimi pirmame ture daugiausiai balsų surinkęs kandidatas. Daugiamandatėse balsus gavusioms partijoms vietos paskirstomos D'Hondt metodu, minimalus balsų barjeras netaikomas.
Balsavimo teisę rinkimuose turi visi Japonijos piliečiai, sulaukę 20 metų. Kandidatuoti gali Japonijos piliečiai, vyresni nei 25 metų.

Galios

Atstovų rūmai turi įstatymo leidybos teisę, tvirtina biudžetą, pritaria sutarčių ratifikavimui. Iš jo narių išrinktas atstovas turi pirmenybę tapti šalies ministru pirmininku. Pastarasis turi galią paleisti Atstovų rūmus ir skelbti naujus rinkimus.
Sprendimai Atstovų rūmuose priimami dalyvaujančių parlamentarų balsų dauguma, tačiau balsavimas negali būti vykdomas, jeigu dalyvauja mažiau nei trečdalis narių.
Synergium

Pagrindinės vertimo kalbos

Rytų Europos kalbos (estų, bulgarų, rusų, čekų, ukrainiečių, vengrų, vokiečių, slovakų, latvių, lietuvių, lenkų), Nepriklausomų valstybių sandraugos kalbos (armėnų, azerbaidžaniečių, kazachų, uzbekų, turkmėnų).
Jurgis Juras Kubilius

Jurgis Juras Kubilius (1890 m. balandžio 27 d. Grumšliai, Biržų apskritis – 1942 m. lapkričio 4 d. Sverdlovskas) – teisininkas, Lietuvos karinis ir visuomenės veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija

1911 m. baigęs Panevėžio mokytojų seminariją mokytojavo. 1914 m. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. Baigęs Maskvos Aleksejaus karo mokyklą dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare.
1919 m. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, tarnavo Krašto apsaugos ministerijoje. 1920–1924 m. kanceliarijos viršininkas, 1921–1923 m. dar ir Karo tarybos sekretorius. 1924–1926 m. Ūkio ir finansų valdybos, 1926–1930 m. Tiekimo valdybos kanceliarijų viršininkas. 1927 m. pulkininkas leitenantas.
1927 m. baigė Lietuvos universitetą. 1930–1933 m. Šiaulių apskrities viršininkas. 1936–1938 m. Klaipėdos krašto gubernatorius. Nuo 1938 m. Valstybės tarybos narys. TSRS 1940 m. birželį okupavus Lietuvą, iš tarnybos atleistas, 1941 m. birželio mėn. NKVD suimtas. Kalintas Sevurallage (Sverdlovsko sritis). 1942 m. spalio TSRS NKVD Ypatingojo pasitarimo nuteistas mirti. Sušaudytas.
Kalniškiai II (Geldapė)

Aprašymas

Vietovėje išsimėtęs kaimas yra nutolęs 16 kilometrų į šiaurės rytus nuo apskrities centro Geldapės. Jis pasiekiamas prie Bocvinkos (lenk. Boćwinka) iš vaivadijos kelio  Nr. išsukus į šalutinį kelią, vedanti į Naujienų kaimelį  (lenk. Nowiny). Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos laukais ėjo geležinkelio linija Ungura–Geldapė, pokaryje ji demontuota ir artimiausia geležinkelio stotis Bocvinkoje jau nebenaudojama.
1910 m. surašymo duomenimis kaime gyveno 185 žmonės, prijungus gretimą Naujienų (vok. Naujehnen, lenk. Noviny) kaimą 1931 m. suskaičiuoti 343 gyventojai. Prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo likę 298 gyv.
Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai protestantai priklausė Grabavos parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje sudarantys kaimo gyventojų daugumą katalikai priklauso Grabavos bažnyčiai, o evangelikai protestantai – Geldapės bažnyčiai.
Frederikas Vilhelmas Liubomirskis

Biografija

Buvo Juzefo Liubomirskio ir Liudvikos Sosnovskos sūnus, Henriko Liudviko brolis.

Šeima

Apie 1808 matus vedė Prancišką Zaluską (1793-1844) nuo santuokos su kuria turėjo sūnų Kazimierą.
Romaldas Gižinskas

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus konservatoriją, dirigentas.
Anykščių muzikos mokyklos mokytojas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Anykščių rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Lionė, duktė Oksana.
Alėckos apskritis

Geografija

Alėckos apskritis apėmė rytinę Rytų Prūsijos provincijos dalį, ribojosi su Luko, Lėciaus, Unguros ir Geldapės apskritimis. Apskrities plotas 1910 m. buvo 855,24 km².

Istorija

Buvusios Prūsijos kunigaikštystės Lietuvos departamento Alėckos apskritis įsteigta 1818 m. reorganizuojant krašto valdymą. Alėckoje įkurta Landrato įstaiga. Apskrityje buvo 7 parapijos. 1938 m. liepos 16 d. prūsiški ir mozūriški kai kurių gyvenviečių pavadinimai suvokietinti, pav. parapijų centrai Čychenas pavadintas Bolken, Gonskai – Herzogskirchen, Mierūniškai – Merunen, Veličkos – Wallenrode. Liko nepakeisti tik Šventainių ir Šareikų vardai. 1945 m. sausio 1 d. apskrityje buvo Alėckos (Troiburgo) miestas bei 99 savivaldybės ir valstybinis medžioklės rezervatas.
1945 m. apskritis atiteko Lenkijai, jos teritorijoje buvo suformuotas Alėckos pavietas, kuris nuo 1999 m. įeina į Varmės–Mozūrų vaivadiją.
Eslingenas

Istorija

Vietovėje žmonių gyventa nuo neolito laikų, tai patvirtina archeologiniai kasinėjimai. Pirmame mūsų eros amžiuje tapo Romos imperijos dalimi. Pirmą kartą paminėtas 777 m., kaip Ezelinga. Apie 800 m. Eslingene prasidėjo prekyba, o 866 m. oficialiai suteiktos teisės prekybai. Imperatorius Frydrichas II suteikė miesto teises 1229 m. Išlikęs tų laikų tiltas padėjęs Eslingenui tapti svarbiu prekybos keliu tarp Italijos, Šveicarijos ir šiaurės Vokietijos. XIX a. pradėta pramonė: pirštinių gamyba, maisto perdirbimo, tekstilės ir metalo apdirbimas, tai buvo pirmosios pramonės šakos. 1845 m. nutiesta geležinkelio linija. Pastatyta stotis.
Jean-Étienne Liotard

Biografija

Žanas Etjenas Liotaras gimė 1702 m. gruodžio 22 d. Ženevoje (Šveicarija). Iš pradžių Ženevoje jis mokėsi miniatiūrų kūrybos pas Daniel Gardelle (1673–1753). Miniatiūristo patirtis vėliau atsiskleidė Liotaro ypač tiksliame detalių ir portretuojamų žmonių bruožų vaizdavime jo pastelės portretuose. 1723 m. Liotaras persikėlė į Paryžių, kur mokėsi pas tapytoją, grafiką ir miniatiūristą Jean-Baptiste Massé (1687–1767). Nuo 1726 m. Liotaras atlikinėjo užsakymus Paryžiuje ir 1735 m. nesėkmingai bandė įstoti į Karališkąją dailės akademiją. Po šios nesėkmės Liotaras lydėjo Prancūzijos ambasadorių Dviejų Sicilijų Karalystei į Neapolį. Vėliau aplankė Romą, kur nutapė popiežiaus Klemenso XII portretą (neišlikęs).
1738 m. Liotaras per Graikijos salas keliavo į Turkiją. 1738 − 1742 m. Liotaras gyveno Stambule. Mieste sukūrė grupę piešinių, kuriuose vaizdavo turkų kasdienio gyvenimo scenas. Dailininkas buvo susižavėjęs turkų rengimosi madomis, pats rengėsi turkiškai ir augino didelę barzdą iki vedybų 1756 m. su Marie Fargues. 1743 m. Liotaras atvyko į Vieną, kur jo išvaizda sukėlė šurmulį tarp vietos aristokratų. Jis buvo pramintas „turkų tapytoju“. Imperatorė Marija Teresė užsakė Liotarui sukurti jos vaikų pastelinius portretus. 1748 m. Liotaras grįžo į Paryžių po kelionių į Italiją, Vokietiją ir Šveicariją. Paryžiuje Liotaras buvo sėkmingu karališkosios šeimos ir dvaro aristokratų portretų tapytoju, kas sukėlė madam de Pompadur nepalankumą, po ko dailininkas grįžo į Ženevą. 1753 − 1754 m. Liotaras lankėsi Anglijoje, tapė vietos didikų portretus. 1756 m. lankėsi Olandijoje. Daugiausiai vėlyvaisiais metais gyveno Ženevoje. Liotaras dar lankėsi Londone (1774), Vienoje (1777) ir Lione (1781).
Žanas Etjenas Liotaras mirė 1789 m. birželio 12 d. Ženevoje. Vėlyvaisiais gyvenimo metais jo portretai prarado populiarumą ir buvo pradėti laikyti senamadiškais, dailininkas labiau tapė natiurmortus ir gėles, grįžo prie grafikos, kuria užsiėmė jaunystėje. Gyvenimo metu Liotaras tai pat dirbo stiklo puošėju, emaliuotoju. Žymesniais Liotaro paveikslais minimi „Šokolado padavėja“ (Dresdenas), „Princesės Marijos Adelaidės portretas“ (Uficiai).
Daugailių Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

Daugailių bažnyčia iš pradžių buvo Dusetų parapijos filija. PirmasisDaugailių bažnyčios paminėjimas - 1685 m. (nuo tada pradėtos rašyti metrikų knygos).
1744 m. bažnyčia vis dar fiksuota kaip Dusetų filija, bažnyčia pastatyta ant Daugailių piliakalnio). Ją aptarnavo vienuolis pranciškonas. Bažnyčia 1766 m. atstatyta, bet tais pat metais į bažnyčią trenkė žaibas, ji sudegė.
1852 m. pastatyta nauja bažnyčia.
Dusetų klebono Antano Rumševičiaus rūpesčiu 1883 m. bažnyčia perstatyta ir padidinta (miško medžiagos paaukojo Adomas Kviklys). Daugailiuose 1897–1935 m. klebonavo Kazimieras Kiršinas (1865–1940 m.). Jis rūpinosi parapijiečių švietimu, globojo iš parapijos kilusius klierikus, 1915 m. suremontavo bažnyčią (palaidotas Daugailių kapinėse).
Kunigo Kazimiero Mozūro iniciatyva 1939 m. įkurta parapija, nudažyta bažnyčia. 1940 m. išdažytas jos vidus, pastatyta medinė klebonija. 1944 m. klebonijoje įsikūrė stribai, 1952 m. vietoje jų – felčeris (vėliau klebonijos pastatas parapijai nebebuvo atiduotas).
Klebono Petro Baltuškos (parapijoje nuo 1970 m.) rūpesčiu bažnyčia 1982 m. suremontuota ir perdažyta.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų, kryžminio plano, dvibokštė. Apsidė penkiasienė. Vidus 3 navų. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jo kampe stovi medinė varpinė.
Bažnyčioje sumontuoti meistro Depešos vargonai.
Jolanta Kisielytė

Jolanta Kisielytė (g. 1968 m. spalio 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos choro dirigentė, dainininkė (sopranas).

Biografija

1983–1987 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio Jono Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. Birutė Abromavičienė). 1987 m. respublikinio jaunųjų dirigentų konkurso Klaipėdoje laureatė. 1987–1992 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos muzikos akademijoje (vyr. dėst. Česlovo Radžiūno klasė). Studijų metais dainavo akademijos kameriniame chore, su kuriuo dalyvavo tarptautiniuose konkursuose Italijoje, Prancūzijoje, Ispanijoje ir kitur.
1991–1993 m. dainavo Lietuvos radijo ir televizijos mišriajame chore, dažnai atlikdavo ir solo partijas. 1993–1994 m. Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos mišriojo choro „Vilnius“ artistė, nuo 1993 m. Vilniaus savivaldybės kamerinio choro „Jauna muzika“ dainininkė.
1992–1996 m. Vilniaus pedagoginio universiteto studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa“ chormeisterė, nuo 1996 m. rudens meno vadovė ir dirigentė. Su šiuo kolektyvu parengė įdomių koncertinių programų, dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Lenkijoje, Rumunijoje, Vokietijoje ir Ispanijoje. Ansamblis – 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Lietuvoje dalyvis. J. Kisielytė buvo pastarosios dainų šventės Ansamblių vakaro Vilniaus Kalnų parke dirigentė.
Europos Audito Rūmai

Valdymas

Audito Rūmus sudaro po vieną narį iš kiekvienos ES valstybės; narius skiria Taryba šešerių metų kadencijai, kuriai pasibaigus, jie gali būti paskirti dar vienai kadencijai. Audito Rūmų nariai vieną iš savo tarpo išsirenka pirmininku trejų metų kadencijai, kuriai pasibaigus, jis gali būti paskirtas dar vienai kadencijai.
Dabartinis pirmininkas Vítoras Manuelis da Silva Caldeira buvo išrinktas 2008 sausį. Prieš tai buvę pirmininkai: Hubert Weber (Austrija, 2005 m.), seras Norman Price (Jungtinė Karalystė, 1977), Michael Murphy (Airija, 1977), Pierre Lelong (Prancūzija, 1981), Marcel Mart (Liuksemburgas, 1984), Aldo Angioi (Italija, 1990), Andre Middlehoek (Nyderlandai, 1992), Bernhard Friedmann (Vokietija, 1996), Jan. O. Karlsson (Švedija, 1999) ir Juan Manuel Fabra Valles (Ispanija, 2002).

Funkcijos

Svarbiausias Audito Rūmų uždavinys – tikrinti, ar teisingai vykdomas ES biudžetas.
Viena iš pagrindinių Audito Rūmų funkcijų – padėti Europos Parlamentui ir Tarybai kasmet pateikiant joms praėjusių finansinių metų audito ataskaitą. Parlamentas atidžiai išnagrinėja Audito Rūmų ataskaitą prieš nuspręsdamas, ar patvirtinti biudžeto įvykdymą, už kurį atsakinga Komisija. Neradę trūkumų, Audito Rūmai taip pat siunčia Tarybai ir Parlamentui patikinimo, kad Europos mokesčių mokėtojų pinigai panaudoti tinkamai, pareiškimą.
Galiausiai Audito Rūmai pateikia savo nuomonę dėl ES finansų teisės aktų pasiūlymų ir dėl ES veiksmų kovojant su sukčiavimu.

Darbo eiga

Audito Rūmuose yra apytiksliai 800 darbuotojų, įskaitant vertėjus, administratorius ir auditorius. Auditoriai suskirstyti į audito grupes. Jos rengia ataskaitų projektus, dėl kurių Audito Rūmai priima sprendimus.
Auditoriai dažnai vyksta į komandiruotes atlikti tikrinimų kitose ES institucijose, valstybėse narėse ir bet kurioje šalyje, kuri gauna ES paramą. Nors Audito Rūmai daugiausia dėmesio skiria pinigams, už kuriuos yra atsakinga Komisija, iš esmės 90 % ES pajamų ir išlaidų valdo nacionalinės valdžios institucijos.
Audito Rūmai neturi savarankiškos teisinės galios. Nustatę sukčiavimo faktą arba pažeidimą, auditoriai informuoja OLAF – Europos kovos su sukčiavimu tarnybą.
Teliavelis

Teliavelis – lietuvių dievas. Ipatijaus metraštyje jis minimas antruoju, o Malalos kronikos intarpe jis vardijamas ketvirtuotu, paskutiniuoju, vadinamas kalviu, nukalusiu Saulę ir įmetusiu ją į dangų. Ipatijaus sąraše jis tarsi priešprieša Nunadieviui, ir Malalos intarpe minimas sąrašo gale, tai vietos, kuriose būna chtoninės sferos atstovai. Jo ryšis su Saule nepaverčia jo dangišku personažu, tačiau lietuvių folklore aiškiai numanoma, kad kalvystę pirmieji išrado velniai ir tik vėliau žmonės iš velnių išmoko šio amato.
Kazimiero Būgos manymu, Teliavelis – kalvis milžinas galiūnas, nukalęs Saulę ir įmetęs ją į dangų. Tai veiklus, turintis kultūrinio didvyrio požymių dievas, artimas Velniui (Velinui, Vėlinui). Dalies tyrinėtojų manymu, tai gali būti ta pati figūra (mitinis kalvis), tačiau yra ir prieštaraujančiųjų: teigiama, kad Teliavelis neatrodo turįs Velniui būdingų chtoninių bruožų.
Ričardas Čiukas

Biografija

1959 m. baigė Kauno 1-ąją vidurinę mokyklą. 1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius technologas. 1975 m. technikos mokslų kandidatas, 1998 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1965 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1992 m. Kauno technologijos universitetas) Tekstilės technologijos katedroje asistentas, dėstytojas, nuo 1979 m. docentas, nuo 1999 m. profesorius. 1977–1991 m. Lengvosios pramonės fakulteto vakarinio skyriaus prodekanas, nuo 1993 m. Tekstilės technologijos katedros vedėjas.
Lietuvos medžiagų tyrinėtojų asociacijos narys. Sutuoktinė Liucija, vaikai Evaldas, Gerda.
Lietuvos moksleivių plaukimo rinktinės narys, 1958 ir 1959 m. Lietuvos moksleivių spartakiadų čempionas, sąjunginių moksleivių spartakiadų (Maskva ir Tbilisis) dalyvis.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš tekstilės medžiagotyros, 10 išradimų autorius. Prietaisas sumezgamo siūlo ilgiui matuoti užpatentuotas 1998 m. Sukūrė trikotažo automatizuotojo projektavimo teoriją, parengė naują trikotažo kilpos modelį.
Paviršinių nuotekų infiltracinės talpos

Infiltracinė talpa – skirta paviršinių nuotekų surinkimui ir laipsniškam jo išleidimui į gruntą. Jos gali būti dviejų rūšių: infiltracinės kasetės arba infiltraciniai tuneliai.
Petrakavas

Istorija

XIII a. suteiktos miesto teisės.
Lapkričio 28

Vardadieniai

Egmontas – Eidenė – Eidenis – Gintenė – Gintenis – Gintilas – Gintilė – Jokūbas – Rimgauda – Rimgaudas – Rimgaudė – Rufas – Steponas – Vakarė
Inžinierius generolas

Inžinierius generolas (rus. инженер-генерал) – aukščiausias karinis techninis laipsnis Rusijos imperijoje (nuo 1796 iki 1917 m.). Tokį laipsnį turėdavo pilnas generolas (generolo pulkininko analogas) dirbęs inžinerijos srityje.
1796 m., carui Pavelui I įsteigus šį laipsnį, jį gavo infanterijos generolai, užsiėmę techninėse srityse. Inžinieriai generolai būdavo inžinerijos general-inspektoriais (генерал-инспектор), Inžinerijos departamento direktoriais, Vyriausiojo vado štabo inžinerijos dalies lauko inspektoriais, fronto inžinierių viršininkais, Karo ministerijos Inžinerijos komiteto nariais, Nikolajaus Inžinerijos akademijos profesoriais.

Į inžinierių generolą kreipdavosi «Ваше высокопревосходительство».
Laipsnis panaikintas 1917 m. gruodžio 29 d. Liaudies komisarų tarybos dekretu „Apie visų kariškių teisių suvienodinimą“ («Об уравнении всех военнослужащих в правах»).
Antiglobalizacija

Antiglobalizacija pačia bendriausia prasme yra politinė žmonių ar grupių nuostata prieš tam tikrus globalizacijos aspektus.
Tarp svarbiausių dalykų, kuriems oponuoja antiglobalistai pirmiausia yra pasaulinės prekybos sutartys, prekybos - kontrolės organai (tokie kaip Pasaulio prekybos organizacija), dominuojami galingų korporacijų. Taip pat svarbios yra aplinkosaugos, darbininkų teisių, šalių nepriklausomybės ir Trečiojo pasaulio problemos.
Vieni „Antiglobalizaciją“ laiko socialiniu judėjimu, tuo tarpu kiti į šią sąvoką žvelgia kaip į skėtinę sąvoką apimančią daug atskirų mažesnių socialinių judėjimų.
Daugelis žmonių, laikomų antiglobalistais, atmeta šią sąvoką kaip turinčią neigiamą skambesį ir netikslią. Jų teigimu, keista, kad žiniasklaida antiglobalistais vadina žmones, kovojančius už socialinę globalizaciją. Todėl patys dažnai renkasi alternatyvias sąvokas, tokias kaip Pasaulinis judėjimas už teisingumą, Judėjimų judėjimas arba tiesiog alterglobalizacija (alternatyvi globalizacija).

Korporacijų kritika

Antiglobalistai neretai teigia, jog įvairios stambios kompanijos mažiau išsivysčiusiose užsienio šalyse neretai turi daug privilegijų, kurių neturi pavieniai žmonės: be apribojimų judėti tarp sienų, neatlyginamai eksploatuoti naudingąsias iškasenas bei panaudoti žmonių resursus, kai kada netgi neatsakyti už gamtai ar žmonėms padarytą žalą.
Mykolas Morkūnas

Biografija

1938–1940 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1940–1944 m. Vilniaus universitete, 1945–1947 m. Insbruko universitete studijavo ekonomiką. 1947 m. ekonomikos daktaras.
1944 m. Vilniuje savo spaustuvėje spausdino antinacinio pogrindžio laikraštį „Laisvas žodis“. 1948–1949 m. lankė Freiburgo meno mokyklą, vėliau persikėlė į JAV. 1951–1992 m. Čikagoje turėjo spaustuvę, kurioje spausdino lietuviškas knygas, leidinius „Akiračiai“, „Lituanus“, „Medicina“, „Metmenys“, „Technikos žodis“, taip pat latvių leidinius, plakatus, kitus spaudinius. 1993 m. spaustuvės įrangą perkėlė į Kauną, su kitais įkūrė spaustuvę „Morkūnas ir Ko“.
UEFA Europos lyga 2011–2012 m.

UEFA Europos lyga 2011–2012 m. – 3-asis UEFA Europos lygos taurės turnyras (54-asis įskaitant UEFA ir Mugių taurę). Prasidėjęs 2011 m. liepos 30 d. ir pasibaigęs 2012 m. gegužės 9 d. Turnyro finalas vyko Stadionul Național stadione, Bukarešte, Rumunijoje.
Nugalėtojais tapo Ispanijos klubas „Atlético Madrid“, finale 3:0 nugalėjęs kitą Ispanijos klubą „Athletic Bilbao“.
Priekulių savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Cėsių rajono dalies.
LAZ-4202

LAZ-4202 – vidutinės klasės autobusas, 1978–1993 m. gamintas Lvovo autobusų gamykloje. Naudoti miesto, užmiestiniuose, tarpmiestiniuose maršrutuose visoje TSRS. Tiesa, pradžioje LAZ-4202 gamintas miesto reikmėms, bet ten nepasiteisino, nes KamAZo variklis miesto sąlygoms greitai susidėvėdavo. Nuo 1983 m. pradėta gaminti modifikacija LAZ-42021 (o vėliau LAZ-4207 ir LAZ-42071) buvo pritaikyta užmiesčio maršrutams.
Standartinis LAZ-4202 autobusas yra 9,7 m ilgio, 2,5 m pločio, 4,37 m bazinio aukščio, sveria 8,6 t (pilnoje pakrovoje 13,4 t). Turi dvejas pneumatines, „širmos“ tipo (iš 4 dalių) duris. Įrengtos 25 sėdimos vietos. Autobusą varo dyzelinis 80 AG KamAZ-7401-05 variklis. Didžiausias greitis – 120 km/h.
Tarpmiestinėse modifikacijose pneumatinės durys vienerios, arba abejos rankinės.
Marijampolėje, prie autobusų parko, autobusas LAZ-42021 pastatytas kaip paminklas.
Reklamos laikraštis

Reklamos laikraštis – informacinis-reklaminis leidinys, ėjęs nuo 1997 m. Šiauliuose.

Istorija

Leido UAB „Šiaulių kraštas“. Tiražas 3000 egz. 
Redaktorė Virginija Kirnienė.