google/wiki40b huggingface dataset:
Algirdas Raslanas

Algirdas Raslanas (g. 1956 m. rugsėjo 9 d. Dusetose, Zarasų rajonas) – Lietuvos irkluotojas, pedagogas, sporto mokslininkas bei vadybininkas.

Biografija

1975 m. baigė Prienų 1-ąją vidurinę mokyklą. 1975–1979 m. studijavo Lietuvos kūno kultūros institute (LKKI), įgijo kūno kultūros dėstytojo diplomą. 1978–1979 m. Lietuvos irklavimo rinktinės narys. 1979–1981 m. Kauno 38-osios vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytojas. 1981–1985 m. studijavo neakivaizdinėje aspirantūroje Leningrado kūno kultūros mokslinio tyrimo institute.
1981–1986 m. LKKI Irklavimo, buriavimo ir turizmo katedros dėstytojas. 1986–1989 m. Slidinėjimo, dviračių sporto ir šaudymo katedros vedėjas. 1987 m. Maskvos srities kūno kultūros institute apgynė pedagogikos mokslų kandidato disertaciją.  1989–1990 m. LKKI Bendrojo fakulteto dekanas. 
1990–1993 m. Kūno kultūros ir sporto departamento (KKSD) prie LR Vyriausybės generalinis direktorius. 1993–1997 m. Respublikos sportininkų rengimo centro direktoriaus pavaduotojas. 1996 m. Lietuvos gyvenimo logikos partijos kandidatas į LR Seimo narius. 
1997–2005 m. KKSD prie LRV generalinio direktoriaus pavaduotojas. 2002 m. VPU ir ŠU apgynė habilituoto daktaro disertaciją. 2002 m. VPU Kūno kultūros katedros profesorius. 2005–2009 m. KKSD prie LRV generalinis direktorius. Nuo 2008 m. UNESCO tarpvyriausybinio Fizinio lavinimo ir sporto vystymo komiteto narys. 
Moka rusų, lenkų, anglų, prancūzų kalbas.
Piastuvas

Istorija

Miestelio istorija skaičiuojama nuo XVI a. Dabartinio miesto teritorijoje buvo du kaimai: Utrata ir Ždarai (lenk. Żdżary).
Kivylių Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

Bažnyčia naujai pastatyta 2000 m. pagal architekto Rimanto Zimkaus projektą. Statyba rūpinosi klebonas Gediminas Norvilas. Lėšos surinktos iš parapijiečių, Akmenės savivaldybės, kurato­rių vokiečių (padovanojo varpus).

Architektūra

Bažnyčia palyginti nedidelė, stačiakampio pla­no, su iškištu bokštu, bokšteliu, trisiene apside. Statybai panaudotos baltos silikatinės plytos, pilkas akmuo. Priekinio fasado kampe pastatytas atviras priengis. Bokštas stačiakampis, dviejų nevienodo dydžio tarpsnių su piramidiniu stogu, siaurais stačiakampiais ir trapeciniais langais, durimis su stogeliu. Šoniniai langai taip pat siauri.
Statinio vidus halinis, vienos navos, interjere vyrauja tinkuotos baltos sienos. Grindys išklotos plytelėmis. Lubas atstoja ažūrinės gegnės. Presbiterijos šone įrengta zakristija. Vietoje altoriaus stovi juodo granito, paprastų geometrinių formų staliukas ir medinis drožinėtas piupitras. Ant sienos kabo dailininkės Rūtos Kučinskaitės tapytas tradicinės ikonografijos pa­veikslas „Švč. Mergelės Marijos ėmimas į dangų" (drobė, alie­jus). Kryžiaus kelio stočių vaizdai profesionaliai pertapyti.
Amžinasis įšalas

Amžinasis įšalas arba daugiametis įšalas – viršutinio Žemės plutos sluoksnio būsena, trunkanti be pertraukos nuo dvejų iki daugelio tūkstančių metų, kai jo temperatūra ne aukštesnė kaip 0 °C ir sluoksnyje yra ledo. Amžinasis įšalas užima apie ketvirtį Žemės paviršiaus. Tokios būsenos dirvožemio ir uolienų sluoksnis vadinamas daugiamete kriolitozona, jame vykstantys procesai – kriogeneze. Amžinojo įšalo sluoksnio storis būna nuo kelių iki 1500 metrų. Paprastai įšalo sluoksnis prasideda po aktyviuoju, kriolitozonos sluoksniu, kurio temperatūra tarpais aukštesnė, o tarpais žemesnė už 0 °C (trumpalaikio arba sezoninio įšalimo ir atitirpimo sluoksnis). Žemiau esantis amžino įšalo sluoksnis susidarytas iš 2 dalių: viršuje yra 6-8 m storio svyruojančių neigiamų temperatūrų sluoksnis, kurį skaido gilūs šalčio plyšiai (vasarą į juos sunkiasi vanduo, užšaldamas virsta ledo pleištais ir platina plyšius). Po juo yra pastovių neigiamų temperatūrų sluoksnis, kriogeniniai procesai jame nevyksta.
Pagrindinė sąlyga amžinajam įšalui susidaryti yra neigiama Žemės paviršiaus vidutinė metinė temperatūra. Tačiau jis laikosi ir kai kuriose sausumos ar šelfo paviršiaus vietose, kur metinė temperatūra yra teigiama, ten daugiametis įšalas – nykstantis senojo šaltesnio klimato reliktas. Vandens telkiniai atšildo po jais esantį įšalo sluoksnį ir jame susidaro spragos. Žiemą pro tas spragas kyla požeminis vanduo, slegiamas gilumoje besiplečiančio įšalo, išsiveržęs į paviršių jis užšąla ir sudaro antledžius.
Didžiausius plotus amžinasis įšalas užima šalto žemyninio klimato srityse, kur plona sniego danga netrukdo skverbtis šalčiui gilyn, o per trumpą vasarą įšalas nespėja atitirpti. Apima beveik visą Azijos šiaurę (Sibirą, Mongoliją), didelę Šiaurės Amerikos dalį (Grenlandiją, Kanados šiaurę, Aliaską), Rytų Europos šiaurinius pakraščius. Storiausias įšalo sluoksnis yra žemynų gilumoje, kur vyrauja itin žemos temperatūros, jūrų pakrantėse jūrų plonesnis. Azijoje įšalo pietinė riba eina maždaug ties 60° š. pl., toliau į pietus (Mongolijoje iki 44° lygiagretės) pasitaiko pavienių įšalo salų. Šiaurės Amerikoje amžino įšalo salų pietinė riba siekia 42° lygiagretę. Pietų pusrutulyje įšalas išplitęs Antarktidoje.
Lietuvoje amžinasis įšalas buvo pleistoceno ledynmečiu, prie ledyno pakraščio. Įšalo požymių randama upių terasų nuogulose, bei ledynmečio neledyninėse upinėse ir ežerinėse nuogulose.
Dėl daugiamečio įšalo sudėtinga atlikti žemės darbus (tiesti kelius, statyti pastatus, vystyti žemės ūkį). Amžinojo įšalo srityse vamzdžiai klojami virš žemės, pastatai statomi ant polių. Dėl amžinojo įšalo vanduo sunkiai geriasi į žemę, todėl įšalo srityse gausu ežerų, pelkių, upių, susiformuoja pingai.
Jonas Budrys

Jonas Budrys (iki 1922 m. Jonas Polovinskas, 1889 m. gegužės 10 d. Kaune – 1964 m. rugsėjo 1 d. Niujorke) – Lietuvos žvalgybininkas ir diplomatas.

Biografija

Nors 1907 m. baigė Kauno gimnaziją, dar 1905 m. pradėjo tarnauti įvairiose Rusijos imperijos valdžios įstaigose Lietuvos ir Latvijos teritorijoje. 1912–1915 m. Kuršo gubernijos apskrities viršininko padėjėjas. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1915 m. mobilizuotas, Rusijos imperijos kariuomenės XIX korpuso kontržvalgybos viršininkas, 1918 m. – baltagvardiečių Amūro karo apygardos kontržvalgybos viršininkas brigados vado teisėmis. 1920–1921 m. studijavo Vladivostoko Rytų kalbų institute.
Grįžęs į Lietuvą, 1921 m. liepos 21 d. paskirtas Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo Žvalgybos skyriaus Kontržvalgų dalies viršininku. Ernesto Galvanausko vyriausybės pavedimu 1922 m. pasiųstas į Klaipėdos kraštą tirti vietinių gyventojų nusistatymą susijungimo su Lietuva klausimu. Atsisakius daugeliui Lietuvos karininkų, paskirtas vadinamojo Klaipėdos sukilimo kariniu vadu ir pakeista pavarde vadovavo Kaune suformuotai Ypatingosios paskirties rinktinei, 1923 m. sausio pradžioje įžengusiai į Klaipėdos kraštą. Užėmus Klaipėdą, sausio 16 d. generalinio štabo įsakymu iš vietinių Klaipėdos krašto gyventojų pradėjo burti Klaipėdos krašto armiją, kurios buvimo faktorius laidavo veiklos galimybes sukilimo metu suformuotai Erdmono Simonaičio direktorijai. Vasario 15 d. Ambasadorių konferencijos reikalavimu vadinamoji Budrio armija reorganizuota.
Buvo sausio 17 d. vyriausybės aukštuoju įgaliotiniu Klaipėdos kraštui paskirto Antano Smetonos pavaduotoju. Prancūzijos kariuomenei pasitraukus iš Klaipėdos krašto, vasario 19 d. paskelbė perimąs Prancūzijos vyr. komisaro pareigas Klaipėdos krašte. Balandžio 7 d. Smetonai pasitraukus iš vyriausiojo įgaliotinio pareigų, faktiškai tapo Lietuvos atstovu Klaipėdos krašte. 1924 m. spalio 21 d. prezidento dekretu paskirtas pirmuoju Klaipėdos krašto gubernatoriumi, tačiau, po lietuvių partijų nesėkmės per pirmuosius rinkimus į Klaipėdos krašto seimelį 1925 m. lapkritį, pasitraukė iš gubernatoriaus pareigų.
Nuo 1927 m. sausio pradėjo dirbti Lietuvos vidaus reikalų ministerijoje patarėju, 1928 m. sausį paskirtas Lietuvos konsulu Karaliaučiuje, nuo 1933 m. lapkričio – Lietuvos generalinis konsulas Rytų Prūsijoje. 1936 m. lapkričio 11 d. paskirtas Lietuvos generaliniu konsulu JAV. Šiose pareigose dirbo visą likusį savo gyvenimą – 28 metus. Gyvendamas Niujorke, 1940 m. gavo Niujorko miesto garbės piliečio vardą. 1964 m. palaidotas lietuvių kapinėse Čikagoje.
Sūnus Algis Budrys – mokslinės fantastikos rašytojas.
Sližių dvaras

Istorija

Dvaro sodyba buvo įkurta Kultuvėnuose XIX a. ir vadinama Sližių dvaru. Literatūroje minima, jog 1866 ir 1887 m. sodybos savininkas buvo Belinskis (arba Bielinskis). Minėtas faktas, kad 1919 m. Lietuvos vyriausybė dvarą konfiskavo. 1926 m. parengtas Sližių dvaro žemės parceliacijos planas. Jame pažymėta, kad dvaro žemė sudarė 309 ha ir 4 182 m2. Buvo surašyta 12 dvaro sodybos pastatų, perimamų valstybės nuosavybėn. Jis tada su Pasiekų ir Paberžinės palivarkais priklausė Bronei Rembauskienei. Dvaras buvo išparceliuotas ir naujakuriai sklypus pradėjo valdyti nuo 1927 m.
Vyresnieji Sližių gyventojai dar mena paskutinę buvusio dvaro šeimininkę Ramblauskienę (arba Rembauskienę) . Ji Sližių dvarą paliko 1941 m. birželį - su pirmųjų tremtinių banga. Dvarininkė buvo įgrūsta į vagoną, gabenusį tautiečius tolyn nuo tėvynės. Sunki ir varginanti kelionė netrukus pakirto senyvos moters sveikatą. Baltarusijoje, kažkur apie Minską, dvarininkė mirė.
Sližių koplyčioje kabo ankstesniems dvarininkams - Bielinskiams - skirtos memorialinės lentos. Šalia yra ir jų kapas. Manoma, kad iš šios šeimos dvarą pirko Ramblauskai. O kada jis statytas, tikslių duomenų nelikę. Dar žinoma, jog dvare buvo įsikūrusi pirmoji Sližių kaimo mokykla.
Po karo tuščiame dvaro pastate įsikūrė kolūkio raštinė, čia buvo kultūros namai. Pastačius naująjį administracinį pastatą, dvare apsigyveno kolūkiečiai. Matyt, jie nebuvo labai rūpestingi šeimininkai - dvaras pamažu nyko. Kai iširo kolūkis, lėšų kapitaliniam remontui jau nebuvo iš kur paimti, tad pastatas buvo pasmerktas sugriūti.
2000 m. buvusiame Sližių dvare gyveno šešios šeimos. Jau tada statinys buvo tapęs avarinės būklės: kiauras stogas, įgriuvę perdenginiai, supuvusios kai kurios laikančios konstrukcijos, be kai kurių langų bei durų, nubyrėjęs tinkas, be lietvamzdžių, medinis karnizas supuvęs, vietomis ištrupėjęs.

Architektūra

Pastatas stačiakampio ištęsto tūrio su pusiau valminiu stogu (stogu su laužtais, besikeičiančio nuolydžio šlaitais). Pagrindinis fasadas vieno aukšto, atgręžtas į šiaurę, dviejų aukštų galinis – į pietus. Cokolinis aukštas mūrinis, pietų pusėje su langais ir išėjimu. Dvaro rūmai iš pradžių buvę apkalti stačiomis lentomis, kalvio darbo vinimis, vėliau ant lentų užkaltos balanos ir dvaras nutinkuotas. Viduje sienos ir lubos taip pat tinkuotos. Planas daug kartų keistas. Pagrindinės durys įkomponuotos ne pastato centre. Pro jas patenkama į nedidelę patalpą, susisiekiančią su išilgai pastato einančiu koridoriumi (koridoriuje išlikęs parketo pavyzdys). Namo gale koridorius praplatėja ir yra įrengti laiptai į pastogę. Iš pastato pietinės pusės, kur yra buvusi atvira galerija (išduoda ant sienos matomos tvirtinimo žymės), matyti vaizdingas upelio slėnis.
Laisvės talka

Laisvės talka – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs 1946–1947 m.

Istorija

Lietuvos laisvės armijos vardu leido Liūto rinktinės partizanai.
Vainikas (žurnalas)

Vainikas – jaunimui skirtas „Šaltinio“ priedas, leistas 1913–1915 m. Seinuose.

Istorija

Leistas vietoje „Vainikėlio“. Leido ir redagavo Bronius Stosiūnas. Ėjo dukart per mėnesį, vasarą – kartą per mėnesį. Spausdino Laukaičio, Dvaranausko, Narjausko ir bendrovės spaustuvė Seinuose. Išėjo 21 numeris.
Spausdino religinio turinio straipsnius, informavo apie katalikiškų organizacijų veiklą ir kt. Bendradarbiavo J. Jurgaitis, V. Mockus, Stasys Tijūnaitis, Antanas Vaičiūnas ir kt.
Kenijos vėliava

Kenijos vėliava – stačiakampė, suskirstyta į tris vienodo aukščio horizontalias juostas: juoda, raudoną ir žalią. Juostos atskirtos baltomis fimbromis. Centre įkomponuotas masajų skydas, už kurio sukryžiuotos dvi ietys.
Vėliava buvo įteisinta 1963 m. gruodžio 12 d.
Paremta buvusios Kenijos Afrikos nacionalinės sąjungos vėliava.

Simbolika

Juoda spalva simbolizuoja juodaodžų daugumą, raudona - kraują, pralietą kovose dėl laisvės, žalia - natūralią augmeniją. Baltos skiriančios juostos buvo prijungto vėliau ir simbolizuoja taiką. Tradicinis juodas, raudonas ir baltas masajų skydas bei dvi ietys simbolizuoja visų prieš tai paminėtų dalykų apsaugą.
Tytuvėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Bridvaišio ežero šiauriniame krante esančioje atskiros kalvos – buvusios ežero salos – vakarinėje dalyje. Iš kitų pusių buvo apsaugotas pelkės, dab. durpynas. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 25×18 m dydžio. Jos rytinėje pusėje supiltas 0,3 m aukščio, 5 m pločio pylimas, už kurio iškastas 8 m pločio, 0,2 m gylio griovys. Šlaitai vidutinio statumo, 1,5-6 m aukščio.
Piliakalnio pietinį šlaitą skalauja Bridvaišio ežeras. Šlaitai apaugę pušimis, aikštelė dirvonuoja.

Aplinkiniai piliakalniai

Burbaičių piliakalnis 12 km
Puikiškės piliakalnis 22 kmNormančių piliakalnis 18 km
Bubių piliakalnis 28 kmKudinų piliakalnis 14 km
Velžių piliakalnis 35 kmPapušinio piliakalnis 9 km
Pagryžuvio piliakalnis 6 kmDiauderių piliakalnis 28 kmBulavėnų piliakalnis 6,5 km
Lyduvėnų piliakalnis 14 kmŠiaulelių piliakalnis 9 kmZvėgių piliakalnis 21 km
Popomas Osternachas

Biografija

Į Vokiečių ordiną įstojo 1227 m., vienas pirmųjų brolių, kurie apsistojo Prūsijoje. 1233 m. Kulmo valdytojas. Nuo 1241 m. Prūsijos krašto magistras. Kovojo su mongolais prie Legnicos. 1244 m. organizavo Austrijos riterių paramą kovai su Pamario hercogu Sventopelku. 1248-1253 m. tarnavo Vokietijoje.
1252 m. Šventosios Romos imperijos imperatoriaus rėmėjų išrinktas Vokiečių ordino magistru. 1254 m. Čekijos karalius Pršemislas Otokaras II paskelbė Kryžiaus žygį į Sembą. Užėmęs sembų pilis, pastatė kelias ordino pilis. Viena pirmųjų iškilo Karaliaučiaus pilis.
1256 m. nuvyko pas popiežių Aleksandrą IV, norėdamas sutaikyti abi Ordino partijas. Nepavykus, Romoje atsisakė Didžiojo magistro sosto. Nuo 1264 m. Regensburgo komtūras.
Palaidotas Vroclavo Šv. Jokūbo pranciškonų bažnyčioje.
Ŵ

Ŵ ir ŵ – lotynų abėcėlės raidė, sudaryta iš W su diakritiniu ženklu – cirkumfleksu. Valų kalboje reiškia ilgąją balsę w (/uː/). Taip pat naudojama bantų kalbose.
Jurijus Nikitinas

Biografija

Jaunystėje buvo išvykęs į tolimąją šiaurę, kur dirbo miško kirtimo darbuose (pvz., sielininku). Dirbo geologinėje žvalgyboje Sichote Alinyje, Usūrio taigoje, Tolimuosiuose Rytuose, Primorjėje.
1964 m. grįžo į Ukrainą, kur ėmė dirbti gamykloje liejiku. Užsiėmė sportu, buvo irklavimo kanojomis sporto meistras, turėjo kelių sporto šakų (bokso, sambo, lengvosios atletikos) pirmąjį atskyrį. Dalyvavo kuriant fantastikos mėgėjų klubus, jų veikloje. Mokėsi groti smuiku, dirbo dailininku. Tuo pačiu metu ėmė rašyti ir skelbti mokslinės fantastikos apsakymus. Buvo rašytojų fantastų grupės prie leidyklos „Molodaja Gvardija“, vėliau tapusios vadinamąja „Jefremovo mokykla“ (Школa Ефремова), narys.
Pirma publikuota knyga – fantastinių apsakymų rinkinys „Человек, изменивший мир“ (Žmogus, pakeitęs pasaulį). Už knygą „Огнепоклонники“ (Ugnies garbintojai) apie liejikų darbą apdovanotas literatūrinėmis premijomis, priimtas į SSRS rašytojų sąjungą. Po 1979 m. išleisto knygos „Шпага Александра Засядько“ (Aleksando Zasiadkos špaga), kitaip dar „Золотая шпага“ (Auksinė špaga) buvo peikiamas, ir apie septynerius metus literatūriniame gyvenime nedalyvavo.
Baigęs Aukštuosius literatūros kursus M. Gorkio Literatūros institute persikraustė į Maskvą. Kurį laiką dirbo vyriausiuoju redaktoriumi leidykloje „Otečestvo“ (Отечество). 10-to dešimtmečio pradžioje kartu su Lilija Šiškina organizavo leidyklą „Zmej Gorynyč“ (Змей Горыныч), kitaip dar „Ravlik“ (Равлик), kuri pradžioje leido užsienio fantastiką, o vėliau ėmė leisti vien paties J. Nikitino fantastiką. Dabar ši leidykla nebeveikia, o Nikitino knygas skelbia leidyklos „Centrpoligraf“ (Центрполиграф) ir „Eksmo“ (Эксмо).

Kūryba

Iš viso išleido virš 60 knygų, kurių bendras tiražas panašus kaip ir Vasilijaus Golovačiovo ir Sergejaus Lujanenkos knygų. Nikitinas rašo ne tik fantastiką, bet ir aštraus siužeto politinius kovinius romanus-ciklus „Rusai ateina“ (Русские идут).
Žinomiausios J. Nikitino knygos – pirmosios slaviškosios maginės fantastikos knygos iš ciklo „Trys iš miško“ (Трое из Леса).
Atskira jo knygų grupė yra ciklas „Keistieji romanai“ (Странные романы), kuriame išsiskiria transhumanistinis pociklis, kurį sudaro knygos „Трансчеловек“ (Transžmogus), „Я живу в этом теле“ (Aš gyvenu šiame kūne), „Проходящий сквозь стены“ (Praeinantis kiaurai sienas), „Я – сингуляр“ ('Aš – singuliaras'), „Сингомэйкеры“ (Singomeikeriai) ir „2024-й“ (2024-ieji).
Parašė autobiografines knygas „Мне – 65“ ('Man – 65') ir „Мне – 75“ ('Man – 75'. Дата написания: 2014). Pirmoji daugiau apie biografiją, o antroji - kaip išlikti darbingu ir garbiame amžiuje. Dabar per metus parašo po ~4 knygas. Paskutinės 2016 metais: Cерия: Контролер. Фантастика Юрия Никитина;
J. Nikitinas naudoja ir Гай Юлий Орловский slapyvardį. Išleido tokias serijas: 
Золотой Талисман - 2 knygos su bendraautore;
Serija Ričardas Ilgosios Rankos. Paskutinė 51-oji knyga Ричард Длинные Руки — Властелин Багровой Звезды Зла 2017 metai.
Serija Judžinas - laiko valdovas (Юджин — повелитель времени) - 9 knygos.
Brunonas Bagužas

Biografija

Nuo 1927 m. mokėsi Žemaičių Kalvarijos pradžios mokykloje. 1930 m. įstojo į Marijampolės marijonų gimnaziją. 1932–1939 m. baigė Telšių vyskupo M. Valančiaus gimnaziją. 1939–1944 m. studijavo Telšių (1940–1941 m. – Kauno) kunigų seminarijoje.
1944 m. spalio mėn. evakavosi į Vokietiją, Rytų Prūsijoje dirbo priverstinius darbus. 1945 m. ekstradicijos būdu atsidūrė sovietų karo belaisvių filtraciniame lageryje Gardine, iš kur buvo nugabentas į Serovo r., Sverdlovsko sr., Rusijos TFSR, dirbo miško darbininku, kasė pylimus.
1946 m. lapkričio mėn. sugrįžo į Lietuvą, dirbo diakonu Telšių katedroje, ruošėsi baigiamiesiems kunigystės šventimams, kuriuos priėmė 1947 m. vasario 2 d. iš vienintelio Lietuvoje likusio Panevėžio vyskupo Kazimiero Paltaroko. Dirbo Sedos parapijos ir Telšių katedros vikaru.
1949 m. liepos 30 d. areštuotas, kalintas MGB Telšių apskrities poskyrio kalėjime, apkaltintas antisovietine agitacija, perkeltas į MGB vidaus kalėjimą Lukiškėse (Vilnius). 1950 m. vasario 25 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas 10 metų lagerio. Kalintas Maskvos (Butyrkų), Gorkio kalėjimuose. 1950 m. liepos 1 d. perkeltas į Viatlago lagerį, vėliau kalintas Kaisko r., Kirovo sr. Paleistas 1956 m. liepos 30 d.
Į Lietuvą grįžo 1956 m. rugsėjo 13 d. Kunigavo Telšių vyskupijoje: 1956–1957 m. dirbo Pagėgių ir Rukų parapijų vikaru, 1957–1960 m. – Renavo, 1960–1961 m. – Vaičaičių, 1961–1965 m. – Janapolės, 1965–1970 m. – Pagramančio, 1970–1973 m. – Stalgėnų parapijos klebonu. 1973–1974 m. buvo Salantų bažnyčios altarista, 1974–1977 m. – Alsėdžių, 1977–1980 m. – Žvingių, 1980–1986 m. – Pagėgių ir Rukų, 1986–1988 m. – Salantų parapijos klebonas, o nuo 1988 m. birželio 3 d. – Salantų bažnyčios altarista.
1990 m. birželio 12 d. paskirtas Kalnalio parapijos klebonu, dėstė Kretingos Šv. Antano religijos studijų institute prie Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto. Nuo 1996 m. birželio 15 d. – Salantų bažnyčios altarista, aptarnavo Notėnų bažnyčią ir Gaidžio koplyčią.
Parašė atsiminimus „Lietuvos piliečio kelias“ (2 dalys; 2003 m.), paruošė represuotų kunigų nekrologus ir pamokslus „Mes liudijame Kristų“ (2003 m.) bei savo pamokslus „Tavasis žodis yra žibintas mano kojoms ir takui šviesa“ (2 dalys; 2003 m.), istorinę apžvalgą „Alsėdžių parapijos 500 metų istoriniai bruožai (1976–2004 m.). Rankraščius perdavė Varnių Žemaičių vyskupystės muziejui, kuris rankraštį „Lietuvos piliečio kelias“ 2006 m. išleido atskira knyga. Knygos II dalyje „Mes liudijame Kristų" pateikiamos sovietų valdžios represuotų 34 Telšių vyskupijos dvasininkų biografijos (Knygos priede skelbiamas SSRS valdžios represuotų Telšių vyskupijos dvasininkų žinynas, kurį rengė Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro darbuotojas Gintaras Šidlauskas).
Palaidotas Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios šventoriuje.
Karagvės karalystė

Istorija

Legendos teigia karalystės užuomazgas buvus dar Kitaros imperijos klestėjimo laikotarpiu, kuomet čia valdė legendiniai karaliai Malija ir Nono. XV a. pabaigoje ar XVI pradžioje iš šiaurės atėjęs Ruhinda I įkūrė čia savo dinastiją. Jis užkariavo daug teritorijų į pietus ir vakarus nuo Viktorijos ežero, tačiau jam mirus dauguma jų atskilo (susiformavo Buha, Buzimba ir kitos karalystės). Karalystė buvo kalba ir istoriniais ryšiais susijusi su Bugandos karalyste šiaurėje.
Karagvės karalystės klestėjimo viršūnė buvo XIX a. Archeologiniai radiniai rodo, kad augimas prasidėjo XIX a. pradžioje. Apie 1820 m. į valdžią atėjo karalius Ndagara, valdęs iki 1853 m., kada jį pakeitė karalius Rumanjika.
Klestėjimo laikais Karagvės karalystės ekonomikos pagrindas buvo žemdirbystė ir gyvulininkystė. Daugelis karagvių buvo gyvulių augintojai, o karvės buvo turto ir galios matas. Kitas ekonomikos pamatas buvo geležies pramonė. Karagvė gaudavo ekonominės naudos ir iš per ją ėjusių prekybinių maršrutų, jungusių dabartinės Ugandos teritorijoje buvusias karalystes su vandenyno pakrante ir likusia Rytų Afrika.
Paskutiniame XIX a. dešimtmetyje kraštą nusiaubė ligos ir karai, kurie žymiai sumažino gyventojų skaičių. Tuo metu atėję kolonizatoriai vokiečiai išlaikė tradicinę monarchiją, pabaigė tarpgentinius karus ir ėmė kelti krašto ūkį. Karagvėje buvo skatinamas kavos auginimas. tą pačią politiką tęsė ir Britų imperija. Tanzanijai iškovojus nepriklausomybę, 1962 m. karalystė buvo panaikinta.

Kultūra

Dabar žinomiausi meniniai Karagvės karalystės kūriniai yra geležies dirbiniai. Dalis jų – praktiški, kiti – simboliniai dirbiniai (kūjai ir „karvės“), kurie siejo karalių su geležies pramone. Karagvės karaliai buvo simboliškai siejami su geležies lydymu ir apdirbimu. Karagvės karaliaus įžengimą į valdžią lydėdavo Nyambatama būgnų mušimas, pamėgdžiojęs kūjų dūžius į priekalą.
Didysis Nimnyras

Istorija

Įkurtas 1929 m. kaip pakelės punktas prie Lenos plento. 1973 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas, bet 2005 m. grąžintas kaimo gyvenvietės statusas.
Fryzai

Fryzai ir prūsai

Rusų istorikas О. Trubačiovas (О. Н. Трубачев) yra iškėlęs hipotezę, kad fryzai savo šalies vardą Fruza suteikė prūsams – Prūsa. Remiamasi tuo, kad prūsai tik nuo IX amžius minimi etnonimu prūsai (bruzzi). Iki tol šis kraštas minimas kaip apgyvendintas estijų (Aestii). Etnonimo pasikeitimo priežastys yra neaiškios, todėl bandoma remtis istoriniais įvykiais: 689–719 m. frankai kariavo su fryzais, galutinai nukariauti 785 m. Dalis fryzų išsikėlė ir apgyvendino Šiaurės Fryzų salas. Todėl daroma prielaida, kad dalis galėjo laivais pasiekti ir rytinę Baltijos jūros pakrantę tarp Vyslos ir Nemuno.
Rita Lidžiūtė

Biografija

1977 m. baigė Šilalės vidurinę mokyklą, 1985 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakultete baigė pediatriją, gydytoja. 1986 m. gydytoja pediatrė, nuo 1990 m. Mažeikių ligoninės vaikų ligų skyriaus vedėja.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos Mažeikių rajono skyriaus narė, 2004 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos Mažeikių rajono skyriaus pirmininko pavaduotoja.
2003–2007 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narė, Sveikatos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkė.
Lietuvos gydytojų sąjungos Mažeikių tarybos narė, Mažeikių turistų klubo pirmininkė.
Čangdzi

Istorija

Miestas pradėjo kurtis kai 1762 m. Čingų imperija čia pastatė Ninbjango tvirtovę. 1773 m. buvo sudaryta apskritis.
Sueco sąsmauka

Sueco sąsmauka – siauras sausumos ruožas, jungiantis Afrikos ir Azijos žemynus, atskirtus Raudonosios ir Viduržemio jūrų. Yra Egipto teritorijoje, tarp Nilo deltos ir Sinajaus pusiasalio. Plotis iki 112 km.
Būdingas paviršius – dykuminga lyguma (aukštis iki 107 km), padengta kopomis ir barchanais. Daug druskožemių, druskos ežerų. Sueco sąsmauką kerta Sueco kanalas.
Žygaičiai (Šiauliai)

Istorija

Kaimo rytinėje dalyje, 0,14 km į pietus nuo kelio Širminiai–Varputėnai, 0,12 km į šiaurę nuo Kesaučio upės yra Žygaičių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4640).
1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Micaičių apylinkės kaimas. Kaime buvo aštuonmetė mokykla. 1950–1991 m. kaimas priklausė Varputėnų tarybiniam ūkiui.