google/wiki40b huggingface dataset:
Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas

Įkūrimas

Prasidėjus I pasauliniam karui, 1914 m. iki tol šioje teritorijoje egzistavusi Vokietijos kolonija Vokietijos Naujoji Gvinėja buvo okupuota dviejų valstybių – Japonijos ir Australijos. Japonijos okupuotosios sritys 1919 m. Versalio sutartimi buvo pripažintos kaip C klasės mandatinė teritorija ir patikėtos administruoti Japonijos imperijai.

Tarpukaris ir II pasaulinis karas

Iš karto pradėjus administruoti teritoriją, Japonija ėmė sparčiai ją kolonizuoti. Į salas masiškai kėlėsi japonai, korėjiečiai, okinaviečiai ir kitos imperijos tautos. Tai padvigubino vietos gyventojų skaičių.
4-tą dešimtmetį, besiruošdama karui, Japonija teritorijoje ėmė kurti karinius uostus, fortus ir kitus karinius objektus. Mikronezijos salos strategiškai tapo svarbios kaip lėktuvų leidimosi vieta ir vietos papildyti degalams, maisto atsargoms įveikiant tolimus Ramiojo vandenyno atstumus.
Per II pasaulinį karą iš turimų salų Japonija rengė atakas. Karo metu jiems pavyko praplėsti šią teritoriją, okupuojant Nauru, Guamą, Kiribatį ir netgi Australijos šiaurines teritorijas.

Likimas

1945 m. pasibaigus karui, Japonija jau buvo praradusi visas teritorijas, kurias okupavo JAV. 1947 m. vietoj Mandato buvo oficialiai įkurta Ramiojo Vandenyno Salų Globojamoji Teritorija, kurios administravimas perėjo JAV.

Kultūra

Mandato administravimo metu japonai masiškai kėlė kolonistus į vietos salas, padvigubindami gyventojų skaičių. Dėl to daug šių salų gyventojų turi japoniško kraujo. Salose buvo introdukuojama japoniška kultūra, statomos šintoistinės šventyklos.
Jan Bułhak

Biografija

1887–1897 m. mokėsi gimnazijoje Vilniuje, 1897 m. mokslo baigimo diplomą gavo Ostašine.
1897–1899 m. studijavo Jogailos universiteto Filosofijos skyriuje, Krokuvoje, tačiau dėl šeimyninių priežasčių mokslus turėjo mesti ir grįžęs į tėviškę užsiėmė žemės ūkiu.

Nuosekliai gilintis į fotografiją Janas Bułhakas pradėjo 1905–1912 m.

Fotografijos mokėsi savarankiškai, bet 1912 m. baigė fotografijos kursus pas Hugo Erfurthą Drezdene (Vokietijoje).
1912 m. Vilniuje jis atidarė savo dirbtuves ir Ferdinando Ruszczyco įkvėptas ėmė inventorizuoti Vilniaus senamiesčio, o vėliau ir visos Lenkijos architektūros paminklus. Paminklų inventorizaciją tęsė iki pat 1944 m. ir sukaupė apie 10000 darbų.
Nuotraukos priskiriamos impresionistiniam stiliui. Vėliau J. Bulhako fotografijų stilius pavadintas piktorializmu (liet. tapybišku). 1920–1930 m. daug fotografavo Vilniaus ir jo apylinkių vaizdų. Du kartus inventorizavo Vilniaus senamiesčio architektūros paveldą – pirmą kartą 1912–1919 m., antrą – 1944 m. liepos-rugsėjo mėnesiais pagal Raudosios Armijos užsakymą inventorizavo Vilniaus miestui padarytą karo veiksmų žalą.
Nuo 1931 m. iki mirties parašė keturias knygas apie fotografiją. Įkūrė pirmąją profesionalią Vilniaus fotografijos Vilniaus ir jai vadovavo. Paskelbė daugiau kaip 100 straipsnių fotografijos estetikos klausimais, paliko šimtus vertingų fotografinių vaizdų. 1927 m. Vilniuje įkūrė Fotografijos mėgėjų draugiją ir Vilniaus fotoklubą. Skaitė fotomeno paskaitas Vilniaus Universitete įsteigtai meninės fotografijos katedroje, kuri ir tapo pirmąja profesionalaus fotografijos meno mokykla. Vadino save fotografiku, kitaip tariant, fotomenininku, siekė, kad fotografija taptų pripažinta ir įvertinta profesionalaus meno sritimi.
Jano Bulhako nuotraukų iš meno kolekcionieriaus Vlado Daumanto rinkinių turi ir M. K. Čiurlionio dailės muziejus.
Červonka (Eglainės valsčius)

Kapinės

Pietinėje kelio P70 pusėje yra Červonkos kapinės, kuriose 1932 m. pastatytas paminklas Lietuvos kariams, žuvusiems kovoje už Lietuvos nepriklausomybę. Paminklą sukūrė lietuvių skulptorius Stasys Stanišauskas. Jo viršuje lietuvių ir latvių kalbomis užrašyta: „Žuvusiems Lietuvos kariams 1919–1920 m.“. Apačioje – lietuvių kalba: „Keleivi, pasakyk Lietuvai, kad mes kritome gindami Tėvynę.“. Šis paminklas nebuvo sunaikintas ir tarybiniais laikais. Šalia paminklo palaidotas 31 savanoris, žuvęs kovoje už nepriklausomybę.
Nežinomo kareivio kape Kaune 1934 m. buvo palaidoti nežinomo kareivio palaikai, perkelti iš Červonkos apylinkių.
Rožių karai

Rožių karai – pilietinių karų serija, kariauta dėl Anglijos sosto 1455–1487 m. tarp Jorkų ir Lankasterių šeimų. Abi šeimos buvo Plantagenetų dinastijos šakos, kilusios iš karaliaus Edvardo III.
Karuose daugiausia dalyvavo žemvaldžių aristokratai ir jų vasalai. Parama kuriai nors pusei priklausė nuo dinastinių faktorių, tokių kaip vedybos tarp aristokratų, titulai ir valdos. Kartais sunku sekti galios ir lojalumo poslinkius, kai kilmingieji įgydavo ar prarasdavo titulus dėl santuokos ar turto konfiskavimo. Pvz.: Lankasterių patriarcho Džono Gauntiečio pirmas titulas buvo Ričmondo grafas (Tokį titulą vėliau turėjo Henrikas VII), o Jorkų patriarcho Edmundo Langliečio titulas buvo Kembridžo grafas.
Pavadinimas „Rožių karai“ atsirado ne tuo metu, bet kilo nuo abiejų šeimų herbų: raudonos Lankasterių rožės ir baltos Jorkų rožės. Terminas paplito XIX a. po Valterio Skoto romano Ana iš Gejerštaino išleidimo. Skotas rėmėsi Šekspyro Henriko IV I dalim, kur dvi nesutariančios pusės pasirinko skirtingų spalvų rožes Šventyklos bažnyčioje.
Nors Rožių karų metu rožės kartais buvo naudojamos kaip simboliai, dauguma dalyvių turėjo tiesioginių savo feodalinių lordų ir gynėjų ženklus. Neoficiali sistema, pagal kurią, feodalas gindavo pasekėjus, jei jie dėvėdavo jo spalvas ir ženklus, buvo vienas iš karaliaus valdžios silpnėjimo, buvusio prieš karus ir iš dalies juos sukėlusio, požymių. Pavyzdžiui, Henriko VII pajėgos Bosvorte kovojo po raudono drakono vėliava, o Jorkų armija naudojo balto šerno simbolį. Tačiau rožių svarbą liudija tai, kad Henrikas VII karų pabaigoje nusprendė sujungti rožes į vieną raudonai baltą Tiudorų rožę.

Priežastys

Karo priežastimis tapo anglų nepasitenkinimas pasibaigusiu šimtamečiu karu ir Henriko VI žmonos, karalienės Margaritos ir jos favoritų vykdoma politika. Karalius Henrikas VI buvo dvasiškai ligotas žmogus ir kartais sunkiai arba visai neatpažindavo net savo sūnų. Nepasitenkinimą pradėjo reikšti Jorko hercogas Ričardas, kuris norėjo tapti Anglijos regentu, o vėliau ir Anglijos karaliumi. Pretenzija buvo susijusi su tuo, kad Henrikas VI buvo Džono Gonto, ketvirto Eduardo III sūnaus, proanūkis, o Ričardas – Laionelio, trečio Eduardo III sūnaus proanūkis (pagal moteriškąją liniją, pagal vyriškąją – Edmundo, penkto Eduardo III sūnaus, anūkas). Be to Henriko VI senelis Henrikas IV užgrobė sostą 1399 m. ir privertė Ričardą II atsisakyti sosto. Tuo būdu visa Lankasterių dinastija, valdžiusi Angliją yra neteisėta.
Burlengė

Istorija

Miesto teisės Burlengei buvo suteiktos 1898 m.

Žymūs žmonės

Garsus švedų tenoras Jussi Björling gimė Burlengėje.
Kaimanų Salų vėliava

Kaimanų Salų vėliava – Jungtinės Karalystės valdos Kaimanų Salų oficialus simbolis. Kaip ir daugeliu kitų britų kolonijų atveju, vėliavą sudaro Jungtinės Karalystės mėlynoji vėliava (dar vadinama „Sąjungos vėliava“) ir kolonijos herbas dešiniojoje pusėje (šiuo atveju – Kaimanų Salų herbas, vaizduojantis jūrą, tris žalias žvaigždes (=3 Kaimanų salos), auksinį liūtą sergėtoją, žaliąjį vėžlį ir auksinį ananasą).
Vėliava sudaryta 1958 m. Iki 1999 m. oficialiai naudota vėliava, vaizduojanti herbą baltame apskritime. 1999 m. tas apskritimas oficialiai panaikintas, bet praktikoje dažnai tebėra naudojamas. Salos turi ir civilinę vėliavą raudonu pagrindu.
Tenebrizmas

Tenebrizmas (iš italų kalbos tenebroso − „tamsus“) − tapybos technika, kai ypač ryškūs šviesos-tamsos (chiaroscuro) kontrastai naudojami pabrėžti emocinius, dramatinius, svarbiausius paveikslų elementus. Tenebrizmas paprastai siejamas su XVII a. karavadžistine daile. Vienas amžininkas Karavadžo (1571–1610) dailę apibūdino kaip vaizdą kambaryje, kurio visos sienos dažytos juodai, o šviesa patenka pro vieną langą.
Juozas Rimša

Biografija

1884–1888 m. mokėsi Paežerių pradžios mokykloje, po to – Pilviškiuose pas knygnešį Pauliukevičių mokėsi knygų įrišimo amato. Gižuose turėjo savo knygrišyklą. Rinko „Ūkininko“, „Varpo“ prenumeratas, pats platino lietuvišką spaudą. Dažniausiai pats vykdavo į Tilžę, kartais iš Kybartų nugabendavo į Vilkaviškį, arba platino Pilviškių apylinkėse. Buvo vienas aktyviausių „Sietyno“ draugijos narių.
1898 m. lapkričio 18 d. su draudžiamos literatūros kroviniu sulaikytas Vilkaviškio geležinkelio stotyje ir pasodintas į Kalvarijos kalėjimą. Paleistas už 1000 rublių užstatą tęsė savo veiklą, todėl vėl buvo suimtas ir 1899 m. gruodžio 31 d. trejiems metams ištremtas į Odesą.
Grįžęs 1902 m. su Stasiu Matulaičiu ir Juozu Kačergiu įkūrė Lietuvos socialdemokratų partijos Suvalkijos krašto organizaciją. Panaikinus spaudos draudimą, tais pačiais kanalais platino socialdemokratinę literatūrą. Tėvui mirus, grįžo į jo ūkį ir per trumpą laiką kartu su broliu Jurgiu padarė jį pavyzdiniu.
1905–1907 m. revoliucijos dalyvis, „Šviesos“ draugijos veikėjas. 1905 m. balandžio 15 d. po mitingo Paežeriuose suimtas ir 6 mėn. pasodintas į Kalvarijos kalėjimą. 1909 m. vėl suimtas ir ištremtas į Kauno guberniją.
1915 m. vokiečiai suėmė už politinę veiklą ir išvežė į karo belaisvių stovyklą. Ten įkūrė lietuviškų knygų bibliotekėlę. 1917 m. rugsėjo 18–22 d. dalyvavo Lietuvių konferencijoje Vilniuje, po jos įsijungė į Valstiečių liaudininkų sąjungos veiklą. 1940 m. paskirtas Pilviškių valsčiaus viršaičiu.
Ignas Vėgėlė

Biografija

1988 m. baigė Vilniaus 6-ąją vaikų muzikos mokyklą, 1993 m. – sidabro medaliu S. Nėries vidurinę mokyklą. Daugiau kaip 11 metų dainavo vaikų ir jaunuolių chore „Ąžuoliukas", atliko pagrindinius vaidmenis Algirdo Aramino režisuotuose Lietuvos kino studijos filmuose Geležinė princesė (1988) bei Traukinys į Bulzibarą (1986), įgarsino kelias dešimtis meninių ir multiplikacinių filmų.
Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo (1993–1998 m.) teisę, jam suteiktas teisininko kvalifikacinis laipsnis. Lietuvos teisės akademijos Teisės fakultete baigė doktorantūrą, 2002 m. Tarptautinės ir Europos Sąjungos teisės katedroje apgynė disertaciją, socialinių mokslų teisės krypties daktaras. 2006 m. suteiktas docento pedagoginis vardas.
Ignas Vėgėlė Oksfordo universitete (Anglija) studijavo Europos Sąjungos teisę, Hagos tarptautinės teisės akademijoje (Nyderlandai) – tarptautinę privatinę teisę, tarptautinę mokesčių teisę – Bratislavoje, žmogaus teises – Varšuvoje, Europos Sąjungos teisę – Danijos Karališkoje užsienio reikalų ministerijoje bei kitose užsienio šalių institucijose bei įstaigose. Po aštuonių pakopų kursų Lietuvoje, Vokietijoje bei Belgijoje 1999 m. jam suteiktas Europos Sąjungos dėstytojo diplomas. 2004 metais Ignas Vėgėlė kartu su 7 jaunais politikais iš kitų Europos valstybių dalyvavo JAV vyriausybės organizuojamoje programoje „JAV politinė sistema ateities Europos ir Eurazijos lyderiams“.
1995–1996 m. dirbo Lietuvos teisininkų draugijoje, 1996–1997 m. – advokatų kontoroje „Foresta", nuo 1997 m. iki 2002 metų dirbo tarptautinėje audito kontoroje „KPMG Lietuva. Auditas, apskaita, konsultacijos" teisininku, nuo 2007 iki 2010 – MRU Teisės fakulteto Europos Sąjungos teisės katedros vedėjas. Šiuo metu – MRU Teisės fakulteto Tarptautinės ir Europos Sąjungos teisės instituto profesorius. Dėsto Europos Sąjungos teisės kursus lietuvių ir anglų kalbomis. Ignas Vėgėlė skaito paskaitas, veda seminarus ne tik universiteto studentams, bet taip pat ir teisėjams, advokatams, organizuoja ir dalyvauja įvairiose tarptautinėse konferencijose.
2008 m. gegužės 15 d. docentas Ignas Vėgėlė habilitacijos procedūrai socialinių mokslų srityje, teisės mokslo kryptyje, pateikė mokslo darbų apžvalgą „Ribojimų draudimas ir pagrįstumas Europos Bendrijų vidaus rinkos laisvėse“ MRU Teisės fakulteto tarybos ir habilitacijos procedūros komisijos posėdyje, sėkmingai įvykdė habilitacijos procedūrą.
Advokatų kontoros „4law“ advokatas.
Lietuvos teisininkų draugijos pirmininkas, Lietuvos universitetų rektorių konferencijos teisės komiteto pirmininkas, advokatų kvalifikacinio egzamino komisijos pirmininko pavaduotojas, notarų kvalifikacinio egzamino komisijos narys, Europos teisės asociacijos valdybos narys.
Ignas Vėgėlė yra paskelbęs mokslinių publikacijų, yra vadovėlių, metodinių priemonių ir monografijų autorius ir bendraautoris. Be gimtosios kalbos, moka anglų bei rusų kalbas, bendrauja prancūzų kalba.
2014 m. gegužės 16 d. išrinktas Lietuvos advokatūros advokatų tarybos pirmininku.
Sarči

Istorija

Gyvenvietė įkurta XIX a., miesto statusą gavo 1963 m.
Kosvigas

Istorija

Gyvenvietė pirmąkart paminėta 1350 m. kaip Koczwicz. XV a. Kosvigas buvo kaimo tipo gyvenvietė, kurioje buvo vystoma vynuogininkystė.
1839 m. nutiesus geležinkelio liniją Leipcigas–Dresdenas, gyvenvietė ėmė sparčiai augti, todėl po maždaug šimto metų Kosvigui buvo suteiktas miesto statusas.
Pakrantinė viksva

Morfologija

Daugiametis, pilkai žalias, 60– 120(150) cm aukščio augalas su ilgu, storu, šliaužiančiu šakniastiebiu ir palaipomis. Stiebai statūs, stambūs, stori, aštriai tribriauniai viršuje šiukštūs, iki viršaus lapuoti; pamatinės makštys rusvos arba rausvai rusvos, pastorėjusios, belakštės, supleišėjusios, bet pakraštyje dažniausiai lygios, tinkliškai neišsisklaidžiusios. Lapai standūs, plokšti, platūs, 6– 12(15) mm pločio, viršuje laipsniškai nusmailėję. Labai šiurkščiakraščiai su išsišovusia vidurine gysla ir mažomis, ryškiomis skersinėmis gyslomis, tokio pat ilgio, kaip stiebai arba ilgesni už juos. Žiedynas status, ilgas, 20– 30 cm ilgio, retas susideda iš 3– 5(6) suartėjusių kuokelių ir 2– 3(4) cm viena nuo kitos gerokai nutolusių piestelinių varpučių. Apatinis žiedynlapis su trumpa makštimi ir ilgu, tokio pat ilgio, kaip ir žiedynas ar dar ilgesniu už jį, lakštu. Kuokelinės varputės cilindriškos, 2–6 cm ilgio ir 3–5 mm pločio, storos, tankios; jų pažiedės kaštoniukai rudos, plačiai lancetiškos, dažnai viršūnėje akuotiškai nusmailėjusios. Piestelinės varputės cilindriškos, storos, 2– 6(10) cm ilgio ir 8– 10 mm pločio, tankios, apatinė – žymiai toliau nuo kitų atsiskyrusi, ant ilgo, kartais 5 cm ilgio, storo švelnaus kotelio, likusios – trumpakotės arba beveik bekotės iš pradžių stačios, vėliau atsilošusios arba nusvirusios pažiedės kiaušiniškai lancetiškos, rausvai rudos, su šviesesniu trigysliu ruoželiu per vidurį, kuris viršūnėje pereina į ilgą, laipsniškai nusmailėjusį, pakraštyje smulkiai dantytą akuotą. Maišeliai odiški kiaušiniškai kūgiški, 5– 5,5(6) mm ilgio, trumpesni už pažiedes, apvaliai tribriauniai, su plonomis, gausiomis gyslomis, rudi, trumpakočiai, laipsniškai nusmailėję į gana trumpą, dvidantį snapelį, kurio danteliai plačiai prasiskėtę. Vaisiai kiaušiniški, tribriauniai, 2–2,3 mm ilgio, šviesiai rudi.
Žydi gegužės ir birželio mėnesiais. Vaisius išplatina vandens srovės. Hemikriptofitas, hidrofitas.

Augimvietės

Auga upių, pelkės, ežerų, tvenkinių krantuose, grioviuose, žemapelkėse, dažnai kartu su Lieknąja viksva ( Carex gracilis).
Paplitimas Lietuvoje: Gana dažnas visoje šalyje.
Bendras paplitimas: Beveik visa Europa (išskyrus arktinius bei šiaurinius rajonus ir didesnę Pirėnų pusiasalio dalį), Kaukazas, Sibiras  (iki Baikalo), mažoji ir vidurinė Azija,Iranas, Šiaurės Afrika. Priklauso Euroaziniam floros elementui.

Panaudojimas

Jaunas augalas gyvulių ėdamas. Šiene jį geriausiai ėda galvijai. Augale susidaro ciano rūgšties, todėl tik atsargiai jį galima vartoti pašarui. Stiebai tinkami demblių pynimui. Dekoratyvinis augalas.
Finansų maklerio licencija

Finansų maklerio licencija – licencija, kuria suteikiama teisė veikti finansinio tarpininkavimo sektoriuje. Tai fiziniam asmeniui išduotas dokumentas, patvirtinantis, kad fizinis asmuo atitinka finansų makleriui keliamus reikalavimus ir turi teisę (priklausomai nuo finansų maklerio licencijos rūšies) vykdyti finansų maklerio operacijas.
Įmonė, norinti teikti investicines paslaugas, paprastai privalo gauti finansų rinkos priežiūros institucijos (Lietuvoje – Vertybinių popierių komisijos) išduodamą finansų maklerio įmonės licenciją.
Skalva

Skalva (lot. Scalovia, Sclavonia, Schlavonia, vok. Sclavonia, Schalauen, prūsų k. Skālwa)  – skalvių genties žemė, buvusi tarp Nadruvos ir Žemaičių. Ši žemė apėmė Nemuno žemupį nuo Smalininkų ir Minijos žemupį nuo Priekulės apylinkių. Centras – Ragainė. Skalvai dažnai priskiriama Lamata arba Lamotė, kurios ribos beveik sutampa su Šilutės rajono savivaldybės riba, bet dar priskiriama Priekulės, Agluonėnų, Veiviržėnų, Judrėnų apylinkės.
Skalvos religiniu centru laikomas Rambynas.
Nuo XIII a. 5 dešimtmečio Skalvą pradėjo puldinėti kryžiuočiai. 1259 m. rugpjūčio 7 d. nutarimu Mindaugas Skalvą dovanojo kryžiuočiams. 1274–1278 m., po didžiojo prūsų sukilimo, vokiečių riteriai šią žemę užkariavo. Nuo 1289 m. priklausė Ragainės komtūrijai, o nuo XVI a. beveik visa Skalva tapo Mažosios Lietuvos dalimi.
Aisėnai (Šilutė)

Istorija

VIII–XIII a. Aisėnų kaimo teritorija priklausė Lamatos žemei. Po Melno taikos sutarties ji liko kryžiuočių ordinui.
Aisėnų kaimas minimas 1540 m., tuomet vadintas Aise (vok. dorf Aysze). Vėliau atsirado dabartinis kaimo pavadinimas Aisėnai (vok. Ayssehnen).
Tarpukaryje Aisėnų kaime buvo dvaras su užeiga ir vandens malūnu (girnas suko Aisės ir Veiviržo (iškastas 2 km ilgio kanalas) upelių vandenys). Priklausė Vanagų parapijai. Turėjo kapines.
Pokaryje Aisėnų kaime iš esmės pasikeitė gyventojai. Sovietmečiu Aisėnai buvo „Veiviržos“ paukštininkystės ūkio pagalbinė gyvenvietė. Pastatyta karvidė ir keletas daugiabučių namų. Buvusi dvaro sodyba ir malūnas nugyventi, kapinėse įrengtos siloso duobės. 1996 m. iš senojo kaimo buvo likusios tik 6 sodybos ir keletas senų pastatų liekanų. Atkūrus Lietuvoje nepriklausomybę, Aisėnų kaime kurį laiką veikė paminklų dirbtuvės, A. Griauslio lentpjūvė bei privati S. Griauslienės krautuvė.

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas kilęs nuo upėvardžio Aisė.

Padavimas

Naktimis po dvaro sodybą jodinėdavęs jau seniai mirusio dvarininko šmėkla. Žynys liepęs atkasti jo kapą, nukirsti mirusiojo galvą ir ją padėti tarp jo kojų. Kai taip buvo padaryta, daugiau niekas jo nebematęs.

Aplinkinės gyvenvietės

PRIEKULĖ – 8 km 
 Šilininkai – 3 km
Vanagai – 3 km
Dėgliai – 2 km
Stonaičiai – 3 km
Vilkyčiai – 4 km
SAUGOS – 8 km
Stankaičiai – 1 km
Karstų tekstai

Karstų tekstai − tekstai, užrašyti ant Senovės Egipto karstų, sarkofagų.
Karstų tekstus sudaro 1185 ritualiniai užkeikimai, patarimai. Jų rašyba suklestėjo Viduriniosios karalystės metu, ypač 11 ir 12-os dinastijų laikais (apie 2055−1795 m. pr. m. e.) ir siejama su demokratizėjančiu egiptiečių požiūriu į pomirtinį gyvenimą. Senosios karalystės metu egiptiečiai tikėjo, kad faraonas, nužengęs į pomirtinį pasaulį, tampa dievu ir eilinio egiptiečio padėtis pomirtiniame pasaulyje išimtinai priklauso nuo faraono valios. Todėl egiptiečių diduomenė stengėsi būti palaidoti arčiau faraono piramidės ir tikėjosi, kad bent esama jų padėtis bus išlaikyta pomirtiniame pasaulyje. Pirmuoju tapuvaldžiu susilpnėjus faraonų valdžiai egiptiečiai pradėjo traktuoti savo pomirtinį būsimą gyvenimą kaip nedaug priklausantį nuo faraono. Karstų tekstų atsiradimas buvo sąlygotas atsiradusio tikėjimo, kad pats mirusysis gali pasirūpinti savimi pomirtinėje kelionėje į mirusiųjų pasaulį ir tam nebūtina faraono malonė. Tekstai buvo užrašomi teik karsto viduje, tiek išorėje.
Didelė dalis karstų tekstų buvo paremti piramidžių tekstais, anksčiau naudotais išskirtinai faraono kapų piramidėse. Kai kurie karstų tekstų turėjo save paaiškinančius pavadinimus, pavyzdžiui, „Kaip nemirti antra mirtimi“ − patarimai sielai, kaip patekti į Ozirio karalystę ir nepranykti amžinai. Kelionė į pomirtinį pasaulį buvo įsivaizduojama dvejopai: kilimu į dangų ir kelionę juo valtimi arba leidimusi į požeminį Ozirio pasaulį. Pastarasis vaizdinys vėlesniu laikotarpiu pradėjo dominuoti. Karstų tekstuose yra himnų, aukų sąrašų, maldų, pomirtinio pasaulio aprašų, kilimo ar kelionės užkeikimų. Kai kuriuos tekstus galima sugrupuoti pagal temą, pavyzdžiui, vienoje grupėje tekstų rašoma apie derlingus Hetepo laukus, kuriuose mirusysis turėjo auginti dovanas Oziriui. „Dviejų kelių knygoje“ pateiktas kelionės į pomirtinį pasaulį žemėlapis. Tekstuose daugiausiai minimos trys dievybės: Ra, kuris veda mirusįjį ar mirusysis prie jo prisijungia kelionei į pomirtinį pasaulį, Ozyris, kaip paties mirusiojo prisikėlimo personifikacija, ir Nut, kuri atitinka nakties dangaus skliautą, kuriuo keliauja Ra, ir kapą, iš kurio prisikelia Ozyris. Karstų tekstai išliko ant apie 200 karstų ir yra jų fragmentų, užrašytų papirusuose, stelose, ant amuletų. Jų chronologija yra nenustatyta. Karstų ir piramidžių tekstų pagrindu sudaryta Naujosios karalystės „Mirusiųjų knyga“.
Musulmonų naujieji metai

Musulmonų naujieji metai arba Hidžros diena (arab. رأس السنة الهجرية, Ras as-Sanah al-Hijriyah) pažymi naujuosius metus pagal musulmonų kalendorių. Tai diena, nuo kurios pradedama skaičiuoti metų pradžia.

Istorija

Hidžra (arab. persikraustymas) – pirmoji musulmonų naujųjų metų diena, prasidedanti muharamo (pirmojo musulmonų kalendoriaus mėnesio) dieną. Ji žymi Hidžrą 622 m. e. m., kada pranašas Mahometas patraukė iš Mekos į Mediną, kur įkūrė pirmąją musulmonų valstybę. Musulmonų kalendorius skaičiuoja datas nuo Hidžros, todėl naudoja priesagą „A.H.“ (After Hijra – „po Hidžros“).

Papročiai

Nėra nustatytų taisyklių, kaip minėti naujų metų pradžią, nes muharamo pirmoji diena oficialiai musulmonų nėra švenčiama. Paprastai musulmonai juos sutinka šeimoje, prisimindami Hidžros prasmę, o naujųjų metų pradžią laiko tinkamu momentu nusibrėžti naujiems gyvenimo tikslams. Imamai savo pamoksluose primena apie didįjį tikėjimo brolių persikėlimą ir bendruomenės sukūrimą. Pirmosios 10 dienų laikomos palankiomis imtis visų gerų sumanymų, tarp jų ir tuoktis. Kaip ir per ramadaną, per šį mėnesį dalijamos išmaldos vargšams ir aukojama mečetėms. Naujaisiais metais pažymima ir pranašo Mahometo anūko imamo Husayin ibn Ali mirtis su savo šeima ir mokiniais Kerbelos mūšyje 680 m. Tai įvyko muharamo mėnesio 10-tąją dieną. Šią datą gedulingai pažymi šiitų musulmonai. Savo ruožtu sunitai tiki, kad šią dieną mirė pirmasis kalifas Abu Bakr.

Islamas ir krikščionys

Daugelyje islamo valstybių, kuriose dalį gyventojų sudaro ir krikščionys, per šimtmečius susiklostė savitas tolerancijos modelis, naujos tarpreliginio dialogo formos. Štai musulmoniškoje Malaizijoje per Kalėdas ir naujuosius metus parduotuvės pasipuošia girliandomis, po jas vaikštinėja Kalėdų Seneliai, o tarp daugumos musulmonų vis labiau plinta tradicija keistis kalėdinėmis dovanėlėmis.
Konstancija Bialopetraviečienė

Biografija

Aktorystės mokėsi 1938–1940 m. pas režisierių Juozą Miltinį Darbo rūmų teatro studijoje Kaune. 1940 m. teatro trupei persikėlus į Panevėžį, naujai įsteigtą teatrą, ji ten neišvyko. Dirbo Kauno Vaikų ir moksleivių laisvalaikio rūmuose, vadovavo dramos būreliui.
1956 m. su šeima persikėlė į Vilnių. Kurį laiką K. Bialopetraviečienė nedirbo, augino vaikus. 1960 m. pradėjo dirbti Lietuvos televizijoje. Ilgą laiką dirbo televizijos žinių redakcijoje režisieriaus asistente. Lietuvos kino studijoje dirbo filmų įgarsintoja.
Skamarakai

Pavadinimo kilmė

Kaimo vardas tikriausiai yra asmenvardinės kilmės, nuo pavardės Skamarakas. Pastaroji yra kilusi iš slavų kalbų (plg. rus. скоморох – „viduramžių teatro aktorius“), nors kaip toks žodis atsirado slavų kalbose – neaišku .

Aplinkinės gyvenvietės

Kratiškiai – 2,5 km
BIRŽAI – 12 km
Zastaučiai (Biržai) – 2 km
Purvai II – 2,8 km
Misiškiai – 2,8 km
Liepos (Biržai) – 1,7 km