google/wiki40b huggingface dataset:
Artūras Listavičius

Artūras Listavičius (g. 1970 m. lapkričio 5 d.) – Lietuvos vadybininkas, koncerno „MG Baltic“ viceprezidentas.
Tėvas Juozas Listavičius (g. 1929 m.), ekonomistas, Seimo narys. Motina Vida Listavičienė.

Biografija

1988 m. baigė Vilniaus miesto 50-ąją vidurinę mokyklą. 1993 m. Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakultete baigė ekonominės kibernetikos studijas.
1993–2002 m. UAB „Mineraliniai vandenys“ generalinis direktorius ir valdybos pirmininkas. 2001–2004 m. UAB „MG Baltic Trade” valdybos pirmininkas, 2002–2003 m. UAB „Tromina“ generalinis direktorius ir valdybos pirmininkas. 2003–2004 m. AB „Stumbras“ generalinis direktorius ir valdybos pirmininkas, 2004–2011 m. AB „Biofuture“ valdybos pirmininkas.
Nuo 2011 m. rugsėjo mėn. Alkoholiniais gėrimais prekiaujančių įmonių asociacijos (AGPĮA) prezidentas. Kandidatas į Lietuvos Respublikos Seimą Akmenės-Joniškio vienmandatėje rinkimų apygardoje.
Žmona Daiva. Dukterys Lina ir Agnė.

Šaltiniai

http://www.mgbaltic.lt/lt/investuotojams/koncerno-valdymas/valdyba/arturas-listavicius.html
Gorontalas (miestas)

Kulinarija

Gorontalo virtuvė apima maistą nuo jūros gėrybių iki kukurūzų. Žymus valgis binthe Biluhuta, gaminamas iš kukurūzų, kokosų, džiovintos žuvies. Keptas tunas su aštriu padažu irgi populiarus.
Zacharijo knyga

Zacharijo knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei.
Zacharijas, manoma, veikė tuo pat metu kaip ir Agėjas. Zacharijo pranašystės apie Jeruzalę ir šventyklos atstatymą apima ilgesnį laikotarpį nei Agėjo – nuo 520 m. pr. m. e. iki 518 m. pr. m. e. Antroji knygos dalis (9–14 skyriai) skiriasi nuo pirmosios. Yra manančių, kad ją parašė kitas vėlesnių laikų autorius.
Zacharijas pranašavo apie ateisiančius naujus laikus ne tik Jeruzalei, bet ir visam pasauliui. Tarp šių pranašysčių yra užuomina apie mesiją, Dievo siųstą meilės ir teisingumo karalių.
Aukaimis

Aukaimis – žemaičių pilis, kronikininkų minima nuo XIII a. pabaigos Awkon, Auken, Aukeyn, Oukaim vardais. Manoma, kad buvusi netoli dabartinio Batakių miestelio, Tauragės rajone ant dabartinio Batakių piliakalnio. 1285 m. čia buvo sumušti kryžiuočiai, 1291 m. pilis buvo sudeginta, vėl atstatyta, 1303 ir 1304 m. kryžiuočių vėl užimta. 1329 m. visiškai sunaikinta Vokiečių ordino ir Čekijos karaliaus Jono Liuksemburgiečio jungtinių pajėgų žygio į Žemaitiją metu, kai be Aukaimio buvo užimtos ir Medvėgalio, Padievyčio-Šiauduvos, Gedimino, Gegužės pilys. 1345 m. ties Aukaimiu sumušta Algirdo kariuomenė. Čia esą miręs pasislėpęs paskutinis lietuvių krivis Gintautas. 1414 m. Aukaimyje iškirsta šventoji giria.
Kretingos spaustuvė

Kretingos spaustuvė – spaustuvės, veikusios Kretingoje.

Istorija

Iki 1940 m. Kretingoje trumpai veikė „Inkaro“ spaustuvė, išspausdinusi 1933 m. atsišaukimą Vilniui vaduoti, S. Jonušo spaustuvė, spausdinusi blankus, pakvietimus. Didžiausia spaustuvė Kretingoje buvo Pranciškonų spaustuvė, veikusi 1930–1940 m. vienuolyne. Spausdino religinio turinio brošiūras, periodinius leidinius „Šv. Pranciškaus varpelis“ ir „Kretingos parapija“, paveikslėlius.
1944 m. gruodžio mėn. įsteigus laikraštį „Žemaičių tiesa“, Pranciškonų spaustuvėje įkurta Kretingos spaustuvė. Nuo 1950 m. ji spausdino rajono laikraštį „Stalinietis“. 1963–1965 m. prie Kretingos spaustuvės prijungtos Skuodo, Gargždų, Šilutės spaustuvės. 1966 m. Gargždų spaustuvė uždaryta, o Kretingos ir Klaipėdos rajonams imta leisti bendrą laikraštį. Jis buvo spausdinamas Kretingos spaustuvėje.
1961 m. vietoj „Staliniečio“ buvo leidžiamas laikraštis „Į komunizmą“, o nuo 1962 m. „Švyturys“. 1976 m. Kretingos spaustuvė tapo Klaipėdos „Ryto“ spaustuvės skyriumi. Nuo 1982 m. laikraštis „Švyturys“ buvo renkamas ir ruošiamas vietoje, o spausdinamas Klaipėdos „Ryto“ spaustuvėje.
1993 m. valstybinė Kretingos spaustuvė tapo UAB spaustuvė „Klišė“. Ji turėjo iškiliosios spaudos mašinas, spausdino blankus, smulkius spaudinius.  2006 m. buvusioje Kretingos melioracijos statybos valdybos salėje Vytauto g. 161 įrengta moderni „Vakarų spaustuvė“, priklausanti bendrovei, kurią įkūrė 7 laikraščių redakcijos, susibūrę į Vakarų Lietuvos vietos laikraščių leidėjų asociaciją. Spausdinama per 40 leidinių, kasdien Kretingos spaustuvėje atspausdinama po 17–18 pavadinimų laikraščių.
Vilko irštva

Vilko irštva (vok. Wolfsschanze) – įtvirtintas Hitlerio bunkeris tuometiniuose Rytprūsiuose, iš kurio Antrojo pasaulinio karo metais Hitleris vadovavo Vokietijos ginkluotosioms pajėgoms – Vermachtui.

Istorija

Bunkeris yra dabartinėje Lenkijos teritorijoje, netoli senos prūsų gyvenvietės Raistpilio dab. Kentšyno (lenk. Kętrzyn, vok. Rastenburg) miestelio. Ši Rytprūsių dalis 1945 m. atiteko Lenkijos Liaudies Respublikai. Pavadinimas kilęs nuo Hitlerio pseudonimo „Vilkas“, kurį jis naudojo savo asmeninėje korespondencijoje trečiajame dešimtmetyje. Bunkeris buvo skirtas 1941 m. birželio 22 d. invazijai į TSRS (kodinis pavadinimas Operacija Barbarosa) ir naudojamas iki 1945 m. sausio 25 d., kuomet Raudonoji armija pasiekė Vengoževo (vok. Angerburg) miestelį, esantį už 16 km.
Bunkerį sudarė 40 gyvenamųjų, ūkinių ir administracinių pastatų, 7 sunkieji ir 40 lengvųjų gelžbetonio bunkerių. Bunkerių aukščiai nuo šešių iki aštuonių metrų aukščio, iš viršaus apsodinti mišku. Į bunkerį buvo atvesta geležinkelio linija, šalia įrengti du aerodromai, telefono ryšys su Berlynu ir fronto linija. Bunkeryje dirbo 2 100 karininkų, kareivių ir civilių. Prieigos užmaskuotos, aplink esantys miškai – užminuoti: 1945–1955 m. tvarkant aplinką čia rasta 54 000 minų. Bunkerio statybos taip pat įslaptintos, aplinkiniams gyventojams paskleisti gandai, kad čia bus statomas chemijos fabrikas „Askania“.
„Vilko irštvos“ bunkerių sienos turėjo du gelžbetonio apvalkalus. Pirmasis ir antrasis apvalkalai buvo 4 m storio, tarp apvalkalų paliktas tarpas buvo pripildytas akmenų skaldos, kad konstrukcija, esant būtinybei, amortizuotų. Kiekvieno bunkerio viduje tilpdavo apie 8 žmones. Vietos užtekdavo tik porai kambarių. Po karo amerikiečių mokslininkai apskaičiavo, kad bunkeris būtų atlaikęs net ir tiesiai ant jo numestos atominės bombos, tokios, kokia buvo numesta ant Hirošimos, sprogimo jėgą. 
Antrojo pasaulinio karo metu Hitleris bunkeryje praleido didžiąją savo laiko dalį – daugiau negu 800 dienų. Šiame bunkeryje 1944 m. liepos 20 d. Klausas fon Štaufenbergas įvykdė pasikėsinimą nužudyti Hitlerį. Nenorėdami, kad Raudonoji armija pasinaudotų bunkeriu, vokiečiai besitraukdami bunkerį susprogdino. Šiuo metu bunkeryje įkurtas muziejus, per metus sulaukiantis apie 200 000 lankytojų.
Nors „Vilko irštva“ buvo pagrindinis Hitlerio bunkeris karo metu, jis turėjo jų ir kitose Reicho dalyse, visų jų pavadinimuose taip pat figūravo žodis vilkas: Wolfsschlucht – Belgijoje, Wherwolf – Ukrainoje. Manoma, kad žodį vilkas Hitleris pasirinko neatsitiktinai, nes Senovės Vokiečių Aukštaičių kalboje vardas Adolfas yra kilęs iš žodžių adal ir wolf, reiškiančių kilmingą vilką.
Artėjant Raudonajai armijai, bunkeriai buvo sunaikinti Hitlerio įsakymu. 10 tonų sprogmenų buvo sunešti į bunkerio kambarius, bunkeris buvo sprogdinamas iš vidaus. Sprogimo metu kai kurie betono blokai, sveriantys ir po 10 tonų, išsimėtė 100 m spinduliu, o milžiniškos bunkerio sienos išsiskyrė, kai kurie bunkeriai „sulindo“ į žemę per 1-2 metrus.
Populiaraus kompiuterinio žaidimo Wolf veiksmas taip pat vyksta „Vilko irštvoje“.
Rumbekas

Istorija

Rumbekas smarkiai nukentėjo Pietų Sudano karo metu. Sudano Liaudies Išlaisvinimo judėjimas buvo pasirinkęs Rumbeką laikinąja Pietų Sudano sostine, bet vėliau ji perkelta į Džubą.
Mundu

Istorija

Mundu 1923 m. įkurtas prancūzų.
Fontenblo

Istorija

Fontenblo pilį 1137 m. pastatė Liudvikas VI Storasis. Joje kelis amžius buvo Prancūzijos karalių rezidencija. Pilyje gimė ir mirė Prancūzijos karaliai Pilypas IV Gražusis, Pranciškus I, gimė Pranciškus II ir Liudvikas XIII. 1685 m. Liudvikas XIV pasirašė vadinamąjį „Fontenblo ediktą“, kuriuo buvo atšauktas Henriko IV Nanto ediktas, suteikęs tikėjimo laisvę hugenotams. Fontenblo pilis buvo pagrindinė Napoleono rezidencija. Fontenblo pilyje nuo 1812 m. birželio iki 1814 m. sausio 23 d. buvo įkalintas popiežius Pijus VII. Pagal pilyje 1814 m. kovo 31 d. sudarytą Fontenblo sutartį, Napoleonas atsisakė sosto ir buvo ištremtas į Elbos salą. 1947 – 1967 m. Fontenblo veikė NATO generalinis štabas. Fontenblo pilis ir parkas 1981 m. įtraukti į Pasaulio paveldo sąrašą.

Lietuviai

Fontenblo artilerijos mokyklą (École d’Artillerie de Fontainebleau) baigė keli Lietuvos karininkai: Motiejus Pečiulionis, Vincas Jasulaitis, Jonas Žemaitis-Vytautas. Fontenblo mirė lietuvių poetas Oskaras Milašius.
Bernardino Zanobi de Gianotis

Bernardas Zanobijus Džanotis (it. Bernardino Zanobi de Giannotis, šaltiniuose dar vadinamas Bernardinus, Romanus, Florentinus, g. XV a. pab. Florencijoje (?) – m. 1541 m. Vilniuje) – italų architektas ir skulptorius, brandžiojo Italijos Renesanso atstovas Lenkijoje ir Lietuvoje. Bendradarbiavo su Bartolomeo Berrecci, Giovanni Cini, Filippo di Bartolomeo da Fiesole (su dviem pastaraisiais nuo 1531 m. dirbo vienoje dirbtuvėje).
Lenkijoje ir Lietuvoje atliktuose architektūros ir skulptūros užsakymuose B.Džanotis vartojo brandžiajam Italijos Renesansui būdingas, tačiau supaprastintas (prisitaikant prie užsakovų skonio) formas. Memorialinėje skulptūroje dailininkas vaizduojamus asmenis komponuodavo frontaliai (tai XVI a. pirmosios pusės Vidurio Europos antkapinėje skulptūroje populiarus tipas) su natūralistiškai traktuotais veidais (manoma, kad tam galėjo naudoti pomirtines kaukes iš vaško).

Biografija

Italijoje gyveno ir veikė Romoje bei Florencijoje.
1521–1536 m. gyveno Krokuvoje, Lenkijos karaliaus dvare, architekto B.Berrecci dirbtuvėje.
1536 m. įsikūrė ir iki mirties gyveno Vilniuje.
Sausio 28

Vardadieniai

Gedautas – Karlas – Karolė – Leonida (Leonidė) – Leonidas – Liaudginas – Manfredas – Nijolė – Sambangas – Sambartas – Sambartė – Tomas
Valdemaras Žvirblis

Biografija

Nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio banko, AB Nord LB, Utenos skyriaus valdytojas, direktorius, 2005 m. Ūkio banko Utenos filialo vadovas.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Donaldas Kairys

Donaldas Kairys (g. 1977 m. kovo 6 d. Šilutėje) – krepšinio treneris, buvęs Lietuvos krepšinio rinktinės trenerio asistentas.

Treneris

Dirbo „San Antonio Spurs“, Vilniaus „Lietuvos ryto“, Maskvos CSKA, „Chimki“ klubuose, o nuo 2007 metų – Lietuvos vyrų krepšinio rinktinėje.
2007 metų pavasarį jis trumpai vadovavo NKL čempionate dalyvaujančiai Šilutės komandai, o 2009 metais, kai dėl nemokamų atlyginimų išvyko visi kiti treneriai ir dauguma geriausių krepšininkų, perėmė Rygos ASK komandos vairą.
2011 m. Lietuvos nacionalinės vyrų krepšinio rinktinės Eurobasket 2011 čempionate treneris.
Nuo 2013 m. rugsėjo iki 2014 m. vasario treniravo klubą „Cmoki-Minskas“ iš Baltarusijos.
Sūdėnų I kapinynas

Kapinynas

Įrengtas Šventosios slėnyje stūksančioje pakilumoje, kurios pietiniame pakraštyje auga krūmai.
Nuo 1972 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas.
0,36 km į šiaurės rytus yra Sūdėnų II kapinynas.

Tyrimai

Padavimai mena, kad senovėje prie Vaidavingio įvykęs lietuvių mūšis su švedais, o pakilumoje stovėjusios švedų kareivinės. Esą, mūšio metu žuvęs vienos iš kariaujančių pusių vadas.
XIX a. – XX a. pr. kaimo piemenys bandė pakilumoje ieškoti švedų turtų, tačiau terasdavo tik įvairių žalvarinių senienų, geležinių ietigalių. 1982 m. kapinyną žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas). 1984 m. žvalgė, o 1985 m. tyrinėjo Ignas Jablonskis.
Iš viso ištirtas 40 m². Rasta I–II a. kapinynui būdingų akmenų vainikų, 2 suardyti degintiniai kapai ir geležinis įmovinis ietigalis. Be to ištirtas židinys, šalia kurio surinkta keletas titnago skelčių.
Radinius saugo Kretingos muziejus.
Natalija Kočergina

Biografija

2003 m. Europos jaunimo žiemos olimpiniame festivalyje slidinėjimo lenktynėse Kočergina užėmė 36-ą vietą sprinte. 2005 m. pasaulio jaunimo slidinėjimo čempionate užėmė 57 vietą 5 km laisvuoju stiliumi, 68 vietą sprinte.
2011 m. pasaulio biatlono čempionate užėmė 91-ą vietą individualioje rungtyje ir 98-ą vietą sprinte. Po metų vykusiame pasaulio čempionate sportininkė buvo sėkmingesnė ir užėmė 72-ą vietą individualioje rungtyje, 89-ą vietą sprinte, 23-ą vietą moterų estafetėje ir 25-ą vietą mišrioje estafetėje. 2013 m. pasaulio biatlono čempionate Kočergina nebaigė individualios rungties, liko 99-a sprinte, 23-a moterų estafetėje ir 25-a mišrioje estafetėje.
2013 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio suaugusiųjų slidinėjimo čempionate, kuriame užėmė 54-ą vietą 10 km laisvuoju stiliumi ir 20 vietą komandiniame sprinte.
2014 m. liko pirma už borto patekimui į 2014 m. žiemos olimpines žaidynes lygumų slidinėjime. 2014 m. Kočergina pirmą kartą tapo Lietuvos biatlono čempione.
2018 m. pateko į Lietuvos olimpinę rinktinę atstovauti šaliai 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse biatlono individualiose ir estafetinėse varžybose.
Azerbaidžano nacionalinis dailės muziejus

Azerbaidžano nacionalinis dailės muziejus (azer. Azərbaycan Milli İncəsənət Muzeyi) – meno kūrinių muziejus, įkurtas 1920 m. Baku, Azerbaidžane.
Muziejuje eksponuojama daugiau negu 17000 meno kūrinių, tokių kaip paveikslai, skulptūros ar taikomojo meno ekspozicijos iš Azerbaidžano, Vakarų Europos ir Rusijos. Kai kurie eksponatai yra Viduramžių laikotarpio.
Ekspozicijos nuolat pildomos, egzistuoja nuolatinės ir keičiamos parodos.
Fiat 512

Fiat 512 – lengvasis automobilis, leistas „Fiat“ kompanijos nuo 1926 iki 1928 metų.
512 modelis buvo grindžiamas ankstesniu 510 modeliu, skyrėsi nuo jo nauju kėbulu. Iš viso pagaminta 2600 automobilių.
Krašto balsas

Krašto balsas – tautininkų dienraštis, leistas 1922 m. spalio 29 d. – 1923 m. birželio 10 d. Kaune.

Istorija

Leistas vietoj leidinio „Tėvynės balsas“. Leido bendrovė „Raštas ir spauda“. Spausdino S. Levi spaustuvė Kaune. Išėjo 127 numeriai.
Kritikavo tuometinės Lietuvos valdžios vidaus ir užsienio politiką, propagavo tautininkų idėjas, rašė apie Lietuvos praeitį, kėlė Vilniaus klausimą.
Bendradarbiavo Jonas Basanavičius, Bronė Buivydaitė, Jonas Didžiulis, Martynas Yčas, Vytautas Kairiūkštis, Stasys Miliauskas, Jonas Sabaliauskas, Augustinas Voldemaras ir kt.
Redagavo Leonas Noreika, Antanas Smetona.
Šaškės

Šaškės – abstrakčios strategijos ir taktikos stalo žaidimas, skirtas žaisti dviem žaidėjams. Paprastosios (Lietuvoje paplitusios) šaškės žaidžiamos ant 8x8 langelių šachmatų lentos su 24-iomis šaškėmis (12 šviesių ir 12 tamsių).

Istorija

Šaškės yra jaunesnis žaidimas už šachmatus. Panašus į šaškes žaidimas rastas archeologinių kasinėjimų metu Egipte ir datuojamas 600 metų prieš mūsų erą. Į Europą ankstesnioji šaškių versija atkeliavo kartu su maurais, invazijos į Ispaniją metu. Vėliau, apie 1100 metus, Pietų Prancūzijoje žaidimas pritaikytas šachmatų lentai, o tik 1535 m. pristatyta privalomo kirtimo taisyklė.
2007 metų liepos 19 d., Kanados Albertos universiteto tyrinėtojai, vadovaujami Džonatano Šeferio (Jonathan Schaeffer) oficialiai paskelbė, kad jie išsprendė šaškių žaidimą. Jie surinko informaciją apie bet kokią galimą šaškių partijos metu susidarusią poziciją ir kokį rezultatą duos kitas ėjimas. Padaryta išvada, kad abiem žaidėjams darant geriausius ėjimus pasiekiamas rezultatas – lygiosios. Toks pasiekimas pareikalavo 13 metų kompiuterinės analizės, kad būtų ištyrinėta 500 milijardų įmanomų pozicijų.

Taisyklės

Žaidėjų tikslas šaškėse – nukirsti visas priešininko šaškes arba sudaryti tokią situaciją, kad priešininkui nebeliktų ėjimų. Šaškės žaidžiamos paeiliui, po vieną ėjimą ant juodos spalvos langelių. Žaidimą pradeda šviesiosios (jei nesusitarta kitaip) ir einama tik įstrižai, po vieną langelį (taip vaikšto paprastos šaškės, nevirtusios damomis). Priešininko šaškė nukertama peršokant per ją, kirtimas yra privalomas ir gali būti atliktas pirmyn ir atgal. Vieno ėjimo metu gali būti atlikti keli kirtimai, jeigu peršokus šaškę atsiduriama langelyje šalia kitos kertamos šaškės. Iki galinės linijos („Karalių eilės“) nuėjusi šaškė pavirsta dama (šaškė apverčiama), kuriai suteikiamos papildomos galios – ji gali vaikščioti daugiau negu po vieną langelį iki pat lentos kraštų tiek prieš kirtimą, tiek po jo. Šaškė pavirsti dama gali ir kirtimo metu, jeigu viename iš kirtimo etapų ji atsiduria ant galinės linijos.

Kompiuterinės šaškės

Pirmasis kompiuterinių šaškių variantas buvo sukurtas per dešimtmetį 1952–1962 metais IBM programuotojo Artūro Samuelio (Arthur Samuel). Pirmoji šaškių programa buvo silpna ir neturėjo jokių galimybių žaidžiant prieš profesionalius šaškių žaidėjus. Bet tai buvo didelis šuolis intelektinio programavimo srityje.
Paskutinis kompiuterinis pasaulio čempionas (išrinktas Las Vegase 2002 metais „Pasauliniame kompiuterinių šaškių turnyre“) yra programa Nemesis. Ji nugalėjo tiek KingsRow, tiek Cake programas. Po 72-jų žaidimų rezultatas buvo 69 lygiosios ir 3 pergalės. Po turnyro Nemesis tobulinimas sustojo ir manoma, kad Cake ir KingsRow programos jau aplenkė Nemesis.
Skapai

Skapai, skopcai (rus. скопцы ; 'iškastruoti') – nedidelė stačiatikių sekta, veikianti Rusijoje. Iš viso nuo 50 iki 150 narių. Sektą XVIII a. įkūrė Kondratijus Selivanovas, kaip radikalią chlystų sektos atšaką.
Sektos ideologai teigė, kad žmogaus geismai veda į pražūtį, kad nepakanka save plakti, bet, norint visiškai apsisaugoti nuo nuodėmės, reikia kastruotis. Pradžioje sektos nariai įkaitinta geležimi išsidegindavo (vėliau – tiesiog išpjaudavo) sėklides, vėliau ėmė praktikuoti visišką kastraciją. Moterims lytinius organus ir krūtis išpjaudavo, išdegindavo sieros rūgštimi arba įkaitinta geležimi. Propagavo prievartinę kastraciją, naujus narius į sektą įtraukdavo apgaule, pirkdami vaikus arba tiesiog prievartiniu būdu kastruodami ir įkalindami atsitiktinius žmones.
XVIII a. pabaigoje sekta buvo uždrausta, už dalyvavimą sektoje buvo skiriama katorga. Rusijos stačiatikių bažnyčia ją paskelbė eretiška. XIX a. pabaigoje sekta ėmė po truputį keisti savo pobūdį, ilgainiui (ypač – po stalininių represijų) tapo pacifistine. Šiuo metu kastracija ar plakimasis sektoje laikomi neprivalomais, po XX a. 4-ojo dešimtmečio žinomi tik pavieniai kastravimosi atvejai.
Puerto Kovadonga

Puerto Kovadonga (isp. Puerto Covadonga) yra Čilės gyvenvietė Antarktidos pusiasalyje (čiliečiai tą teritoriją vadina O'Higinso žeme), kurios įkūrimu siekta sustiprinti Čilės pretenzijas į savąjį Antarktidos sektorių (Čilė laiko savo pretenduojamą Antarkidos dalį net ne kolonija, o savo valstybės dalimi). Puerto Kovadonga dar žinoma ir kaip Generolo Bernardo O'Higinso Rikelmės bazė, pagrindinė Čilės mokslinė bazė Antarktidoje. Siekiant sukelti įspūdį, kad čia yra gyvenvietė, čia apsigyveno kelios šeimos su vaikais, įsteigta mokykla. Per žiemą Puerto Kovadongoje lieka apie 16 gyventojų, vasarą atvyksta mokslininkų personalas ir būna apie 60 gyventojų. Puerto Kovadonga yra Antarktidos komunos sostinė. Ši komuna yra viena iš dviejų komunų Čilės Antarktidos provincijoje, o pastaroji – viena iš keturių provincijų Magelano ir Čilės Antarktidos regione.
Džafna

Istorija

Nuo XIV a. tamilų valstybės Džafnos centras. 1619 m. užėmė Portugalija, o 1658 m. Nyderlandai. Nuo 1795 m. priklausė Jungtinei Karalystei. Iki Šri Lankos pilietinio karo tai buvo antrasis pagal dydį šalies miestas, tačiau karo metais labai smarkiai nukentėjo.
Simono Bolivaro viršukalnė

Simono Bolivaro viršukalnė (isp. Pico Simón Bolívar) yra šiaurės rytų Kolumbijoje, Siera Nevada de Santa Martos kalnų masyve, greta Kristobal Kolono viršukalnės. Aukštis – 5775 m (tačiau duomenys įvairūs). Kartais laikomas aukštesniu už Kolono viršukalnę (tokiu atveju S. Bolivaro viršukalnė būtų aukščiausia šalyje).
Pavadinta šalies nacionalinio didvyrio Simono Bolivaro garbei. Nemaišytinas su Venesueloje esančia Bolivaro viršukalne.
Koordinatės: 10°52′0″N 73°43′0″W
Erikas Mačiūnas

Biografija

1979 m. baigė medicinos studijas Vilniaus universitete, turi higienos, sanitarijos gydytojo epidemiologo išsilavinimą. 1997–2010 m. vadovavo Valstybiniam aplinkos sveikatos centrui.
2010–2012 m. buvo Valstybinės visuomenės sveikatos priežiūros tarnybos prie Sveikatos apsaugos ministerijos direktoriaus pavaduotojas, 1996–1997 metais – šios tarnybos direktorius. 2012 m. dirbo Valstybiniame psichikos sveikatos centre vyriausiuoju specialistu.Taip pat yra dirbęs Sveikatos apsaugos ministerijos Respublikiniame specializuotame higienos centre, Vidaus reikalų ministerijos Sanitarijos epidemiologijos stotyje, Respublikinės sanitarijos epidemiologijos stotyje, Vilniaus rajono sanitarijos epidemiologijos stotyje. 2013 m. sausį paskirtas Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerijos viceministru, tačiau 2014 m. lapkritį pasitraukė iš šių pareigų.
Kola (gėrimas)

Istorija

1886 m. vaistininkas ir chemikas John Stith Pemberton iš Atlantos (Džordžija, JAV) pagamino karamelinės spalvos sirupą, kurį nunešė į didžiausią miesto vaistinę. Pradžioje sirupas kainavo 5 centus už stiklinę, tačiau greitu laiku vaistininkai sirupą pradėjo maišyti su gazuotu vandeniu. Taip atsirado „Coca-Cola“, kuri greitai išpopuliarėjo.
Drauge su šiuo gėrimu JAV pasirodė „Pepsi-Cola“, 1931 m. Vokietijoje – „Afri-Cola“. 2002 m. Prancūzijoje atsirado „Massa-Cola“, skirta musulmonams, o gamintojas pasižadėjo dalį pelno atiduoti palestiniečiams.
Šiandien Coca-Cola, Pepsi ir RC Cola yra didžiausios kolos pardavimo kompanijos, gaminančios daugybę kolos tipo gėrimų.
Džigitas

Įdomūs faktai

Rusijos imperijoje apdovanojimuose, kuriuos įteikdavo pavaldiniams ne krikščionims, krikščionių šventųjų atvaizdai (šv. Georgijaus, šv. Vladimiro, šv. Anos atvaizdai atitinkamuose ordinuose) buvo pakeisti į Rusijos imperijos herbą – dvigalvį erelį. Tačiau netrukus kalniečiai musulmonai pareikalavo, kad jų apdovanojimuose grąžintų šv. Georgijaus atvaizdą. Jį jie pagarbiai vadino „džigitu“, o herbą – paniekinamai „paukštyčiu“. Rusijos imperijos valdžia atsižvelgė į tai, ir šv. Georgijaus ordino apdovanojimuose, skirtuose musulmonams, grąžino šv. Georgijaus atvaizdą.
Bogdanas Ivanovičius Solomereckis

Biografija

Kunigaikščų Solomereckių (Riurikaičiai) giminės atstovas. Mstislavlio kašteliono Ivano Vasiljevičiaus Solomereckio (?–1578) ir Anos Joanovnos Hlebavičiūtės vienintelis sūnus.
1580 metais jis buvo paskirtas Kryčavo ir Ovruco seniūnu.
1583 m. rugpjūčio 8 d. vedė Korsakų giminės atstovę. 1593 metais už valstybinius nuopelnus nuo Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Zigmanto III Vazos gavo valdyti kaimus Mogiliovo paviete: Chaduševičiai, Dasovičiai, Goščevo, Siradovičiai ir Novoselka, priklausiusias jo uošviui Barkulabui Korsakui.
1597 metais kunigaikštis Bogdanas Solomereckis savo vaikų auklėjimui pakvietė Lavrentijų Zizanijų, o po to Meletijų Smotrickį.
Kartu su žmona aktyviai palaikė stačiatikių cerkvę.
1602 m. rugsėjo 7 d. kunigaikštis Bogdanas Ivanovičius Solomereckis mirė savo dvare, Borkolabovo kaime.