google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Abaris

Biografija

1960–1967 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. B. Navalinskaitė). 1979 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (prof. K. Kavecko choro dirigavimo klasė).
1971–1988 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos vyrų choro „Sakalas“ chormeisteris – koncertmeisteris. Daug prisidėjo rengdamas programas choro koncertams Lietuvoje ir užsienyje, darant fondinius įrašus Lietuvos radijui ir televizijai; jo dėka choras pelnė laureatų vardus ir prizus Stasio Šimkaus chorų konkursuose Klaipėdoje ir Liaudies dainų festivaliuose Panevėžyje, respublikinėse dainų šventėse ir chorų sąskrydžiuose. 1974–1977 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro chormeisteris – koncertmeisteris, 1977–1981 m. rūmų moterų vokalinio ansamblio „Lyra“ koncertmeisteris.
1978–1983 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisteris, 1983–1984 m. Vilniaus valstybinio universiteto vyrų choro chormeisteris – koncertmeisteris, 1984–1993 m. universiteto studentų dainų ir šokių ansamblio choro vadovas. Per tuos metus ansamblis koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Bulgarijoje, JAV, Kanadoje, Brazilijoje, Argentinoje, Urugvajuje, Prancūzijoje, Italijoje.
1991 m. balandžio 7 d. Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje universiteto choras, solistai ir vargonininkas B. Vasiliauskas pirmą kartą Lietuvoje atliko A. Stankevičiaus kantatą „Kryžių ir Rūpintojėlių Lietuva". Nuo 1993 m. Vilniaus 2-osios vaikų muzikos mokyklos vyresnysis mokytojas, jaunučių ir jaunių chorų akompaniatorius, nuo 1996 m. Lietuvos karo akademijos vyrų choro chormeisteris – koncertmeisteris.
V. Abaris 1988 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventės „Gaudeamus-X" Vilniuje, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės Ansamblių vakaro ir 1991 m. Pasaulio lietuvių sporto žaidynių uždarymo koncerto Vilniaus Kalnų parke dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas ir dirigentų asistentas, daugelio chorų, vokalinių ansamblių ir solistų koncertmeisteris.
Eurostars

Eurostars – jungtinė Europos moterų lėkščiasvydžio rinktinė, suformuota iš daugiau nei 10-ies Europos šalių atlečių. Komanda suburta mesti iššūkį stipriausiems Šiaurės Amerikos (JAV ir Kanados) moterų ultimeito klubams varžantis Americus Pro Cup taurės turnyre.
Komanda sukurta inicijavus žaidėjai ir komandos kapitonei – Rebekai Forth (Didžioji Britanija).
2017-ais metais pasirašyta dvipusė American Ultimate Disc League ir Eurostars bendradarbiavimo sutartis, užtikrinanti bendradarbiavimą ir projekto tęstinumą iki 2020 metų.

Turnyro pavadinimas

Europos komandos turas po Šiaurės Ameriką vadinamas italų jūrininko ir geografo Amerigo Vespučio lotynišku feminizuotu vardu – Americus – Americus Pro Cup.

Formatas

Viso turnyro metu jungtinė Europos moterų komanda sužaidžia seriją iš ankto numatytų rungtynių prieš stipriausias Šiaurės Amerikos moterų lėkščiasvydžio klubus. 
Varžybos vyksta pagal pasaulinės skraidančiojo disko federacijos (WFDF) taisykles.
Rungtynės vyksta 100 minučių arba kol kuri komanda pirma surinks 15 taškų.

Taškų skaičiavimo sistema

3 taškai skiriami laimėjus rungtynes 4 ir daugiau taškų persvara
2 taškai skiriami laimėjus rungtynes 2 arba 3 taškais
1 taškas skiriamas laimėjus rungtynes 1 tašku. 
Daugiausiai taškų surinkusi komanda yra apdovanojama "Americus" taurės varžybų trofėjumi.
Gintautas Gaučys

Gintautas Gaučys (1942 m. birželio 26 d. Kamajuose, Rokiškio r. – 2019 m. liepos 10 d. Vilniuje) – muzikos mokytojas, vargonininkas, chorvedys, vargonininko ir chorvedžio Jono Gaučio sūnus.

Biografija

1949–1960 m. Gintautas mokėsi Prienų Tojoje vidurinėje mokykloje. Pirmąsias muzikos žinias gavo iš tėvo, ir vėliau pavaduodavo jį prie vargonų, dainavo mokyklos chore ir vokaliniame ansamblyje, įvairiais instrumentais grojo pučiamųjų orkestre ir kaimo kapeloje. 1961–1968 m. su pertrauka (1962–1965 tarnavo sovietų armijoje, subūrė karių pučiamųjų orkestrą), muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginame institute (diriguoti mokė A. Ilčiukas). Studijų metais vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų instrumentiniams ansambliams, sekmadieniais nuvykdavo į Linkmenų (Ignalinos r.) bažnyčią pavargonuoti per šv. Mišias.
1992–1993 m. Lietuvos muzikos akademijoje lankė prof. L. Digrio ir D. Sverdiolo vadovaujamus vargonininkų kursus.
1968–1972 m. G. Gaučys buvo Lietuvos švietimo ministerijos Pedagogikos mokslinio instituto mokslinis bendradarbis, 1975–1977 m. „Vagos“ leidyklos Muzikos leidinių redakcijos korektorius, 1977–1993 m. Vilniaus B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1993 m. rudens Vilniaus „Lyros" muzikos mokyklos mokytojas ir teorinio skyriaus vedėjas, 1995 m. jam suteikta vyresniojo muzikos mokytojo kvalifikacijos kategorija.
1968–1981 m. Vilniaus Švč. M. Marijos Nekalto Prasidėjimo bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. Chorą (35-40 dalyvių) išmokė sudėtingesnių mišių ir giesmių bei ištraukų iš G. F. Händelio, W. A. Mozarto, L. van Beethoveno ir D. Bortnianskio kūrinių, koncertavo Vilniaus, Kauno, Šiluvos, Kirdeikių ir kitose bažnyčiose. 1981–1983 m. vargonininkas ir choro vadovas Žiežmarių (Kaišiadorių r.) Šv. Jokūbo bažnyčioje. 1983–1995 m. šį darbą dirbo Šv. Edvardo bažnyčioje Švenčionėliuose. Su choru dalyvavo Lietuvos sąjūdžio ir kituose renginiuose, subūrė pučiamųjų instrumentų orkestrą, kuris talkino chorui per pamaldas. Choras giedojo Švenčionių, Šiluvos, Tverečiaus, Daugėliškiu, Labanoro, Saldutiškio ir Rieškutėnų bažnyčiose. 1995 m. pradėjo talkinti tėvui Prienų Kristaus Apsireiškimo bažnyčioje, o jam mirus nuo 1998 m. tapo šios bažnyčios vargonininku ir choro vadovu.
1982–1983 m. G. Gaučys vadovavo Lietuvos vargonininkų kursų chorui prie Kauno arkikatedros bazilikos. Chorą išmokė J. Naujalio „Missa in honorem Sanctorum Vulnerum Christi" ir giesmių, koncertavo Kaune, Vilniuje ir Šiluvoje. 1991 m. atgaivino Lietuvos vargonininkų draugijos Vilniaus skyrių (centras Kaune prie Šv. Antano bažnyčios), yra pirmininko pavaduotojas. Sukūrė mišių, giesmių, dainų vaikams ir pjesių lietuvių liaudies instrumentams.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Carrick Rangers FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1939 m.
Panerių seniūnija

Istorija

Paneriai – tai žemės, kurias 1390 m. Jogaila padovanojo Vilniaus kapitulai. Iki XVI a. pradžios jas valdė kanauninkai ir katedros prelatai. XVIII a. pabaigoje − XIX a. pradžioje miškais apaugusiose kalvose gyventojų buvo visai mažai, siautėjo plėšikai, puldinėję į Vilnių važiuojančius pirklius. Kai 1812 m. Napoleonas žygiavo į Vilnių, Paneriuose jį pasitiko Vilniaus miesto delegacija. 1831 m. Panerių kalvose vyko kautynės tarp sukilėlių ir caro kariuomenės. 1859−1860 m. per Panerių kalvas buvo iškastas 426 m ilgio tunelis Peterburgo−Varšuvos geležinkeliui. Tai buvo pirmasis geležinkelio tunelis tuometinėje Rusijos imperijoje.
Panerių gyvenamasis rajonas pradėjo augti po Pirmojo pasaulinio karo kaip vasarvietė. 1939 m. vietovei buvo suteiktos kurorto teisės. II pasaulinio karo metais 1941−1944 m., Aukštieji Paneriai buvo hitlerininkų vykdomų masinių žudynių vieta. 1960 m. Aukštuosiuose Paneriuose buvo atidarytas Panerių memorialinis muziejus, skirtas pagerbti bei atminti II pasaulinio karo metų fašizmo aukas. Muziejus atidarytas masinių žudynių vietoje, kur II pasaulinio karo metais nužudyta įvairių tautybių žmonių, daugiausia žydų. Tai vienintelis Lietuvoje muziejus fašizmo aukoms atminti, įrengtas žmonių žudynių vietoje. 1985 m. pastatytas naujas muziejaus pastatas, iš naujo įrengta ekspozicija, ir pagal architekto J. Makariūno projektą sutvarkyta teritorija. Panerių muziejaus ekspozicijoje − nužudytųjų asmeniniai daiktai, dokumentai, rasti žudynių teritorijoje, nuotraukos, kalinių darbo įrankiai, apranga. Daug vietos ekspozicijoje skiriama kalinių pabėgimui.
Nuo 1950 m. Paneriai tapo pagrindiniu Vilniaus pramonės rajonu. Seniausias šios vietovės pastatas − Panerių kapinėse stovinti baroko stiliaus koplyčia, pastatyta XVII a. Manoma, kad koplyčiai pradžią davė stulpas su Viešpaties koplyčia. XIX a. antroje pusėje ji buvo perstatyta ir nukelta toliau nuo kelio.
Iki šių dienų Paneriuose likęs grindinys − vienas seniausių kelių Lietuvoje, kadaise jungusių Vilnių su Trakais. Dabar esantis kelias tarp Žemųjų ir Aukštųjų Panerių pradėtas tiesti 1940 m. architekto Vytauto Landsbergio−Žemkalnio sumanymu.
Panerių erozinis kalvynas driekiasi ties Panerių vingiu. Čia daug retų augalų, įrašytų į Raudonąją knygą. 1986 m. kalvynas paskelbtas vietinės reikšmės geologiniu gamtos paminklu.
Kęstutis Jazbutis

Biografija

1981 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. UAB „Teragyda“ gydytojas konsultantas.
Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Ukmergės rajono skyriaus narys.
1992–1994 m. Ukmergės miesto tarybos deputatas. Nuo 2007 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys.
Ukmergės Rotary klubo narys. Sutuoktinė Jūratė, vaikai Sigita, Vytenis.
Juozapas Strumila

Biografija

Studijavęs teisę Vilniaus universitete, tapo advokatu ir 1795–1798 m. dirbo Ukmergėje. Po to J. Strumila dirbo teisininku Vyriausybės teismo rūmuose – Lietuvos Aukščiausiame Teisme. 1812 m. jis dalyvavo Laikinosios Vyriausybės darbuose Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. 
1811 m. Vilniuje įkūrė Strumilos botanikos sodą.
1820 m. Vilniuje, lenkų kalba išleido 3 tomų veikalą „Šiaurės sodai“ („Ogrody połnocne“; tiktų vadinti „Šiaurės želdynai“). Su papildymais sulaukė 7 laidų (7-oji laida publikuota 1883 m.). Veikale aprašė augalus ir jų veisles, kai kuriuos agrotechnikos klausimus.
1822 m. suimtas už patriotinę veiklą, buvo tardomas.
1826 m. dėl bendradarbiavimo su Tėvynės Sąjunga buvo ištremtas ir įkalintas Sankt Peterburge, Petropavlovsko tvirtovėje.
1829 m. grįžo į Vilnių ir atsidėjo sodininkystei.
1831 m. po sukilimo buvo ištremtas į Petropavlovską, kurioje trejus metus kalėjo už anticarinę veiklą. Sugrįžęs į Lietuvą iš tremties, toliau tęsė mokslinę tiriamąją veiklą.
1834 m. išleido gėlių žodyną,
1837 m. išleido knygą „Sodų, arba naminė, bitininkystė“.
1846 m. išleido knygą „Mokslinis traktatas apie jurginus“.
1847 m. liepos 18 d. mirė, palaidotas Bernardinų kapinėse, Vilniuje.

Strumilos sodas

Prieš tremtį J. Strumila 1811 m. Vilniuje, už Rūdninkų vartų, įveisė moksliškai tvarkomą didelį gėlių ir vaismedžių sodą.

Literatūroje

Česlovas Milošas savo poemoje „Deivė“ paminėjo Strumilos sodus:
Kiek daug kriaušių ir obelų veislių mūsų soduose!
Puoselėjamų, kaip Strumilos šiaurės sodai patarė
Ir serbentai, ir agrastai, ir sedulos, ir raugerškiai,
Dideliems konservams
Kada namų šeimininkių veidai nurausta nuo stovėjimo prie viryklės.
Vladas Drėma savo veikale apie Vilnių rašė, kad J. Strumilos sodai buvo tarp dabar esančių Sodų (Sadowa) ir Gėlių (Kwiatowa) gatvių. Sodai tęsėsi iki traukinių ir autobusų stoties. Visas rajonas kvepėjo medumi.
Anthony Lazarowicz (1817–1905) rašytojas ir Vilniaus istorinės praeities tyrinėtojas pažymėjo, kad prie įėjimo į sodą buvo lentelė, su rimuota instrukcija:
Sodas yra atviras iki 8 val. vakaro, šunys neįleidžiami, taip pat draudžiama skinti gėles.
Bet kuris lankytojas įėjęs į sodą ir padaręs draudžiamą, nesvarbu, kas jis ar ji yra
Ar vienišas, ar vaikas, ar ponia,
Jį ar ją sutiks Adomo iš sodo likimas.
Gintaras Chščenavičius

Biografija

1992 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją veterinarijos gydytojas. G. Chščenavičiaus veterinarinių paslaugų įmonės savininkas.
Tėvynės sąjungos narys. 1997–2000 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys. 
Vaisodžių kaimo seniūnas, Vaisodžių kaimo Bendruomenės pirmininko pavaduotojas. Sutuoktinė Almira, vaikai Matas, Elzė.
Janyčarai

Janyčarai (يڭيچرى, yeniçeri) – osmanų pėstininkų daliniai, suformuoti XIV a. ir išformuoti tik XIX a. Pavadinimas reiškia „naujas karys“. Iš pradžių juose daugiausiai tarnaudavo karo metu į nelaisvę paimti, į islamą atsivertę krikščionys.
Janyčarai sudarė pirmosios Osmanų imperijos nuolatinės kariuomenės branduolį. Nuo senovės Romos laikų tai buvo pirmoji Europos nuolatinė kariuomenė. Jie turėjo savo uniformą, savo žygio maršą, gaudavo nuolatinį atlyginimą, gyvendavo kareivinėse ir taikos metu palaikė tvarką bei kovojo su gaisrais. Kitur armija būdavo renkama tik iškilus konkrečiam reikalui.
Jau nuo XV a. janyčarai pradėjo naudoti parakinius šaunamuosius ginklus (muškietas). Taip pat naudojo ankstyvąsias rankines granatas, rankinius pabūklus.
Daliniai nelabai sutarė su likusia Osmanų kariuomene, visų pirma dėl savo užsienietiškos kilmės. Tačiau pamažu jie įgijo elitinių karių vardą. XVII a. savo sūnus į janyčarus jau siuntė daugybė turkų šeimų, tikėdamiesi kad jie čia padarys gerą karjerą. Kiekvienos provincijos valdytojas siekė turėti savo janyčarų dalinius.
Augant janyčarų reikšmei stiprėjo ir jų įtaka. Jie tapo rimta grėsme patiems sultonams, kurie norėdavo kažkaip keisti ar modernizuoti kariuomenę, nes siekdami išsaugoti savo reikšmę imdavosi net maištų. Šiuo aspektu janyčarai dažnai lyginami su pretorionais.
1826 metais janyčarai sukilo (tai jau buvo ne pirmas kartas), sužinoję, kad sultonas Machmudas II renka naujus dalinius iš europiečių šaulių. Tačiau sipahiai juos įveikė ir privertė atsitraukti į kareivines Salonikuose. Šturmuojant daug janyčarų kareivinių buvo padegta ar kitaip nugriauta apšaudant artilerijai. Likę gyvi janyčarai buvo nubausti mirtimi arba ištremti, jų turtas konfiskuotas.
Anykščių Antano Baranausko pagrindinė mokykla

Istorija

1866 m. įsteigta valdiška pradžios mokykla, 1949–1986 m. – septynmetė, aštuonmetė.
Dabartinė mokykla atidaryta 1980 m. rugsėjo 1 d., tapo 3-ąja vidurine mokykla. 1992 m. spalio 30 d. suteiktas poeto, vyskupo Antano Baranausko vardas. 1995 m. įvestas gamtamokslinis profilis. 1996 m. atidengtas tautodailininko J. Tvardausko sukurtas skulptūrinis bareljefas poetui Antanui Baranauskui. 1997 m. prie mokyklos įkurtas sutrikusio intelekto vaikų ir jaunuolių ugdymo centras, įkurtas rajono Ekologinio švietimo centras. 1997–1999 m. atlikta dalinė renovacija, mokykla apšiltinta, pastatyta dujinė katilinė. 2000 m. pradėtas profilinis mokymas, įrengta kompiuterizuota skaitykla. 2001 m. balandžio 19 d. mokykla tapo UNESCO asocijuotų mokyklų nare.
Nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. buvusi vidurinė mokykla tapo pagrindine.
Mokykloje veikia 57 klubai, būreliai, sekcijos, organizacijos, studijos.
Nasau (Kuko Salos)

Geografija

Nasau atolas – vienintelis šiaurinėse Kuko Salose, neturintis lagūnos. Jis yra ovalo formos, apie 800 m x 1200 m, iškilęs iki 9 m virš jūros lygio. Atolą supa 90–130 m pločio koralų rifas, kuris apsunkina priėjimą laivams. Sala kenčia nuo tropinių audrų. Atole auga kolokazijos, tropinių vaisių giraitės.

Istorija

Nuo seno atole gyveno išeiviai iš gretimos Pukapukos salos. Iš europiečių pirmasis 1803 m. čia apsilankė prancūzų keliautojas Luji Kutanas (Louis Coutance), ją pavadindamas Adele savo laivo garbei. Vėliau salą aplankę kiti keliautojai jai teikė savo vardus – Lydra, Ranger, Mitchell. Prigijo Amerikos banginių medžiotojo Džono Sampsono (John D. Sampson) laivo Nasau pavadinimas, nors kitais metais dar ir buvo mėginama pervadinti salą į New-Port Island.
Nuo XX a. pradžios salą buvo išpirkę įvairūs savininkai, čia koprai rinkti buvo išnaudojama vietinė darbo jėga. 1950 m. salą iš Naujosios Zelandijos išpirko Pukapukos gyventojai. 2001 m. saloje apsigyveno 72 išeiviai iš Pukapukos. Jie įsikūrę kaimelyje šiaurės rytinėje atolo dalyje.
Balandžio 13

Vardadieniai

Algaudė – Ida – Idalija – Liaugaudas – Liaugintė – Martynas – Mingaudas
Santjago de Kompostela

Miestas

Kompostelos Santjago katedra ribojasi su pagrindine miesto aikšte. Legendos byloja, jog apaštalo Jokūbo palaikai buvo apgabenti į Galisiją palaidojimui. 813 m. pagal viduramžių legendą, šviesi žvaigždė lydėjo piemenį, kuris naktį vedė savo kaimenę į kapavietę Kompostelos Santjage. Vieta iš pradžių buvo vadinama Libredon kalnu, o fizinė topologija leidžia vėjams nuo jūros išsklaidyti debesis iškart virš galvos. Piemuo skubiai pranešė savo atradimą Irijos miesto vyskupui Teodorui. Vystukas paskelbė, jog palaikai buvo apaštalo Jokūbo ir iškart pranešė karaliui Alfonsą II Ovjedo mieste. Pagerbti šv. Jokūbą, jo palaikų radimo vietoje buvo pastatyta katedra. Legenda gausi stebuklingais įvykiais leido katalikybės tikėtojams išlaikyti tvirtovę šiaurės Ispanijoje per krikščionių kryžiaus žygius prieš marus, bet taip pat leido vystis ir plėstis miestui.

Populiacija

Miesto gyventojų skaičius 2012 m. buvo 95 671, o metropoliteno siekė 178 695 gyventojus.
2010 m. mieste gyveno 4 111 užsieniečiai, t. y. 4.3% bendros populiacijos. Pagrindinės tautybės - brazilų (11%), portugalų (8%), kolumbijos (7%).
Pagal kalbą, 2008 m. duomenimis, 21.17% populiacijos visad kalba galisų kalba, 15% visad kalba ispaniškai. 31% kalba daugiausia galisų kalba ir 32.17% daugiausia ispanų kalba. Pagal Galisijos valdžia (Xunta de Galicia), 2010 m. studija parodė, jog 38.5% miesto pagrindinių ir vidurinių mokyklų mokinių Galisų kalba yra jų gimtoji.
Nanaja

Nanaja (šum. 𒀭𒈾𒈾𒀀) – kūniškos meilės ir karo deivė Mesopotamijos mitologijoje. Artimai susijusi su Inana ir Ištare, kartais laikoma, kad tai vienas iš Ištarės vardų. Žinios apie Nanajos kultą siekia Trečiosios Ūro dinastijos laikus. Uruke ši dievybė buvo garbinama drauge su dukterimi Kanisura bei Inana, jos sudarė tam tikrą deivių triadą. Vėliau garbinta ir Kiše (Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu). Vėlesniuose apeiginiuose tekstuose Nanaja – vienas iš Inanos (Ištarės) aspektų. Tėvas – dangaus dievas Anu, brolis – Utu (kaip ir Inanos). 
Aptiktas himnas, kuriame teigiama, kad „tėvas Anu iškėlęs josios galvą tarp kitų deivių“. Kitame himne, užrašytame šumerų ir akadų kalbomis, Nanaja teigia, jog jos „sunkios krūtys [yra] Dadumu“, o „barzda Babilone“, taip pat priduria: „ir vis tiek esu Nanaja“. Šiuo atveju užsimenama apie tai, kad Ištarė garbinta ir moteriškuoju, ir vyriškuoju pavidalu. Mitologiniuose tekstuose nėra sutinkama, tačiau Nanajos dažnai šaukiamasi vėlyvesniuose meilės užkalbėjimuose. Juose įvardijama ᵈNa-na-a belet kuzbu („Nanaja, kūniškojo patrauklumo deivė“).
I tūkst. pr. m. e. imta tapatinti su Tašmetu (rašto dievo ir Borsipos miesto globėjo Nabu žmona). Strabonas Borsipą įvardijo Artemidės ir Apolono miestu, greičiausiai tai rodo Borsipą buvus Nanajos-Tašmetu ir Nabu miestu. Helenizmo laikais Nanajos kultas išplito už Mesopotamijos ribų – sutinkamas Sirijoje ir Irane. Irane šis kultas išsilaikė iki Sasanidų laikų.
Lietuvos futbolo varžybos 1992–1993 m.

Lietuvos lyga

Aukščiausios lygos varžybos vyko dviem etapais. Rudenį, pirmajame rate žaidė 14 komandų (vieno rato sistema). 8 geriausios pavasarį dviejų ratų sistema kovojo dėl aukščiausių apdovanojimų, o 6 likusios komandos kovojo dėl išlikimo lygoje.
Pirotas

Istorija

Romos imperijos laikais šios teritorijos buvo priskirtos Mezijos diacezijai. Vėliau čia savo valdžią įtvirtino Bizantijos imperija. Žlugus bizantiečių galybei dėl teritorijų kovojo bulgarai ir serbai.
Vėliau šias teritorijas užgrobė turkai osmanai ir išlaikė savo valdžioje iki pat 1877 m., kai miestą užėmė serbai. Būta vaidų su bulgarais dėl pasienio gyvenviečių, bet serbai išlaikė jį savo valdžioje.
2016 m. suteiktos miesto teisės.
Brenerio perėja

Brenerio perėja (vok. Brennerpass, it. Passo del Brennero) – kalnų perėja Alpėse, ties Austrijos ir Italijos siena. Tai viena svarbiausių Alpių perėjų ir pati žemiausia aplinkiniuose kraštuose. Aukštis – 1371 m. Šia perėja eina kelias E45 (A13 Austrijoje ir A1 Italijoje), jungiantis Insbruką ir Bolcaną. Taip pat driekiasi Brenerio geležinkelis iš Veronos į Insbruką (statomas 55 km ilgio požeminis tunelis). Brenerio perėja yra viena judriausių Alpėse, ja nuolat juda vilkikų kolonos.
Šatraminių III senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos Erlos slėnyje stūksančioje kalvoje. Ovalo plano, apjuostos akmenų pylimo, palei kurį auga lapuočiai medžiai.
Neveikiančios. Paviršius nelygus, duobėtas, žemėja į pietryčius. Šiaurės vakarinėje dalyje stovi seno kryžiaus stiebas, o priešais jį – 2 betoniniai antkapiniai kryžiai. Pietinėje papėdėje yra anotacinis ženklas.
Teritorijos plotas – 0,14 ha, perimetras – 163 m.

Istorija

Pasakojama, kad kapinėse XVI–XVIII a. laidoti nuo maro mirę žmonės. Nuo XIX a. jos nenaudojamos, nors retsykiais čia laidodavo nekrikštytus kūdikius, savižudžius ir pan. Nuo XVIII–XIX a. pr. aptvertos akmenų pylimu. Kapinėse stovėjo 2 aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. II pusėje sunyko.
Vertingos kaip Žemaičių kraštui būdingas istorijos ir etninės kultūros paminklas.
2000, 2004, 2011 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Rekvizitas

Rekvizitas, butaforija, dekoracijos

Rekvizitu vadinami bet kokie daiktai, kuriuos vaidinimo metu dėvi, laiko rankose aktoriai. Apranga paprastai nėra laikoma rekvizitu.

Scenoje sienas, gamtos ir kitokį foną vaizduojantys objektai, baldai yra dekoracijų dalis. Jei daikto aktorius neliečia, jis yra dekoracijų dalis. Jei daiktą aktorius liečia pagal scenarijų, režisieriaus nurodymą ar savąjį vaidmens suvokimą, toks daiktas yra rekvizitas.
Rekvizitai paprastai skiriami nuo aktorių dėvimų kostiumų ir stambių objektų, kurie laikomi scenos dalimi (dekoracijomis). Tačiau šios ribos nėra griežtos. Pvz., aprangos dalykai (pvz., pirštinės, skrybėlė, diržas ir kt.), kurių aktorius nedėvi, o laiko rankose ar perduoda kitiems aktoriams, paprastai laikomas rekvizitu, o ne kostiumu, juos tvarko rekvizitu užsiimantys žmonės, o ne kostiumininkai. Jei scena vaizduoja batų krautuvę ar batsiuvio dirbtuvę, lentynose sudėta avalynė laikoma rekvizitu ar net dekoracijomis.
Spektaklių metu nešiojami, rankiniai rekvizito daiktai būna sudėti užkulisiuose ant specialaus rekvizito stalo. Tarp vaidinimų rekvizitas saugomas rekvizito sandėliukuose.

Istorija

Renesanso laikais mažos aktorių trupės keliaudavo po Europą. Šios trupės paprastai būdavo savotiški kooperatyvai, jų nariai suvienydavo turimus išteklius ir dalindavosi pajamas. Daugelis aktorių pagal vaidmenis turėdavo savus kostiumus, tuo tarpu ypatingi, rankose laikomi daiktai – sceniniai ginklai, baldai ir kt., – buvo laikomi trupės nuosavybe.

Pirmieji žinomi rekvizito dalykai yra Senovės Graikijos teatre naudotos kaukės Onkoi, kurios šiandien laikomos teatro simboliu.
Rekvizito sąvoka iš teatro, kur rekvizitas naudojamas „gyvuose vaidinimuose“, buvo perkelta į kitas artimas meno formas – cirką, kinematografą, televizijos šou, muzikinius koncertus, skaitovų pasirodymus ir pan.
Šiais laikais rekvizitas įgijo papildomų funkcijų. Populiarėjant kai kuriems filmams atsirado atskira ekonomikos šaka – prekyba tikrais filmų rekvizito objektais ar jų kopijomis. Aukcionuose po filmų premjerų tikrasis rekvizitas internetiniuose ar gyvuose aukcionuose gali būti parduotas už dideles sumas. Tokiuose aukcionuose surinkti pinigai gali būti panaudoti labdarai.
Andrius Karka

Andrius Karka (g. 1948 m. sausio 27 d. Panevėžyje) – Lietuvos pedagogas, kino aktorius.
Senelis – choro dirigentas, pedagogas Mykolas Karka, tėvai – aktoriai Gediminas Karka ir Eugenija Šulgaitė, dvynė sesuo – keramikė Kristina Karkaitė-Mazūrienė.
Jaunystėje filmavosi kino filmuose. Baigęs Lietuvos valstybinę konservatoriją kartu su žmona Eugenija dirba mokytojais Kretingos meno mokykloje.
Dvisporis pievagrybis

Išvaizda ir savybės

Kepurėlė 5–10 cm skersmens, tvirta ir mėsinga, iš pradžių beveik apvali, vėliau iškili ir galiausiai paplokščia, kraštai užsirietę žemyn. Spalva nuo purvinai baltos (būdinga dirbtiniu būdu užaugintiems), iki šviesiai rudos.
Lakšteliai platūs ir tankūs, priaugtiniai, spalva pereinanti nuo rausvos iki tamsiai rudos.
Luobelė padengta koncetriškais plaušeliais arba šiek tiek tamsių žvynelių.
Kotas storas, 3–8 cm ilgio, prie pagrindo gumbiškai sustorėjęs, storu plaušingu žemyn nukreiptu rinkiu. Kartais būna tuščiaviduris.
Trama minkšta, medienos kvapo, balta, perpjauta parausta.

Augavietės

Grybas natūraliai auga dirvose ir soduose, ant komposto bei tręšiamose pievose. Sezonas – birželis–liepa.

Dideliais kiekiais plačiai auginamas ir dirbtiniu būdu šiltnamiuose visus metus.

Literatūra

Didysis gamtos vadovas „Grybai“ išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., (135 psl.) ISBN 9955-573-65-1