Kongo imperija

Įkūrimas

Kongo imperijos ištakos buvo nedidelėje teritorijoje Kvilu upės slėnyje, į pietus nuo Kongo upės. Čia susikūrė mažytė Mpemba Kasi valstybėlė su sostine Nsi Kvilu. Ši teritorija per Kongo imperijos istoriją buvo laikoma šventa ir vadinama „Kongo motina“.
Apie 1375 m. Mpemba Kasi valdovas Nimi a Nzima sudarė sąjungą su Mbata valstybe rytuose. Apie 1400 m. jo sūnus Nimi a Lukeni užkariavo mažą valstybėlę Mvene Kabunga pietuose, ir įkūrė naują sostinę Mbanza Kongo. Tai laikoma oficialiu Kongo valstybės įkūrimu.
Po Nimi a Lukeni valdė keletas jo brolių, vėliau sostas atiteko jo sūnui. Pirmieji valdovai gana sparčiai plėtė teritorijas, užimdami gretimas valstybėles, kurios imperijoje įgydavo autonomiją. Tokiu būdu Kongo imperija buvo savotiška konfederacija. Tarp imperijos sudėtinių dalių buvo mPangu, nKusu, Vandu, nSundi, mBamba, Vungu, Kakongo, Ngojo.

Kontaktai su portugalais

XV a. pabaigoje Kongo imperija buvo galinga Afrikos valstybė, turėjusi hegemoniją didelėse teritorijose. Jos valdovai manikongai tituluodavosi „Kongo karalius ir mbundų viešpats“, kas reiškė, kad jie turėjo įtaką ir pietinėse mbundu tautos teritorijose. Valstybė intensyviai prekiavo su aplinkinėmis tautomis, ir svarbiausia prekė čia buvo dramblio kaulas, varis, geležis, rafija, keramika. Karalystėje gyveno apie pusę milijono gyventojų, o sostinėje buvo apie 100 tūkst. gyventojų.
1482 m. portugalų ekspedicija, vadovaujama Diogo Kano, pasiekė Kongo pakrantę ir tyrinėjo Kongo žemupį. Jis užmezgė santykius su manikongu (tu metu valdė Nzinga a Nkuwu, Nimi a Lukeni anūkas), ir ėmė platinti krikščionybę. Šis valdovas priėmė naują tikėjimą ir persikrikštijo Žoanu I. Vėlesni valdovai irgi turėjo portugališkus vardus. Karalius Afonsas I paskelbė krikščionybę valstybine religija.
Kongo valdovai užmezgė diplomatinius santykius su Portugalija, ir karaliai vadino vienas kitą broliu, susirašinėjo laiškais. Manikongai siekė mokytis iš Europos, ir visuomet prašydavo atsiųsti daugiau dvasininkų, knygų. Tačiau portugalus ilgainiui ėmė dominti tik vergai, kurių manikongai iš pradžių mielai dovanodavo (tai dažniausiai buvo karo belaisviai, gaunami gausių užkariavimų laikais). Įsteigus Portugalijos koloniją Brazilijoje, vergų reikėjo vis daugiau, todėl portugalai ėmė patys rengti grobiamuosius žygius, o San Tomę ir Prinsipę pavertė vergų prekybos tašku.
Kongo valstybė daug mokėsi iš portugalų, domėjosi teise, valdymu. Valdovai vietos didikams suteikė portugališkus titulus, sostinė buvo pervardinta San Salvadoru. 1596 m. čia buvo įkurta vyskupystė, tačiau vyskupus turėjo teisę skirti tik portugalai, o manikongas mokėdavo dvasininkams atlyginimą.

Tarptautiniai konfliktai XVII a.

Iki XVII a. Kongo ir portugalų santykiai buvo labai draugiški. Kuomet 1568 m. Kongą užpuolė laukinės jaka gentys iš rytų, portugalai atsiuntė karinę pagalbą. Už tai jiems buvo leista įkurti Luandos miestą pietinėje pakrantėje, mbundu žemėse, ir Kongas 1579 m. padėjo portugalams kovoti su Ndongo valstybe, kuri pasipiešino šiam žingsniui.
Tačiau įkūrus Luandą susidarė užuomazgos Portugalų Vakarų Afrios kolonijai, kuri plėtė savo teritorijas pakrantėje, tapdama vis agresyvesnė. Jų užkariavimai dabar grasino ne tik Ndongui, bet ir pietinėms Kongo teritorijoms, į kurias kėlėsi nuo portugalų pabėgę vergai. 1622 m. Angolos karalystės gubernatorius panaudojo laukines imbangala gentis, kad įsiveržtų į Kongo imperijos pietus. mBambos kunigaikštystėje jie laimėjo mBumbi mūšį, tačiau vėliau buvo išvyti. Šis incidentas sukėlė neramumus portugalų tarpe, ir gybernatorius buvo išvytas iš šalies.
Maždaug nuo to laiko pasirodė olandai, kurie įsiveržė į Angolos karalystę ir siekė sudaryti sąjungą su vietos tautomis prieš portugalus. Šią sąjungą inicijavo Ndongo karalienė Nzinga, kuri suvienijo Kongo, Matambos ir olandų pajėgas kovai prieš portugalus ir 1647 m. laimėjo Kombi mūšį.
Tačiau olandai nesiėmė veiksmų galutinai išvyti portugalus iš šalies, todėl šie sugrįžo su naujomis jėgomis 1648 m. ir išvijo olandus.
Kitas konfliktas tarp Kongo ir portugalų įvyko 1665 m., kuomet manikongas Antonijus I siekė surasti naujus sąjungininkus ispanų tarpe. Konfliktas užvirė dėl Dembo regiono (Kongo imperijos pietryčiuose), kuris buvo svarbus strategiškai Kongo prekyboje. 1665 m. abiejų valstybių kariuomenės įsiveržė į svarbiausią regiono valstybėlę aMbvila, ir šiame mūšyje Kongo armija buvo sutriuškinta, tačiau Kongas išsaugojo nepriklausomybę. Po šio mūšio portugalams galutinai pavyko įsitvirtinti Kongo pietuose ir sunaikinti Ndongo valstybę.

XVIII–XIX a.

Po pilietinio karo buvo kruopščiai laikomasi paveldėjimo tvarkos ir skirtingi klanai paeiliui keldavo savo kandidatus. Iš pradžių pakaitomis valdė Kimpanzu ir šiauriniai Kinlaza. Tačiau 1764 m. Alvaras iš pietinių Kinlaza nuvertė Kimpanzu valdovą Pedrą V. Tai vėl sukėlė neramumus šalyje, tačiau Konge galutinai įsigalėjo konkuruojantys dviejų Kinlaza klanų valdovai, kurie valdė iki pat nepriklausomybės netekimo.

Žlugimas

1839 m. uždraudus vergų prekybą, keitėsi Afrikos kolonizacijos principai. Vis svarbesnės Kongo regione tapo tokios prekės, kaip dramblio kaulas, žemės riešutai, kaučiukas. Tai keitė valstybių ekonominę struktūrą. Labai vystėsi pajūrio valstybėlės, tuo tarpu Kongo imperija išgyveno vidinių konfliktų ir sąstingio dienas.
1855 m. kilo eilinis konfliktas dėl paveldėjimo. Čia vėl įsikišo portugalai, kurie tuo metu jau buvo užkariavę visas mbundu žemes pietuose ir plėtė savo teritorijas. Portugalai parėmė kandidatą Pedrą V, už tai gaudami iš jo vasaliteto sutartį, kuria Kongo imperija tapo Portugalijos vasale. Sostinėje San Salvadore buvo pastatyta portugalų tvirtovė.
1884–1885 m. vykusioje Berlyno konferencijoje Europos valstybės pasidalijo Afriką įtakos sferomis. Buvo nuspręsta Kongo imperijos teritoriją padalinti tarp trijų valstybių: Portugalijos, Belgijos (vidurinė dalis) ir Prancūzijos (šiaurinė dalis). Portugalijai atiteko didžiausia dalis su sostine San Salvadoru pasienyje, kuri dabar sudaro šiaurinę Angolos teritoriją.
Portugalai nominaliai paliko valdovų dinastiją, tačiau 1914 m. įvykus bakongų sukilimui, manikongo institucija buvo panaikinta, o Kongo imperija išnyko.

Administravimas

Kongo imperijoje visa valdžia priklausė karaliui manikongui, kurio įpėdinystės taisyklės nebuvo griežtos. Dažniausiai manikongas buvo renkamas iš keleto įpėdinių, ir rinkimuose dalyvaudavo vasalinės karalystės sritys. Valdyme manikongas remdavosi daugybe valdininkų, tarp kurių buvo ir ministrai, rūpinęsi skirtingomis sritimis.
Vasalinės kunigaikštystės ir markizatai turėjo valdovus, kuriuos teisę skirti turėjo manikongas, tačiau tam tikrais atvejais ši valdžia buvo apribota. Išskirtines teises turėjo Batos valdovai.
Vienas svarbiausių Kongo administracinių vienetų buvo vene, valdomos avene. Kiekvienas jų turėjo didesnę gyvenvietę, vadinamą mbanza, ir mokėjo kasmetinius mokesčius valdovui.
Smulkiausias administracinis vienetas buvo kaimas vata/libata, kuriam vadovaudavo seniūnas nkuluntu.