google/wiki40b huggingface dataset:
Elektros krūvis

Elektros krūvis yra fundamentali kai kurių subatominių dalelių savybė, kuri nusako elektromagnetinę sąveiką. Elektros krūvis yra kvantuotas dydis, elementariojo elektros krūvio e kartotinis: q = ± Ne (N yra sveikas sk.).
Elektros krūvis gali būti teigiamas arba neigiamas. Mažiausia dalelė, turinti neigiamą elementarųjį krūvį, vadinama elektronu, teigiamą elementarųjį krūvį – protonu.
Bendru atveju kūnai, turintys to paties ženklo krūvius, stumia vieni kitus, o kūnai, turintys priešingo ženklo krūvius, traukia vieni kitus. Šį reiškinį aprašo Kulono dėsnis.
Krūvis yra išsilaikantis dydis. Kai susikuria teigiamas krūvis, būtinai turi susikurti ir neigiamas krūvis. Todėl bendras teigiamų ir neigiamų krūvių skaičius lygus. Elektros krūvio tvermės dėsnis teigia, jog krūviams sąveikaujant jų suma lieka pastovi (kitaip tariant, izoliuotos sistemos bendras krūvis pastovus). Šis dėsnis teisingas visiems žinomiems fizikiniams procesams. Dideliuose medžiagos kiekiuose krūviai susikompensuoja ir medžiaga yra elektriškai neutrali, tačiau gali būti poliarizuota, jei krūviai kūno srityse pasiskirstę netolygiai.
Taškiniai krūviai – įelektrinti kūnai, kurių matmenys yra daug mažesni už atstumą tarp jų.
Kas yra krūvis, kodėl jis yra ir kodėl elektros krūvis yra tvarus, mokslas šiuo metu dar negali atsakyti. Yra atrasta dalelių, kurios turi trupmeninį krūvį \pm\frac{1}{3} ir \pm\frac{2}{3}. Šios dalelės yra kvarkai.
Skirtingai nuo masės, kuri pagal reliatyvumo teoriją priklauso nuo greičio, elektros krūvis yra reliatyvistiškai invariantinis: dalelė turi tą patį krūvį nepriklausomai nuo to, kokiu greičiu ji juda (tai buvo matuojama eksperimentiškai). Krūvį turinčios dalelės antidalelė visada turi priešingą elektros krūvį.
Hans Arp

Biografija

Žanas (Hansas) Arpas gimė 1886 m. rugsėjo 16 d. Strasbūre Elzase, tuo metu priklausiusiame Vokietijai. Jo tėvas buvo vokietis, o motina prancūzė. Arpas naudojo abu savo vardo variantus: vokišką Hanso (vok. Hans Peter Wilhelm) ir prancūzišką Žano (pranc. Jean Pierre Guillaume). Jis trumpai mokėsi Strasbūro meno ir amatų mokykloje, 1904 m. išvyko į Paryžių ir pirmą kartą publikavo savo poezijos kūrinius. 1905 − 1907 m. Arpas mokėsi dailės mokykloje Veimare pas akademinį tapytoją Ludwig Hoffmann ir 1908 m. vėl grįžo į Paryžių, mokėsi Žiuljano akademijoje. 1909 m. Arpas persikėlė į Šveicariją paskui šeimą (tėvas buvo cigarečių fabrikantas) ir 1911 m. Vegise įsteigė šveicarų tapytojų draugiją Moderner Bund. Kitais metais susipažino su Roberu ir Sonja Delonė Paryžiuje, bei V. Kandinskiu Miunchene. 1912 m. jo kūriniai pasirodė „Mėlynojo raitelio“ almanache, 1913 m. buvo eksponuoti Der Sturm („Audra“) galerijoje Berlyne.
1914 m. Arpas gyveno Paryžiuje, jo pažįstamais buvo Gijomas Apolineras, Maksas Žakobas, Amedėjas Modiljanis, Pablas Pikasas. 1915 m. Arpas persikėlė į Ciurichą, kur kūrė koliažus ir gobelenų dizainus, dažnai kartu su būsima žmona Sophie Taeuber, kurią vedė 1922 m. „Voltero“ kabarete susikūrė Ciuricho dadaistų grupė, kurią sudarė Arpas, Tristanas Cara, Marselis Janko ir kiti. 1919 m. Arpas persikėlė į Kelną, kur prisijungė prie vietos dadaistų grupės, tarp kurių buvo Maksas Ernstas. 1922 m. Arpas dalyvavo Konstruktyvizmo kongrese Veimare ir tarptautinėje dadaistų parodoje Montenio galerijoje Paryžiuje. Rašė žurnalams Merz, Mécano, De Stijl ir vėliau − La Révolution surréaliste. 1925 m. Arpo kūriniai eksponuoti pirmojoje siurrealistų parodoje Pjero galerijoje Paryžiuje. 1926 m. jis apsigyveno Prancūzijos mieste Medone prie Paryžiaus. 1931 m. asocijavosi su Paryžiaus abstrakcionistų grupe Abstraction-Création.
Arpas nenutraukė poezijos rašymo, publikavo esė iki pat gyvenimo galo. Dėl Antrojo pasaulinio karo pasitraukė į Prancūzijos pietus. 1942 m. persikėlė į Ciurichą Šveicarijoje. 1943 m. mirė jo žmona. 1949 m. Arpas lankėsi JAV personalinės parodos Curt Valentin’s Buchholz galerijoje Niujorke proga. 1954 m. Arpas buvo apdovanotas didžiuoju prizu už skulptūrą Venecijos bienalėje, 1958 m. užsakytas kurti UNESCO pastate Paryžiuje. 1958 m. įvyko Arpo retrospektyvinė paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje ir 1962 m. − Paryžiaus nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje. 1959 m. jis vedė Marguerite Hagenbach. Arpas mirė 1966 m. birželio 7 d. Bazelyje.
1995 m. Dakaro ralis

Rezultatai

Ralyje varžėsi 205 dalyviai. Startavo 95 motociklai, 86 automobiliai, 24 sunkvežimiai. Finišavo 27 motociklai, 58 automobiliai, 18 sunkvežimių.
Rosochate Košcelnė

Istorija

Apie 1414 m. 60 valakų šių žemių priklausė Janui ir Jakubui Klečkovams. 1458 m. kaime įkurta parapija. 1546 m. pastatyta kaimo bažnyčia. 1827 m. kaime buvo 9 namai ir 67 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 83 namai ir 500 gyventojų, iš kurių 239 vyrai ir 261 moterys. 452 žmonės buvo lenkai ir 48 žydai.
Džoserio piramidė

Džoserio piramidė – Senovės Egipto laiptuotoji piramidė, pastatyta apie 2670 m. pr. m. e. faraono Džoserio valdymo metu Sakaroje netoli Memfio. Tai seniausia Egipto piramidė ir seniausias monumentalaus dydžio akmens statinys istorijoje.

Apie piramidę

Džoserio piramidės pradžia buvo akmeninė mastaba, pastatyta iš kalkakmenio ir skirta faraonui palaidoti. Ankstesnieji Egipto faraonai buvo laidojami mastabose, kartais didžiulėse, bet pastatytose iš plaušaplyčių. Džoserio valdymo metu irgi buvo pastatyta tokia mastaba, bet niekuomet nenaudota. Mastabos būdavo viso laidojimo komplekso, pastatyto iš plaušaplyčių, centre. Džoserio valdymo metu įvyko esminis pasikeitimas faraono laidojimo komplekso statybose − viskas buvo pradėta statyti iš akmenų. Manetonas (III a. pr. m. e.) pavadino Džoserį akmens statybų išradėju, tačiau tikėtina, kad ne mažesnį indėlį į naujoviškumą įnešė faraono pirmasis viziris ir dievo Ra vyriausiasis žynys Imhotepas, kuris, be kita ko, paminėtas „skulptorių vyresniuoju“ ant Džoserio statulos. Pats faktas, kad Imhotepo vardas iškaltas ant faraono statulos, rodo, kad jis buvo labai reikšmingas ir gerbiamas asmuo gyvenimo metu. Imhotepas buvo Džoserio piramidės architektu ir pirmuoju žinomu architektu istorijoje.
Pradinė faraono mastaba buvo kelis kartus praplėsta, pakol įgavo 6 pakopų piramidės formą, tarsi vis mažesnių mastabų, sudėtų viena ant kitos. Iš pradžių mastaba buvo kvadratinės formos ir praplėsta į visas keturias puses. Praplėtimas buvo žemesniame lygyje ir tarp jo ir pirmosios mastabos suformuotas „laiptelis“. Vėliau ant pirmosios mastabos pastatytos 3 viena už kitą mažesnės mastabos ir ši minipiramidė praplėsta iki dabartinės gigantiškos struktūros. Džoserio piramidės pagrindo matmenys 125x109 m, originalus aukštis siekė 62 m. Didelis statinio svoris buvo iššūkis statytojams, jo akmenų blokai šiek tiek nukreipti palinkę statinio centro link, kad neįvyktų griūtis. Po piramide sukurtas didžulis požeminių tunelių tinklas, kuriuose buvo paslėpta granitinė faraono laidojimo patalpa. Tuneliuose rasta daugybė indų su faraono provizija pomirtiniame pasaulyje. Šalia piramidės rasta daug statinių, regis, skirtų Sed („Uodegos“) šventei. Tikriausiai tikėta, kad faraonas aname pasaulyje ves šią šventę kaip gyvenimo metu ir jam prireiks visų jos atributų. Esančiame kieme pažymėtos faraono procesijos vedimo vietos. Šiaurinėje pusėje nuo piramidės buvo faraono laidojimo šventykla, kurioje rasta Džoserio statula − seniausia iš Senovės Egipto valdovų (dabar Kairo muziejuje). Visas kompleksas buvo apjuostas 500x250 m matmenų stačiakampio formos siena. Į kompleksą vedė tik vienerios siauros durys. Tikėtina, kad statybos niekuomet nebuvo pilnai baigtos. Džoserio piramidė nėra tiksliai orientuota į pasaulio kryptis, kaip vėlesnės Egipto piramidės.
Kakute

Kakute – žiedas su vienu ar keliais užnuodytais spygliais. Gali būti užmautas ant piršto spygliais į išorę ar vidų. Paprastai metaliniai, nors darydavo ir iš kieto medžio.
Teigiama, kad kakute labiau naudojo ne vyrai nindzės, o kunoiči (angl. kunoichi, „moterys nindzės“).
Bjelovaras

Pavadinimas

Vengrų kalba miestas vadinamas Belovár, vokiečių kalba žinomas kaip Belowar, serbų abėcėle rašomas Бјеловар.

Istorija

Ždralovo kaime (netoli Bjelovaro) rasta neolito kultūros liekanų. Rasta Korenovo, Sopoto, Lasinos kultūrų reliktų.
Bjelovaras pirmą kartą buvo paminėtas 1413 m. 1756 m. pastačius naują tvirtovę, įgijo miesto svarbą. Miesto paskirtis buvo apginti centrinę Kroatijos dalį nuo Osmanų imperijos įsiveržimų į šalį.
Kazimieras Kontrimas (1913)

Biografija

Užaugo gausioje Knėžų ūkininkų Jono ir Barboros Baltonytės Kontrimų šeimoje. Baigęs Grūšlaukės pradžios mokyklą, mokėsi Skuodo gimnazijoje (baigė 4 klases) ir Plinkšių žemės ūkio mokykloje, tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Lietuvos šaulių sąjungos narys.
1940-1941 m. okupaciją praleido tėvų ūkyje. 1941-1944 m. dirbo Kretingos vartotojų bendrovės parduotuvės vedėju.
1943 m. įstojo į Lietuvos laisvės armijos organizaciją, gavo jaunesniojo leitenanto laipsnį. 1944 m. pabaigoje išsiųstas į Telšius ir paskirtas parašiutininkų dalinio ryšių karininku ryšiams su vokiečių karine vadovybe. Sugrįžus sovietų valdžiai, slapstėsi nuo mobilizacijos į okupacinę kariuomenę, palaikė ryšius su LLA Žemaičių legiono Alkos rinktinės štabu, 1945 m. vasarą vadovavo vienintelei Kretingos apskrityje Klevo partizanų kuopai.
Vienas iš pagrindinių LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės organizatorių. 1945 m. lapkričio mėn. paskirtas jos vado Jurgio Ožeraičio–Ūso, Mažeikos pavaduotoju ir iki gruodžio mėn. pabaigos faktiškai ėjo vado pareigas, Kontauto Kazio slapyvardžiu leido rinktinės vado įsakymus. Nuo 1946 m. sausio 30 d. rinktinės štabą ir stovyklą saugojusio Širvydo (vėliau – Vizbuto) būrio vadas, nuo 1949 m. kovo mėn. – rinktinės vadas (slapyvardė Montė, Tėvas). Gegužės mėn. savo noru atleistas nuo vado pareigų ir paskirtas rinktinės štabo viršininku. 1949 m. liepos-rugpjūčio mėn. ir nuo 1951 m. lapkričio mėn. – rinktinės vadas. Už jo išdavimą enkavedistai siūlė 10000 červoncų premiją.
Išduotas 1952 m. spalio 30 d. pateko į MGB Salantų rajono poskyrio vadovybės surengtą KGB kareivių ir stribų pasalą P. Laukio sodyboje Smeltės k., Grūšlaukės apyl., Salantų raj. Žuvo susišaudymo metu sodybos kieme. Kūnas buvo nugabentas į MGB Salantų poskyrį. Palaidojimo vieta nežinoma. Spėjama, kad buvo užkastas Salanto slėnio durpyne ties Žvainiais.
Vardas įamžintas Mosėdyje (1991 m.), Kretingos senosiose kapinėse (1992 m.) ir Grūšlaukėje (1999 m.) pastatytuose paminkluose žuvusių partizanų atminimui, taip pat žuvimo vietoje, esančioje dabar Ąžuolijos miške, pastatytame kryžiuje (1999 m.; meistras – brolis Adolfas Kontrimas). Jo vardu pavadinta LŠS Darbėnų K. Kontrimo šaulių kuopa.
Ramunė Staševičiūtė

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, architektė.
Nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narė nuo Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio. 
Lietuvos architektų sąjungos narė, Tarybos narė. Lietuvos Architektų rūmų narė, ekspertė. Lietuvos architektų sąjungos Klaipėdos apskrities organizacijos valdybos pirmininkė, Architektūros ir urbanistikos ekspertų tarybos narė.
Vilniaus Šv. Eufrosinijos Polockietės cerkvė

Istorija

Cerkvė yra stačiatikių kapinių, kurios įkurtos 1795 m. Vilniui tapus Vilniaus gubernijos centru. 1838 m. daugiausia pirklio T. Zaicevo lėšomis pastatyta dabartinė cerkvė, finikiečių šventyklos stiliumi. T. Zaicevas netrukus mirė ir palaidotas cerkvės kapinėse. Jo palaidojimo vietoje pastatyta koplyčia.
1896 m. atliktas kapitalinis remontas, pastatyta nauja varpinė. Cerkvė įgavo dabartinį pavidalą. 1914 m. pastatyta Šv. Tichono Zadonskio koplyčia. I pasaulinio karo metu šventyklos išvogtos. Mišios atnaujintos 1919 metais. TSRS valdžia parapiją įregistravo 1946 m., joje buvo 300 tikinčiųjų. 1960 m. valdžia uždarė koplyčią ir ją pavertė sandėliu.
Paul Dirac

Biografija

Gimė emigranto iš Šveicarijos Šarlio Dirako šeimoje. Mokėsi bažnytinėje mokykloje ir Kotheimo vidurinėje mokykloje. 1921 m. baigė Bristolio universitetą ir 1926 m. Kembridžo universitetą. 1932-1968 m. Kembridžo universiteto, vėliau Floridos valstybinio universiteto profesorius.
Nuo 1930 m. Londono karališkosios draugijos narys.
Furažka

Furažka (rus. фуражка; angl. peaked cap) – vyriška uniforminė kepurė su snapeliu, karinės ar kitokios uniformos (jūrininko, policininko, geležinkeliečio ir pan.) dalis. Karinės furažkos dažniausiai yra karininkų ir kitų vadų uniformos dalis, bet nebūtinai.

Istorija

Rusijos kariuomenėje furažkos buvo įvestos caro Pavelo I valdymo laikais (1796–1801 m.). Karininkų furažkos buvo su snapeliais, eilinių kareivių – besnapės.

XIX a. Rusijos kariuomenėje furažkų viršaus priekinėje dalyje būdavo kokarda, o graižo priekinėje dalyje – kariuomenės rūšies ar specialybės emblema ar ženkliukas. Vasarą ant furažkų viršaus užmaudavo baltą apvalkalą.
1814–1815 m. furažkos imtos naudoti ir Prūsijos kariuomenėje, kai feldmaršalas Gebhard Leberecht von Blücher ir kiti karininkai ėmė dėvėti furažkas kaip lauko uniformines kepures vietoj griozdiškų to meto kiverių.
Nuo XIX a. pradžios furažkos tapo būdinga Rusijos ir Prūsijos kariuomenių uniformine kepure.
1856 m. furažkos įvestos į D. Britanijos Karinio jūrų laivyno puskarininkių (petty officers) uniformą. 1902 m. D. Britanijos armija ėmė dėvėti chaki spalvos lauko furažkas ir spalvotas išeigines.

1902-1917 m. tamsiai mėlynas furažkas dėvėjo JAV armijos kariškiai.
XX a. furažkos pasidarė būdinga sausumos kariuomenės, laivyno, aviacijos uniforminė kepurė (ypač karininkų). Taip pat furažkos išstūmė anksčiau policijos naudotus šalmus ir kepius.

Pavadinimas

Furažkos neturi tarptautinio nusistovėjusio pavadinimo. Rusiškai jos vadinamos фуражная шапка 'furažinė kepurė' arba фуражка – pagal tai, kad pirmiausia jas ėmė dėvėti kariškiai, rūpinęsi furažu (pašarais).
Angliškai furažkos vadinamos angl. peaked cap 'kepurė su snapeliu', forage cap 'furažinė kepurė' arba combination cap 'kombinuotoji kepurė'. Pavadinimas peaked cap nėra geras, kadangi yra daug uniforminių kepurių, turinčių snapelius – kiveriai, kepės, kepiai, beisbolo kepuraitės ir kt.
Vartininkas

Vartininkas – išskirtinė pozicija kai kuriuose sporto šakose, skirta apsaugoti komandą nuo priešininkų įvarčių. Paprastai vartininkams galioja kitokios taisyklės nei aikštės žaidėjams.

Futbolas

Futbole vartininkas vilki kitokios spalvos apranga nei aikštės žaidėjai. Taip pat savo komandos baudos aikštelėje vartininkui leidžiama liesti kamuolį rankomis (išskyrus atvejus, kai kamuolį paspiria ar iš užribio atmeta tos pačios komandos žaidėjas) bei laikyti jį rankose (ne ilgiau nei 6 sekundes).
Futbolo vartininkui negalioja jokie papildomi apribojimai, todėl kartais tam tikrais rungtynių momentais vartininkas žaidžia kaip aikštės žaidėjas ar net įmuša įvarčius.

Ledo ritulys

Ledo ritulyje vartininkas privalo dėvėti specialią aprangą su papildomomis apsaugomis. Vartininkas gali pagauti ritulį taip sustabdydamas žaidimą. Jei kitos komandos žaidėjas tyčia atsimuša į vartininką, komandai skiriama nuobauda.
NATO vėliava

NATO vėliava yra tamsiai mėlyna, o viduryje jos – balti kompaso fragmentai. Spalva simbolizuoja Atlanto vandenyną, o skritulys viduryje – vienybę. Kompaso fragmentai atspindi taikos kryptis.
Vėliava buvo įteisinta 1953 m. spalio 14 d., praėjus ketveriems metams po organizacijos įsteigimo.
Deferribacteraceae

Aprašymas

Deferribacteraceae - lazdelinės bakterijos, nors lazdelės gali būti tiesios arba sulenktos. Visos Deferribacteraceae bakterijos atlieka anaerobinį kvėpavimą naudodamos geležį, manganą arba nitratą. Taip pat gali sukurti energiją fermentacijos būdu.
Šeima pirmą kartą buvo aprašyta 2001 m.
Galinės smegenys

Galinės smegenys (lot. telencephalon), didieji pusrutuliai, arba tiesiog smegenys (lot. cerebrum) – tai didžiausia ir labiausiai išsivysčiusi galvos smegenų dalis, iš viršaus ir šonų apgaubianti kitas galvos smegenų struktūras. Ją sudaro du pusrutuliai (hemispera cerebralis), sujungti baltosios medžiagos dariniu – didžiąja smegenų jungtimi (corpus colosum), pusrutulius skiria išilginis smegenų plyšys, o nuo smegenėlių jas skiria skersinis smegenų plyšys. Kiekvienas pusrutulis susideda iš apsiausto (lot. pallium), pamato mazgų su priedinėmis struktūromis ir šoninių skilvelių.
Apsiaustas sudaro vingiais ir vagomis išraižytą pusrutulių paviršinį sluoksnį. Paviršinį jo sluoksnį sudaro pilkoji medžiaga - smegenų žievė, o po ja yra baltosios medžiagos sluoksnis. Smegenys turi tris paviršius: viršutinį šoninį, apatinį ir vidinį, taip pat yra trys pagrindinės vagos - centrinė, momeninė pakaušio ir šoninė smegenų vagos. Smegenys dalijamos į šešias skiltis - kaktinę, momeninę, smilkininę, pakaušinę, limbinę skiltis ir salą (lot. insula).
Luodis

Geografija

Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 6,32 km, plotis iki 4,73 km. Ežero gylis siekia 18,4 m. Luodyje yra 2 didelės salos –  Juodasis Astravas (10 ha) (arba Krutamoja – pasakojama, kad anksčiau čia gyvenę žmonės daug dirbo) ir Sadausko (7,86 ha) – ir 4 mažesnės: Pilelė (0,2 ha), Kanapinė (0,05 ha) ir 2 bevardės (0,19 ha ir 0,15 ha). Bendras salų plotas – 18,45 ha. Kranto linija (jos ilgis su salų kranto linijomis 33,43 km) vingiuota, gausu didelių įlankų (pietinėje dalyje Raudonojo tiltelio , Kanapinio, Juodoji, šiaurinėje - Dumblynės), pietryčiuose yra siaura ir ilga įlanka (Plavėjų arba Kopto). Iš pietų pusės link ežero centro įsiterpia Žvėrinčiaus rago kyšulys. Ežero krantai daugiausia aukšti ir statūs, ardomi vandens, tik įlankų galai žemi ir pelkėti. Luodis telkšo ledyninės kilmės duburyje, kurio dugne yra daubų ir seklumų. Palei salas ežeras visai negilus – apie 1–1,5 m, kitur gilesnis. Dugną dengia sapropelingas ir karbinatingas dumblas, o įlankose – gėlavandenė klintis. Plati atabrado juosta padengta smėliu ir gargždu.
Pro ežerą prateka Šventosios upė, į ežerą įtekanti šiaurės rytuose ir čia pat, už kelių šimtų metrų, iš jo ištekanti.

Biologija

Luodžio atabrade auga meldų, nendrių juostos, prie įlankų veši vandens lelijos, pietrytinėje įlankoje – maurabragiai ir elodėjos. Praktiškai iš visų pusių ežerą supa Alaunės, Giteniškės, Dumblynės, Tumiškės, Sausašilio miškai. Pietinėje pakrantėje vietomis plyti pievos ir dirbami laukai.
Ežere pagaunama stambių lydekų ir karšių. Karšius dažniausiai gaudo prie salų. Lydekos gerai kimba ant gylių perkritimų ir netoli Šventosios intako. Taip pat pagaunama stambių kuojų bei raudžių, tinkamiausia vieta joms gaudyti 3 m gylyje, didžiausi laimikiai pagaunami aplink vandens augalų sąžalynus, esančius toliau nuo kranto.

Reikšmė

K. Būgos nuomone, Luodžio pavadinimas sėliškos kilmės. Ežeras patenka į Gražutės regioninį parką. Ežero vakarinėje pakrantėje yra Salako miestelis; kiti kaimai prie Luodžio: Sabalunkos, Luodžiai, Luodkos, Paluodė, Plavėjai, Žagarinė, Marceliškis, Dumblynė. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Pietine pakrante eina kelias  179  Dusetos–Degučiai–Dūkštas . Rytiniu krantu eina riba su Ignalinos rajonu.
Ežerėvardis laikomas finougrizmu iš est. lot („rutulys“) ar lyv. luod („šiaurės vakarai“). Panašaus pavadinimo ežerų yra, pvz., Estijoje (Loodi järv).
Žvejybinis valas

Žvejybinis valas – žūklės įrankių komponentas, dirbtinis siūlas, kuris kabliuką, blizgę ar kitą panašų komponentą sieja su meškerykočiu (arba žvejybine rite).

Savybės

Anksčiau žūklėje žmonės naudojo ašutus (arklio uodegos plaukus) ar paprastą siūlą. Per pastaruosius kelerius dešimtmečius labai ištobulėjo dirbtinio valo gamybos technologijos. Šiuolaikiniai valai yra itin ploni ir atlaiko dideles apkrovas. Paprastai Europoje valo storis matuojamas milimetrais, o ilgis metrais, tačiau tai priklauso nuo gamintojo pateikiamų standartų ir gali svyruoti nuo 0,01 iki 0,80 milimetro storio bei nuo 20 iki 5000 metrų ilgio. Taip pat gaminami plaukiantys arba skęstantys valai.

Naudojimas

Žvejybinis valas naudojamas pagal gamintojo jam suteikiamą specifikaciją. Pavyzdžiui, žvejoti jūroje, upėse, plėšrias ar neplėšrias žuvis.
Gamintojai: Sufix, Colmic, Stroft, D.A.M., Berkley, Zebco, ir kt.
Jupiteris ir Ijo

Apie paveikslą

Mitologinių paveikslų seriją Ovidijaus „Metamorfozių“ motyvais, kuri turėjo dekoruoti Gonzagų pilies rūmų kambarį, užsakė Mantujos markizas Federikas Gonzaga. Paveikslų serija vaizdavo Jupiterio meilės scenas. Visuose paveiksluose (kiti − „Ganimedo pagrobimas“, „Danaja“, „Leda ir gulbinas“) Jupiteris įgauna ne žmogaus formą tam, kad patenkintų savo aistras: suviliotų moterį, Ganimedo atveju − pagrobtų berniuką.
Paveikslai yra atvirai erotinio charakterio. XVI a. pradžioje Italijoje vyravo katalikiškos religinės pasaulėžiūros normos ir atviras seksualinio akto, net ir privačioje erdvėje, vaizdavimas mene buvo draudžiamas. Tokiu būdu, norėdamas pavaizduoti meilės sceną dailininkas turėdavo tai daryti ypač atsargiai ir nenukrypdamas nuo priimtų normų. „Jupiteryje ir Ijo“ Jupiterio prisilietimas prie Ijo vos juntamas, pagoniškų mitų grubaus išprievartavimo auka Ijo paversta pagal antikinius moters grožio idealus nutapyta, malonume ir ekstazėje paskendusia nimfa.
Paveikslo scenos veiksmas vyksta atvirai gamtoje, didelis ąsotis tikriausiai simbolizuoja vandenį (gyvybės simbolis). Ijo užklupta prie upelio ar šaltinio. Debesyje vos vos galima išskirti Jupiterio veidą ir jo bučinį. Viena, debesies pavidalo ranka, Jupiteris apglobia Ijo. Paveikslas pažymėtinas plačiu sfumato naudojimu Ijo figūroje. Koredžo sugebėjimas suderinti klasikinio vaizdavimo formas su mistiškumu ir emociškumu padarė įtakos vėlesniems baroko dailininkams.
Pagal Sen. Graikijos mitus Ijo buvo nekalta Heros šventyklos mergelė. Jupiteris ją pamatė ir įsimylėjo. Nenorėdamas, kad jo žmona Hera pamatytų, pasivertė į debesį ir išprievartavo Ijo. Hera visgi apie tai sužinojo ir iš keršto pavertė Ijo balta karve. Federikas Gonzaga tikriausiai paveikslą ir jį akomponuojantį „Ganimedo pagrobimą“ padovanojo imperatoriui Karoliui V-ajam. Šis poelgis galėjo turėti simbolinę prasmę: imperatorius Karolis V buvo galingiausias to meto Europos valdovas, o paveikslai simbolizavo galios pasireiškimą. 1605 m. paveikslus įsigijo imperatorius Rudolfas II.
Naktinės Personos

Istorija

Grupė susikūrė 1992 m. gegužės mėn. Pirmasis radijo singlas vadinosi „Mes paukščiai“. 1993 m. rudenį buvo išleistas grupės debiutinis albumas „Muzika ir daugiau…“ (prodiuseris Andrius Mamontovas). Dainų „Ir taip visada“ bei „Tavo paveikslas“ videoklipai tapo „Studijos MT“ laureatais.
1994 m. grupė įrašė antrąjį albumą „Ramiai“, o trečiasis albumas „Tiems, kurie mūsų negirdi“ (1995 m.) buvo itin sėkmingas.
1995 m. daina „Tiems, kurie mūsų negirdi“ pelnė „Muzikinio viešbučio“ (LTV) žiūrovų simpatijų prizą.
1996–1997 m. „Naktinės Personos“ išleido dar tris albumus „Pažvelk kitaip“, „Tikras garsas“ ir „Sexta“.
1997 m. pavasarį įvyko grupės koncertinis turas per Lietuvą, tačiau vienos kelionės metu 1997 m. rugpjūčio mėn. grupės nariai nesuvaldė dideliu greičiu skriejančio automobilio ir pateko į avariją. Aras ligoninę paliko po mėnesio, o Alanas joje buvo priverstas išbūti pusę metų ir tęsti reabilitaciją, po kurios „Naktinės Personos“ sėkmingai sugrįžo į didžiąją sceną.
1997 m. dainos „Aš jaučiuosi taip keistai“ videoklipas buvo pripažintas geriausiu metų videoklipu (LTV).
1997 m. gruodį įrašytas pirmasis naujojo albumo singlas „Kelyje“. Iki 1998 m. kovo mėnesio įrašytas ir išleistas „Naktinių Personų“ albumas „Atvirai“, kuriam buvo skirtas naujas koncertinis turas.
1998 m. pabaigoje „Naktinės Personos“ naująjį albumą „9 dainos“ sukūrė ne Vilniuje, o Klaipėdoje, Ž. Liulio studijoje „Cactus pro“.
1998-ais į jų koncertą Vingio parke Vilniuje susirinko 30 000 gerbėjų.
1999 m. kovo–gegužės mėnesiais įvyko grupės turas „Devyni“. „Naktinės Personos“ Koncertavo antrą kartą Vingio parke Vilniuje, vėliau išvyko į turą Niujorke ir Čikagoje (JAV).
2000 m. grupė išleidžia albumą „Diena. Naktis“.
2002 m. „Naktinės Personos“ išsiskiria. Atsisveikinimui su gerbėjais grupė nusprendžia išleisti geriausių dainų albumą „Šilko kelias“, kuriame be laiko patikrintų hitų įrašytos ir dvi naujos dainos „I’m So In Love“ ir „Debesų laivai“.
2014 m. vasario mėnesį „Naktinės personos“ sugrįžo į sceną koncertiniam turui „Po 20 metų“. Po sėkmingo koncertinio turo per didžiausias Lietuvos arenas grupė įrašinėja naujas dainas ir tęsia koncertinę veiklą.
Verchneuralskas

Istorija

Verchneuralskas – vienas seniausių Pietų Uralo miestų, įkurtas kaip Verchnejaico tvirtovė 1734 m. Nuo 1775 m. vadinamas Verchneuralsku, o 1781 m. suteiktos miesto teisės.