google/wiki40b huggingface dataset:
Adomas Budreika

Biografija

A. Budreika gimė apie 1874 m. (kitur pateikiama 1879 m.). Baigė vidurinį mokslą ir dirbo dvaro darbininku, gyveno Rokiškio geležinkelio stoties gyvenvietėje.
Dalyvavo rinkimuose į Pirmąjį ir Antrąjį Seimus pagal Lietuvos socialdemokratų sąrašus. Kandidatavo Utenoje, VI rinkimų apygardoje.
Rinkimuose į I Seimą iš karto nebuvo išrinktas. I Seimo nariu tapo atsisakius pagal sąrašą Jonui Jasevičiui ir Antanui Pilkauskui Seimo nario mandato. Šiame Seime dirbo nuo 1922 m. lapkričio 28 d. iki 1923 m. kovo 13 d. Buvo LSDP frakcijos narys, priklausė Žemės ir miško ūkio komisijai.
Kandidatavo į II Seimą, tačiau nesėkmingai, nebuvo išrinktas.
Mirties data nežinoma.
Arka

Arka – kreivinė sąrama virš angos, nišos ar skliautuotos patalpos. Savo forma gali būti pusapskritės, segmentinės, smailiosios, trilapės, elipsinės, liepsninės ir kt.
Lietuvos architektūroje arkos atsirado XIII–XIV a. (Krėvos, Medininkų, Lydos, Kauno pilys). Pirmosios arkos buvo segmentinės, pusapskritės. Gotikos architektūros laikotarpiu išplito smailiosios ir liepsninės arkos, renesanso–biforinės, elipsinės.
Nemuno deltos žemuma

Nemuno deltos žemuma – žemuma vakarų Lietuvoje ir Rusijos Kaliningrado srityje, Kuršių marių pakrantėje. Driekiasi nuo Klaipėdos pietinių pakraščių šiaurėje iki Polesko pietuose, rytinę ribą žymi Rambyno kalnas. Plotas apie 2000 km², iš jo Lietuvoje yra apie trečdalis. Nemuno deltos žemuma laikoma Pajūrio žemumos pietine dalimi.
Žemumą sukūrė Nemuno žemupio ledyninė plaštaka, o prieledyniniai patvenktiniai ežerai ir deltos sąnašos ją perkūrė. Žemumos paviršius tebekinta dėl Nemuno deltos šakų (Gilijos, Rusnės, Atmatos, Skirvytės) ir intakų (Šyšos, Tenenio, Minijos) nešamų sąnašų.
Nemuno deltos žemuma iškilusi vos kelis metrus virš jūros lygio, žemėja iš rytų į vakarus. Prasideda nuo plačios Nemuno salpos. Į vakarus nuo Šilutės plyti visiškai plokščia žemumos dalis. Vietomis yra apskalautų moreninių gūbrelių (Ventės–Kintų, Pagėgių–Plaušvarių apylinkės), kauburiuoto smulkiagrūdžio smėlio plotų (tarp Pagėgių ir Šilutės).
Didelę Nemuno deltos žemumos dalį užlieja pavasarinis potvynis. Gausu pelkių: Svencelė, Aukštumala, Rupkalvių, Medžioklės, Berštų. Po aliuvinėmis sąnašomis yra durpynų, dalis jų užlieta marių. Telkšo nuo marių atsiskyrusi įlanka – Krokų Lanka. Gausu senvagių, aklų užutėkių (žiogių). Išskirtiniai žemumos kraštovaizdžiai saugomi Nemuno deltos regioniniame parke.
Paninis

Paninis (skr. पाणिनि = Pāṇini-) – apie VI a. pr. m. e. gyvenęs indų mokslininkas, sunorminęs sanskrito gramatiką. Gimė Puškalavatyje, Gandharos karalystėje. Apie jo gyvenimą praktiškai nežinoma nieko, „Pančatantroje“ minima, kad Paninis buvo užmuštas liūto.
Svarbiausias Paninio kūrinys – „Aštadhjaja“ (skr. अष्टाध्यायी = Aṣṭādhyāyī – „aštuonios dalys“), kur surašyta sanskrito gramatika ir morfologija. Nors pats Paninis mini rėmęsis ankstyvesniais darbais (Unadisutra, Dhatupatha ir Ganapatha), jo gramatika laikoma esminiu darbu, skiriančiu vedų kalbą ir klasikinį sanskritą. Be to, „Aštadhjaja“ lingvistiniu požiūriu buvo pats pažangiausias darbas, panašūs lingvistiniai grupavimo metodai Europoje atsirado tik XX a. Gramatika po Paninio tapo vienu esminių hinduizmo mokslų, o „Aštadhjaja“ ir jos aiškinimai iki XXI a. tebėra vienas svarbiausių klasikinio išsilavinimo Indijoje pagrindų. XX a. Europoje plėtojantis struktūrinei kalbotyrai ir semiotikai Paninis buvo imtas laikyti formaliųjų gramatikos modelių, tarp jų formaliosios logikos, generatyvinės gramatikos ir matematinės kalbotyros, pirmtaku.
Cultural y Deportiva Leonesa

Istorija

Klubas įkurtas 1923 m. rugpjūčio 5 d. 
1955 m. pateko į elito divizioną, tačiau La Liga pirmenybėse išliko tik vieną sezoną.
Kasala

Istorija

Kasala įkurta 1840 m. kaip osmanų karinė bazė. Sudanui atgavus nepriklausomybę, į Kasalą atvyko daug dėl Etiopijos-Eritrėjos karo pasitraukusių pabėgėlių.
Vėjo energetika Lietuvoje

Vėjo energetika Lietuvoje pradėjo vystytis 2004 m. Instaliuota galia vėjo jėgainėse 2018 m. siekė 439 MW ir pagamino 9 % visos šalyje suvartojamos elektros energijos (ES vidurkis – 14 %). Lietuvoje veikia Danijoje, Vokietijoje, Suomijoje pagamintos vėjo jėgainės.

Istorija

Vėjo elektrinių konstravimo darbais Lietuvoje buvo susidomėta XX a. aštuntajame dešimtmetyje. Atsinaujinančios energijos šaltinių mokslinio tyrimo ir projektavimo – konstravimo biuras „Vėjas“, UAB „Vėjas“, UAB „Jėgainė“, Kauno technologijos universitetas bandė sukonstruoti lietuviškas 2; 4; 8; 20; 60 kW vėjo elektrines, tačiau visos pastangos baigėsi nesėkmingai. Sėkmingiausiai dirbo trijų vėjo elektrinių 16 kW bendrosios galios eksperimentinis kompleksas Palangos kopose, kuris šildė gelbėjimo stoties pastatą. AVEU tipo Astrachanės (Rusija) gamybos elektrinės buvo pastatytos siekiant atlikti eksperimentą ir išsiaiškinti, kaip pajūrio vėjų sąlygomis dirba vėjo elektrinių sparnai, pagaminti dykumų vandens keltuvams. Eksperimentas baigėsi nesėkme – audros metu visi sparnai buvo sulaužyti ir elektrines teko iš kopų pašalinti.
Pirmą vėjo energetikos Lietuvoje galimybių studiją 1993 m. paruošė Lietuvos energetikų mokslo ir technikos draugija po Lietuvos vyriausybinės delegacijos pažintinio vizito Vokietijos Šiaurės jūros pakrančių objektuose. Studija, kurioje meteorologinių stebėjimų pagrindu buvo apskaičiuoti energetiniai vėjo ištekliai, išanalizuotos gaminamų vėjo elektrinių konstrukcijos, paruošti pasiūlymai eksperimentinių vėjo elektrinių įsigijimui ir jų pastatymo vietoms, buvo pateikta tuometinei LR Pramonės ir prekybos ministerijai. Tačiau pasiūlymams eigos nebuvo duota ir vėjo energetika palikta likimo valiai.

2006

2006 m. spalio 11 d. į Lietuvos energetikos sistemos 110 kV perdavimo tinklo atkarpą Palanga–Šventoji buvo įjungta pirmoji iš 15 UAB „Vėjų spektras“ parko „E-70“ tipo vėjo elektrinių.

2012

2012 m. birželio 6 d. buvo oficialiai atidarytas toliausiai nuo jūros kranto nutolęs vėjo jėgainių parkas Šilalėje. 13,8 MWh galingumo parkas nuo Baltijos jūros kranto yra nutolęs 60 km. Projektas kainavo 75 mln. litų.
Pašilė (Skuodas)

Žymūs žmonės

Bronius Jonušas (1899–1976), kapelmeisteris, orkestrų ir chorų dirigentas
Aleksandras Vozbinas

Biografija

1982 m. įstojo į Valstybinį dailės institutą tapybos specialybę, baigė 1988 m. Mokėsi prof. Augustino Savicko studijoje.
Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys (nuo 1997 m. renkamas į LDS tarybą).
Dailininkas yra dalyvavęs daugiau kaip 300 įvairių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Autorinių parodų skaičius viršija 30.
Kūrinių yra įsigiję: Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos dailės fondas, Vilniaus m. savivaldybė, Nacionalinė M. Mažvydo biblioteka, Sharjah meno muziejus.

Apie tapybą

Kūrybinio kelio pradžioje dailininko darbus būtų galima įvertinti kaip savotišką nekonformistinę tapybą, inspiruotą sovietmečio paradoksų. A. Vozbinui didelę įtaką darė ekspresionistinė tapyba. Jau tada išryškėjo esminiai dailininko bruožai – profesionalizmo siekis, atsiribojimas nuo literatūriškumo, plastinės tapybos meno esmės išryškinimas. Apie 1994–1995 m. prasideda naujas A. Vozbino tapybinės evoliucijos tarpsnis, kai svarbiausi tapo abstrakcijos ir poetinio siurrealizmo elementai. Nuo 2000 m. A. Vozbino gaivališkos energijos kupinas, kovojančių spalvų įtampa grindžiamas drobes keičia ironija dvelkiantys tapiniai. Šie paveikslai formuoja kitokį – meditacinį, o dažnai ir groteskišką santykį su pasauliu.
Anot meno teoretiko prof. Antano Andrijausko, tapytojui Aleksandrui Vozbinui svarbi ne tik potėpio galia, spalvos emocionalumas, spontaniški energingų linijų žaismai, netikėti dažų nutekėjimai, bet ir struktūriniai tapybos principai: pirmiausia kompozicija, harmoningi ar konfliktuojantys tapomų erdvių, linijų, spalvinių dėmių santykiai. Gaivališką dailininko Aleksandro Vozbino prigimtį išreiškiančios drobės savo įtaigia spalvų ir linijų magija žadina dramatiškus žiūrovo išgyvenimus.
Pats dailininkas ypač domisi geopolitika, istorija. Šios temos dažnai atsispindi Aleksandro Vozbino tapyboje. „Individo trapumas lemties akivaizdoje gali būti šiek tiek pasaldintas ironija ir grotesko detalėmis“ – tokį kūrybos moto parodoje pristato A. Vozbinas.
Kupiškio rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Leonas Apšega.
Panevėžio lėlių vežimo teatras

Panevėžio lėlių vežimo teatras – vienintelis Europoje lėlių vežimo teatras. Įsikūręs Panevėžyje, Respublikos g. 30. 
Kiekvieną vidurvasarį šio teatro aktoriai su vežimais, traukiamais dviejų arklių, išvyksta gastrolių po Lietuvos miestus ir kaimelius. Lietuvių režisierės Janinos Lapinskaitės sukurtas dokumentinis filmas „Kelionių magija“ puikiai atspindi kasmečių vasaros gastrolių žavesį ir vargus.

Istorija

Teatras įkurtas 1986 m. Panevėžyje direktoriaus ir režisieriaus Antano Markuckio iniciatyva.
Kasmet parodo apie 300 spektaklių, įvyksta 3-4 premjeros. Spektaklius režisuoja ne vien A. Markuckis, bet ir R. Driežis (Vilnius), J. Stepankienė (Panevėžys), D. Armanavičius (Kaunas), Rusijos nusipelnęs artistas, „Auksinės kaukės“ laureatas S. Železkinas (Rusija). Daugelio spektaklių herojai atėję iš lietuvių liaudies pasakų. Spektaklių afišose matome K. Kubilinsko, S. Gedos, U. Lėjaus, A. Gudelio, J. Radzevičiaus, V. Rabadano, A. Popesku pavardes. Kai kurių pjesių ar inscenizacijų autoriai – E. Mezginaitė, E. Matulaitė, R. Žilevičius – panevėžiečiai, ištikimi teatro bičiuliai. Lėles spektakliams kuria V. Mazūras, R. Driežis, Rusijos dailininkės N. Zabrodina, E. Beresneva. Po kiekvieno spektaklio teatro fojė vyksta tradicinis vaikų piešinių konkursas „Mano matyti herojai“. Panevėžio vaikų darželių ir mokyklų vaikučiai į teatrą atvažiuoja linksmuoju pasakų traukinuku.
Kas dvejus metus organizuojamas tarptautinis lėlių teatrų festivalis „Lagaminas“, į kurį susirenka lėlininkai iš daugelio valstybių. Teatras yra gastroliavęs Nyderlanduose, Danijoje, Rusijoje, Estijoje. Kasmet teatro patalpose vyksta vaikų lėlių teatrų šventė „Molinuko teatras“. Prieš trejus metus teatro bazėje atsirado lėlių teatro aktorių ir režisierių kursas – jie mokosi Jaroslavlio valstybiniame teatro institute, kurį baigė ir režisierius A. Markuckis.
Teatras dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Lietuvoje, Rusijoje, Estijoje, Švedijoje, Danijoje, Nyderlanduose, Vokietijoje, Lenkijoje, kur tapo laureatu.

Apdovanojimai

Už lietuvių dramaturgijos propagavimą režisierius Antanas Markuckis apdovanotas Boriso Dauguviečio premija. Tais pačiais metais jis buvo išrinktas Lietuvos lėlininkų asociacijos pirmininku.
2003 m. balandžio mėnesį Danijoje Antanui Markuckiui įteikta H. K. Anderseno pirmoji premija už šio rašytojo kūrybos puoselėjimą ir propagavimą.
Teisės politika

Teisės politika – socialinės politikos dalis, kurią apima teisėkūra, teisės normų priėmimas, rengimas, svarstymas dalyvaujant įvairiems socialiniams sluoksniams, politikos subjektams. Pagrindinė teisės politikos sritis – įstatymų leidyba. Aukščiausios galios teisės aktų priėmimas demokratinėse valstybėse yra patikėtas atstovaujamosios institucijoms. Teisės politiką įgyvendina vykdomosios valdžios institucijos – Teisingumo ministerija, jai pavaldžios įstaigos ir struktūros. Už teisėsaugos politikos įgyvendinimą valstybėje atsakingu paskiriamas atitinkamas Vyriausybės narys (teisingumo ministras).

Rūšys

Pagal sritis gali būti išskiriamos šios teisės politikos kryptys – baudžiamoji politika, teisėsaugos politika, teisinio švietimo politika ir kt.
Filipinų vėliava

Filipinų vėliava – stačiakampio formos audeklas padalintas į dvi horizontalias juostas: viršutinę mėlyna ir apatinę raudoną. Flagštoko pusėje baltas trikampis, kurio centre – auksinis saulės motyvas, o trijuose kampuose po auksinę penkiakampę žvaigždę, kurios simbolizuoja pagrindinius Filipinų salynus (Lusonas, Mindanao ir Visajai).

Istorija

Pirmoji vėliava buvo pasiūlyta generolo Emilio Aguinaldo paskelbus Filipinų nepriklausomybę 1898 m. Nuo dabartinės ji skyrėsi šviesesne mėlyna spalva ir kitokiu saulės simboliu. Po trejų metų ją pakeitė JAV vėliavos. Vėliava vėl įteisinta 1919 m. Metus (nuo 1942 iki 1943) II pasaulinio karo metu valstybėje plėvėsavo Japonijos vėliava.
Įdomu tai, kad esant karo stoviui Filipinų vėliava apverčiama, tuo metu raudona (buvusi apačioje) pasikeičia su mėlyna spalva vietomis.
Ferencas Miunichas

Biografija

1914 m. pašauktas į Austrijos-Vengrijos kariuomenę, 1915 m. pakliuvo į rusų nelaisvę. Kalėjo Tomske, kur 1917 m. įstojo į RKP(b) ir buvo vienas iš partijos vengrų grupės organizatorių. Permėje sukūrė įkūrė vengrų internacionalinį būrį, kuris Raudonosios Armijos sudėtyje Urale kovojo prieš baltagvardiečius.
1918 m. lapkričio mėn. grįžo į tėvynę. 1919 m. B.Kunui paskelbus Vengrijos Tarybų Respubliką, aktyviai kūrė Vengrijos Raudonąją armiją ir Raudonąją miliciją. Revoliucijai žlugus F.Miunichas emigravo į Austriją, vėliau pogrindinę komunistinę veiklą vystė Čekoslovakijoje ir Vokietijoje.
1922–1936 m. gyveno ir dirbo TSRS. 1936–1939 m. – Ispanijos pilietinio karo dalyvis (Oto Flaterio vardu), buvo bataliono, kuriam vadovavo Matjašas Rakošis, komisaras. Vokietijos-TSRS karo metais kovojo Tarybinėje Armijoje, dalyvavo mūšiuose prie Stalingrado.
1945 m. grįžo į Vengriją, buvo Budapešto policijos viršininkas. Vėliau perėjo į diplomatinį darbą: 1949–1951 m. buvo VLR ambasadorius Suomijoje, 1951–1954 m. – Bulgarijoje, 1954–1956 m. – TSRS, o 1956 m. rugpjūčio-lapkričio mėn. – Jugoslavijoje.
1956 m. lapkričio 1 d. vakarą kartu su J.Kadaru slapta išvyko į TSRS ir čia dalyvavo kuriant „revoliucinę darbininkų ir valstiečių vyriausybę“, kurioje buvo premjero pavaduotojas ir Vidaus reikalų ministras, o 1957–1958 m. Gynybos ministras.
1958–1961 m. buvo Vengrijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininkas, 1961–1965 m. – Valstybės ministras. 1957–1965 m. buvo VSDP Politinio biuro narys.
BK 1903

Istorija

XX a. klubas buvo vienas stipriausių šalyje, tačiau 1992 m. kuriant FC København klubą į pastarąjį perėjo didžioji dalis stipriausių žaidėjų, o B1903 liko faktiškai mėgėjišku klubu.
Reino srities remilitarizacija

Reino srities remilitarizacija Vokietijos karinių pajėgų įvedimas į Demilitarizuotą Reino zoną 1936 m. kovo 7 d.
1936 m. vasario 27 d. Vokietijos reichskancleris Adolfas Hitleris įsakė užimti demilitarizuotą zoną Reino žemėje ir atstatyti Vokietijos suverenitetą vakarinei Vokietijos sienai, taip reviduojant Versalio taikos sutartį. Zonos užėmimas neturėjo jokių reikšmingesnių pasekmių Vokietijai ir tapo dar vienu Adolfo Hitlerio žingsniu didinant Vokietijos galią. Pirmąjį pasaulinį karą laimėjusios valstybės, pirmiausia Jungtinė Karalystė, leidosi įtikinami Adolfo Hitlerio pareiškimų apie jo taikius ketinimus, ir taip buvo prarasta paskutinė galimybė ribotu karu duoti atkirtį diktatoriui.
Pagal Versalio sutarties 42 ir 44 punktą Vokietijai buvo uždrausta laikyti kariuomenę ar statyti įtvirtinimus abiejuose Reino krantuose (dešiniajame krante demilitarizacijos riba buvo 50 km nuo Reino upės). Šių sąlygų pažeidimas galėjo būti traktuojamas kaip priešiškas veiksmas ir pasaulinės taikos pažeidimas.
Andriaus kryžius

Andriaus kryžius – įstrižas kryžius, simbolizuojantis Apаštalo Andriaus nukryžiavimą. Įstrižas kryžius naudojamas kai kuriuose vėliavose. XIX a. toks pavadinimas buvo naudojamas architektūroje pavadinti X formos ornamentui.

Škotijos vėliava

Škotijos vėliava yra viena iš pačių seniausių nacionalinių vėliavų pasaulyje, pagal legendą ji pasirodė 832 m., kai škotų karalius Angusas prieš mūšį su anglo - saksais pamatė X tipo kryžių, ant kurio pagal legendą buvo nukryžiuotas Apaštalas Andrius, laikomas Škotijos globėju.

Jungtinės karalystės vėliava

Škotijos vėliava 1606 m. tapo Jungtinės Karalystės vėliavos dalimi, paskui dar buvo pridėtas Airijos vėliavoje naudotas raudonas Andriaus kryžius baltame lauke. Per Jungtinės karalystė vėliavą Andriaus kryžius įėjo į Australijos, Naujosios Zelandijos, Kanados Naujosios Škotijos ir kai kurių buvusių Britanijos imperijos vėliavas.

Rusijos laivyno vėliava

Apaštalas Andrius laikomas Rusijos globėju, Petras I jo kryžių padarė Rusijos laivyno vėliavos pagrindu 1696-1703 m., o oficialiai priėmė 1703 m.
Karinio laivyno vėliava anksčiau buvo baltai - mėlynai - raudona; nuo 1706 m. buvo naudojama tik viena iš šitų spalvų. Valdant imperatorienėms Anai Joanovnai ir Jekaterinai I nuo 1865 m. buvo naudojama tik balta spalva. Andriaus kryžius buvo išdėstytas mažame stačiakampyje viršutiniame kampe prie vėliavos stiebo, vėliau ant visos vėliavos ploto.
Karinių laivų nosies vėliavos (rus. гюйс) taip pat su Andriaus kryžiumi. Abi vėliavos, nosies ir stiebo, buvo pakeistos 1918 m. į TSRS vėliavą, o paskui į TSRS karinio laivyno vėliavą.
Ikirevoliuciniai Andriaus vėliava ir giuisas buvo vėl įvesti Rusijos laivyne 1991 m. ir naudojami iki šių dienų.
Šverino smėliabitė

Biologija

Šverino smėliabitė gyvena sausų šilų pakraščiuose, neapaugusiuose upių slėniuose ir paežerėse, laukymėse su skurdžia augalija. Skraido nuo gegužės pabaigos iki liepos pradžios. Lanko įvairių augalų žiedus, bet dažniau aptinkama ant kryžmažiedžių. Veisiasi smėlingame dirvožemyje išraustuose urveliuose, sudaro nedideles kolonijas. Per metus gyvena viena vabzdžių karta.
Rūšies išlikimui grėsmė kyla dėl veisimosi ir mitybos vietų kaitos, joms savaime apaugant krūmais ir medžiais.
Makaronų troškinys

Makaronų troškinys – troškinys, paruoštas iš makaronų ir papildomų produktų. Populiarus patiekalas Šiaurės Europos šalių virtuvėse. Troškinys gaminamas dedant virtus makaronus ir kiaušinių su pienu mišinį, papildant mėsa, daržovėmis arba žuvimi. Ruošiant patiekalą, ant jo viršaus gali būti pabarstoma tarkuoto sūrio, duonos džiuvėsių. Valgant pagardinamas kečupu.
Suomijoje patiekalas vadinamas makaronilaatikko (suomių kalba) arba makaronilåda (švedų kalba) ir yra vienas populiariausių tradicinių patiekalų. Remiantis 2010 m. atliktu tyrimu, kuriame dalyvavo 1100 respondentų, jis yra antras populiariausias vakarienės patiekalas Suomijoje. Šiandien patiekalas dažniausiai gaminamas iš maltos mėsos, o tradiciniame troškinyje  nededama sūrio. Tačiau iš pradžių suomiškų makaronų troškinys nebuvo gaminamas su mėsa. Paruoštas be mėsos, jis dažnai buvo naudojamas kaip bulvių pakaitalas patiekale, tačiau vėliau makaronų troškinys su mėsa tapo šiandien žinomo patiekalo dalimi. Šie makaronai parduodami Suomijos maisto prekių parduotuvėse kaip iš anksto paruošti ir supakuoti valgiai.
Švedijoje makaronų troškinys vadinamas makaronipudding ar makaronilåda. Švediškoje patiekalo versijoje įprasta į makaronus dėti kumpio, porų ir sūrio.
Kineliai (Juodšiliai)

Istorija

Šiaurinė viensėdžio dalis XXI a. pr. prijungta prie Vilniaus.
Salaperaugis (kaimas)

Istorija

Salaperaugio kaimas minimas jau nuo 1684 metų. XVIII amžiuje šis kaimas priklausė Reketijos dvarui. 1954–1963 m. buvo Salaperaugio apylinkės centras.

Pavadinimo kilmė

Senieji kaimo gyventojai dvejopai aiškina Salaperaugio kilmę. Vieni jų teigia, kad senais laikais čia tyvuliavęs vienas didžiulis ežeras, tačiau jo viduryje iškilusi sala ir peraugusi taip, kad ežerus padalijusi pusiau, o per salą žmonės padarę kelią; todėl čia ir susiduria du žodžiai: sala + peraugo.
Kiti teigia, kad šis žodis yra lenkiškos kilmės. Jie tvirtina, kad tuo laiku, kai kaimas priklausęs Reketijos dvarui, tai žmonėms taip buvę gera gyventi, kad jie valgę tik lašinius ir pyragus. Todėl taip ir pavadinę kaimą: sala (lašiniai) + pirogi (pyragai).

Įstaigos

Šiuo metu Salaperaugio kaime veikia Kalvarijos filialo Salaperaugio biblioteka, Kalvarijos kultūros centro Salaperaugio laisvalaikio salė, Felčerinio – akušerinio punkto patalpose veikia moters klubas „Šelmenta“, nuo 2004 metų veikia Salaperaugio kaimo bendruomenė.
Keturlapis dobilas

Keturlapis dobilas - neįprasta dobilų sudėtinių lapų, kurie paprastai būna trilapiai, variacija. Dažnai tikima, kad keturlapiai dobilai neša sėkmę juos radusiems žmonėms, ypač kai yra rasti netyčia.
Apskaičiuota, kad vienam keturlapiam dobilui tenka maždaug 10 000 trilapių. Nepaisant to, vienas kolekcionierius teigė per gyvenimą radęs net 160 000 keturlapių dobilų.
Egzistuoja ir penkialapiai dobilai, bet jie yra dar retesni nei keturlapiai. Didžiausias užfiksuotas lapelių skaičius yra 21. Ankstesnis rekordas priklausė aštuoniolika lapelių turinčiam dobilui, kurį išaugino tas pats žmogus. Tiek daug lapų turintys dobilai buvo išvesti selekcijos būdu.
Kai kurie augalai, kaip valgomasis kiškiakopūstis, kartais yra palaikomi keturlapiais dobilais, nors iš tikro priklauso visai kitai augalų genčiai.
Vokietijos aplinkos kodeksas

Vokietijos aplinkos kodeksas (vok. Umweltgesetzbuch 'Aplinkos įstatymų knyga', UGB) - Vokietijos (VFR) aplinkos teisės kodekso projektas; planuojamas teisės šaltinis.

Variantai

Yra du vadinamieji Profesorių projektai (vok. Professorenentwürfe), sukurti XX a. 10 deš. ir dabar aktualus vadinamasis Referentų projektas (Referentenentwurf), kurį parengė Vokietijos aplinkos ministerija (VFR AM) 2008 m., sudarytas iš 5 knygų ir keleto poįstatyminių įgyvendinamųjų nutarimų (Verordnung) 2009 m. sausio mėn. VFR aplinkos ministras Sigmar Gabriel oficialiai paskelbė, kad Aplinkos kodeksas patyrė nesėkmę. Tuo tarpu VFR AM pateikė keletą atskirų įstatymų projektų, unifikuosiančių vandens ir gamtos apsaugos teisę.
Lydos pilis

Lydos pilis - pilis prie Lydos miesto, viena seniausių Lietuvos mūro pilių dabartinėje Baltarusijoje. Gynybinės linijos, kurią sudarė Naugarduko, Krėvos, Medininkų ir Trakų pilys dalis.

Istorija

Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino įsakymu pilis pastatyta apie 1330 m. Nuo XIV a. aštunto dešimtmečio iki 1381 m. pilį valdė Algirdo, vėliau Jogailos patarėjas Vaidila, 1381–1392 m. kunigaikštis Kaributas. Nuo 1392 m. ją valdė Lietuvos didžiojo kunigaikščio skiriami seniūnai. Pilį 1384 m. buvo užėmę ir apgriovę kryžiuočiai, 1392 m. ją užėmė Vytautas su savo sąjungininkais. Pilis atlaikė 1394 m. anglų ir prancūzų riterių puolimą, 1406 m. jos neįveikė Smolensko kunigaikštis Jurijus Sviatoslavičius, 1433 m. – kunigaikštis Švitrigaila, 1506 m. – totoriai. 1659 m. ją buvo užėmusi Rusijos kariuomenė. Per Šiaurės karą pilį du kartus buvo užėmusi Švedijos kariuomenė, ji ir susprogdino pilies bokštus. Paskutinis mūšis pilies griuvėsiuose įvyko per 1794 m. per T. Kosciuškos sukilimą su Rusijos kariuomene.
Pilyje buvo stačiatikių cerkvė, 1533 m. perkelta į Lydos miestą. 1568–1794 m. pilyje veikė apskrities bajorų teismas, buvo saugomi jo dokumentai. Pilis pradėjo nykti po 1710 m. Apleista 1794 m. 1794–1914 m. pilies aikštė Rusijos imperijos kariuomenės dalinių buvo naudojama kaip šaudykla. Po 1891 m. Lydos gaisro rusų valdžia leido pilies plytas panaudoti miesto pastatų atstatymui.
1982 m. Lydos pilies griuvėsiai konservuoti, iki 2004 m. atstatytos Lydos pilies sienos ir šiaurės rytų pusės bokštas. 2005 m. Lydos pilyje įsikūrė Lydos istorijos ir meno muziejus.

Pilis

Lydos pilis – aptvarinio (gardinio) tipo mūrinė pilis su dviem bokštais, vienais vartais. Pilis statyta nuolaidžioje aukštumoje, kurią iš trijų pusių supo vandens perkasas, pilies rytinėje pusėje teka Lydajos upelis. Lydos pilis – netaisyklingo keturkampio plano uždaras gynybinis ir gyvenamasis kompleksas. Pilies viršutiniuose aukštuose – gyvenamosios patalpos, tarp jų kareivinės, komendanto butas ir ūkinės patalpos. Sienos kiautiniu būdu mūrytos iš lauko akmenų ir plytų, 12 m aukščio, 93,5 x 83,5 x 80 x 84 m ilgio, 2,5 m storio apačioje, 1,5 – viršuje. Pilies vidaus aikštė buvo 81,1 m ilgio ir 78 m pločio. Pilies bokštai – keturkampiai, stovėjo šiaurės rytų ir pietvakarinėje pusėje.
Parakaso kandeliabras

Parakaso kandeliabras (isp. El Candelabro) – garsus geoglifas, išraižytas Peru, Ikos departamente, Parakaso pusiasalio dykumoje, netoli Pisko miesto, Ramiojo vandenyno pakrantėje.
Ilgis 180 m, plotis 70 m, geoglifo gylis 50 cm. Vaizduojamas objektas primena žvakidę arba geometrizuotą augalą su pumpurais. Kilmė nežinoma. Siejamas su netoliese esančiomis Naskos linijomis, arba anksčiau gyvavusia Parakaso kultūra. Pagal kitas hipotezes kandeliabras nubraižytas Chosė de San Martino nurodymu kaip masonų simbolis arba jūreivių – kaip navigacinis ženklas.