Europos Sąjungos struktūrinių fondų parama

Europos Sąjungos struktūrinių fondų parama – Europos Sąjungos (ES) skiriama parama iš specialių (vad. struktūrinių arba sanglaudos) fondų. Tikslas – nuosekliai mažinti socialinius ir ekonominius išsivystymo skirtumus tarp ES šalių narių, atskirų regionų ir socialinių grupių. Pamatines vertybes išreiškia 2 žodžiai – „Solidarumas“ ir „Sanglauda“. Solidarumas išreiškiamas padedant ekonomiškai ir socialiai skurdesniems regionams (palyginti su ES vidurkiu). Sanglauda pasireiškia pajamų bei turtinių skirtumų tarp skurdesnių ir turtingesnių regionų mažinimu, naudingu visiems. Šiai politikai skiriama daugiau kaip 1/3 ES biudžeto. ES socialinės ir ekonominės atskirties mažinimo raida tiesiogiai siejama su Europos integracijos plėtra.

Istorija

1957 m. Romos sutarties preambulėje, įsteigusioje Europos Bendriją, paminėtas poreikis konsoliduoti ekonominę vienybę tarp šalių narių ir mažinti skirtumus tarp regionų.
1958 m. nuspręsta įkurti pirmuosius Struktūrinius fondus: Europos socialinį fondą (1958) bei Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondą (1962). Šie du fondai įkuriami tam, kad finansinėmis priemonėmis padėtų įgyvendinti bendras politikas.
1975 m. prie Bendrijos prisijungus Danijai, Airijai ir Jungtinei Karalystei įkuriamas Europos regioninės plėtros fondas. Įkuriant Fondą siekiama remti regionus, kurie buvo paveikti industrinio nuosmukio, ir sukurti atsvarą gausiai finansuojamoms agrarinėms šalims. Tai pirmoji perskirstomojo pobūdžio politika, kurios tikslas yra iš turtingesnių Europos Bendrijos regionų dalį išteklių skirti mažiau išsivysčiusioms šalims narėms. Šiuo laikotarpiu išlaidos struktūriniams fondams sudarė 10 proc. Europos Bendrijos biudžeto.
1986–1987 m. Ispanija ir Portugalija įstoja į Bendriją. Siekiant padėti šalims senbuvėms – pietiniams Prancūzijos regionams, Italijai bei Graikijai – atlaikyti konkurenciją, kylančią iš naujų narių, įsteigiamos integruotos Viduržemio jūros šalių programos. Pirmą sykį Bendrijoje atsiranda daugiametis koordinuotų plėtros veiksmų planas. Per 1986–1992 metus šiame regione planuojama investuoti beveik 6,6 mln. eurų. 1986 metais nusprendus kurti vieningą rinką pietinėms Europos valstybėms įvedami tam tikri apribojimai, todėl 1987 metais pasirašytame Vieningos Europos akte atsiranda naujas skyrius – Ekonominė ir socialinė sanglauda. Jame išdėstoma mintis, kad mažiau išsivysčiusios Bendrijos šalys turi atlaikyti iššūkius, kylančius dėl Bendros rinkos kūrimo, ir regionų išsivystymo skirtumų mažinimas susiejamas su konkrečia struktūrine politika bei teikiama ekonomine pagalba.
1988 m. Žakui Delorui inicijavus valstybių ir jų vyriausybių vadovai priima veiksmų planą, kuriuo ketinama padvigubinti Struktūrinių fondų (tuo metu vadinamų Solidarumo fondų) išteklius iki 1993 metų.
1989 m. pradėta pirmoji Struktūrinių fondų reforma, kuria siekiama užtvirtinti daugiamečio programavimo principą, tiksliai suformuluoti prioritetinius plėtros tikslus ir paskatinti bendradarbiavimą tarp šalių narių bei ekonominių ir socialinių veikėjų. Reformos dėka įvedamas struktūrinių fondų paskirstymo principas, kuris padėjo formuoti Bendrijos lygmens sanglaudos politiką. Nuo 1989 m. įgyvendinama PHARE programa papildoma Pasirengimo narystei struktūrinės politikos programa (ISPA) ir Specialiąja žemės ūkio ir kaimo plėtros programa (SAPARD), kuriomis siekiama skatinti Vidurio ir Rytų Europos šalių kandidačių vystymąsi.
1992 m. valstybių ir vyriausybių vadovai sutaria Bendrijos struktūrinę paramą atsiliekantiems regionams dar padvigubinti iki 1999 metų. Įkuriamas Sanglaudos fondas skirtas transporto infrastruktūrai bei aplinkosaugos gerinimui. Sanglauda, greta ekonominės ir pinigų sąjungos bei bendrosios rinkos, tampa pagrindiniu Sąjungos tikslu.
1993 m. pasirašoma Mastrichto sutartis, kurioje ekonominė ir socialinė sanglauda apibrėžiama kaip prioritetinis Sąjungos tikslas ir jam įgyvendinti numatoma skirti apie ketvirtadalį Sąjungos biudžeto. Greta Struktūrinių fondų sukuriama nauja Europos žvejybos orientavimo ﬁnansinė priemonė.
1995 m. prie ES prisijungus Suomijai bei Švedijai iš Sanglaudos fondų imama teikti paramą menkai apgyvendintoms teritorijoms naujose narėse.
1999 m. kovo 24–25 d. Berlyne ES valstybių bei vyriausybių vadovai sutaria dėl antros Struktūrinių fondų reformos. Susitikime suformuluojami trys nauji ES struktūrinės paramos tikslai, kuriais siekiama skiriamus išteklius efektyviau naudoti padedant atsiliekantiems regionams bei socialinėms grupėms. Šiuo laikotarpiu struktūriniams fondams skiriama apie 35 proc. ES biudžeto.
2000–2001 m. Berlyno Europos Vadovų Taryba (2000 m. kovo mėn.) patvirtina strategiją, orientuotą į užimtumą, kuria siekiama paversti Sąjungą „konkurencingiausia ir dinamiškiausia žiniomis pagrįsta ekonomika pasaulyje“ iki 2010 m. Geteborgo Taryba (2001 m. birželio mėn.) papildė šią strategiją, susiedama ją su subalansuota plėtra.
2002 m. Kopenhagos Europos Vadovų Taryba (2002 m. gruodžio mėn.) priima susitarimą dėl dešimties naujų valstybių narių stojimo į Sąjungą sąlygų.
2004 m. gegužės 1 d. į Europos Sąjungą įstojo Čekija, Estija, Kipras, Latvija, Lietuva, Malta, Lenkija, Slovėnija, Slovakija ir Vengrija.
2005 m. Europos Vadovų Taryba sutarė dėl 2007–2013 m. ES biudžeto. Sanglaudos politikai skirta 347,410 mlrd. EUR (esamomis kainomis).
2006 m. gegužės 17 d. ES Taryba, Parlamentas ir Komisija pasirašė susitarimą dėl 2007–2013 m. biudžeto. Rugpjūčio 1 d. įsigaliojo 2007–2013 m. struktūrinių fondų reglamentai. Taryba priėmė Bendrijos sanglaudos politikos strategines gaires, kuriomis grindžiama naujoji politika ir kuriose apibrėžiami 2007–2013 m. principai bei prioritetai.