Lavina

Lavina arba sniego lavina – greitas didelio sniego kiekio kritimas žemyn šlaitu, dažniausiai vykstantis kalningose vietovėse. Nors į galingas sniego lavinas gali įsimaišyti ledas, akmenys, medžiai ir kiti objektai, jų sukelėjas ir pagrindinis komponentas visada būna sniegas, tad sniego lavinų nereikėtų maišyti su nuošliaužomis, akmenų nuoslankomis ir ledo nuoslankomis. Kalningose vietovėse lavinos yra vienas iš rimčiausių pavojų gyvybei ir turtui, nes jos turi didžiulę griaunamąją jėgą. Pačios didžiausios lavinos gali judėti didesniu nei 300 km/h greičiu ir ilgas distancijas nunešti daugiau nei 10 milijonų tonų sniego.

Formavimasis ir tipai

Dauguma griūčių atsiranda spontaniškai audrų metu padidėjus apkrovai dėl sniego kritimo. Antra didžiausia gamtinių griūčių priežastis yra metamorfiniai sniego suspaudimo pokyčiai, pavyzdžiui dėl saulės spindulių tirpstantis sniego suspaudimas. Kitos fizinės priežastys yra lietus, žemės drebėjimai, uolų ir ledo nuošliaužos. Dirbtiniai griūčių sukėlėjai apima slidininkus, sniegaeigius ir kontroliuojamą sprogdinimo darbą.
Lavina pradžioje pradeda judėti tik nedideliu sniego kiekiu, atpažinti sunkoka, tai yra tipiška šlapio sniego griūtims ar griūtims sausame nekonsoliduotame sniege. Tačiau, jei sniegas susiformuotų į standžias plokštes, viršutinį silpną sluoksnį, tada lūžiai gali sklisti labai greitai, didelis kiekis sniego (gali būti tūkstančiai kubinių metrų) pradeda judėti beveik tuo pačiu metu.

Puraus sniego griūtys

Puraus sniego griūtys, dažniausiai paplitusios statesnėse vietovėse, dažnai pasitaiko šviežiai sumažėjusio, mažo tankio paviršiniame sniege arba senesniame sniege, kuris yra sušvelnintas stiprių saulės spindulių. Puraus sniego griūtys paprastai prasideda viename taške ir lavina palaipsniui išsiplečia, ji keliauja šlaitu žemyn ir nešasi daugiau sniego. Šioms sniego lavinoms būdinga forma paprastai apibūdinama kaip ašaros formos. Didelis, purus lavinų sniegas gali sukelti plokštės griūtis.

Perdangos sniego griūtys

Perdangos griūčių forma dažnai nusėda sniege arba būna perklostoma vėjo. Jos turi būdingą išvaizdą – išpjautą sniego bloką iš apylinkių lūžių. Plokščių griūčių elementus apima: karūnos lūžis prie starto zonos viršuje, šoniniai lūžiai starto zonoje iš pusių ir lūžis apačioje, vadinamas tvirta siena. Vainikėliai ir šoniniai lūžiai yra vertikalios sienelės sniege, apibrėžiančios sniegą, kuris buvo pernešamas lavinoje nuo sniego, kuris liko ant šlaito. Plokščių storis gali skirtis nuo kelių centimetrų iki trijų metrų. Perdangos griūtys sudaro apie 90% lavinų susijusių su žuvusiais nutolusiais vartotojais.

Sauso sniego griūtys

Didžiausia griūčių forma, neramios sustabdytos srovės, žinoma kaip sauso sniego griūtis arba mišri griūtis. Tokia griūtis sudaro sauso sniego debesį, kurį užlieja tanki lavina. Gali susidaryti iš bet kokio tipo sniego arba prasidedančio mechanizmo tipo, bet paprastai atsiranda su šviežiais sausais milteliais. Jie gali viršyti 300 kilometrų per valandą greitį, o masė siekti iki 10.000.000 tonų, jų srautai gali nukeliauti ilgus nuotolius slėnio lyguma į žemutinę dalį ir net į kalną trumpais atstumais.

Šlapio sniego griūtys

Skirtingai nuo sauso sniego griūčių, šlapio sniego lavinos pasižymi mažu slenkančio sniego ir vandens greičiu su uždaru srautu kelio paviršiuje. Mažas slinkimo greitis susidaro dėl trinties tarp slydimo paviršiaus kelio ir vandens prisotinto srauto. Nepaisant mažo greičio (~ 10-40 kilometrų per valandą), šlapio sniego lavina gali generuotis į galingą griaunamąją jėgą dėl didelės masės ir tankio. Šlapios sniego lavinos srautas gali slūgti per minkštą sniegą ir gali apibėgti riedulius, žemę, medžius ir kitus augalus; paliekant paveiktą ir dažnai išraižytą žemę lavinos kelyje. Šlapio sniego griūtys gali prasidėti nuo puraus sniego, ar plokščių atleidimo, pasitaikančių sniego užpildymų, kurie yra prisotinti vandens ir, kuriuose vyksta izoterminis balansavimas iki vandens lydymosi temperatūros. Šlapios sniego griūtys dažnai susijusios su klimato lavinų ciklų pabaiga žiemos sezono metu, kai yra didelės dienos atšilimas.

Dinamika

Plokščių lavinų formos suyra į vis mažesnius fragmentus, sniegas keliauja žemyn. Fragmentai tampa pakankamai mažais išoriniais sluoksniais lavinoje, vadinamas judėjimo sluoksnis įgauna skysčio savybes. Dalis plokščių gali tapti pakankamai smulkiomis dalelėmis atsižvelgiant į sniego kiekį ore, dalis gali atsiskirti nuo lavinos urmu ir keliauti didesniu atstumu, kaip sauso sniego lavina. Moksliniuose tyrimuose naudojant radarą, po 1999 m Galturo lavinos nelaimės, pasitvirtino hipotezė, kad lavinos judėjimo sluoksnis formuojasi tarp paviršiaus ir ore sudedamųjų dalių, kurios taip pat gali atsiskirti nuo lavinos.
Judanti lavina yra svoriui lygiagretus šlaito komponentas. Lavina progresuoja su nestabiliu sniegu kelyje, įtraukiant didėja bendras svoris. Ši jėga didėja su šlaito statumu, o mažėja su nuolydžiu. Pasipriešinimo sudedamosios dalys yra sąveikaujantys vienas su kitu veiksniai: trintis tarp lavinos ir paviršiaus apačios, trintis tarp oro ir sniego persiskirstymo, skysčių dinamika priekiniame krašte, šlyties pasipriešinimas tarp lavinos ir oro, šlyties varža per lavinos fragmentus. Lavina toliau greitės iki varža viršys priekinę jėgą.