google/wiki40b huggingface dataset:
Raudonoji piramidė

Raudonoji piramidė (Šiaurinė piramidė) – Senovės Egipto piramidė, pastatyta apie 2600 m. pr. m. e. faraono Sneferu (ar Snofru) valdymo metu Dahšūre.

Apie piramidę

Raudonoji piramidė buvo trečioji ir paskutinė piramidė, pastatyta faraono Sneferu ir buvo pirmoji Senovės Egipto lygiabriaunė piramidė. Tai yra trečioji pagal dydį Egipto piramidė po Cheopso ir Chefreno piramidžių Gizoje. Ji yra Dahšūro šiaurinėje pusėje už keleto kilometrų nuo Lenktosios piramidės ir kitaip dar vadinama Šiaurine piramide. Raudonąja piramide ji pavadinta dėl rusvos spalvos kalkakmenio blokų, panaudotų jos statyboms. Originaliai iš išorės ji buvo padengta baltais kalkakmenio blokais.
Raudonoji piramidė yra 220 m ilgio pagrindo kraštinės ir 104 m aukščio. Ji pastatyta su 43°21' sienų polinkio kampu, kuris yra labai artimas Lenktosios piramidės viršutinės dalies polinkio kampui. Šis kampas yra mažesnis už kitų Egipto piramidžių ir Raudonoji piramidė dėl to atrodo gana plokščia. Įėjimas į piramidę yra iš tradicinės šiaurinės pusės 28 m aukštyje ir 60 m ilgio tuneliu, 43°21' žemėjančiu kampu veda į tris patalpas. Šalia piramidės rasta faraono laidojimo šventykla. Šventykla nebuvo baigta statyti iki faraono Sneferu mirties. Už 400 m nuo piramidės rastas didelis ketvirtosios Egipto dinastijos nekropolis. Nėra tikra, kurioje piramidėje, Raudonojoje ar Lenktojoje, faraonas buvo palaidotas. Abi piramidės buvo išplėštos senovėje ir mumijų jose nerasta.
Jūrė

Aplinkinės gyvenvietės

KAZLŲ RŪDA – 6 km
 
 
 
KAUNAS – 30 km
 
Gudeliai – 4 km
Mykolas Stanislavas Tarnovskis

Biografija

Buvo Stanislavo Tarnovskio sūnus. Buvo Jano Kazimiero Vazos elektorius nuo Krokuvos vaivadijos 1648 metais. Buvo dviejų sūnų tėvas: Petro Povilo (m.1661 m. bevaikis) ir Janą Stanislavą.
Johnny Dorelli

Biografija

Vaikystę jis praleido JAV, kur jo tėvas, operos dainininkas Nino D‘Aurelio buvo išvykęs ieškoti darbo. Dorelis čia baigė mokyklą, kurioje studijavo muziką, ir  1955 m. grįžo į Italiją, kur netrukus tapo žinomu ir populiariu dainininku. 1958 m. ir 1959 m. jis kartu su Domenico Modugno laimėjo Sanremo muzikos festivalį, atlikdamas dainas „Nel blu dipinto di blu“ („Volare“) ir „Piove (Ciao ciao bambina)“. Per savo karjerą Dorelis išleido daugiau kaip 20 solo albumų.
7 dešimtmetyje jis nuolat dalyvaudavo įvairiuose TV šou kaip jų vedėjas ir kaip atlikėjas, taip pat išbandė jėgas ir teatre.
Kine pradėjo filmuotis 1956 m., dažniausiai komedijinio žanro juostose. Paskutinė juosta pasirodė 2005 m.
Buvo vedęs 3 kartus, visos jo sutuoktinės – aktorės: Lauretta Masiero, Catherine Spaak (1972-79) ir Gloria Guida (nuo 1991 m.).
Morenis

Istorija

1691 m. Morenyje pirmąkart šalyje išgauta nafta. Naftos pramonė čia klestėjo iki XX a.
Stasys Gliaudys

Biografija

Baigė Graužikų dvaro pradžios mokyklą, 1949 m. – Kelmės gimnaziją, 1954 m. – Lietuvos veterinarijos akademiją, įgydamas zootechniko specialybę. 1960 m. neakivaizdžai baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą.
Dirbo zootechniku, dėstytoju. 1961 m. Šiaulių pedagoginio instituto Biologinės stoties vedėjas. 1974 m. tuometinio Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1996 m. Šiaulių universitetas), Pedagogikos fakulteto dėstytojas. 1975 m. Botanikos sodo įkūrėjas, 2000 m. kūrė Šiaulių universiteto gamtos muziejų, kurio ekspozicijoje yra unikalių eksponatų, kurių neturi kiti šalies zoologijos muziejai.
1988 m. vienas iš Šiaulių kultūros paveldo klubo „Aukuras“ įkūrėjų ir aktyviausių dalyvių, aktyvus Sąjūdžio veikėjas. Tradicija tapo S. Gliaudžio organizuojamos miško atsodinimo talkos tvarkant Varputėnų parką, Bubių piliakalnį, Girinkų kalną, Aukštaitijos nacionalinį parką, Pageluvyje rengiant ekologinį taką. Jis – ilgametis Lietuvos gamtos apsaugos draugijos Šiaulių miesto skyriaus tarybos narys ir konsultantas, Kurtuvėnų regioninio parko „Žaliosios mokyklos“ dėstytojas, Šiaulių trečiojo amžiaus universiteto lektorius.

Mokslinė veikla

Vienas pats, kartais ir su studentais, gamino herbarus, gaudė, rinko vabzdžius, kaupė kitas mokymo ir vaizdines priemones. Taip buvo įkurti botanikos ir zoologijos kabinetai. Drugius pradėjo rinkti kartu su inžinieriumi Petru Motiekaičiu. Daug metų tyrinėjo Lietuvos augalus. Paskelbė daug straipsnių apie žiedadulkes. 1974 m. pradėjo tirti Kurtuvėnų landšaftinio draustinio drugius, kitus vabzdžius. 1978 m. tyrė Vinkšnėnų, dalies Gubernijos miškų naktinius drugius ir nustatė, kad jų esama daugiau nei 300 rūšių. Remiantis šiais tyrimais, Vinkšnėnų miškas buvo paskelbtas entomologiniu draustiniu, dab. – Vijolės entomologinis draustinis.
Tyrė Šiaulių miesto bei priemiesčio paukščius, rado jų 160 rūšių. 1976-1977 m. atliko išsamius Talšos ir Ginkūnų ežerų, garsėjančių paukščiais, tyrimus, kurie tapo svarbiu šaltiniu stebint tolesnius šių ežerų paukščių įvairovės pokyčius. 
Iš viso S. Gliaudys yra paskelbęs apie 300 straipsnių.
Renutė Ona Andrijauskienė

Biografija

1985 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, biologijos mokytoja, 2003 m. baigė Klaipėdos universitetą, pradinių klasių mokytoja.
Kulmenų pradinės mokyklos vedėja – mokytoja, 2009 m. Piktupėnų pagrindinės mokyklos mokytoja.
Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2001 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Pagėgių skyriaus narė.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narė. 
Kentrių kaimo bendruomenės narė, 2010 m. pirmininkė. Našlė, vaikai Žydrina, Vaidotas, Renatas.
Nykstantis šviesių plaukų genas

Nykstantis šviesių plaukų genas – 2002 – 2006 m. eskaluota apgavystė apie mokslinį tyrimą, pagal kurį natūralių šviesiaplaukių laukia išnykimas. Ši žinia buvo pasirodžiusi ir aukštos reputacijos žiniasklaidoje, pavyzdžiui, britų BBC ir „Sunday Times“. Apie šviesiaplaukių išnykimą pradėta kalbėti jau nuo 1865 m. Įvairiuose melaginguose ganduose skelbiama, kad Pasaulio sveikatos organizacija (PSO) ir kiti ekspertai paviešino ataskaitą, kurioje tvirtinama, jog šviesiaplaukiai „išnyks iki 2202 m.“
Nei PSO, nei kiti kompetentingi ekspertai nėra paviešinę tokios ataskaitos. PSO pareikalavo, kad pasisakiusieji apie šią tariamą ataskaitą išsižadėtų savo žodžių.
Gandai apie šviesiaplaukių išnykimą paremti klaidingu supratimu apie genų recesyvumą. Iš tikrųjų, šviesiaplaukiams išnykimas negresia, nebent šviesių plaukų geną būtų bandoma pašalinti natūralios atrankos būdu.

Žiniasklaidoje

2002 m. „BBC News“ pranešė, kad neįvardyti vokiečių ekspertai padarė išvadą, jog per ateinančius 200 m. natūralių šviesiaplaukių paplitimas sumažės dėl šviesių plaukų paveldėjimą lemiančių genų recesyvumo. Straipsnyje buvo pateikti mokslininkų teiginiai, esą itin mažas skaičius žmonių turi recesyvinį šviesių plaukų alelinį geną. Manoma, kad tai ypač būdinga šalims, kurių gyventojai yra įvairios kilmės, pavyzdžiui, JAV, Kanadai, Argentinai, Brazilijai, Naujajai Zelandijai ir Australijai. Dominuojantys aleliniai genai (pvz., dėl kurių paveldimi tamsūs, juodi plaukai, rudos akys) nugali recesyvinius genus ar, vaizdingiau sakant, kelia jiems grėsmę. Vėliau šis tyrimas buvo priskirtas PSO. Profesorius Jonathanas Reesas iš Edinburgo universiteto tame pačiame BBC straipsnyje suabejojo teiginiais apie šviesių plaukų geną. Pasak jo, „šviesiaplaukių gali sumažėti, tačiau jie neišnyks.“
2002 m. spalį „The New York Times“ pranešė, kad PSO neturi jokios informacijos apie šį tyrimą.
2006 m. ši apgavystė buvo paminėta „The Sunday Times“ straipsnyje apie publikaciją, kurioje keliama hipotezė apie šviesių plaukų kilmę, taip pat ir italų dienraštyje „La Repubblica“. Straipsniuose buvo teigiama, kad „remiantis PSO tyrimais, paskutinis šviesiaplaukis gims Suomijoje 2202 m.“ Ši žinia netruko išplisti po internetą. 2006 m. kovo 6 d. ši apgavystė taip pat susilaukė dėmesio amerikiečių satyrinės televizijos laidos „The Colbert Report“ rubrikoje „Threat-Down“. Vedėjas Stephen Colbert juokais pasiūlė pradėti „poravimosi atrankos programą“, siekiant išsaugoti šviesiaplaukius.
Parlamento kalva

Istorija

XVIII ir XIX a. pradžioje tai buvo karinės bazės vieta. Teritorijos plėtra į vyriausybės teritoriją prasidėjo 1859 m., kai karalienė Viktorija pasirinko Otavą britų valdomos kolonijos Kanados provincijos sostine. Šioje vietoje buvo statomi ir plėtėsi Parlamento ir įvairių departamentų pastatai. 1916 m. įvykęs gaisras sunaikino centrinį pastatą. Parlamento kalvos kompleksas įgijo šiuolaikinį vaizdą 1927 m., kai buvo užbaigtos Taikos bokšto statybos. 2002 m. visuose komplekso pastatuose pradėti vykdyti $1 mlrd. vertės renovacijos darbai, kuriuos tikimasi užbaigti iki 2028 m.

Architektūra

Šonuose prie centrinio pastato (bloko) pristatyti rytinis ir vakarinis blokai, iškilę 1859-1895 m. laikotarpyje. Taikos bokštas yra pats aukščiausias parlamentinio komplekso statinys. Tai paminklas atminti kanadiečiams, žuvusiems Europos mūšiuose per Pirmąjį pasaulinį karą. Jis pastatytas vietoje gaisro sunaikinto Viktorijos bokšto.
Didžiausia iš visų Parlamento patalpų yra Konfederacijos salė arba Dviejų šimtų salė. Parlamento memorialiniuose rūmuose ant specialaus pjedestalo padėtoje didelėje atminimo knygoje surašyti vardai visų kanadiečių, kurie žuvo Europoje per abu pasaulinius karus.
Juozapas Želvys-Želvavičius

Juozapas Želvys–Želvavičius (1822 m. balandžio 6 d. Malkarstuose, Viešvėnų vlsč. (dab. Telšių raj.) – 1866 m. kovo 26 d. Saratove) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Rusijoje, pedagogas, poetas ir vertėjas.

Biografija

Gimė ir augo laisvųjų valstiečių šeimoje, mokėsi Platelių parapinėje, vėliau Telšių bernardinų mokyklose. 1840 m. pradėjo mokytis Žemaičių vyskupijos seminarijoje, po metų įšventintas subdjakonu ir išsiųstas studijuoti į Sankt Peterburgo dvasinę akademiją. 1846 m. įšventintas djakonu, vėliau ir kunigu. 1847 m. baigė Akademiją teologijos magistro laipsniu ir buvo paskirtas Žvingių bažnyčios vikaru. Po kelių savaičių perkeltas vikaro pareigomis į Maskvos Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčią, kartu buvo patvirtintas Pirmojo kadetų korpuso kapelionu. Maskvoje išspausdino keletą religinių bei grožinių kūrinėlių lietuvių, lenkų ir vokiečių kalbomis, tame tarpe – lenkiškai katalikų Katekizmą, vėliau kun. Juozapo Zenevičiaus išverstą į lietuvių kalbą.
Buvo perkeltas į Saratovą, kur paskirtas 1856 m. įkurtos Tiraspolio vyskupijos kunigų seminarijos pirmuoju rektoriumi. Naujoji švietimo įstaiga turėjo ruošti katalikų dvasininkus pietinei Rusijos imperijos daliai. Tuo metu šiame regione tarp katalikų vyravo vokiečiai. Nepaisant to, dėstyti Seminarijoje buvo nuspręsta lenkų kalba. Mokančių lenkiškai regione buvo nedaug ir studijoms Saratove buvo perkelti jaunuoliai iš lenkiškų ir lietuviškų seminarijų (iš Žemaičių seminarijos atvyko klierikai Jonas Kusas, Juozapas Kruopa, Placidas Šarkauskas (?), Pranciškus Beišinas ir poeto kun. Antano Baranausko draugas Juozapas Baranauskas). Kiek vėliau Rusijos vokiečių katalikams mieste buvo atidaryta gimnazija, vadinama Mažąja seminarija, kurioje buvo mokoma lenkiškai ir tuo pačiu paruošiami būsimieji seminaristai.
Visi šie Kunigų seminarijos kūrimo rūpesčiai užgriuvo jaunąjį J.Želvį–Želvavičių. Dirbti organizacinį darbą sekėsi, jis buvo pakeltas Saratovo kapitulos kanauninku. Nepaisant pasisekimo tarnyboje, visą laiką veržėsi sugrįžti į gimtinę. Leidimą grįžti ir prelato laipsnį išrūpino vyskupas Motiejus Valančius, bet, besirengdamas kelionei, J.Želvys–Želvavičius netikėtai mirė.
Literatūrinis palikimas nėra gausus – tai „Gesmės, arba Poezija“ (1858) ir Ivano Krylovo pasakėčių vertimų rinkinys „Pasakos“ (1863). J.Želvio–Želvavičiaus raštų kalba buvo kritikuojama dėl sunkios ir painios eilėdaros. Savo raštuose pirmasis pradėjo naudoti lietuvišką raidę „v" vietoj lenkiškos „w".
Lietuvos gyvenimo logikos partija

Lietuvos gyvenimo logikos partija (LGLP) – Lietuvos politinė partija.

Istorija

Įkurta 1996 m. Steigėjas – Vilniaus meras (1990–1991 m.) Vytautas Bernatonis. Teisingumo ministerijoje partija įregistruota 1996 m. rugpjūčio 14 d. (kodas 191929841, registracijos adresas Vilnius, Architektų g. 28-10).
Žymesnių pasiekimų rinkimuose neturėjo.
2009 m. rugsėjo 26 d. partija prijungta prie Naujosios sąjungos.
Andžejus Grudzinskis

Biografija

Lenkijos bajorų Grudzinskių giminės atstovas, herbo „Gžimala“ savininkas. Kališo vaivados Zigmanto Grudzinskio (apie 1538–1653) ir Anos Opalinskos sūnus.
Švedijos tvano pradžioje, 1655 metų liepos 25 d. Andžejus Karolis Grudzinskis kartu su Poznanės vaivada Kristupu Opalinskiu ir Karūnos pakancleriu JKeronimu Radzijevskiu atsisakė tarnauti Lenkijos karaliui Jonui Kazimierui Vazai ir Uisces mūšyje pasidavė kartu su Didžiosios Lenkijos pulku feldmaršalui Arvydui von Vitenbergui, pripažistant Švedijos karalių Karolį X Gustavą ATR valdovu. Nežiūrint į savo pirminę išdavystę, netrukus jis perėjo į Lenkijos Karūnos pusę ir dalyvavo kovoje prieš švedų okupantus. Atsakant švedai sudegino Zlotuvo ir Drachimo pilis, kurios jam priklausė (1657).
1668 metais po Jono II Kazimiero atsižadėjimo nuo Lenkijos karaliaus sosto Andžejus Grudzinskis palaikė kurfiusto Pilypo Vilhelmo Pfalco kandidatūrą. 1669 metais buvo išrinktas nuo Poznanės vaivadijos į elekcinį seimą kur palaikė kunigaikščio Mykolo Kaributo Višnioveckio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
Šiaurės karui pasibaigus Adžejus Grudzinskis pastatė daug bažnyčių.
Andžejus Grudzinskis mirė 1678 metais ir buvo palaidotas Švento Vito bažnyčioje, Rogozne.

Šeima

Buvo vedęs Marianą Svencicką, Kulmo vyskupo Stanislavo Jackaus Svencickio giminaitę.
Šankara

Gyvenimas

Pasakojama, kad Šankaros tėvai Šivaguru ir Šivataraka ilgą laiką nesusilaukę palikuonio. Vis dėlto po maldų Vrišabhačalesvara šventykloje seno žmogaus pavidalu pasirodęs dievas Šiva ir pasiūlęs rinktis tarp šimto laimingų sūnų ir vienintelio, tapsiančio didžiu išminčiumi, bet pasmerkto neilgai truksiančiam ir varginančiam gyvenimui. Šivaguru pasirinkęs pastarąjį variantą. Tą pačią naktį Šiva pasirodęs sapne Šivatarakai, jodamas Nandi jaučiu, ir jai pasakęs, kad jos sūnus būsiąs didis išminčius. Atsibudusi pora išgirdo, kaip Šiva pasakęs, jog gimsiąs kaip jų sūnus.
Šankaros tėvas Šivaguru gyvenęs trumpai ir miręs, kai sūnui tebuvę penkeri metai. Būdamas aštuonerių Šankara pradėjęs mokytis menų ir Vedų mokslų. Jis pajutęs potraukį į asketizmą ir aštuonerių metų amžiaus tapęs klajojančiu vienuoliu. Šankara sutikęs guru Govindą, kurio mokiniu, kaip teigiama, ir tapęs. Tuo metu Šankara parengęs advaita pagrindus, parašęs kelis himnus Šivai, keletą filosofinių traktatų bei Brihadaranyaka upanišados komentarus.
Būdamas penkiolikos Šankara pasiekė Kaši, kur pradėjo skleisti advaita mokymą bei rašyti komentarus. Ten jis parašė „Bhadza Govindam“. Šankara skleidė savo mokymą, keliaudamas po Indiją.
Esama mažiausiai trijų Šankaros pasitraukimo iš šio pasaulio versijų. Laikoma, kad jo išnykimo vieta esanti netoli Kedarnath šventyklos. Pagal kitą versiją, Šankara susijungė su motina Kamakši (Kančiparam mieste). Pasak trečios versijos, užkopė į Kailasa kalną ir ten išnyko.

Mokymas

Šankaros teigimu, vienintelė visa apimanti realybė, tikroji būtis yra brahmanas. Jis esąs objektyvus pradmuo, tapatus „aš“ (sielai, atmanui, subjektyviajam pradmeniui). Pasaulio įvairovė, su ja susijęs judėjimas bei kitimas – iliuzija, kuri atsiranda dėl brahmano nepažinimo.
Šankaros doktrina turėjo didelės įtakos hinduizmo raidai, prisidėjo prie budizmo sunykimo Indijoje.
Piontnicos valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lomžos rajonui. 1941-1945 m. priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975-1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai. 2011 m. sausio 30 d. pradėtas naudoti Piontnicos valsčiaus herbas.

Administracinis suskirstymas

Budi Čarnockiai, Budi Mikolaika, Choščevas, Čarnocinas, Dobžijalovas, Drozdovas, Drožencino Lubiejevas, Elžbiecinas, Gomulnikas, Gurki Sipnevas, Gurki Ševkovas, Gutai, Jeziorkas, Kalenčinas, Kalinovas, Kiselnica, Kobilinas, Kosakai, Kovnatai, Kovnatų Kolonija, Kževas, Kurpiai, Marianovas, Motika, Muravai, Nagurkai, Nevodovas, Nove Kževas, Novi Cidzinas, Olšinai, Olšinų Kolonija, Penza, Piontnica, Piontnica Vlošcianska, Poniatas, Rakovo Boginiai, Rakovo Čachai, Stari Cidzinas, Stari Drožencinas, Taraskovas, Truškai, Viktožinas, Viludzinas, Vižikai, Zabavka, Želechai ir Žondkovas.
Batman (komiksų knyga)

Batman (liet. Betmenas) – komiksų knyga, kuri pristato „DC Comics“ herojų Betmeną. Šis veikėjas pirmą kartą pasirodė Detective Comics #27 numeryje, 1939 m. gegužės mėn. Betmenas buvo toks populiarus, jog buvo sukurta jo vardo komikso knyga ir pradėta leisti 1940 m. pavasarį. Batman jau buvo reklamuota ankstyvą 1940-ųjų m. balandžio mėn., tai yra vos vienas mėnuo po to, kai pasirodė jo bendražygis Robinas.
Alytaus Švč. M. Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčia

Istorija

Apie naujos bažnyčios Alytuje statymą pradėta rūpintis 1988 m. Tada įkurtas Alytaus Vidzgirio religinės bendruomenės bažnytinis komitetas. Jos nariai tuo metu priklausė vienintelei Alytaus mieste Vilkaviškio vyskupijos Šv. Angelų Sarbų parapijai. Šios parapijos klebonas buvo kun. Pranas Račiūnas. 1989 m. spalio 30 d. Alytaus dekanu ir šv. Angelų Sargų parapijos klebonu paskiriamas kunigas salezietis Petras Dumbliauskas, kuris suteikė parapijai „Švč. M. Marijos Krikščionių Pagalbos“ titulą ir rūpinosi parapijos namų statyba.
1991 m. spalio mėn. pradėti naujos bažnyčios statybos pirmieji darbai tiesiant komunikacijas, įrengiant kolektorių po Jurgiškių gatve, statant gelžbetoninius šulinius, tiesiant elektros kabelį. 1992 m. spalio mėn. įvyko bažnyčios kertinio akmens pašventinimas.
1993 m. gegužės 30 d.  kun. Leonas Jakimavičius paskirtas parapijos klebonu. Paskyrimo tikslas – kurti naujai įsteigtos parapijos bendruomenę ir statyti Dievo namus – bažnyčią. Paskyrimo metu jau buvo išrinktas naujai bažnyčiai statyti sklypas ir pradėta statyti parapijos namai – klebonija. 
Alytaus Marijos Krikščionių Pagalbos parapijoje pirmos šv. Mišios, pirmieji pakrikštyti kūdikiai ir pirmos sutuoktos poros buvo Alytaus Likiškėlių vidurinės mokyklos sporto salėje.
1995m. birželio mėn. išbetonuotas pirmasis naujosios bažnyčios pamatų polius. Darbus vykdė AB „Alvista“.
2001 m. rugpjūčio 26 d. naujai pastatytą bažnyčią, šv. Mišias aukojant 23 kunigams, pašventino ir konsekravo vyskupas Juozas Žemaitis.

Architektūra

Bažnyčios eksterjero stilius būdingas skandinaviškoms bažnyčioms. Bažnyčios projekto autoriai – architektai Kęstutis Kisielius, Kęstutis Pempė, Gytis Ramunis.
Micaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia

Istorija

Ketūnų dvaro savininkas J. Koziela-Poklevskis Micaičiuose 1808 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji buvo Kuršėnų parapijos filija. 1857 m. bažnyčia perstatyta. 1901–1902 m. kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas buvo Micaičių filialistas. Jis bažnyčią atnaujino. 1945 m. uždaryta. 1989 m. grąžinta tikintiesiems.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu. Šventoriuje yra kapinės.
Germanų teisė

Germanų teisė (vok. Germanische Stammesrechte, germanų genčių teisė) - teisės rinkiniai, užrašyti germaniškose teritorijose po Romos imperijos (lot. Imperium Romanum). Laikotarpis - V a. vidurys - IX a. Germanų teisėje vietą rado germanų genčių, romėnų bei krikšioniškoji teisė. Teisynai užrašyti lotynų kalba.
Pižama

Pižama (hindi: पजामा, Pajāmā; پايجامه) - lengvas miegamasis drabužis, paprastai susidedantis iš 2 dalių (kelnių ir palaidinės); plačios lengvos medžiagos kelnės; dėvimos Artimųjų Rytų šalyse.

Istorija

D. Britanijos kolonistams valdant Indiją, XVII a. viduryje pižama pasiekė ir Europą. Čia trumpą laiką ji buvo madinga kaip laisvalaikio drabužis. Vėliau paplito kaip naktinė apranga.
Vivariumas

Vivariumas – tai bendras dirbtinių patalpų, skirtų laikyti mažuosius gyvūnus ar augalus, apibrėžimas. Šios patalpos turi maksimaliai atitikti natūralias gamtos sąlygas.
Pilkasis kazlėkas

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 76 psl.
Milžavėnai

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas kilęs nuo istorinės Milžavos žemės.
Antakalnis (Rumšiškės)

Istorija

Pirmą kartą gyvenvietė minima 1744 m. Žiežmarių parapijos kaimų sąraše. 1944 m. beveik visas kaimas sudegė, po karo atstatytas. 1950–1963 m. apylinkės centras, nuo 1965 m. tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1938 m. atidaryta pradinė mokykla, nuo 1953 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1990 m. pagrindinė mokykla. 1951 m. įsteigta biblioteka.
Karališkoji kolekcija

Karališkoji kolekcija – D. Britanijos monarchijos meno kolekcija, valdoma Karališkosios kolekcijos fondo (angl. Royal Collection Trust). Tai nėra vienintelė karališkoji kolekcija pasaulyje, tačiau, kadangi kitos pagrindinės Europos monarchijų kolekcijos buvo nacionalizuotos, pavadinimu Karališkoji kolekcija paprastai žymima D. Britanijos monarchijos meno kolekcija, savo dydžiu ir meno kūrinių verte toli lenkianti bet kurią kitą karališkąją kolekciją. D. Britanijos monarchijos kolekcija laikoma didžiausia ir reikšmingiausia privačia meno kolekcija pasaulyje. 2012 m. skaičiavimais jos vertė yra apie 10 mlrd. svarų sterlingų.

Istorija

Kolekcijos pradžia laikomi 1660 metai, kai Anglijoje buvo restauruota monarchija ir į valdžią atėjo karalius Karolis II. Prieš tai buvusius karališkuosius meno rinkinius Oliveris Kromvelis buvo nurodęs parduoti. Britanijos kolekciją reikšmingai papildė Velso princas Frederikas (1701–1751), karaliai Jurgis III, Jurgis IV, karalienė Viktorija ir princas Albertas, Jurgio V žmona karalienė Marija (1867–1953).
Karališkoji kolekcija nebuvo nacionalizuota kaip kitų pagrindinių Europos monarchijų kolekcijos. Nacionalinė valstybinė Didžiosios Britanijos meno kolekcija yra kaupiama Londono nacionalinėje galerijoje. Škotija ir Velsas turi atskiras nacionalines galerijas. Nuo 1993 m. Karališkąją kolekciją administruoja Karališkosios kolekcijos fondas, įkurtas karalienės nurodymu, kurio vadovu paskirtas Velso princas.

Apie kolekciją

Kolekciją sudaro Britanijos monarchų meno kūriniai, esantys 13 karališkųjų rezidencijų. Kai kurios iš šių rezidencijų yra atviros lankytojams. Tai Vindzoro pilis, Bekingemo rūmai, Holirudo rūmai, Hempton Kortas, Londono Taueris, Kensingtono rūmai, Osborno namas ir Karališkasis paviljonas Braitone. Didelę dalį kūrinių galima apžiūrėti toje aplinkoje, kurioje jie buvo istorijos metu.
Apie 3000 kolekcijos objektų yra paskolinti ir eksponuojami muziejuose, tarp kurių − Londono nacionalinė galerija, Viktorijos ir Alberto muziejus, Londono muziejus, Nacionalinis Velso muziejus ir Nacionalinė Škotijos galerija.
Kolekcija apima paveikslus, piešinius, akvareles, baldus, keramikos kūrinius, laikrodžius, juvelyriką, šarvus ir ginklus, fotografiją, knygas ir rankraščius, grafiką, žemėlapius, skulptūrą, tekstilės gaminius. Kolekcijoje reprezentuoti vieni garsiausių Europos tapytojų ir žymiausi Anglijos dailininkai, kurie dirbo Britanijos monarchų dvarui. Oficialioje Karališkosios kolekcijos fondo internetinėje svetainėje galima rasti informacijos apie 227 000 kolekcijos objektų.

Eksponatų galerija

Kai kurie iš garsiausių kolekcijos eksponatų: