google/wiki40b huggingface dataset:
Jurkiškės (Geldapės apskritis)

Istorija

Kaimas išsidėtęs Romintos girios pietiniame pakraštyje, į jį subėga keliolika miško kelių ir takų. Nuo seno jame buvo eiguva, o eiguliai kontroliavo miško priskirtą plotą. Tai buvo sunki ir atsakinga tarnyba, 1919 m. rugpjūčio 16 d. nežinomi asmenys kartu su tarnybiniu šunimi nušovė eigulio padėjėją Osvaldą Kuhnertą. Principingo miškininko žūties vietoje pastatytas paminklas. Prie eiguvos išlikę  saugomi valstybės seni ąžuolai ir klevas.
Kaimas žinomas nuo 1539 m. Gerkiškių vardu, jame gyveno 2–3 šeimos. 1734 m. buvo šeši valakai žemės ir aštuoni baudžiauninkai bei vienas persikėlėlis zalcburgietis. 1753 m. minimas Jorkiškių vardu, 1780 m. veikė mokykla. 1895 m. buvo 322 gyventojai, beveik visi evangelikai protestantai. 1939 m. suskaičiuoti 335 gyventojai ir 41 ūkis (tame tarpe pusė smulkių – po  0,5–5 ha dirbamos žemės). 1938 m. kaimas pervadintas į Jarkental (liet. Jarkos Slėnis), pagal šalia tekančios Geldapės, šioje atkarpoje šaukiamos Jarka, pavadinimą. Po Antrojo pasaulinio karo atkurtas Jurkiškių vietovardis. Lituanisto Algio Uzdilos nuomone Jurkiškių vietovardis yra lietuviškos kilmės, atsiradęs nuo Jurkaus pavardės.      
Artimiausia traukinių stotis yra už kelių kilometrų esančiuose Butkūnuose (lenk. Botkuny). Geležinkelis Geldapė-Tolminkiemis–Gumbinė ėjo ir Jurkiškių laukais, jis buvo vadinamas Kaizerio geležinkeliu, mat Vokietijos kaizeris Vilhelmas II juo keliaudavo į Romintos girią medžiotis elnių. Šiandieną bėgiai nuardyti, Jurkiškėse išliko 1910 m. statytas įspūdingas gelžbetonio tiltas per Jarkos upės slėnį. Apaugęs medžiais ir krūmais jis tapo turistams sunkiai pasiekiamas. Norint tiltą apžiūrėti, geriausia keliauti išlikusia geležinkelio sankasa nuo senosios stoties Butkūnuose.
Opė

Romėnų mitologijoje Opė (lot. Ops – „gausybė“) – vaisingumo, gausaus derliaus ir žemės deivė. Ji yra sabinų deivė. Opė buvo turtuolių globėja, pertekliaus, tiek visos šalies tiek ir žmogaus asmeninio suklestėjimo deivė. Vyras Saturnas. Identifikuojama su graikų Rėja. Garsiausia šventykla pastatyta Kapitolijuje.
SKN Sankt Pölten

Istorija

spusu Sportklub Niederösterreich St. Pölten, arba trumpai SKN St. Pölten buvo įkurtas 2000 m. vasarą.
Gravitacija

Gravitacija astronomijoje

Gravitacinis centras – centras, kurios jėga traukia kokį nors kosminį kūną. Tas gravitacinis centras gali būti žvaigždė, galaktikos centras, planeta. Bet koks kosminis objektas yra veikiamas gravitacinio centro jėgos.
Mažeikių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia

Istorija

Katalikai, norėdami apgauti caro valdžią, 1902–1904 m. pastatė didelius namus, kuriuos pavertė koplyčia – Viekšnių parapijos filija. Vidaus reikalų ministras 1904 m. koplyčią leido įrengti. 1906 m. spalio 31 d. pašventinta beveik dvigubai padidinta bažnyčia. Ji turėjo nuolatinį kunigą. „Saulės“ draugijos skyrius 1907 m. parapijos namuose įsteigė lietuvišką pradžios mokyklą. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Po 1928 m. įkurta parapija. Pagal architekto Vytauto Landsbergio-Žemkalnio projektą 1930 m. pradėta statyti dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1936 m. rugpjūčio 2 d. konsekravo vyskupas Justinas Staugaitis. Bažnyčią 1943 m. dekoravo dailininkas Rimtas Kalpokas.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė. Vidus 3 navų, šoninės žemesnės.
Pagrindinio fasado viduryje išsikišęs staigiai nukirstas bokštas su aukšta laiptuoto profilio niša išilgai. Fasadai apjuosti neraiškaus profilio karnizu, sienas skaido suporintos mentės ir aukšti bei siauri stačiakampiai langai. Šoniniuose fasaduose jie sugrupuoti po tris.
Bažnyčioje įrengti keturi altoriai. Didysis altorius ir šoniniai Švč. Mergelės Marijos bei Antano Paduviečio altoriai - vieno tarpsnio. 1958 m. didžiajame altoriuje pastačius naują Kazio Švažo sukurtą statulą, anksčiau pagrindiniame altoriuje buvusi Nukryžiuotojo su šv. Marija Magdalena skulptūrinė grupė buvo perkelta į naujai suprojektuotą kuklų altorių bažnyčios šone.
Tūbausių senovės gyvenvietė

Vieta

Įrengta aukštumos krašte, kurį iš vakarų pusės juosia Akmenos slėnis, o iš šiaurės – bevardžio kairiojo intako griova.
Teritorija apie 265 m ilgio šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi ir iki 80–85 m pločio, pusiau padalinta kelio Kurmaičiai–Genčai (Užtvankos g.). Rytinė dalis ariama, o vakarinė – dirvonuoja, jos šiaurės vakariniame pakraštyje yra Tūbausių I senosios kapinės. Kultūros paveldo objekto anotacinio ženklo nėra.
Teritorijos plotas – 16 016 m².

Istorija

1993 m. įrašyta į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą (IP2414A), 1993 m. registruota Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (kodas A1717), 2005 m. pripažinta valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

Tyrimai

1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas), 1993 m. – Julius Kanarskas (Kretingos muziejus), 2013 m. – Arūnas Strazdas (Kultūros paveldo centras).
1998 m. Bronius Dakanis ir Zenonas Baubonis (Kultūros paveldo centras) ištyrė 52,5 m² plotą. Jame aptiko arimo apardytą iki 1,1 m storio kultūrinį sluoksnį su 3 židiniais, laužaviete, stulpinės konstrukcijos pastatų stulpavietėmis ir archeologiniais radiniais.
Židiniai įrengti iki 110 cm skersmens ir 110 cm gylio apskritose duobėse, į kurias šilumai palaikyti primesta daug smulkių akmenų. Laužavietė buvusi iki 90 cm skersmens ir 110-115 cm gylio. Židiniuose rasta lipdytinės keramikos šukių lygiu paviršiumi ir viena grublėtosios keramikos šukė.
Senovės gyvenvietė datuojama I tūkstantmečio pirmąja puse.
Jonas Gradauskas (1923)

Jonas Gradauskas (g. 1923 m. vasario 5 d. Butkūnuose, Jonavos valsčius - m. 2018 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas chirurgas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1950–1957 m. Vilniaus karo ligoninės chirurgas. 1958–1966 m. dirbo Vilniaus miesto klinikinės ligoninės Vaikų chirurgijos skyriuje; 1963–1966 m. šio skyriaus vedėjas. 1964–1990 m. Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausiasis vaikų chirurgas. 1966–1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1991 m. profesorius. 1978–1990 m. Respublikinio vaikų chirurgijos centro vadovas.
Vienas Lietuvos vaikų chirurgijos pradininkų. Sukūrė naujų metodų operuoti pilvo ertmės ir krūtinės ląstos organus. Parašė pirmąjį lietuvių kalba vaikų chirurgijos vadovėlį.
Brolis Liubomiras Gradauskas. 1947 m. baigė Kauno universitetą. 1966 m. medicinos mokslų kandidatas.
Bagramas

Istorija

Vietovė gyvenama nuo senovės, iškilo prie svarbaus prekybinio kelio (vėliau čia ėjo šilko kelias). VI a. pr. m. e. Kyras Didysis sugriovė miestą (tada buvo žinomas kaip Kapisa), kovodamas su šakais. Vėliau jį atstatė Darijus I. Apie 320 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis čia įkūrė Kaukazo Aleksandrijos miestą (graikai manė, kad Kaukazas driekiasi nuo Juodosios jūros per visą Azijos šiaurę ir su juo tapatino Hindukušą). Mieste buvo garbinamas Dzeusas, vėliau pradėjo plisti budizmas. Kaukazo Aleksandrija buvo vienas pagrindinių Indo-graikų karalystės miestų. I a. miestą užkariavo Kušanai ir pavertė savo sostine. Rasta daug to laikotarpio skulptūrų, keramikos dirbinių. Po Kušanų valstybės žlugimo miesto reikšmė sumenko.
1976 m. Bagrame TSRS įkūrė karinę oro bazę.
Antakmenės akmuo

Antakmenės Aukų akmuo (M47K), dar vadinamas Aukuro akmeniu, taip pat Antakmenės konglomeratas – riedulį, uolą primenantis konglomeratas, slūgsantis Ignalinos rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, prie Antakmenės kaimo (Kazitiškio seniūnija), 0,2 km į rytus nuo kelio  1426  Vidiškės–Dūdos–Pagurbė , į šiaurės vakarus nuo kapinių, rytinėje Piestakalnio papėdėje. Posūkiuose pastatytos rodyklės į objektą. Jis patenka į Ignalinos miškų urėdijos Daugėliškio girininkijos (2449 kv., 11 skl.) teritoriją.
1997 m. paskelbtas archeologijos paminklu , 2016 m. – geologiniu gamtos paveldo objektu. Aukščiausioje akmens vietoje yra 1,2 x 0,65 m dydžio įduba plokščiu dugnu. Dvišakis viršus primena uolą. Antakmenės konglomerato išmatavimai (Saugomų teritorijų valstybės kadastro duomenimis): ilgis – 5,85 m, plotis – 3,00 m, aukštis – 4,30 m

Istorija

Apie Antakmenės uolą rašytiniuose šaltiniuose duomenų yra nuo XIX a. 1842 m. duomenų apie Antakmenės Aukų akmenį (vadindamas jį Aukuro akmeniu) pateikė Eustachijus Tiškevičius, o dailininkas Napoleonas Orda, po apsilankymo prie jo, apie 1875 m. akmens piešinį įtraukė į Lenkijos istorinių vaizdų albumą ir prieraše pažymėjo, kad ši iš nedidelių akmenėlių sumūryta uola (taip iš pirmo žvilgsnio akmuo atrodo), žmonių vadinama Aukų akmeniu, yra vienas iš seniausių pagonybės paminklų Lietuvoje.
Pasak padavimų, ant Antakmenės akmens nuo seno buvo deginamos aukos. Iki XX a. vidurio žmonės į akmens įdubą dėdavo aukojamo maisto, linų, pinigų. Maldininkai Antakmenės akmenį ypač lankydavo 10-ąjį penktadienį po Velykų.
Iki 1940 m. garsėjo čia rengiamos  Joninių šventės. 2017 m. prie akmens surengtos Joninės – pirmąkart po 1940 m. Pagal vietos žmonių prisiminimus, iki 1940 m. čia nuolat žmonės rinkosi melstis. Atvykdavo ne tik aplinkinių kaimų gyventojai, bet ir žmonės iš Daugėliškio, Ceikinių, Mielagėnų, Tverečiaus. Sako, praėjusio amžiaus pradžioje čia lankėsi ir garsusis knygnešys Jurgis Bielinis, daug kitų garsių dvasininkų, žmonių. Čia meldėsi ir aukojo ne tik katalikai, bet ir stačiatikiai, sentikiai. 1942 m., prie vokiečių, čia buvo atvykę akmenskaldžiai ir kėsinosi sunaikinti akmenį, bet jiems pavyko atskelti tik keletą jo skeveldrų. Be to, vietiniai vyrai sulėkę su dalgiais ir šakėmis apgynė akmenį, išvijo akmenskaldžius.

Tyrimai

1971 m. Istorijos instituto archeologai (vadovas Vytautas Urbanavičius) prie akmens ištyrė 32 m² plotą. Aptikta 6,5 m skersmens ir 1,4 m gylio piltuvėlio formos duobė su 20 cm storio degėsių, apdegusių akmenų, gyvulių, tarp jų ir arklio, kaulų sluoksniu. Radiokarboninės analizės duomenimis, laužavietė buvo naudojama prieš 210 (± 60 m.) metų.
Spaghetti alla puttanesca

Spagečiai alla puttanesca, arba kekšės spagečiai  (nuo it. alla puttanesca, 'kaip kekšė') – itališkos virtuvės patiekalas iš makaronų, XX a. viduryje kilęs iš Neapolio. Ant spagečių dedamas padažas iš pomidorų, alyvuogių aliejaus, ančiuvių, alyvuogių, kaparių ir česnakų.

Kilmė

Yra įvairių nuomonių dėl patiekalo kilmės, bet labiausiai tikėtina, kad jis pasirodė maždaug XX a. viduryje, nors tokios receptūros valgių būta ir anksčiau, tik nevadintų alla puttanesca. Pirmiausia apie jį 1961 m. užsimenama italo Raffaele La Capria romane „Ferito a Morte“. Pasak Italijos makaronų kūrėjų profesinės sąjungos, padažas tapo populiarus 1960-aisiais.
Iskijos ir Pročidos salose leidžiamas dienraštis „Il Golfo“ 2005 m. rašė, kad „sugo alla puttanesca“ 1950–aisais sukūrė Sandro Petis, vienas iš žinomo restorano Iskijoje savininkų. Neva į Pečio restoraną vėlai, prieš pat baigiantis jo darbo valandoms, užėjo grupė išalkusių klientų. Svečiams buvo pasakyta, kad nebus aptarnauti, nes virtuvėje nieko nelikę. Tačiau jie neatlyžo, sakydami „Facci una puttanata qualsiasi“ („padarykite bet kokią kekšę“, su reikšme „iš to, kas likę“). Pas Petį buvo likę ne daugiau keturių pomidorų, dviejų alyvuogių ir truputį kaparių – pagrindinių ingredientų padažui. Iš to Petis akimirksniu padarė padažą spagečiams. Vėliau Petis šį patiekalą įtraukė į meniu, pavadinęs „spaghetti alla puttanesca“. Bendra šio padažo tema ta, kad jį galima greitai padaryti tarp kitų užsiėmimų, todėl susieta tarsi su greitu pigios prostitutės darbu.

Gaminimas

Vien tik padažas vadinamas sugo alla puttanesca. Receptūra skiriasi priklausomai nuo regiono, pavyzdžiui, Neapolio versija ruošiama be ančiuvių, skirtingai nei Lacijo, kur jie populiarūs. Kartais pridedami prieskoniai. Tačiau daugeliu atvejų sugo yra šiek tiek sūrus (dėl kaparių, alyvuogių ir ančiuvių) ir gana kvapnus (dėl česnako). Tradiciškai padažas patiekiamas su spagečiais, nors jis taip pat tinka su penne, bucatini, linguine ir vermišeliais.
Česnakai ir ančiuviai (kurių nėra pas neapoliečius) užpilami alyvuogių aliejumi. Pjaustyti čili pipirai, alyvuogės, kapariai, pomidorai ir raudonėliai pridedami kartu su druska ir juodaisiais pipirais pagal skonį. Pakaitintas padažo mišinys supilamas ant kietai – al dente – virtų spagečių, pabarstoma petražolių.
Rozalimas

Pavadinimo kilmė

Miestelio vardo kilmė nėra aiški. Gali būti, kad jis dirbtinai sudarytas iš Padubysio dvaro savininko Drabišiaus žmonos vardo Rozalija. Tai atsitikę po to, kad 1755 m. paveldėję Padubysio dvarą Drabišiai (Adomas ir žmona Rozalija Belozaraitė) įsteigė bažnyčią ir būsimą miestelį pavadino Rozalimu. Kadangi 1738 m. dabartinio Rozalimo vietoje gyvenvietės dar nebūta, todėl galima manyti, kad pavadinimas atsirado vėliau. Tačiau veikiausiai pirmesnioji pavadinimo lytis buvo Rozalinas, taip jis minimas iki pat XIX a. pabaigos. Toks miestelio vardo variantas labiau būdingas vietoms, kuriose buvo didesnė slavų kalbų įtaka. XX a. 1-ojoje pusėje miestelis minimas kaip Razalimas.
National Book Award

Nacionalinė knygų premija (angl. National Book Award) buvo įsteigta 1950 metais. Ją įsteigė Amerikos knygų leidėjų taryba, Knygų leidybos institutas ir Amerikos knygų prekybininkų asociacija. 1980–1986 metais buvo vadinama Amerikos knygų premija, 1987 metais premija vėl atgavo pirmykštį pavadinimą. Premijos teikimą nuo 1989 metų perėmė Nacionalinis knygų fondas. Premiją sudaro 10 000 USD. 1964–1980 m. nominacijoms buvo pristatomos trys knygų kategorijos – dalykinė knyga, beletristika, poezija, o vėliau išaugo iki 26. 1984 m. Nacionalinės knygų premijos apdovanojimų skaičius buvo suskirstytas į dvi kategorijas: beletristiką ir dalykinę literatūrą. Poezijos kūriniai vėl pristatomi nominacijai tik nuo 1991 m. Apdovanoti gali būti tik praeitų metų kūriniai, sukurti dar gyvenančiųjų valstybės piliečių. Trijų apdovanojimų – už beletristiką, dalykinę knygą ir poeziją – vertas knygas atrenka trys komisijos nariai.
Korosalio rajonas

Geografija

Rajoną iš rytų ir šiaurės skalauja Četumalio įlanka. Paviršiui būdinga lyguma ir aukštumos, prie jūros kranto yra seklių lagūnų bei druskos ežerų. Svarbiausia upė – Hondas.

Istorija

Korosalio rajone yra senovės majų miestų Seroso ir Santa Ritos liekanos.
Algirdas Stončaitis

Algirdas Stončaitis (g. 1962 m. balandžio 9 d. Plateliuose, Plungės rajonas) – teisininkas, policijos komisaras.

Biografija

1980 m. baigė Platelių vidurinę mokyklą, 1987 m. – TSRS VRM Minsko aukštąją mokyklą.
1987–1990 m. dirbo tuometinėje LTSR vidaus reikalų ministerijos Kriminalinės paieškos valdyboje; 1990–1991 m. – Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Kriminalinės policijos valdyboje; 1991–1992 m. – Policijos departamento Kriminalinės policijos valdyboje.
1994–1995 m. Pasienio policijos departamento Vidaus tyrimų inspekcijos viršininkas. 1995–1997 m. Kelių policijos rinktinės komisaras. 1997–2001 m. Pasienio policijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos vyriausiojo pasienio policijos komisaro pirmasis pavaduotojas – Štabo viršininkas.
2001 m. Policijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos vyriausiasis komisaras – policijos generalinio komisaro pavaduotojas, vėliau Patarėjų grupės patarėjas. 2008–2015 m. policijos generalinio komisaro pavaduotojas. 2015–2017 m. Vidaus reikalų ministerijos kancleris. Nuo 2017 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės kancleris.
Vedęs; su žmona Audrone augina 2 dukras.
Ritersverderio pilis

Ritersverderio pilis – medinė kryžiuočių pilis, stovėjusi 1391 m. rudenį Nemuno saloje Lampėdžiuose.

Istorija

Kryžiuočiai pastatė pilį po to, kai jiems nepavyko užimti Vilniaus, po penkių savaičių apgulties 1390 m. rugsėjo-spalio mėnesiais. Ritersverderio pilis buvo tapusi Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto būstine, kai jis kovėsi su savo pusbroliu Jogaila Lietuvos pilietiniame kare (1389–1392). 1392 metų pavasarį Henrikas Mazovietis, Plocko vyskupas, atvyko į pilį slapta susitarti dėl taikos tarp Jogailos ir Vytauto. Pusbroliams susitaikius, Vytautas sudegino Ritersverderį ir dar dvi kryžiuočių panemunės pilis prieš grįždamas į Vilnių.
Per 1394 m. išpuolį prieš Lietuvą kryžiuočiai siekė atstatyti pilį, tačiau dėl nuolatinių lietuvių antpuolių pabaigti statybos nespėjo ir pilį apleido, kad galėtų apgulti Vilnių antrą kartą.
Kai 1404 metais Vytautas patvirtino Racionžo taiką Kaune, Ordino magistras išleido kelis dokumentus šioje saloje, tačiau jokios pilies nebeminima. Nuo to laiko sala išnyko, nes Nemunas kelis kartus keitė vagą. Šiuo metu manoma, kad sala virto į pušimis apaugusią kalvą dešiniajame Nemuno krante, Lampėdžiuose.
Naujoji komunikacija

Naujoji komunikacija, NK – dvisavaitis laikraštis, vėliau žurnalas, ėjęs nuo 1997 m. balandžio 23 d. iki 2012 m.
2012 - 2016 m. - interneto portalas nk.lt

Istorija

Leido įmonė „Naujoji komunikacija“, vėliau - VšĮ „Kita komunikacija“. Tiražas 1997 m. – 40 000 egz., 2010 – 5 000 egz.
Rašė apie internetą, jo panaudojimą įvairiems informaciniams poreikiams tenkinti.
Taip pat publikavęs informacinių technologijų (IT) analizes, komentarus, aktualijas, IT verslo, IT produktų apžvalgas.
Lunana

Gamta ir buitis

Lunanapai, kaip ir jų kaimynai lajapai, gyvena pusiau klajoklišką gyvenimo būdą. Kaimuose jie augina miežius, grikius, garstyčias. Tačiau svarbiausias buities pagrindas yra jakų auginimas. Jakai ganosi aukštikalnėse aplink slėnį, ir vasarą jų ganyklų aukštis gali siekti net 6000 m. Pagrindinis vyrų darbas yra šių ganyklų priežiūra, todėl jie didžiumą laiko praleidžia migruodami kalnuose ir gyvendami atšiauriomis sąlygomis iš jakų vilnos austose palapinėse. Migracijų metu vyrai taip pat renka brangius medicininius grybus (Yigatso Gimbo), kurie vartojami vietos reikmėms ir parduodami.
Moterys gyvena sėsliai kaimuose, prižiūrėdamos daržus ir jakų pateles. Šios yra melžiamos, iš jų pieno gaminamas sviestas, sūris.

Kultūra

Lunanapai yra įtakoti Tibeto kultūros, o jų religija yra Tibeto budizmas, kuris į slėnį atėjo jau VII a. Tačiau be jo egzistuoja ir vietiniai tikėjimai. Pvz., tikėjimas į šventuosius miškus (Due Shing), į kuriuos įėjus užrūstinamos vietos dvasios. Nemažą įtaką turi vietos šamanai (pow) ir žiniuonės (tsip). Žinomos ir vetinės šventės, kurios nešvenčiamos kitur.
Lunanapai mažiau paveikti turizmo nei jų kaimynai lajapai, jų rūbai ir gyvenimo būdas yra paprastesni, funkcionalesni. Nepaisant Butano pastangų kontroliuoti turizmą, turistų srautai didėja, lunanapus pasiekia modernios technologijos, tokios kaip telefonas, internetas.
Nors slėnyje yra būtiniausios medicinos ir švietimo įstaigos, technologijų lygis nėra pakankamas.
Turošno Košcelnos valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII–XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII–XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lapių rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. Nuo 1954 m. iki 1975 m. priklausė Lapių apskričiai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Baciutai, Baciuti Kolonija, Barščuvka, Bojarai, Borovskie Ciborai, Borovskie Gzikai, Borovskie Michalai, Borovskie Olkai, Borovskie Skurkai, Borovskie Vipichai, Borovskie Žakai, Chodorai, Čački Male, Čački Vielkiai, Dobrovoda, Dolkai, Ivanuvka, Juraškai, Lubeikai, Markovščizna, Neckai, Nevodnica Koricka, Nevodnica Košcelna, Pomigače, Stočkai, Tolče, Topilecas, Topilec Kolonija, Tripuciai, Turošn Dolna, Turošn Košcelna, Zalesianai ir Zavadai.
Padidinto pravažumo automobilis

Padidinto pravažumo automobilis (angl. sport utility vehicle, SUV) – bendra rinkodaros sąvoka skirta apibūdinti automobilių klasę, pasižyminčią didžiulėmis pravažumo galimybėmis. Jie sėkmingai konkuruoja su tradiciniais visureigiais, o jų pagrindinis skiriamasis bruožas yra komfortiškumas. Jie taip pat dažniausiai būna keturių varomų ratų. Štai keletas prabangių padidinto pravažumo automobilių pavyzdžių – BMW X6, Lexus RX, Porsche Cayenne, VW Touareg, Audi Q7. Padidinto pravažumo automobiliai buvo labai paplitę 1990-aisiais ir ankstyvais 2000-aisiais metais, tačiau dėl kylančių naftos kainų jų pardavimai pastaraisiais metais šiek tiek smuko.
Trasa Dijon-Prenois

Istorija

Pastatyta 1972. Pradžioje trasa buvo trumpesnė – apie 3,2 km. Vėliau 1975 trasa buvo pailginta Parabolica posūkiu, nes dėl trumpumo lyderiai greitai prisivydavo atsilikusius sportininkus. Šiais laikais trasa naudojama kėbulinių automobilių lenktynėms.

Adresas

BP No 33

F-21121 Fontains-les-Dijon

France
Lietaus šokis

Lietaus šokis – ritualinis šokis, skirtas prikviesti lietų ir užtikrinti derliaus subrendimą. Lietaus šokio tradicijos žinomos daugelyje žemdirbių kultūrų – nuo senovės Egipto iki indėnų genčių ar Balkanų tautų.
Iš Europos lietaus iškvietimo ritualų geriausiai žinomas bulgarų ir rumunų šokis paparuda – mergina, apsirengusi iš vynuogių ir šakelių pintu drabužiu, šokdama ir dainuodama kaimo gatve, sustoja ties kiekvienu namu, kurio gyventojai ją aplieja vandeniu. Kitose pietų slavų šalyse buvo panašus, nuo pagoniškų laikų išlikęs šokis Perperuna.
Indėnai čerokiai kviesdavo lietų, kad šis nupraustų žemę ir išvaikytų piktas dvasias. Būdavo kreipiamasi į protėvių dvasias, kad šios iškviestų lietų. Indėnai zuniai šokdavo lietaus šokį pasidabinę plunksnomis ir turkio vėriniais, kurie simbolizuoja vėją ir vandenį. Majai tiki, kad lietus užgimstantis kalnuose, todėl keliauja ten, ir ritualais bando jį iškviesti.
Čečėnai sausros kaltininkais laikė gyvates ir varanus. Jie gaudydavo ir papjaudavo gyvates bei ardydavo varanų lizdus. Totorių mula, užėjus sausrai, su vyriausiais kaimo vyrais papjaudavo aviną ir melsdavosi. Paruoštą avieną suvalgydavo iki paskutinio gabalėlio, o kaulus užkasdavo švarioje vietoje. Po pietų, visi kaimo gyventojai eidavo prie upės ir laistydavosi vandeniu.
Lietuvoje žinomas ritualinis laistymasis vandeniu Velykų laikotarpiu, taip magiškai siekiant užtikrinti lietų per vasarą.
Stasys Kutkevičius

Stasys Kutkevičius (1925 m. sausio 19 d. Trupinėliai prie Raseinių – 1994 m. vasario 13 d. Kaunas) – Lietuvos chemikas organikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras,

Biografija

1950 m. baigė Kauno universitetą. 1972 m. chemijos mokslų daktaras
1948–1952 m. dėstė Kauno kooperacijos technikume, nuo 1951 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1992 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1977 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Tyrimų sritis – aromatinių aminų ir azoto turinčių heterociklinių junginių sintezė ir taikymas. Sukūrė poliamidinio pluošto dažymo būdą.
Kalabrijos Redžas

Istorija

Miestas įkurtas 720 m. pr. m. e, graikai jį vadino Rhegion. Romos imperijos laikais miestas vadinosi Rhegium Julium. Vėliau jis priklausė Bizantijai, o XII a. tapo Sicilijos karalystės dalimi. XIII a. miestas atiteko Neapolio karalystei. Didžiausi žemės drebėjimai buvo 1783 m. ir 1908 m. gruodžio 28 d. Per paskutinį drebėjimą sugriuvo apie 80 procentų pastatų ir žuvo tūkstančiai žmonių. Kitoje sąsiaurio pusėje, Mesinoje, nuostoliai buvo dar didesni. Tai buvo blogiausias žemės drebėjimas rašytinėje Vakarų Europos istorijoje. Prireikė ištisos kartos, kad miestas atsigautų.
Ukrainos futbolo varžybos 2004–2005 m.

Istorija

Keturioliktasis Ukrainos futbolo čempionatas buvo žaidžiamas nuo 2004 m. liepos 15 iki 2005 m. birželio 16 d. 
Nugalėtojais tapo Donecko „Šachtar“. Tai buvo antrasis  čempionų titulas.
Kijevo „Dinamo“, o liko antri. Atsiliko net septyniais taškais.
Donecko „Metalurg“ išlaikė trečią vietą. O FK Dnìpro - ketvirtą.
Royal Excel Mouscron

Istorija

įkurtas 1922 kaip RRC Péruwelz.
Dėmesio! Nemaišyti su R. Excelsior Mouscron - buvusiu futbolo klubu iš Mukrono.