Lietuvių liaudies architektūra

Medžiagos

Dėl gamtos sąlygų lietuvių liaudies architektūra yra išimtinai medinė, ir tuo ji yra panaši į gretimų slavų, germanų tautų architektūrą, paplitusią šiaurinėje Europos dalyje. Gausūs miškai ir akmenų trūkumas labai apribojo mūrinės architektūros galimybes: mūras naudotas tik pavieniais atvejais ir tik tam tikroms pastato dalims (pamatams, kaminui). Be to, medis buvo naudojamas ne tik sienoms, bet ir sutvirtinimo detalėms, kadangi metaliniai daiktai buvo brangūs ir sunkiai įgyjami.
Architektūros pobūdį nulėmė ir labai ilgai išlikę primityvūs įrankiai, tarp kurių pagrindiniai buvo kirvis ir kaltas. Pjūklas Lietuvą pasiekė tik XVIII a., bet dar XIX a. daugybė pastatų buvo statomi be jo. Tai nulėmė, kad lentos buvo praktiškai neįmanomos, ir viską stengtasi konstruoti iš rąstų. Tik vėlyvuoju laikotarpiu lentos naudotos kaip puošybinis elementas.
Rąstai iš pradžių buvo apvalūs, paprasčiausi nužievinti kamienai, jungiami sąsparomis, vėliau naudojami tašyti, t. y. kvadratinio perimetro rąstai.

Gyvenamųjų pastatų tipai

Viena seniausių lietuvių liaudies architektūroje pasitaikanti forma buvo klėtis, iš pradžių tikriausiai naudojama iš gyvenimui, bet vėliau – tik kaip sandėlis. Ją dažniausiai sudarydavo viena keturkampė patalpa, prieš kurią neretai buvo surenčiamas ir prieklėtis. Vėlyvesniais laikais klėties prototipas vystėsi keletu krypčių, ir skirtinguose regionuose įgaudavo skirtingas formas.
Žemaitijoje klėtis išsivystė į primityviausią namo formą – numą. Šis statinys turėjo vieną patalpą, prie kurios buvo prijungiamas numogalis gyvuliams laikyti, kamarėlė (miegamasis). Prieš numą būdavo išorinė patalpa liepys, kurioje valgydavo ir leisdavo laiką karštuoju metų laiku. Iš numo išsivystė troba – vienas sudėtingiausių ir didžiausių lietuvių liaudies architektūros tipų, turintis ypač sudėtingą planą. Jo centre būdavo mūrinis kaminas, skirtas produktams laikyti, kuris skirdavo „gerąją trobą“ nuo kitų patalpų: alkieriuko, kamaraitės, priešinės ir lunginės.
Aukštaitijoje primityviausia namo forma buvo pirkia, neretai turinti tik vieną patalpą. Ši primityviausia forma ilgą laiką išsaugota Dzūkijoje, kur sunkiausiai pasiekė išorinės įtakos. Tolesnis aukštaičių pastatų vystymosi etapas buvo gryčia, kuri be pagrindinės taip pat vadinamos patalpos turėdavo ir kitų patalpų: pirmiausia priemenę (įėjimo patalpa), kartais kamarą, seklyčią. Sudėtingiausias aukštaičių gyvenamasis pastatas vadinosi rūmas, kuris dar turėjo kaminą, gonkas. Suvalkietiškas gryčios variantas buvo vadinamas stuba.
Visoje Lietuvoje paplito gonkos – išoriniai priestatai prie gyvenamojo namo, naudotos kaip veranda. Namai dažnai turėdavo vieną ar dvi gonkas prie kiekvieno įėjimo, todėl atsirasdavo ir kryžminio plano pastatų.

Interjeras

Gyvenamasis namas buvo dalijamas į keletą patalpų, tarp kurių svarbiausios buvo priemenė (įėjimo patalpa), gyvenamoji patalpa (dažniausiai vadinama taip, kaip ir gyvenamasis namas, t. y. gryčia, troba, stuba ir pan.), kamara (miegamasis), virtuvė, seklyčia ir pan. Patalpoms būdinga plūktinė asla ir tik vėliau svarbesnėse patalpose atsirado grindys. Ypač buvo puošiamas pagrindinis namo kampas (pvz., krikštasuolė).
Sienos rastai matėsi ir viduje. Vėliau juos pradėta dengti sienų apmušalais. Svarbesni interjero puošybos elementai buvo sodai, tekstilės dirbiniai (lovatiesės, staltiesės, kilimai, rankšluosčiai) ir panašiai