google/wiki40b huggingface dataset:
Klemensas Kučinskas

Biografija

1952 m. areštuotas, kalintas Intoje. 1967 m. baigė Klaipėdos žemės ūkio technikumą. Nuo 1983 m. gyveno Šiauliuose, dirbo Televizorių gamykloje.
Kraštotyra susidomėjo apie 1942 m., mokydamasis Užvenčio progimnazijoje. Nuo 1957 m. rinko etnografinius dirbinius, kuriuos perdavė Užvenčio kraštotyros muziejui. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, vėl įsijungė į kraštotyros veiklą.
Parengė per 10 kraštotyros darbų, iš jų svarbesni: „Žeberiai“ (1992 m.), „Ubagai“ (1992 m.), „Retų amatų žmonės“ (1993 m.), „Garsieji krašto razbaininkai – plėšikai“ (1995 m.), „Burnojimai“ (1995 m.), „Tvoros“ (1998 m.), „Sodžiaus metrologija“ (1998 m.) ir kt. Dalyvavavo respublinėse kraštotyros darbų parodose, tapo laureatu. Lietuvos kraštotyros draugijos narys.
Popėja Sabina

Popėja Sabina (lot. Poppaea Sabina, apie 30-32 − 65 m.) – Romos imperatorė, Nerono antroji žmona.

Biografija

Popėja Sabina gimė Pompėjoje apie 30-32 m. Pavadinta senelio konsulo Gaius Poppaeus Sabinus garbei. Buvo ištekėjusi už Klaudijaus pretorionų sargybos prefekto Rufrijaus Krispino, su kuriuos susilaukė sūnaus Rufrijaus (vėliau nužudytas Nerono). Po to ištekėjo už būsimo imperatoriaus Otono ir 58 m. tapo Nerono meiluže. Neronas savo bičiulį Otoną išsiuntė valdyti provincijos. Tikima, kad dėl Popėjos intrigų 59 m. Neronas nužudė savo motiną Agripiną, o 62 m. išsiskyrė ir organizavo pirmosios žmonos Klaudijos Oktavijos nužudymą. Neronas vedė Popėją ir 63 m. su ja susilaukė dukters Klaudijos. Abi, motina ir duktė, buvo pramintos Augustomis. Kūdikis po 4 mėnesių mirė. Popėja Sabina mirė 65 m., būdama nėščia antrą kartą, anot Tacito, nuo Nerono spyrio šio įtūžio priepuolio metu. Po mirties buvo senato sudievinta. Jos gimtajam miestui Pompėjai buvo suteiktas Romos kolonijos statusas. Anot liudijimų, Popėja, norėdama išlaikyti grožį, maudėsi asilių piene.
Valdemaras Katkus

Biografija

1976 m. baigė Kauno 12–ąją vidurinę mokyklą, 1981 m. – Kauno Politechnikos institutą.
Dirbo įvairiose įmonėse ir organizacijose. 1989 m. – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys, Kauno Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys. 1989 m. – laikraščio „Bendrija“ redaktorius.
1989 m. balandžio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos atkūrimo iniciatyvinės grupės narys, 1989–1993 m. – LSDP tarybos narys. 1990–1992 m. – Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.
1990–1993 m. LR užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas, nuo 1992 m. – ambasadorius specialioms misijoms, Lietuvos delegacijos Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencijoje narys, delegacijos sugrąžinant Lietuvos aukso atsargas vadovas.
Nuo 1993 m. bankų darbuotojas, 1997–2001 m. – „Litimpeks“ banko tarptautinio departamento direktorius, nuo 2001 m. AB „Ūkio bankas“ valdybos pirmininko patarėjas, Bankininkystės, draudimo ir finansų instituto vyriausiasis konsultantas, ELTA ekspertas apžvalgininkas, nuo 2002 m. rugpjūčio mėn. – ELTA „Verslo žinių“ skyriaus vyr. redaktorius.
Kelių knygų apie bankininkystę autorius bei bendraautoris.
HIM

HIM (His Infernal Majesty) – suomių alternatyvaus roko grupė. Grupėje yra penki nariai: antrasis būgnininkas Mikka Kirstian Karppinen (Gas Lipstick), trečiasis klavišininkas Jani Purttinen (Emerson Burton), Mikko Heinrik Julius Paananen (Mige Amour), Mikko Viljami „Linde“ Lindström (Lily Lazer) ir Ville Hermmani Valo.
HIM pradėjo groti nelabai girdėtą ir savotišką metalą – sunkųjį metalą su gotikinio metalo priemaišom. Tokį stilių jie vadina „Love Metal“. Grupė susikūrė 1991 m. pirmąjį albumą išleido tik 1996 m.

Istorija

HIM savo debiutinį albumą išleido 1996 metais (tik Suomijoje). Jame buvo keturios dainos: „Wicked Game“, „Dark Secret Love“, „The Heartless“, „Stigmata Diaboli“. Jis buvo pavadintas „666 Ways to Love: Prologue“.
Jie greitai išgarsėjo Suomijoje, nes savo albume buvo turejo perdainuotą Chris Isaak Wicked Game, o 1997 jie išgarsėjo ir visoje Skandinavijoje, kai išleido savo pirmąjį pilną kompaktinį diską. Jis vadinosi „Greatest Love Songs Vol. 666“. Jame buvo devynios dainos.
2000 metais HIM susilaukė dar didesnio populiarumo, kai išleido „Razorblade Romance“ – savo antrąjį pilną albumą. Jis buvo išleistas už Suomijos ribų – Velse (Didžioji Britanija). Albumas sulaukė milžiniško Europos susidomėjimo, kai daina „Join Me (in Death)“ kaip garso takelis pasirodė filme The 13th Floor. Singlas užkope į Vokietijos topų viršūnes 2000 metais. Po tokio pasisekimo Europoje HIM išleido dar tris singlus iš to paties albumo: „Right Here In My Arms“, „Poison Girl“ ir „Gone With The Sin“. Albumas pasiekė netgi JAV parduotuves, tik grupė ten vadinosi ne HIM, o HER, nes grupė pavadinimu HiM ten jau egzistavo, bet HER išbuvo tik tame albume, nes greitai Ville Valo ir visa HIM kompanija įsigijo pilnas teises į pavadinimą HIM.
Po tokio populiarumo 2000 metais, 2001 jie išleido Deep Shadows And Brilliant Highlights su dvylika dainų. HIM įrašė keturis singlus: „Pretending“, „In Joy And Sorrow“, „Heartache Every Moment“ ir „Close To The Flame“.
Po dvejų metų 2003 jie išleido sėkmingiausią „Love Metal“ albumą. Jame buvo vienuolika dainų ir trys singlai. HIM išleidę šį albumą atsirado daugelio žurnalų viršeliuose. Netgi JAV, kurioje prieš tai HIM nebuvo sulaukę milžiniško pasisekimo, tapo pagrindiniu žurnalų ir televizijų objektu.
2005 metais išleido penktąjį albumą „Dark Light“. Jį sudarė dešimt dainų. 2006 m. rugsėjo 5 dieną RIAA pripažino Dark Light auksiniu ir HIM tapo pirmąja suomių grupe, turinčia auksinį albumą JAV.
Bilbao metropolitenas

Bendra informacija

Idėja statyti metropoliteno sistemą Bilbao mieste buvo gimusi labai seniai. 1920 metais miesto savivaldybė paruošė projektą metropoliteno statymui Abando ir San Frantzisko miegamuosiuose rajonuose. Po Ispanijos pilietinio karo ir ekonominės krizės projektas buvo ilgam pamirštas.
1971 metais buvo sukurta komisija, kuri įvertintų miesto transporto poreikius Bilbao mieste. 1976 metais, transporto konsorciumas buvo sukurtas. Tais pačiais metais buvo pateikti 2 pasiūlymai statyti metro 1985 metais, vienas jų buvo beveik identiškas dabartinei sistemai.
Po metų metropoliteno statybos projektas buvo sukurtas, tačiau daugybę oponentų turėjęs projektas buvo atidėtas ateičiai.
1985 statybos planai buvo pradėti kurti ir naujas projektas gimė. 1987 metais savivaldybė sutiko su šiuo planu ir pradėjo finansuoti Bilbao metropoliteno statybą.
2007 metais Bilbao miesto metropolitenu pasinaudojo apie 86 milijonus žmonių. Metropolitenas tarnauja 680 000 žmonėms, o kiekvienas miesto gyventojas per metus apytiksliai metropolitenu keliauja apie 126 kartus. Kiekvienais metais keleivių skaičius didėja stabiliai. Kai linija bus visiškai pabaigta planuojama, kad per vienerius metus ja pasinaudos 100 milijonų žmonių.
Gražina Gudaitytė-Liautaud

Gražina Gudaitytė–Liautaud (1938 m. balandžio 25 d. Žeimelyje) – JAV gyvenanti Lietuvos mecenatė.

Biografija

Gimė miškininko Jurgio Gudaičio šeimoje. Artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, tėvai su dviem mažametėmis dukromis pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį, o vėliau emigravo į JAV.
Gražina lankė Čikagos Šventojo Kryžiaus bažnyčios vienuolių mokyklą, po to mokėsi vietinėje amerikiečių mokykloje. Buvo aktyvi skautė – viena iš pirmųjų Jūros skaučių tunto narių. Studijavo pedagogiką Ilinojaus universitete Champaigne mieste, Ginos Gudaitis vardu 1959 m. dalyvavo grožio konkurse ir laimėjo Mis Ilinojus titulą. Dirbo mokytoja, 1962 m. ištekėjo už firmos „Capsonic Inc.“ savininko James P. Liautaud'o. Vėliau Gražina Gudaitytė–Liautaud nutraukė pradėtą pedagoginę veiklą ir tapo namų šeimininke, gimė vaikai: Greg'as, James'as John'as, Robby's, Lara.

Veikla

G. ir J. P. Liautaud'ų šeima Amerikos lietuvių tarpe pagarsėjo labdaringa veikla – rėmė žurnalo „Laiškai lietuviams“ leidybą, knygų spausdinimą. Sudėtingu Lietuvai laikotarpiu – 1991 metais – Gražina Gudaitytė-Liautaud atvyko į gimtinę ir pradėjo vadovauti vaikų Vilties fondui, kuris vien tik Vilniaus universitetinei vaikų ligoninei skyrė daugiau nei 4 mln. litų. Šiai ligoninei ji papildomai padovanojo per 620 tūkstančius litų. Fondo kvietimu iš JAV vykdavo gydytojai, kurie ne tik operuodavo ligonius, bet ir perduodavo žinias bei patirtį lietuvių kolegoms. Vilties fondas finansavo ir Lietuvos ortopedų, traumatologų ir slaugytojų stažuotes Amerikoje, kaulų ligomis sergantiems vaikams iš Lietuvos buvo suteikta galimybė nemokamai gydytis JAV ligoninėse. Taip pat per Lietuvos našlaičių fondą Gr.Gudaitytė–Liautaud skyrė neįgaliems ir be tėvų likusiems jaunuoliams stipendijas studijuoti šalies aukštosiose mokyklose.
Siekdama įamžinti tėvo atminimą, ji finansiškai parėmė Šiaulių rajono Auksučių kaime 2006 m. atidarytą Jurgio Gudaičio centrą. Centro užduotis – žemės ūkio ir miškininkystės moksliniai ir praktiniai tyrimai, jame rengiami pažangaus ūkininkavimo seminarai bei vykdoma kt. veikla, orientuota į verslumo kaime skatinimą.
Darius Lukoševičius (1963)

Biografija

1981 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1986 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1985–1994 m. Lietuvos televizijos laidos „Panorama“ redakcijos išleidėjas, reporteris, laidos „Labas rytas“ vedėjas. Įkūrė laidą „Vakaro žinios“, jos vedėjas. 1994–1995 m. laidos „Ryto ratas“ televizijoje „Litpoliinter“, 1995–1996 m. – televizijoje LNK vedėjas. 1996–1998 m. televizijos LNK laidos „Žinios“, 1997–1998 m. taip pat ir laidos „Raudona linija“ vedėjas.  1998–1999 m. Baltijos televizijos laidos „Žinios“ vedėjas. 1999–2001 m. ūkio ministro atstovas spaudai.  Nuo 2007 m. kompanijos „TVartas“ prodiuseris.  2014–2015 m. LRT televizijos laidos „Tautos balsas“ vedėjas.
Jonas Pajaujis (1906)

Jonas Pajaujis (1906 m. sausio 1 d. šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiaus Ožkinių kaime – 1999 m. balandžio 3 d. Punske) – agronomas ir pedagogas, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija

Gimė ir augo ūkininko šeimoje. Mokėsi privačiai, nuo 1915 m. lankė lietuvišką Punsko pradinę mokyklą, o nuo 1919 metais buvo Seinų gimnazistas. Lenkams užėmus Seinus, lietuviška gimnazija buvo uždaryta. Jonas nelegaliai išvyko į Lietuvos Respubliką, kur mokėsi Kalvarijos progimnazijoje ir Seinų gimnazijoje Lazdijuose. 1933 m. baigė Varšuvos žemės ūkio akademiją. Tuo metu veikusi Lenkijos lietuvių ūkininkų draugija įdarbino absolventą Suvalkų krašto agronomu. Antrojo pasaulinio karo metais Jonas Pajaujis organizavo septyniolika pradinių mokyklų Seinų krašte. Vedė mokytoją Vladą Rusokaitę. Pradėjus lietuvius iškeldinti iš vokiečių užimtų teritorijų, Pajaujų šeima taip pat pasitraukė į Lietuvą, į Dotnuvą. Vėliau J. Pajaujis įsidarbino Beniakainio augalų bandymų stotyje, o Raudonajai armijai užėmus Vilnių, pakviečiamas dirbti Žemės ūkio ministerijoje.
Su svetimais dokumentais repatrijavo į Lenkiją, apsigyveno vakarinėje jos dalyje. 1958 metais buvo paskirtas Punsko žemės ūkio mokyklos direktoriumi. Šiose pareigose darbavosi keturiolika metų, 1970 m. išėjęs į užtarnautą poilsį, toliau dirbo visuomeninį darbą: rinko kraštotyrinę medžiagą, Lenkijos lietuvių dvisavaitiniame žurnale „Aušra“ paskelbė seriją straipsnių apie Punsko krašto kaimų istorijas.
RTV bangos

RTV bangos – savaitinis radijo ir televizijos leidinys, ėjęs nuo 1992 m. kovo iki metų pabaigos Vilniuje.

Istorija

Spausdino informaciją apie pasaulio radijo ir televizijos stotis, komentarus ir atsiliepimus apie Lietuvą. Tiražas 3000 egz. Išleista 39 numeriai.
Redaktorius Antanas Šimkūnas.
Mokslo laipsnis

Mokslo laipsnis – kvalifikacinis laipsnis mokslo srityje.

Lietuva

Lietuvoje yra suteikiami daktaro ir habilituoto daktaro laipsniai. Lietuvos mokslininkų sąjungoje sutarus, nuspręsta palikti buvusią dviejų laipsnių sistemą, tik pakeisti laipsnių pavadinimus: mokslų kandidato – į daktaro, o mokslų daktaro – į habilituoto daktaro.

Vokietija

Vokietijoje suteikiami daktaro ir habilituoto daktaro laipsniai. Pažymėtina, kad kvalifikaciniai laipsniai Vokietijoje nėra skirstomi į akademinius ir mokslinius laipsnius. Tiek bakalauro, magistro, licenciato ar daktaro laipsniai yra vadinami akademiniais laipsniais (vok. akademischer Grad).

TSRS

Tarybinė sistema pasižymėjo daugiapakope atestacija: aspirantūra (dabartinė doktorantūra), baigus ją ir apgynus disertaciją, yra suteikiamas mokslų kandidato laipsnis; doktorantūra – specialios atostogos, suteikiamos antrojo mokslo laipsnio – mokslų daktaro – disertacijai parengti. Disertacijoje buvo reikalaujama atskleisti naujus dėsningumus savo mokslo šakoje ir juos apginti ne tik taryboje bet ir tos mokslo šakos centre.
Riboženklis

Riboženklis, sienų ženklas – ženklas privačioms ir valstybės sienoms žymėti. Pirmieji lietuviškų žemių riboženkliai buvo stambūs gamtiniai objektai (upės, ežerai, pelkės, miškai ir t. t.) įsispraudę tarp gyvenamų teritorijų. XII–XIII a. dalį tarpgentinių dykrų baltų gentys, kaip prūsai, sakralizavo, laikė mirusiųjų buvimo erdve. Statmenai paribiams buvo orientuojamos kapų duobės, statomi akmeniniai stabai. Riboženkliais buvo šventos giraitės ir laukai, skyrę gyvenvietes. Smulkesni riboženkliai: upeliai, šaltiniai, akmenys, medžiai. Dirbtiniai riboženkliai: perkasti grioviai – užkardos, statyti akmenys ir medžiai pažymėti kryžiais ar kt. ženklais. Senieji r. itin saugoti. XV–XVI a. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei plečiant vidinę kolonizaciją, gausėjo dirbtinių riboženklių, atsirado perkasos su tilteliais, sukasti kalneliai, kaip riboženkliai pradėti naudoti keliai. Atstumai tarp ženklų matuoti myliomis. XV–XVI a. LDK rūpinosi valstybės sienų nustatymu ir žymėjimu. Sienų riboženkliai, turėdami valstybės simbolius, išsiskyrė iš bendrinio riboženklių tipo.
Plito apgyvendinti pasieniai, kurių gyventojų sukurti sienų ženklai žymėjo valstybės sieną. Ženklinimo detalumas, apgyvendinti pasieniai reiškė sienos, kaip sienos linijos susiklostymą, kuris išryškėjo XVI a. 1545 m. tarp LDK ir Prūsijos buvo nustatyta siena, kurio vienas ženklas buvo mūrinis stulpas, jame pavaizduoti valstybių herbai ir įrašai lotynų kalba. Europoje Napoleonmečiu (XVIII a. pr.) siekta tiesinti susiklosčiusias vingiuotas sienas, jų žymėjime riboženkliais naudojant geografinius objektus (upes, kalnus ir t. t.). 1807 m. Napoleonas siūlė Prūsijos sienos su Rusija riboženkliu pasirinkti Nemuno upę.
Dilgėlės

Dilgėlės – JAV lietuvių politikos, visuomenės, humoro ir satyros mėnesinis leidinys, ėjęs 1906–1916 m.

Istorija

Leistas 1906–1909 m. Filadelfijoje ir 1909–1916 m. Pitsburge. Leidėja „Dilgėlių bendrija“ (Antanas Baltrušaitis ir Juozas Baltrušaitis). 1907 m. leido priedą „Dilgėlių žiedai“. Karikatūras spausdino J. Stirbis. 
Laikraščio „Dilgėlės“ redakcija 1913–1916 m. Pitsburge leido ir spausdino laikraštį „Monologas“. 
Redaktorius Juozas Baltrušaitis-Mėmelė.
Sevanas (miestas)

Istorija

Miestas įkurtas 1842 m. kaip rusų gyvenvietė Jelenovka. 1935 m. pervadintas Sevanu, 1961 m. gavo miesto teises.
Elektronika BK

Modeliai

Pirmasis modelis, Elektronika BK-0010 (Электроника БК-0010), pasirodė 1985 m. sausį. Kompiuteris turėjo membraninę klaviatūrą, 32 KB RAM, iš kurios pusė buvo naudojama vaizdo atminčiai, 32 KB pastovios atmintinės su FOCAL interpretatoriumi, 3 MHz taktinio dažnio 16 bitų procesorių, o kaip vaizdavimo įtaisas galėjo būti naudojamas televizorius (prijungiamas EuroConnector jungtimi) arba vaizduoklis. Duomenų saugojimui buvo naudojamas magnetinių juostelių rašytuvas. Kompiuteris taip pat galėjo būri prijungtas ir prie spalvoto televizoriaus ir galėjo atvaizduoti 256×256 skyros grafinius elementus ir 512×256 skyros – vienspalvius.
Elektronika BK-0010-01 buvo galingesnis modelis su įprasta klaviatūra ir programavimo kalbos BASIC dialektu Vilnius BASIC. FOCAL interpretatorius būdavo pridedamas išorinėje laikmenoje, kuri buvo jungiama į Q-Bus lizdą.
Elektronika BK-0010Š (Электроника БК-0010Ш) modelis buvo skirtas mokykloms. Kompiuteris turėjo specialų tinklo adapterį, kuris buvo jungiamas į Q-Bus lizdą.
Elektronika BK-0011 pasirodė 1990 m. Modelis turėjo 128 KB RAM (kuri buvo padalinta į 16 KB puslapius), 4 MHz procesorių, naujesnę BASIC versiją išorinėje laikmenoje, 16 vaizdo palečių, ir turėjo galimybę naudoti diskasukį (BK-0010 serijos kompiuteriams buvo skirtas specialus diskasukio adapteris). Viena iš opercinių sistemų buvo ANDOS, nors oficialiai kompiuteris komplektuotas su BK-11 (RT-11 modifikacija).
Elektronika BK-0011M buvo BK-0011 modifikacija, kurioje buvo sutvarkyti kai kurie nesuderinamumai su BK-0010. Pavyzdžiui, BK-0010 programų garsai neveikė BK-0011 kompiuteriuose. Ši modifikacija greitai pasiekė rinką ir praktiškai visi BK-0011 serijos kompiuteriai buvo BK-0011M.
Visuose modeliuose buvo universali 16 bitų jungtis su atskiromis įėjimo ir išėjimo magistralėmis. Tai leido vienu metu naudoti keletą išorinių įrenginių (vairasvirtę, pelę, spausdintuvą, įvairius garso įrenginius ir kt.) tiek namų naudojimui, tiek moksle ir pramonėje. Mėgėjai prijungdavo ir pažangesnių renginių. Pavyzdžiui, sukūrė kietojo disko ir 2,5 colio diskelių įrenginio kontrolerius.
Mocho

Mocho (isp. Mojo) – keletas įvairaus aštrumo padažų rūšių, kilusių iš Kanarų salų. Taip pat panašus padažas naudojamas Kuboje, Puerto Rike ir kitur Karibuose.
Mocho padažą sudaro alyvų aliejus, daug česnako, paprikos ir kmyno. Taip pat dažnai dedama acto, citrinų, apelsinų arba žaliųjų citrinų sulčių. Priklausomai nuo naudojamų paprikų spalvos, mocho padažas būna raudonasis (rojo) arba žaliasis (verde).
Kanaruose mocho dažniausiai naudojamas kaip padažas tradiciniam patiekalui iš bulvių papas arrugadas. Taip pat patiekiamas su duona valgio pradžioje. Kuboje su mocho padažu valgomas manijokas, naudojamas kiaulienos marinatui.
Rytų Sajanas

Rytų Sajanas (rus. Восточный Саян) – kalnų sistema pietų Sibire, Rusijoje ir Mongolijoje (nedidelė dalis). Nusidriekęs šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi daugiau nei 1000 km nuo kairiojo Jenisejaus kranto iki Baikalo ežero krantų. Sudarytas iš gneisų, karbonatų ir kristalinių skalūnų, marmuro, kvarcitų, amfibolitų. Tarpukalnių įdubos (Minusinsko ir kt.) užpildytos nuosėdinių uolienų. Yra aukso, grafito, boksitų, asbesto, fosforitų telkinių. Vakaruose kalnagūbriai plokščiaviršūniai. Rytuose ir centre – aukštikalnių masyvai, su alpinėmis reljefo formomis. Aukštis iki 3491 m (Munku Sardyko k.). Tarpukalnių įdubose – akumuliacinės lygumos, sudarytos ledynų ir upių. Rytinėje dalyje – amžinasis įšalas.
Klimatas ryškiai kontinentinis, su ilga rūsčia žiema ir vėsia vasara. 900-1300 m aukštyje vidutinė sausio mėn. temperatūra svyruoja tarp -17 ir -25 °C, liepos – tarp 12-14 °C. Kritulių kiekis priklauso nuo šlaitų padėties: rytiniuose ir pietrytiniuose šlaituose iškrinta 300 mm kritulių per metus, dažni rūkai, vakaruose ir pietvakariuose – iki 800 mm, šiaurėje – 400 mm. Žinoma ~100 ledynų (daugiausia kariniai), kurių bendras plotas 30 km².
Rytų Sajano priekalnės tankiai apaugusios tamsiąja (eglės, kedrai, kėniai) ir šviesiąja (maumedžiai, kedrai) taiga. 1500-2000 m aukštyje – krūminė ir samaninė tundra, vakaruose – subalpinės pievos. Rytų Sajane, netoli Krasnojarsko yra Stolbų draustinis.
Walter Bruch

Valteris Bruchas (vok. Walter Bruch; 1908 m. kovo 2 d. – 1990 m. gegužės 5 d.) – Vokietijos elektros inžinierius ir televizijos pionierius. Jis išrado PAL spalvotos televizijos sistemą 7-ojo dešimtmečio pradžioje, dirbdamas bendrovėje „Telefunken“. Be mokslinių tyrimų veiklos, Valteris Bruchas taip pat buvo garbės lektorius Hanoverio technikos universitete. 1975 m. jis apdovanotas Vernerio fon Zymenso žiedo apdovanojimu.

Biografija

Gimė Noištade, Vokietijos imperijoje. Tėvo pageidavimu įstojo į verslo mokyklą, bet vėliau mokėsi siuvėjo amato batų fabrike. Nuo 1928 m. studijavo taikomųjų mokslų universitete Hochschule Mittweida Saksonijoje. Po to studijavo Berlyno technikos universitete.
Nuo 4-ojo dešimtmečio dirbo televizijos technologijų srityje. 1933 m. jis pristatė televizijos siųstuvą su jo paties pagamintu telekino projektoriumi. 1935 m. įsidarbino įmonės „Telefunken“ televizijos ir fizikos tyrimų departamente, kuriam vadovavo profesorius Fritz Schröter. Čia Emil Mechau sukonstravo specialią televizijos kamerą 1936 m. vasaros olimpiadai. Jose dirbdamas operatoriumi, Valteris galėjo išbandyti pirmąją ikonoskopo kamerą. Po metų, Pasaulinės parodos metu, Valteris pristatė televizorių su ikonoskopu. Antrojo pasaulinio karo metais buvo atsakingas už televizijos įrangos, sumontuotos Pėnemiundės poligone, veiklą tam, kad raketos V-2 paleidimą sėkmingai galima būtų stebėti per atstumą, esant bunkeryje.
1950 m. „Telefunken“ paskirtas sukonstruoti pirmuosius pokario televizijos imtuvus. Kiek vėliau jis grįžo prie fizikinių tyrimų, o dar vėliau perėjo prie spalvotos televizijos tyrimų. Studijavo ir išsamiai testavo amerikietiškąją NTSC sistemą, kurios pagrindu vėliau buvo sukurta prancūziškoji SECAM sistema.
Mirė 1990 m. gegužės 5 d. Hanoveryje.
Kalneliškių koplyčia

Istorija

1988 m. prasidėjus tautiniam atgimimui, rokiškėnai tremtiniai sumanė pastatyti atminimo paminklą iš simbolinių akmenų su kryžiumi Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčios šventoriuje. Sumanymui pritarė ir tuometinis Rokiškio parapijos dekanas Juozas Janulis, bet dėl vietos stokos jis panoro šventoriuje palikti tik medinį kryžių. Pasipiktinę tremtiniai nepritarė sumanymui akmenų kompoziciją perkelti į kitą vietą, nes buvo įsitikinę, kad savo sunkiu gyvenimu užsitarnavo vietą prie bažnyčios. Siekiant numalšinti tremtinių nerimą Kalneliškių kapinėse nutarta statyti koplyčią, o Vytauto gatvės parke – paminklą tremtinių kančioms atminti.
Koplyčios statyba daugiausiai rūpinosi klebonas J. Janulis. Projektą parengė architektė Danguolė Dagienė, statinio konstruktorius Algis Jankus. Koplyčia papuošta tautodailininko (buvusio Rokiškio mero) Eugenijaus Majausko medžio drožiniais: maldos stalas, kryžius, žvakidės. 1992 m. lapkričio 8 d. pastatytą koplyčią pašventino Panevėžio vyskupas Juozas Preikšas.

Koplyčios naudojimas

Koplyčia priklauso Rokiškio Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijai, šv. Mišios aukojamos tik per Vėlines.
2012 m. Rokiškio valdžia nutarė nestatyti paviljono keleiviams, laukiantiems autobuso prie miesto kapinių. Ieškantiems užuovėjos buvo pasiūlyta pasinaudoti Kalneliškių kapinėse esančių maldos namų užuovėja. Rokiškio miesto seniūnijos sprendimas atrakinti kapinių koplyčios duris sukėlė rokiškėnų pasipiktinimo bangą. Tokį žingsnį jie pavadino maldos namų išniekinimu. Valdžios atstovai argumentavo, kad paviljonui įrengti neturėjo lėšų, todėl kreipėsi į Rokiškio dekaną Vilnį Viktorą Cukurą. Jis leido keleiviams prisiglausti koplyčioje. Anksčiau tik per Vėlines būdavo atrakinamos jos durys.
2018 m. rudenį pranešta apie planus šalia Rokiškio Kalneliškių kapinių pastatyti naujus laidojimo namus.
Kolymos kalnynas

Kolymos kalnynas (rus. Колымское нагорье) – kalnynas Rusijoje, šiaurės rytų Sibire, daugiausia Magadano srityje. Tęsiasi ~1300 km į šiaurės rytus nuo Suntar Chajatos kalnagūbrio iki Mažojo Aniujo slėnio. Sudaro Ramiojo ir Arkties vandenynų vandenskyrą.
Vakarinė kalnyno dalis sudaryta iš aleuritų ir skalūnų, rytinė – efuzyvinių uolienų. Aukso, alavo, retųjų metalų, akmens ir rusvųjų anglių telkiniai. Terminės versmės.
Kolymos kalnynas sudarytas iš plokščiakalnio ir vidutinkalnių kalnagūbrių ir masyvų (aukščiausia vieta 1962 m, Omsukčano kalnagūbryje), atskirtų tektoninėmis įdubomis.
Slėniai ir žemutinės šlaitų dalys padengtos maumedžių retmiškiais, aukščau 500 m – krūmų ir samanų tundra.