Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvencija

Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvencija yra tarptautinė sutartis, kuria siekiama žmones ir aplinką apsaugoti nuo oro taršos. Ji buvo pasirašyta 1979 m. lapkritį ir įsigaliojo 1983 m. kovą. Šią konvenciją yra ratifikavusi 51 šalis.

Priežastys

Vienas iš XX a. priimtų sprendimų, kuriuo siekta sumažinti vietinę oro taršą, buvo gamyklų su aukštesniais kaminais statymas. Tai lėmė, kad teršalai su oro srovėmis pasiekdavo aukštesnius atmosferos sluoksnius ir nukeliavę ilgus atstumus iškrisdavo toli nuo jų šaltinio. Ryškiausi to požymiai buvo pastebėti septintajame dešimtmetyje Skandinavijoje, kur iš kitų Europos valstybių atkeliavę ir su lietumi iškritę sieros junginiai pakenkė vandens ekosistemoms. Rūgštusis lietus taip pat buvo pradėjęs kenkti Centrinės ir Rytų Europos miškams.

Istorija

Reaguojant į padažnėjusį rūgštųjį lietų, 1979 metų lapkričio 13 d. visos Europos valstybės, įskaitant ir Sovietų Sąjungą, kartu su JAV ir Kanada Ženevoje pasirašė Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvenciją. Tai buvo pirmasis pasaulyje tokio masto susitarimas dėl oro taršos mažinimo. Konvencija įsigaliojo 1983-iaisiais. Vėliau prie jos buvo pridėti septyni konkrečius taršos mažinimo reikalavimus įvardinantys protokolai.

Struktūra

Valstybės narės privalo kurti ir įgyvendinti oro taršos mažinimo strategijas, naudojant geriausias tuo metu prieinamas technologijas. Šalys taip pat turi skelbti apie įgyvendinamas priemones, dalintis technine bei moksline patirtimi, matuoti teršalų kiekius ir atvirai skelbti šią informaciją. Pati konvencija neįvardina taršos mažinimo reikalavimų, tai atlieka prie jos pridėti papildomi protokolai.
1985 m. Helsinkyje priimtas protokolas reikalavo sumažinti sieros junginių išmetimus 30% iki 1993 m. matuojant pagal 1980 m. kiekį. Jis įsigaliojo 1987 metais. Iki 1993 m. visos valstybės narės įvykdė šiuos reikalavimus, o vienuolika iš jų išmetimus sumažino daugiau nei 60%. 1994 m. Osle šis protokolas buvo atnaujintas, toliau pratęsiant įpareigojimus ir nustatant skirtingus sieros junginių mažinimo reikalavimus kiekvienai šaliai. Šis protokolas įsigaliojo 1998-aisiais.
1988 m. Sofijos mieste prie konvencijos buvo pridėtas protokolas, nukreiptas į azoto oksidų mažinimą. Juo reikalaujama visų pirma neviršyti teršalų išmetimo, buvusio 1987 metais, kiekio, o vėliau jį palaipsniui mažinti. Iš 25 protokolą patvirtinusių valstybių, pirmąjį uždavinį yra pavykę įvykdyti devyniolikai.
1991 m. buvo priimtas protokolas, įpareigojantis mažinti lakiųjų organinių junginių patekimą į aplinką. Jis įsigaliojo 1997 metais.
1998 m. susitikimo Orhuso mieste metu, susitarta dėl dar dviejų protokolų. Pirmajame kalbama apie šešiolikos sunkiai yrančių organinių teršalų, tokių kaip pesticidų ar industrinių cheminių medžiagų, patekimo į aplinką mažinimą. Juo iš karto uždraudžiama kai kurių medžiagų gamyba ir nustatomi likusiųjų mažinimo tempai. 2009-aisiais šis protokolas buvo papildytas dar septyniomis cheminėmis medžiagomis.
Antrasis tais pačiais metais priimtas protokolas yra nustato teršalų, turinčių sunkiųjų metalų, ribojimą, ypač kadmio, švino ir gyvsidabrio.
Naujausiu protokolu, priimtu 1999 m., siekiama sumažinti eutrofikacijos mastą ir antžeminio ozono susidarymą.
Pagrindinis konvencijos sprendimų priėmimo organas yra kartą per metus vykstanti šalių narių atstovų konferencija, kurios metus aptariamas konvencijos įgyvendinimas ir tolimesnė veikla.

Poveikis

Konvencijos pastangomis Europoje buvo ženkliai sumažintas sieros dioksido, azoto oksidų ir lakiųjų organinių junginių patekimas į aplinką. Lyginant 1990 metus su 2006, jų kiekis atitinkamai sumažėjo 70%, 35% ir 41%. Kituose regionuose taršos sumažėjimo mastai buvo mažesni.