Seinai

Ankstyvoji istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a. kryžiuočiai užkariavo jotvingių žemes, bet iki XV a. dabartinėse Seinų apylinkėse vyko Vokiečių Ordino, Mazovijos ir Lietuvos kovos. Pirmasis šios vietovės paminėjimas būtent minimas kai kryžiuočiai pradėjo puolimą iš Lėciaus į Merkinę ir buvo apsistoję šiose vietovėse. Dėl šių kovų dabartinių Seinų apylinkės buvo likusios praktiškai be gyventojų.
1422 metais pasirašius Melno taiką ir nustačius sieną su Vokiečių Ordinu į šias vietoves pradėjo grįžti gyventojai. 1510 m. šių žemių savininku tapo Mykolas Pacas, kuris įkūrė Berznyko gyvenvietę. Buvo tiesiami nauji keliai. Grįstas kelias ėjęs pro dabartinius Seinus per Berznyką į Merkinę palaipsniui tapo svarbiu prekybos keliu. 
1522 m. gruodžio 22 d. Žygimantas Senasis įsakė Palenkės vaivadijos vaivadai Jonušui Kostevičiui (Janusz Kostewicz) suteikti žemės sklypą etmonui Jonui Višnioveckiui (Iwan Wiśniowiecki) prie Seinos upės kranto. 1523 m. gegužės 21 d. vaivada perdavė šias žemes naujajam jų savininkui. Šioje vietoje tarp Seinos upės ir Seinų ežero buvo pastatytas naujas medinis dvaras, kuris ir davė pradžią naujai gyvenvietei. Voluinės valdytojas Višnioveckis taip niekad čia ir nepabuvojo ir perdavė šias žemes valdyti savo pavaldiniams.

XVII amžius

1593 m. Višnioveckio provaikaitė Ona, Vitebsko vaivadijos valdytojo Mykolo Sapiegos žmona, pardavė šias žemes Jurgiui Grodzinskiui (Jerzy Grodziński), kurios jam kainavo 600,000 zlotų sidabru. 1602 m. jis sujungė kelis kaimus ir šią gyvenvietę savo vardo garbei pavadino Jurevu (Juriewo). Vienas iš tų kaimų buvo vadinamas Seinais, o J.Grodzinskio sugalvotas naujas pavadinimas Juriewo neprigijo. 
Gyvenvietės turgus buvo įkurtas ant nedidelio kalnelio dešinėje upės pusėje, netoli medinio dvaro. Pietinėje gyvenvietės dalyje buvo nutiestas kelias į Gardiną. Žemių valdytojas finansavo naujos Šv. Jurgio bažnyčios statybą ir įkūrė Seinų parapiją.
J.Grodzinskis  mirė 1603 metų birželio 4 dieną ir prieš mirdamas 1602 m. gegužės 16 d. testamentu paliko visą savo turtą Vilniaus dominikonų ordinui. 1603 m. birželio 4 dieną Zigmantas Vaza patvirtino jo testamentą. 1610 m. vienuoliai šiose žemėse pradėjo statyti vienuolyną. Vienuolyno statybos buvo baigtos 1619 metais, o 1632 m. šalia vienuolyno pastatyta nauja bažnyčia. Gyvenvietė vystėsi lėtai, bet XVII a. viduryje buvo pastatyta dar viena Šventosios Dvasios bažnyčia, atidaryta spaustuvė bei greičiausiai veikė ligoninė. Tuo laikmečiu buvo labai puoselėjamas vienuolynas, kuris tapo vienu iš didžiausių tvirtovės tipo vienuolynų Centrinėje Europoje. 
Šalia kelio į Gardiną augantis miestelis Švedų tvano metu buvo stipriai nuniokotas. 1656 m. po netoliese vykusio mūšio gyvenvietę užėmę švedai ją stipriai apgriovė ir sudegino, bet vienuolynas išliko ir po karo į jį grįžę vienuoliai ėmėsi atstatymo. 1670 m. lapkričio 8 dieną karalius Mykolas Kaributas Višnioveckis suteikė gyvenvietei privilegiją kas savaitę rengti turgų. Po šio sprendimo dominikonų vienuoliai pradėjo kviesti gyventojus iš Mazovijos apsigyventi šiose žemėse. Per XVIII a. vykusį Šiaurės karą miestas vėl buvo kelis kartus nusiaubtas skirtingų kariuomenių, be to kareiviai į miestelį atnešė dvi maro pandemijos.

XVIII a.-XIX a.

Šiuo laikotarpiu gyventojai vėl grįžo į Seinų apylinkes, aplink miestą pradėjo kurtis mažesnės gyvenvietės. 1715 m. kamalduliai įkūrė gyvenvietę ir vienuolyną, kurie išaugo į dabartinius Suvalkus. Kiti šiuo laikotarpiu įkurti miesteliai buvo Punskas, Augustavas, Jeleniavas, Krasnapolis.
Miestas po karų buvo atstatinėjamas baroko stiliaus architektūra. 1744 m. įkurta Seinų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo parapija. 1770 m. atidaryta Seinų miesto rotušė, 1778 m. įrengta nauja turgaus aikštė, pradėjo veikti sinagoga. XVIII a. pabaigoje įkurtos Marinovo žydų kapinės. 
1795 m. po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų miestas iš pradžių atiteko Prūsijos karalystei, bet po Napoleono karų ir Tilžės taikos buvo perduotas Varšuvos kunigaikštystei, o vėliau Lenkijos Kongreso karalystei. Miestas toliau ekonomiškai stiprėjo ir augo, prie to prisidėjo ir 1818 m. iš Vygrių į Seinus perkaltas vyskupystės centras. 1826 m. mieste atidaryta Seinų kunigų seminarija. Miestas toliau augo, nepaisant 1825 m. siautusio gaisro, dideėjo gyventojų skaičius. XIX a. antrojoje pusėje miesto augimas sustojo. Po 1831 m. ir 1863 m. sukilimų, kuriuose aktyviai dalyvavo miestiečiai Rusijos imperija atėmė iš miesto turėtas privilegijas. Lėta geležinkelio plėtra Rusijos imperijoje nulėmė tai, kad mieste nesikūrė pramonė, miesto ekonominė reikšmė sumenko. Nepaisant to 1885 m. čia atidaryta iki šiol išlikusi puošni sinagoga.

XX amžius

Per I pasaulinį karą 1915 m. miestą užėmė Vokietijos kariuomenė. Miestas buvo įtrauktas į Oberosto sudėtį, buvo planuojama jį įtraukti į vieną iš vasalinių vokiečių valstybių. Pasibaigus karui, 1919 m. gegužės 8 d. vokiečiai perdavė miesto valdymą besikuriančiai Lietuvos valdžiai. Tai sukėlė įtampą tarp naujųjų Lietuvos ir Lenkijos valstybių. Tuo metu mieste ir jo apylinkėse gyveno lietuvių dauguma. 1919 m. rugpjūčio 22 d. iš miesto pasitraukus Vokietijos kariuomenei jau kitą dieną Lenkų karinė organizacija pradėjo Lietuvos valdžios atstovų ir Lietuvos karinių dalinių puolimą, kuris vadinamas Seinų sukilimu.
Lenkams užėmus miestą prasidėjo represijos ir teroras prieš lietuvių tautybės žmones. Šios represijos pasireiškė lietuvių kalbos vartojimo viešose vietose uždraudimu, lietuviškų mokyklų, lietuviškų spaustuvių ir lietuvių bendruomenės organizacijų uždarymu. Tuo metu mieste gyveno apie 2500 gyventojų. Po metų vykstant Lenkijos-sovietų karui miestą užėmė Rusijos TFSR. Prieš tai buvo pasirašyta 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartis, kuri priskyrė miestą Lietuvos Respublikai. 1920 m. liepos 19 d. miestą perėmė Lietuvos kariuomenė. Sovietams pralaimėjus mūšį prie Varšuvos lenkų kariniai daliniai pradėjo stumti sovietų kariuomenę į rytus ir taip priartėjo prie Seinų miesto, kurį užėmė 1920 m. rugpjūčio 31 dieną. Bet lietuviai ir toliau siekė šį lietuvių daugumos apgyvendintą miestą prisijungti prie besikuriančios Lietuvos Respublikos. 1920 m. rugsėjo 2 dieną Lietuvos kariniai daliniai pradėjo puolimą ir tą pačią dieną užėmė miestą. 1920 m. rugsėjo 9 dieną lenkai pradėjo puolimą ir vėl užėmė Seinų miestą. 1920 m. spalio 7 d. buvo pasirašyta paliaubas skelbianti ir Seinų miestą Lenkijai paliekanti Suvalkų sutartis. 
Viso tarpukario metu iki pat 1938 m. Lenkijos ultimatumo Lietuvai, Lietuvos valdžia reiškė oficialias pretenzijas į šį lietuvių daugumos apgyvendintą miestą. Tuo laikotarpiu miestas buvo sujungtas su Gardinu ir Suvalkais geležinkelio linijomis. 1925 m. miestas neteko apskrities centro statuso, buvo panaikinta Augustavo vyskupija, bet miestas ir toliau garsėjo savo medienos pramonės gaminiais ir piligriminių keliautojų lankomais paminklais. Tarpukariu mieste veikė Seinų pasienio apsaugos korpusas. Įsiveržimo į Lenkiją metu 1939 m. rugsėjo 24 d. į miestą įžengė Raudonoji armija, bet 1939 m. spalio 13 d. sovietai perdavė miestą Nacistinei Vokietijai. Miestas viso II pasaulinio karo metu išliko vokiečių valdžioje. Penkerius metus trukusios vokiečių okupacijos metu žydų gyventojai buvo ištremti į okupuotą Lietuvą ir ten išžudyti. 1944 m. rugpjūčio 31 dieną į miestą vėl įžengė Raudonoji armija ir miestas buvo perduotas komunistinės Lenkijos valdžios administracijai. Pokaryje į miestą pradėjo keltis žmonės iš įvairių sovietų okupuotų tarpukario Lenkijos teritorijų. 1956 m. miestas tapo apskrities centru. 1963 m. sukurtas Seinų miesto herbas ir Seinų miesto vėliava.

Pavadinimo kilmė

Miestas pavadintas pagal Seinos upę, kurios vardas yra jotvingiškas.

Pramonė

Stambiausia miesto įmonė – pieno kombinatas Sejnmlek su sūrine ir pieno miltelių cechu. Veikia degtinės gamykla ir kelios medžio apdirbimo įmonėlės.

Transportas

Miestas yra netoli Aradnykų pasienio punkto. Iš miesto autobusai važiuoja tiesioginiais maršrutais į Suvalkus, Balstogę, Varšuvą, Lomžą, Augustavą ir Punską. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr., vaivadijos kelias Nr., vaivadijos kelias Nr..

Lietuviai

Seinai ir jų apylinkės pasižymi didele lietuvių tautine mažuma (iki 30 proc.), čia yra didžiausia Lenkijoje lietuvių draugija. Veikia lietuvių konsulatas ir mokykla. Po pirmojo pasaulinio karo lietuviai sudarė apie 80 proc. Seinų gyventojų.
Po lenkų okupacijos 1919 m. buvo naikinamos lietuvių organizacijos. Seinuose lenkų uždraustos lietuviškos kultūrinės organizacijos: „Žiburio“ draugija (500 narių), „Pavasario“ kuopa (215), „Blaivybės“ draugija (300), Šv. Zitos draugija (93), Dailės draugija „Lyra“ (30), Lietuvių katalikų moterų sąjunga (20), „Artojo“ kooperatyvas (120)-iš viso 9 draugijos, vienijusios 1300 žmonių. Uždarė lietuvių berniukų ir mergaičių gimnazijas (223 mokiniai), pradžios mokyklą (75 vaikai), visos laikraščių redakcijos, spaustuvė, skaitykla, lietuvių vaikų prieglaudos turtas perduotas lenkų vaikų prieglaudai, 1919 rugsėjį konfiskavo lietuvių mokyklų ir bendrabučio knygynėlių knygas.
1919 m. spalio 2-osios naktį policija ir kariuomenė, apsupusi Seinų dvasinės seminarijos pastatą, per Trumpalio kaimą deportavo į Lietuvą čionykščius dėstytojus ir klierikus lietuvius. 
Seinų apylinkės šnektą nagrinėjo Voiciechas Smočinskis 1972 m. Perkeltas į Seinus rezidentu kunigas Juozas Montvila padėjo spausdinti lietuviškus laikraščius „Vadovas“, „Šaltinėlis“, „Spindulys“. Bažnyčioje kunigavo ir Povilas Stakauskas (1887-1919), 1912 m. Seinuose išleidęs elementorių „Skaityk, vaikeli!“. 1980 m. kunigas salezietis Pranas Gavėnas apsilankė Seinų bazilikoje ir, kai jam neleido celebruoti šv. Mišias lietuviškai, parašė apie tai Romos popiežiui. Laišką, kad Lenkijos lietuviai Seinuose negali melstis lietuviškai, išspausdino ir Kanados laikraštis „Tėviškės žiburiai“.
Seinuose veikia Lietuvos konsulatas.

Švietimas

Jau XVIII a.-XIX a. Seinuose veikė dominikonų vienuolyno mokykla. Rašytiniai šaltiniai patvirtina, kad 1647 m. vienuoliai buvo mokomi filosofijos, o nuo 1699 m. buvo dėstoma ir teologija. Atskirai buvo mokomi pasauliečiai – jiems skirta mokykla veikė jau 1768 m., o 1777 m. joje mokėsi 24 mokiniai, tarp jų 20 valstiečių vaikų. 1796 m. dominikonai miestelyje atidarė mokyklą, kurioje buvo galima įsigyti vidurinį išsilavinimą. Joje trys mokytojai mokė 49 vaikus (1798 m. duomenys). Po kelerių metų veiklos mokyklos nebeliko, o 1804 metais buvo uždarytas ir pats vienuolynas.
1809 m. iš Lomžos perkeliamas licėjus, bet jis išsilaikė tik aštuonerius metus. Licėjaus auklėtinis prelatas Bonaventūra Butkevičius jį įvardino kaip vieną geriausiu visoje vaivadijoje. 1817 metais Povilas Chšanovskis įkuria naują mokyklą, kuriai vėliau buvo suteiktas vaivadijos mokyklos titulas. Mokyklą 1832 m. baigė rašytojas ir kunigas Antanas Tatarė. 1834 m. jai suteikiamos gimnazijos teisės, o 1839 m. ji perkeliama į Suvalkus. Gimnaziją Seinuose dar spėjo baigti būsimas botanikas Jurgis Aleksandravičius. Vėliau Seinuose veikė triklasė pradinė mokykla, kurioje kurį laiką mokytojavo Juozas Kairiūkštis. Mokyklos absolventai turėjo išskirtinę teisę po jos baigimo stoti į Seinų kunigų seminariją. Per visą seminarijos istoriją joje mokslus tęsė net 69 Seinų mokyklų auklėtiniai.
1918 m. atidaroma lietuviška „Žiburio“ gimnazija (direktorius kunigas Dr.Jonas Totoraitis). 1919 metų balandy įkuriama lietuviška Seinų mergaičių „Žiburio gimnazija. Tų pačių metų rudenį, pasikeitus valdžiai, abi gimnazijos uždarytos. Toks pat likimas ištiko ir pradinę mokyklą.
Tarpukaryje buvusio vienuolyno patalpose veikė gimnazija. Šiuo metu Seinų ir aplinkinių gyvenviečių jaunimas turi galimybę mokytis Pagrindinėje mokykloje, Gimnazijoje ir Technikos-žemės ūkio mokykloje.
2005 m. rugsėjo 1 d. pradėjo veikti lietuviški: darželis, pagrindinė mokykla ir gimnazija. Lapkričio 4 d. šios švietimo įstaigos pavadintos „Žiburio“ vardu.

Kultūra

Mieste veikia valsčiaus kultūros namai. Žinomi kolektyvai: kabaretas A jednak, šiuolaikinio šokio ansamblis Kometas, jaunimo šokių ansamblis Nastoblatki, jaunimo teatro mėgėjų grupė. Visuomeninis kultūros susivienijimas Sejny, šokio teatras Cień, folkloro ansamblis Zalesie, liaudiško meno ansambliai Sejny ir Mlody Sejny, teatras Mlody.
Toli už valsčiaus ir vaivadijos ribų žinomas 1990 m. mieste įkurtas Pogranicze labdaros fondas („Paribys“), kuriam pavaldus Seinų pasienio centras - menai, kultūros, tautos.

Žiniasklaida

Yra leidžiami savaitraštis Przegląd Sejneński, žurnalas Krasnogruda; dirba televizijos laidų redakcija Wieści Sejneńskie.