google/wiki40b huggingface dataset:
Redanas

Redanas (pranc. redan 'pakopa') – pakopa glisuojančių laivų dugno paviršiuje. Sumažina drėkinamą paviršių, nes vandens srautas atitrūksta nuo katerio dugno, ir taip sumažėja vandens pasipriešinimas.
Prieš Antrąjį pasaulinį karą TSRS buvo vienintelė stambi jūrinė valstybė, kuri statė redaninius torpedinius katerius. D. Britanija, Vokietija, JAV ir kitos valstybės statė kilinius torpedinius katerius, kurie pasižymi geresnėmis jūrinėmis savybėmis. Kiliniai kateriai lėtesni ramiu oru, bet įgyja žymų pranašumą, kai bangavimas pasiekia 3-4 balus. Kartu jie paprastai gali būti apginkluoti galingesne artilerijos bei torpedine ginkluote.
Kaltanėnai

Aplinkinės gyvenvietės

Linkmenys – 9 km
IGNALINA – 16 km 
 Palūšė – 11 km 
 Šakarva – 8 km
Labanoras – 15 km 
 MOLĖTAI – 38 km
ŠVENČIONĖLIAI – 11 km

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad miestelio pavadinimas kilęs nuo ežero vardo Kaltanis, pridėjus priesagą -ėnai.

Architektūra

Miestelio dalis tarp ežero ir upės užsibaigia aikšte. Senoji miestelio aikštė – urbanistikos paminklas.
Kaltanėnų linijinio plano miestelio senoji dalis Žeimenos upės dešiniajame krante susiklostė XVI a. – XX a. ketvirto dešimtmečio pabaigoje. Neogotikinėje vienbokštėje Švč. Mergelės Marijos Angeliškosios bažnyčioje, pastatytoje 1909 m., (archit. Antonas Filipovičius-Dubovnikas) yra du vertingi vėlyvojo baroko altoriai (abu XVIII a., manoma, perkelti iš 1740–1767 m. statytos bažnyčios).
XIX a. pirmosios pusės – XX a. pirmosios pusės dvaro sodyboje išliko medinis dviaukštis svirnas, statytas apie 1838 m., turi klasicizmo bruožų. 
Išliko XIX a. įkurto parko fragmentų. 2004 m. pastatytas Kryžius Kaltanėnų valsčius kovotojams, čia palaidoti keli Lietuvos partizanai. Nudžiūvęs Kaltanėnų ąžuolas – sunykęs gamtos paminklas.

Etnokultūra

Kaltanėnai – įdomi vietovė liaudies kultūros požiūriu. Šių apylinkių liaudies kūryba seniai domimasi. Apylinkių tautosaką tyrinėjo švietėjas Jonas Burba (1853–1915; palaidotas Kaltanėnų kapinėse). Tarmę tyrinėjo žymus kalbininkas ir etnografas, Vytauto Didžiojo universiteto profesorius Eduardas Volteris (1856–1941). 1928 m. šiose apylinkėse dirbo suomių tautosakininkas prof. Viljas Mansika (1884–1947). Etnografai, tautosakininkai atranda čia turtingą kūrybos patirtį: darbų išmanymą, liaudies žodinės kūrybos.
Kiaulianosis vėžlys

Apžvalga

Kiaulianosiai vėžliai yra nepanašūs į kitus gėlavandenius vėžlius pasaulyje. Viršutinė šarvo dalis (karapaksas) paprastai yra pilka, odinės tekstūros, apatinė šarvo dalis (plastronas) yra kremo spalvos. Kojos yra panašios į jūrinių vėžlių plaukmenis. Nosis panašus į kiaulės, šnervės išsidėsčiusios mėsingo snukio priekyje. Iš to kilo ir pavadinimas. Patinus galima atskirti nuo patelių pagal ilgesnę uodegą. Kiaulianosių vėžlių šarvas gali išaugti iki 70 cm, o vėžliai gali sverti virš 20 kg.

Elgesys

Kiaulianosiai vėžliai yra beveik visiškai vandeniniai. Nedaug žinoma apie jų elgesį, nes buvo atlikta tik keletas tyrimų laukinėje gamtoje. Jų agresyvumas nelaisvėje priveda prie išvados, kad jie yra daug labiau prisirišę prie savo teritorijos negu dauguma kitų vėžlių rūšių.

Mityba

Rūšys yra visaėdės. Valgo įvairius augalus ir gyvūnus, įskaitant vaisius, figų lapus, taip pat šoniplaukas, moliuskus ir vabzdžius.

Veisimasis

Patelės nesubręsta iki 25 metų. Jos deda kiaušinius sausojo sezono vėlyvoje stadijoje smėlėtose pakrantėse.
Virgaudas Taletavičius

Biografija

1989 m. baigė Kauno medicinos institutą.
1989 m. Druskininkų sanatorijos „Draugystė“ gydytojas, 1990–1999 m. sanatorijos „Eglė“ fizinės medicinos ir reabilitacijos gydytojas, 1999–2001 m. sanatorijos „Lietuva“ reabilitacijos skyriaus vedėjas.
2001–2013 m. Druskininkų savivaldybės viešosios įstaigos „Druskininkų gydykla“ direktorius. 2013–2015 m. Lazdijų ligoninės Fizinės medicinos ir reabilitacijos gydytojas. 2015 m. Varėnos ligoninės direktorius, nuo 2015 m. šios ligoninės Fizinės medicinos ir reabilitacijos gydytojas.
2000–2004 m. ir 2015–2019 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
2001–2016 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Druskininkų skyriaus narys.
Raudona

Įtaka organizmui

Raudona yra „karšta“ spalva, didinanti gyvybingumą ir aktyvumą, skatinanti optimizmą, ryžtingumą, kartais net agresyvumą.
Stimuliuojantį jos veikimą rekomenduojama naudoti esant bendram fiziniam išsekimui, silpnumui, sergant kraujagyslių, širdies, inkstų ar žarnyno ligomis; sukelia apetitą. Tačiau, šios spalvos reikėtų vengti sergant uždegiminėmis ligomis ar turint temperatūros.
Kosmetologai raudona lempa gydo spuogus, kapiliarus, o raudonojo molio kaukės rekomenduojamos linkusiai raudonuoti odai.
Raudonos spalvos mėgėjai paprastai būna veiklūs, energingi, drąsūs, optimistiški, nevengia rizikos, tačiau kartais būna kerštingi ar ūmūs. Nemėgstantys šios spalvos – ramūs, taikūs, malonūs.
Mergelė

Mergelė (Virgo, Vir) – 2-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje geriausiai matomas pavasarį. Mergelės žvaigždynas tapatinamas su graikų deive Astraja. Mergelėje dabar yra rudens lygiadienio taškas. Šiaurinėje dalyje, netoli Almuredino yra didelė galaktikų sankaupa. Mergelės žvaigždyne yra artimiausias iki šiol rastas kvazaras 3C273.
Kartais minimas senovinis lietuviškas pavadinimas Valgio nešėja.

Zodiako ženklas

6-asis Zodiako ženklas.
Povilas Algirdas Vaškelis

Biografija

1954 m. su pagyrimu baigė Tryškių vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą. Studijų metais pradėjo dirbti fakultete laborantu, vėliau – vyriausiuoju laborantu Chemijos ir cheminės technologijos institute, kuriame baigęs mokslus pasiliko dirbti jaunesniuoju moksliniu bendradarbiu. Ilgus metus dirbo Chemijos instituto direktoriumi.
1982 m. A. Vaškelis apgynė chemijos mokslų daktaro (dabar – habilituoto daktaro) disertaciją, [1985] m. tapo profesoriumi, [1990] m. buvo išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu korespondentu, o [199]8 m. – akademiku. A. Vaškelis buvo apdovanotas dviem Lietuvos mokslo premijomis (1989 ir 2000 m.). Akademikas parašė dvi knygas, publikavo daugiau kaip 200 mokslo straipsnių. Jam vadovaujant parengtos ir apgintos 15 daktaro disertacijų, o du iš šių daktarų tapo habilituotais daktarais.

Mokslinė veikla

Didžioji A. Vaškelio mokslo darbų dalis buvo skirta sistemingiems cheminių (besrovių) metalų ir jų lydinių nusodinimo kinetikos ir mechanizmo tyrimams. Jo darbų analizė apėmė tokias temas, kaip tirpale esančių metalų jonų kompleksų pusiausvyra, cheminės metalizacijos tirpalų stabilumas, koloidinių metalo nanodalelių formavimas ir savybės; jis analizavo paviršiuje vykstančius procesus: heterogeninė katalizė ir elektrokatalizė, paviršių aktyvavimas, tikrojo paviršiaus ploto nustatymas ir kt. Savo svarbiausiais moksliniais darbais A. Vaškelis įnešė svarų indėlį į chemijos mokslą ir tapo visuotinai pripažintu pasaulinio lygio autoritetu. To jis pasiekė sėkmingai jungdamas fundamentinius ir praktinius – vienas kitą papildančius – mokslinių tyrimų aspektus.
Victor Hugo

Biografija

V. Hugo gimė 1802 m. Bezansono mieste (Franš Kontė provincijoje). Tai trečiasis ir paskutinis Napoleono kariuomenės kapitono L. S. Hugo (1773–1828) ir Sophie Trébuchet (1772–1821) šeimos vaikas. Jaunystėje jis buvo rojalistas ir klasicistas, vėliau – liberalas ir romantikas. Po 1848 m. revoliucijos pasisakė esąs respublikonas, išrenkamas Steigiamojo susirinkimo deputatu. Vėliau išvyko iš Prancūzijos ir 18 m. praleido emigracijoje. Šį laikotarpį poetas vadina „savanoriška tremtimi”. Tėvynėn grįžo Prancūzijos – Prūsijos karo metu.
V. Hugo taip pat buvo tapytojas ir dizaineris, jis savo namuose sukūrė išradingą dekorą. Manoma, kad jo tapybos kūriniai ilgą laiką turėjo įtakos impresionizmui ir siurrealizmui.
Iki gilios senatvės V. Hugo aktyviai dalyvavo visuomenės gyvenime, daug rašė. Jam mirus Prancūzijoje paskelbtas nacionalinis gedulas, laidotuvių procesijoje dalyvavo apie milijoną žmonių. Palaidotas Paryžiaus Panteone.
V. Hugo tapo vienu iš trijų pagrindinių šventųjų garbinamų Vietnamo religijoje Cao Dai.
Mafijos sala

Mafijos salos (Chole Shamba) – Indijos vandenyno salynas, priklausantis Tanzanijai, Kvapiųjų salų dalis, į pietus nuo Zanzibaro. Pagrindinės salos plotas apie 400 km ². Vietiniai gyventojai – daugiausiai svahiliai žvejai. Turizmas (geros sąlygos nardytojams).
Salynas administruojamas Tanzanijos, kaip Pvani regiono rajonas (vienas iš šešių).

Geografija

Pagrindinė sala – Mafija (suah. Mafia), apsupta daug smulkių salelių ir koralinių rifų. Kitos didesnės salos - Džuani, Džibondo, Čole. Salą nuo žemyno skiria 17 km pločio Mafijos sąsiauris. Pagrindinis salos miestas – Kilindonis.
Nunčiakas

Nunčiakas – dvisekcė lazda, tradicinis Kinijos ir Okinavos ginklas. Jis sudarytas iš dviejų trumpų lazdų, sujungtų junge iš virvės ar grandinės. Egzistuoja panašus trisekcės lazdos pavidalo ginklas sansetsukonu.

Kiniški nunčiakai

Kiniški nunčiakai ilgi, sekcijos gali būti beveik metro ilgio. Dažnai pasitaiko spragiliški kiniški nunčiakai – viena sekcija ilga (atitinka kotą), o kita trumpa (atitinka kultuvą). Sekcijų skerspjūvis paprastai apvalus. Jungės ilgis 20-30 cm.

Okinaviški nunčiakai

Okinavos nunčiakų sekcijos paprastai lygios, trumpos (rekomenduojamas ilgis – savininko dilbio ilgio), todėl jie labiau pritaikyti nešiotis slapta. Sekcijų skerspjūvis dažniausiai aštuonbriaunis. Jungės ilgis lygus savininko delno pločiui.

Kilmė

Nunčiakai yra kilę iš spragilų ryžiams kulti. Spėjama, kad jie atsirado Kinijoje, o Okinavoje buvo modifikuoti. Nunčiakai buvo sukurti kaip valstiečių ginklas, kadangi jiems buvo draudžiama naudoti ginklus su ašmenimis ir antgaliais.
Lietuvos valstybės istorijos archyvas

Lietuvos valstybės istorijos archyvas, LVIA – Lietuvos įstaiga, sauganti Lietuvos valstybės dokumentinį paveldą nuo XIV a. pabaigos iki 1918 m. (su išimtimis) ir civilinės būklės aktų knygas nuo 1940 m. Yra Vilniuje, Mindaugo g. 8.

Istorija

Lietuvos valstybės istorijos archyvas įkurtas 1957 m. nuo LTSR centrinio valstybės archyvo atskyrus senuosius fondus, iki 1990 m. vadintas LTSR centriniu valstybiniu istorijos archyvu. 2001 m. prie Lietuvos valstybės istorijos archyvo prijungtas Lietuvos centrinis metrikų archyvas.
Aleksoto funikulierius

Techniniai duomenys

Statinys įrengtas ties Aleksoto tiltu, jungia Aleksoto kalno papėdę su Linksmadvariu. Keltuvas vienkelis su 2 vagonais, prasilenkiančiais kelio viduryje. Bėgiai plieniniai, kelio ilgis 132,9 m, pasvirimo kampas 18°.  Vagonai mediniai, talpina 25 keleivius, keliamoji galia 2000 kg. Keltuvo vagonėliuose įrengti specialūs automatiniai stabdžiai, kurie, trūkus lynui, neleidžia vagonams nuriedėti žemyn. Viršutinė stotelė įrengta su rūsiu. Jame sumontuoti keltuvo mechanizmai, saugomi įvairūs reikmenys.

Istorija

XX a. 4-ajame dešimtmetyje Linksmadvaryje veikė Aleksoto oro uostas, įsikūrė VDU Fizikos-chemijos institutas, J. Damijonaičio pradinė mokykla, Lituanistikos institutas, Krašto apsaugos ministerijos astronomijos observatorija, kitos įstaigos. Siekiant palengvinti susisiekimą su miesto centru, buvo nuspręsta įrengti keltuvą.
1934 m. kovo 1 d. pradėti žemės darbai. Statybos darbus atliko bendrovė „Mūras“, vagonus gamino bendrovė „Amlit“, elektros įrengimus sumontavo Berlyno firma AEG, o įranga pagaminta ir sumontuota Šveicarijos bendrovės „Theodor Bell & Cie. AG Kriens“. Pastaroji firma pasaulyje garsėjo kaip keltuvų įrengimo specialistė. Funikulieriaus įrenginiams įvertinti paskirta komisija, kurią sudarė architektas Karolis Reisonas, inžinieriai Napoleonas Dobkevičius, Jonas Andriūnas, Aleksandras Ganfmanas, Aleksandras Mačiūnas ir kiti. Šiuo klausimu taip pat konsultavo garsus inžinierius Jurgis Čiurlys.
Aleksoto funikulierius atidarytas 1935 m. gruodžio 5 d. Į iškilmingą atidarymą atvyko Vidaus reikalų ministras Julius Čaplikas, tapęs pirmuoju funikulieriaus keleiviu. Taip pat dalyvavo Kauno miesto burmistras Antanas Merkys, viceburmistras pulkininkas Steponas Rusteika, Valstybės tarybos narys Jonas Pikčilingis ir kiti pareigūnai. Atidarymas ir pirmieji keltuvo važiavimai buvo nufilmuoti. 
Keltuvo statyba kainavo apie 200 000 litų: pusė sumokėta už žemės darbus, kita pusė – užsienio firmoms už sumontuotą įrangą.  Viršutinėje keltuvo stotelėje, be mašinų skyriaus, buvo įrengti butai mechanikui ir sargui. Tarpukariu keltuvas per dieną atlikdavo 226 reisus. Viena kelionė trukdavo ilgiau nei 1 minutę.
Sovietmečiu Aleksoto funikulierius, kaip ir Žaliakalnio, priklausė Troleibusų parkui. Kėlimasis ir leidimasis kainavo 1 kapeiką. Šiuo metu pastatus ir įrenginius eksploatuoja UAB „Kauno Autobusai“. Keltuvas dirba tik darbo dienomis nuo 6 iki 10 valandos ir nuo 13 iki 18 valandos.

Paveldo objektas

Aleksoto funikulierius yra autentiškos informacijos apie to meto inžinerijos bei architektūros lygį šaltinis. 1997 m. spalio 24 d. įrašytas į kultūros paminklų registrą.  2003 m. spalio 9 d. LR Vyriausybės nutarimu paskelbtas kultūros paminklu. 
2004 m. spalio 16 d. išleistas Aleksoto keltuvui skirtas pašto ženklas (dail. Giedrė Luzinienė).
Norite ar ne?

Turinys

Lamberas, kenčiantis nuo sekso priklausomybės, įvairiais būdais mėgina pakeisti savo gyvenimo būdą. Jis tampa šeimos konsultantu ir stengiasi susilaikyti nuo bet kokių artimesnių santykių su moterimis, tačiau dėl to tampa labai irzlus. Deja, situacija netrukus pablogėja, nes Lambero asistente tampa daili moteris Judita, nuo pirmos pažinties dienos siekianti užmegzti su juo artimesnius santykius...
Jelena Zanevskaja

Biografija

28 kartus tapo Lietuvos čempionė: 2000-03 m., 2005-06 m. ir 2008 m. – daugiakovė, 2001-02 m. ir 2004-08 m. lygiagretės, 2001 m. ir 2004-08 m. balansyras, 2004-07 m. laisvieji pratimai, 2004-08 m. atraminiai šuoliai.
2005 m. pasaulio čempionate daugiakovės rungtyje liko 36-a. 2006 m. pasaulio čempionate buvo 56-a. Tais pačiais metais vykusiame Europos čempionate Zanevskaja liko 61-a (lygiagretėse 23-ia). 2007 m. Europos čempionate užėmė 30 vietą, o 2008 m. Europos čempionate liko 20-a (šuoliuose 14-a).
2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Zanevskaja iš viso surinko 53,950 taškus ir daugiakovėje liko 54-a. Atskirų rungčių rezultatai: laisvieji pratimai – 13,350 72-a vieta, šuoliai – 13,875 13-a vieta, lygiagretės – 13,350 70-a vieta, balansyras – 13,375 76-a vieta.
Vytautas Rapolas Gritėnas

Biografija

1947–1954 m. mokėsi Vadoklių septynmetėje mokykloje, 1954–1958 m. Kauno sodininkystės ir daržininkystės technikume. 1963 m. baigė Respublikinę vienmetę kolūkių ir tarybinių ūkių vadovaujančių kadrų rengimo mokyklą Dotnuvoje. 1971–1976 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1958–1961 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, 1961–1963 m. Ėriškių kolūkio laukininkystės brigadininkas, 1963–1976 m. ir 1988–1993 m. Daukniūnų „Tarybinio artojo“ kolūkio pirmininkas. 1976–1978 m. LKP Panevėžio rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1978–1988 m. Žemės ūkio darbuotojų profsąjungos Panevėžio rajono komiteto pirmininkas. 1993–1995 m. Daukniūnų žemės ūkio bendrovės pirmininkas, 1995–1997 m. Panevėžio rajono žemės ūkio valdybos viršininkas, 1997–1999 m. UAB „Agrokoncernas“ direktorius, 1997–2000 m. Seimo nario Virmanto Velikonio padėjėjas, AB „Malsena“ vadybininkas. 2000–2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, LDDP Respublikinės tarybos narys, LDDP Panevėžio prezidiumo narys. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys, nuo 2008 m. LSDP Panevėžio rajono skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Panevėžio rajono tarybos deputatas, 1995–2015 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Genovaitė, vaikai Saulius, Vilmantas, Remigijus, Andrius, Dalia.
Winona Ryder

Biografija

Winona Ryder gimė 1971 m. spalio 29 d. Minesotos valstijoje, JAV.
Ryder sugebėjimai vaidinti buvo pastebėti jai vaidinant pjesėje Amerikos teatro konservatorijoje San Franciske. Tada jai buvo 13 metų. Jos debiutas kine – filmas „Lukas“ (Lucas, 1985), kuris buvo nufilmuotas netoli Čikagos.
Winona Ryder buvo du kartus nominuota Oskarui: už vaidmenis filmuose „Nekaltybės amžius“ ir „Beti ir jos seserys“. Už vaidmenį filme „Nekaltybės amžius“ ji 1994 m. buvo apdovanota Auksiniu gaubliu.
Kiti svarbesni vaidmenys buvo filmuose „Bremo Stokerio „Drakula““ (Bram Stokers Dracula), „Svetimas: Prisikėlimas“ (Alien: Resurrection) ir „Edvardas Žirkliarankis“ (Edward Scissorhands).
2002 m. dėl drabužių už 5000 JAV dolerių sumą vagystės parduotuvėje teismo buvo nuteista 3 metams laisvės atėmimo lygtinai ir 480 valandoms viešųjų darbų, taip pat turėjo sumokėti baudą.
Bongas

Bongas – tam tikra vandens pypkių rūšis, kuri daugiausia naudojama kanapių, kanapių ir tabako mišinio ar kitų rūkalų rūkymui.
Bongas yra tradicinis Azijos rūkymo prietaisas. Kilęs iš Tailando ir Indonezijos, tačiau naudotas ir Naujojoje Gvinėjoje bei Filipinuose, kur tradiciškai gamintas iš bambuko. Pavadinimas kilęs iš tajų kalbos.
Panašiai, kaip ir kaljane, čia dūmai prieš patekdami į burną pereina per vandenį. Bongas dažniausiai gaminamas iš stiklo ar keramikos. Nuo kaljano labiausiai skiriasi tuo, kad yra mažesnis ir neturi atskiros žarnelės; rūkymui skirtas vamzdelis yra jo paties dalis.
Vietoje vandens rūkant bongą naudojami ir kiti skysčiai, tarp jų – alkoholiniai gėrimai ar arbata.
Blokštas

Blokštas (rus. ки́стень) – triuškinantis ginklas, sudarytas iš galvutės (dar vadinamas svarelis, svarmuo, pasvaras, svarlys; paprastai geležinė, nors gali būti bronzinė, akmeninė) ant ryšio (ilgos virvės ar grandinėlės). Sandara atitinka svambalą, bet naudojamas kaip ginklas.
Skiriami du blokštų variantai:
1. Bekotis blokštas sudarytas tik iš galvutės ir ryšio, kaunamasi ryšio galą laikant rankoje arba jis su kilpa, kuri gali būti užneriama ant riešo ar paimama į ranką. Bekočių blokštų galvutės paprastai būdavo nespygliuotos, kadangi bekočius blokštus senovėje neretai naudojo kaip pigų ginklą, kurį buvo galima slaptai nešiotis (pvz., rankovėje). Spygliuotos galvutės būtų spygliais kliuvinėjusios už rankovės audinio. Bekočiai ir trumpakočiai blokštai buvo labai populiarūs Rusijoje (XVI–XVII a.) ir gana populiarūs viduramžių Europoje. Jie buvo mėgstamas plėšikų ir kitokių nusikaltėlių ginklas.

Rusiškas pavadinimas ки́стень paprastai aiškinamas tuo, kad bekotis ar trumpakotis blokštas paprastai turėdavo kilpą, kuri būdavo užneriama ant riešo, kad nepamesti blokšto (rus. кисть 'riešas'). Tačiau etimologai aiškina, kad кистень kilęs iš totoriško žodžio kistän 'kuoka, lazda' (М. Фасмер „Этимологический словарь русского языка“).

Dažnai rusiškas terminas кистень reiškia ne bekotį blokštą, o kotinį blokštą ar lengvą vienrankį kovos spragilą (kurį angliškai vadina flail), kurie mažai kuo skiriasi. Skaitantiems rusišką literatūrą tai gali sukelti painiavą
2. Kotinis blokštas turi trumpą ar ilgesnį kotą. Kotas trumpesnis už ryšį, kartais jam lygus. Kotinis blokštas su ilgu kotu, trumpu (35 cm ir trumpesniu) ryšiu ir masyvia galvute nebe blokštas, o kovos spragilas. Trumpakočiai blokštai su storais ryšiais ir lengvais svareliais pereina į rimbų klasę.
Bekotis blokštas iš rankovės ar saujos galėjo būti metamas į priešininką kaip akmuo ant virvutės. Po to buvo kaunamais sukant blokštą ratais, kad pataikyti galvute. Blokštas galėjo būti naudojamas ir kaip sukaustantis ginklas – taikoma, kad galvutė pralėktų už kaustomos kūno dalies (kaklo, rankos, kojos) ir blokštas apie ją apsisuktų. Tačiau efektyviai kautis blokštu gali tik gerai įgudę kovotojai, kitaip blokštas pavojingesnis juo besikaunančiam, o ne priešininkams.

Japoniški blokštų variantai

Japoniški bekočiai blokštai vadinami torinava.

Dvigalis virvinis blokštas (turintis dvi galvutes abiejuose ryšio galuose) – surujin arba suruchin
Manriki – gusari – japonų ginklas, dvigalis grandininis blokštas – grandinė su dviem galvutėmis galuose. Primena lengvą bolą, bet nesvaidomą.
Kusari – gama – japonų ginklas, blokšto ir pjautuvo junginys.

Kiniški blokštų variantai

Meteoras, meteorinis kūjis (angl. meteor hammer), skraidantis kūjis (angl. flying hammer) , drakono kumštis (angl. dragon's fist), sheng bao, liu xing chui, dai chui – dvigalis virvinis ar grandininis blokštas.
Denis Mukwege

Biografija

D. Mukvegė buvo trečias iš devynių vaikų, gimusių sekmininko pastoriaus šeimoje. Jis vos išgyveno po gimimo dėl infekcijos, tačiau jį išgelbėjo švedų sekmininkų misionierė ir akušerė Majken Bergman. Vėliau jis pasuko studijuoti medicinos, norėdamas išgydyti sergančius žmones, dėl kurių meldėsi jo tėvas. Be to, jis matė Kongo moterų patiriamas gimdymo komplikacijas, galimybių nebuvimą gauti specializuotas sveikatos priežiūros paslaugas.
1983 m. baigęs Burundžio universitetą, dirbo pediatru Lemeros kaimo ligoninėje netoli Bukavu. Toliau studijavo ginekologiją ir akušeriją Anžė universitete, Prancūzijoje, kur 1989 m. baigė medicinos rezidentūrą. Jo išsilavinimą daugiausia finansavo Švedijos sekmininkų misija. 2015 m. rugsėjo 24 d. Briuselio laisvajame universitete (Université libre de Bruxelles) apsigynė daktaro disertaciją apie traumines fistules Kongo DR rytinėje dalyje.

Veikla

Po Pirmojo Kongo karo (1996–1997) grįžo į Bukavu. Čia buvo daugybė moterų prievartos atvejų, todėl 1999 m. su švedų humanitarinių ir sekmininkų fondų pagalba įsteigė Panzi ligoninę. Nuo pat įkūrimo Panzi ligoninė gydė per 82 000 pacienčių, turinčių sudėtingas ginekologines ligas ir patirtas traumas, kurių apie 60 procentų sukėlė seksualinis smurtas. Dauguma to laiko ligonių atvyko iš konfliktų zonų. Pasak D. Mukvegės, dažnai jo pacientės atvykdavo į ligoninę nuogos, smarkiai sužalotos. Pastebėjęs, kad genitalijų žalojimas buvo naudojamas kaip karo ginklas tarpusavyje konfliktuojant įvairioms ginkluotoms grupuotėms, gydytojas atsidavė rekonstrukcinei chirurgijai, kad padėtų seksualinio smurto aukoms. Vokietijos medicinos misijų institutas (DIFAEM) rėmė D. Mukvegės darbą lėšomis ir vaistais.
2012 m. rugsėjo mėn. D. Mukvegė kalbėjo Jungtinėse Tautose, pasmerkdamas masinius prievartavimus Kongo DR ir kritikavo Kongo vyriausybę ir kitas šalis „dėl nepakankamos pagalbos aukoms karo, kuriame smurtas prieš moteris ir prievartavimai yra karo strategija“.
2012 m. spalio 24 d. buvo pasikėsinta nužudyti gydytoją jo namuose, žuvo asmens sargybinis. Po šio įvykio jis pasitraukė į Europą, o palikta Panzi ligoninė patyrė „kasdienį naikinantį poveikį“. 2013 m. sausio 14 d. D. Mukvegė grįžo į Bukavu, kur žmonių buvo šiltai sutiktas aerouoste už 25 km nuo miesto, ypatingai jo pacientų, rinkusių pinigus už parduotus vaisius ir daržoves jo grįžimo kelionei.
Mėlynžiedis vikis

Naudojimas

Tai svarbus pašarinis augalas, bei nektaro šaltinis. Taip pat naudingas ir kitiems augalams, nes kaip ir kiti ankštiniai augalai, turi azoto fiksacijos savybių. Mėlynžiedžius vikius kaip nektaro šaltinį labai mėgsta bitės ir drugeliai. Taip pat gali būti naudojami erozijos stabdymui.
Dekoratyvinių paukščių (pvz., banguotųjų papūgėlių) augintojai mėlynžiedius vikius naudoja kaip maistingą pašarą.
Kai kuriuose regionuose laikoma invazine rūšimi, nes užgožia vietines rūšis.
Adelė Petrošiūtė

Adelė Petrošiūtė (1933 m. gruodžio 16 d. Gorainių k., Šilutės r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

Baigusi Žemaičių Naumiesčio vidurinę mokyklą, 1953 m.– 1957 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. A. Buzys ir B. Daukintaitė-Razauskienė). 1957 m.– 1962 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Vadausko ir doc. J. Karoso klasės).
1957 m.– 1959 m. Priekulės (Klaipėdos r.) kultūros namų meno vadovė ir vidurinės mokyklos muzikos mokytoja. Kultūros namuose subūrė mišrųjį chorą, o mokykloje vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą ir merginų vokalinį ansamblį. 1959 m.– 1964 m. buvo Vilniaus darželio Nr. 52 muzikos vadovė.
Nuo 1964 m. rudens Vilniaus kultūros mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1970 m.– 1980 m. merginų vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblis 1976 m. respublikinio „Sidabrinių balsų" konkurso prizininkas; koncertavo Latvijoje, Baltarusijoje ir Vokietijoje. Pedagogė išugdė būrį jaunųjų chorvedžių, buvo Priekulės rajono dainų šventės vyr. dirigentė. Brolis Ipolitas Petrošius irgi muzikos pedagogas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.