google/wiki40b huggingface dataset:
Oberfiureris

Oberfiureris (vok. Oberführer 'vyresnysis vadas') – SA ir SS karinis laipsnis, atitinkąs kitų valstybių vyresnįjį pulkininką ar brigados generolą (Vokietijos armijoje šio lygio laipsnio nebuvo). Galutinai susiformavusioje SS laipsnių sistemoje sekantis vyresnis laipsnis buvo brigadefiureris, o jaunesnis – štandartenfiureris.

Laipsnio istorija

Oberfiurerio titulas atsirado SA organizacijoje 1921 m. Tuomet oberfiureriai buvo NSDAP nariai, vadovavę geografinio regiono SA grupėms. 1921–1925 m. oberfiureris buvo pareigos, o 1926 m. tapo kariniu laipsniu.
1925 m. oberfiureris tapo SS organizacijos kariniu laipsniu, jį gaudavo karininkai, vadovavę SS apskritims (vok. SS Gaue).
1930 m. SS buvo reorganizuota, buvo sukurtos SS grupės (vok. SS-Gruppen) ir SS brigados (vok. SS-Brigaden), oberfiureriai pasidarė pavaldūs brigadefiureriams.
1932 m. oberfiureriais tapo SS administracinių vienetų abšnitų (vok. Abschnitt) vadovai. Abšnitai vadinti pagal teritorijas, kuriose buvo. Jie buvo artimi įgulos (ne brigados ar divizijos) savokai. Abšnito sudėtyje būdavo trys štandartai (vok. SS Standarte ir keletas specialių padalinių (automobilių, pionierių, medicinos ir kt.).
1932 m. oberfiureris buvo laikomas žemiausiu SA ir SS generolų rangu, maždaug atitinkančiu kitų šalių brigados generolą. oberfiurerių atskyrio ženklai buvo apykaklių antsiuvai su dviem ąžuolo lapais, generolo antpečiai ir generoliški milinių atvartai.
1938 m. SS oberfiurerio statusas ėmė keistis, kai imta formuoti SS-Verfügungstruppe, kuri vėliau tapo SS kariuomene (vok. Waffen-SS). Kadangi brigadefiureris buvo prilygintas generolui majorui, o štandartenfiureris – pulkininkui, oberfiurerio laipsnis liko be atitikmens. Jį imta laikyti vyresniuoju pulkininku. Taip oberfiurerio lygis liko tarpinis, neapibrėžtas – vienur jį laiko brigados generolo atitikmeniu, kitur – vyresniojo pulkininko atitikmeniu.
SS kariuomenėje ir SS policijoje oberfiureriai su uniforma nešiojo pulkininko antpečius kaip ir štandartenfiureriai, tačiau jie buvo aukštesnio laipsnio negu pulkininkai.
Mohammed Farah

Biografija

Bėgikas karjerą pradėjo kaip krosų bėgikas. 2001 m. Europos jaunimo kroso čempionate Farah pelnė sidabro medalį. Nuo 2005 m. sportininkas pradėjo aktyviai dalyvauti ir stadiono, bei maniežo rungčių bėgimuose. 2006 m. Sandraugos žaidynėse 5000 m bėgime sportininkas liko devintas. Tais pačiais metais Farah dalyvavo Europos lengvosios atletikos čempionate ir pelnė sidabro medalį. 2007 m. žiemos sezono metu lengvaatletis pasiekė penktą vietą Europos uždarų patalpų čempionate. Tų pačių metų vasaros sezono metu Farah dalyvavo 2007 m. pasaulio čempionate ir 5000 m bėgimo distancijoje liko šeštas. po metų sportininkas nesėkmingai startavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. 5000 m bėgimo distancijos pirmame raunde savo grupėje atletas liko vos šeštas ir į kitą etapą nepateko. 2009 m. Europos uždarų patalpų čempionate Turine 3000 m bėgime Farah pelnė aukso medalį. Tais pačiais metais sportininkas vėl įveikė pasaulinį normatyvą ir startavo 2009 m. pasaulio čempionate kur finale liko 7 vietoje. 2010 m. Europos čempionate sportininkas tapo pirmuoju Jungtinės Karalystės atstovu laimėjusiu 10000 m bėgimo distanciją. Bėgikas taip pat laimėjo ir auksą 5000 m bėgime. 2011 m. pradžioje Europos uždarų patalpų čempionate Farah pelnė aukso medalį.
Pakniškės

Istorija

Už dalyvavimą 1863 m. sukilime į Samaros guberniją carinė valdžia ištrėmė Justiną Dalibagą su žmona Viktorija, vaikais Emilija ir Vincu, bei Justino tėvą Mykolą.
Kaimas sovietmečiu buvo Pakniškių apylinkės centras.
Raudonoji vėliava (Urugvajus)

Raudonoji vėliava – nelegalus Urugvajaus lietuvių savaitraštis, ėjęs 1933–1935 m. Montevidėjyje.

Istorija

Leido Urugvajaus komunistų partijos lietuvių frakcija. Redaktorius Alfonsas Marma.
Alfonsas Gečas

Alfonsas Gečas (1923 m. lapkričio 8 d. Lapkasių k., Vainuto valsč., Tauragės apskr. – 1999 m. kovo 29 d. Reedsburge, Vajominge), chorvedys ir akordeonistas.

Biografija

Augo muzikalioje šeimoje. Tėvas Juozas Gečas vargonininkas ir chorvedys, dirbęs Judrėnuose ir Kvėdarnoje. Šeima buvo sudariusi savo orkestrą, kuris grojo vestuvėse ir gegužinėse. 1938 m. baigęs Švėkšnos „Saulės" gimnazijos penkias klases, Alfonsas iki Antrojo pasaulinio karo mokėsi Telšių ir Kauno kunigų seminarijoje. Telšiuose muzikos mokėsi pas A. Jasenauską ir giedojo jo vadovaujamame vyrų chore. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją – Bavariją, teologijos studijas tęsė aukštojoje filosofijos ir teologijos mokykloje Eichstätte. 1945 m. persikėlė į Rebdorfo pabėgėlių stovyklą ir pradėjo dirbti su choru, kuriam vadovavo Zenonas Jonušas. A. Gečas 1947 m. prie amerikiečių kariuomenės įsteigtoje sargybų kuopoje subūrė chorą ir vokalinį oktetą.
1949 m. atvykęs į JAV – Čikagą, IL, suorganizavo lietuvių tremtinių vyrų chorą, kuris vėliau pasivadino „Vyčio“ vardu. Kolektyvas nuo 17 vyrų išaugo iki 40 dainininkų. 1950 m. spalio 15 d. įvyko pirmas viešas choro koncertas, kuriame buvo atlikta 17 dainų. Chorą perėmus B. Jonušui, o vėliau V. Baltrušaičiui, A. Gečas buvo šių dirigentų asistentas. Dirbdamas su choru ir sykiu fizinius darbus, keletą metų muzikos žinias gilino pas kompozitorių V. Jakubėną. 1955 m. iš geresnių vyrų choro balsų buvo sudaręs vokalinį oktetą, o vėliau vadovavo Skautų veteranų vokaliniam oktetui, grojo akordeonu šokių orkestre. Kurį laiką talkino „Dainavos“ meno ansambliui (mokė vyrų chorą), vadovaujant S. Sodeikai, P. Armonui ir A. Simonaitytei. Taip pat padėjo mokyti Šv. Jurgio parapijos chorą Bridgeporte, CT. 1956–1987 m. buvo Čikagos Lietuvių operos nuolatinis chormeisteris (daugiausia mokė vyrų chorą). Per tą laikotarpį buvo pastatyta daug klasikinių operų, taip pat ir lietuvių kompozitorių: J. Karnavičiaus „Gražina“, K. Banaičio „Jūratė ir Kastytis“, J. Gaidelio „Dana“ ir „Gintaro šaly“, J. Kačinsko „Juodas laivas“, V. Marijošiaus „Priesaika“. Taip pat atliktas G. Verdi „Requiem“ ir B. Markaičio „Vilniaus varpai“. Operos choristai vyrai talkindavo Čikagos Lyric operai statant R. Wagnerio operą „Skrajojantis olandas".
A. Gečas parengė operos chorą 1966, 1971, 1978 ir 1983 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėms Čikagoje ir Toronte, buvo 1983 m. 6-osios dainų šventės Čikagoje jungtinio vyrų choro dirigentas. 1987 m. išėjęs į pensiją, apsigyveno Reedsburge, WI, iš kur važinėjo į Madisono miestą ir akordeonu akompanavo tautinių šokių grupei „Žaibas“. Harmonizavo ir sukūrė keletą dainų. Išpopuliarėjo partizanų daina „Pražydo jazminai“, o daina „Aras" buvo atlikta 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Tamūzas

Tamūzas – babiloniečių ir asirų augalų vegetacijos ir derlingumo dievas; Ištarės mylimasis. Tikėta, kad vidurvasarį (užeinant sausroms) miršta ir po kelių mėnesių (augalų vegetacijos pradžioje) prisikelia.
Atitinka finikiečių Adonį.
2007 m. Dakaro ralis

Dalyviai

Raliui buvo užregistruoti 250 motociklų, 187 automobiliai ir 88 sunkvežimiai. Tai didžiausias dalyvių skaičius per visą ralio istoriją. Ralio dalyviai yra net iš 42 šalių, daugiausia Prancūzijos, Ispanijos, Vokietijos, Portugalijos, JAV. Tačiau yra dalyvių ir iš egzotiškų kraštų: Kinijos, Tailando, Mauritanijos, Meksikos. Ralyje dalyvavo ir 2 Lietuvos automobilių ekipažai: „Tauro“ ekipažas (Aurelijus Petraitis ir Šarūnas Paliokas), bei „Neptūno“ ekipažas (Gintas Petrus ir Milda Petrus). Tačiau nei vienas iš šių ekipažų Dakaro nepasiekė.

Maršrutas

Rungtynių maršrutas prasideda Portugalijoje, Lisabonos mieste ir driekiasi Ispanijos, Maroko, Vakarų Sacharos, Mauritanijos, Malio ir Senegalo valstybių teritorijomis. Maršruto ilgis 7915 km, iš kurių 4309 km sudaro lenktyniniai ruožai.
OKB

OKB (rus. ОКБ; опытно-конструкторское бюро 'bandomasis konstravimo biuras' arba отдельное (особое) конструкторское бюро 'atskirasis (ypatingasis) konstravimo biuras') – konstravimo biurų tipas Tarybų Sąjungoje.
Taip buvo vadinami šakinės organizacijos, kūrusios tam tikros paskirties naują techniką. Paprastai OKB pavadinimą sudarydavo santrumpa OKB, numeris, žinybos, kuriai biuras priklausė, pavadinimas ir kartais specialus biuro pavadinimas (dažniausiai pagal vyriausiąjį ar generalinį konstruktorių). Pvz., rus. ОКБ-155 Министерства авиационной промышленности СССР имени А. И. Микояна и М. И. Гуревича 'A. Mikojano ir M. Gurevičiaus vardo TSRS Aviacijos pramonės ministerijos OKB-155', kuris kūrė MiG lėktuvus. OKB numeris paprastai sutapdavo su serijinės gamyklos, prie kurios OKB įsteigtas, numeriu. Pvz., OKB-155 buvo įkurtas prie gamyklos Nr. 155.

Sėkmingi OKB dažnai išlaikydavo juos įkūrusio konstruktoriaus pavardę net šiam išėjus į pensiją ar mirus.
OKB paprastai būdavo uždari, o jų kuriama technika paprastai būdavo karinės arba dvigubos paskirties.
OKB būdavo palyginus mažos valstybinės organizacijos, neskirtos sukurtų lėktuvų, automobilių ar kitų gaminių masinei gamybai. Paprastai jos turėdavo gamybinius pajėgumus, pakankamus gaminti kuriamos technikos prototipus. OKB sukurtus ir išbandytus pavyzdžius perduodavo gaminti vienoms ar kitoms gamykloms.
Suirus TSRS daugelis OKB tapo NPO (rus. НПО; Научно-производственное объединение 'mokslo gamybinis susivienijimas'). Paskutinį XX a. dešimtmetį buvo bandoma sujungti kai kuriuos OKB ar NPO. Pvz., Rusijos kompanija Koncern PVO Almaz-Antej (rus. ОАО Концерн ПВО Алмаз – Антей) buvo sukurta sujungus Antėjaus korporaciją ir NPO Almaz, kurie specializavosi kurti priešlėktuvinės gynybos techniką.
Ačintjabhedabheda

Ačintjabhedabheda (skr. अचिन्त्यभेदाभेद = acintyabhedābheda – nesuvokiamas tapatumas/netapatumas) – viduramžių Indijos mistiko Čaitanjos mokymu pagrįsta sistema, išplėtota gosvamio Džyvos ir filosofo vaišnavo Baladevos Vidjabhušanos.
Ačintjabhedabhedoje sielos ir Brahmano santykis nusakomas kaip galios ir galios savininko tapatumas/netapatumas. Mokymas skiria tris Dievo galias: vidinę – Dievą, išorinę – pasaulį, tarpinę – laisvų individualių sielų, besirenkančių tarp pirmų dviejų. Ačintjabhedabhedos soteriologija grindžiama ekstaziška meile ir atsidavimu (bhaktis).
Tracey Adams

Biografija

Treisė Adams gimė Severna Park, Merilende. Vėliau Baltimore ji lankė bendruomenės koledžą bei dirbo vietinėje radijo stotyje. Nors ir buvo auklėjama liberalioje aplinkoje, Treisė pernelyg nesidomėjo vaikinais ir nekaltybę prarado jau sulaukusi 20.
1981 m. ji persikėlė į Kaliforniją, kur mokėsi muzikos bei dirbo įvairiose nedidelėse radijo stotyse, taip pat ir San Diego universiteto radijuje, naktinėje pamainoje nuo vidurnakčio iki 6 valandos ryto. Nepaisant to, nuolatinis pinigų stygius privertė ją imtis pačių įvairiausių darbų: maketuoti skelbimus, pardavinėti namelius ant ratų ir netgi vairuoti limuziną.
1983 m., negalėdama susimokėti už semestrą, Treisė apsisprendė imtis modelio darbo. Dvejus metus ji pozavo įvairiems vyrų žurnalams ir tuo pačiu tęsė mokslus. Keletą kartų ji pasirodė „B“ kategorijos filmuose, kuriuose reikėjo apsinuoginusių merginų, tačiau didelių pajamų tai neatnešė. Jos nuotraukos atsidūrė ir Europoje platinamuose leidiniuose, kol vienas fotografų pasiūlė jai nusifilmuoti pornografinėje juostoje. Treisė kurį laiką dvejojo, nes pornografija jai atrodė „nešvarus darbas“, tačiau reikėjo toliau mokėti už studijas ir galiausiai ji pasiryžo.
1985 m. pasirodė pirmasis jos filmas „Make My Night.“ Dėka savo išvaizdos bei gebėjimų įkūnyti įvairiausius personažus, Treisė greitai išpopuliarėjo. Ji visada buvo laikoma viena protingiausių ir inteligentiškiausių pornografijos aktorių. Kalbėdama apie pinigų poveikį apsisprendžiant tapti aktoriumi, ji sakė „- Mergina, sakanti, kad ją pirmiausia motyvuoja kiti dalykai, meluoja. Visi kiti veiksniai nėra svarbūs.“
Po keleto metų ji kuriam laikui persikėlė į Europą, kur Vakarų Vokietijoje vaidino Terezos Orlovski, o Prancūzijoje – Marc Dorcel kuriamuose filmuose. Bandymai gauti didesnius vaidmenis plačiajai auditorijai skirtuose filmuose nebuvo sėkmingi, tuo tarpu pornografijoje ji buvo laikoma tikra „žvaigžde.“
Iki savo karjeros pabaigos 1999 m. Treisė atliko vaidmenis daugiau kaip 200 filmų.

Asmeninis gyvenimas

Baigusi filmuotis, ji baigė Kalifornijos universiteto Filmų ir Televizijos studijas bei Los Andžele mokėsi komedijos improvizacijų meno.
Nors kaip aktorė Treisė dažniausiai filmavosi heteroseksualiose scenose, asmeniniame gyvenime jos partnerėmis beveik visada buvo moterys. Ji ilgus metus draugavo su aktore Amber Lyn, kartu rengdamos pasirodymus naktiniuose klubuose. Jų santykiai nutrūko dėl Amber priklausomybės nuo narkotikų ir alkoholio, kurių ji tada nepajėgė įveikti.
Taip pat sklido gandai apie jos artimą ryšį su kita garsia aktore Ona Zy, tačiau nei viena jų šių gandų niekada nei patvirtino, nei paneigė.
Prienų miškų urėdija

Prienų miškų urėdija − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.
Prienų miškų urėdija įkurta 1919 m. Miškai buvo padalinti į 5 girininkijas − Prienų, Plutiškių, Dubravos, Jiezno, Balbieriškio. 1947 m. Prienų miškų ūkis prijungtas prie Alytaus miškų ūkio. 1957 m. buvo atkurtas Prienų miškų ūkis.
Į urėdijos teritoriją patenka didžioji dalis Nemuno kilpų regioninio parko, nedidelė dalis Aukštadvario regioninio parko, du valstybiniai draustiniai − Ąžuolų botaninis, Alšios hidrografinis ir paprastosios pušies genetinis draustinis.
Urėdijos teritorijoje yra 32 174 ha miškų. Iš jų 20 275 ha yra valstybiniai. Prienų urėdijos miškuose vyrauja spygliuočiai medynai. Urėdijos miškai priskiriami Pietryčių Lietuvos mišrių pušies−eglės gamtiniam našumo rajonui, kuris skirstomas į tris parajonius.
Prienų miškų urėdas − Robertas Judickas.
Valstybiniai miškai suskirstyti į 8 girininkijas.
Mikoyan-Gurevich MiG-9

Istorija

Sukurtas iš karto po II pasaulinio karo. Prototipas I-300 pirmą kartą pakilo skrydžiui 1946 m. balandžio 24 d. Jame buvo sumontuoti du reaktyviniai RD-20 varikliai. Jie buvo vokiečių variklio BMW 003 kopijos. Po sėkmingų bandymų 1946-1947 žiemą pradėti tiekti TSRS ginkluotosioms oro pajėgom (TSRS KOP). Iš viso pagaminta apie 550 įvairių modifikacijų MiG-9. 1948 m. pradėjus tiekti modernesnius naikintuvus gamyba sustabdyta.
Lietuvos Helsinkio grupė

Lietuvos Helsinkio grupė (piln. Helsinkio susitarimų vykdymui remti Lietuvos visuomeninė grupė) – Lietuvos disidentų organizacija, veikusi 1975–1983 m.

Istorija

Viešų draugijų, pavadintų Helsinkio grupėmis, idėja kilo žymiam Rusijos disidentui A. Sacharovui. Pirmoji tokia grupė susikūrė Maskvoje 1975 m. gegužės 12 d., jai ėmė vadovauti aktyvus Rusijos disidentinio sąjūdžio atstovas J. Orlovas. Tais pačiais metais Maskvos grupės pavyzdžiu įsikūrė Ukrainos, o 1977 m. – Gruzijos ir Armėnijos Helsinkio grupės.
Lietuvos Helsinkio grupės nariai steigėjai buvo Karolis Garuckas, Eitanas Finkelšteinas, Ona Lukauskaitė-Poškienė, Viktoras Petkus ir Tomas Venclova.
Pirmieji grupės dokumentai buvo paskelbti 1976 m. gruodžio 1 d. Maskvoje, rusų disidentų suorganizuotoje neoficialioje spaudos konferencijoje užsienio žurnalistams. Šiame susitikime pirmą kartą oficialiai paskelbtas susikūrimo manifestas.
Lietuvos Helsinkio grupės tiesioginė užduotis buvo registruoti žmogaus teisių pažeidimus ir platinti šią informaciją. Iki 1981 m. pabaigos grupė išleido apie 30 numeruotų dokumentų (dokumentai neturi pavadinimų, jie tik sunumeruoti) bei keletą nenumeruotų pareiškimų.
1977 m. rugpjūčio 23 d. KGB suėmė grupės lyderį V. Petkų, besiruošiantį vykti su dokumentais į Maskvą. 1978 m. liepos 13 d. jis buvo nuteistas 15 metų laisvės atėmimo.
1979 m. iš grupės pasitraukė E. Finkelšteinas. 1979 m. balandį, po sunkios ligos mirus kunigui K. Garuckui, grupėje jį pakeitė kunigas Bronius Laurinavičius. Tais pačiais metais nariais tapo Mečislovas Jurevičius, Algirdas Statkevičius, o 1980 m. – Vytautas Skuodis, Vytautas Vaičiūnas.
1980 m. prasidėjusi antroji represijų banga palietė visas TSRS veikiančias Helsinkio grupes. 1980 m. vasario 14 d. buvo suimtas A. Statkevičius. 1981 m. pavasarį buvo suimti M. Jurevičius ir V. Vaičiūnas. Lapkričio 24 d. neaiškiomis aplinkybėmis automobilio katastrofoje žuvo kunigas B. Laurinavičius.
Kurį laiką Lietuvos Helsinkio grupės nariai buvo A. Terleckas, V. Šakalys, V. Bogušis, G. Iešmantas, E. Paulionis, N. Sadūnaitė ir kiti.
Maurikijus Grėbliūnas

Biografija

Mokėsi Panevėžio 5-oje vidurinėje mokykloje, kurią baigė 1983 m. Tais pačiais metais įstojo į Kauno politechnikos institutą. Jį baigė 1988 metais ir įgijo inžinieriaus – elektriko specialybę.
Nuo 1988 m. dirbo bankų sistemoje: Pramonės ir statybos banke, Valstybiniame komerciniame banke, Taupomajame banke ir Hansa banke. 2003 m. UAB „Falck security“ dirbo techniniu darbuotoju, o 2003–2013 m. UAB „Togilas“ struktūrinio padalinio vadovu. Nuo 2003 metų ėjo AB „Panevėžio butų ūkio“ ir UAB „Aukštaitijos vandenų“ stebėtoju pirmininko pareigas. 2013 metais tapo Panevėžio miesto savivaldybės mero pavaduotoju.

Politinė veikla

Buvęs Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narys. Nuo 2003 metų Tėvynės sąjungos-Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys. TS-LKD Panevėžio skyriaus pirmininkas. 2002–2015 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.
Karūnos didysis vėliavininkas

Karūnos didysis vėliavininkas (lenk. chorąży) – vienas iš Lenkijos karalystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro ir žemietijų valdžios pareigūnų bei Lenkijos kariuomenės jaunesnysis karininkas.
Karūnos didžiojo vėliavininko pareigybę įsteigė Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis, pareigybė perimta iš viduramžių riterių, kurie savo kariniuomenės smulkesnius dalinius vadindavo vėliavomis, nes paprastai dalinį sudarydavo vienos riterio valdos šauktiniai kariai. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir Lenkijos karalystėje savo vėliavas turėjo atskiros žemės, didikų valdos ir giminės, taip pat karaliaus dvarai. Kariuomenės vėliava dabartiniu supratimu atitinka kuopą.

Įgaliojimai

Vėliavininkas buvo valstybinės vėliavos saugotojas ir jos nešėjas per svarbiausias dvaro ceremonijas, karaliaus karūnavimą ar laidotuves. Stovėdavo monarcho dešinėje. Po 1633 m., kai Karūnos didysis ginklininkas faktiškai perėmė vėliavnešio pareigas, ši pareigybė tapo tituline, pareigos buvo laikomos nors ir simbolinėmis, bet garbingomis.
Mtvakazis

Istorija

Iki ndebelių atėjimo į Zimbabvės plynaukštę regioną valdė Rozvių karalystė. Tačiau ją nuo XVIII a. pabaigoje siaubė sausra, vidiniai genčių judėjimai bei puolimai iš kaimyninių šalių. Tuo pat metu į pietus nuo Rozvių imperijos (į pietus nuo Limpopo) konsolidavosi ngunių gentys, sukūrę savo valstybes Ndvandvę, Mtetva, o vėliau – Zulu karalystę. Šiuose įvykiuose atsidūrė ngunių Khumalo klanas, vadovaujamas Mzilikazi. Iš pradžių palaikęs Zulu valdovo Šakos pusę, vėliau Mzilikazis išvedė savo klaną (apie 20 tūkst. žmonių) į šiaurę, apie 1838 m. persikeldamas per Limpopo. Iš pradžių jis migravo į dab. Botsvanos teritoriją, vėliau į dab. Zambiją, kol apie 1840 m. iš šiaurės vėl migravo į pietus, t. y. į Rozvių valstybės teritorijas. Čia jis rado nusiaubtą karalystę, kurią prieš keletą metų buvo nusiaubusi kita ngunių grupuotė – Zvengendabos vadovaujami ngoniai.
Mzilikazis įsitvirtino netoli nuo Rozvių sostinės Danamombės, naujai įkurtoje gyvenvietėje, pavadintoje Bulavajo (tai reiškė „skerdynių vieta“) ir čia įkūrė savo karalystę. Iš čia jis kovojo su paskutiniuoju rozvių valdovu Čangamire Tohvečipe, kol jį galutinai nugalėjo 1857 m. Tuo metu khumalo klanas, jau vadinamas ndebeliais, jau turėjo kontrolę visoje buvusioje Rozvių imperijos teritorijose, t. y. apėmė beveik visą dabartinę Zimbabvę. Mzilikaziui pavyko sutvirtinti centrinę valdžią per ypač karingus būrius, kurie rezidavo įtvirtintose gyvenvietėse. Visa karalystė buvo paremta karine jėga ir agresija prieš vietos gyventojus (kalangus ir šonus).
Po Mzilikazio mirties 1868 m. karalystėje prasidėjo pilietinis karas dėl paveldėjimo, kuriame pergalę šventė Lobengula. Jis savo valdymo metu tiesiogiai susidūrė su augančiais europiečių interesais regione, kuriuos ypač domino aukso ištekliai. Mainais už gerovės prekes ir ginklus, jis pasirašė keletą kontroversiškų sutarčių su Britų imperija. Viena jų, 1888 m. Rudo koncesija, suteikė britų atstovui Sesiliui Rodui visas teises į karalystės mineralinius išteklius. Tai leido įkurti Britų Pietų Afrikos kompaniją ir sudarė prielaidas krašto kolonizacijai.
1891 m. Britai užėmė šiaurines karalystės teritorijas (Mašonalandą). 1893 m. ndebelių įvykdyti žiaurumai prieš vietos gyventojus šonus tapo britams pretekstu užpulti Lobengulos karalystę, taip pradedant Pirmąjį matabelių karą. Nors jo metu Lobengulos pajėgos buvo apie 100 tūkst., o britų – vos 700 karių, britų pusėje buvo to meto modernios technologijos ir šaunamieji ginklai, dėl ko karas pasibaigė visiška britų pergale. Sunaikinus Bulavają, Lobengulai pavyko pabėgti, tačiau jau 1894 m. jis mirė neaiškiomis aplinkybėmis, palikdamas karalystę be valdovo.
Ndebelių ir šonų bei kalangų pasipriešinimas britams tęsėsi iki 1896 m., tačiau buvo galutinai nuslopintas, ir karalystės teritorijos inkorporuotos į Pietų Rodeziją.
Živilė Vaiciukevičiūtė

Biografija

2016 m. Slovakijoje vykusiose varžybose Ž.Vaiciukevičiūtė pirmą kartą įveikė 20 km ėjimo trasą ir įvykdė olimpinį normatyvą. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio komandiniame sportinio ėjimo čempionate Ž.Vaiciukevičiūtė aplenkė savo seserį dvynę Monika Vaiciukevičiūtė ir olimpinę veteranę Kristiną Saltanovič bei buvo atrinkta į 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių komandą.
Gambijos vėliava

Gambijos vėliava – stačiakampis sudalintas į horizontalias juostas. Viršutinė raudona ir apatinė žalia – vienodo aukščio. Vidurinė – mėlyna. Juostas skiria baltos fimbros.
Vėliava įteisinta 1965 m.
Kaližai

Istorija

1682 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje (Kaližiškės).
Vidutinis baltasis garnys

Skirtumai nuo Didžiojo garnio

Neporavimosi sezono metu spalvos yra panašios, bet vidutinis baltasis garnys yra mažesnis, kaklo ilgis šiek tiek mažesnis už kūno ilgį, taip pat jis turi nežymiai kupolišką galvą, ir trumpesnį bei plonesnį snapą. Didysis baltasis garnys savo ruožtu turi žymią garbaną netoli kaklo vidurio. Vidutinis baltasis garnys linkęs žingsniuoti stačiai su į priekį ištiestu kaklu. Didysis garnys pasižymi didesne ištverme, dažnai pasirenka palenktą į šoną „vienaakę“ pozą.
FK NFK Minsk

FK Krumkačy

Klubas įkurtas 2011 m., tačiau oficialiai užregistruotas 2014 m. Klubo pavadinimas reiškė "varna".
Nuo 2014 metų debiutavo II-oje šalies lygoje ir užėmė antrąją vietą.
2015 m. debiutavo I-oje lygoje ir užėmė trečią vietą.
2016 m. klubas debiutavo Aukščiausioje šalies lygoje ir užėmė vienuoliktą poziciją. Tai geriausias komandos pasiekimas klubo istorijoje.
2017 m. klubas dalyvavo Aukščiausiosios lygos pirmenybėse. Liko 13-oje vietoje.
2018 m. pradžioje klubas nesugebėjo licencijuotis (turėjo skolų žaidėjams ir kitų finansinių įsipareigojimų), todėl Federacijos sprendimu buvo nušalinti nuo dalyvavimo Premjer lygoje. Pažeminti iki Antrosios lygos.
2018 m. Antroje lygoje buvo antri, o tai leido jiems kilti į Pirmą lygą.

FK NFK

Žiemos metu pasikeitė pavadinimą ir tapo FK NFK. НФК (brus. «Незвычайна фантастычная каманда») reiškia "Neįprastai fantastiška komanda". Klubo vadovybė siekė išvengti galimų problemų dėl senojo juridinio vardo FK Krumkačy ir skolų šleifo.
Lankašyro lyga

Lankašyro lyga (nuo 1889 m. iki 1903 m.)

Lyga buvo įkurta 1889 m. dėl The Football League, kuri buvo įkurta metus prieš įkuriant Lankašyro lygą, sėkmės. Pagrindinis lygos kurėjas buvo Bury FC, kuris norėjo sukurti varžybas, kurios būtų pamatinis akmuo, futbolo klubams, norintiems patektį į futbolo lygą. Lankašyro lyga turėjo daugybę klubų, kurie vėliau žaidė futbolo lygoje. Nuo 1889 m. iki 1903 m. nariais buvo: Accrington Stanley FC, Blackpool FC, Bury FC, Crewe Alexandra FC, Liverpool FC, Nelson FC, New Brighton Tower FC, Southport FC ir Stockport County FC.

Lankašyro lyga (nuo 1939 m. iki šių dienų)

Antra Lankašyro lyga buvo įkurta 1939 m. ir 1939-1940 m. sezone pagrinde buvo tik Lankašyro futbolo lygos A klubai. Dėl Antro pasaulinio karo lyga truko tik sezoną. Atkūrus 1949 m., vyko pagrinde tarp jaunimo klubų. Nuo penkto dešimtmečio lygoje buvo tris divizijos.
Šiandien Lankašyro lyga yra skirta tik ne - lygos dublerių klubams.