google/wiki40b huggingface dataset:
Lietų jūra

Lietų jūra (lot. Mare Imbrium, 33° š. pl. 16° v. ilg.) – Mėnulio matomosios pusės šiaurės pusrutulio jūra.
Lietų jūra susidarė lavai užliejus didelį, apie 3,8 mlrd. metų senumo susidūrimo baseiną Mėnulio paviršiuje. Tai antra pagal dydį Mėnulio jūra (didesnis Audrų vandenynas) ir matoma iš Žemės be optinių prietaisų pagalbos. Baseino išorinis žiedas yra apie 1123−1160 km skersmens, vidinis žiedas − 670 km skermens. Plotas apie 830 000 km². Jūros vakariniame pakraštyje jūros lyguma pereina į Audrų vandenyną ir jos ribos nėra visiškai aiškios. Apie 300° jūros apskritiminio perimetro yra aiškiai apribota kalnų. Pietuose ir šiaurėje Lietų jūrą apriboja pažymėtini Mėnulio krateriai Kopernikas ir Platonas. Lietų jūros baseinas susidarė stambaus kosminio kūno smūgio metu į Mėnulio paviršių. Po smūgio pro Mėnulį praėjo seisminės bangos, kurių poveikis matomas nematomosios Mėnulio pusės Van de Grafo 233 km skersmens baseino suardytose struktūrose.
Žiūrai (Varėna)

Istorija

Žiūrai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1712 m. XX a. kaimas priklausė Perlojos respublikai.

Kultūra

Žiūrai garsėja dzūkų etnografiniu ansambliu, kurio vadovė Marcelė Paulauskienė. 2004 m. „Aukso paukštės“ pripažintas geriausiu kaimo folkloriniu kolektyvu.
Mijako salos

Mijako salos (jap. 宮古列島 = Miyako Rettō) yra Japonijos salos Okinavos prefektūroje į rytus nuo Jaejama salų. Bendras salų plotas 255,77 km².
Daujočiai (Molėtai)

Istorija

1682 m. kaimas minimas Molėtų santuokų metrikų knygoje. Iš ten Kotryna Daujotyčia.
Daugpilio universitetas

Istorija

Daugpilio universiteto ištakos yra 1921 m., kai Daugpilyje buvo įkurta Mokytojų seminarija. 1923 m. ji buvo pervadinta į Daugpilio Valstybinį mokytojų institutą. 1952 m. jis buvo reorganizuotas į Daugpilio pedagoginį institutą. Po Latvijos nepriklausomybės atkūrimo, institutas savo veiklą išplėtė ir buvo pervadintas į Daugpilio pedagoginį universitetą. 2001 m. spalio 13 d. universitetas gavo savo dabartinį pavadinimą.
Ispanų kalba

Ispanų ar kastilų kalba?

Patys ispanakalbiai savo gimtąją kalbą dažniau vadina ne español ([espaˈɲol]), o castellano' ([kasteˈjano], Pietų Amerikoje – [kasteˈʒano]). Taip yra todėl, kad šiuolaikinė literatūrinė ispanų kalba kilusi iš Kastilijos regiono (panašiai kaip lietuvių literatūrinės kalbos šaknys glūdi Suvalkijoje). Pats terminas „ispanų kalba“ yra naujesnis, atsiradęs XVI amžiuje.
Ispanijoje terminas español kartais vartojamas norint supriešinti Ispanijoje vartojamą kalbą su kitų šalių, pavyzdžiui, Pietų Amerikos, tarmėmis. Šiuo požiūrių español yra „ne Ispanijos ispanų kalba“, o castellano – „Ispanijos ispanų kalba“. Tačiau šie skirtumai yra palyginti nedideli, ir visų tarmių atstovai gali nesunkiai susikalbėti.
Kai kurių lingvistų nuomone, terminas español taikytinas visų šalių ispaniškiems dialektams, o castellano apibūdina tik Kastilijos regiono dialektą. Šio požiūrio šalininkai pasitelkia analogiją, kad Prancūzijoje kalbama prancūziškai (o ne, pavyzdžiui, provansiškai), o Vokietijoje vokiškai.
Trečiojo požiūrio gynėjai daugiau kreipia dėmesį į istoriją ir nurodo, kad kastilų dialekto įtaka paaiškinama politine Kastilijos karalystės įtaka likusioms dabartinės Ispanijos teritorijoms. Jų siūloma analogija yra Jungtinė Karalystė, kurioje valstybinė kalba yra anglų, tokia tapusi dėl Anglijos politinės (kartu ir lingvistinės) įtakos likusioms dabartinės Jungtinės Karalystės teritorijoms.

Kalbos istorija

Ispanų kalba išsivystė iš šnekamosios lotynų kalbos (taip pat kaip ir prancūzų, portugalų, rumunų), patyrė kitų kalbų poveikį. Iš preromaninių kalbų (baskų, iberų, keltų) perėmė daug toponimų bei šiek tiek kitos leksikos, pavyzdžiui, cama „lova“, gordo „storas“, izquierda „kairė“, tam tikrą poveikį darė ir kitos Iberijos pusiasalyje gyvenusios tautos, pavyzdžiui, vizigotai (priesaga –engo). Musulmonų invazija atnešė nemažai arabizmų, manoma, kad arabų kalba turėjo įtakos abilūpinio „v“ atsiradimui (tariama labai panašiai kaip lietuviška „b“) bei atnešė priesagą „-í“ (ceutí, israelí).
XVI amžiuje ispanų kalba perėmė daug itališkos leksikos iš meno, kultūros srities. Tuo pačiu metu, atradus Ameriką, į ispanų kalbą pateko daug terminų, apibūdinančių naujas, iki tol nepatirtas realijas, pavyzdžiui, augalų, gamtos reiškinių pavadinimai: patata „bulvė“, cacique „indėnų genties vadas“, huracán „uraganas“, tabaco „tabakas“, cacao „kakava“.
XVII–XVIII amžiuje ispanų kalbą praturtino prancūziškos kilmės leksika, susijusi su naujomis madomis, maistu ir pan.: puré, menú, restorán.
XX amžiuje ispanų kalba, kaip ir daugelis kitų kalbų, dėl moderniųjų technologijų perėmimo patiria didelę anglų kalbos įtaką: fútbol, e-mail, internet. Šiai įtakai labiau pasiduoda Lotynų Amerikos dialektai, pavyzdžiui, kompiuterio pelė Ispanijoje vadinama ratón „pelė“, o Meksikoje mouse, Ispanijoje kompiuteris vadinamas ordenador, o Lotynų Amerikoje computadora.
Jadvyga Jovaišaitė

Biografija

Vyras Petras Oleka. 1919–1920 m. Tbilisyje mokėsi italų šokėjos M. Perini, 1921–1925 m. – O. Dubeneckienės baleto studijoje. Kaune Nuo 1921 m. šoko Valstybės teatro (iki 1925 m. Valstybės opera) operose, nuo 1925 m. ir baletuose. 1925 m. dalyvavo pirmajame lietuvių balete L. Delibo „Kopelija“. 1927–1928 m. stažavo M. Savickio baleto studijoje Paryžiuje. 1928–1938 m. dėstė plastiką Kauno konservatorijoje (iki 1933 m. Kauno muzikos mokykla). 1941–1963 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė, 1941–1943 m. ir baletmeisterė. 1952–1983 m. dėstė klasikinį ir istorinį šokį Čiurlionio menų mokykloje. Mokiniai Regina Jamontaitė,
Šokiui būdingas temperamentas, ekspresija. 1935 su lietuvių baleto trupe gastroliavo Monte Karle ir Londone.
Denankė

Istorija

Denankei atsirasti prielaidos susidarė XV a. silpstant Malio imperijai, kuri teritoriją kontroliavo nuo XIII a. kaip Tekrūro provinciją (šios pavadinimas kilo iš senesnės čia egzistavusios fulbių valstybės). Maliui ši provincija turėjo strateginę padėtį, mat per ją vyko prekyba su Atlanto vandenynu. Tačiau imperijos nusilpimas ir centrinės valdžios menkėjimas lėmė klajoklių migracijas ir neramumus valstybės viduje.
Viena tokių migracijų buvo fulbių migracija iš Futa Džalono aukštumų pietuose į šiaurę. Ją vedė Tengela, kuris sugebėjo sėkmingai siaubti vakarines Malio provincijasir galiausiai įsitvirtinti Tekrūro provincijoje. 1490 m. laikomi jo valstybės įkūrimo metais, o Tengela tapo naujos dinastijos įkūrėju ir pirmuoju valdovu, tituluojamu manga.
1512 m. Tengela pradėjo karą su kita galinga Malio imperijos įpėdine, Songajaus imperija, tačiau pralaimėjo ir žuvo mūšyje. Valstybę paveldėjo jo sūnus Koli Tengela I. Jis įtvirtino naują valstybės sostinę Anyam-Godo ir iš čia sėkmingai vykdė karus su pietinėmis Malio provincijomis, pirmiausia Džolofu. Denankės puldinėjimai sąlygojo Džolofo suirimą. Denankė ėmė kontroliuoti jo centrinę dalį, tačiau nesugebėjo įgyti kontrolės Džolofo pajūryje, kur Vaalo, Kajoro, Baolio, Sinės ir Salumo valstybės nepriklausomai vykdė prekybą su portugalais. Vietoj to, Denankei pavyko įsitvirtinti auksu turtingame Bambuko regione į rytus nuo Džolofo.
Valdant Koli Tengelos įpėdiniams Denankė išlaikė pozicijas regione. Valdančioji monarchija išlaikė afrikietiškus tikėjimus, nors valstybės gyventojai priiminėjo Islamą. Tai ilgainiui ėmė kelti neramumus tarp pagoniško karalystės elito ir musulmoniškos gyventojų dalies. Pastaroji perėmė vis radikalesnes islamo pažiūras. Galiausiai 1776 m.paskutinis pagoniškas Denangės manga buvo nuverstas musulmonų, vadovaujamų ekstremalaus lyderio Abd-el-Kadr Toorodi. Nauja valdžia įkūrė Futa Toro imamatą.
Širvintos

Gamta ir geografija

Pro miestą teka Širvintos upė; mieste ji yra patvenkta ir sudaro Širvintų tvenkinį. Pats miestas išsidėstęs į rytus nuo  A2  Vilnius–Panevėžys  automagistralės, prie senojo  116  Širvintos–Rimučiai–Kernavė–Dūkštos  kelio. Į šiaurės vakarus nuo miesto įsikūręs Širvintų kaimas.
1981 m. gegužės 29 d. Širvintose praūžė stipriausias iki tol Lietuvoje registruotas viesulas. Vėjo greitis siekė 70 m/s.

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas kilęs nuo pro jį pratekančios upės – Širvintos.
XX a. tarpukariu miestelis buvo žinomas kaip Širvintai.
Žemaičių grietininis

Žemaičių grietininis – senovinė rudeninė naminių obelų (lot. Malus domestica) veislė. Paplitusi Žemaitijoje, 1899 m. ir 1958 m. buvo įrašyta į Lietuvos Nacionalinį augalų veislių sąrašą.

Aprašymas

Liaudiška veislė Grietininio vardu (lenk. Jabłko Śmietankowe, pranc. Creme de Samogitie, vok. Samogitischer Schmandapfel) pirmąkart plačiau aprašyta 1880 m. Lenkijos sodininkams skirtame žurnale „Ogrodnik Polski“. Straipsnyje minima, kad Blinstrubiškių dvare prie Raseinių šie obuoliai išsilaiko net iki vasario mėnesio, tuo tarpu kiek labiau į pietus augančiuose soduose (pvz., Belvederio dvare prie Nemuno) sandėliavimo laikas yra trumpesnis. Veislę prieš tai buvo tyręs iš Žemaitijos kilęs botanikas Edvardas Jančevskis. 
Pasodinus pradeda gausiau derėti po 3–4 metų, žydi vidutiniškai vėlai. Galingas kamienas su tankiu, rutulišku vainiku. Žiemos šalčiams vaismedžiai yra vidutiniškai atsparūs.
Vaisiai (vieno vidutinis svoris – 88 g) apvaliai cilindriški arba kūgiški, kartais neryškiai briaunoti. Odelė balta arba žalsvai balta, saulėtoje pusėje padengta rausvais
dryželiais. Minkštimas baltas arba gelsvai baltas ir labai sultingas, saldžiarūgščio vyno skonio. Obuoliai yra vidutiniškai atsparūs rauplėms ir tinkami transportavimui. Derlius skinamas rugpjūčio pabaigoje – rugsėjo pradžioje, vaisiai saugyklose išsilaiko iki gruodžio mėnesio.
Rokiškio Šv. Juozapo koplyčia

Istorija

Pirmąjį architektūrinį Rokiškio bažnyčios projektą padarė Frydrichas Gustavas fon Šachtas 1866 m. Nuo 1880 m. statybai vadovavo ir projektą pakeitė architektas Georgas Verneris iš Tirolio. Jis suprojektavo ir varpinės bokštą bei koplyčią. Pastarąją numatė pastatyti ties bažnyčios viduriu, šiaurinėje pusėje, kaip šarvojimo koplyčią šv. Juozapo titulu. Koplyčios sienas sumūrijo iš tokių pat plytų kaip ir bažnyčios – aukštu šešiakampiu, pereinančiu į kupolišką stogą, virš kurio iškyla gotiškas bokštelis. Koplyčia buvo skirta laidotuvių pamaldoms, tačiau ji negalėjo sutalpinti daugiau žmonių, todėl ilgainiui laidotuvių pamaldos persikėlė į bažnyčią.
Sovietmečiu koplyčia buvo uždaryta. Joje veikė sandėlis. Remontuojant bažnyčią, o kleboniją statant, ten buvo sukrautas cementas. Koplyčia restauruota 2006 m. Jos viduje buvo sustatyti suolai, įrengta visa elektros sistema, sutvarkyti šviestuvai.

Architektūra

Statinys neogotikinių formų, kompaktinis, šešiakampio plano dviejų tarpsnių, su rūsiu. Stogo forma – kupolas, stogo danga – skalūno plokštelės. Kiti stogo elementai – šešiakampio plano molio plytų mūro kupolo žibintas su smailiaarkėmis angomis ir piramidiniu stogeliu. Įrengti dvišlaičiai kupolo stoglangiai.
Viduje stovi 410 cm aukščio altorius (aukštis be sunykusio kryžiaus). Jis paženklintas Šv. Dvasios simboliu – ženklu su dviem balandžiais. Įrengta akmeninė su keraminėmis plytelėmis vienos pakopos pakyla, marmurinė mensa su bronziniu reljefu, betono ir gipso dažytas retabulas su marmuro cokoliu ir auksuotomis detalėmis, polichromuota ir auksuota 130 cm aukščio skulptūra „Šv. Juozapas, Marijos Sužadėtinis“. Vidaus lubų, sienų, kolonų apdaila – tinkas su XIX a. pab. polichromijos fragmentais. Grindų, pandusų, laiptų pakopų danga – ornamentuotų keraminių plytelių grindys. Patalos pasižymi gera akustika.

Vitražai

Koplyčioje vitražų niekada nebuvo, tačiau sumanymas sukurti naujus kilo JAV gyvenančiam mecenatui, fotomenininkui Jonui Dovydėnui, kraštiečio rašytojo Liudo Dovydėno sūnui. Kad koplyčios vitražai būtų vertingi meno kūriniai, J. Dovydėnas dėl jų sukūrimo kreipėsi į dailininką-vitražistą Algirdą Dovydėną. A. Dovydėnas spėjo sukurti koplyčios vitražo projektą-eskizą. Po dailininko mirties 2015 m., jo pradėtą darbą tęsė dailininkė Ieva Paltanavičiūtė, atlikdama visą techninį darbą pagal sukurtą projektą.
Koplyčios vitražus sudaro 5 sudvejinti langai ir 6 rozetės. Abstrakčių vitražų paskirtis yra atriboti vidinę erdvę nuo išorės. Vitražai yra geometrinio rašto, su gamtos motyvais. Rombo viduryje – pasikartojantis keturlapis žiedas, kurio motyvas yra naudojamas ir Šv. Mato bažnyčioje bei koplyčios interjere. Visuose languose įpintas žiedo motyvas yra skirtingų spalvų. Bespalvio stiklo rombai yra apdoroti, todėl turi faktūrą, praleidžia šviesą. Švelni, išskaidyta šviesa padeda susikaupimui, maldai, meditacijai.
Kulių bažnyčios šventoriaus koplyčia

Architektūra

Koplyčios architektūra pasižymi tradiciniais liaudiškais elementais su baroko architektūros bruožais. Statinys penkiakampio formos plano, kompaktiško tūrio, vieno aukšto su pusrūsiu. Stogo forma - penkiašlaitė piramidinė, stogo bokštelio - kupolinė. Stogas uždengtas skarda. Stogo kupoliuką vainikuoja metalinis kryžius. Fasadų langai, durų angos stačiakampės, su pusapskrite viršutine dalimi. Pamatas įrengtas su skaldytų lauko akmenų mūro ir akmens skaldos užpildo cokoliu.
Primordializmas

Primordializmas - koncepcija, pagal kurią tautos yra nuo seno egzistuojantys, natūralūs reiškiniai. Nacionalinis identitetas yra prigimtinis ir remiasi kolektyvinės sąmonės archetipais. Asmenis identitetas įgaunamas genetiškai, o kolektyvinis identitetas gaunamas per kultūrą.
Pagal šią koncepciją tauta turi istorinį tęstinumą, o nacionalinis identitetas skiriasi nuo kitų identitetų, kurie remiasi dabarties sąlygomis. Asmuo gali turėti vienintelį, vientisą ir nekitantį tautinį identitetą.
Primordializmo šaknys gali būti randamos XIX a. vokiečių romantizme, ypač Johann Gottlieb Fichte and Johann Gottfried Herder darbuose. Herderis tautą siejo visų pirma su kalbine grupe. Herderio supratimu kalba yra mąstymo sinonimas, o kadangi kiekviena kalba išmokstama tam tikroje bendruomenėje, tai kiekviena tokia bendruomenė turi mąstyti skirtingai. Taip pat tai reiškia, kad bendruomenės savitumas laikui bėgant išliks stabiliu.
Ypatingos kritikos primordializmas susilaukė po Antrojo pasaulinio karo, kai daugelis nacionalizmą tiriančių mokslininkų tautą ėmė laikyti modernybės sukonstruota bendruomene. Nors primordializmas šiuolaikinių mokslininkų yra sukritikuotas ir paneigtas, o jo mitinė prigimtis ir nemoksliškumas socialiniuose moksluose plačiai pripažįstamas, nemokslinėje sferoje jis išlieka populiariu. Primordializmu paprastai remiasi ir nacionalistiniai judėjimai.
Jungtinė Karalystė Eurovizijoje

Įdomybės

1976 m. Jungtinė Karalystė gavo 164 taškus iš 17 šalių, surinko po 9,64 taškų vidurkį; vargu ar bus pagerintas šis rekordas, nors 2009 m. Norvegijos dainos vidurkis buvo mažesnis tik 0,20 taškų vidurkio.
Konkursas Jungtinėje Karalystėje vyko aštuonis kartus – daugiau nei bet kurioje kitoje šalyje. Nors šalis konkursą laimėjo penkis kartus, ji taip pat norėjo rengti konkursą, kai kitos šalys atsisakė galimybės jį surengti.
Jungtinė Karalystė dalyvavo 54 kartus nuo pat jos debiuto 1957 m., išskyrus 1956 ir 1958 m. Dalyvavimų skaičiumi nusileidžia tik Vokietijai, kuri yra dalyvavusi 55 kartus, išskyrus 1996 m.

Jungtinė Karalystė ir „Didysis ketvertas/penketas“ („Big Four/Five“)

Nuo 1999 m. Jungtinė Karalystė, kartu su Prancūzija, Vokietija ir Ispanija automatiškai patenka į „Eurovizijos“ dainų konkurso finalą (nepriklausomai nuo jų rezultatų ankstesniais metais), nes yra didžiausi EBU finansuotojai. Dėl jų neliečiamumo statuso konkurse, šios šalys tapo žinomas kaip „Didysis ketvertas“ („Didžiuoju penketu“ tapo 2011 metais, kai Italija grįžo į konkursą).
2008 metais sklido gandai, kad „Big Four“ gali netekti automatinio patekimo į finalą ir turėtų dalyvauti konkurso pusfinalyje. Tačiau EBU paskelbė, kad „Didžiojo ketverto“ šalys ir toliau automatiškai bus deleguotos į finalą.
Stepinė lingė

Išvaizda

Stepinė lingė yra mažesnė už nendrinę lingę. Spalva panaši į javinės lingės. Patino krūtinė ir pilvas visai balti, juodi tik sparnų galai, o antuodegis murzinai baltas, iš toliau atrodo pilkas.
Patino kūno viršus šviesus, pilkai melsvas. Antuodegyje balta tamsiai išmarginta dėmė. Plasnojamosios plunksnos pilkos, dalies jų viršūnės juodos. Vidurinės vairuojamosios plunksnos pilkos, šoninės baltos su pilkomis juostomis. Pilvas baltas, gerklė ir pagurklis pilkšvi. Snapas ir nagai juodi, vaškinė, kojos ir rainelė geltoni. Patelės nugara ruda, išmarginta ryškiai rudomis dėmėmis. Baltas antuodegis rusvai dryžuotas Pilvas gelsvai rudas su rudomis išilginėmis dėmėmis. Uodega ir sparnai su skersiniais dryžiais. Jaunikliai panašūs į patelę, jų rainelę ruda. Pūkuoti jaunikliai būna balsvai rusvi.

Paplitimas

Eurazijoje paplitusi nuo Dunojaus žemupio iki šiaurės vakarų Mongolijos. Arealas šiaurėje siekia Pripetės slėnį, Sverdlovsko sritį, Jenisejaus aukštupį, pietuose paplitusi iki Tian Šanio, Syrdarjos slėnio, Aralo jūros, Užkaukazės. Žiemoja Indijoje, Mianmare, Afrikos vidurinėje ir rytinėje dalyje.
Lietuvoje sutinkama retai.

Biologija

Stepėse pasirenka sausas vietas. Retkarčiais apsigyvena žemės ūkio pasėliuose, upių slėniuose, dykvietėse. Įsikuria atvirose miškastepių vietose, kartais plačiuose dirbamuose laukuose, pievose, medžiais užaugusių ežerų pakrantėse. Kaip ir visoms lingėms, būdingas lėtas, krypuojantis polėkis. Skrenda neaukštai: giliai plasnoja sparnais, kartais trumpai sklando virš nugaros pakeltais sparnais. Tupi ant žemės, į medžius nesileidžia. Medžioja sklandydama. Pamačiusi grobį, krinta iškėlusi sparnus stačiai žemyn. Balsas įvairus, kartais panašus į švilpimą ar cypsėjimą.
Poros pastovios. Kasmet grįžta į beveik tas pačias lizdavietes, bet lizdus krauna vis naujose vietose – žolėje ant žemės, paprastai netoli aukštesnio kupsto, krūmo ar kitos priedangos. Dėtyje paprastai būna 3–5 kiaušiniai, sveriantys po 26 gramus. Deda kas 48 valandas, peri apie 29 dienas.
Minta peliniais graužikais, driežais, žvirbliniais paukščiais Juos gaudo ant žemės.
Svisločiaus rajonas

Geografija

Didžioji rajono dalis yra Pabugės lygumoje, šiaurės rytuose paviršius kyla į Valkavysko aukštumą. Būdingas aukštis – 180–200 m, didžiausias – 242 m.
Svarbiausios upės – Narevas, Rosė, Svisločius, Zelva. Miškai užima 49 % rajono ploto, rajono sudėtin patenka apie pusė Belovežo girios nacionalinio parko.
Pranas Mierauskas

Biografija

1980 m. baigė Vilniaus universitetą. 1987 m. biologijos mokslų kandidatas (1997 m. diplomas nostrifikuotas į gamtos mokslų daktaro).
1980–1982 m. dirbo valstybiniame gamtos apsaugos komitete. 1982–1992 m. – Zoologijos ir parazitologijos institute (nuo 1989 m. Ekologijos institutas). 1993–1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto, nuo 1999 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; 1999 m. docentas.
1997–1999 m. Aplinkos apsaugos ministerijos Kraštotvarkos ir biologijos įvairovės departamento, nuo 1993 iki 1997 m. Lietuvos gamtos fondo direktorius.
1999-2008 Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Ekologijos ir aplinkotyros centro docentas.
2001–2009 m. Lietuvos gamtos fondo vykdomasis direktorius, programos vadovas.
Nuo 2010 m. Mykolo Romerio universiteto Aplinkos politikos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo sritys – gamtosaugos politikos veiksmingumas ir efektyvumas, saugomų teritorijų valdymas ir jo efektyvumo vertinimas, gamtotvarkos planavimas.
Skomerio sala

Skomerio sala (val. Ynys Skomer, angl. Skomer) – nedidelė sala prie pietvakarių Velse, 1 km nuo Pembrukšyro krantų. Plotas 2,92 km². Matmenys 2,4 km šiaurės – pietų kryptimi, 3,2 km rytų – vakarų kryptimi. Buvo gyvenama nuo senovės (išlikę akmenų ratai, litai, senovinių namų liekanos) iki 1958 m.
Skomerio sala paskelbta nacionaliniu gamtos draustiniu. Čia saugomos jūrinių paukščių (audronašų, narūnėlių, alkų, kormoranų, tripirščių kirų, mormonų, jūrinių šarkų) perimvietės, pilkųjų ruonių gulyklos. Pakrantėse lankosi jūrų kiaulės. Saloje didelė laukinių gėlių įvairovė.
Plungės Saulės gimnazija

Istorija

1919 m. dabartinėse gimnazijos patalpose „Saulės“ draugija atidarė keturių klasių „Saulės“ mokyklą. 1921 m. jai suteiktos vidurinės mokyklos teisės. 1925 m. ji išaugo į gimnaziją, kuri iš pradžių veikė Oginskio rūmuose, o vėliau persikėlė į Kapucinų mokyklą, nes Oginskio rūmuose įsikūrė vidurinė žemės ūkio mokykla.
1929 m. gimnazija tampa valstybine, nepriklausoma nuo „Saulės“ draugijos, bet Švietimo ministerija nutarė Plungės valstybinę gimnaziją uždaryti ir jos vietoje įsteigti mokytojų seminariją. Plungėje palikta tik keturių klasių progimnazija. 1934 m. uždarius mokytojų seminariją, Plungės visuomenė vėl susidūrė su sunkumais leidžiant vaikus mokytis. Nuo 1934 m. rudens Švietimo ministerija paliko Plungėje tik progimnaziją ir iki 1936 m. neleido atidaryti aukštesnių klasių.
Tuo metu Plungėje dar veikė privati žydų progimnazija. 1928 m. iš Vokietijos į Plungę atvykę vienuoliai kapucinai už Babrungo upės ant kalno savo lėšomis pasistatė mokyklos rūmus, įsirengė bendrabutį, kuriame apgyvendino neturtingus mokinius ir mokė nemokamai, tikėdamiesi iš jų išauklėti vienuolius. Kitiems už mokslus reikėjo mokėti. 1936–1937 m. ši mokykla prijungta prie Plungės valstybinės progimnazijos. Jungtinė progimnazija įsikūrė kapucinų vienuolyno patalpose. Ji buvo perorganizuota į gimnaziją ir veikė iki Antrojo pasaulinio karo.
1966 m. mokykla gavo 3-osios vidurinės mokyklos vardą, 1996 m. pavadinta „Saulės“ vidurine mokykla, o 1997 m. vėl tapo „Saulės“ gimnazija.
Gimnazijoje plėtojamas teatrinis sąjūdis, vyksta teatralizuotos tradicinės šventės. Aktyviai ir rezultatyviai dalyvaujama moksleivių olimpiadose bei konkursuose. Leidžiamas sienlaikraštis „Saulėtekis“. Be privalomų anglų ir prancūzų bei pasirenkamų rusų ir vokiečių kalbų, dėstomos lotynų ir italų kalbos.
Pivdenė

Istorija

Miestas įkurtas 1906 m. Miesto teisės suteiktos 1963 m.
Raudonieji Arlio vynuogynai

Apie paveikslą

Paveikslą „Raudonieji Arlio vynuogynai“ V. van Gogas nutapė 1888 m. lapkritį Arlyje Provanse. Laiške broliui Teo, Vincentas aprašė savo įspūdžius stebint saulėlydį, kai jis su P. Gogenu buvo išėję pasivaikščioti lapkričio 5 d. sekmadienį: „raudonas vynuogių laukas, visas raudonas kaip raudonas vynas. Tolumoje pereinantis į geltoną su žaliu dangumi ir saule, violetine žeme po lietaus ir žibančia geltona ten ir šen, kur pagauti nusileidžiančios saulės atspindžiai“. Abu tapytojai dirbo ties savo vynuogių rinkimo paveikslų versijomis. Kadangi vynuogių rinkimas tuo metu jau buvo pasibaigęs, Vincentas iš atminties įtraukė 21 rinkėjo figūrą paveiksle. Jis jau anksčiau buvo nutapęs šį lauką. Kiek vėlesniame laiške, apie lapkričio 12 d. Vincentas rašė broliui: „aš pabaigiau drobę ... su vynuogių lauku, visą rožinį ir geltoną, su mažomis mėlynomis ir violetinėmis figūromis bei geltona saule“. Vincentas šį kūrinį lygino su neseniai tuomet mirusio Provanso tapytojo Adolfo Montičelio (1824−1866) kūriniais. Montičelį Van Gogas gerbė ir vertino.
Paveikslas 1890 m. eksponuotas Les XX parodoje Briuselyje ir jį už 400 frankų įsigijo tapytoja Ana Boš, Belgijos dailininkų grupės Les XX narė ir tapytojo Eženo Bošo, kurio portretą Van Gogas buvo nutapęs, sesuo. Paveikslas tradiciškai laikomas vieninteliu, parduotu Van Gogui gyvam esant, tačiau tai nėra visiškai tiesa, nes yra žinių apie kitus jo parduotus paveikslus. „Raudonuosius Arlio vynuogynus“ vėliau įsigijo rusų kolekcionuotojas Sergejus Ščiukinas ir pergabeno paveikslą į Maskvą, kur jis buvo nacionalizuotas 1918 m. po komunistinės Spalio revoliucijos. Paveikslas eksponuojamas Puškino muziejuje Maskvoje.