google/wiki40b huggingface dataset:
Salvador Dalí

Biografija

Salvadoras Dali gimė 1904 m. gegužės 11 d. Figero mieste (Žirono provincija Ispanijos šiaurėje), pasiturinčio notaro šeimoje. Dali vyresnis brolis, kurio vardas taip pat buvo Salvadoras, mirė 1903 m. rugpjūčio 1 d. Tėvas Salvador Dalí i Cusí buvo vidurinės klasės teisininkas - notaras, kurio griežtą požiūrį formavo žmona Felipa Domenech Ferrés, skatinusi sūnų domėtis menu. Vaizduojamąjį meną studijuoti pradėjo miesto dailės mokykloje. Nuo 1914 m. iki 1918 m. buvo auklėjamas Maristų ordino brolių akademijoje Figere.
1916 m. atostogaudamas Kadakese jis pirmą kartą susipažino su modernistiniu menu. Pirmoji personalinė Dali paroda įvyko 1919 m. 1921 m. tėvas nusprendė pasiųsti dailininką studijuoti į Madrido dailės Akademiją. Sostinėje Salvadoras susipažino su garsiais ispanų kultūros veikėjais, kaip Luisas Bunjuelis ir Federico García Lorca.
Tęsdamas pažintį su naujomis dailės kryptimis, Dali eksperimentavo su kubizmo bei dadaizmo dailės kryptimis. 1926 m., prieš pat baigiamuosius egzaminus, Dali buvo išmestas iš Akademijos už akiplėšišką pasakymą, kad niekas neturi pakankamai kompetencijos jam egzaminuoti. Tais pačiais metais Dali pirmą kartą važiavo į Paryžių, kur susipažino su P. Pikaso. Ieškodamas savojo stiliaus, XX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje Dali sukūrė Pikaso ir Miro įtakotų kūrinių seriją. 1929 m. dailininkas kartu su Bunjueliu dalyvavo siurrealistinio filmo „Andalūzijos šuo“ kūrime. Tuo pat metu jis pirmą kartą sutiko savo būsimą žmoną Galą (Jeleną Djakonovą), tuomet dar poeto Polio Eliuaro žmoną.
Dali darbai demonstruojami parodose, jis įgavo populiarumo. 1929 m. dailininkas prisijungė prie Andre Bretono organizuotos siurrealistų grupės.
1934 m. Dali susituokė su Gala. Tais pat metais jis aplankė JAV.
Po Kaudiljo Franko atėjimo į valdžią dailininkas susipyko su kairiaisiais siurrealistais ir jį išmetė iš grupės. Dali atsakė: „Siurrealizmas – tai aš“.
Prasidėjus Antrajam Pasauliniam karui Dali kartu su Gala išvyko į JAV, kur gyveno nuo 1940 m. iki 1948 m. 1942 m. dailininkas išleido autobiografiją „Slaptasis Salvadoro Dali gyvenimas“. Jo literatūriniai bandymai, kaip ir meno kūriniai, atnešė komercinę sėkmę.
Grįžęs į Ispaniją Dali daugiausiai gyveno Katalonijoje. 1981 m. jis susirgo Parkinsono liga. 1982 m. mirė Gala. Dali mirė 1989 m. sausio 23 d. ištiktas širdies smūgio.

Žymiausi darbai

Per savo gyvenimą Dali sukuria per 1500 darbų: parašo libretų ir apiformina keletą baletų: „Bakchanalija“ – 1939, „Gala baletas“ – 1961. 1946 metais piešia Volto Disnėjaus filmams. Publikuoja savo darbus „Mistinis manifestas“ – 1951, „Tragiškas angelo iš Milet mitas“ – 1963.
Žymiausi dailės darbai: „Ištirpęs laikas“ – 1931 m., „Liepsnojanti žirafa“ – 1935 m., „Pilietinio karo nuojauta“ – 1936 m., „Rudens kanibalija“ – 1937 m., „Miuncheno sutartis“ – 1938 m., „Kristus ant kryžiaus“ – 1951 m., „Paskutinė vakarienė“ – 1955 m. ir kiti.
Juodoji knyga

Siužetas

Pagrindinis knygos veikėjas – teisininkas Galipas. Vieną dieną grįžęs namo randa, kad ji paliko žmona Riuja, parašiusi tik trumpą raštelį. Tuo pat dingsta ir Riujos įbrolis, žymus žurnalistas Dželalis Salikas. Galipas leidžiasi į jų paieškas, o ženklais jam tampa Dželalio straipsniai. Galipas taip įsijaučia į tas paieškas, kad ne tik užima Dželalio butą, bet ir juo apsimetinėja, vietoj jo rašo straipsnius.
Knygoje nėra vientisos siužetinės linijos – skyreliai apie Galipo paieškas persipina su Dželalio straipsniais iš laikraščio „Milliyet“, kurie savo ruožtu yra kokios nors istorijos iš paties Dželalio gyvenimo arba iš kokių nors istorinių asmenybių. Be to dar pinamos įvairių Dželalio gerbėjų pasakojamos istorijos.

Idėjos

Pagrindinis kūrinio motyvas – savo tapatybės paieškos, siekis būti „pačiu savimi“. Ryškiausiai tai išreikšta Įpėdinio istorijoje: Jeigu nėra ką pasakoti, vadinasi, žmogus labai priartėjo prie to, kad būtų pats savimi. Tyla reiškia, kad baigėsi visi prisiminimai, knygos, istorijos, atmintis. Tik išgirdęs šią tylą, žmogus gali tapti liudininku to, kaip iš jo paties sielos gelmių iš begalinių ir tamsių jo esybės labirintų kyla balsas, kuris gali paversti žmogų pačiu savimi.
Visi trys knygos veikėjai yra nuolatinėse savęs paieškose, siekyje būti kažkuo kitu: Galipas mėgdžioja Dželalį ir praktiškai su juo susitapatina, Dželalis tuo tarpu savo straipsniuose vis išreiškia norą būti kažkuo kitu (dažnai siejamas su Mehdi), o Riuja yra paslaptinga veikėja, gyvenanti savo fantazijų pasaulyje ir detektyvinėse knygose.
Kitas aspektas – Stambulo ir visos Turkijos identitetas. Visos tautos, nesugebėjusios tapti pačios savimi, pasmerktos vergystei, kilmingieji – paniekai, nacijos – išnykimui ir išmirimui. Knygoje daugelyje vietų pabrėžiami aspektai apie turkų vesternizaciją, Vakarų kultūros mėgdžiojimą taip prarandant savo tapatybę, dažnai kalbama apie užmirštas paslaptis, kurias saugoję Osmanų laikų mistikai. Yra kritiškų užuominų apie Atatiurką.
„Juodojoje knygoje“ taip pat gausu įvairių istorijų ir aspektų apie Rytų misticizmą. Svarbiu motyvu tampa žymaus Turkijos sufijaus ir poeto Rumi gyvenimas, jo santykis su Šemsi Tebrizi. Svarbi rolė tenka hurufizmui – raidžių veiduose paieškai, simbolių skaitymui bei Mahdi atėjimo laukimui. Yra nemaža istorijų apie Osmanų padišachus, daug kur cituojami senovės Turkijos ir islamo pasaulio mistikai, rašytojai. Pati „Juodoji knyga“ neretai vertinama (o ir pačiame kūrinyje apie tai rašoma) kaip Šeicho Galipo „Hüsn ü Aşk“ šiuolaikinė adaptacija.
Šiaulių kraštotyros draugija

Šiaulių kraštotyros draugija – visuomeninė organizacija, veikusi Šiauliuose 1927–1940 m.

Istorija

Kraštotyros draugijos organizatorius buvo viena žymiausių Šiaulių krašto etnografų Peliksas Bugailiškis. Įsteigta 1927 m. gegužės 15 d. Oficialūs steigėjai buvo P. Bugailiškis, Jackus Sondeckis, Kazimieras Ubeika, Domas Jasaitis, Juozas Švambaris, kunigas Justinas Lapis, Jokūbas Bergeris ir Vaclovas Šliageris. Pirmininku išrinktas P. Bugailiškis, vicepirmininku kunigas Stanislovas Sarapas, sekretoriumi J. Kurpis, iždininku D. Jasaitis.
1928 m. sausio 7 d. Šiaulių apskrities vadyba Kraštotyros draugijai perdavė 1923 m. kovo 11 d. įsteigto Šiaulių Aušros muziejaus steigėjo teises. Tada muziejuje buvo 469 eksponatai. 1938 m. vien istorijos – etnografijos skyriuje jau buvo 6580 materialinės kultūros paminklų. Be to, veikė gamtos, meno skyriai, biblioteka, muziejus buvo ne tik didžiausias provincijos muziejus Lietuvoje, bet ir turėjo nuolatines ekspozicijas.
Draugija pirmoji pradėjo krašto kaimų inventorizavimą, atliko smulkų jų aprašymą, ateities kartoms paliko neįkainojamos medžiagos krašto kultūrai pažinti. Daugelio šių kaimų nebeliko po tarybinės valdžios vykdytos plačios laukų ir miškų melioracijos programos.
Draugija viena pirmųjų Europoje reikalingą informaciją pradėjo rinkti siūlydama užpildyti anketas.
Šiaulių kraštotyros draugijos iniciatyva 1930 m. sušauktas pirmasis Lietuvos kraštotyrininkų suvažiavimas. 1934 m. draugija pradėjo leisti pirmąjį Lietuvoje kraštotyros žurnalą „Gimtasis kraštas“, kuris savo profesionalumu galėjo varžytis su kitų šalių panašiais leidiniais. Nuo 1930 m. draugijos vardu buvo leidžiamas unikalus Lietuvoje leidinys „Šiaulių metraštis“, kuriame sukaupta informacija naudojamasi iki šiol.
Jonavos herbas

Istorija

1750 m. Jonavai miestelio, turgaus ir mugių privilegijas suteikė Augustas III. Buvo pastatyta bažnyčia, tačiau tuomet miestelis į miestą neišaugo. Miesto teises Jonava gavo 1923 m. Nuo 1947 m. sparčiai pradėjo augti pastačius baldų kombinatą, vėliau 1962–1975 m. „Azoto“ gamyklą.
Pirmasis herbas sukurtas 1970 m. Geltoname skyde mėlynas skydelis (skydo širdis), kuriame cheminė kolba iš kurios auga geltona javų varpa. Aplink skydo širdį įkomponuoti geltoname fone 8 balti skrituliai su koncentriniais žiedais, simbolizuojantys nupjauto medžio rieves. Herbas rodė žemdirbystei naudingą chemijos pramonę ir senas medžio apdirbimo tradicijas.
Atgavus Lietuvai nepriklausomybę ir atgijus miestų heraldikai nutarta atsisakyti senojo palikimo ir kurti herbą iš naujo. Pageidaujant Jonavos savivaldybei, kaip aliuzija į krašto žymaus raštijos pradininko Abraomo Kulviečio herbą, buvo pasirinkta miesto herbo simboliu gulbė. Kad herbas skirtųsi nuo bajoriškojo (raudoname skydo lauke sidabrinė gulbė profiliu), buvo nuspręsta pasirinkti mėlyną skydo lauką, bei pakeisti gulbės pozą. Dabar gulbė vaizduojama iš priekio beskleidžianti sparnus. (Heraldiškai tarsi apjungė heraldinės gulbės ir Romėniškojo erelio tradicijas).
Sukurtą herbą (dail. R. Rimkūnas) Lietuvos Prezidentas patvirtino 1996 m. spalio 18 d.
Artūro sala

Turinys

Artūro tėvas Vilhelmas nuolatos išvykęs, keliauja po svetimus kraštus ir tik retsykiais pasirodo saloje, kurioje, netoli kalėjimo, ant jūros kranto gyvena jo paauglys sūnus. Jo motina mirė gimdydama, o legenda byloja, kad jų namą saugo vaiduoklis, negalintis pakęsti moterų.
Tėvas sūnui yra didelis autoritetas, tačiau kartą po vienos kelionės šis grįžta su nauja žmona Nunciata, tik keletu metų vyresne už Artūrą. Pradžioje santykiai tarp jos ir Artūro klostosi įtempti, tačiau, matydamas, kad tėvas nedemonstruoja naujajai žmonai didelės pagarbos, ima jausti jai gailestį.
Netrukus Vilhelmas vėl išvyksta ir Artūras su besilaukiančia Nunciata lieka vieni. Pamažu Artūras ima jausti potraukį savo pamotei, tačiau ši atsisako atsakyti į jo jausmus, nors ima pavyduliauti, kai jį suvedžioja kaimynystėje gyvenanti Tereza.
Nunciata pagimdo sūnų, tačiau po pusmečio grįžęs Vilhelmas atrodo pasikeitęs ir nedemonstruoja jokių jausmų nei žmonai, nei vaikams. Pradėjęs sekti tėvą, Artūras ima įtarti, kad šis turi daug paslapčių ir kitą, slaptą gyvenimą.
Kaniūkų žudynės

Kaniūkų žudynės – masinės civilių gyventojų žudynės, kurias 1944 m. sausio 29 d. Kaniūkų kaime įvykdė sovietiniai partizanai, kaip parodomąją baudžiamąją akciją už kaimo gyventojų nenorą bendradarbiauti. Vėliau sovietų ir žydų leidiniuose teigta, kad vietos gyventojai, daugiausiai lietuviai, lenkai ir baltarusiai, buvo profašistiniai ir kėlė grėsmę sovietiniams partizanams. Vietos gyventojų teigimu, jie neturėjo ryšių su vokiečių valdžia ir kaime buvo tik keli vyrai, kurie turėjo šautuvus apsiginti nuo banditų.

Istorija

1943 m. rudenį Kaniūkų kaime (tuomet geriau žinotam lenkišku pavadinimu Koniuchy) susikūrė vietinės savisaugos dalinys. Savisaugininkai trukdė raudoniesiems partizanams veikti, ginklu gynė jų grobiamą derlių, gyvulius, kitų turtą, nepakluso reikalavimams nusiginkluoti. Nepajėgdami kontroliuoti padėties pietryčių Lietuvoje ir nuslopinti ginkluotų kaimų savisaugininkų priešinimosi, sovietiniai kariai griebėsi žiaurios parodomosios baudžiamosios akcijos. 1944 m. sausio 29 d. 6 val. apie 150 banditų (žydų, rusų), ginkluotų 1 sunkiuoju kulkosvaidžiu, 3 lengvaisiais kulkosvaidžiais, automatiniais pistoletais, šautuvais ir granatomis, puolė Kaniūkų kaimą. Jų rinktinė, įvairių šaltinių duomenimis, sudaryta iš „Mirtis okupantams“ (daugiausia buvę Kauno geto kaliniai žydai ir sovietiniai karo belaisviai), „Mirtis fašizmui“, „Keršytojas“, „Už pergalę“, „Kova“ (visų keturių partizanų dauguma – Vilniaus geto žydai), „Margiris“ būrių ir Raudonosios armijos Generalinio štabo spec. grupės narių, puolė ir sudegino kaimą. Beveik visi Kaniūkų gyvenamieji namai, dauguma ūkinių pastatų sudeginta. Nužudyti 35 (30-40) žmonės (vyrai, moterys, vaikai), 15 žmonių sužeista, daugelis jų sunkiai. Kaniūkų puolimas, sudeginimas ir susidorojimas su gyventojais – žiauriausia sovietinių partizanų akcija prieš Lietuvos kaimų savisaugą. Akciją yra aprašę jos dalyviai, sovietiniai partizanai Isaacas Kowalskis, Chaimas Lazaras, Aba Kovneris ir Paulas Bagrianskis. 
2004 m. Lietuvos teisėsauga pradėjo tyrimą dėl Kaniūkų žudynių ir siekė apklausti žydų veteranus, partizanus 2-ojo pasaulinio karo metu, tarp jų Yitzhak Arad, buvusį Jad Vašem vadovą ir tuometinį Tarptautinės komisijos nacių ir sovietinio okupacinių režimų nusikaltimams Lietuvoje įvertinti narį. Lenkijos Nacionalinio Atminimo institutas pradėjo savo žudynių tyrimą. Kai kuriose Vakarų ir žydų grupėse šie tyrimai buvo įvertinti kaip puolimas prieš antinacistinį pasipriešinimo judėjimą. Lietuvoje ir Lenkijoje buvo nuomonių, kad žudynės įrodo, kad sovietiniai partizanai užsiėmė ne vien kova prieš fašizmą. 2004 m. nužudytiems kaimo gyventojams pastatytas paminklas.
Marcus Ericsson

Biografija

Marcus Ericsson savo karjerą pradėjo būdamas 9 metų su kartingais. Kai tėvas nupirko jam kartingą, jis su jais lenktyniavo dar 4 metus.
2007 m. švedas startavo Jungtinės Karalystės Formulės BMW čempionate. Per 18 lenktynių jis pelnė 8 pergales ir tapo čempionu.
Vėliau jis dalyvavo Didžiosios Britanijos Formulės 3, GP2 Azijos, GP2 čempionatuose. 2009 m. M. Ericsson tapo Japonijos Formulės 3 čempionu.

Formulė 1

2009 m. jaunųjų lenktynininkų bandymuose švedas pilotavo Brawn GP automobilį.
2014 m. sausio 21 d. Caterham ekipa paskelbė, kad vienas jos lenktynininkų bus M. Ericsson.
Pasibaigus sezonui ir Caterham pasitraukus iš Formulės 1, švedas pasirašė sutartį su Sauber ekipa.
Pietinė Palenkė

Istorija

Vietovardžio kilmė siejama su istorinio Palenkės regiono pavadinimu. Istorinis regionas sutapo su Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Palenkės vaivadijos ribomis. Tačiau po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, 1795 m. didžioji dalis buvusios vaivadijos žemių esančių į šiaurę nuo Vakarinio Bugo atiteko Prūsijos karalystei, kur šios žemės prijungtos prie Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamento. Mažesnė pietinė dalis esanti į pietus nuo Vakarinio Bugo upės atiteko Habsburgų monarchijos, Vakarų Galicijai ir nedidelė rytinė dalis atiteko Rusijos imperijos, Slanimo gubernijai.
Habsburgų monarchijos, Vakarų Galicijai atitekusiose žemėse buvo įkurtas Sedlcų cirkulas. 1810 m. šios žemės prijungtos prie Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamento, kurio ribose būtent ir susiformavo istorinis regionas.
1816 m. vietoje departamento buvo įkurta Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystei priklausiusi Palenkės vaivadija, kuri gyvavo iki 1837 m., kai buvo pervadinta į Palenkės guberniją.
1844 m. gubernija panaikinta ir jos žemės prijungtos prie Liublino gubernijos, tačiau jau 1867 m. atkurta Sedlcų gubernija, kuri buvo atkurta prieš tai egzistavusios Palenkės gubernijos ribose. 1912 m. gubernija buvo panaikinta, iš rytinių gubernijos žemių suformuota Chelmo gubernija, Vengruvo apskritis prijungta prie Lomžos gubernijos, o likusi dalis prijungta prie Liublino gubernijos.
I pasaulinio karo metu vakarinės regiono žemės priklausė Varšuvos generalgubernijai, o rytinės Oberostui. Po karo į šias žemes pretendavo Antroji Lenkijos Respublika ir Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika. 1919 m. visas istorinis regionas pateko į Lenkijos, Liublino vaivadijos sudėtį. 1939 m. balandžio 1 d. istoriniam regionui priklausiusios Palenkės Sokoluvo apskritis, Vengruvo apskritis ir Garvolino apskritis prijungtos prie Varšuvos vaivadijos.
II pasaulinio karo metu istorinio regiono žemės pateko į Trečiojo Reicho Varšuvos distriktą ir Liublino distriktą. Po karo 1945-1975 m. vakarinės regiono žemės priklausė Varšuvos vaivadijai, o rytinės Liublino vaivadijai. 1975 m. po Lenkijos administracinių vienetų reformos istorinio regiono žemės pateko į naujai sukurtų Sedlcų, Palenkės Bialos, Liublino ir Chelmo vaivadijų sudėtį. 1999 m. po dar vienos Lenkijos administracinių vienetų reformos rytinės istorinio regiono žemės tapo Liublino vaivadijos dalimi, o vakarinės Mazovijos vaivadijos dalimi.
Remigijus Sederevičius

Remigijus Sederevičius (g. 1968 m.) – Lietuvos dailininkas keramikas.
Abakų senosios kapinės

Kapinės

Kapinės yra Didžiąja lanka vadinamame Minijos slėnyje, aukštumos pakraštyje esančioje nedidelėje kalvelėje. Pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 32 m ilgio ir 17–28 m pločio. Neveikiančios, laidojimo žymių nesimato.
Paviršius nelygus, jame matosi tarpukariu ir pokario metais kastų duobių bulvėms saugoti žymės. Teritorija dirvonuoja. Šiauriniame pakraštyje auga ąžuolas ir obelis.
Aplinkui – pieva, o į šiaurę nuo kapinių esančioje žemesnėje terasoje auga šalia buvusios sodybos vaismedžiai.
Teritorijos plotas – 0,07 ha, perimetras – 110 m.

Istorija

Įrengtos XVI a. buvusiose bendrose kaimo ganyklose. Oficialiai veikė iki XVIII a. pabaigos. Vadinamos Senkapiais, rečiau – Markapiais. Pasakojama, kad jose buvo laidojami nuo maro ir kitų užkrečiamųjų ligų mirę kaimo gyventojai.
Nuo XIX a. iki Pirmojo pasaulinio karo kapinaitėse buvo pakasami savižudžiai, iš Minijos ištraukti neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Paskutinį kart jose laidotos 1917–1918 m. vidurių šiltinės aukos.
XX a. pradžioje kapinėse stovėjo 2 seni mediniai kryžiai ir nauja koplytėlė, kurie vėliau nuvirto. XX a. viduryje vienas iš kryžių buvo atnaujintas, tačiau amžiaus pabaigoje sunyko.
Tarpukariu ir pokario metais šalia buvusios sodybos savininkai kapinių kalvelėje kasdavo bulviarūsius.

Tyrimai

Tarpukariu kapinės registruotos žemės kadastre, medžiaga apie jas perduota Valstybės archeologijos komisijai.
1974–1976 m. kapines kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – TSRS žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas. 1995 m. žvalgė Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Julius Kanarskas (Kretingos muziejus) ir Loreta Jatulionytė-Brezgienė (KPC).
1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas - L838), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Cėsių savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Cėsių rajono dalies.
Mūsų jūra

Istorija

Leido Lietuvos jūrininkų sąjunga vietoje žurnalo „Jūra“. Spausdino akcinės bendrovės „Spindulys“ spaustuvė Kaune. Išėjo 12 numerių.
Bendradarbiavo V. Bagdonavičius, Teodoras Daukantas, Antanas Gustaitis, S. Kuizinas, K. Pauža, Stasys Vainora, Kazys Zupka ir kt.
Redagavo J. Šimoliūnas, Simas Urbonas, Stasys Vainoras.
Algimantas Šiaučiulis

Biografija

1978 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. Druskininkų sanatorijos „Lietuva“ direktorius ir vyr. gydytojas.
Lietuvos centro sąjungos, 2002 m. Lietuvos liberaldemokratų partijos narys, Druskininkų skyriaus pirmininkas, 2006 m. Pilietinės demokratijos partijos narys.
2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Rūta (išsiskyręs), vaikai Kęstutis, Gediminas, Gytis.
Jurgis Stanislovaitis Astikas

Biografija

Iš Astikų giminės, Grigaliaus Astiko ir Aleksndros Svirskaitės sūnus. Turėjo brolius Stanislovą ir Grigalių.

Šeima

Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Ana, Jono Liutauro Chreptavičiaus dukterimi. Po savo pirmos žmonos mirties Jurgis vedė antrą kartą Mariną, kunigaikščio Mykolo Mstislavskio dukterį, su ja turėjo sūnus Jurgį ir Grigalių.
Hindi literatūra

Hindi literatūra (hindi हिन्दी साहित्य = Hindī sāhitya) – literatūra, kuriama hindi kalba. Apima ne tik tuos kūrinius, kurie sukurti šiuolaikine kalba, bet ir įvairiais dialektais: braj, khaṛībolī, avadhī ir kt. Hindi literatūra – gausiausia literatūrinė tradicija, sukurta Indijos šnekamąja kalba. Hindi literatūra labiausiai suklestėjo XX-ajame amžiuje, kai imta kurti ne tik poeziją, bet ir prozą.
Panemunės rajonas (Kaunas)

Panemunės rajonas (iki 1955 m. Stalino rajonas) – LTSR administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto teritorijoje. Driekėsi miesto rytuose ir pietuose, buvo pavadintas pagal Panemunę.

Istorija

Įkurtas 1941 m. kovo 21 d. kaip Stalino rajonas, kuris panaikintas 1955 m. rugsėjo 8 d.
Vėl sudarytas 1962 m. gruodžio 10 d. jau Panemunės vardu. Tuo metu apibrėžtos rajono ribos: Z. Angariečio g., Suvalkiečių g., Kauno geležinkelio tiltas, Nemuno upė, Čiurlionio g., Tunelio g., geležinkelis Kaunas–Vilnius, Ateities g., miesto šiaurinė, rytinė ir pietinė riba iki Z. Angariečio g.
Mohendžo Daras

Istorija

Mohendžo Daras buvo įkurtas XXVI a. pr. m. e., o maždaug po 900 metų apleistas. Savo klestėjimo metu buvo administracinis Indo slėnio civilizacijos centras ir vienas labiausiai išvystytų Pietų Azijos miestų. Mohendžo Daro žlugimas siejamas su arijų įsiveržimu.
Vilniaus žydų lėlių teatras

Vilniaus žydų lėlių teatras Maidim – 1933–1941 metais Vilniuje veikęs lėlių teatras.

Istorija

Teatro iniciatorius Aronas Bastomskis, dailininkas ir scenografas Bencionas Michtomas, orkestro vadovas Elijahu Teitelboimas, režisieriaus padėjėjas Alošė Ranas. Pirmasis spektaklis parodytas 1933 m. rugsėjį. Vaidino jidiš kalba. Lėlės kumštinės, vėliau – marionetės. Teatro repertuarą sudarė žydų folkloras – vienuolika programų, iš jų dvi skirtos vaikams. Teatras vaidino Vilniuje, kituose Lietuvos miestuose, taip pat Lenkijoje.
Daniel Offenbacher

Karjera

2018 m. antroje pusėje atvyko į Lietuvą. Atstovauvo FK Sūduva Marijampolė.
Debiutavo 2018 m. rugsėjo 13 d. rungtynėse prieš FK Palanga. 
Už FK Sūduva Marijampolė sužaidė 13 rungtynių A lygoje. Per 2018 m. sezoną pasižymėjo trimis įvarčiais.
2019 m. sausio mėn. pranešta, kad futbolininkas keliasi į Rumunijos klubą Sibiu „Hermannstadt“.
TV antena (žurnalas)

TV antena – savaitinis „Lietuvos ryto“ žurnalas apie televiziją, leidžiamas nuo 1997 m. kovo mėnesio.

Istorija

Žurnale yra rašoma apie televizijas, jų darbuotojus, žymiausias TV ekrano veidus, apie esamas ir naujas kuriamas TV laidas. Taip pat dar apie serialus, kino filmus, jų siužetus, lietuvių ir užsienio aktorių asmeninį gyvenimą. Kiekviename numeryje būtinai yra spausdinamos ir naujausios televizijos kanalų programos. Žurnalas išeina kiekvieną šeštadienį, drauge su dienraščio „Lietuvos rytas“ numeriu. Leidėjas: „Lietuvos ryto leidybos centras“.

Redakcija

Redakcijoje dirbę žurnalistai ir kiti bendraautoriai: Erika Zabulėnienė, Artūras Janušauskas, Laisvė Radzevičienė, Daiva Rinkevičiutė, Audronė Urbonaitė, Marijus Mikutavičius, Danutė Rokaitė.
Amžini jausmai

Tema

Tai serialo „Nekviesta meilė“ tęsinys. Iki „Amžinų jausmų“ šis serialas Lietuvos žiūrovui buvo rodomas ketverius metus. Šiame tęsinyje matomi pamėgti aktoriai ir jų tolimesni santykiai, draugystės ir neapykantos, meilės ir dramos.

Siužetas

Po kraupios autoavarijos, kurioje buvo sužalotas verslininkas Andrius Žvinys, praėjo pusė metų. Dėl patirtų traumų vyro gyvenimas niekada nebebus toks kaip anksčiau. Tačiau sveikti jam padeda atsidavusi, bet išdavystės niekaip negalinti pamiršti Dovilė, iš Vokietijos sugrįžusi dukra Vytė ir, žinoma, brolis Steponas, kuriam vis dar nepavyksta atrasti savo gyvenimo aukso vidurio.
Ar broliai sugebės atskirti praeitį nuo dabarties, kai juos supa tos pačios žavios moterys? Kaip pirmagimį sekasi auginti be Miroslavo likusiai Rositai? Ar ji iš tiesų pamilsta prokurorą Viktorą? Kokios praeities paslaptys gaubia jo gyvenimą ir kas jį sieja su naujosiomis herojėmis – advokate Neringa ir Dovilės kolege Sniege?
Milk and Honey

Milk and Honey (hebr. חלב ודבש, Chalav U’Dvash) buvo Izraelio vokalinė grupė, kurią sudarė Re’uven Gvitrz, Shmulik Bilu ir Yehuda Tamir. 1979 metais su atlikėja Gali Atari laimėjo Eurovizijos dainų konkursą su daina „Hallelujah“.
Milk and Honey dar du kartus bandė patekti į Euroviziją, tačiau nesėkmingai. 1981 metais grupė su Lea Lupatin atlikę dainą „Serenada“, užėmė ketvirtą vietą, o 1989-aisiais su kūriniu „Ani Ma’amin“ liko aštuntoje vietoje.
Puntuko akmuo (filmas)

Siužetas

Tai legenda apie nelabųjų bandymus numesti akmenį ant Anykštos pirkios. Po vieną velniai akmens niekaip nepajudino, tik kai suskrido visas jų spiečius, galingasis riduolis pakilo nuo žemės. Bet čia įsikišo Dundulis, šaudantis ugninėmis strėlėmis – teko nelabiesiems akmenį paleisti. Tiesa, visai ant kitos – pikto ir nedoro žmogaus pirkios.
Chamar Dabanas

Chamar Dabanas (rus. Хамар-Дабан) – kalnagūbris Rusijoje, Pabaikalėje, į pietus nuo Baikalo ežero ir Tunkino įdubos. Ilgis 420 km, aukštis iki 2995 m. Būdingas vidutinkalnių reljefas. Kalnai sudaryti iš kristalinių skalūnų, gneisų, bazalto; daug granitinių intruzijų.
Šiauriniuose šlaituose auga kėnių ir kedrų miškai, pietiniuose – pušų ir maumedžių taiga su miškastepių ir stepių plotais. Aukštesniame nei 2000 m aukštyje prasideda kalnų tundra.
Chamar Dabano gamta saugoma Baikalo biosferos draustinyje. Gausu ežerų (Sobolino, Čiortovo, Patovo ir kt.), sraunių, slenkstėtų upių (Utulikas, Snežnaja, Temnikas, Chara Murinas).