google/wiki40b huggingface dataset:
Tolimosios Šiaurės regionas

Geografija

Didžiąją dalį teritorijos užima Čado lyguma, kurios vidutinis aukštis yra 280 m. Žemiausią dalį sudaro Diamarės lyguma su iškilusiais atlikuonimis. Nigerijos pasienyje iškilę Mandaros kalnai, regione pasiekiantys 1442 m aukštį (Turu k.). Dalis provincijos upių priklauso Nigerio (Benuė) baseinui: Majo Kebis, Majo Lutis ir jų intakai. Kitos upės (Logonė, Šaris) priklauso Čado ežero baseinui. Šis ežeras telkšo pačioje regiono šiaurėje, tačiau nuolat senka. Taip pat Čado pasienyje yra nemažas Fiangos ežeras. Būdingas sausųjų savanų kraštovaizdis, paplitęs dykumėjimo reiškinys. Įsteigti Vazos, Kalamalu nacionaliniai parkai.

Gyventojai

Regionas apima dvi kultūrines Afrikos zonas – Kanem-Bornu šiaurėje ir Adamavos pietuose. Šiaurinėje dalyje vyrauja bagarai (arabai), susimaišę su smulkiomis čadines kalbas vartojančiomis tautelėmis – kotokais, makariais, budumais ir kt. Yra kanurių (kalbančių Sacharos grupės kalba).
Adamavos kultūrinėje zonoje didesniąją gyventojų dalį sudaro fulbiai, dažniausiai susimaišę su kitomis etninėmis grupėmis. Pietuose ir vakaruose gyvena Adamavos tautos – tupuriai, mundangai, masai ir daug kitų. Čadinių kalbų tautoms priklauso musgumai, mandarai, madžerai, kapsikiai ir kt. Ypač didelė kalbinė įvairovė yra į pietus nuo Mandaros kalnų. Didžioji dauguma gyventojų išpažįsta islamą (sunitai), likusieji daugiausia krikščionys.
Apolonas (asteroidas)

Apolonas yra asteroidas. Jis yra artimų Žemės orbitai asteroidas, ir priklauso Žemei pavojingų asteroidų grupei. Apolono skersmuo yra 1,6 km. Aplink ašį apsisuka per 3,1 valandos. Asteroidas prasibrauna iki Veneros orbitos. Tai yra jo arčiausiais taškas prie Saulės - 0,65 av. Jis labiausiai nutolsta už 2,29 av ties asteroidų žiedu. Iki 2001 m. yra atrasta 650 šio tipo asteroidų.
Jonukas ir Grytutė: raganų medžiotojai

Siužetas

Filme pasakojama brolio ir sesers Jonuko ir Grytutės istorija po to, kai tėvas juos paliko miške, o šie, atklydę į raganos namus, sugebėjo ją įveikti. Vaikai užaugo ir tapo žinomais raganų medžiotojais, kuriuos samdo nuo raganų negalintys apsiginti kaimai. Atsidūrę Augsburgo miestelyje, jie priversti susikauti su galinga ragana Muriele ir jos parankinėmis, planuojančioms visų raganų sueigą, kurios metu jos išsivaduotų nuo naikinančio ugnies poveikio.
Filme taip pat paaiškėja, kad Jonuko ir Grytutės motina buvo baltoji ragana, išsiuntusi juos į mišką norėdama apsaugoti nuo kitų raganų.
No Place in Heaven

No Place in Heaven – 4-asis atlikėjo Mika albumas, pasirodysiantis 2015 m. birželį.
Mano didžiausias košmaras

Siužetas

Gyveno du labai skirtingi žmonės. Ponia Agota (Agathe Novic), damutė priklausanti elitui, turtingiesiems snobams pataikaujanti parodų kuratorė. Ir Patrikas, kuris neturi net savo būsto. Juos vienija tik tai, kad jų abiejų sūnūs mokosi toje pačioje mokykloje ir yra draugai. Patrikas nuolat lankosi pas socialines darbuotojas ir turi įrodinėti, kad yra pajėgus užtikrinti saugią vaikystę savo sūnui. Vėliau imasi remontuoti ponios namus. Agatos paroda buvo labai nyki ir nepatiko nei Patrikui, nei išlepintiems žinovams. Ji eina į barą ir išgeria taurelę chereso, paskui pakartoja. Ryte pabunda su Patriku. Ryte jie apsimeta, kad nieko nepamena.
Gviana (regionas)

Gviana (angl. Guyana, pranc. Guyane, isp. Guayana), dar žinomas kaip Gajana, arba daugiskaita, kaip Gvianos – geografinis regionas, apimantis Pietų Amerikos šiaurės rytinę dalį.

Geografija ir gamta

Geografiškai Gviana sutampa su Gvianos plokščiakalniu. Šiaurėje regioną riboja Atlanto vandenynas, rytine riba laikoma Orinoko žemupys (už kurio prasideda Ljanosas), o vakarine – Amazonės žemupys. Pietuose Gviana pereina į Amazoniją.
Audra Mikalauskaitė

Išsilavinimas

1978 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1987 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakultete įgijo gydytojos pediatrės specialybę. 1993 m. Kauno medicinos akademijoje baigė vaikų neurologijos rezidentūrą ir įgijo vaikų neurologės specialybę. 2000 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete baigė podiplomines studijas, vadybos magistrė.

Stažuotės

1995–1997 m. Tarptautinės stažuotės sveikatos priežiūros administravimo klausimais Nyderlanduose (Utrechto universitetas), Šveicarijoje, Danijoje. 1997 m. Tarptautinė vasaros stovykla socialinės politikos klausimais. 2000 m. stažuotė nepilnamečių justicijos klausimais (Austrija).

Veikla

1993–1997 m. Vilniaus miesto Antakalnio poliklinikos, Kauno Medicinos universiteto klinikos (KMUK), Vilniaus universiteto Vaikų ligoninės „Vaiko raidos centro“ vaikų neurologė-konsultantė. 1994–1997 m. Sveikatos apsaugos ministerijoje Motinos ir vaiko sveikatos skyriuje dirbo konsultanto pareigose – vaikų pirminė sveikatos priežiūra, vaikų ankstyvoji korekcija ir reabilitacija, vaikų oftalmologija, vaikų psichiatrija, vaikų neurologija, vaikų otorinolaringologija. Nuo 1997 m. iki 2009 m. Socialinės apsaugos ir darbo ministerijoje Šeimos, vaikų ir jaunimo socialinės politikos skyriaus (dabar – Vaikų ir jaunimo skyrius) vedėja, vėliau – Šeimos, vaikų ir jaunimo departamento (dabar – Piniginės paramos, vaikų ir jaunimo departamentas) direktoriaus pavaduotoja.
Nuo 2009 m. rugpjūčio mėn. LR socialinės apsaugos ir darbo viceministrė. Kuruojamos sritys: darbo santykių, darbo apmokėjimo, darbuotojų saugos ir sveikatos, darbo rinkos ir užimtumo, žmogiškųjų išteklių plėtros ir profesinio mokymo, Europos Sąjungos paramos lėšų administravimo, kiek tai susiję su šiomis sritimis.
Nuo 2001 m. iki 2009 m. Baltijos jūros valstybių tarybos (BJVT) darbo grupės vaikų klausimais narė. 2001–2003 m. ekspertė Europos Tarybos darbo grupėse vaikų teisių apsaugos ir šeimos politikos klausimais.
Netekėjusi.
Didysis Egipto muziejus

Istorija

Muziejaus pradžia siejama su 1830 m. Žano Fransua Šampoljono laišku Egipto valdytojui Muhamedui Ali Pašai, kuriame prašoma pastatyti pastatą Senovės Egipto artefaktų saugojimui. 1835 m. rugpjūčio 5 d. dekretu Muhamedas Ali nurodė, kad visi surinkti faraonų karalystės laikotarpio Egipto objektai būtų kolekcionuojami ir siunčiami į Kairą. 1848 m. jie buvo laikomi kalbos mokyklos sandėlyje prie Azbakijos sodų, iš kur jų daugelis buvo išvogti. Abaso I valdymo metu 1851 m. kolekcija perkelta į Kairo citadelę, kur buvo saugi, ir 1855 m. didelė dalis artefaktų buvo padovanoti Austrijos erchercogui Maksimilijonui bei perkelti į Vienos Meno istorijos muziejų. 1858 m. chedivas Saidas Egipto Senienų Tarnybos vadovu paskyrė prancūzų archeologą Ogiustą Marjetą, kuris buvo dirbęs Luvre ir turėjo muziejininko darbo patirties. O. Marjetas rastus artefaktus sandėliavo Nilo laivininkystės kompanijos pastate Bulako upės uoste. Ilgainiui pastatas buvo praplėstas ir 1863 m. chedivas Izmailas Paša inauguravo Bulako muziejų.
Bulako muziejus buvo nesaugioje nuo Nilo potvynių vietoje ir 1878 m. buvo rimtai vieno iš jų apgadintas. Be to, nuolat atrandant naujų artefaktų muziejaus pastatas tapo per mažu. Po O. Marjeto mirties 1881 m. Tarnybos ir muziejaus vadovu paskirtas Gastonas Maspero. 1883 m. jis publikavo muziejaus gidą. 1887 m. kolekcija buvo laikinai perkelta į Izmailo Pašos rūmus Gizoje. 1890 m. chedivas Taufikas Paša atidarė dalį muziejaus salių lankytojams ir 1891 m. inauguruotos likusios salės. 1893−1895 m. laikotarpiu buvo surengtas tarptautinis konkursas naujo muziejaus pastato projektui. Buvo pateikti 87 projektai, laimėtoju tapo prancūzo Marselio Diurjono projektas. Statyboms pasamdyta italų „Garozzo-Zaffarani“ firma. 1897 m. balandžio 1 d. patiestas pamatinis akmuo, statybos baigtos ir muziejus atidarytas 1902 m. lapkričio 15 d. pačiame Kairo centre, kur dabar yra Tahriro aikštė. Pirmojo Tarnybos vadovo Ogiusto Marjeto kapas įrengtas muziejaus sode. Jį supa kitų žymių pasaulio egiptologų biustai.
1992 m. Egipto valdžia paskelbė apie planus dėl naujo Egipto muziejaus statybų šalia Gizos piramidžių. Šis muziejus turėtų užimti 117 akrų plotą ir jame būtų galima eksponuoti 100 000 objektų. Muziejaus kaina planuota 550 mln. JAV dolerių, kuri 2012 m. paskelbta išaugusi iki 700 mln. JAV dolerių. 2003 m. Egipto valdžia surengė konkursą naujo muziejaus prie Gizos projektui. Konkursas sulaukė 1557 projektų iš 83 šalių, jį laimėjo Airijoje įsikūrusios „Heneghan Peng Architects“ firmos projektas. Muziejaus statybas sutrukdė 2012 m. arabų revoliucijos. Šį muziejų planuojama užbaigti statyti 2018 m. ir į jį bus perkeltos Kairo muziejaus kolekcijos.

Muziejaus kolekcijos

Muziejuje bus eksponuojami Senovės Egipto artefaktai nuo priešdinastinio iki romėnų laikotarpių iš Kairo Egipto muziejaus, kuris garsus Tutanchamono kapo lobiais ir karališkųjų mumijų kambariu.
2018 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Okeanija

Straipsnyje pateikiami atrankos į 2018 m. pasaulio futbolo čempionatą Okeanijos zonos rezultatai.

Tvarka

Atrankos tvarka tokia pat kaip buvo 2014 m. atrankos rate. Atranka vyksta trimis etapais: pirmame dalyvauja silpniausios regiono komandos iš kurių viena patenka į kitą etapą. 2-asis etapas tuo pačiu atitinka 2016 m. OFC Tautų taurės čempionatą. Antrame etape komandos rungtyniauja grupėse, o abiejų grupių nugalėtojai ir antrosios komandos patenka į trečiąjį etapą. Tačiau atrankos trečiasis etapas nesutampa su finalinėmis OFC taurės varžybomis – į OFC taurės finalinį ketvertą patekusios komandos vėl susitinka jau pasibaigus čempionatui ir kovoja dėl vieno kelialapio į papildomas atrankines varžybas į pasaulio čempionatą.
Juozas Švedas (1944)

Juozas Švedas (g. 1944 m. gegužės 15 d. Strakėnų k., Molėtų r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

Baigęs Molėtų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1966–1969 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. K. Rimkevičius), o 1973–1978 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Misiukevičius).
Nuo 1969 m. buvo Zarasų rajono Dusetų kultūros namų meno vadovas, o nuo 1972 m. Dusetų vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1995 m. vyresnysis muzikos (akordeono) mokytojas.
Nuo 1969 m. Dusetų kultūros namų mišriojo choro (50-55 dalyviai) meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė 1970, 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, taip pat 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Apžiūrose ir konkursuose choras pelnė prizinių vietų, dalyvavo Estijos Pilvos rajono ir Baltarusijos Braslovo rajono dainų šventėse, 1988 m. lankėsi Lenkijoje, rengia jubiliejinius kolektyvo koncertus, gieda bažnyčioje. Choras atlieka ir stambesnius kūrinius: Maldą iš S. Moniuszkos kantatos „Milda“, Vergų chorą iš G. Verdi operos „Nabucco“, S. Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su tėvyne“ ir kt. Chorvedys dirba su moterų ir vyrų vokaliniais ansambliais, kurie parengiami „Sidabrinių balsų" konkursams ir laimi prizines vietas, dalyvauja televizijos laidose.
J. Švedas – Zarasų rajono dainų švenčių dirigentas, 1970 m. zoninės dainų šventės dirigentas Trakuose.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Šaknis

Požeminės augalo dalys

Požeminės augalų dalys nemato šviesos ir dažniausiai būna baltos arba rudos spalvos. Nuo augalo rūšies ir augimo vietos priklauso jų forma ir išsidėstymas: paviršiuje ar giliai, stipriai ar silpnai jos įsišaknija.
Vėliava

Istorija

Atsirado kaip karinių būrių simboliai. Senovės Egipto, Asirijos, vėliau kaip Graikijos, Romos kariuomenės naudojo vėliavas kaip kariuomenės ar atskirų jos dalinių skiriamąjį ženklą. Europoje labiausiai paplito viduramžiais. Vėliau pradėjo naudoti valstybės, laivynai, giminės, organizacijos.

Žodžio kilmė

Lietuviai eidami į karą, save laikydavo vėlėmis, kadangi einą žūti. Žmonės irgi sakydavę: „Vėlės eina. Tie, kurie žus“. Vėliau vėliava imta vadinti patį būrį, dar vėliau – ženklą, kurį būrys nešdavo.
Pietų Kordofanas

Geografija

Teritorija turi sieną su Pietų Sudanu. Daugiausia plyti drėgnosios savanos, iškilę Nubijos kalnai.
Pietų Kordofanui priskiriamas ginčytinas Abjėjaus rajonas, kuriame gausu naftos išteklių.
Europos ekonominė ir pinigų sąjunga

Europos ekonominė ir pinigų sąjunga – simbolizuoja didžiulį žingsnį ES ekonominės integracijos link. Sąjunga buvo įkurta 1999 m. sausio 1 d. Visos valstybės narės dalyvauja ekonominėje ir pinigų sąjungoje, tačiau ne visos kol kas įsivedė eurą.

Istorija

1988 m. birželio mėn. Europos Sąjungos Vadovų Taryba patvirtino siekį nuosekliai sukurti ekonominę ir pinigų sąjungą (EPS). Ji įpareigojo tuometinio Europos Komisijos pirmininko Jacques Delors vadovaujamą komitetą išnagrinėti ir pasiūlyti konkrečius etapus, leisiančius sukurti šią sąjungą.
Komitetą sudarė EB nacionalinių centrinių bankų valdytojai, tuometinis tarptautinių atsiskaitymų banko (BIS) generalinis valdytojas Alexandre Lamfalussy, ekonomikos profesorius Niels Thygesen (Danija) ir tuometinis Banco Exterior de España pirmininkas Miguel Boyer.
Jų parengtame Deloro pranešime (Delors Report) siūloma ekonominę ir pinigų sąjungą įgyvendinti trimis atskirais, bet vienas kitą pakeičiančiais etapais.

Naujosios valstybės narės ir EVS

Visos naujosios ES narės ketina įsivesti eurą, kai atitiks nustatytus kriterijus. Pirmoji iš 2004 m. į ES įstojusių šalių tai padarė Slovėnija – ji prie euro zonos prisijungė 2007 m. sausio 1 d. Po to 2008 m. eurą įsivedė Kipras ir Malta, o 2009 m. – Slovakija. 2011 m. eurą įsivedė ir Estija, o 2014 m. – Latvija, o 2015 m. – Lietuva.
Sorė

Istorija

1151 m. metraščiuose minima, kad būta medinės bažnyčios. Vėlesniais metais buvo pastatytas vienuolynas ir mūrinė bažnyčia.
Artojų patarėjas

Artojų patarėjas – mėnesinis bežemių, mažažemių ir smulkiųjų ūkininkų laikraštis, leistas 1922–1923 m. Kaune.

Istorija

Leido bežemių, mažažemių ir vidutinių ūkininkų sąjunga „Dalgis“. Nr. 1 išėjo 1922 m. liepos mėn. Leidinys siekė suvienyti žemdirbius ir darbininkus, rašė apie valstiečių ekonominę padėtį, socialines problemas, skelbė valstybės įstatymus, nutarimus ūkininkavimo klausimais, spausdino įvairių sričių specialistų patarimus.
Spausdino E. Jagomasto spaustuvė „Lituania“ Tilžėje.
Redaktoriai: S. Glodenis, K. Žubauskas.
Al-Wasl FC

Istorija

Klubas įkurtas 1960 m.
Lyduvėnų tiltas

Istorija

Medinę estakadą 1916 m. pastatė vokiečių kariuomenės pionieriai. Tai buvo vienas didžiausių medinių tiltų Europoje.
1918 m. vokiečių okupacinė valdžia pastatė plieninį tiltą. Ant tilto stovėjo Vokietijos kanclerio Oto fon Bismarko statula.
1944 m. tiltas buvo susprogdintas.
1951 m. rusų okupacinės kariuomenės inžinerinis dalinys atstatė tiltą ant naujų atramų.
Nikolajus Miklucho-Maklajus

Biografija

1866–1867 m. dalyvavo ekspedicijoje į Kanarų salas ir Maroką. 1869 m. tyrė jūrų fauną Juodosios jūros priekrantėse, 1870 m. Rusijos geografijos draugijos padedamas išplaukė į Ramiojo vandenyno salas. 1871–1877 m. tyrė Naujosios Gvinėjos šiaurės rytų krantą, gyvendamas (su pertraukomis) tarp papuasų, išmoko jų kalbą, ištyrė papročius, surinko duomenų apie buitį, kultūrą, antropologinį tipą. Lankėsi Filipinuose, Indonezijoje, Malakos pusiasalyje, Mikronezijos vakaruose, Melanezijos šiaurėje. 1878–1882 m. gyveno Sidnėjuje, ten įkūrė biologijos stotį. 1886 m. grįžo į Rusiją; atvežė etnografijos ir antropologijos kolekcijų. Jo kelionių užrašuose (išleisti 1923 m.) gausu duomenų apie papuasų, Okeanijos ir Pietryčių Azijos tautų buitį ir kultūrą.
Lūpaičiai

Istorija

1952–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.

Aplinkinės gyvenvietės

Gavėnaičiai – 2,5 km
Nikančiai – 1,7 km
MEŠKUIČIAI – 4 km
Misaičiai – 1,3 km
Strazdai – 4 km
Daugėlaičiai – 3 km
Tautiniai – 1,7 km  
ŠIAULIAI – 11 km
Kryžių kalnas – 3,5 km
Karabulakas

Gyventojai

2010 m. 97,09 % miesto gyventojų buvo ingušai, 1,21 % – čečėnai, 0,82 % – rusai. Tarybiniais metais rusai sudarė gyventojų daugumą (74 % – 1970 m.).

Istorija

1859 m. įkurta Karabulako kazokų stanica. Miesto tipo gyvenvietė nuo 1962 m., miestas – nuo 1995 m. Nuo 1991 m. Karabulake dažni etniniai konfliktai, teroro aktai (ypač nukreipti prieš rusus ir kitus nemusulmonus).
The Elder Scrolls IV: Shivering Isles

Siužetas

Iš vieno vyro vardu Haskill žaidimo žaidėjas sužino, kad princas Sheogorath ieško pagalbos ir žaidėjas nusprendžia keliauti į princo valdas, į Shivering Isles. Prie salos vartų žaidėjas sutinka sargą, kuris neleidžia jo į salos teritoriją, tačiau žaidimo žaidėjas nugali sargą ir gauna iš jo vartų raktą. Saloje žaidėjas susitinka su Sheogorath princu ir pradeda dirbti jam. Princas žaidėjui duoda įvairias užduotys, kuriose jis privalo kautis su pabaisomis, priešais ir Shivering Isles salos gyventojais. Vėliau žaidimo žaidėjas dirba House of Mania ir House of Dementia frakcijoms. Po įvykdytų žaidėjo užduočių, Shivering Isles teritorija suklestėjo ir atsigaivino po ilgų frakcijų karų.
Dachla (Egiptas)

Istorija

Dachlos oazėje pleistoceno laikotarpiu, kuomet Sacharos klimatas buvo drėgnesnis, apsistodavo klajokliai. Vėliau klimatui pasikeitus, oazė tapo gyvenama nuolatos. Dachla buvo žinoma Senovės Egipto laikotarpiu. XII a. arabai oazėje pastatė Kasro tvirtovę, greičiausiai romėnų gyvenvietės vietoje. 1819 m. Dachlą pasiekė pirmasis europietis – Arčibaldas Edmontonas.
Sirupas

Sirupas (pranc. sirop, arab. شراب صيدلاني‎) – koncentruotas sacharozės ir kitų cukrų (gliukozės, fruktozės, maltozės) grynas ar mišrus tirpalas vandenyje ar vaisių sultyse.
Angliavandenių koncentracija tokiame tirpale paprastai svyruoja tarp 40–80 %. Sirupas būna klampios konsistencijos dėl gausių vandenilinių ryšių tarp ištirpusių cukrų molekulių, turinčių daug -OH grupių, ir vandens molekulių.

Farmacinis sirupas

Medicinoje naudojamas farmacinis sirupas yra koncentruotas arba sotusis sacharozės tirpalas distiliuotame vandenyje.
Pagal Britų farmakopėją paprastas sirupas gaunamas tirpinant 1 kg gryno cukraus 0,5 litro verdančio distiliuoto vandens, o po to dar įpilama vandens, kad masė liktų 1,5 kg. Tokio tirpalo tankis yra 1,33.
Tadeuš Andžejevski

Biografija

1985 m. aukso medaliu baigė Vilniaus J. I. Kraševskio vidurinę mokyklą. 1985–1989 m. studijavo Aukštojoje civilinės oreivystės mokykloje Kirovograde (dabartinis Kropivnyckis, Ukraina) įgydamas inžinieriaus navigatoriaus specialybę. Kurį laiką dirbo Vilniuje lėktuvų An-24, An-26 navigatoriumi.
1989–1994 m. Varšuvos universiteto Istorijos fakultete ir Politinių mokslų fakultete įgijo istorijos magistro diplomą. 1994 m. gavo stipendiją podiplominėms studijoms Vokietijoje, studijavo istoriją bei politinius mokslus Mainco universitete. 1995 m. istorijos studijas gilino Herderio institute Marburge.
Grįžęs į Vilnių 1996 m. ėmėsi žurnalisto darbo Lietuvos lenkų sąjungos leidžiamame savaitraštyje „Nasza Gazeta“. 1998–2006 m. Vilniaus rajono savivaldybės merės patarėjas, nuo 2006 m. LR Vyriausybės ministro pirmininko padėjėjas, nuo 2008 m. Seimo nario L. Talmonto padėjėjas.
Bendradarbiauja su Vilniaus krašto savaitraščiu „Przyjaźń“ („Vilniaus krašto savaitraštis“), savaitraščio redaktorius, rengia politikos skyrių, rašo straipsnius savivaldybės, tautinių mažumų, istorine tematika.
Lietuvos lenkų sąjungos ir Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Vilniaus rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Rinka

Rinka – visuma santykių tarp realių ir potencialių pirkėjų ir pardavėjų, laisvai, be išorinės prievartos, perkančių prekes bei paslaugas. Pagrindiniai rinkos dalyviai yra vartotojai (pirkėjai) ir gamintojai (pardavėjai).
Rinkos sąvoka reiškia, kad prekės bei paslaugos yra tokios, kad gali vykti mainai tarp prekiaujančiųjų, be reikalo neribojant jų veiklos. Prekiaujantieji reaguoja į pasiūlos-paklausos santykį bei kitus kainas reguliuojančius veiksnius, šalių galimybes ir žinias, jų išmanymą apie reliatyvų prekių ir/ar paslaugų naudingumą, taip pat savo individualius poreikius bei norus.

Voratinklio teorema

Paklausos, pasiūlos ir kainos dinamika galima paaiškinti voratinklio teorija.
Pirkėjų reakcija į naudojamos prekės piniginės vertės pasikeitimą gali būti greita, todėl teigiama jog paklausos dydis yra prekės kainos funkcija. Įprastai gamintojas negali staigiai reaguoti į kainos pasikeitimą pasiūlos kiekio padidinimu, nes gamybos apimtims pakeisti reikia atitinkamo laiko tarpo. Realu prekės vertės ir pasiūlos ryšį rinkoje išreikšti laikantis prielaidos, kad pasiūla priklauso nuo praėjusių metų kainos, o šių metų kainos lemia ateinančių metų pasiūlos dydį. Voratinklio modelis rodo savaiminį kainos artėjimą į pusiausvyros tašką – pusiausvyros kainą ir kiekį.
Rugsėjo 19

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Arnulfas – Januarijus – Girvinas – Vytė – Vilhelmina – Vilė
Radžputana

Radžputana (hindi राजपूताना  = Rājputānā) – istorinis Indijos regionas dabartinėje Indijos Radžastano valstijoje, kurį Britų Indijos valdžia buvo pavadinusi Radžputana.
Radžputanos regione buvo 18 vietinių kunigaikštijų, dvi vadijos (angl. chiefships) ir britų valdyta provincija Adžmer-Mervara. Šis britų įvestas pavadinimas oficialiai buvo naudotas, kol 1949 m. jį pakeitė pavadinimas Radžastanas, įvestas 1949 m. konstitucijoje.

Pavadinimas

Džordžas Tomas (George Thomas) buvo pirmasis, kuris 1800 m. šį regioną pavadino Radžputana. Istorikas John Keay savo knygoje „India: A History“ teigė, kad pavadinimas Radžputana buvo sugalvotas britų, tačiau tapo retrospektyviai autentiškas: Ferišto ankstyvosios musulmoniškos Indijos istorijos 1829 m. vertime Džonas Brigsas (John Briggs) atmetė terminą angl. Indian princes ('indų kunigaikščiai'), kuris naudotas ankstesniame vertime, ir pakeitė terminu angl. Rajpoot princes ('radžputų kunigaikščiai'). Tai buvo daugiausia gudžarų kraštas. Istorikas R. C. Majumdar aiškino, kad šis regionas ilgai buvo žinomas kaip Gurjaratra (ankstyvoji Gujarat forma), tik vėliau imta vadinti Radžputana.
Petras Morkūnas

Petras Morkūnas (1912 m. gruodžio 15 d. Vilniuje) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija

Augo gausioje šeimoje, lenkiškoje aplinkoje. Paūgėjęs buvo priimtas į bendrabutį ir lietuvišką mokyklą. Baigęs pradžios mokyklą, išlaikė egzaminus į Vytauto Didžiojo gimnaziją, kurią baigė 1939 m. Dainuoti mokėsi Vilniaus konservatorijoje, lankė dramos studiją prie Vilniaus universiteto. Ją baigęs, dirbo aktoriumi „Vaidilos" teatre.
1944 m., pasitraukęs į Vokietiją, pateko į Berlyną. 1947 m. pradėjus rinkti Baltijos šalių pabėgėlius emigracijai į Australiją, nusprendė ten vykti ir P. Morkūnas. Ilgos kelionės metu laive suorganizavo chorą, išmokė dainų ir surengė koncertų. Keleiviai buvo išlaipinti Vakarų Australijoje, paskui per Melburną nuvežti į Bonegillos stovyklą, kurioje išbuvo apie tris mėnesius. Visą tą laiką choras repetavo, surengė koncertų stovykloje, australų kariams, Albury radiofone padarė įrašų. 1949 m. P. Morkūnas atvyko į Melburną, čia suorganizavo chorą ir surengė keletą koncertų. 1954 m. pradėjo vadovauti „Aido“ chorui, kurį išmokė daug giesmių, Šv. Cecilijos mišias ir dainų. Choras giedojo bažnyčiose ir koncertavo. Vėliau subūrė jaunimo chorą, kuriam vadovavo dvejus metus. Apie 25-erius metus vadovavo Melburno vyrų kvartetui ir oktetui, daug koncertavo Pietų ir Rytų Australijoje, 1973 m. įdainavo plokštelę „Kur banguoja Nemunėlis“. 1964–1995 m. Melburno lietuvių parapijos choro vadovas (talkino vargonininkės D. Jokubauskaite, R. Tamošiūnaitė, Z. Prašmutaitė). 1974 m. choras koncertavo Adelaidėje, 1975 m. Hobarte, 1984 m. Šv. Kazimiero 500 metinių garbei Adelaidėje ir Geelonge, išleido lietuviškų giesmių plokštelę „Garbė Tau, Viešpatie", dalyvavo dainų šventėse ir kituose renginiuose.
P. Morkūnas nuo 1978 m. kurį laiką vadovavo Melburno „Dainos sambūrio" chorui, o vėliau iki 1997 m. buvo šio choro dalyvis. Dirigavo 1978 m. Australijos lietuvių dainų šventės jungtiniam chorui Sidnėjuje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.