google/wiki40b huggingface dataset:
Piotras Baskulis

Piotras Baskulis (1905 m. birželio 15 d. Baku – 1974 m. rugpjūčio 9 d. Voronežas) – rusų inžinierius elektrikas, technikos mokslų daktaras (1951 m.).

Biografija

1951–1961 m. Kauno politechnikos instituto prorektorius ir Elektros mašinų katedros vedėjas; nuo 1958 m. profesorius. 1961–1972 m. Voronežo politechnikos instituto prorektorius, nuo 1972 m. katedros vedėjas. Elektros mikromašinų mokslinių tyrimų Lietuvoje pradininkas.
Mindaugas Černiauskas

Mindaugas Černiauskas (g. 1942 m. rugpjūčio 1 d. Gruobliai, Kuktiškių valsčius, Ukmergės apskr.) – Lietuvos fotografas.

Biografija

1948 m. kartu su tėvais ištremtas į Igarką (Rusija, Krasnojarsko kraštas) Brolis Algimantas Černiauskas. 1960 m. grįžo į Lietuvą, kurį laiką gyveno nelegaliai. 1965 m. baigė kino mechanikų kursus, 1973 m. – Maskvos universitetą, įgijo fotografo specialybę. Gyvena Giedraičiuose, ūkininkauja.
Anegada

Anegada (angl. Anegada) – toliausiai į šiaurės rytus nutolusi Britų Mergelių salų teritorijos sala. Yra Atlanto vandenyne, 24 km į šiaurę nuo Virdžin Gordos. Anegada – koralinės kilmės sala. Plotas 38 km². Aukštis iki 8,5 m. Vakaruose yra druskinga marša. Salą supa koralinis rifas. Anegadoje veisiasi retos jūrinių vėžlių rūšys bei gyvena endeminė Anegados iguana.
Saloje gyvena ~200 gyventojų, įsikūrusių Setlmento (The Settlement) gyvenvietėje. Verčiamasi turizmu, žvejyba, jūros vėžiagyvių gaudymu.
Tubilustriumijos

Tubilustriumijos (lot. Tubilustrium) – Senovės Romos šventės, vykdavusios kovo 23 d., paskutinę Kvinkvuatrijų šventimo dieną., buvo skirtos pagerbti Romos globėją, karo dievą Marsą ir sabinų deivę Neriną. Šventės vėl vykdavo gegužės 23 d., pagerbiant ugnies ir ugnikalnių dievą Vulkaną. Po jų šventoms apeigoms susirinkdavo komicijos Comitia Calatia išklausyti patricijų norus ir įpėdinių priesaikas.
Senovės Romoje kovo mėnuo pagal susiklosčiusią tradiciją buvo karinių kampanijų pradžia. Tubilustriumijos buvo rengiamos kaip ceremonija parengti armiją, tinkamą kariauti. Neatsiejama švenčių dalimi buvo šventieji karo trimitai (tubae). Jie naudoti tiek karinėse, tiek religinėse apeigose, taip pat juos armija turėjo ir karo lauke.
Šventės vykusios Batsiuvių salėje (atrium sutorium) Argilete, amatininkų gatvėje miesto centre. Abejose šventėse buvo aukojami ėriukai. Tie romėnai, kurie nedalyvavo ceremonijoje, galėjo gėrėtis miesto gatvėse atliekamais Marso šokančių žynių (Salii) pasirodymais su šokiais ir dainomis. Tai buvo 12 patricijų jaunuolių, dėvėjusių pilną senovės kario aprangą su kardais ir legendiniais Marso skydais ankilais (ancile). Pasibaigus paradui, žyniai šventuosius ankilus grąžindavo saugojimui į šventyklą Forume.
Belvederio Apolonas

Apie skulptūrą

„Belvederio Apolonas“ buvo rastas XV a. pabaigoje Romoje ir buvo popiežiaus Julijaus II asmeninėje kolekcijoje. Bent nuo 1508 m. statula žinoma buvusi Vatikano Belvederio kieme (iš to jos pavadinimas). Skulptūroje vaizduojamas antikinis dievas Apolonas, tikriausiai tik ką paleidęs strėlę iš lanko, kurį laikė kairiojoje rankoje. Statula sukurta II a. Romoje ir, manoma, yra apie 330-320 m. pr. m. e. Sen. Graikijos skulptoriaus Leocharo sukurtos bronzinės statulos kopija. Marcatonio Raimondi savo graviūra XVI a. pradžioje statulą išpopuliarino Europoje. Berninis „Belvederio Apolono“ vaizdinį panaudojo garsioje savo skulptūroje „Apolonas ir Dafnė“.
XVIII a. statulos autoritetas dar labiau išaugo, kai jos vertę iškėlė vokiečių menotyrininkas Johanas Joachimas Vinkelmanas, kuris „Belvederio Apoloną“ laikė pačia didingiausia iš antikinių statulų ir aukščiausiu meno idealu. Tačiau XIX a. skulptūros autoritetas smuko. Kritikai pradėjo ją laikyti pernelyg šalta ir akademine. Kenneth Clark (XX a.) žodžiais, nei vienoje kitoje garsioje skulptūroje jos idėja ir atlikimas nėra taip nemaloniai išsiskyrę. 1798-1815 m. laikotarpyje skulptūra buvo pagrobta Napoleono ir eksponuojama Luvre. Antonijas Kanova sukūrė statulą „Persėjas su Medūzos galva“ tam, kad pakeisti pagrobtąją. Persėjo vaizdinys joje imituoja „Belvederio Apoloną“.
Čivonys (Kupiškis)

Istorija

Čivonių kaimas Skapiškio parapijos Bažnyčios gimimų metrikoje pirmą kartą paminėtas 1796 m. vasario 4 d. Kaimas XVII–XVIII a. priklausė Pienionių seniūnijai Kepurinės vaivadijai. Vėliau iki 1915 m. – Ukmergės apskrities Puponių valsčiaus Bogorodickojės seniūnijai, 1919–1940 m. – Kupiškio valsčiui.
1920 m. lapkričio 1 d. atidaryta valdiška pradinė mokykla, 1955 m. reorganizuota į septynmetę, 1962 m. – aštuonmetę. 1965 m. perkelta į naujas patalpas Naiviuose.
1949 m. spalio 31 d. įkurtas „Pakupio“ kolūkis.

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas greičiausiai kilęs iš asmenvardžio Čivonis.
Vimara Perešas

Vimara Perešas (Vímara Peres; ~820 – 873 m.) – IX a. Galisijos kunigaikštis, rekonkistos dalyvis, pirmasis Portugalijos grafystės valdovas.

Valdymas

Buvo Astūrijos karaliaus Alfonso III vasalas. Jo įsakymu buvo išsiųstas į valdų pietryčius, kur turėjo užtikrinti saugumą nuo maurų bei atkurti Bragos miestą. 868 m. Vimara pats įsiveržė į Kordobos emyrato teritoriją ir atkovojo žemes tarp Minjo ir Duero upių, užėmė Portus Cale miestą (dabartinis Portas). Alfonsas II iš užkariautų žemių sukūrė Portugalijos grafystę (Condado de Portucale), o jos valdytoju paskyrė Vimarą Perešą. Grafystės pavadinimas kilo nuo senojo Porto vardo („galų uostas“), vėliau iš jo išsivystė Portugalijos pavadinimas. Netrukus Vimara įkūrė įtvirtintą gyvenvietę, kurią pavadino pagal savo asmenvardį Vimaranis (dabar Gimarainšas). Tas miestas tapo grafystės sostine.
Jame ir mirė 873 m., o jo palikuonys valdė Portugaliją iki pat 1071 m.
Bareirasas

Istorija

1881 m. sukurta Bareiraso parapija, o 1891 m. įkurta gyvenvietė.
Budrionys (Kupiškis)

Istorija

Kaimas pirmą kartą paminėtas 1662 m. Subačiaus bažnyčios turto inventoriuje. Nukentėjo 1709–1710 m. maro metu. XIX a. pradžioje nusavinus bažnyčios žemes, Budrionys atiteko Subačiaus valstybiniam dvarui. 1861–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Subačiaus valsčiaus Bogojavlenskoje seniūnijai, 1919–1946 m. – Panevėžio apskrities Subačiaus valsčiaus Paviešintų seniūnijai. 1925 m. išskirstytas į vienkiemius.
Pokariu priklausė kolūkiui „Šviesa“.
Vincas Trumpa

Biografija

1937 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete baigė visuotinę istoriją. Studijas tęsė Paryžiaus universitete.
1939 m. Lituanistikos instituto istorijos skyriaus sekretorius, 1940 m. dienraščio „Lietuvos aidas“ korespondentas Berlyne, 1940–1941 m. – Kauno 6-osios gimnazijos mokytojas, 1941–1944 m. – Vilniaus universiteto Lietuvos istorijos katedros vyr. asistentas. 1944 m. išvyko į Vokietiją. 1945–1946 m. Miuncheno lietuvių gimnazijos organizatorius ir vicedirektorius. 1949 m. emigravo i JAV. Nuo 1954 m. dirbo Kongreso bibliotekoje Vašingtone. 1997 m. sugrįžo į Lietuvą, dirbo Gerontologijos centre.
Spaudoje pradėjo bendradarbiauti besimokydamas gimnazijoje. Rašė į leidinius „Lietuvos ūkininkas“, „Tiesos keliai“, „Jaunoji karta“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“, „Akademikas“, „Lietuvos praeitis“, „Židinys“, „Eranus“, Akiračiai ir kt. Nuo 1939 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Vokietijoje bendradarbiavo laikraštyje „Mintis“, buvo vienas iš žurnalo „Šviesa“ redaktorių. JAV dirbo žurnalų „Metmenys“ ir „Lituanus“ redakcijose.
Centrinė jėga

Pavyzdžiai

Gravitacijos ir kuloninės jėgos yra visiems žinomi centrinių jėgų laukai, kurių stipriai yra proporcingi 1/r².
Objektas, skriejantis gravitacinių arba kuloninių jėgų lauke, juda pagal Keplerio dėsnius.
Nereikia painioti centrinės jėgos su įcentrinės jėgos sąvoka!
Armiliustrijus

Armiliustrijus (lot. Armilustrium) – Senovės Romoje spalio 19 d. vykdavusi šventė, skirta pagerbti karo dievą Marsą. Šią dieną kariai atlikdavo ritualinį ginklų valymą ir žiemai padėdavo juos į saugyklas. Išpuoštame gėlių girliandomis Didžiajame cirke (Circus Maximus) vyko kariuomenės pasirodymai, kuriuos lydėjo iškilmingi trimitų garsai. Romėnai su visa savo ginkluote susirinkdavo ant vienos iš septynių – Aventino – kalvos. Iškilmes lydėdavo eisena su fakelais ir aukojamais gyvuliais, Marso žynių atliekami ritualiniai šokiai.
Daugelis Marsą garbinančių švenčių dažniausiai vykdavo jo vardu pavadintą (lot. Martius) kovo mėnesį, taip pat ir spalį, pradedant ir užbaigiant karinių kampanijų sezoną.
Ventspilio laisvasis uostas

Ventspilio laisvasis uostas (latv. Ventspils Brīvosta) – jūrų uostas prie Baltijos jūros, vakarų Latvijoje, Ventspilyje. Plotas 2623, 9 ha.

Istorija

Pirmą kartą uosta paminėtas istorinėse kronikose 1263 m. Greičiausiai augo bei plėtėsi XVII a.
Valdant hercogui Jakobui buvo pastatyti daugiau nei 135 laivai ir parduoti kitose Europos valstybėse. Ventspilis buvo Hanzos sąjungos narys.
Rusijos imperijos metais XIX a. pabaigoje tapo pirmuoju Baltijos jūros uostu, sujungtu geležinkeliu su šalies giluma - ypač su Maskva ir Rybinsku.
Nuo 1997 m. uostas greta laisvojo uosto taip pat turi laisvosios ekonominės zonos statusą.
1998 m. pagilintas iki 17,5 m.
Harlemo upė

Harlemo upė (angl. Harlem River) – laivybai tinkantis sąsiauris Niujorke, JAV. Upės ilgis 13 kilometrų, ji jungia Rytų ir Hadsono upes, atskirdama Manheteno ir Bronkso rajonus. Harlemo upę kerta šeši siūbuojantys tiltai, vienas pakeliamas tiltas, bei trys arkiniai tiltai.
Stuopinių savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies.
Perimetras

Perimetras yra kelias, kuris apima plotą. Žodis kilo iš graikų kalbos peri (aplink) ir meter (matuoti). 
Tai visų kraštinių ilgių suma.

Praktiniai panaudojimai

Perimetras padeda dažnai ūkiniuose reikaluose, pvz., kiek reikia tvoros aplink sodą ar sklypą.
Rimantas Siparis

Biografija

1944–1946 m. vaidino Vilniaus dramos teatre. 1946 m. baigė Vilniaus dramos teatro studiją (dėstė Romualdas Juknevičius, Borisas Dauguvietis). 1946–1948 m. LSSR filharmonijos solistas. 1948 m. baigė Vilniaus konservatoriją (dab. LMTA), A. Klau dainavimo klasę. 1966–1967 m. ir nuo 1969 m. iki pat mirties dėstė Vilniaus konservatorijoje dainavimą, vadovavo Operos katedrai. Docentas (1982 m.), profesorius (1989 m.). 1948–1977 m. LSSR operos ir baleto teatro (dab. LNOBT) solistas. 1977–1989 m. LSSR operos ir baleto teatro vyriausiasis režisierius.
Šeima: tėvai – Juozas ir Pranė Sipariai, sūnus – Saulius iš santuokos su aktore Marija Rasteikaite, anūkai – Kristijonas, Marius, Salomėja – Ona; sūnus Juozas iš santuokos su baleto artiste Skaidra Paškevičiūte.

Kūryba

Kartu su amžininkais, įžymiais ano meto solistais (Elena Čiudakova, Marija Aleškevičiūtė, Irena Ylienė, Elena Saulevičiūtė, Irena Jasiūnaitė, Regina Tumalevičiūtė, Irena Žukaitė, Romanu Marijošiumi, Vladu Česu, Valentinu Adamkevičiumi, Abdonu Lietuvniku, Henriku Zabulėnu ir kitais) puoselėjo operos meną Lietuvoje bei kitose tuometinės Sovietų Sąjungos šalyse.
Per savo solisto karjerą dainavo visas didžiąsias bosų partijas, tai „velniškumo“ esmę įkūnijantis Mefistofelis Guno „Fauste“, vidinių prieštaravimų bei sąžinės graužaties kankinamas Borisas Godunovas to paties pavadinimo Musorgskio operoje, nepataisomasis lėbautojas kunigaikštis Galickis Rimskio-Korsakovo „Kunigaikštyje Igoryje“, gyvenimiško tragizmo bei žiauraus pavydo kupinas Ispanijos karalius Pilypas II Verdžio „Don Karle“, ir t. t.
Labai svarbūs ir Rimanto Sipario biografiją puošiantys darbai sukurti lietuvių kompozitorių operose. Tai Rimvydas J. Karnavičiaus „Gražinoje“, Vidūnas V. Paltanavičiaus „Kryžkelėje“, Tyzenhauzas B. Dvariono „Dalioje“, Hofmanas, Perkūnas, Gunaras V. Klovos „Duktėje“, „Vaivoje“, „Dviejuose kalavijuose“, Viziris V. Barkausko „Legendoje apie meilę“ ir daug kitų.
Rimantas Siparis stebino žiūrovus sodriu, malonaus tembro vokalu bei vaidybiniu-psichologiniu aspektu itin kruopščiai išanalizuotais ir perteiktais herojų charakteriais.
LRT archyvuose bei kituose fonduose saugomi Rimanto Sipario įdainavimai. Tą gausią kolekciją sudaro operų arijos, lietuvių liaudies dainos, užsienio bei lietuvių kompozitorių dainos, romansai ir estradinė muzika. Dar ir dabar per radiją galima dažnai išgirsti anksčiau ypač populiarią, specialiai Rimantui Sipariui parašytą Eduardo Balsio ir Vytauto Bložės dainą „Senas jūrininkas“.
Baigęs solisto karjerą, Rimantas Siparis pasirinko operos režisieriaus kelią, pastatė operų Lietuvoje ir užsienyje.
Jonas Juodelis

Biografija

1929–1935 m. mokėsi Anykščių vienuolyno pradžios mokykloje, 1935–1939 m. – Anykščių progimnazijoje, 1939–1942 m. Panevėžio vyrų gimnazijoje. 1942–1944 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete, 1947 m. baigė Kauno kunigų seminariją. Vyskupas Kazimieras Paltarokas 1947 m. birželio 29 d. Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedroje įšventino jį kunigu.
1947–1949 m. jis buvo Kupiškio vikaras. 1948 m. apgynė filosofijos licenciato disertaciją „Žako Mariteno integralinis humanizmas“. 1949–1951 m. buvo Panevėžio vyskupijos kurijos kancleris ir Panevėžio Katedros parapijos vikaras.
1952–1955 m. J, Juodelis praleido Angarsko (Rusija) statybose, nes už antisovietinę propagandą buvo nuteistas 25 metams lagerio. Paleistas iš tremties, pritaikius amnestiją.
1956–1969 m. buvo Šeduvos vikaras, 1969–1970 m. – Pandėlio klebonas, 1970-2002 m. – Panevėžio Šv. apašt. Petro ir Povilo parapijos klebonas. 1973–2002 m. ėjo Panevėžio dekanato vicedekano pareigas, 1983–2001 m. buvo Panevėžio vyskupijos kurijos kancleris. Nuo 2002 m. – klebonas emeritas. 2002 m. vasario 7 d. suteiktas Panevėžio miesto garbės piliečio vardas.
1990 m. popiežius Jonas Paulius II suteikė kun. J. Juodeliui monsinjoro titulą.
1991 m. jis buvo Panevėžio Vyskupo Kazimiero Paltaroko vidurinės mokyklos steigėjas ir pirmasis direktorius. Nuo 1992 m. vasario vdovavo Lietuvių katalikų mokslo akademijos Panevėžio skyriui. 1995 m. Lietuvos mokslo taryba nostrifikavo mokslo laipsnį – J. Juodelis pripažintas teologijos daktaru. Nuo 1995 m. dėstė Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultete.
Dirbdamas Panevėžyje rinko istorinius duomenis apie Panevėžio vyskupijos bažnyčias. Tos išsaugotos medžiagos pagrindu 1998 m. parengė ir išleido išsamų veikalą „Panevėžio vyskupija. Istoriniai duomenys. Pastoracinė veikla“.
J. Juodelis mokėjo esperanto, prancūzų, vokiečių, anglų, italų, lotynų, hebrajų, lenkų, rusų, ispanų kalbas. Sukaupė turtingą asmeninę biblioteką įvairiomis temomis – nuo filosofijos iki geografijos. Dalį šios bibliotekos knygų saugo Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarijos biblioteka, Panevėžio Juozo Balčikonio gimnazijos biblioteka.
J. Juodelis palaidotas Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios šventoriuje. Jo vardu pavadinta gatvė Panevėžyje, Pagojo mikrorajone.
Moldavijos politinė sistema

Moldavijos valdymo forma – parlamentinė demokratija. Vyriausybės vadovas yra ministras pirmininkas. Kaip ir kitose parlamentinėse respublikose prezidentas labiau yra simbolinis šalies vadovas. Vykdomoji valdžia yra vyriausybė. Įstatymų leidžiamoji valdžia yra sutelkta ir parlamente ir vyriausybėje. Teisminė sistema yra nepriklausoma nuo vykdomojo ir įstatymų leidžiamojo organo.

Politinė istorija

2001 m. rinkimus 50,1% balsų laimėjo Vladimiro Voronino vadovaujama Moldavijos komunistų partija, dėl nustatyto rinkiminio barjero mažesnėms partijoms (6%), gavo 61 iš 101 mandatų parlamente. V. Voroniną parlamentas išrinko prezidentu. Didžiausią paramą komunistai turi tarp vargingiausiai gyvenančių šalies gyventojų.
2005 m. kovo 6 d. rinkimuose Moldavijos komunistų partija surinko mažiau balsų (46,1%), tačiau gavo 56 mandatus parlamente ir taip užsitikrino absoliučią daugumą. Antra pagal dydį partija yra rinkiminis blokas Demokratinė Moldavija, vadovaujama Kišiniovo mero Serafimo Urecheanu (28,4% balsų ir 34 vietos parlamente). Krikščionių demokratų liaudies partija, vadovaujama Iurie Rosca, gavo 9,1% balsų ir 11 vietų.
Paskutiniai parlamento rinkimai vyko 2009 m. liepos 29 dieną. Juose daugiausiai vietų parlamente laimėjo Moldavijos komunistų partija (48 iš 100). Tačiau ji pirmą kartą nuo 1998 m. nesudarė valdančiosios koalicijos. Ją sudarė kitos 4 politinės partijos, rinkimuose gavusios 53 vietas.
Dabartiniai Moldavijos tikslai: susitarti dėl Padniestrės padėties, vystyti santykius su Rumunija ir siekti narystės Europos Sąjungoje.

Įstatymų leidžiamoji valdžia

Įstatymų leidžiamoji valdžia yra vienų rūmų Moldavijos parlamentas (Parlamentul). 101 parlamento narys renkamas visuotiniuose rinkimuose ketveriems metams, remiantis proporcine rinkimų sistema.

Teisminė valdžia

Moldavijoje aukščiausiąją teisminę valdžią turi aukščiausiasis teismas ir konstitucinis teismas.
Idrisas II

Idris II (arba Idris ben Idris ben Abd-allah ben al-Hassan, arab.:إِدرِيس بن إِدرِيس بن عَبد اللَّه بن الحَسَن g. Volubilyje – m. 828 m.) – Idrisidų dinastijos įkūrėjo Šiaurės Afrikoje Idris I sūnus, valdęs nuo 791 m. iki 828 m.
Jis gimė Volubilyje praėjus trims mėnesiams po tėvo mirties.

Istorija

Idris I netikėta mirtis (buvo nunuodytas) šalyje galėjo sukelti nestabilumą, nes dinastija neturėjo paveldėtojo, o tai džiugino Bagdado kalifą. Bet praėjus trims mėnesiams po Idris I mirties viena iš jo žmonų – sugulovių, Kenza (berberų genties Avarba (Awarba) vado dukra), pagimdė sūnų, kuris gavo Idris II vardą. Karalystės regentu, Kenzos ir berberų nutarimu, buvo paskirtas Idriso I ištikimas palydovas Rašidas (Râchid (arab.: رَاشِد). Istorikas Rom Landau apie Idris II rašė: „Būdamas ketverių metų Idris II jau mokėjo skaityti, penkerių – rašyti, aštuonerių metų išmoko Koraną atmintinai ir stebino visus savo protiniais gebėjimais, be to buvo fiziškai stiprus ir t. t.“ 803 m. mirus regentui Rašidui, Idris II oficialiai buvo paskelbtas tėvo politinės valdžios perėmėju, – jam buvo dar tik vienuolika metų. 808 m. iš Volubilio Idris II perkėlė sostinę į Fesą, kurį įkūrė jo tėvas dešiniajame Fesos upės krante (Andalūzų kvartalas). Būdamas dvidešimties Idris II baigia naujo miesto kvartalo statybas kairiajame upės krante (Kairuano kvartalas). Čia jis pastatė mečetę, turgų ir valdovų rūmus; taip atsirado naujasis Fesas, kuris vadinosi „al Alija“ (viršutinis miestas). Iš čia jis po islamo vėliava pradėjo Magribo suvienijimą. 828 m. jaunasis valdovas mirė palikęs aštuonis vaikus, kuriems buvo padalinta karalystė.
Prokalbė

Prokalbė – istorinės kalbotyros sąvoka, apibūdinanti dažniausiai hipotetinę, rekonstruojamą, egzistavusią anksčiau kalbą, iš kurios išsirutuliojo viena, keletas, visa grupė giminingų kalbų arba visa kalbų šeima. Šią ir protėvynės sąvokas XIX a. pasiūlė indoeuropeistikos pradininkai, ir taip buvo atvesta prie indoeuropiečių ir jų kalbų grupių skilimo modelio sudarymo, atskirų kalbų grupių ir indoeuropiečių prokalbės hipotetinių rekonstrukcijų bei daugybės diskusijų apie indoeuropiečių protėvynės, kurioje kažkada naudota prokalbė, vietą.
Bajanchongoro aimakas

Geografija

Provincijos šiaurinė dalis apsupta Changajaus kalnų, o pietinėje dalyje plyti Gobio dykuma.

Klimatas

Šiaurinėje aimako dalyje vyrauja kalnai, todėl ten yra šalčiau, o pietinėje dalyje, kur vyrauja Gobio dykuma, ten būdingos šaltos naktys ir karštos dienos (temperatūra kartais pakyla iki 50 °C).
Mobingas

Mobingas – tikslinis, sisteminis, ilgesnį laiką pasikartojantis kolegų elgesys darbovietėse, kurio dažniausias tikslas – pažeminti, apjuokti kurį nors kolegą, sumažinti vertę, eliminuoti arba net atjungti darbuotoją nuo bendradarbių; ujimo atmaina.

Mobingo klasifikacija

Psichologija išskiria dvi pagrindines mobingo kryptis: vertikalus (bosingas) – kai mobingą vykdo organizacinės hierarchijos aukštesniuose lygmenyse esantys bendradarbiai (viršininkai), ir horizontalus – mobingą vykdo to paties hierarchinio lygio bendradarbiai.

Mobingo atsiradimo sąlygos

Mobingo priežastimi gali būti pavydas, darbuotojo, kuris taiko mobingą, nesugyvenamumas, dirglumas. Dažnai pavydima jaunesniam, sėkmingesniam darbuotojui, taip pat dažniausiai ir mažiau patirties turinčiam darbuotojui. Dažniausiai mobingo galima sulaukti iš vyresnių amžiumi ir seniau dirbančių darbuotojų, kurie tiesiog bijo prarasti savo darbą. Dažnai mobingas taikomas nesugyvenamų bendradarbių, kurie patys dažnai tampa mobingo aukomis. Kartais mobingas taikomas išsiskiriančiam iš kolektyvo nariui savo amžiumi, pažiūromis, tautybe, rase ir kt. Kartais toks spaudimas yra laikinas ir yra savotiškas „krikštas“ į kolektyvo narius. Mobingo auka gali tapti ir patyręs darbuotojas, kurį pradėjo vertinti vadovybė. Kartais mobingo priežastis gali būti perdėtas drąsumas, skundai, pastovi kritika, bendro darbo ignoravimas, iššaukiantis elgesys.

Mobingo supratimo istorija

Gyvūnijos pasaulyje mobbing – tai kai žolėdžių banda užpuola plėšrūną. Psichologas ir mokslininkas - medikas, daktaras Hancas Leimanas pirmą kartą mobingo tyrimus atliko Švedijoje 1980 m. pradžioje. Jis tokį elgesį pavadino mobingu ir jį charakterizavo kaip „psichologinį terorą“, kuris į save jungia „sistemiškai pasikartojantį priešišką ir neetišką vieno ar kelių žmonių elgesį, nukreiptą prieš vieną ar kelis žmones, dažniausiai vieną“. Leimanas nustatė 45 elgesio variantus, tipiškus mobingui, kai kurie iš jų: reikalingos informacijos slėpimas, socialinė izoliacija, šmeižtas, nepaliaujama kritika, nepagrįstų apkalbų paleidimas, išjuokimas, šūksniai.

Rezultatai

Nuolatinio mobingo aukos gali pradėti jaustis nepilnavertiški, pilnai savęs neįvertinti, neištvėrę nuolatinio streso, emocinio išsekimo, išeiti iš darbo, susirgti nervinėmis ligomis, sergančius širdies ligomis gali ištikti infarktas, ir net nusižudyti. Mobingas taip pat turi neigiamų pasekmių ir jį stebinčių, bet nedalyvaujančių kolegų emocinei sveikatai.
Visi langai žiūri į dangų

Visi Langai Žiūri Į Dangų – 2000 m. išleistas Andriaus Mamontovo albumas.
Naravų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiojo kranto aukštumos kyšulyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 6x5 m dydžio. Šiauriniame aikštelės krašte supiltas 16 m ilgio, 2 m aukščio, 10 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.
Aikštelės pietinė dalis nuslinkusi į Nemuno slėnį, joje iškasta duobė, pylimas nuartas ir apardytas duobių. Piliakalnis dirvonuoja, ant jo auga pušis.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 4000 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Prienlaukio piliakalnis 10 kmMačiūnų piliakalnis 7 kmBirštono piliakalnis 3 kmPašlavančio piliakalnis 16 kmBabronių piliakalnis 7 kmRiečių piliakalnis 22 km
Šakališkių piliakalnis 19 kmŠaltinėnų piliakalnis 4,5 kmNemajūnų piliakalnis 5 km
Lugalis

Lugalis (šum. 𒇽𒃲 = LÚ.GAL – 'didelis žmogus') – vienas iš miesto valdovo titulų senovės Šumere. Kiti valdovą žymintys ženklai buvo en ir ensi. Tiksliai nėra žinomas skirtumas tarp šių žodžių, tačiau aišku, kad žodis „lugal“ buvo karaliaus atitikmuo šumerų kalboje, šiuo ženklu taip pat žymėtas kokio nors objekto savininkas, šeimos galva.
Lugalio terminas taip pat naudotas akadų, hetitų kalbose, nors akadai taip pat turėjo savo žodį karaliui įvardinti (šarrum).
Tyrinėtojai spėja, kad miesto valdytojai galėjo būti tituluojami „ensi“, o „lugal“ vadinti stambesnių konfederacijų valdovai. Lugaliai turėję atlikti dalį religinių funkcijų, organizuoti gynybą nuo priešų, spręsti teritorinius ginčus. Lugaliui mirus, sostą paveldėdavo vyriausiasis sūnus. En ar ensi labiau galėję atitikti žynio funkciją. Kiti mokslininkai mano, kad visi trys titulai yra sinonimiški.
Lugalio terminas plačiai sutinkamas Amarnos laiškuose, ten lugaliais vadinami ne tik Mesopotamijos valdovai, bet ir Egipto faraonai.