google/wiki40b huggingface dataset:
Ahti Karjalainen

Ahtis Kelė Samulis Karjalainenas (Ahti Kalle Samuli Karjalainen, 1923 m. vasario 10 d. – 1990 m. rugsėjo 7 d.) buvo Suomijos politikas. Jis buvo Agrarų partijos (vėliau žinomos kaip Keskusta, Centro partija) narys ir dvi kadencijas buvo Suomijos premjerministras. Labiausiai žinomas kaip Suomijos užsienio reikalų ministras. A. Karjalainenas laikomas viena įtakingiausių pokario Suomijos politinių figūrų. Kaip ir prezidentas Urho Kekkonen, didelę reikšmę skyrė Suomijos santykiams su Sovietų Sąjunga.
Nuo 1957 m. penkis metus A. Karjalainenas buvo iždo ministras, užsienio reikalų ministras, prekybos ir pramonės ministras. Pirmąją savo vyriausybę sudarė 1962 m. balandžio 13 d. ir poste buvo iki 1963 m. gruodžio. Antrą kartą premjerministru buvo nuo 1970 m. liepos 15 d. iki 1971 m. spalio 29 d. Įvairiose pozicijose ministru liko iki 1977 m. gegužės. 1966 m. pirmą kartą tapo Suomijos parlamento nariu ir juo išbuvo 13 metų.
1950 m. Kekonenas paskyrė savo pirmosios vyriausybės svarbiausiuoju sekretoriumi. Taip prasidėjo ilgalaikis bendradarbiavimas tarp Kekkoneno ir Karjalaineno, kuris truko daugiau nei 20 metų. Jų bendradarbiavimas septintajame ir aštuntojo dešimtmečio pradžioje buvo toks artimas, kad Karjalainenas daugelio buvo laikomas Kekoneno kronprincu. Jų partnerystė baigėsi, kai Kekonenas paleido antrąją Karjalaineno vyriausybę 1971 m.
1981 m. Karjalainenas iškėlė savo kandidatūrą prezidento rinkimams nuo Centro partijos, tačiau pralaimėjo Johannes Virolainenui. Rinkimus galiausiai laimėjo Mauno Koivisto, kuris 1982 m. sausį prezidento poste pakeitė Kekoneną.
A. Karjalainenas sėkmingai dirbo Suomijos banke. Nuo 1953 iki 1957 m. jis buvo banko tyrimų įstaigos direktoriumi, o 1958 m. buvo išrinktas į banko valdybą. Nuo 1979 m. Karjalainenas buvo Suomijos banko valdytojo pavaduotoju, 1979–1982 m. valdybos pirmininku, 1982–1983 m. buvo banko valdytoju.
A. Karjalainenas buvo politikos mokslų daktaras, jo daktaro disertacijos tema „Ryšiai tarp Suomijos banko monetarinės politikos ir valstybės ekonomikos nuo 1811 iki 1953 m. daugiausia likvidumo analizės aspektu“.
Vėlyvasis Karjalaineno politinės karjeros etapas buvo ženkliai paveiktas jo alkoholizmo – iš ministro pirmininko posto jam teko pasitraukti kilus nacionaliniam skandalui, kai jis buvo sulaikytas, nes vairavo girtas.
Naugardo respublika

Kijevo Rusios sudėtyje

Seniausi gyventojai buvo finougrai. Vėliau, keliantis slavams, čia susiformavo ilmenio slovėnai.
Naugardo žemė buvo svarbiausia Kijevo Rusios dalis pirminiame etape, nes čia formavosi Rusios kaganatas ir kilo Riurikaičių dinastija. Rusios sostinę perkėlus į Kijevą, Naugardo žemė tapo integralia jos dalimi, nors ji traktuota kaip atskira kunigaikštija, ir joje atskirai skiriami kunigaikščiai. Naugardas aktyviai dalyvaudavo Kijevo Rusios paveldėjimo kovose, padėdamas iškilti savo kunigaikščiams įsitvirtinti Kijevo soste, už ką gaudavo daug privilegijų. Tai didino Naugardo autonomiją ir skatino vietinių bojarinų stiprėjimą bei ekonominį klestėjimą. Autonomiją didino ir tai, kad Naugardas buvo labai nutolęs nuo Kijevo, ir nuolat buvo išorinių jėgų grėsmėje: čia puolė variagai, XI a. jį siaubė Polockas.
Netgi tuomet, kai Kijevo Rusia pradedant XI a. byrėjo, Naugardas nominaliai pripažino Kijevo valdžią, ir Kijevo kunigaikščiai čia skirdavo kunigaikščius-vietininkus. Apie 1088 m. Naugarde buvo įsteigta posadniko institucija, kuri buvo skiriama Naugardo miestiečių ir valdė drauge su kunigaikščiu. Kadangi Naugardo autonomija vis didėjo, Kijevo kunigaikštis Vladimiras Monomachas siekė ją apriboti. 1117 m. be naugardiečių pritarimo pasodino čia savo anūką Vsevolodą, o nepritarusiuosius bojarinus įkalino. Todėl 1132 m. Rusiai galutinai subyrėjus, Novgorodas tapo nepriklausomas, išvijo statytinį kunigaikštį ir įsteigė savivaldą – Naugardo respubliką.

Respublika

Naugardas buvo pirmoji Rusios kunigaikštystė, įsteigusi respublikinę valdymo santvarką, kurioje dalyvavo posadnikai, renkami kunigaikščiai ir večė. Respublika klestėjo ekonomiškai, prekiaudama tiek su vakarų šalimis tiek su Rusios kunigaikštystėmis. Ji išvystė brangiakailių žvėrių monopolį, dėl kurio Naugardas turėjo plėsti savo įtaką į šiaurę ir rytus. Tokiu būdu Naugardas kolonizavo Kareliją, Biarmiją ir dideles Sibiro sritis.
XIII a. Naugardo žemės pietinius miestus nusiaubė mongolai. 1259 m. Naugardas pripažino jų valdžią ir įtrauktas į Aukso Ordos duoklinę sistemą. Nepaisant to, Respublika ir toliau rinko savo kunigaikščius. Tarp vėlyvųjų neretai buvo ir lietuviškos kilmės.
1478 m. Maskvos didysis kunigaikštis Ivanas III nukariavo Naugardą ir prijungė jį prie savo valstybės.

Santvarka

Naugardo valstybė buvo aiškiai dalijama į dvi dalis – miestą-valstybę ir milžiniškas jo valdomas provincijas.
Staviskų valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939-1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Kolno rajonui. 1941-1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975-1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bažikovas, Budų Porickiai, Budų Staviskiai, Budziskai, Cedrai, Chmielevas, Cvalinai, Dzežbia, Dzengielė, Dombrova, Grabuvekas, Hipolitovas, Ignacevas, Jevilinas, Južeco Šlacheckai, Južeco Vlošcianskai, Karvovas, Kučinai, Lisai, Lojevekas, Michnai, Miečkų Sucholaščkai, Miešolkai, Poritė, Porite Malė, Porite Šlacheckiai, Porite Vlošcianskiai, Ramotai, Rogalė, Romanai, Rostkai, Skroda Mala, Sokolai, Staviskai, Tafilai, Vilčevas, Visokie Dužė, Visokie Malė, Zabielė, Zaborovas, Zalesiai ir Želazkai.
Vilniaus Centro vidurinė mokykla

Istorija

Mokykla, kurios tradicijas perėmė Lukiškių vidurinė mokykla, buvo įkurta 1940 metais dabartinėse Muzikos  ir teatro akademijos patalpose. II Pasaulinio karo metais mokykla nustojo veikti, o darbą vėl pradėjo 1944 m. rugsėjo 1 d. jau kitoje vietoje – Vinco Kudirkos (buvusioje I. Černiachovskio) aikštėje, tuometinėje karo ligoninėje kaip VI mergaičių gimnazija (dabar Lietuvos Respublikos Vyriausybės pastatas). 1954 m. pradėjus mokytis ir berniukams, mokykla pavadinta 6–ąja vidurine mokykla. 1963 m. persikelta į naują pastatą (Lukiškių skg. 5). Nuo 1993 m. lapkričio mokykla pavadinta Lukiškių vidurine mokykla. 2016 m. Lukiškių mokykla buvo uždaryta, jos vietoje įkurtas Vilniaus „Genio“ progimnazijos filialas.
Antanas Simonas Pilypaitis

Biografija

1949–1955 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1961–1964 m. Lietuvos statybos ir architektūros mokslinio tiriamojo instituto aspirantas.
1954–1956 m. Kauno miesto architektūros paminklų apsaugos inspekcijos architektas. 1956 m. SSKP narys. 1956–1961 m. Statybos ir architektūros reikalų komiteto Lietuvos architektūros paminklų valstybinės inspekcijos viršininkas.  1964–1966 m. Specialiųjų mokslinių restauracinių gamybinių dirbtuvių vyr. mokslinis bedradarbis, vyr. architektas. 1970–2000 m. Paminklų restauravimo instituto, AB „Paminklų restauravimo institutas“ projektų vyr. architektas, vyr. specialistas, Metodikos skyriaus viršininkas ir vyr. architektas, pirmasis direktoriaus pavaduotojas ir vyr. architektas.
1966–1970 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas. 1970–1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Urbanistikos katedros docentas. Be to, 1995–1997 m. dėstė Vilniaus universiteto Naujosios istorijos katedroje.
1969–1974 m. Architektų sąjungos valdybos sekretorius. 1982 m. Lietuvos SSR nusipelnęs architektas. 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys.  1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino V laipsnio ordinu (Riterio kryžius). LR valstybinės paminklosaugos komisijos narys, įvairių mokslinių ir metodinių tarybų narys.

Darbai

Parengti Skuodo (1972 m.), Vilniaus (1975 m.), Trakų (1973 ir 1984 m.), Klaipėdos, Telšių senamiesčių regeneracijos projektai (su bendrautoriais). Daugelio Vilniaus senamiesčio kvartalų, pavienių vertingų pastatų regeneracijos projektų autorius.
Parašė knygas „Kauno rotušė“ (1961 m.), „Lietuvos architektūros istorija nuo seniausių laikų iki XVII a. vidurio“ (1987 m.), „Lietuvos banko rūmai“ (1995 m.) Paskelbė apie 40 straipsnių senamiesčio atnaujinimo, architektūrinio kraštovaizdžio apsaugos klausimais.
Žeimelis

Pavadinimo kilmė

Įvairiuose šaltiniuose minimi Žeimelio vardo variantai: Zemele, Zeimel, Sheime, Žeime, Žeimeli, Žeimis, Scheimeln. Anksčiau vyravo nemažybinė forma Žeimys (arba Žeimis), bet XX a. nusistovėjo Žeimelis (galbūt dėl Žiemgalos vietovardžiams būdingos priesagos -el). Žeimys galima būtų kildinti iš tokios pat pavardės arba (iš to galėjo kilti ir pati pavardė) nuo bendrinio žodžio žeimys – „tas, kuris sušalo; šiaurietis“ arba žeimė – „šalta vieta“.
Juozas Kėkštas (1915)

Juozas Kėkštas (tikroji pavardė Adomavičius, 1915 m. lapkričio 19 d. Taškentas – 1981 m. balandžio 16 d. Varšuva) – Lietuvos ir Lenkijos poetas, vertėjas.

Biografija

1921 m. su motina grįžo į Lietuvą. Sunkios sąlygos privertė motiną apgyvendinti vaikus bendrabučiuose, gyveno „Agronomų“ bendrabutyje Žvėryne. 1926 m., po trijų „Ryto“ pradinės mokyklos skyrių, įstojo į Vytauto Didžiojo gimnazijos 1-ąją klasę. Priklausė pogrindinei komjaunimo organizacijai, 3 kartus areštuotas, kalintas. 1938–1939 m. studijavo Varšuvoje, bendravo su lenkų avangardistais. Literatūrinę veiklą pradėjo organizuodamas ir redaguodamas periodinius leidinius ir vienkarčius leidinius „Sėja“, „Pjūvis“, „Varpos“, „Versmė“, „Vingis“ ir kt. 
Lietuvai atgavus Vilnių pasitraukė į Baltarusiją. 1940 m. kaip TSRS likviduotos Lenkijos Komunistų partijos narys suimtas ir išsiųstas 8 m. į Viatlagą (Kirovo sritis) miško darbams. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui 1942 m. kaip Lenkijos pilietis įstojo į Anderso armiją. 1944–1945 m. dalyvavo Italijos kampanijos mūšiuose prie Taranto, Monte Kasino, Adrijos jūros pakrančių, 2 kartus sužeistas. Didžiosios Britanijos, Italijos, lenkų egzilinės vyriausybės apdovanotas kariniais ordinais. Po karo gyveno Romoje, redagavo „Lietuvių laikraštį“. 1947–1959 m. gyveno Argentinoje, dirbo fizinį darbą (kelių darbininkas), Buenos Airėse rūpinosi žurnalo „Literatūros lankai“ spausdinimu. Poezijos antologijos „Žemė“ (1951 m.) vienas autorių. „Literatūros lankai“ nustojo eiti, kai 1957 m. pabaigoje, išsiliejus kraujui smegenyse, Juozui Kėkštui suparalyžiavo kairę ranką ir koją. Jis beveik metus išgulėjo ligoninėje, iš dalies paralyžiuotas nuo 1959 m. buvo slaugomas Revoliucinio judėjimo veteranų namuose Varšuvoje. 1966 m. lankėsi Vilniuje.

Kūryba

Poezijoje vyrauja epochos tragizmo, žmonių vieningumo, ugnies, lūžio, tylos motyvai, ryški klajūno tema ir lenkų avangardistinės poezijos įtaka. Būdinga ekspresyvi kalba, trūkčiojantis ritmas. Vėlyvojoje poezijoje sustiprėjo mirties tema, filosofiškumas.
Išvertė V. Majakovskio poemą „Debesis su kelnėmis“, lenkų V. Bronievskio, Č. Milošo, J. Slovackio, ispanų F. Garsijos Lorkos, Ch. Chimeneso, italų S. Kvazimodo, U. Sabos poezijos, lietuvių poetų kūrinių į lenkų kalbą.
Kauno Kazio Griniaus progimnazija

Istorija

Kauno 44-oji vidurinė mokykla duris atvėrė 1982 m. rugsėjo 1 dieną. 1997 m. pradėtas sustiprintas anglų kalbos mokymas, pasirengta sustiprintam lietuvių kalbos, matematikos, fizikos mokymui.
1998 m. Kauno miesto valdybos sprendimu mokyklai suteiktas prezidento Kazio Griniaus (1866–1950) vardas, įkurti mokyklos ir Kazio Griniaus memorialiniai muziejai. 2000 m. jaunųjų muziejininkų darbas įvertintas LR Švietimo ir mokslo ministerijos padėkos raštu.
1999 m. įkurtas informatikos kabinetas. 2000 m. 11-12 klasėse pradėtas profilinis mokymas. 2003 m. Kauno miesto tarybos sprendimu mokykla reorganizuota į pagrindinę. Kauno miesto savivaldybės tarybos 2006 m. gegužės 18 d. sprendimu Nr. 202 mokykla pertvarkyta į Kazio Griniaus vidurinę mokyklą. 2013 m. rugsėjo 1 d. Kauno Kazio Griniaus pagrindinė mokykla reorganizuota į progimnaziją.
Gidimakos vilaja

Geografija

Būdingi savanų kraštovaizdžiai. Pietiniu pakraščiu teka Senegalo upė, apie kurią driekiasi derlingi plotai.
Kumpuoliškis

Aplinkinės gyvenvietės

Aleksandravėlė – 5 km
Karlas Gocis

Biografija

Brolis Gasparas Gocis. Gimęs kilmingo, bet neturtingo dvarininko šeimoje 16 m. įstojo į kariuomenę, kovojusią Dalmatijoje, po trejų metų grįžo ir išgarsėjo parašęs pirmuosius satyrinius pamfletus. Laikėsi konservatyvių pažiūrų ir priešinosi šviečiamosioms idėjoms. Gindamas tradiciją ir puoselėdamas literatūrinę italų kalbą su kitais 1747 m. įkūrė Graneleskio akademiją. Polemizavo su K. Goldoniu, atmetė jo pjesėse atspindėtas buržua vertybes, kasdienybę, kaltino jį tarmybėmis užteršus literatūrinę italų kalbą. Remdamasis commedia dell’arte ir siekdamas įrodyti, kad publiką domina ne vien tikroviškumas, parašė dramų pasakų (fjabų). Joms būdinga fantastika, poetiškumas, parodijos ir satyr, elementai. Jo dramos turėjo įtakos vokiečių romantikams, jų motyvais sukurta operų. Parašė pjesių, kuriose ryški ispanų teatro įtaka, atsiminimų „Nenaudingi memuarai“ (Memorie inutili della vita die Carlo Gozzi, scritte da lui medesimo, e da lui publicate per umilita 1797 m.), kuriuose aprašoma XVIII a. Venecija.
Pupa

Kilmė

Pupa – labai sena kultūra. Centrinėje Europoje jų rasta bronzos ir geležies amžiaus iškasenose. Iš kur jos kilo, kol kas nėra gerai žinoma. Spėjama, kad kultūrinės pupos buvo auginamos prie Viduržemio jūros, o iš ten pateko į Europą, kur auginamos nuo viduramžių. Į Rusiją atvežtos iš Vakarų Europos, į Kaukazą – iš Mažosios Azijos.

Sudėtis

Pupose yra daug aminorūgščių, 55 % angliavandenių, iki 35 % baltymų, kurie labai gerai pasisavinami, fermentų, daug fosforo ir proteinų, vitaminų A, B, C.

Panaudojimas

Pupos ir jų stiebai naudojamas kaip baltymingas pašaras gyvuliams, tinkantis silosui.

Mityba

Maistui vartojamos virtos subrendusios ar nesubrendusios pupos. Negalima vartoti neišvirtų ar blogai išvirusių pupų, nes jose gali būti toksinių medžiagų, kurios suyra veikiant šilumai.
Iš pupų gaminami konservai. Jų miltai kartais dedami į kepamą kvietinę duoną.
Kauno meno parko galerija

Kauno meno parko galerija – meno galerija Kaune (Rotušės a. 27). Viešoji įstaiga galerija „Meno parkas“ įkurta 1997 metais (steigėjas Lietuvos dailininkų sąjungos Kauno skyrius).

Aprašymas

Galerija organizuoja tarptautinį kultūrinių mainų projektą „Meno linija“ (projekto autorius Arvydas Žalpys). Projektas pradėtas vykdyti 1999 m. ir vykdomas kasmet. Projekte dalyvauja šiuolaikinio meno galerijos, meno centrai ir meno institucijos iš įvairių Europos šalių. Organizuoja šiuolaikinio meno festivalį „Kaunas In Art“ (projekto autorius Arvydas Žalpys), pradėtas vykdyti 2008 metais. Nuo 2011 m. organizuoja jauniesiems menininkams skirtą projektą „Jaunieji. Žalia sąmonė“.
Östers IF

Istorija

1930 m. įkurtas klubas yra tapęs šalies čempionais, bei iškovojęs Švedijos futbolo taurę.
Vytautas Jonas Lukoševičius

Biografija

1961 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.
1959–1962 m. laikraščio „Sportas“ korespondentas. 1962–1967 m. žurnalo „Švyturys“ literatūrinis darbuotojas, skyriaus redaktorius. 1967–1974 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ redaktoriaus pavaduotojas. 1974–1975 m. LKP CK Užsienio ryšių skyriaus instruktorius. 1975–1979 m. ir 1988–1991 m. laikraščių „Moscow News“ ir „Tiesa“ korespondentas Niujorke. 1979–1988 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto Laidų užsieniui redakcijos vyriausias redaktorius. 1991–1993 m. laikraščio „Lietuvos komersantas“ korespondentas, laikraščio „Nezavisimaja gazeta“ (Maskva) neetatinis korespondentas Lietuvai. Nuo 1993 m. amerikiečių turistinės korporacijos „East/West Tours and Travel Consulting Inc.“ (Niujorkas) direktorius Baltijos šalims.
Pagrindinė rašinių tematika – užsienio, Lietuvos kasdienio ir politinio gyvenimo aktualijos.
Mindaugas Skritulskas

Biografija

Gimė 1975 m. vasario 1 d. Palangoje politinio kalinio - rezistencijos dalyvio, gydytojo Eduardo Vytauto Skritulsko (1932 - 2015) ir ekonomistės Vidos Stanislavos Skritulskienės (1944 - 2010) šeimoje. 1997 m. Klaipėdos universitete baigė istorijos bakalauro, 2002 metais Mykolo Romerio universitete -  teisės magistro studijas.
2000–2003 m. Palangos savivaldybės mero patarėjas teisės ir valdymo klausimais, Palangos miesto valdybos narys, 2003–2006 m. Palangos savivaldybės mero pavaduotojas, Europos Sąjungos Regionų komiteto asocijuotas narys, nuo 2006 m. UAB „Palangos Agila“ direktorius, UAB "Pajūrio alka" komercijos direktorius. Nuo 2011 m. iki 2018 m. Klaipėdos teritorinės darbo biržos direktorius.
Nuo 1997 m. Tėvynės sąjungos Palangos skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m., 2011 - 2015 m. ir nuo 2015 m. Palangos savivaldybės tarybos narys.  2007–2011 m. ir nuo 2015 m. Ekonomikos ir finansų komiteto pirmininkas.
Nuo 2004 m. Europos kurortų sąjungos (ESPA) valdybos narys. Klaipėdos apskrities administracinių ginčų komisijos pirmininko pavaduotojas. 
Nuo 2015 m. įmonių: UAB "Palangos komunalinis ūkis", UAB "Palangos vandenys" ir VšĮ "Palangos pirminės asmens sveikatos priežiūros centras" - stebėtojų tarybos pirmininkas. 
Sutuoktinė Ramunė, sūnūs Vakaris, g. 2007 m.; Gediminas, g. 2008 m.; Tautvydas, g. 2011 m.
Dolomitinės Alpės

Turizmas

Dolomitai yra populiari slidinėjimo ir laipiojimo vieta. Pagrindiniai tokio sporto ir turizmo centrai yra: Rocca Pietore Veneto regione, šalia aukščiausios Dolomitų viršūnės Marmolados, Alleghe, Auronzo, Cortina d'Ampezzo, Arabba, Ortisei ir San Martino di Castrozza. Dolomituose yra vienas nacionalinis ir keli regioniniai parkai. Veikia klimato kurortai. Vasarą Dolomituose lankosi mėgėjai vaikščioti kalnų takais ir lipti į kalnus stačiais maršrutais su įrengtomis grandinėmis ir trosais.

Istorija

Pirmojo pasaulinio karo metu fronto linija tarp Italijos ir Austrijos-Vengrijos pajėgų ėjo per Dolomitines Alpes. Čia išliko šio karo laikų karinių pastatų, tunelių, šiuo metu lankomų turistų. Šie maršrutai pirmą kartą buvo nutiesti Pirmojo pasaulinio karo metais. Kortina d’Ampece 1956 m. įvyko VII žiemos olimpinės žaidynės.

Geomorfologija

Tikroji Dolomieu aprašyta uoliena bei joje esantis mineralas dolomitas sudaro tik nedidelę kalnų dalį. Dėl didelio magnio kiekio ši uoliena yra gelsvos spalvos. Didžiąją kalnų dalį sudaro balkšvai pilkos klintinės nuosėdos su nedideliu kiekiu dolomito, kas būdinga ir šiaurinėms Klintinėms Alpėms. Pasitaiko ir vulkaninės kilmės uolienų pėdsakų. Anksčiau bent kelios kalnų grupės buvo dengiamos ledynų, tačiau šiuo metu vienintelis didesnis ledynas yra Marmolados ledynas. Kalnuose paplitę spygliuočiai.
Lagūnų regionas

Gyventojai

Gyventojų daugumą sudaro akjai ir ebrijai.
Antanas Petruškevičius

Biografija

Gimė lietuvių emigrantų šeimoje, kuri 1908 m. grįžo į Lietuvą ir Suvalkų gubernijos Marinavo kaime nusipirko ūkį. Iki 1915 m. mokėsi Seinuose, vėliau Vilniuje. Įpusėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Voronežą, kur buvo paimtas į Rusijos kariuomenę. 1917 m. baigė Pskovo karo mokyklą. Suteikus praporščiko laipsnį, buvo nusiųstas tarnauti į Viazmą.
1918 m. grįžo į Lietuvą ir Seinų „Žiburio“ gimnazijoje dirbo gimnastikos mokytoju. Bandė mokytis Seinų kunigų seminarijoe, bet greitai suprato, kad jo pašaukimas yra armija. 1919 m. sausio 28 d. stojo savanoriu į besikuriančią Lietuvos kariuomenę. Būdamas Pirmojo pėstininkų pulko jaunesniuoju karininku dalyvavo kovose su bolševikais ir lenkais.
A. Petruškevičiaus vadovaujama kuopa 1919 m. vasarį gynė Seinus nuo puolančios Lenkijos kariuomenės. Jėgos buvo nelygios ir lietuvių dalinys neatlaikė. Žuvusieji kariai buvo palaidoti Seinų parapijos kapinėse, o sužeistas Antanas pasitraukė į Lietuvą. Už demarkacinės linijos liko šeima. Lenkų valdžia suėmė ir sumušė savanorio tėvą Lauryną Petruškevičių, vėliau jis buvo įkalintas Suvalkų kalėjime. Išleistas iš kalėjimo, netrukus mirė.
Lietuvos kariuomenėje Antanas Petruškevičius tarnavo įvairiose pareigose. 1925 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1926 m. įstojo į Šaulių sąjungą ir buvo paskirtas Alytaus apskrities, vėliau Panevėžio apskrities šaulių rinktinių vadu. 1930 m. baigė Ugniagesių kursus, jam buvo suteiktas ugniagesių majoro laipsnis. 1938–1939 m. tobulinosi ugniagesių kursuose JAV.
1941 m. birželio 14 d. sovietai areštavo Petruškevičių šeimą, žmoną Mariją su sūnumi ištrėmė į Sibirą. Pats majoras buvo įkalintas Starobelsko (Sverdlovsko sritis) kalėjime, o 1941 m. lapkričio 3 d. perkeltas į Sverdlovsko VRM kalėjimą. Įvykusio teismo metu Antanas Petruškevičius už priklausymą Lietuvos Šaulių sąjungai nuteistas sušaudyti. Nuosprendis įvykdytas 1942 m. lapkričio 21 d.
Nort Šoras

Istorija

Miestas suformuotas 1989 m. iš Devonport ir Takapuna gyvenviečių. Pietinė dalis, Devonportas, yra vienas seniausių Oklando priemiesčių, čia gausu paplūdimių, yra turtuolių rajonas. Takapuna yra šiaurėje, taip pat yra paplūdimių, su miestu jungia Oklando uosto tiltas.