google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksander Kaszkiewicz

Biografija

Gimė 1949 m. rugsėjo 23 d. Pagaidžiuose netoli Eišiškių. Baigė Kauno kunigų seminariją. 1976 m. gegužės 30 d. įšventintas į kunigus. 1976–1981 m. Panevėžyje dirbo vikaru. 1981 m. tapo Vilniaus Šventosios Dvasios bažnyčios kunigu. 1991 m. balandžio 13 d. popiežius Jonas Paulius II paskyrė A. Kaškevičių Gardino vyskupijos vyskupu, 1991 m. gegužės 23 d. metropolito Tadeušo Kondrusevičiaus įšventintas į vyskupus. Nuo 2006 m. Baltarusijos katalikų vyskupų konferencijos vadovas.
Vydas Dolinskas

Biografija

1977–1988 m. mokėsi Jonavos 3-oje vidurinėje mokykloje, 1988–1993 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 1992 m. studijavo Zalcburgo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete ir Meno istorijos institute. 1993–1998 m. buvo Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto doktorantas. 1994–1996 m. doktoranto studijas tęsė Berlyno laisvojo universiteto Friedrich Meinecke institute ir Meno istorijos institute; rinko medžiagą Prūsijos kultūros paveldo slaptajame valstybės archyve Berlyne. 2006–2008 m. stažavosi Krokuvos Vavelio karališkojoje pilyje – Nacionaliniuose meno rinkiniuose.

Mokslinė veikla

1993–1997 m. dirbo Lietuvos istorijos instituto Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos skyriaus vyriausiuoju laborantu, 1998–2008 m. – Lietuvos dailės muziejuje vyriausiuoju muziejininku, Mokslinių publikacijų ir leidybos skyriaus vedėju, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų interjerų ir ekspozicijų skyriaus vedėju, filialo „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmai“ vedėju.
Nuo 1996 m. dėsto Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, o nuo 2001 m. yra Senovės ir vidurinių amžių istorijos katedros lektorius, 2002 m. rinko medžiagą Vatikano slaptajame archyve ir Vatikano apaštalinėje bibliotekoje. Nuo 2009 m. – Nacionalinio muziejaus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų direktorius.
1999–2003 m. buvo Lietuvos dailės muziejaus surengtos Lietuvos tūkstantmečio programos parodos „Krikščionybė Lietuvos mene“ tarybos sekretorius ir katalogo leidybos koordinatorius. Nuo 2005 m. yra Vilniaus pilių valstybinio kultūrinio rezervato direkcijos tarybos narys, 2007–2009 m. buvo Lietuvos tūkstantmečio programos Ekspertų komisijos narys, nuo 2010 m. – Lietuvos kultūros tyrimų instituto tarybos narys.

Įvertinimas

2002 m. Lietuvos tūkstantmečio programos jaunųjų mokslininkų tiriamųjų darbų konkurso premija
2014 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžiumi
2014 m. Vytauto Andriaus Graičiūno nominacijos laureatas
2015 m. apdovanotas Lenkijos Respublikos ordino "Už nuopelnus Lenkijos Respublikai" Kavalieriaus kryžiumi
2015 m. apdovanotas Švedijos Karališkuoju Šiaurinės Žvaigždės ordinu
2016 m. apdovanotas Italijos Žvaigždės ordino Karininko laipsniu
Steponas Pliateris

Biografija

Studijavo teisę Vilniaus universitete, 1825–1834 m. keliavo po Europą ir Artimuosius Rytus, jo aplankyta Graikija, Turkija, Palestina bei Egiptas. Iš kelionių parsivežė suvenyrų bei dailės dirbinių. Tarp jų galėjo būti ir senovės Egipto archeologinių radinių, kuriuos XIX a. vietiniai gyventojai pusvelčiui pardavinėjo turistams. Kai sūnus Adomas kasinėdamas pilkapius 1852 m. rado 7 Egipto statulėles, buvo įtariama, kad jos galėjo būti iš kelionių parsivežtos tėvo, po to užmirštos, o vėliau pakištos sūnui, norint dar labiau paskatinti jo pomėgį. 1836 m. vedė vilnietę Albiną Žabaitę.
Grįžęs iš kelionių 1834–1860 m. buvo ribų teismo teisėjas, 1840 m. išrinktas civilinio teismo rūmų pirmininku. Rūpinosi švietimo reikalais, buvo daugelio mokyklų garbės globėju. Savo lėšomis pastatė namus Kretingos mokyklai, Vilniuje išlaikė gimnazistų bendrabutį.
Adomo Mickevičiaus akmuo

Adomo Mickevičiaus akmuo – riedulys, buvęs geologinis gamtos paveldo objektas. Guli Kauno mieste, Žaliakalnyje, Ąžuolyno parke, Girstupio slėnyje, kuris vadinamas Adomo Mickevičiaus slėniu. Riedulio apatinė dalis iš visų pusių apcementuota, akmenyje iškalti metai „1823“ ir inicialai „A.M.“
Adomo Mickevičiaus akmuo 2016 m. vasario 8 d. Lietuvos Respublikos aplinkos ministro įsakymu Nr. D1-88 išbrauktas iš geologinių gamtos paveldo objektų sąrašo kaip neatitinkantis kriterijų geologinis gamtos paveldo objektas.

Akmuo

Riedulio forma artima gerai apzulintai trapecinei plokštei. Riedulio matmenys (virš žemės paviršiaus esančios jo dalies): aukštis – 1,03 m; ilgis – 1,15 m; plotis – 0,41 m; didžiausia horizontali apimtis – 2,97 m. Riedulį sudaro uoliena – biotitinis amfibolitas, apkvarcėjęs, rausvas su pilkais ir juosvais dryžiais, itin smulkiagrūdis ir smulkiagrūdis. Tiriant šlifą, nustatyti šie mineralai: plagioklazas, raginukė, kvarcas, biotitas, epidotas, apatitas, sfenas, sericitas; kristalinių grūdelių dydžiai: biotito – 0,5–1 mm, plagioklazo ir raginukės – 0,5 mm, kvarco – <0,2 mm; struktūra – lepidonematogranoblastinė, metasomatinė (apkvarcėjimo pasekmė), itin smulkiagrūdė ir smulkiagrūdė; tekstūra – masyvi, su kvarco gysla.

Istorija

Šis riedulys nuo senų laikų gulėjo Girstupio upelio slėnyje. Pasakojama, kad poetas Adomas Mickevičius, 1819–1823 metais mokytojaudamas Kaune, mėgo dažnokai lankytis Ąžuolyne ir miškingame Girstupio upelio slėnyje, sėdėti prie minimo akmens. Kai poetas rengėsi išvažiuoti į užsienį, 1823 metų pavasarį draugai Girstupio slėnyje jam surengė išleistuves. Jų metu, Karolinai Kovalskienei pasiūlius, draugai slėnį pavadino Adomo Mickevičiaus slėniu, o jame ant akmens su poeto inicialais „A.M.“ dar iškalė ir išvykimo iš Kauno metus – „1823“. Nuo tada šiam rieduliui prigijo pavadinimas – „Adomo Mickevičiaus akmuo“. XIX amžiaus šeštojo dešimtmečio pabaigoje, ėmus tiesti per Kauną geležinkelį, buvo išleistas įsakymas surinkti visus Kauno apylinkių akmenis. Ir tada kažkas iš žmonių šį akmenį paslėpė – užkasė į žemę. Tik 1918 m. Girstupio vanduo per didelį potvynį išplovė jį. Akmuo buvo pastatytas į dabartinę vietą.
Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas

Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas – enciklopedinis leidinys, išleistas 2 dalimis 1974 ir 1976 metais. Leido leidykla „Mintis“. Žinyno rengėjai Zigmuntas Noreika ir Vincentas Stravinskas. Pagrindiniai žinyno tikslai – pateikti tuometinį administracinį – teritorinį suskirstymą ir pateikti kuo tikslesnes vietovardžių formas. Tai pirmasis ir kol kas (2009 m. duomenimis) vienintelis Lietuvos gyvenviečių registras, kuriame pateikiami tiek geografiniai, tiek ir lingvistiniai visų to meto gyvenviečių (išskyrus miestų dalis) ypatumai.
Vietovardžių norminimą pateikė Lietuvos mokslų akademijos Lietuvių kalbos ir literatūros institutas. Šiam darbui vadovavo Aleksandras Vanagas.

I dalis

Pirmojoje dalyje nurodomos visos LTSR gyvenvietės – miestai, miesto tipo gyvenvietės, miesteliai, kaimai, vienkiemiai, taip pat administraciniai vienetai – rajonai ir apylinkės (nurodant jų plotą, administracinius centrus, ūkio subjektus). Gyvenvietės nurodomos pagal administracinę priklausomybę, pateikiamas kirčiavimas ir atstumas iki administracinio centro.
Žinios pateikiamos remiantis LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakais, žemės ūkio, automobilių transporto ir plentų ministerijų, rajonų komitetų ir geležinkelio apygardų duomenimis. Administracinis pavaldumas pateikiamas pagal 1972 m. spalio 1 d. būklę.

II dalis

Antrojoje dalyje pateikiamas abėcėlinis visų gyvenviečių sąrašas, pateikiant jų kirčiavimą ir administracinį pavaldumą (apylinkė ir rajonas, pagal 1976 m. liepos 1 d. būklę).
Žinyno pabaigoje pateikiama LTSR AT Prezidiumo įsakų išrašai dėl tam tikrų gyvenviečių sujungimo ar išbraukimo iš apskaitos duomenų, taip pat informacija apie administracinius-teritorinius pokyčius nuo 1959 m. vasario 1 d. iki 1976 m. liepos 1 d.
Pirmojoje dalyje pastebėtos vietovardžių rašymo korektūros klaidos ir kiti netikslumai ištaisyti antrojoje dalyje.
Detonatorius (geležinkelyje)

Geležinkelio detonatorius yra įtaisas traukinio mašinistui garso signalu perspėti. Geležinkelio detonatorius yra didelės monetos didumo, su dviem švininėmis vielomis jam prie bėgio viršaus pritvirtinti. Užvažiavus traukiniui, detonatorius garsiai sprogsta, taip įspėdamas mašinistą apie priekyje esantį nenumatytai sustojusį kitą traukinį ar panašią netikėtą kliūtį. Detonatoriai tinka signalui perduoti tirštame rūke, kuomet semaforo signalai nematomi. Detonatoriaus užtaisas yra gerokai per mažas ant jo užvažiavusiam traukiniui pakenkti.
Genovaitė Balėnienė

Genovaitė Balėnienė (1934 m. lapkričio 13 d. Kaunas – 2016 m. kovo 31 d. Vilnius) – Lietuvos architektė.

Biografija

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
1959–1968 m. dirbo Miestų statybos projektavimo instituto Klaipėdos filiale. 1968–1992 m. šiame institute Vilniuje. 1992–1997 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ grupės vadovė.
Sutuoktinis Kazimieras Rimantas Balėnas.
Šveicarijos ryšiai

Telefonija

2007 m. čia buvo užfiksuota 8 096 000 mobiliųjų telefonų, o tai yra daugiau nei vienas vienam gyventojui.

Radijas ir televizija

1998 m. radijo imtuvų skaičius šalyje buvo apie 7 100 000, vidutiniškai vienas vienam gyventojui; 2004 m. čia buvo 113 FM ir 4 AM radijo stotys. Be to, 1995 m., Šveicarijoje buvo priskaičiuota 108 televizijos stotys ir 3 310 000 televizorių.

Internetas

Šveicarijos internetinių puslapių kodas yra .ch, jis atėjęs iš lotynų kalbos žodžių junginio – Confederation Helvetica. Čia yra 115 interneto paslaugų tiekėjų ir 4 610 000 interneto vartotojų.
Erotas ir Psichė

Kupidonas ir Psichė arba Erotas ir Psichė – antikos legenda, aprašyta Liucijaus Apulėjaus romane „Aukso asilas“, parašytame II a. Apulėjus greičiausiai rėmėsi ankstesne liaudies legenda, pakeisdamas ją taip, kad tiktų jo romano tikslams.
Paskutinė tvirtovė (2013 m. filmas)

Turinys

Rėjus Ovensas – mažo JAV ir Meksikos pasienio miestelio Somertono šerifas, kur jis persikėlė dirbti po to, kai Los Andžele policijos operacijos metu buvo sužeistas, o 7 jo kolegos žuvo.
Tuo metu Las Vege FTB būrys, vadovaujamas Džono Banisterio, rengiasi narkotikų barono Gabrielio Korteso pergabenimui į kitą kalinimo vietą, tačiau šiam pavyksta pabėgti, kartu paimant įkaitę. Kortesas, buvęs lenktynininkas, skuba link sienos specialiai jam parengtu sportiniu automobiliu, tuo tarpu jo pagalbininkai netoli Somertono stato surenkamą tiltą per kanjoną, kuriuo Kortesas galės pervažiuoti tiesiai į Meksiką.
Ovenso pareigūnai, ieškodami dingusio ūkininko, netyčia aptinka statomą tiltą. Per susišaudymą žūva vienas iš policininkų, ir Ovensas, iš Banisterio sužinojęs apie bėglį, ima ruoštis mūšiui, ketindamas sutrukdyti Kortesui pereiti sieną.
Romualdas Granauskas

Biografija

Motina Rozalija (g. 1916) kilusi iš Naikių kaimo, tėvas Ignas (g. 1909) buvo eigulys, kildino save iš plikbajorių Granauskų nuo Židikų. Mokėsi Šauklių pradinėje, Mažeikių 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1954 m. pradėjo spausdinti pirmuosius apsakymus. 1957 m. baigė Sedos darbo jaunimo mokyklą. 1957–1962 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Mokėsi Klaipėdos jūreivystės mokykloje, Kauno politechnikos institute studijavo radioelektroniką (nebaigė).
Dirbo Mosėdyje, Skuode, Sedoje, Klaipėdoje, Mažeikiuose: šaltkalviu-remontininku, betonuotoju-dailide, instruktoriumi, muzikantu, spaustuvininku, radijo korespondentu, mokytojavo Mosėdžio vidurinėje mokykloje, 1968–1970 m. laikraščio „Mūsų žodis” ir žurnalo „Nemunas” redakcijose.  Nuo 1972 m. gyveno ir dirbo Kaune, vėliau Vilniuje, atsidėjo kūrybiniam darbui. Nuo 1973 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Eičiūnų koplyčia

Istorija

Eičiūnų koplyčia įkurta 1996 m. buvusiuose kultūros namų ir žemės ūkio bendrovės „Viltis“ administracijos pastatuose. Tuo metu piniginiu vienetu buvusiais pajais eičiūniškiai ir aplinkinių kaimų gyventojai išsipirko buvusį sovietinį kultūros namų pastatą. Vėliau organizuota ne viena rinkliava įvairiems statinio rekonstrukcijos darbams. 1996 m. bendruomenės narių iniciatyvos ir aukų dėka prie koplyčios pastatytas didelis ąžuolinis kryžius, kaip atsiribojimo nuo praeities ir ateities vilčių simbolis (aut. Algirdas Judickas, jis taip pat išdrožė kryžiaus kelio stotis). Meistras J. Ališauskas pagamino altorių, koplyčią papuošė dailininkės Leokadijos Belvertaitės sukurtas Švč. Mergelės Marijos su kūdikėliu paveikslas. Didžiausias pastato remonto darbų organizatorius ir rėmėjas buvo Pivašiūnų parapijos klebonas monsinjoras Vincas Baublys.
1997 m. koplyčios presbiterijos grindys padengtos ąžuolo parketu, nesėkmingai bandytas suremontuoti buvęs plokščias pastato stogas. 1998 m. atlikta pastato stogo rekonstrukcija. Virš koplyčios iškilo aukštas šiuolaikine skardos danga dengtas šlaitinis stogas. Eičiūnų koplyčia tapo iškiliausiu kaimo pastatu. 1999 m. koplyčioje sudėti naujo dizaino mediniai langai (arch. I. Andriulionytė). 2000 m. pradžioje atlikti koplyčios vidaus apdailos darbai, buvusios kino aparatinės vietoje įrengta patalpa suaugusiųjų chorui. bažnytinės melodijos atliekamos elektriniais vargonėliais.
2000 m. kovo 4 d., Šv. Kazimiero, jaunimo globėjo, dieną, įvyko pirmosios jaunimo šv. Mišios.
Vytautas Steponas Vaičiūnas

Biografija

Gimė 1944 m. kovo 7 d. Šiauliuose. 1966-1971 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje. 1979-1988 m. buvo šios seminarijos vicerektorius ir dėstytojas. 1982 m. apgynė teologijos licenzijato laipsnio disertaciją: Kunigystės ir kunigo samprata šiandien. Nuo 1990 m. VDU Katalikų teologijos fakulteto docentas. 1993-2006 m. VDU Katalikų teologijos fakulteto dekanas. 1995 m. tapo nostrifikuotu teologijos mokslų daktaru. 2004 m. popiežius Jonas Paulius II suteikė Popiežiaus garbės Prelato titulą.
Jurbarko rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Algirdas Gudaitis, mero pavaduotoju Vygaudas Keraitis. Administracijos direktoriumi paskirtas Jonas Bučinskas, jo pavaduotoju Arūnas Stasiūnas. 2008 m. gruodžio 18 d. konservatoriams surengus perversmą ir atstatydinus merą, tik 2009 m. sausio 5 d. meru išrinktas Ričardas Juška. Mero siūlymu jo pavaduotojais išrinkti Algirdas Gudaitis ir Egidijus Giedraitis.
TS Olimpia Poznań

Istorija

1995–1996 m. buvo prisijungusi Lechia Gdansk komandą.
Kivačas

Kivačas (rus. Кивач, karel. Kivačču) – krioklys Rusijoje, Karelijoje, Sunos upėje, 27 km nuo jos žiočių Onegos ežere. Aukštis 11 m. Tai antras pagal aukštį Europos lygumų krioklys (po Reino krioklio). Krioklio debitas 66 m³/s. Seniau jis buvo didesnis, tačiau dalis Sunos upės vandens nukreipta į Kondopogos HE, be to, medienos plukdymui įrengtas apeinamasis kanalas. Krioklys ir jo apylinkės įtrauktos į Kivačo draustinį (plotas 10 880 ha). Šalia veikia muziejus, arboretumas.
Krioklio pavadinimas kilo nuo suomių kalbos žodžio kiivas, reiškiančio 'galingas'.
Harmonija

Vėrinys

Kadmas (ar vienas iš dievų) padovanojo nuotakai suknelę ir vėrinį. Tas vėrinys nešė nelaimę visiems jo nešotojams, kadangi buvo gautas nedoru būdu. Su juo Polinikas papirko Erifilę, kad įtikintų savo vyrą Amfiarausą imtis žygio prieš Tėbus. Tame žygyje mirė Erifilė, Alkmenionas, Fegėjas (Phegeus) ir jo sūnus.
Netgi tada, kai vėrinys buvo atiduotas saugoti į Pronojos Atėnes šventyklą Delfije, jo pražūtinga įtaka tęsėsi Failas (Phayllus), vienas iš fokiečių vadų Šventajame kare (352 pr. m. e.) išsinešė jį ir padovanojo savo meilužei. Po tam tikro laiko, kai ji panešiojo vėrinį, jos sūnų apėmė beprotybė, ir jis padegė namus, ji sudegė liepsnose.
Valstybinė teismo psichiatrijos tarnyba

Valstybinė teismo psichiatrijos tarnyba prie Sveikatos apsaugos ministerijos (VTPT) - Lietuvos Respublikos nacionalinės sveikatos sistemos biudžetinė įstaiga, kurios pagrindinė paskirtis yra teisės aktų nustatyta tvarka atlikti teismo psichiatrijos, teismo psichologijos ekspertizes, teikti specialisto išvadas pagal prokurorų ir ikiteisminio tyrimo įstaigų pareigūnų užduotis.
VTPT savininkė yra valstybė. VTPT savininko teises ir pareigas įgyvendina Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija.
Adresas: A.Kojelavičiaus g. 121, LT-11106 Vilnius (Naujoji Vilnia).
Žuromino apskritis

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XII a. apskrityje gyveno baltų, prūsų gentis sėsnos, kurių žemės vadintos Sasnava. Pagal 1343 m. Kališo taiką pietų Sasnava atiteko Mazovijos kunigaikštystei, nors nežinoma, ar iki šias žemes užkariaujant Vokiečių ordinui Mazovija kada nors jas valdė. Ši pietinė dalis 1384 m. buvo paminėta kaip Zakrże.
Nuo 1343 m. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Plocko departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Plocko departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Plocko vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Plocko gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Vašuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Rytų Prūsijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Cechanuvo vaivadijai.
Jemeljanas Pugačiovas

Biografija

Gimė kazokų šeimoje. Nuo 18 metų tarnavo kariuomenėje. Dalyvavo Septynerių metų bei Rusijos – Turkijos 1768 m. – 1774 m. karuose. 1771 m. dezertyravo iš Rusijos kariuomenės. Pasinaudojęs galimybe tuo metu Rusijos valdžios persekiotiems sentikiams laisvai apsigyventi Sibire ir aplinkinėse žemėse, 1772 m. atvyko į ties Didžiojo Irgizo upe buvusią sentikių gyvenvietę. Čia išgirdo apie Jajiko kazokų maištą, kilusį dėl kazokų laisvių apribojimo. 1773 m. pasinaudojęs plitusiais gandais, esą Petras III yra gyvas, pasiskelbė stebuklingai išsigelbėjusiu Rusijos caru. Tuomet tarp kazokų ir valstiečių tvyrojęs nepasitenkinimas dėl priespaudos leido J. Pugačiovui pradėti sukilimą, netrukus virtusį karu. 1773 m. rugsėjį paėmė keletą kazokų tvirtovių ties Jaiku. Tuo metu sukilėliai turėjo 50 000 kariuomenę. Nuo 1773 m. spalio iki 1774 m. kovo mėnesio sukilėlių kariuomenė laikė apsiaustą Orenburgą. 1774 m. gegužę prie J. Pugačiovo kariuomenės prisijungė ir sukilę baškirai. Liepos mėnesį sukilėliai užėmė dalį Kazanės, tačiau netrukus jų kariuomenė buvo sutriuškinta caro pajėgų. Rugpjūčio 25 d. sukilėliai pralaimėjo mūšį dabartinės Astrachanės srities šiaurėje. Rugsėjo 19 d. kazokų vyresnieji J. Pugačiovą suėmė, ir, mainais už valdžios malonę, perdavė Rusijos valdžiai. Rusijos Senato sprendimu buvo nubaustas mirties bausme ir ketvirčiuotas.
Bau

Bau arba Baba – deivė Mesopotamijos mitologijoje, daugiausia garbinta Lagaše. Tai vaisingumo dievybė, Deivės Motinos manifestacija. Šiuo aspektu buvo atsakinga už žmonių ir gyvūnų vaisingumą. Žinomas epitetas „gausybės viešpatė“ (SAL šág.ga), taip pat dažnas epitetas „motina Bau“. Vėliau Bau buvo priskiriamos ir gydymo deivės funkcijos, ji įvardijama „juodagalvių gydytoja“. Vienoje šumerų giesmėje šitaip įvardijama drauge su gydymo deive Ninisina. Su pastarąja (taip pat ir kitomis gydymo deivėmis Gula bei Nintinuga) pradėta tapatinti Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu. Sutuoktinis – Ningirsu arba Zababa (Kišo mieste), tėvas – dangaus dievas Anu. Motina kartais įvardijama deivė Gatumdug. Su Ningirsu susilaukusi dviejų sūnų – dievų Ig-alimos ir Šul-šaganos. Turėjusi ir septynias dukteris, tačiau nėra aišku, ar jų tėvas taip pat buvęs Ningirsu. II tūkst. pr. m. e. pabaigoje buvo siejama ir su užkalbėjimų deive Ningirim. 
Žinios apie Bau kultą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį. Minima Faros ir vėlesniuose įrašuose, ypač gausu asmenvardžių, į kuriuos įeina šios deivės vardas. Taip pat minima ir valdovų Urukaginos, Entemenos įrašuose. Aptikta nemažai jai skirtų apžadinių aukų, daugiausia iš Lagašo ensio Gudėjos laikų. Senosios Babilonijos karalystės laikais buvo garbinama Nipūre, Isine, Larsoje bei Ūre. Kaip gydymo deivė, minima I tūkst. pr. m. e. datuojamame akadų himne. Deivės kultas dar buvo išsilaikęs Seleukidų imperijos laikais, tačiau šio laikotarpio tekstuose ji minima retai.
Deivei Bau skirtų šventyklų būta Lagaše (E-urukuga) ir Girsu (E-tarsirsir), yra išlikę įrašų apie aukojimus Bau E-tarsirsir šventykloje, čia buvę ir pranašaujama. Girsu per Naujųjų metų šventę, trukdavusią septynias dienas, būdavo atkartojamos šventosios Bau ir Ningirsu vestuvės, kur Ningirsu atstovaudavo pats valdovas, o Bau – jos vyriausioji žynė. Taip būdavo paminimas viso, kas gyva, nuolatinis atsinaujinimas. Bau šventyklos būta ir Uruke, kur ji pastatyta valdant Urukaginai, o gal ir ankstesniais laikais. Ūre, dievo Nanos Ekišnugal šventykloje, buvo Bau skirta šventoji vieta.
Deivė Bau simbolis (greičiausiai vėtyklė) aptinkamas ant babiloniečių kudurru akmenų.
Birštoniškių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Venckų piliakalnis 31 kmLazduonėnų piliakalnis 23 km
Akmeniškių piliakalnis 22 kmKreivėnų piliakalnis 11 km
Vartūliškių piliakalnis 10 kmOpstainių I piliakalnis 12 km
Opstainių I piliakalnis 12 kmTILŽĖ 4 kmBalgardų piliakalnis 4 km
Šiupinių piliakalnis 12 kmRambynas 7,5 km
Paskalvių piliakalnis 7,5 km
Finn Kalvik

Biografija

Finn gimė Fåvang miestelyje, tačiau 1952 metais jo šeima persikėlė į Oslą. Scenoje debiutavo 1967 metais, jau 1970 metais Finn įsitvirtino kaip vienas žinomiausių Skandinavijos dainininkų. Kelerius metus su atlikėju ir gitaristu Fred Åkerström dalyvavo Vesterviko dainų festivalyje.
Pirmieji keturi albumai „Tusenfryd og grå hverdag“ (1971), „Finn“ (1972), „Nøkkelen ligger under matta“ (1974) ir „Fyll mine seil“ (1976) užėmė aukščiausias vietas Norvegijos muzikos įrašų topuose.
1981 m. išleisto albumo „Natt og dag“ daina „Aldri i livet“ laimėjo Norvegijos Melodi Grand Prix 1981 konkursą, o atlikėjas išrinktas šalies atstovu „Eurovizijoje“. Tačiau jo pasirodymas 1981 m. „Eurovizijos“ konkurse buvo nesėkmingas – atlikėjas nesurinkęs nei vieno taško užėmė paskutinę vietą. Daina tapo sėkminga Norvegijoje, buvo išleista ir angliška kūrinio versija „Here in My Heart“. Į Melodi Grand Prix konkursą jis grįžo 1987-aisiais, kur su kūriniu „Malene“ liko ketvirtas.
Bušehras

Istorija

Uostas išaugo XVI a. Persijos pakrantėse įsitvirtinus portugalams. 1734 m. šachas Nadyras įkūrė karinį uostą prekybai Persijos įlankoje kontroliuoti. Bušehiras smarkiai nukentėjo per Irako-Irano karą.
Peru politinė sistema

Peru Respublika – parlamentinė konstitucinė respublika. Dabartinis prezidentas nuo 2016 m. yra Pedro Pablo Kuczynski. Vykdomosios valdžios funkcijas jis dalinasi su vyriausybe. Vyriausybei vadovauja Ministras Pirmininkas, kuris skiriamas Prezidento iniciatyva, tvirtinant kandidatūrą parlamentui.
Įstatymų leidžiamoji valdžia – Nacionalinis Kongresas, sudarytas iš vienerių rūmų, 180 deputatų (iki 1993 m. Konstitucijos buvo dviejų rūmų parlamentas) ir renkamas kas penkeri metai. Anksčiau Kongresas laikytas simboline institucija, automatiškai tvirtinančia vykdomosios valdžios iniciatyvas.
Valstybėje galioja 1993 m. Konstitucija, kurios iniciatorius yra buvęs Japonijos žemės ūkio ministras Alberto Fujimori. Jis 1991 metais buvo išrinktas prezidentu ir savo funkcijas ėjo iki 2001.
Giedrius Juzelėnas

Giedrius Juzelėnas (g. 1962 m. kovo 6 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas.

Biografija

Žaidė Ekranas Panevėžys klube, su kuriuo 1985 ir 1993 m. tapo Lietuvos čempionu.
Hiragana

Istorija

Hiragana Japonijoje sukurta Heian laikotarpiu (apie X a.), kai Japonijoje suklestėjo nacionalinė kultūra ir atsirado būtinybė užrašyti vietinę literatūrą. Pirmasis tokių bandymų buvo Manyoshu poezijos rinkinys, kur kiniški hieroglifai naudoti ne pagal prasmę, o pagal tarimą (vadinamoji manyogana. Ilgainiui pagal tarimą naudojami hieroglifai labai supaprastėjo, kol virto hiragana. Skirtingai nei katakana, hiragana yra kildinama iš labai kaligrafiško žolių stiliaus (草書, japoniškai sōšo), kuris jai ir suteikia grakščias, vingiuotas linijas. 
Galutinai susisteminta hiragana buvo apie XI a.

Vartojimas

Šiuolaikinėje Japonų kalboje hiragana vartojama pirmiausia gramatinėms galūnėms, priesagoms, taip pat japonų kilmės žodžiams, neturintiems savo hieroglifų, užrašyti. Virš sudėtingų hieroglifų dažnai yra pateikiamas hiraganos tarimas (tai vadinama furigana). Hiragana yra taip pat naudojama pradinėse mokyklose, mokantis japonų kalbos.