google/wiki40b huggingface dataset:
Ampero dėsnis

Ampero dėsnis – vienas svarbiausių elektromagnetizmo dėsnių, naudojamas bet kokios formos laidininko kuriamo magnetinio lauko indukcijai apskaičiuoti:
\oint_L\vec{B}\mbox{d}\vec{l}=\mu_0\sum_iI_i
Kartais šis dėsnis taip pat vadinamas magnetinės indukcijos cirkuliacijos teorema.

Tiesaus plono laidininko magnetinė indukcija

Uždaru kontūru L\; pasirenkamas R\; spindulio apskritimas. Tada pagal Ampero dėsnį galima užrašyti:
\begin{align}\oint_LB\mbox{d}l&=\mu_0I\\
B\oint_L\mbox{d}l&=\mu_0I\\
B\cdot2\pi{R}&=\mu_0I\\
B&=\frac{\mu_0I}{2\pi{R}}\end{align}

Solenoido magnetinė indukcija

Laikoma, kad solenoidą sudaro apvijos, priglaustos viena prie kitos, bet ne ištisinis spirale susuktas laidas. Uždaru kontūru L\; pasirenkamas stačiakampis ABCD, kaip parodyta brėžinyje. Šis kontūras apima N apvijų ir kiekviena jų teka stiprio I srovė, taigi suminė srovė lygi NI. Tada pagal Ampero dėsnį galima užrašyti:
\begin{align}&\oint_LB\mbox{d}l=\mu_0NI\\
&\int_{AB}B\mbox{d}l+\int_{BC}B\mbox{d}l+\int_{CD}B\mbox{d}l+\int_{DA}B\mbox{d}l=\mu_0NI\\
&\int_{BC}B\mbox{d}l=\mu_0NI\\
&B\cdot{l}=\mu_0NI\\
&B=\frac{\mu_0NI}{l}=\mu_0In\end{align}

kur n\; – solenoido apvijų skaičius ilgio vienete
Pastaba: ši formulė rodo, kad ilgos ritės dalyse, esančiose toli nuo jos galų, magnetinė indukcija nekinta einant išilgai ritės. Sudėtingesni skaičiavimai rodo, kad indukcija tose dalyse nekinta ir einant skersai ritės. Vadinasi, šiose dalyse sukuriamas vienalytis magnetinis laukas.

Šias formules taip pat galima gauti ir naudojantis Bio-Savaro dėsniu, kuris taip pat naudojamas bet kokios formos laidininko kuriamo magnetinio lauko indukcijai nustatyti.
Išrinkimo rikiavimo algoritmas

Pavyzdys

Pavyzdys Pascal kalba:
procedure Išrinkimas (var a:array of integer; N:integer);var i, j, nuo, t: integer;begin
  for i := 1 to N-1 do
  begin
    nuo := i;
    for j :=i+1 to N do
      if a[j] < a[nuo] then nuo := j;
      t := a[nuo];
      a[nuo] := a[i];
      a[i] := t
    end;
  end;
Pavyzdys C++ kalba:
 1 void Išrinkimas 
 2 { 3     int nuo, t; 4     for(int i = 0; i < N - 1; i++) 
 5     { 6         nuo = i; 7         for(int j = i+1; j < N; j++) 8         { 9             if (a[j] < a[nuo]) 
10             nuo = j;11         }12         t = a[nuo];13         a[nuo] = a[i];14         a[i] = t;15     }16 }
Francesco Primaticcio

Frančeskas Primatičas (it. Francesco Primaticcio, pramintas Boloniečiu, it. il Bologna, Prancūzijoje vadintas Le Primatice, 1504 m. balandžio 30 d. – 1570 m.) – italų XVI a. tapytojas, skulptorius, architektas, dekoratorius. Dailininkas manieristas.

Biografija

Frančeskas Primatičas gimė 1504 m. balandžio 30 d. Bolonijoje bajorų Primaticci giminėje. Mokėsi pas vietos  dailininką Innocenzo da Imola, vėliau − pas Bagnacavallo. Apie 1525 m. pradėjo dirbti Giulio Romano vadovaujamoje menininkų grupėje Palazzo del Te statybose ir dekoravime Mantujoje. 1532 m. jį pasikvietė Prancūzijos karalius Pranciškus I-asis darbams karališkojoje pilyje Fontenblo. Likusį gyvenimą, išskyrus trumpas keliones į Italiją meno kūrinių pirkimui, Primatičas praleido Fontenblo. Čia jis buvo oficialiu karaliaus dvaro dailininku. Buvo atsakingas už Fontenblo pilies dekoravimą ir architektūrinį įgyvendinimą. Kartu kūrė kostiumus ir dekoracijas šventėms, gobelenus, tapė paveikslus. Fontenblo dailininkas artimai dirbo su kitu italų menininku, Rosso Fiorentino. Šie dailininkai suformavo įtakingą manieristinę vadinamąją Pirmąją Fontenblo mokyklą, kuri labai paveikė sekusį Prancūzijos dailės vystymąsį.
1540 m. mirus Rosso Fiorentino, Frančeskas Primatičas tapo svarbiausiu menininku Fontenblo. Jis dirbo karaliams Henrikui II-ajam, Pranciškui II-ajam. Nuo 1530-ųjų pabaigos iki 1550 m. Primatičas sukūrė svarbiausią savo kūrinį - Uliso galeriją Fontenblo pilyje. Tapybos ir stiuko skulptūros bendras dizainas paveikė vėlesnius menininkus. Anot Giorgio Vasari, tai buvo pirmieji darbai freskos ir stiuko technika Prancūzijoje. 1541 m. dailininkas gavo karaliaus šemberleno (kamerdinerio) pareigas. Primatičas dirbo ir kaip architektas, tačiau beveik visi jo statiniai neišliko ir žinomi tik iš piešinių ir graviūrų. Svarbiausiu buvo Valua koplyčia Sen Deni abatijoje, sunaikinta 1719 m. Jo projektuotų skulptūrų buvo atlikta Belvederio kieme Romoje. Vėlesnio laikotarpio Primatičo tapybą paveikė Parmigianino dailė. Jo paveikslų figūros tapo prailgintų proporcijų, sudėtingų pozų. Frančeskas Primatičas mirė 1570 m. Fontenblo.
NK Železničar Maribor

Istorija

Įkūrimo metais laikomi 1927-ieji. Yra žaidę elito divizione vos vieną sezoną (1992/1993 m.). Vėliau iškirto į žemesnius divizionus.
2016/2017 m. pasitraukė iš regioninių pirmenybių ir nebaigė sezono.
Kęstutis Bagdanavičius

Biografija

1980 m. baigė Kalvarijos vidurinę mokyklą.
UAB „Arvi ir ko“ spec. produktų vadovas.
Lietuvos liaudies partijos narys, Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. Nuo 2011 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos bokso federacijos teisėjas. Žmona Jolanta, vaikai Tomas, Asta, Indrė, Gabrielė.
Pupinių senkapis

Archeologiniai duomenys

Pupinių senkapis pirmą kartą tyrinėtas 1948 m., mokslinės ekspedicijos metu (vad. Adolfas Tautavičius, Pranas Kulikauskas). Archeologinų tyrimų metu surinkta žodinė aplinkinių gyventojų informacija. Pažymėtas faktas apie bažnyčią, kuri, anot vietinių gyventojų, stovėjusi į pietus nuo senkapio. Ekspedicijos metu, senkapio pietiniame ir vakariniame krašte buvo fiksuota iškasta žvyrduobė, kurios pjūvyje matėsi kapų duobių kontūrai. Žvyrduobės dugne mėtėsi paskiri žmonių kaulai. Tyrimų metu atidengti 6 palaidojimai, kurie fiksuoti iki 1 m gylyje. Šie palaidojimai atidengti tik suardytoje senkapio dalyje. Tyrėjai juos datavo XVII-XVIII a. Kape Nr.1 buvo rastas suardytas palaidojimas, kurį tyrėjai datavo XV a. ar net XIV a. pr. Archeologinių tyrimų ataskaitoje nėra situacinių planų bei kitų brėžinių, pagal kuriuos būtų galima tiksliai nustatyti tirtas vietas. Preliminari tyrimų vieta pažymėta tik pagal aerofotografijoje matomus reljefo nelygumus. Tikėtina, jog senkapyje (o gal ir jo aplinkoje) buvo laidota dar ir priešistoriniais laikais.
2014 m. buvo atlikti žvalgomieji archeologiniai tyrimai ryšium su Pupinių senkapio teritorijoje bei apsaugos zonoje planuojama vesti nauja elektros trasa į senkapio pakraštyje esančią sodybą. Tikslas buvo nustatyti, ar planuojamose prieduobių kasimo vietose nėra žmonių palaidojimų bei patikslinti senkapio ribas.
Čiukčių autonominė apygarda

Istorija

Čiukčių autonominė apygarda sudaryta 1930 m. gruodžio 10 d. Magadano srities sudėtyje. 1991 m. Čiukotka atsiskyrė nuo Magadano srities ir nebepriklauso jokiam kitam federaciniam Rusijos objektui.

Geografija

Čiukčių autonominė apygarda išsidėsčiusi daugiausia Čiukčių pusiasalyje, taip pat dalyje Eurazijos žemyno, tarp Rytų Sibiro, Čiukčių ir Beringo jūrų. Apygardai priklauso Vrangelio, Ajono, Ratmanovo salos. Teritorija kalnuota: Čiukčių kalnynas, Anadyrio plokščiakalnis (aukštis iki 1853 m). Yra didelė pelkėta Anadyrio žemuma. Didžioji krašto dalis yra už poliarinio rato.

Klimatas ir augmenija

Klimatas rūstus, šaltas; pakrantėse – jūrinis, gilesniuose rajonuose – ryškiai kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra svyruoja nuo -15 °C iki -39 °C, liepą 5-10 °C. Per metus iškrenta 200–500 mm kritulių. Žiema vietomis trunka net iki 10 mėnesių. Amžinasis įšalas. Augalų vegetacija pietinėje Čiukotkoje trunka 80-100 dienų. Vyrauja tundros, arktinės dykumos.

Vandenys

Svarbiausios upės – Anadyris, Velikaja. Daug pelkių. Yra unikalus Elgygytgyno ežeras, kuriame mokslininkai tyrinėja buvusias Žemės klimatines sąlygas.

Ūkis

Čiukotkoje yra nemaži naftos, gamtinių dujų, anglių, aukso, volframo, alavo telkiniai. Žvejyba. Elnininkystė. Yra Bilibino atominė elektrinė.

Turizmas

Visoje Čiukotkoje galioja pasienio režimas. Tai reiškia, kad užsieniečiams, norintiems atvykti į Čiukotką, reikia gauti leidimą iš Rusijos Federalinės saugumo tarnybos (FSB).
Birutė Abdulskaitė

Biografija

1934 m. LKP Salantų parajonio komiteto sekretorė. 1935–1940 m. buvo kalinta Kretingos (Bajorų) sunkiųjų darbų kalėjime ir Dimitravo priverčiamojo darbo stovykloje. 1939 m. LKP Kretingos apskrities komiteto sekretorė. 1940–1941 m. dirbo LKP Kretingos apskrities komitete, buvo išrinkta į Liaudies Seimą. 1941–1944 m. gyveno Jarovslavlio srityje. 1940–1947 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos ir jos Prezidiumo narė. 1948 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą. Iki 1956 m. dirbo LKP skyriuose Telšiuose ir Šilutėje.
Japonų klanai

Japonų klanai – didiko ar samurajaus įkurta grupė, kuriai priklausė visos po to einančios kartos. Kai kurie japonų klanai darė didžiulę įtaką valstybės valdymui – kiekvienas klanas įsikurdavo tam tikroje žemėje ir valdydavo tam tikrą teritoriją. Japonijos klanų sąrašas:
Dautarų dvaras

Istorija

XIX a. dvaras dar vadintas Viktoriške. Pagal 1896 m. inventorių, sodybą sudarė rūmai ir aštuoni įvairios paskirties pastatai. Dabartinį Dautarų dvaro pastatą vokiečių meistrai pastatė XX a. pradžioje. Dvaro stilius panašus į Latvijoje statytų dvarų stilių. Dvarą savo dukrai nupirko Rusijos ministras pirmininkas Piotras Stolypinas, kuri su vyru buvusiu diplomatu fon Bock dvare apsigyveno 1910 m., persikėlę iš Berlyno, ir gyveno iki 1933 m. Į dvarą, aplankyti dukters, 1911 m. buvo atvykęs ir pats P. Stolypinas.
Pirmojo pasaulinio karo metais Dautarų dvaro pastatuose vokiečiai buvo įrengę maisto ir pašarų sandėlius, paskyrę savo valdytoją.
1933 m. fon Bockų šeima dvarą pardavė Nasvyčiui, architektų Vytauto ir Algimanto bei diktorės Undinės tėvui. Tačiau, nors dvaras ir buvo puikiai prižiūrimas, Nasvyčiai čia negyveno, o atvykdavo tik vasaromis. Įsigiję dvarą su visa ekonomine struktūra ir apleistais pastatais, iki 1939 m. Nasvyčiai iš pagrindų viską suremontavo.
Po antrojo pasaulinio karo, Lietuvą okupavus Sovietų sąjungai, dvaras buvo nusavintas. Dvaro biblioteka, autentiški baldai ir kitas turtas dingo be žinios, o dvare buvo įkurta pradinė mokykla, vykdavo kaimo vakaronės, šokiai, buvo apgyvendintos neturtingos šeimos.
Lietuvai atkūrus Nepriklausomybę, dvaras 1999 m. buvo grąžintas Nasvyčiams. Sovietiniu laikotarpiu nė karto neremontuotas dvaras buvo prastos būklės ir 2002 m. Nasvyčiai jį pardavė. Naujieji dvaro savininkai G. ir A. Juknevičiai 2005 m. pradėjo dvaro remontą. Juknevičiams įsigijus dvaro sodybą, sodybos pastatai, ypač rūmai, buvo avarinės būklės. 8 ha ploto parkas su daug senų medžių ir tvenkiniu taip pat buvo visiškai apleistas, apžėlęs brūzgynais.
Dautarų dvaras lankytojams atsivėrė 2013 m. birželio mėn. Dvaras pritaikomas turizmui, prasidėjo aktyvus kultūrinis gyvenimas. Nuo 2013 m. organizuojami vasaros muzikos festivaliai.
Dvaro ansamblis 2003 m. buvo įrašytas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro statinių sąrašą.

Dvaro raida ir architektūra

Dautarų dvaras formavosi keliais etapais. Pirmuoju laikomas formavimasis XIX a., antruoju – XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje. Būtent šiuo laikotarpiu formuota dvaro sodyba, išlikusi iki mūsų dienų.
Dvaro pastatų architektūrai būdingi istorizmo bruožai. Rūmai – vokiškos architektūros istorizmo formų mūrinis pastatas su tinkuotomis dekoratyvinėmis detalėmis, praturtintas mediniais drožiniais. Pastate panaudoti fachverko konstrukcijų elementai. pagrindines patalpas ir sales puošia plastinio dekoro elementai – lipdiniai. Ūkiniai pastatai istorizmo laikotarpio „plytų stiliaus“.
Pirmajasis dvaro rūmų aukštas – reprezentacinis. Jame buvo salės, svečių priėmimo kambariai. Antrasis aukštas skirtas gyvenamosioms ir svečių patalpoms. Pusrūsyje buvo virtuvė, kumečių valgomasis bei apgalbiniai kambariai – podėlis. Krosnys buvo baltos glazūros.
Edita Gruodytė

Edita Gruodytė (g. 1974 m.) – teisininkė, advokatė, teisėtyrininkė penalistė, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorė, MRU docentė.

Biografija

1991 m. aukso medaliu baigė Rumšiškių vidurinę mokyklą. 1996 m. VDU Humanitarinių mokslų fakultete baigė anglų kalbos ir literatūros studijas, bakalaurė. 1999 m. VDU Teisės institute baigė podiplomines teisės studijas, tarptautinės teisės magistrė. 2003 m. gruodžio 17 d. LTU apgynė disertaciją tema „Baudžiamoji atsakomybė už veikas, susijusias su neteisėta narkotinių ir psichotropinių medžiagų apyvarta", socialinių mokslų teisės daktarė.
Nuo 1998 m. Lietuvos taupomojo banko teisininkė (Kaune), nuo 2000 m. gegužės iki 2004 m. juristė bendrovėse „Antera“, UAB "Žalvaris", „N. Poligrafija“. Nuo 2001 iki 2004 m. advokato padėjėja, nuo 2004 m. advokatė. E, Gruodytė specializuojasi bendrovių, tarptautinėje, mokesčių ir baudžiamojoje teisėje. Mykolo Riomerio universiteto docentė.
2 monografijų autorė, daugelio mokslinių straipsnių, nuo 2000 metų Kauno teisininkų asociacijos valdybos narė, nuo 2005 metų – teisės ekspertė NVO „Tėvai prieš narkotikus".
Moka anglų, rusų kalbas, turi vokiečių kalbos pagrindus.
Sedos Šv. Jono Nepomuko bažnyčia

Istorija

Sedos dvare 1781 m. pastatyta koplyčia, kuri 1783 m. paplatinta, paaukštinta, pertvarkyta į bažnyčią, pristatyta varpinė. 1791 m. bažnyčiai paskirti 2 margai žemės. Bažnyčią 1793 m. gegužės 28 d. konsekravo pavyskupis Tadas Juozapas Bukatas. XIX a. pirmojoje pusėje ji buvo mokinių bažnyčia. Po 1863 m. liko be kunigo. Per miestelio gaisrą 1886 m. sudegė kunigui skirtas namas.
1891 m. vėl apsigyveno kunigas. Bažnyčia buvo Sedos parapijos filija. Klebonas S. Paulukevičius ją 1900 m. savo lėšomis perstatė. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia uždaryta, paversta sandėliu, o vėliau – malūnu. Apleistas pastatas 1988 m. rugsėjo mėn. grąžintas tikintiesiems. Klebono Algio Genučio ir parapijiečių patangomis suremontuota.
1989 m. spalio 1 d. pašventinta.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė.
Pasyvas

Pasyvas – dešinė balanso pusė, nurodanti įmonės turto savininkus, investuotojus, sugrupuotus pagal valstybės nustatytas grupes: nuosavos lėšos, paskolos ir kt.
Pasyve taip pat nurodomas ir akcininkams priklausantis turtas.
Lay's

Istorija

1932 m. Hermanas Leisas įkūrė užkandžių bendrovė. 1938 m. jis įsigijo „Barrett Food“ Company traškučių gamintoją, kurią  pervadino į „H.W. Lay Lingo & Company“. 1961 m. įsteigta „Frito“ Company susijungė su „Lay's“ bendrovę ir tapo „Frito-Lay“ Inc. 1965 m. „Pepsi-Cola Company“ susijungė su „Frito-Lay“, Inc. ir tapo „PepsiCo“, Inc.
River Sesas

Istorija

Vietovės pavadinimas kilo nuo žodžio portug. cestos, reiškiančio „krepšį“, kadangi jūrininkai pastebėjo vietinius gyventojus prekiaujant krepšiais.
Grankulkė

Grankulkė (rus. картечь) – didesnio skersmens šratas (nuo 5,25 iki 10 mm), paprastai švininis. Grankulkės naudojamos užtaisyti lygiavamzdžių šovinius. Naudojamos medžioklėje.
Gaminami iš švino, plieno, metalo lydinių. Paprastai rutulio formos, bet gali būti ir kitokių formų.
Dažniausiai naudojami šernų, vilkų, stirnų medžioklėse.
Kenwood

Istorija

„Kenwood“ buvo įkurta 1946 m. Komaganėje, Nagano prefektūroje, Japonijoje, pavadinimu „Kasuga Radio Co. Ltd.“. 1960 m. buvo pervadinta į „Trio Corporation“. 1963 m. buvo atidarytas pirmasis biuras užjūryje, t. y. Trio, Los Andžele, Kalifornijoje, JAV.
1972 m. kilus nesutarimams dėl „Kenwood“ 1967 metais konstruojamo stiprintuvo iš „Kenwood“ pasitraukė inžinierius Džiro Kasuga (Jiro Kasuga) ir įkūrė Japonijos vidutinio dydžio elektronikos gaminių kompaniją „Accuphase“.
2008 m. „Kenwood“ susijungė su „JVC“. Buvo suformuota holdingo bendrovė „JVC Kenwood“.
Vo

Geografija

Kantonas siekia Nešatelio ežerą, prie kurio ribojasi su Nešatelio kantonu, pietuose telkšo Ženevos ežeras, ten Vo ribojasi su Ženevos kantonu bei Valė kantonu. Kitoje Ženevos ežero pusėje – Prancūzija. Vakarinėje kantono pusėje taip pat pasienis su Prancūzija. Vakaruose Vo ribojasi su Fribūro bei Berno kantonais.
Pietryčių Vo kantono dalis yra kalnuota. Šie kalnai vadinami Vo Alpėmis (pranc. Alpes Vaudoises). Aukščiausia Vo viršūnė – Diabreletas (3210 m).
Kantono centre stūkso Šveicarijos plynaukštė, o šiaurės vakarinėje dalyje – Žuros kalnynas. Ten viršūnės siekia 1700 metrus.
San Karlos de Bariločė

Istorija

Dabartinio miesto apylinkėse gyveno mapučių gentys. Pavadinimas Bariločė kilo iš mapučių kalbos žodžio Vuriloche („žmonės iš už kalno“). 1895 m. įsikūrė austrų ir vokiečių gyvenvietė. 1902 m. ekskliuzyvinėje teritorijoje Bariločė įkurta oficialiai. 1935–1940 m. pastatyti turistiniai objektai, išvystyta infrastruktūra.

Susisiekimas

Iš Bariločės keliai veda į Neukeną, Viedmą, Llao-Llao, Eskelį ir Vilja La Angosturą. Prieina Bahija Blankos – Eskelio geležinkelio atšaka. Tarptautinis oro uostas.

Turizmas

Bariločė – vienas svarbiausių Argentinos turistinių centrų. Miestas ypač garsėja tuo, kad yra svarbiausias Pietų Amerikoje slidinėjimo kurortas. Svarbiausios slidinėjimo trąsos yra ant Catedral kalno. Vasarą turistus vilioja Nauel Uapi ir kaimyninių ežerų paplūdimiai, daugybė vandens pramogų. Sportinė žūklė. Taip pat rengiami žygiai į kalnus, miškus. Miestas garsus savo šokalado pramone. Svarbiausi turistiniai objektai: katedra, teatras, biblioteka, muziejus, rotušė, Llao-Llao viešbutis, sanatorijos, gydyklos.

Technologijos

Bariločė garsėja ir kaip Argentinos mokslinis centras. Čia įsisteigęs atominės pramonės centras ir atominės pramonės institutas. Vydomi tyrimai. Ruošiami puikūs atominės pramonės specialistai. Valdant prezidentui Peronui šis tyrimų centras vykdė Huemulo projektą – bandymą atlikti ličio – deuterio sintezę.
Artūras Ivanauskas

Biografija

1985 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas. VšĮ Prienų raj. pirminės sveikatos priežiūros centro vyr. gydytojas.
1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Prienų rajono skyriaus narys.
2003–2004 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Prienų rajono savivaldybės tarybos narys.
Prienų raj. savivaldybės bendruomenės sveikatos tarybos narys, Lietuvos Sveikatos apsaugos Vadybos draugijos tikrasis narys. Sutuoktinė Rasa, vaikai Paulius, Kristina.
Doifukho nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 1 704,00 km² plotą ir apima Amfoepua (Amphoe Pua), Čiangklango (Chiang Klang), Thungčango (Thung Chang), Maečarimo (Mae Charim), Thavangfa (Tha Wang Pha), Santisuko (Santisuk), Bokluea (Bo Kluea) ir Čaloemofrakiato (Chaloem Phra Kiat) Nano apylinkėse. Parkas yra kalnuotoje vietovėje, o aukščiausia viršūnė, Nano provincijos pasididžiavimas, Doifukho kalnas – 1 939 m. Čia yra Nano, Va ir Pua upių ištakos.
Ursula von der Leyen

Ursula Gertrud von der Leyen (g. 1958 m. spalio 8 d. Ikselis, Belgija) – vokiečių politikė, Vokietijos gynybos ministrė nuo 2013 metų gruodžio 17 d. (Merkel III kabinete), Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos (CDU) narė. 2019 m. tapo Europos Komisijos prezidente (išrinktąja).

Biografija

Nuo 1977 iki 1980 m. Gėtingeno ir Miunsterio universitete studijavo makroekonomiką, 1978 m. stažavosi Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykloje (LSE).  Hanoverio aukštojoje medicinos mokykloje (MHH)  baigė studijas, 1987 metais išlaikė valstybinį egzaminą ir įgijusi aprobaciją tapo gydytoja.
Nuo 2003 iki 2005 metų buvo Žemutinės Saksonijos socialinė, moterų, šeimos ir sveikatos ministrė. Nuo 2005 iki 2009 metų Vokietijos šeimos, senjorų, moterų ir jaunimo ministrė (Pirmtakas Franz Josef Jung). Nuo 2009 iki 2013 metų Vokietijos darbo ir socialinė ministrė.
Nuo 2013 m. gruodžio 17 d. Vokietijos gynybos ministrė, pirmoji moteris šiame poste.
2019 m. liepos 16 d. išrinkta Europos Komisijos prezidente.
Abdonas Lietuvninkas

Biografija

Sesuo smuikininkė Aldona Lietuvninkaitė-Andrėnienė. Nuo 1939 m. Kauno konservatorijoje mokėsi groti smuiku, vėliau studijavo mechaniką Vytauto Didžiojo universitete, bet pradėjęs dainuoti studijas nutraukė. Dainuoti mokėsi 1945–1948 m. Kauno konservatorijoje ir 1949–1950 m. Lietuvos konservatorijoje, mokytojai Juozas Babravičius, Petras Oleka.
1943 m. grojo smuiku, kiek vėliau ir valtorna Kauno radiofono orkestre. 1947–1948 m. Kauno valstybės teatro, 1949–1950 m. Lietuvos filharmonijos, 1950–1988 m. Lietuvos operos ir baleto teatras solistas. 1960–1970 m. Vilniaus pedagoginio instituto, 1970–1982 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas.
Gastroliavo Rusijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Ukrainoje, Suomijoje ir kitur. Sukūrė apie 60 vaidmenų. 
Su scena atsisveikino 1987 m. rugsėjo 6 d. „Rigoleto“ spektakliu, kuriame atliko du vaidmenis: Monteronės ir Sparafučilės.
Pranas Reikauskis

Pranas Reikauskis (g. Gelsodės kaime, Luokės valsčius, Šiaulių apskritis) – plėšikas, siautėjęs Žemaitijoje.
1926–1931 m. parduodavo arklius Vokietijos, Rytprūsių provincijoje ir iš ten vežė kontrabandą: spiritą, mieles, cukrų, odą, žiebtuvėlius, ginklus. Vėliau ėmė vogti arklius ir juos pardavinėti, o po to ėmė plėšikauti. Su savimi visada nešiojosi keturis pistoletus. Apiplėšinėjo dvarus, parduotuves, prekių bazes, paštą, turtingesnius gyventojus. Apgaule išviliojo visą Tverų policijos nuovadą ir kartu su plėšiku Martinkumi apiplėšė kredito bankelį. Už įdavimą valdžios buvo pažadėta 2000 Lt premija. Reikauskį nušovė bendras Martinkus, susiviliojęs Reikauskio turimomis auksinėmis monetomis. Vieta Pašatrijyje, kur žuvo, vadinama Reikauskynė arba Reikauskiškė.
Pščelnikas

Istorija

Iki 1945 m. gyvenvietė priklausė Vokietijai. 1975-1998 m. buvo Gožuvo vaivadijos sudėtyje.

Lietuviai

Pščelnike 1933 m. liepos 17 d. žuvo Lietuvos didvyriai lakūnai Steponas Darius ir Stasys Girėnas. Pagal architekto Vytauto Landsbergio-Žemkalnio projektą čia pastatytas paminklas istoriniam „Lituanikos“ skrydžiui atminti.
Elgetaujantis ordinas

Elgetaujantis ordinas – religinis ordinas, kurio pragyvenimas visiškai priklauso nuo gaunamos labdaros. Tokių ordinų nariai neturi nei privačios, nei bendros nuosavybės ir duoda neturto įžadus pašvęsdami visą savo energiją ir laiką religiniam darbui.
Aukso karštinė

Aukso karštligė – laikotarpiai, kuriuo aukso ieškotojai karštligiškai migruodavo į vietą, kurioje buvo atrasti komerciškai vertingi aukso telkiniai. XIX a. įvyko kelios aukso karštligės Jungtinėse Valstijose, Australijoje, Kanadoje, Naujojoje Zelandijoje ir Pietų Afrikoje.
Aukso karštligės sąlygodavo nevietinių gyventojų įsikūrimą tam tikroje teritorijoje visam laikui ir vaidino svarbų vaidmenį Šiaurės Amerikos ir Australijos periferijų kultūroje. Tuo metu, kai pinigai rėmėsi aukso atsargomis, naujai iškastas auksas teikė postūmį visai ekonomikai.
Pirmoji svarbi aukso karštligė vyko JAV Apalačų kalnuose. Ją sekė Kalifornijos aukso karštligė 1848–1849 m. Siera Nevadoje, patraukusi ir visuomenės vaizduotę. Iš karto po Kalifornijos aukso karštligės Kalifornijoje įsikūrė amerikiečiai, ir valstija 1850 m. įstojo į sąjungą. Vėlesnės karštligės vyko vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje, palengva besislinkdamos į šiaurę: Freizerio kanjone, Cariboo rajone ir kitose Britų Kolumbijos dalyse bei Uoliniuose kalnuose. „Paskutinioji didžioji aukso karštligė“ buvo Klondaiko karštligė Kanados Jukono teritorijoje (1898–1899 m.), įamžinta Džeko Londono romanuose, Roberto V. Serviso poezijoje ir filmuose (pvz., Čarlio Čaplino „Aukso karštligė“).
Viktorijos aukso karštligė, vykusi Australijoje 1851 m., netrukus po Kalifornijos karštligės, buvo ryškiausia iš kelių Australijos karštligių. Ji turėjo ypatingą reikšmę Australijos, ypač Viktorijos ir Melburno, politiniam ir ekonominiam vystymuisi. Paskui aukso karštliges sekė pirmųjų geležinkelių ir telegrafo linijų statyba, daugialypės kultūra plėtra, kiti reiškiniai, tokie kaip rasizmas, Eurekos streikas ir vežimo katorgos darbams pabaiga. Vitvatersrando karštligė Transvalyje turėjo tokią pačią svarbą Pietų Afrikos istorijai, sąlygodama Johanesburgo įkūrimą ir įtampą tarp būrų ir britų naujakurių.
Paprastai aukso karštliges žymėjo bendras džiaugsmingas „dykai visiems“ jausmas, kai bet kas galėjo beveik žaibiškai tapti labai turtingu. Istorinė aukso karštligių svarba suteikė šiam terminui ilgesnį gyvenimą, ir dabar jis vartojamas kapitalistinėje santvarkoje apibūdinti bet kokią ekonominę veiklą, kurios dalyviai lenktyniauja tarpusavyje ieškodami naujos ir greičiausiai labai pelningos rinkos, dažnai skubinami technologinių tobulėjimų.