google/wiki40b huggingface dataset:
Gediminas Kazlauskas

Išsilavinimas

1977 m. Gediminas Kazlauskas baigė Panevėžio 2-ąją vidurinę mokyklą. Į statybų sritį Gediminas Kazlauskas patraukė sekdamas tėvo pėdomis. Dar būdamas mokinys keletą vasarų statybose dirbo pagalbiniu darbininku. Baigęs vidurinę mokyklą, svarstė stoti į tuometinį Leningrado fotografijos institutą (kadangi domėjosi fotografija) arba į Vilniaus inžinerinės statybos institutą (VISI). Studijas Vilniuje lėmė noras likti arčiau namų. VISI Gediminas Kazlauskas baigė pramoninės ir civilinės statybos specialybę ir įgijo inžinieriaus – statybininko kvalifikaciją (1982 m.).
Tūkstantmečio karta

Tūkstantmečio karta (angl. millennials; Y karta) – karta, gimusi XX a. 9-ajame, XX a. 10-ajame ir XXI a. 1-ajame dešimtmečiuose (~1982–2004 m.).

Lietuvoje

Lietuvoje iš dalies persidengianti su nepriklausomybės karta, tačiau dalis Lietuvos vyresnių tūkstantmečio kartos atstovų gimė Tarybų Sąjungoje. Tai nepriklausomos Lietuvos geopolitinių įvykių paveikta jaunuolių bei vaikų karta. Labiausiai juos paveikė Lietuvos įstojimas į Europos Sąjunga, NATO, taip pat emigracija, globalizacija.
Nors ir Lietuvoje esminiai geopolitiniai įvykiai nesutapo su anglosaksų šalių (JAV, JK) istorija, kuriose buvo išplėtota kartų teorija (X, Y, Z kartos), tačiau technologijų vystymosi atžvilgiu jaunuolių aplinka mažai skyrėsi. Nuo 2005 m. Lietuvoje didėjo interneto skvarba, pradėjo plėtotis socialinė žiniasklaida, o 2010 m. sekė išmaniųjų telefonų ir mobilaus interneto banga. Tai nulėmė šios kartos palankesnį požiūrį į elektroninę komerciją, dalijimosi ekonomiką, virtualų bendravimą socialiniuose tinkluose, internetinę informaciją (Vikipediją, vlogus, blogus, podkastus), įvairias skaitmenines pramogas (pvz., „Spotify“, „Netflix”).
KF Ramiz Sadiku

Istorija

Įkurtas 1950 m., klubas dalyvauja šalies Pirmos futbolo lygos pirmenybėse.
Anita Dark

Biografija

1994 m., būdama 19, Anita laimėjo grožio konkursą „Mis Budapeštas“. Tais pačiais metais ji tapo foto modeliu ir praėjo pozuoti suaugusiems skirtiems žurnalams. Pirmosios foto sesijos vyko Amsterdame, kurių metu ji ir sugalvojo savo pseudonimą pagal plaukų spalvą: Anita yra natūrali blondinė, tačiau tuo metu buvo nusidažiusi plaukus tamsia spalva. Be to, čia ji susipažino su fotografu ir pornografinių filmų režisieriumi Pierre Woodman.
Tais pačiais metais Anita debiutavo filme „Pretty Girl“ kartu su tuo metu jau žinomomis aktorėmis Nici Sterling ir Deborah Wells.
Jau pačioje karjeros pradžioje, skirtingai nei daugelis aktorių, ji atliko krūtinės mažinimo operaciją, tačiau tai nesutrukdė jai tapti vis labiau žinoma suaugusiųjų pramogų pasaulyje.
Anitai išgarsėti padėjo ir bendras darbas su kita tais pačiais metais karjerą pradėjusia vengrų aktore Anita Blond. Jos dažnai kartu filmavosi, tuo sudarydamos kontrastą ir kartais net būdavo painiojamos dėl savo išvaizdos ir pseudonimų. Ironiška, bet Anita Dark, būdama natūrali blondinė, plaukus dažė tamsia spalva, o Anita Blond – šviesia, nors iš tiesų yra tamsiaplaukė. Judviejų tandemas padėjo joms per keletą metų išgarsėti ne tik Europoje.
1996 m. Anita Dark nusprendė persikelti į JAV, matydama ten daugiau galimybių savo karjerai. Čia ji dirbo su tokiomis kompanijomis kaip „Wicked Pictures“, „Evil Angel“ ir „Bangbros“.
1998 m. ji nusifilmavo juostoje „Mode“ ir kuriam laikui pasitraukė iš ekranų, tačiau jos nuotraukos ir toliau būdavo spausdinamos tokiuose žurnaluose kaip „Easy Rider“, „Penthouse“, „Hustler“, „Swank“, „Club International“, „Taboo“, „Perfect 10“, „Expose“, „Cheri“, „Orgy“, „High Society“, „Mayfair“ ir kiti. Be to, kaip striptizo šokėja ji ėmė gastroliuoti po naktinius klubus.
2003 m. Anita vėl pradėjo filmuotis, tačiau vien tik scenose su merginomis. Šiuo metu jos paskutinis filmas pasirodė 2012 m., o viso ji vaidino daugiau kaip 80 juostų.
Šiuo metu Anita jau keletą metų gyvena Floridoje ir didžiausią dėmesį skiria foto modelio karjerai bei savo internetiniam puslapiui, kurį beveik kasdien papildo nauja filmuota medžiaga.
Antanas Jurgaitis

Antanas Selvestras Jurgaitis (1957 m. rugsėjo 28 d. Užgrabiai, Užvenčio apylinkė, dab. Užvenčio seniūnija) – inžinierius, Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija

1979 m. baigė Vilniaus priešlėktuvinės gynybos radioelektronikos mokyklą, 1989 m. baigė Charkovo radiotechnikos karo akademiją, automatinių sistemų valdymo inžinierius, 2000 m. baigė NATO gynybos mokyklos generolų ir admirolų kursus Romoje.
Iki 1991 m. TSRS ginkluotųjų pajėgų oro gynybos korpuso valdymo centro Rygoje vyresnysis inžinierius, pamainos viršininkas. Nuo 1992 m. dirbo Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos ministerijos Karinės administracijos departamente. 1993–1995 m. Lietuvos ginkluotųjų pajėgų štabo operatyvinio planavimo poskyrio viršininkas, Generalinio štabo Operatyvinės valdybos operatyvinio planavimo skyriaus viršininkas. 1996–2003 m. Gynybos štabo viršininkas. 1997 m. pulkininkas. Nuo 2003 m. kovo mėn. Lietuvos kariuomenės kontaktinės grupės vadovas, nuo 2004 m. kovo mėn. Lietuvos nacionalinis karinis atstovas Vyriausiojoje NATO pajėgų vadavietėje Europoje.
Šarlotės voratinklis

Veiksmas

Viename ūkyje kiaulė atsiveda ilgai lauktų paršiukų, vieną iš jų fermeris, dėl jo silpnos sveikatos, pasiryžęs paskersti. Jo duktė pasipriešina tėčiui, išgelbėdama paršelį nuo mirties ir pavadina jį Vilburiu. Mergaitei Vilburis – nepaprastas gyvūnas, kuriam ji skiria visą meilę, rūpestį, globą ir netgi nepabijo nusinešti į mokyklą. Netrukus Fern jį persikelia gyventi į naują tvartą, kur Vilburis patenka pas kitus gyventojus. Bendrauti mėgstantis gyvūnas trokšta kuo greičiau susidraugauti su avimis, karvėmis, antimis, arkliu, kurie nenusiteikę į savo būrį priimti naujo gyventojo. Kai Vilburis sužino, kad jis neišgyvens iki Kalėdų, nauja draugė, vorė Šarlotė, nusprendžia jam padėti.
Gintaras Kazakas

Biografija

1989 m. baigė Vilniaus komunalinių paslaugų aukštesniąją mokyklą. 2003 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Vilniaus miesto skyriaus narys.
2007-2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Baudžiamoji atsakomybė už bandymus papirkti

2011 m. Vilniaus miesto 1-asis apylinkės teismas pripažino Gintarą Kazaką kaltu dėl bandymų papirkti Vilniaus miesto savivaldybės pareigūnus. Teismas nustatė, jog 2007 m. rugsėjo 28 d. jis susitiko su Vidu Urbonavičiumi ir pasiūlė šiam kyšį dėl bendrovės „Lazdynų būstas“ privatizavimo. Taip pat Gintaras Kazakas pripažintas kaltu ir dėl 2008 m. sausį duoto 10 tūkst. litų kyšio Vidui Urbonavičiui, norint paveikti Birutę Galinienę, kad ši balsuotų už bendrovės „Corpmanagement“, kuri per viešą konkursą buvo nusipirkusi Misionierių ligoninės patalpas, atleidimą nuo 2 mln. litų delspinigių.
FLC Thanh Hóa FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 2009 m. 2010 m. debiutavo elito pirmenybėse.
Nyderlandų futbolo varžybos 1996–1997 m.

Eredivisie pirmenybės

Čempionų titulą gynė „Ajax“. Čempionais tapo Eindhoveno „PSV“ (14-as titulas).
Arbatmedžio sėklų aliejus

Arbatmedžio sėklų aliejus (taip pat kamelijų aliejus) – maistinis augalinis aliejus, pasižymintis blyškiai žalia gintaro spalva ir švelniu vaistažolių aromatu. Aliejus gaminamas šalto spaudimo būdu daugiausia iš kininio arbatmedžio (Camellia sinensis) sėklų.
Kadangi aliejus pasižymi aukšta smilkimo temperatūra (252 °C), jis plačiai naudojamas maisto gamyboje kelete Kinijos pietinių provincijų, kaip kad Hunane.
Arbatmedžio sėklų aliejus savo puikiomis sandėliavimo savybėmis ir nedideliu sočiųjų riebalų rūgščių kiekiu yra panašus į alyvuogių ir vynuogių sėklų aliejus. Mononesočioji oleino rūgštis (C-18:1) sudaro iki 88 % aliejaus riebalų rūgščių. Turi vitamino E ir kitų antioksidantų, taip pat jame nėra jokių natūralių trans konfigūracijos riebalų rūgščių.
Arbatmedžio sėklų aliejus naudojamas salotų ir kitokių padažų, marinatų ruošime, taip pat kepant, kepinant ar skrudinant bei margarino gamyboje. Taip pat dar naudojamas kaip ingredientas kinų gydomajame aliejuje Po Sum On.
Sun Jatseno universiteto Profilaktinės medicinos instituto atliktas tyrimas parodė, kad kamelijų ekstraktas naudojamas plovimo ir skalbimo milteliuose.
Magarai

Istorija

Magarų protėviai siejami su tibetiečių-mjanmų atvykėlių banga, VII–VIII a. judėjusia per Tibetą į Nepalą. Kalnų slėniuose jie sukūrė dvylika valstybėlių, dėl ko jų tradicinis gyvenamas regionas tapo žinomas Athar Magarat. XIII–XIV a. dalis magarų, ypač didikų, persimaišė su vakariniais kaimynais khasais (dab. nepalais).
Nuo XVI a. įėjo į gurkhų sąjungą. Tuo metu jų kraštas buvo dalinamas į 24 karalystes. Daugelis tapo britų, vėliau Nepalo ir Indijos kariais.

Kultūra

Tradiciškai pietų magarai verčiasi ariamąja terasine žemdirbyste (kukurūzai, kviečiai, ryžiai, grikiai, soros, daržovės). Kaip pagalbiniai verslai yra gyvulių ir paukščių laikymas (zebu, galvijai, buivolai, ožkos, avys, kiaulės, vištos). Šiaurės magarai daugiausia verčiasi nugintine gyvulininkyste. Amatai: audimas, medžio drožyba, metalo apdirbimas, pynimas.
Gyvenvietė padriko plano. Būstas dviejų aukštų, akmeninis su šiaudiniu, čerpiniu arba šiferiniu stogu. Žemutinis aukštas – klėtis, viršutinis – dviejų patalpų, gyvenamasis, į jį veda išorinė laiptinė. Vakaruose paplitę nedideli apvalūs arba ovalūs būstai su sienomis, dažytomis ochra arba raudonu moliu. Rytuose būdingi stačiakampio plano būstai su veranda ir židiniu pagrindinio kambario kampe.
Moterys nešioja įvairius papuošalus: žiedo pavidalo auskarus, papuošimus iš stiklo karoliukų ir indiškų sidabrinių monetų.
Magarai skirstosi į keletą jungtinių patrilinijinių giminių (tharų). Šeima mažoji. Išlikę santuokiniai mainai tarp giminių, santuokos tarp pusbrolių ir pusseserių.
Virtuvės pagrindą sudaro kukurūzai, ryžiai, daržovės, pieno produktai. Vartoja jautieną (išskyrus hinduistus), kiaulieną (išskyrus musulmonus), vištieną.
Tikyboje svarbus protėvių kultas, gausu animizmo bruožų.
Algirdas Kačanauskas

Algirdas Kačanauskas (1917 m. sausio 3 d. Peterburge, Rusija – 1977 m. gegužės 9 d. Brukline, JAV) – teisininkas, chorvedys, vargonininkas, pedagogas, kultūros veikėjas.

Biografija

Augo muzikalioje kompozitoriaus Aleksandro Kačanausko šeimoje, kur įgijo ir muzikinių žinių. 1935 m. baigęs Kauno jėzuitų gimnaziją, iki 1939 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete, 1940 m. baigė karo mokyklą, o 1929–1934 m. ir 1940–1941 m. studijavo Kauno muzikos mokykloje ir konservatorijoje. Buvo subūręs estradinį vyrų oktetą ir daug koncertavo.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1946–1947 m. muzikos studijas tęsė Štutgarto aukštojoje muzikos mokykloje pas G. Albrechtą. 1945 m. Würzburge suorganizavo Lietuvių meno kolektyvą „Sietyną“, kuriam vadovavo iki 1948 metų. 1949–1950 m. buvo Schwäbisch Gmünd stovyklos komiteto pirmininkas ir gimnazijos muzikos mokytojas, 1950 m. – Heilbrono lietuvių komiteto pirmininkas ir tarptautinės stovyklos komiteto vicepirmininkas.
1950 m. atvyko į JAV ir netrukus pradėjo vargonininkauti lenkų parapijoje Harrisone, NJ, Dievo Motinos Sopulingosios lietuvių parapijoje Kearny, NJ, ir Šv. Teresės lenkų bažnyčioje Lindene, NJ. Kurį laiką vargonininkavo Šv. Petro ir Povilo lietuvių parapijoje Elizabethe, NJ. Visur buvo subūręs ir chorus, kurie giedodavo bažnyčiose ir dalyvaudavo tautiniuose renginiuose.
1951–1955 m. vadovavo „Aitvarų“ kvartetui, nuo 1951 m. kūrybingai dirbo su „Rūtos“ ansambliu Newarke, NJ. Ansambliui su pertrauka vadovavo iki 1966 m. Be mišriojo choro, ansamblis turėjo tautinių šokių ir vaidintojų grupę – iš viso per 60 atlikėjų. Ansamblis koncertavo JAV ir Kanados miestuose, dalyvavo radijo ir televizijos laidose ir įvairiuose tautiniuose renginiuose, įdainavo plokštelių, visur uoliai propagavo lietuvišką dainą ir šokį.
Persikėlęs į Brukliną, iki mirties vargonininkavo ir vadovavo chorui Apreiškimo lietuvių parapijoje. Be daugelio giesmių ir dainų, mišrusis choras (13 moterų ir 25 vyrai) atliko ir stambių kūrinių: Georgo Frydrycho Hendelio oratoriją „Mesijas“, G. Faurė „Requiem“, Česlovo Sasnausko „Requiem“, Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, Džoakino Rosinio „Stabat Mater“, G. Šukio „Mišias Taikos karalienės garbei“ ir kt. Choras pirmavo Niudžersio valstijoje, buvo kviečiamas giedoti ir amerikiečių bažnyčiose. Tiek pasaulietinius, tiek bažnytinius chorus parengdavo Niujorko ir Niudžersio apskričių bei JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėms, Pasaulinių parodų Lietuvių dienų koncertams.
A. Kačanauskas dalyvavo ir visuomeniniame gyvenime. 1964 m. Niujorke buvo Pasaulinės Lietuvių dienos muzikos sekcijos vadovas ir jungtinio choro dirigentas, taip pat 1971 m. 4-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje jungtinio choro dirigentas. Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, Niujorko-Niudžersio šios sąjungos provincijos narys, nuo 1967 m. – Centro valdybos narys, 1974 m. buvo išrinktas Centro valdybos pirmininku, apie metus buvo žurnalo „Muzikos žinios“ redaktorius, rašė „Darbininke“, „Vienybėje“ ir kituose leidiniuose, harmonizavo keletą lietuvių liaudies dainų. Turėjo absoliučią muzikinę klausą, gerą atmintį ir oratoriaus talentą.
Wayde van Niekerk

Karjera

Pirmą kartą tarptautinėje arenoje startavo 2010 m. jaunimo pasaulio čempionate, kur užėmė 4 vietą 200 m bėgimo rungtyje. Laimėjo bronzos medalį 4×400 m estafetėje Kazanės vasaros universiadoje 2013 m.
2015 m. liepos 4 d. dalyvavo Areva susitikimo varžybose, kur pasiekė Afrikos rekordą 400 m bėgime – 43,96 sek. Jis tapo pirmuoju afrikiečiu, kuriam pavyko nubėgti 400 m greičiau, nei per 44 sek. Rekordas teišsilaikė 1 dieną, nes jau liepos 5 d. Isaac Makwala distanciją įveikė per 43,72 sek.
Laimėjo 2015 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatą, pasiekdamas Afrikos rekordą – 43,48 sek. Šis rezultatas tapo 4–uoju istorijoje iš greičiausių 400 m rungtyje. 2017 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate iškovojo antrą vietą, 200 m nubėgęs per 20,11 sek., pirmą vietą - 400 m su 43,98 sek. rezultatu.
2016 m. rugpjūčio 14 d. laimėjo Rio de Žaneiro olimpines žaidynes su nauju pasaulio rekordu – 43,03 sek., sumušęs Maiklo Džonsono rekordą – 43,18 sek., – pasiektą 1999 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate.
Estádio Nacional

Istorija

Atidarytas 1944 m. Stadiono architektu laikomas Miguel Jacobetty Rosa.
2003 m. namų rungtynes žaidė SL Benfica.
Namų rungtynes žaidžia Portugalijos vyrų futbolo rinktinė, bei jaunimo rinktinės. Šis stadionas priklauso Portugalijos futbolo federacijai.
Elizabeth Gutiérrez

Biografija

Gutiérrez dalyvavo realybės šou „Protagonistas de Novela 2“. Kaip fotomodelis pasirodydavo programoje „The Price is Right“.
Pirmoji telenovelė, kurioje Gutiérrez filmavosi kartu su savo vyru William Levy – „Olvidarte jamas“ (liet. Niekada tavęs nepamiršiu). Be to, jie taip pat kartu filmavosi seriale „Accoralada" („Spąstuose“). Pirmąjį pagrindinį vaidmenį Gutiérrez gavo seriale „Amor Comprado“ („Nupirkta meilė“), kuriame suvaidino Marianą Gomez. 2008 m. nusifilmavo Telemundo telenovelėje „El Rostro de Analia“ („Svetimas veidas“), sulaukusioje didžiulio populiarumo.
Moka anglų ir ispanų kalbas. Gyvena ir dirba Los Andžele (JAV). 2009 m. ji sudarė kontraktą su Televisa, kalbama, kad 1 metams. Nusifilmavo Seriale Corazon Salvaje (“Laukinė širdis“) ten atliko Rosendos vaidmenį. 2010 m. patvirtino, kad grįžta į Telemundo ir atliks pagrindinį vaidmenį seriale El Fantasma de Elena (“Elenos paslaptis“).

Asmeninis gyvenimas

2003 m. dalyvaujant realybės šou, kuris buvo skirtas talentingiems jaunuoliams, norintiems tapti aktoriais Gutiérrez pradėjo susitikinėti su William Levy. Vienas kitam pajutę simpatiją, aktoriaus duonos paragauti užsimanę jaunuoliai, apie savo jausmus prabilo garsiai, tačiau poros santykiai nutrūko, kuomet Gutiérrez nepatiko naujo draugo dėmesį dalintis su kitomis merginomis. Ilgai nelaukusi mergina ėmė susitikinėti su kitu realybės šou dalyviu Ericku Eliasu. Tuomet Williamas užsimanė susigrąžinti Gutiérrez. Didelio populiarumo sulaukusio realybės šou dalyviai pasinėrė į meilės trikampį. Vis dėlto ši dramos kupina draugystė baigėsi Gutiérrez verdiktu – ji nusprendė likti su Williamu, o atstumtas Erickas mėgavosi realybės šou pergale.
Elizabeth Gutiérrez kartu su Williamu Levy gyveno Los Andžele, o 2006 m. susilaukė pirmagimio Christopherio Alexanderio. 2010 m. kovo 6 d. Gutiérrez pagimdė antrą atžalą – dukrą, vardu Kailey Alexandra Levy.
2011 m. gegužės mėnesį pora paskelbė, kad po 8 metų praleistų drauge, išsiskyrė. Tačiau pasirodė informacijos, kad 2011 m. pabaigoje pora susitaikė.
Auksinė rupūžė

Išvaizda, gyvenimo būdas

Smulkios, iki 5 cm ilgio. Oda, ne taip, kaip daugumos rupūžių, blizganti, ryški šviesi oranžinė.
Apie auksinių rupūžių gyvenimą daug duomenų nėra. Manoma, jog visą laiką gyvendavo po žeme, o į paviršių išlįsdavo tik per poravimosi metą. Kiaušinius dėdavo į negilias, per sezonines liūtis susidariusias balas, iš kurių po dviejų mėnesių, išsirisdavo buožgalviai. Iki suaugusios rupūžės buožgalviai subręsdavo per 4-5 savaites. Per visą brendimo laikotarpį auksinės rupūžės buvo labai priklausomos nuo oro sąlygų: jei lietaus per mažai – balos išdžiūdavo ir buožgalviai mirdavo, jei lietaus per daug – buožgalviai būdavo nuplauti žemyn nuo kalno ir taip pat neišgyvendavo.

Išnykimas

Nuo rupūžių atradimo 1966 m. iki 1987 m. Buvo pastebėta virš 1500 rupūžių individų.
1988 m. pavasarį, dėl El Ninjo sukeltos sausros, išdžiūvo pagrindinės auksinių rupūžių veisimosi balos. Taip pat sausra suteikė palankią terpę plisti grybeliui.
Nuo 1988 m. buvo pastebėta tik 10-11 rupūžių, o nuo 1989 m. gegužės 15 d. nebuvo aptikta nei viena auksinė rupūžė.
2004 m. IUCN auksinę rupūžę įtraukė į išnykusių rūšių kategoriją.
Liaudies tribūna

Liaudies tribūna – JAV lietuvių tautinės krypties mėnesinis laikraštis, ėjęs 1929–1931 m. Čikagoje.

Istorija

Iš pradžių leistas nereguliariai. Leido B. Simokaitis, Amerikos lietuvių liaudies sąjunga. 1931 m. prijungtas prie Klyvlende leidžiamo savaitraščio „Dirva“.
Servės pusiasalis

Servės pusiasalis (est. Sõrve poolsaar) – pusiasalis Estijoje, piečiausioje Saremos salos dalyje. Plotas siekia apie 180 km², ilgis – 32 km, plotis siauriausioje vietoje siekia apie 3,2 km, o plačiausioje – 10 km. Į pietus nuo pusiasalio yra Irbės sąsiauris, jungiantis Baltijos jūrą su Rygos įlanka. Administraciškai suskirstytas į Torgu ir Salmės valdas, o šios savo ruožtu priskiriamos Sarės apskričiai.
Pirmą kartą paminėtas 1234 m. Svorvės (Sworve) vardu. Istoriškai pusiasalis turėjo didelę karinę reikšmę jūrų kelių į Rygą per Irbės sąsiaurį dominavime. Pirmojoje XX a. pusėje pusiasalio pakrantėse buvo įrengta pakrantės artilerijos baterijų, iki 1917 m. Rusijos imperijos, o po 1940 m. – Tarybų Sąjungos iniciatyva. Antrojo pasaulinio karo metu pusiasalis regėjo daugelį mūšių tarp vokiečių ir sovietų karinių pajėgų. Yra išlikusių kareivinių, angarų, slėptuvių nuo oro antpuolių bei raketų paleidimo aikštelių liekanų. Iki šiol kai kuriose atokiose teritorijose nesaugu vaikščioti dėl galimai užsilikusių nesprogusių šovinių.
Servės pusiasalis dalinai paskelbtas saugoma teritorija. Jame yra įsteigti Viieristi ir Ohessaare gamtos rezervatai. Pusiasalis žymus unikaliais gamtos traukos centrais, kaip kad vakaruose 11 km besitęsiančiomis bei 16 m aukštį siekiančiomis Jervės smėlio kopomis. Į pietus nuo kopų plyti pelkių ir pievų plotai. Pusiasalis miškingas, paplitę kukmedžiai, šermukšniai, paprastosios vinkšnos, gebenės, orchidėjos. Randama daug retų paukščių, gėlių ir vabzdžių rūšių. Yra 1966 m. pastatytas 21 m aukščio paminklas bei 2004 m. įrengtas nedidelis paminklinis akmuo kritusiems kariams atminti. Pietuose esančiame Servės kyšulyje stovi 52 m aukščio cilindro formos betoninis švyturys, pastatytas 1960 m., vietoje 1770 m. statyto akmeninio švyturio, kuris buvo nugriautas karo metu 1944 m. 1945 m. šioje vietoje buvo suręstas laikinas medinis švyturys.
Pusiasalyje gyvena apie 400 žmonių, kurių dauguma yra pensinio amžiaus. Prieš karą Servės pusiasalis buvo tankiausiai apgyvendinta Estijos kaimo vietovė.
Stovyklavietė

Stovyklavietė (taip pat kempingas) – poilsiavietė, kurioje apsistojama (pvz., kelionės, turistinio žygio metu). Specialiai įrengta vieta gamtos apsuptose vietose, prie vandens telkinių, skirta turizmo reikmėms (t. y. apgyvendinimui, aktyviam bei pasyviam poilsiui). Paprastai stovyklavietėje būna numatytos vietos palapinėms statyti, pilni sanitariniai mazgai (tualetai, dušai, prausyklos), virtuvėlės, vasariniai nameliai.
2018 m. Lietuvoje veikė 29 kempingai:
Kongreso alėjos tiltas

Kongreso tilto šikšnosparniai

Kongreso alėjos tiltas yra tapęs turistiniu traukos objektu dėl jo konstrukcijose įsikūrusios daugybės šikšnosparnių. Čia priskaičiuojama apie 1,5 milijono meksikietiškųjų beuodegių šikšnosparnių (lot. Tadarida brasiliensis). Vakarais, nuo kovo vidurio iki lapkričio mėnesio, kai miestą apgaubia sutemos, šikšnosparniai išlenda iš po tilto ir traukia ieškoti maisto. Tuo metu jų pulkai užkloja visą dangų. Šis reginys yra tapęs vienu įspūdingiausių ir neįprasčiausių turistinių įdomybių Teksase. Šikšnosparnių stebėtojų patogumui Ostine yra įrengtos kelios vietos, specialiame kioske teikiama išsami informacija apie šį įspūdingą vaizdo ir garso tamsoje reginį. Įspūdingiausi šikšnosparnių skrydžiai būna karštomis ir sausomis rugpjūčio naktimis.
Dmochi Vochai

Istorija

Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Dmochų bajorkaimiui, Dmochi Glinkų valsčiui, Čiževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. 1827 m. kaime buvo 12 namų ir 60 gyventojų. XIX a. pabaigoje kaime buvo 13 namų ir 98 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 22 namai ir 125 gyventojai, iš kurių 53 vyrai ir 72 moterys.
Juozapas Lideikis

Juozapas Lideikis (1858 m. gruodžio 12 d. Gruzdžiuose – 1898 m. rugsėjo 27 d. Suginčiuose) – kunigas, poetas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija

Mokėsi Gruzdžių pradinėje mokykloje, 1871–1877 m. Šiaulių gimnazijoje. Neturėdamas lėšų toliau mokytis, buvo išvykęs į Rusijos miestus Vologdą, Jaroslavlį (buvo girdėjęs, kad ten nereikia mokėti už mokslą). Po metų grįžo į Lietuvą. Įstojo į Kauno kunigų seminariją. Čia lietuvių kalbos mokėsi iš Antano Baranausko. 1883 m. baigė seminariją ir paskirtas vikaru į Šėtą. 1892–1894 m. dirbo Žagarėje.

Švietėjiška veikla

Palaikė ryšius su knygnešiu kunigu Marcijonu Jurgaičiu. Iš jo gaudavo ir platindavo „Šviesą“, „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą“ ir kitus spaudinius. Vėliau perkeltas vikaru į Suginčių filiją. Bendradarbiavo „Aušroje“, rūpinosi jos platinimu. 1884 m. (slapyvardžiu J. Mažuolis) „Aušroje“ paskelbė korespondenciją iš Ukmergės apylinkės. Rašė eilėmis ir proza. Sukūrė pasakėčių (išliko aštuonios: „Katilas ir puodas“, „Bitelė“, „Piemuo ir skruzdės“ ir kt.), kurių keletas Aldono slapyvardžiu buvo išspausdinta „Tėvynės sarge“, kitos liko rankraštyje. Spausdino kūrinėlius ir kitus laikraščiuose. Pirmąsias lietuviškas giedamas mišias, parengtas kunigo Andriaus Dambrausko (gaidos – vargonininko Juozo Kalvaičio), 1886 m. išspausdino savo lėšomis Tilžėje.

Atmintinos vietos ir paminklai

Kapas ir antkapinis paminklas Suginčių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios šventoriuje. Užrašas: „Čia ilsisi kūnas… Juozapo Lideikos dirbusio dėl žmonių labo pagal išgales".
Vytautas Kasiulis

Vytautas Kasiulis (1918 m. balandžio 23 d. Simnas – 1995 m. kovo 12 d. Paryžius) – Lietuvos tapytojas.

Biografija

Nuo 1937 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1941 m. baigęs Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, 1941–1944 m. jame dėstė. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1948 m. gyveno Freiburge, dėstė Dailės ir amatų mokykloje, 1947–1949 m. vadovavo piešimo klasei. Nuo 1948 m. gyveno Paryžiuje.

Kūryba

Aliejumi, guašu, pastele, tempera nutapė figūrinių kompozicijų („Dailininko šeima“, „Moteris su kūdikiu“), portretų („Autoportretas“, „Lietuvaitė“, „Čigonė“), lyrinių peizažų, natiurmortų. Ankstyvieji kūriniai – dažniausiai buitinio žanro paveikslai – realistiniai, psichologiški, su humoro elementais, tamsoko kolorito. Vėlesni – modernistiniai, jiems būdinga lyrizmas, dekoratyvumas, šviesių sodrių spalvų koloritas, improvizacija. Kompozicijose dažnai vaizdavo muzikantus, cirko artistus, šventuosius (Šv. Kazimierą, Šv. Petrą), jų figūros abstrahuotos, žaismingos, supintos su arabeskiškomis linijomis, kuria karnavalo efektą. Sukūrė piešinių, pastelių, akvarelių, litografijų, apipavidalino prancūzų kino filmą „Dvigubas gyvenimas“ (1954 m.). Surengė individualių parodų: Kaunas 1943 m., Freiburgas 1947 m., Paryžius 1950–1955 m., Hamburgas, Ženeva, Berlynas, Londonas, Kopenhaga, Stokholmas, Čikaga, Niujorkas.