google/wiki40b huggingface dataset:
Kazimieras Armonavičius

Biografija

1973 m. baigė Panevėžio politechnikumą. 1973–1976 m. tarnavo kariniame jūrų laivyne. Atlikęs tarnybą dirbo Panevėžio autobusų parke saugumo technikos inžinieriumi. 1976–1983 m. – ūkiskaitinių įmonių susivienijimo „Praktika“ Panevėžio politechnikumo filiale gamybinio mokymo meistru. 1983–1988 m. – Panevėžio 28-ojoje profesinėje technikos mokykloje gamybinio mokymo meistru. 1980–1985 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, įgijo techninių disciplinų ir darbų mokytojo kvalifikaciją. Buvo Panevėžio Senvagės vidurinės, nuo 2005 m. pagrindinės mokyklos direktorius. Mokyklų vadovų asociacijos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio skyriaus narys, 2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1995-1997 m., 1997–2000 m. ir 2002–2003 m. (LDDP sąraše) 2000–2003 m.  ir 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys, mandato neteko dėl pareigų, nesuderinamų su savivaldybės tarybos nario pareigomis.
Arubos parlamentas

Arubos parlamentas (Staten) – Arubos įstatymų leidžiamoji valdžia. Parlamentą sudaro 21 narys, renkami ketverių metų kadencijai pagal proporcingą atstovavimą.
Šventosios Romos imperijos imperatorius

Šventosios Romos imperijos įkūrimas

Valdant Otonui I (912–973) didžioji dalis buvusio Karolingų valdytos Rytų Frankijos karalystės tapo Šventąja Romos imperija. Vokiečių kunigaikščiai vieną iš savo tarpo išrinkdavo Vokietijos karaliumi, kurį po to imperatoriumi karūnuodavo popiežius. Paskutinis popiežiaus karūnuotas imperatorius buvo Karolis V. Visi vėlesni imperatoriai teisiškai buvo išrinktieji imperatoriai, paprastai vadinti tiesiog imperatoriais.

Konfliktas su popiežiais

Imperatorius titulas buvo svarbus ir tuo, kad jis reiškė, kad jo turėtojas yra Katalikų bažnyčios gynėjas. Viduriniaisiais amžiais augant popiežių galiai popiežiai ir imperatoriai pradėjo konfliktuoti dėl bažnyčios administravimo. Geriausiai žinomas ir aštriausias konfliktas buvo žinomas kaip „Kova dėl investitūros“, vykęs XI a. tarp imperatoriaus Henriko IV ir popiežiaus Grigaliaus VII.

Paveldėjimas

Karaliaus titulo paveldėjimas priklausė nuo įvairių prieštaringų veiksnių. Rinkimų buvimas rodo, kad Vokietijos karaliaus buvo paveldimas tik iš dalies, skirtingai nuo Prancūzijos karaliaus titulo. Paprastai valdžia likdavo tai pačiai dinastijai, kol giminėje nelikdavo vyriškos lyties atstovų.
Dalis mokslininkų mano, kad rinkimai dažniausiai būdavo naudojami tik sprendžiant konfliktus, kai dinastinio paveldėjimo taisyklės būdavo neaiškios. Rinkimų proceso buvimas reiškė, kad pirmieji kandidatai turėdavo daryti tam tikras nuolaidas, kad rinkikus išlaikytų savo pusėje. Tai buvo vadinama (vok. Wahlkapitulationen) 'rinkimų kapituliacija'.
Pagal 1356 m. aukso bulę Rinkikų tarybą sudarė septyni kunigaikščiai (trys arkivyskupai ir keturi kunigaikščiai pasauliečiai). Ši taisyklė galiojo iki 1648 m., kuomet po Trisdešimties metų karo prireikė tarybą papildyti dar vienu rinkiku, kad būtų išlaikyta pusiausvyra tarp protestantų ir katalikų grupuočių imperijoje. Taryba dar vienu rinkiku buvo papildyta 1690 m. 1803 m., likus trejiems metams iki imperijos išformavimo, visa rinkėjų taryba buvo pergrupuota.
Po 1438 m. Habsburgai ir Habsburgai Lotaringai išlaikė karaliaus titulą savo rankose, išskyrus vieną išimtį – Imperatorių Karolį VII, priklausiusį Vitelsbachų dinastijai. Maksimilijonas I (buvęs imperatoriumi 1508–1519 m. ir jo pasekėjai nebekeliaudavo į Romą, kad ten popiežius juos karūnuotų kaip imperatorius. Nuo tada imperatoriai buvo išrinktieji Romos imperatoriai (vok. Erwählter Römischer Kaiser). Vienintelis imperatorius Karolis V buvo popiežiaus karūnuotas, o iki tos karūnacijos irgi buvo išrinktasis imperatorius.
Aleksandras Zubovas (1829)

Biografija

Vyriausias Rusijos imperijos tikrojo valstybės patarėjo, imperatorius rūmų kamerherio, hofmeisterio, Preobraženskio pulko leibgvardijos poručiko Nikolajaus (Mikalojaus) Zubovo (1801-1871) ir grafienės Aleksandros de Moden (1807-1839) sūnus.
Mirė vaikystėje, sulaukęs pusantrų metų.
Baikalas (gėrimas)

Savininkas

Savininko teises į šio gėrimo koncentrato gamybos technologiją turi Rusijos valstybinė įmonė „Всероссийский НИИ пивоваренной, безалкогольной и винодельческой промышленности“.
Miguel López de Legazpi

Biografija

Gimė Baskų krašte, didikų šeimoje, 1526–1527 m. buvo Sumaragos miesto valdytoju. 1528 m. išvyko į Naująją Ispaniją, gyveno Tlaskaloje, vėliau persikėlė į Meksiką. Nuo 1545 m. Meksike dirbo administracijos tarnautoju, kurį laiką buvo miesto civilinis gubernatorius.
1564 m. Legaspis buvo pasiųstas Naujosios Ispanijos (kuriai tuo metu priklausė ir ispanų valdos Azijoje) vicekaraliaus Luiso de Velasko į Filipinus, ten įtvirtinti Ispanijos valdžią. Filipinuose ispanai pradėjo kolonizaciją po 1521 m. juos atradusios Fernando Magelano ekspedicijos. Legaspis su 5 laivais ir 500 karių išvyko iš Bara de Navidado uosto Chaliske, aplankė Marianų salas ir 1565 m. vasario 13 d. atvyko į Sebu. Jis įkūrė gyvenvietę Sebu saloje, 1567 m. buvo pastatytas San Pedro fortas, kuris tapo pagrindiniu prekybiniu centru tarp Filipinų ir Meksikos. Legaspis pasinaudojo vietinių vadų nesutarimais ir greitai pajungė Filipinų didžiąją dalį. Ekspedicijoje dalyvavę augustinai ir pranciškonai čia skleidė krikščionybę, taip įtvirtindami ispanų valdžią. Tik Sulu salynas ir Mindanao išliko nepavaldūs. Pats Legaspis dėl amžiaus ir sveikatos problemų kariniuose žygiuose nedalyvavo. 1568 m. ir 1571 m. atrėmė portugalų puolimus. 1571 m. atvyko į šiaurinę Lusono salą, kur, nuvertęs vietinių musulmonų valdovą, formaliai įkūrė Manilos miestą, kuris tapo naujosios kolonijos (Ispanija valdė Filipinus iki 1898 m.) sostine ir Ispanijos didžiausiu prekybos centru Pietryčių Azijoje.
Legaspis mirė 1572 m. gyvendamas skurdžiai, nes visą savo turtą sudėjo į Filipinų kolonizaciją. Palaidotas Šv. Augustino bažnyčioje Maniloje.
Josifas Grigulevičius

Josifas Romualdovičius Grigulevičius (rus. Иосиф Ромуальдович Григулевич; dar žinomas kaip Juozas Grigulevičius; slapyvardžiai Artūras, Maksas, Migelis, Juzikas, Padre, Felipė; literatūrinis pseudonimas Lavreckis: rus. Лаврецкий, 1913 m. gegužės 5 d. Vilniuje – 1988 m. birželio 2 d.) – TSRS žvalgas XX a. 4-6 deš., istorikas, kurį laiką – Kosta Rikos diplomatas. Grigulevičius suvaidino svarbų vaidmenį, susidorojant su Stalino „kairiaisiais opozicionieriais“ – anarchistais bei trockistais.

Biografija

Grigulevičius buvo Lietuvos karaimas. J. Grigulevičius kalbėjo jidiš, mokėjo ispanų, anglų, prancūzų bei rusų kalbas. Jo tėvai jaunystėje emigravo į Argentiną, sūnų vėliau išsiuntė studijuoti į Europą. Kitais šaltiniais – emigravo tik tėvas, o sūnus liko gyventi su motina Lenkijoje. 1930 m. Grigulevičius įstojo į Lenkijos darbininkų komunistų partiją („Komunistyczna Partia Robotnicza Polski“, KPRP), buvo pažįstamas su Edward Gierek. 1933 m. studijavo Sorbonos universitete.
Apie 1934–1935 m. tapo NKVD agentu kovai su trockistais Lietuvoje. 1937 m. pasiųstas į Ispaniją dalyvauti Ispanijos pilietiniame kare. 1940 m. sausio mėn. pasiųstas į Meksiką vadovauti likvidavimo grupei, organizavusiai pasikėsinimą į Trockį. Antrojo pasaulinio karo metais ir po jo užsiiminėjo žvalgybine veikla Lotynų Amerikoje ir JAV, organizavo diversijas Argentinoje prieš hitlerinės Vokietijos prekybinius ryšius.
Vedė meksikietę Laurą Arayo Aguar.
Po karo kaip Kosta Rikos pilietis ir verslininkas Teodoras Kastro (Teodoro B. Castro) gyveno Italijoje, ir 1952 m. buvo paskirtas Kosta Rikos ambasadoriumi Italijoje ir Jugoslavijoje, reziduojančiu Romoje. 6-osios JTO Generalinės Asamblėjos metu buvo Kosta Rikos delegacijos narys
TSKP narys nuo 1950 m. Tais pačiais metais slaptai gavo TSRS pilietybę.
1953 m. J. Grigulevičiui buvo nurodyta ruošti pasikėsinimą į Jugoslavijos lyderį Josipą Broz Tito. Pasikėsinimas neįvyko, nes netrukus mirė Stalinas, kurio nurodymu buvo organizuojamas pasikėsinimas. 1953 m. atšauktas į TSRS.
1960 m. tapo Etnografijos instituto Maskvoje vyresniuoju moksliniu bendradarbiu. Savo pavarde ir I. R. Lavreckio bei I. R. Grigulevičiaus-Lavreckio pseudonimais paskelbė daugiau kaip 30 mokslinių bei mokslinio populiarinimo knygų apie Katalikų bažnyčios istoriją, inkviziciją, Lotynų Ameriką.
TSRS Mokslų Akademijos narys korespondentas nuo 1979 m.

J. Grigulevičius grožinėje literatūroje

Josifas Grigulevičius (kaip Juozas Grigulevičius) yra vienas iš herojų Aleksejaus Riurikovo alternatyviosios istorijos romane „В бездне времен. Игра на опережение. М.: Эксмо. 416 p.“ ('Laiko bedugnėje. Žaidimas siekiant aplenkti'). Romano pasaulyje caras Nikolajus II nebuvo nuverstas, Rusija su kitomis Antantės valstybėmis įveikė Vokietiją su sąjungininkėmis. Romano herojus poetas Nikolajus Gumiliovas ima dirbti Atskirajame žandarų korpuse kontražvalgybos skyriuje ir kovoja su kairiųjų organizacijomis Rusijoje ir užsienyje. Antroje knygos pusėje pasirodo kairysis Juozas Grigulevičius, kuris emigruoja į užsienį ir vėliau įsidiegia į D. Britanijos žvalgybą Intelligence Service. Vėliau pasirodo, kad J. Grigulevičius - talentingas žvalgas.
Radviliai

Aplinkinės gyvenvietės

GRUZDŽIAI – 12 km 
 VERBŪNAI – 1 km
KUŽIAI – 5 km
Ežerėlių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje didelėje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 30x10 m dydžio, iškiliu viduriu. Jos pietvakarių galas 10 m plotyje iškilęs apie 0,3 m. Šlaitai vidutinio statumo, 9-13 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dabar dirvonuoja, šiaurės vakarų šlaite auga pušų guotas.

Aplinkiniai piliakalniai

Giraitės piliakalnis 5 kmPrelomčiškės piliakalnis 14 kmZaramciškių piliakalnis 15 kmBuniškių piliakalnis 12 kmKrikštonių piliakalnis 20 km
Paliūnų piliakalnis 7 kmKuklių piliakalnis 4 kmMikyčių piliakalnis 2 kmButeliūnų piliakalnis 5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Ermitažo tiltas

Istorija

Pirmas medinis tiltas šioje vietoje pastatytas 1718–1720 m., tik šalia Žiemos rūmų iškasus kanalą. Akmeninis vienos angos tiltas pastatytas 1766 m., įrenginėjant granitinę Nevos krantinę. Elipsės formos 9,73 m pločio arka buvo sumūryta iš klinčių plytų ir apdailinta granito plokštėmis. Iki 1828 m. buvo vadinamas Aukštutiniu krantinės bei Žiemos rūmų tiltu. Po to, kai P. Čaikovskio operoje „Pikų dama“ Liza puolė nuo Ermitažo tilto į Žiemos kanalą, plačiai pradėtas naudoti „Lizos tiltelio“ pavadinimas
1934 m. tilto anga buvo pakeista į gelžbetoninę, paliekant buvusį išorės vaizdą.
Julius Kazėnas

Julius Kazėnas (1913 m. balandžio 12 d. Pasvalyje – 1998 m. liepos 8 d. Floridoje, JAV) – dainininkas, pedagogas, chorvedys.

Biografija

Muzikos mokėsi pas vargonininką Petraitį, baigė Panevėžio kurijos vargonininkų kursus. Grojo Pasvalio pučiamųjų orkestre, vėliau buvo jo kapelmeisteris. Apie trejus metus giedojo Kauno Įgulos bažnyčios chore. 1941–1944 m. mokėsi dainuoti Vilniaus muzikos mokykloje pas Stepą Sodeiką. 1942–1944 m. – Vilniaus operos solistas, sukūrė nedidelius vaidmenis Džiuzepės Verdi operoje „Rigoletto“, Šarlio Guno „Romeo ir Džiuljeta“, Žoržo Bizė „Karmen“ ir kituose veikaluose.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dvejus metus dainavimą studijavo Štutgarto aukštojoje muzikos mokykloje. 1947–1948 m. – M. K. Čiurlionio meno ansamblio chormeisteris. Buvo gavęs pasiūlymą dainuoti Štutgarto operoje, bet 1949 m. išvyko į JAV.
Apsigyvenęs Klyvlende, studijas tęsė miesto muzikos mokykloje, pradėjo vadovauti vokaliniams ansambliams ir chorams. 1949–1950 m. vadovavo Bostono vyrų vokaliniam kvartetui, 1950 m. Klyvlende subūrė „Ąžuolų„ “ vokalinį oktetą ir surengė koncertų.
Daugiau kaip dešimt metų buvo vyskupo Motiejaus Valančiaus ir Šv. Juozapo lituanistinės mokyklos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. 1972–1979 m. sėkmingai vadovavo Klyvlendo „Ramovėnų" vyrų chorui. Jį išmokė per 50 dainų ir 15 giesmių. Choras (20 dalyvių) surengė apie 50 koncertų JAV ir Kanadoje, dalyvavo 1978 m. 5-ojoje lietuvių dainų šventėje Toronte.
Harmonizavo lietuvių liaudies dainų, sukūrė dainų vaikų, vyrų ir mišriajam chorams, kūrinių akordeonui. Išleido karinių dainų plokštelę „Kur dangus ugnimi liepsnoja“. Dirbo įvairių kūrybinių organizacijų valdybose. Jo sūnus Bronius Kazėnas taip pat muzikas – dirigentas ir dainininkas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Koblencas

Pavadinimo kilmė

Kadangi miestas kūrėsi prie upių santakos, tai lotyniškai vieta žymėta kaip (ad) confluentes – „prie santakos“. Ilgainiui šis žodis virto Koblencu. Nuo viduramžių iki XIX a. Koblence gyveno įtakingi Triero arkivyskupai–kurfiurstai.
Bombarda

Bombarda (pranc. bombarde) – vienas iš pirmų artilerijos ginklų, naudotas tvirtovių apgultyje ir gynyboje XIV a. – XVI a.

Konstrukcija

Pirmos patrankos, vadintos bombardomis, buvo gaminamos iš geležies juostų, suvirintų į ilgį ir sutvirtintų geležiniais žiedais. Paskui vamzdžiai pradėti lieti iš bronzos. Bombardos turėjo 5–6 kalibrų ilgio vamzdį, kurio kalibras galėjo pasiekti iki 1000 milimetrų. Bombardos, svėrusios 14–19 t, plačiausiai buvo naudojamos pilių apgultyje ir gynyboje. Jos šaudė akmeniniais sviediniais, geležies gabalais ir strėlėmis, nors yra liudijimų, kad 1391 m. buvo panaudoti ir geležiniai sviediniai. Bombardos šaudydavo iki 700 metrų. Didelio kalibro ginklus buvo galima vežioti tik kiek galima mažesnėmis dalimis. Bombardos neturėjo ašies ir lafeto. Šaudant geležinis ar bronzinis bombardos vamzdis paguldomas į medinį lovelį, kuris paremiamas medinėmis kojomis ar į plytinę sieną. Šaudoma ją taip: į vamzdį įpilama parako, paskui įdedamas sviedinys, užpakalinė bombardos dalis uždengiama dugnu, kuris tvirtai prispaudžiamas rąstais, į uždegamąją vietą įpilama parako, uždegama įkaitinta geležimi, užsidegęs parakas su jėga išmeta sviedinį.

Istorija

1308 m. Ferdinandas IV Kastilietis naudojo bombardas Gibraltaro apgultyje. 1314 m. Belgijos amatininkai iš Gento pagamino ginklus ir juos nusiuntė kartu su sviediniais į Angliją. Anglijos karalius Eduardas III naudojo bombardas prieš škotus 1327 m. 1331 m. artilerija buvo naudojama Italijoje Čividalo apgultyje; Anglijos laivynas laimėjo prieš prancūzus jūrų mūšyje prie Sleiso 1340 m. panaudoję artileriją; mūšyje prie Kresos 1346 m. rugpjūtį anglai šaudė į prancūzus iš trijų bombardų.
Caras (patranka) taip pat yra bombarda, gali būti didžiausio kalibro – 900 milimetrų.
Laiboji vyrskydė

Biologija

Augalas žolinis, vienametis, 5–15 cm aukščio. Jo lapai ovališki, išsidėstę prie stiebo pagrindo – sutelkti skrotelėje. Smulkūs balti žiedai pakibę skėtiškuose žiedynuose ilgais stipinais. Žydi liepos–gegužės mėn. Dauginasi sėklomis. Vaisius – dėžutė. Auga pelkėtose, užliejamose pievose, ežerų ir upių pakrantėse, išretėjusiuose šlapiuose miškuose ir krūmuose.

Populiacija Lietuvoje

Lietuvoje laiboji vyrskydė nuo 1989 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Vienintelė radavietė žinoma Lukšių apylinkėse Šiaulių rajone. Populiacija įsikūrusi antropogeninėje zonoje (miško kvartalų linijoje), negausi, auga ant šlapio Švendrės miško keliuko Švendrės botaniniame draustinyje. 2001 m. draustinio teritorijoje ant kvartalinių linijų, keliukų su praardyta žolių danga priskaičiuota apie 300 augalų. Rūšies išnykimą gali lemti per didelis keliuko ištrypimas ar leidimas jam visiškai užželti. Vyrskydė taip pat reta kaimyninėje Latvijoje.
Albanijos socialdemokratų partija

Albanijos socialdemokratų partija, (PSD, alb.: Partia Social Demokrate, angl: Social Democratic Party) – Albanijos kairioji politinė partija.
Įkurta 1991 m. Parlamento rinkimuose 1997 m. gavo 8 vietas iš 155, 2001 – 4 vietas iš 140 ir vieną vietą vyriausybėje. Nuo 2005 m. rinkimų parlamente turi 7 vietas.
SI narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.
Pirmininkas – nuo 1991 m. Skenderas Gžinušis, 1987–1991 buvęs Albanijos švietimo ministras, vėliau – parlamento pirmininkas.
Risanas

Istorija

Risanas yra seniausia Kotoro įlankos regiono gyvenvietė. Rašytiniuose šaltiniuose minima nuo IV a. pr. m. e. Čia stovėjo pagrindinė ilyrų tvirtovė, kurioje Ilyrų karų metu slėpėsi karalienė Teuta. Jos valdymo metais Risanas (Rizonas) buvo imperijos sostine. Graikai dabartinę Kotoro įlanką vadino Rizono įlanka. Romėnų laikais per Riziniumą (lot. Rhizinium) driekėsi du romėnų keliai. Yra išlikusios 5 mozaikos iš I–II a. laikotarpio. Vėliau miesto reikšmė sumenko.
Tišpakas

Tišpakas – dievybė akadų mitologijoje, Ešnunos miesto globėjas, Akado imperijos arba Senosios Babilonijos karalystės laikais pakeitęs Ninazu.
Šio dievo kilmė nėra iki galo aiški, bandomas sieti su huritų audros dievu Tešubu. Tokį spėjimą patvirtina Ešnunos miesto geografinė padėtis. Šis miestas buvo įsikūręs šiaurės rytų Babilonijoje, prie Dijalos upės, ties piečiausiu huritų apgyvendintos teritorijos pakraščiu. Tišpakas turėjo karo dievybės bruožų, sutinkamas epitetas „vedantysis pulkus“. Visgi to nepakanka, kad Tišpaką būtų galima laikyti grynai karo dievybe, nes panašiais bruožais paprastai pasižymi ir audros dievybės. Pasak babiloniečių mito, dievas Sinas nurodęs Tišpakui nužudyti pabaisą Labu. Išlikęs tekstas fragmentiškas, tačiau panašu, kad Tišpakas tą ir padaręs. Taip pat aptiktas senovinis tekstas, aprašantis, kad Tišpakas buvo vaizduojamas su lanku, strėlėmis ir vėzdu. Manoma, kad šio dievo simbolis greičiausiai buvo gyvatė-slibinas.
Mukrijanas

Geografija

Regionas apima dalį Zagroso kalnyno ir priklauso centriniam (Sorano) Kurdistanui, čia kalbama kurdų soranių dialektu. Į šiaurę nuo jo yra Urmijos ežeras, į pietus – Ardalanas. Į rytus nuo regiono esančios aukštikalnės atskiria nuo Persijos Irako, o vakaruose besidriekiantis pagrindinis Zagroso kalnagūbris – nuo Sorano.
Kazys Motgabis

Kazys Motgabis (1898 m. gruodžio 22 d. Narto Naujienos k., Kvietiškio valsč., Marijampolės apskr. – 1992 m. gegužės 13 d. Hūttenfelde, Vokietija), smuikininkas, vargonininkas, pedagogas, chorvedys.

Biografija

Lankė dvaro pradžios mokyklą. Vėliau kaip savanoris iš dvaro buvo gavęs žemės sklypą. 1922–1924 Karo aviacijos parko ūkio skyriaus vedėjas. Kartu lankė J. Naujalio muzikos mokyklą. 1924–1930 smuikuoti mokėsi S. Šimkaus vadovaujamoje muzikos mokykloje – konservatorijoje Klaipėdoje. Ją baigęs, metus mokytojavo Aukštadvaryje, o 1931–1940 muziką ir dainavimą dėstė Skuodo gimnazijoje, vadovavo chorams.
1941 pasitraukus į Vokietiją, tuoj buvo paimtas į vokiečių kariuomenę, kurioje išbuvo iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. 1945–1946 mokytojavo Ambergo progimnazijoje, 1946–1949 lietuvių gimnazijoje Rotenburge, 1951–1973 Vasario 16-osios gimnazijoje Dypholce ir Hüttenfelde dėstė muziką, geografiją ir lietuvių kalbą, vadovavo mišriajam chorui (35 merginos ir 16 vaikinų). Su choru pasirodydavo tautiniuose renginiuose, griežė vokiečių simfoniniame orkestre, vargonavo ir smuikavo bažnyčiose, tvarkė mokyklos biblioteką, 1974 išėjo į pensiją. Jo žmona Herta Lange taip pat dirbo Vasario 16-osios lietuvių gimnazijoje. K. Motgabio mokinys buvo ir ilgametis šios mokyklos direktorius Andrius Šmitas. Motgabiai išaugino sūnų Laimutį ir dukrą Rūtą, kurie gyvena JAV.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Kama (dievas)

Kama (skr. काम = kāma „aistra, troškimas“) – hinduizmo meilės dievas, apsarų valdovas. Įasmenina kamą plačiąja prasme -jutiminius malonumus. Dar vadinamas Abhirūpa („gražusis“), Darpaka („pasileidęs“), Madana („svaiginantis“), Smara („prisimenantis“).
Sykiais minimas jau „Rigvedoje“ ir „Atharvavedoje“. Taitiryja brahmanoje sakoma, kad Kama yra teisingumo dievo Dharmos ir tikėjimo deivės Šradhos antrasis sūnus, Harivanšoje – kad Lakšmės sūnus. Kamos žmona yra Rati („meilės žaismas“), o sūnus – Trišna („troškimas“).
Pasak vieno mito Kama užrūstino į askezę pasinėrusį Šivą, kai paleido į jo širdį strėlę, mėgindamas sužadinti šio geismą Parvatei. Iš Šivos trečiosios akies išsiveržusi liepsna pavertė Kamą pelenais, todėl jis buvo pramintas Anangu („bekūniu“). Paklausęs Rati maldavimų Šiva jį atgaivino ir Kama atgimė kaip Krišnos ir Rukminės sūnus Pradjumna.
Ikonografijoje Kama vaizduojamas kaip jaunikaitis, sėdintis ant papūgos ar gegutės, rankose laikantis lanką iš cukranendrės, kurio templė – iš bičių, o 5 strėlės – iš gėlių. Kama atitinka graikų Erotą, Amūrą.
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa – F grupė

2014 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos Europos zonos, F grupės rezultatai.
Blekų giminė

Blekų giminės medis – J. K. Rowling Hario Poterio knygų serijos personažų genealoginis medis.
Ana Ivanovna

Biografija

Caro Ivano V ir P. Saltykovos duktė, Petro I dukterėčia. Petras I ją ištekino už Kuršo hercogo, bet hercogas mirė po vestuvių puotos. Ana gyveno Kurše, iš kur ją 1730 m. pakvietė į Maskvos sostą po Petro I vaikaičio Petro II mirties. Aukščiausiosios slaptosios tarybos nariai norėjo apriboti monarchiją, parengdami „kondicijas“, kurias pasirašė Ana, iš anksto tarybos priešininkų įspėta, jog vykdyti to dokumento neteks.

Valdymas

Ana nušalino ir represavo monarchijos apribojimo šalininkus – Rusija dar nebuvo pasiruošusi priimti Europoje paplitusių naujovių. Anos valdymo laikotarpis dar vadinamas „bironmečiu“, taip pabrėžiant valdovės favorito E. Birono vaidmenį politiniame Rusijos gyvenime. Ana atkūrė Senato reikšmę, įsteigė Ministrų kabinetą, panaikino Petro I priimtą įstatymą apie vieningą paveldėjimą, įsteigė Šlėktų kadetų korpusą, bajorų tarnybą apribojo 25 metais. Ana sostą perdavė Anos Leopoldovnos naujagimiui Ivanui VI, o regentu paskyrė Bironą.

Šaltiniai

Istorijos žodynas. 2003 m. 26 psl.
Šniurkiškiai (Nemunėlio Radviliškis)

Aplinkinės gyvenvietės

Muoriškiai – 1 kmKurmenė – 1,2 kmTabokinė – 3 kmNemunėlio Radviliškis – 3 kmJokūbiškis – 1,4 km
BIRŽAI – 24 kmAntupė – 1,5 km