google/wiki40b huggingface dataset:
Kalbų šeimos

Pasaulio kalbos gali būti skirstomos į kalbų šeimas. Kalbų šeima yra genetiškai susijusios, t. y. iš vienos prokalbės kilusios kalbos. Kai kuriose kalbų šeimose, sistemiškai lyginant atskiras kalbas, galima iki tam tikro lygio šią prokalbę rekonstruoti.
Tiek praeityje, tiek šiuo metu egzistuoja hipotezės, pagal kurias atskiras kalbų šeimas galima jungti į dar didesnius vienetus, vadinamąsias makrošeimas (pvz., nostratinės kalbos, eurazinės kalbos, Dene-Kaukazo). Šios hipotezės iki šiol nesusilaukė tyrinėtojų daugumos palaikymo.
Pasaulyje yra kiek daugiau nei 7 000 šnekamųjų kalbų. Kalbančiųjų tomis kalbomis skaičius labai skiriasi – nuo kinų kalbos, kurią vartoja daugiau kaip milijardas žmonių, iki nykstančių kalbų, kuriomis šneka vos keletas žmonių. Paprastai kalba šneka tam tikra viena tauta. Tačiau yra kalbų, kurias vartoja kelios tautos, net kelios valstybės.
Daugelį žmonių šnekamųjų kalbų (be jų, dar yra dirbtinių kalbų) galima priskirti tam tikrai kalbų šeimai ir grupei. Kalbos į šeimas skirstomos pagal jų giminiškumą, t. y. į vieną šeimą patenka iš vienos prokalbės kilusios kalbos. Ši prokalbė retai yra tiesiogiai žinoma, nes  daugelis kalbų turi trumpą rašytiniuose šaltiniuose užfiksuotą istoriją.
Nepaisant to, taikant lyginamuosius metodus tokios prokalbės bruožus galima atkurti pagal dabartines kalbas, naudojantis dar XIX a. sukurtu Augusto Schleicherio.rekonstrukcijos metodu. Šitaip rekonstruota indoeuropiečių prokalbė (nes ja buvo šnekama dar prieš rašto atsiradimą). Kalbos, kurių nepavyksta priskirti nė vienai kalbų šeimai, vadinamos izoliuotomis.
Kalbų šeimos skirtomis į grupes ir pogrupius pagal kalbų giminiškumo laipsnį (pvz., lietuvių kalba yra indoeuropiečių kalbų šeimos baltų grupės, kilusios iš baltų prokalbės, rytų baltų pogrupio kalba).

Kalbų šeimos

Skirtingi autoriai įvairiai skirsto kalbas, ir pasakyti, kiek yra kalbų šeimų, taip pat sunku kaip ir pasakyti, kiek yra pačių kalbų. Žemiau pateikiamame sąraše kalbų šeimos sugrupuotos geografiškai – tai padaryta tik patogumo dėlei. Šis geografinis principas nereiškia, kad tos kalbų šeimos yra tarpusavyje giminingos (pvz., sudaro kokią nors superšeimą).

Centrinė Amerika ir Pietų Amerika

žr. pagrindinį straipsnį Indėnų kalbos

Šiaurės Amerika, Centrinė Amerika ir Pietų Amerika

žr. pagrindinį straipsnį Indėnų kalbos
Macharcė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Leipalingio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Istorija

Leipalingio dvaras 1508 m. paskirtas stačiatikiui Jonui Sapiegai. Jis pastatė cerkvę. Apie 1570 m. ji sudegė, buvo atstatyta. Minima dar 1616 m. Vėliau sunyko. Povilo Sapiegos (mirusio 1570 m.) sūnūs perėjo į katalikybę ir iki 1611 m. pastatė bažnyčią.
1611 m. pradėtos rašyti metrikų knygos. Apie 1655 m. bažnyčia sudegė, nes 1674 m. minima nauja, medinė. Prie jos veikė prieglauda. XVII a. antrojoje pusėje Leipalingis buvo Merkinės dominikonų bažnyčios filija. 1771 m. minima sena medinė bažnyčia. 1778 m. įkurta parapija. 1785 m. bažnyčia, varpinė ir šventoriaus tvora sudegė. Pastatyta laikina.
Dabartinę mūrinę bažnyčią 1806 m. pradėjo statyti Vilniaus kapitulos kanauninkas kunigas Antanas Kruševskis. Jis jai dovanojo pinigų (1820 m. palaidotas bažnyčios rūsyje). 1821 m. pastatyta bažnyčia konsekruota. Klebonas Jurgis Andriušis su parapijiečiais 1873 m. bažnyčią suremontavo, pastatė naują didįjį altorių (įrengė Varšuvos dailininkas E. Ceglarskis). 1885 m. pastatyta varpinė (architektas E. Lipskis).
1911 m. įkurtas „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Juozas Laukaitis). 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1915 m. birželio 24 d. sudegė parapijos salė. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia klasicistinė, turi baroko bruožų, stačiakampio plano, su bokšteliu. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Kampe stovi mūrinė varpinė.
Aurelijus Kazys Zuoza

Aurelijus Kazys Zuoza (g. 1960 m. gegužės 21 d. Kaune) – Lietuvos sporto mokslininkas, socialinių mokslų (edukologija) daktaras, docentas.

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą, 1986 m. – LVKKI aspirantūrą.
1989 m. Baltarusijos kūno kultūros institute apgynė pedagogikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Kryptingų kūno kultūros pamokų įtaka pradinių klasių moksleivių fiziniam parengtumui“.
Nuo 1982 m. dirba Lietuvos kūno kultūros akademijoje: krepšinio, tinklinio, teniso katedros dėstytojas, 1990–1991 m. šios katedros vedėjas, nuo 1996 m. docentas, nuo 2008 m. sportinių žaidimų katedros vedėjas.
2005–2006 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto Kūno kultūros katedros docentas. LKKA moterų tinklinio ir paplūdimio tinklinio komandos „Atletas“ (1982–2009), Lietuvos moterų paplūdimio tinklinio rinktinės, Europos (1997, 2003) ir pasaulio (1998) čempionatų dalyvės, treneris. Lietuvos moterų paplūdimio tinklinio lygos prezidentas (nuo 1996).
Nuo 2019 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Ilona Judita, vaikai Andrius, Ieva.
K2

Pavadinimas

Šis kalnas turi ne vieną pavadinimą. 1856 metų ekspedicija tyrinėjo Karakorumo kalnus ir žymėjo juos kaip K1, K2, K3 ir t. t. Ekspedicijos narys Tomas Montgomeris šią viršukalnę pažymėjo kaip K2 – „antroji Karakorumo viršukalnė“. Iki šiol būtent K2 yra dažniausiai naudojamas kalno pavadinimas.
Pavadinimas Čogoris kildinamas iš baltų kalbos žodžių chogo – didelis ir ri – kalnas (شاہگوری – didelis kalnas). Ilgą laiką buvo manoma, jog būtent Čogoris yra tradicinis vietos gyventojų naudojamas kalno pavadinimas, tačiau atlikus tyrimą paaiškėjo, kad šį pavadinimą vartoją tik nedidelė dalis regiono gyventojų.
Kadangi K2 neturi aiškaus pavadinimo, kalną, siekiant pagerbti vieną pirmųjų šio regiono tyrinėtojų, Henrį Gudviną-Ostiną, buvo pasiūlyta pavadinti Gudvino-Ostino vardu, tačiau šis pasiūlymas buvo atmestas.

Kopimai

1902 m. buvo surengta pirma rimta, tarptautinė, į K2 įkopti bandžiusi ekspedicija, vadovaujama anglo Oskaro Eckensteino. Tą kartą ekspedicijai, viršūnę bandžiusiai pasiekti šiaurės vakarų šlaitu ir atlikusiai kelis nesėkmingus bandymus, pavyko pasiekti 6525 m aukštį.
1909 m. italų ekspedicija, vadovaujama Abrucų kunigaikščio, princo Luidžio Amedeo, kopė pietryčių šlaitu ir pasiekė maždaug 6250 m aukštį.
Praėjus beveik 30 metų nuo paskutinio bandymo, 1938 m. amerikiečių ekspedicija, vadovaujama Čarlzo Hiustono, atliko iki tol sėkmingiausią bandymą ir pasiekė 7925 m aukštį.
K2 viršūnę pirmą kartą pavyko pasiekti tik 1954 m. liepos 31 d. Tai padarė italai Lino Lacedelli ir Achille Compagnoni. Praėjo net 23 metai kol į K2 buvo įkopta antrą kartą – tuomet viršūnę pasiekė japonų ekspedicija.
1982 m. 7 japonų ekspedicijos nariai tapo pirmaisiais, kuriems į K2 pavyko įkopti šiauriniu kalno šlaitu.
1986 m. viršūnę pasiekė 3 moterys, tačiau išgyveno tik viena, lenkė Wanda Rutkiewicz. Iš viso tais metais žuvo 13, į K2 kopusių žmonių.
2008 m. rugpjūčio 1 d. didžiulė sniego lavina pasiglemžė 11 žmonių gyvybes.
Povilas Leimonas

Karjera

Baigė Marijampolės futbolo mokyklą. Profesionalo karjerą pradėjo FK Sūduva klube, vidurio saugo ir gynėjo pozicijose. Buvo kviečiamas į Lietuvos jaunimo rinktines.
2011 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje draugiškose varžybose prieš Norvegiją.
2013 m. rugpjūčio 31 d. pasirašytas kontraktas su Widzew Łódź komanda.
2014 m. birželio 23 d. pasirašytas kontraktas su Jagiellonia Bialystok komanda.
Gintautas Mišeikis

Biografija

1965–1974 m. mokėsi Žiežmarių vidurinėje mokykloje, 1974–1976 m. Klaipėdos 19–oje vidurinėje mokykloje, 1977 m. baigė Kauno profesinę technikos mokyklą Nr. 23 (kino mechanikas). 1977–1982 m. studijavo veterinariją Lietuvos veterinarijos akademijoje, 1982 m. stažavosi Leningrado veterinarijos institute. 2007 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisininkas.
1982–1984 m. Palomenės kolūkio (Kaišiadorių rajonas), 1984 m. S. Nėries kolūkio, 1985–1987 m. Kaišiadorių eksperimentinio ūkio, 1987–1998 m. UAB „Kaišiadorių agrofirma“ vyr. veterinarijos gydytojas. 1998–2003 m. AB „Lietuvos paštas“ Kaišiadorių rajono skyriaus viršininkas, 2003 m. balandžio – birželio mėn. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. Nuo 2003 m. Lietuvos Respublikos ginklų fondo prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės direktorius.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, nuo 1999 m. LSDP tarybos narys, Kaišiadorių rajono skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2007 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos, 2000–2003 m. ir valdybos narys.
Sutuoktinė Audrė, vaikai Gintarė, Justas.
Kampi Bizencijus

Istorija

Šiame mieste Felice Matteucci ir tėvas Eugenio Barsanti sukūrė pirmąjį Vidaus degimo variklį.
Žemoji Panemunė

Žymūs žmonės

Žemosios Panemunės mokykloje mokytojavo lietuvių kalbos tėvas, jos normintojas Jonas Jablonskis (1860–1930).
Laukuvos Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia

Istorija

Jonas Talaitis 1624 m. pastatė medinę bažnyčią. 1624 m . įkurta parapija. 1668–1691 m. veikė parapinė mokykla (1804 m. atkurta). Ivoniškyje, arba Senojoje Laukuvoje, 1689 m. pastatyta bažnyčia (nugriauta po 1863 m.) turėjo kunigą. Naujoji Laukuvos bažnyčia statyta iki 1705 m. Kapinėse XVIII a. pastatyta medinė koplyčia. 1829 m. perstatyta. 1748 m. veikė Škaplieriaus draugija.
1820 m. bažnyčiai priklausė šie kaimai: Eidininkai, Eitvydaičiai, Kantautai, Riešketai. Sudegus bažnyčiai, 1852–1856 m. pastatyta dabartinė mūrinė (archit. Timofejevo projektas, statė meistras Kalėda). Kertinį akmenį pašventino vyskupas M. Valančius. Jos statyba rūpinosi klebonas Matas Narkevičius, dvarininkas Vladas Tallat-Kelpša, parapijiečiai. Laukuvos prelatas Razutis-Razutovičius sumokėjo už plytas. Bažnyčią 1893 m. konsekravo vyskupas Mečislovas Paliulionis. Per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečiai išsivežė 2 varpus.

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, dvibokštė. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje palaidotas Šventojo Rašto vertėjas į lietuvių kalbą prelatas Antanas Rubšys.
Antilija

Plutarchas

Legenda apie salą pasirodė dar ikikrikščioniškosios Romos laikais, Plutarchui 74 m. aprašant Romos karvedžio ir Ispanijos konsulo Kvinto Sertorijaus gyvenimą ir paminint, kad grįždamas iš Mauretanijos (dabartinio Maroko Sertorijus „sutiko jūreivius, kurie neseniai grįžo iš Atlanto salų“, ir kurių papasakotos istorijos buvo tokios viliojančios, kad šių salų paieška, tikintis jose apsigyventi, tapo Sertorijaus gyvenimo tikslu.

Viduramžiai

Portugalų legenda pasakoja, kad sala buvo apgyvendinta Porto arkivyskupo ir jo pasekėjų 714 arba 734 metais gelbėjantis nuo maurų.
Antilija pirmą kartą buvo pažymėta Pizigano žemėlapyje 1424 metais kartu su Satanazes (velnio) sala. Ji pažymėta genujiečio B. Beccario or Beccaria (1435) ir venecijiečio Andrea Bianco (1436), 1455 ir 1476 žemėlapiuose, paprastai kartu su kitomis legendinėmis salomis. Florencijietis Paul Toscanelli savo laiškuose Kristupui Kolumbui ir Portugalijos karaliui (1474) laiko Antiliją svarbiausiu orientyru matuojant atstumą nuo Lisabonos ir Cipango salos (Japonijos).
Salos ieškojo daugelis ekspedicijų, o Kristupas Kolumbas 1492 m. planavo sustoti joje pakeliui į Aziją.
Žemėlapiuose Antilija paprastai buvo vaizduojama beveik Portugalijos dydžio, už dviejų šimtų mylių į vakarus nuo Azorų, beveik idealaus stačiakampio formos, bet su septyniomis ar aštuoniomis įlankomis rytiniame ir vakariniame krantuose, kurių kiekvienoje buvo po miestą.
Anneli Jäätteenmäki

Biografija

Baigusi teisės studijas, dirbo juriste. 1987 m. pirmą kartą išrinkta Eduskuntos (Suomijos parlamento) nare nuo Suomijos centro partijos.
1994–1995 m. buvo Teisingumo ministrė Esko Aho vyriausybėje. 2002 m. vietoje jo buvo išrinkta Suomijos centro partijos pirmininke.
2003 m. kovo mėn. išrinkta Eduskuntos pirmininke, tačiau netrukus kartu su socialdemokratų bei Švedų liaudies partija suformavo vyriausybe ir tapo pirmąja Suomijos premjere-moterimi.
A.Jaatteenmaki vyriausybei vadovavo trumpai- jau birželio mėn. turėjo atsistatydinti, kai buvo apkaltinta rinkimų kampanijos metu pasinaudojusi konfidencialia informacija apie savo pirmtako Paavo Lipponeno pokalbius su JAV prezidentu Dž. Bušu dėl karo Irake. 
Nuo 2004 m. A.Jaatteenmaki yra Europos parlamento narė, buvo Konstitucinių reikalų komiteto pirmininko pavaduotoja (2007–2009 m.), Liberalų ir demokratų aljanso už Europą frakcijos pirmininko pavaduotoja (nuo 2009 m.).
Taldyko perėja

Taldyko perėja yra kalnų perėja Kirgizijoje, Pamyre, Alajaus kalnagūbryje.
Perėjos aukštis 3615 m. Ji jungia Giulčios upės slėnį šiaurėje su Alajaus slėniu pietuose.
1932 m. per perėją nutiestas kelias rytiniame Pamyro trakte jungia Ošo miestą su Sary Tašo gyvenviete.
Šiaulių rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Šiaulių rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Šiaulių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru 17 balsų išrinktas Algimantas Gaubas. Mero pavaduotoju, surinkęs 25 balsų, paskirtas Antanas Bezaras. Administracijos direktoriumi paskirtas Kęstutis Lukšas.
Bistonas

Istorija

1935–1974 m. buvo Bistono ir Steiplfordo urbanistrinio darinio dalimi.
Kumykų kalba

Istorija

Kumykų kalba laikoma viena iš šešių literatūrinių Dagestano kalbų, iki XIX a. pr. ji buvo pagrindinė šnekamoji kalba (lingua franca) šiaurės (t. y. lygumų) Dagestane. Kumykų literatūros pradininku laikomas 1839 m. gimęs Jyrčy Kazakas (Yırçı Qazaq). Pradžioje kalba buvo užrašoma arabų raštu, 1928–1938 m. – lotynų raštu, o vėliau – kirilica. Dabar leidžiamas laikraštis kumykų kalba „Joldaš“ (Ёлдаш).
Burundžio karalystė

Istorija

Burundis buvo viena iš daugelio Afrikos ežerų valstybių, nuo XVII a. susiformavusių Afrikos Didžiųjų ežerų regione. Kaip ir kitose regiono karalystėse, joje valdymą į savo rankas buvo suėmusi viena iš trijų visuomenės grupių – gyvulių augintojai tutsiai, kurių santykius su kitomis klasėmis reguliavo sudėtinga teisinė sistema umugabire. Pirmasis istoriškai patvirtintas monarchas Ntarė III, priklausęs Nganwa dinastijai, valdė XVII a. II pusėje. Vėlesni monarchai plėtė valstybės teritorijas aplinkinių genčių sąskaita. Tai buvo viena galingiausių regiono valstybių (kartu su Buganda, Ruanda, Bunjoru), kurioje klestėjo žemės ūkis, ir XIX a. pabaigoje gyveno 2 mln. gyventojų.
Nuo 1856 m. ši Afrikos gilumos valstybė užmezgė santykius su europiečiais. 1899 m. Burundžio karalystė kartu su kitomis aplinkinėmis valstybėmis: Ruandos, Buha, Bušubi karalystėmis buvo prijungta prie Vokietijos Rytų Afrikos. Skirtingai nei kaimyninėje Ruandoje, tuometinis Burundžio karalius Mvezi IV priešinosi vokiečių politinei ir kultūrinei įtakai. Nors vokiečiai ir užėmė karalystę, jų įtaka buvo silpna (skirtingai nei Tanganikos pakrantėje). Jie naudojosi vietine tutsių monarchija ir aristokratija, kad išlaikytų savo valdžią regione.
1916 m. Pirmojo pasaulinio karo metu sąjungininkai užėmė Vokietijos kolonijas. Vokietijos Rytų Afriką pasidalino Britų imperija ir Belgija, kuriai ir atiteko tradicinės Burundžio bei Ruandos karalystės. Jos kartu buvo administruojamos kaip kolonijinė valda Ruanda-Burundis. Tradicinės monarchijos buvo išsaugotos. Belgų valdymo laikais Burundžio visuomenė buvo galutinai ir oficialiai suskaldyta tarp dviejų klasių – tutsių ir hutų, o pirmiesiems buvo suteiktos visos teisės pastarųjų atžvilgiu. Todėl kolonijiniais laikais didėjo atskirtis ir trintis tarp šių klasių.
1962 m. Burundis gavo nepriklausomybę iš Belgijos kaip nepriklausoma karalystė, tačiau dėl didėjančios įtampos tarp tutsių aristokratijos ir hutu prastuomenės, 1966 m. valdovas Ntare V buvo nuverstas, ir paskelbta Burundžio Respublika.
Harrison Ford

Jaunystė

Gimė Čikagoje, Ilinojaus valstijoje. Jo motina Dorotė buvo namų šeimininkė ir buvusi radijo aktorė, o jo tėvas, Kristoferis Fordas (tikrasis vardas Džonas Viljamas Fordas (John William Ford)), dirbo reklamos srityje ir taip pat užsiiminėjo vaidyba. 1945 m. gimė Fordo jaunesnysis brolis Terensas. Fordo seneliai iš tėvo pusės, John Fitzgerald Ford ir Florence Veronica Niehaus, atitinkamai buvo airių ir vokiečių kilmės. Seneliai iš motinos pusės, Harry Nidelman ir Anna Lifschutz, buvo žydai, emigravę iš Minsko, Baltarusijos (kuomet ji buvo Rusijos imperijos sudėtyje).
Vaikystėje Fordas buvo aktyvus Amerikos berniukų skautų organizacijos narys ir pelnė antrą aukščiausią laipsnį. Dėl to jis ir taip pat skautu buvęs režisierius Stivenas Spilbergas nutarė jaunąjį Indianą Džounsą filme „Indiana Džounsas ir paskutinis kryžiaus žygis“ pavaizduoti kaip skautą. Jie taip pat juokais Fordo žinias apie roplius pavertė Džounso baime gyvatėms.
1960 m. Fordas baigė Meino rytų vidurinę mokyklą Park Ridže, Ilinojuje. Mokykloje Fordas dirbo mokyklos radijuje, komentuodavo sporto varžybas. Jis įstojo į Ripono koledžą Viskonsine, kur norėdamas įveikti savo drovumą, pradėjo lankyti dramos būrelį ir ilgai netrukus susižavėjo vaidyba.

Karjera

Aktoriaus karjeros pradėjo siekti 1964 m. nuvykęs į Los Andželą (Kalifornija). Pirmą vaidmenį atliko filme „Dead Heat on a Merry-Go-Round“ (1966 m.), bet kūrybinės grupės sąraše nebuvo paminėtas.
Nepatenkintas jam siūlomais vaidmenimis, Fordas tapo savamoksliu dailide ir vėliau buvo nusamdytas Džordžo Lukaso pagaminti spinteles jo namams. Fordo, kaip dailidės, dirbiniai galop atnešė jam kino žvaigždės vaidmenį. 1975 m. Džordžas Lukasas paskyrė laiką Fordo perklausai dėl vaidmens jo režisuotame filme „Žvaigždžių karai: epizodas IV – nauja viltis“ ir galiausiai nutarė Fordui atiduoti Hano Solo vaidmenį. „Žvaigždžių karai“ tapo vienu sėkmingiausių filmų kino istorijoje, o Fordas įgijo superžvaigždės statusą. Fordas savo, kaip vieno pagrindinių to laikmečio aktorių, rolę įtvirtino gavęs vaidmenis bendrame Džordžo Lukaso ir Stiveno Spilbergo projekte – „Indiano Džounso“ filmų trilogijoje.

Asmeninis gyvenimas

Fordas yra vienas iš nuošaliausių Holivudo aktorių, jis nemėgsta viešai kalbėti apie savo asmeninį gyvenimą. Fordas vedė tris kartus: pirmąkart Mary Marquardt
(santuoka truko nuo 1964 iki 1979 m.), antrąkart – Melissa Mathison (1983–2004 m.). Su trečiąja žmona Calista Flockhart susituokė 2010 m. Viso Fordas turi penkis vaikus.
Vienas iš Fordo laisvalaikio hobių yra aviacija. Jis turi piloto teises ir gali skraidyti fiksuotųjų sparnų orlaiviais bei sraigtasparniu.
Domingo Faustino Sarmiento

Literatūrinė ir švietėjiška veikla

XIX a. pirmojoje pusėje gyveno Čilėje, domėjosi šios šalies švietimo sistema. Čilėje Sarmiento įsitraukė į intensyvią diskusiją su neoklasicizmo teoretiku Andrés Bello apie literatūros esmę ir paskirtį, šioje diskusijoje tvirtai palaikė romantizmo pusę. 1845 m. parašė knygą Facundo, kurioje išdėstė požiūrį į kaudilizmą ir personalistinę politiką. Ši knyga susilaukė visuotinio pripažinimo Lotynų Amerikoje, buvo vertinimama už rašymo stilių, politinę filosofiją. Taip pat keliavo po JAV, Europą.
Sarmiento laikomas vienu didžiausių Argentinos švietėjų. Jo garbei pavadintas Sarmiento miestas Čiubute, daugybė gatvių, aikščių. Mičigano universitetas jam suteikė garbės laipsnį, ten iki šiol stovi Sarmiento biustas.

Politinė veikla

1868 m. Sarmiento išrinktas Argentinos prezidentu, šiame poste pakeitė liberalą Bartolomé Mitre. Jo valdymo laikotarpiu suklestėjo švietimas: įsteigta apie 100 viešųjų bibliotekų, padvigubėjo studentų skaičius. Po intensyvios tarptautinės kampanijos padidėjo imigracija iš Europos. Sarmiento užbaigė Trigubo Alianso karą, rėmė protekcionistinę ekonominę politiką.
Kulių miškai

Kulių miškai – tai dešimtas pagal plotą Lietuvos miškų masyvas Plungės raj., Klaipėdos raj. ir Kretingos raj. savivaldybių teritorijose ir esantis Lietuvos vakaruose. Plotas 16 300 ha, mišku apaugę 12 650 ha.

Geografija

Kulių miškai prasideda 3 km į šiaurės vakarus nuo Rietavo ir apie 21 km tęsiasi Kartenos link. Pietinį pakraštį kerta autostrada Kaunas-Klaipėda. Masyvas labai netaisyklingos konfigūracijos. Jį sudaro 16 miškų; didesnieji: Peklinės, Žutautų, Mikoliškių, Pyvorų, Patyrio, Reiškių. 67 % miškų yra valstybės reikšmės, priklauso Kretingos miškų urėdijos Mikoliškių, Kartenos, Telšių miškų urėdijos Kulių, Mastaičių, Stalgėnų, Rietavo miškų urėdijos Skroblės girininkijoms.
Daug pelkių; didžiausios: Aukštasis tyras, Reiskių tyras ir Kalniškių tyro durpynas. Aukštasis tyras yra Minijos ir Jūros baseinų vandenskyroje. Per miškus teka Jūra ir jos intakas Tinalupis, Letauso dešinieji intakai Urnupis ir Vedega, Minijos kairieji intakai Alantas, Kartenalė, Žvelsa ir jos intakas Trumpė, Veiviržas ir jo intakas Juodupis. Yra Reiskių ežeras, Veiviržo aukštupyje – tvenkinys. Paviršius – kiek banguota lyguma.

Medynai

Miško augavietės labai derlingos arba nederlingos ir normalaus drėgnumo arba pelkinės. 68 % miškų yra ūkiniai IV grupės, 28 % ekosistemų apsaugos II grupės, 4 % vandens apsauginiai III grupės. Kultūrinės kilmės medynų 25 %. Eglynų yra 56 %, beržynų 17 %, pušynų 13 %, juodalksnynų 12 %, baltalksnynų 2 %. Jaunuolynai sudaro 27 %, pusamžiai medynai 48 %, bręstantys 17 %, brandus 8 %. Medynų vidutinis amžius 53 m., bonitetas 11,1, skalsumas 0,7, tūris 198 m³/ha. Kasmet priauga 3,7 m³/ha.

Aplinkosauga

Kulių miškuose gyvena pilkieji vilkai, nemaža saugomų augalų, gyvūnų (ypač paukščių) rūšių. Įvairiose Kulių miškų dalyse yra Kulių kraštovaizdžio draustinis, Reiškių tyro draustinis ir Aukštojo tyro telmologinis draustinis, prie Minijos – Minijos senslėnio kraštovaizdžio draustinis ir Minijos ichtiologinis draustinis.
Kulių miškuose yra 2 gamtos paminklai: ąžuolas Mikoliškių miško 25 kvartale ir paprastasis kadagys 7 kvartale, šeši kultūros paminklai: Pauškių piliakalnis Skroblės girininkijos 53 kvartale, senkapiai Skroblės, Kartenos, Mikoliškių girininkijose ir koplytstulpiai Skroblės girininkijos 49 ir 74 kvartaluose.

Istorija

1944–1953 m. miškuose veikė Žemaičių apygardos Šatrijos rinktinės Lietuvos partizanai.
Aukštrakiai (Šiauliai)

Geografija

Aukštrakiai – tai tarp miškų buvę du kaimai ir apie juos esančios aukštapelkės į rytus nuo Gubernijos miško. Aukštapelkė yra Mūšos ir Ventos upių baseinų takoskyroje. Miško centre yra didelis aukštesnio paviršiaus iškirsto miško plotas. Šią aukštumėlę visu perimetru juosia pelkės. Į šias pelkes vanduo iš niekur neatbėga, jos maitinasi krituliais. Iš pelkių pakraščių išteka du upeliai. Pietryčiuose neilgas upelis teka Pakarčiūnų ir Vinkšnėnų kaimų palaukėmis ir vadinasi Katarė. <rerf>Katarė yra senovės indoeuropiečių kilmės žodis ir reiškia „upelis“. Tai įrodymas, kad žmonės čia gyvena nuo seno.</ref> Upelis įteka į Kulpę. Dabar tai melioracijos griovys, kuris vasarą išdžiūsta. Vakaruose pelkių vanduo nubėga į Ringuvos upelį. Tai vandeningesnis ir ilgesnis upelis, kuris į vakarus nuo Kuršėnų įteka į Ventą. Šiuo metu pelkės yra gerokai apsausintos, iškasta keletas melioracijos griovių. Tačiau pelkių išnaikinti nepavyko.

Gyventojai

1923 m. surašymo metu Aukštrakių viensėdyje buvo 1 ūkis su 8 gyventojais. Kaimas išnyko melioracijos metais, apie 1975 m.

Aplinkinės gyvenvietės

GRUZDŽIAI – 10,5 km 
 Maniūšiai – 5,4 km
Daujočiai – 6,3 km
Račiai – 5,4 km 
 Smilgiai – 2,2 km
Luponiai – 6,2 km
Bridai – 3,5 km
Kadugiai – 5,5 km
ŠIAULIAI – 8,5 km 
 Pakarčiūnai – 2,3 km
Kėbliai – 2,7 km
Airexpo

Airexpo – kasmetinė Prancūzijos aviacijos šventė, pirmą kartą surengta 1987 m. Dažniausiai rengiama Muret-Lherm oro uoste, Murė.
Organizuojama dviejų pagrindinių Prancūzijos aviacijos mokyklų (ENAC ir ISAE SUPAERO). Tai daugiausia komercinis renginys, kuriame pristatomi kariniai ir civiliniai orlaiviai; plačiai įvardijama kaip viena prestižiškiausių tokio tipo parodų Prancūzijoje. Čia pranešama apie pagrindines orlaivių pardavimo sutartis, sudarytas tarp gamintojų. Parodoje dalyvauja stambiausi tarptautiniai orlaivių gamintojai.