google/wiki40b huggingface dataset:
Talas

Žmogus

Talas – Perdikso sūnus ir Dedalo sūnėnas, sukūrė pjūklą pagal gyvatės žandikaulį ar žiedžiamąjį ratą. Dedalas iš pavydo užmušė Talą, numesdamas nuo akropolio.

Automatonas

Talas – bronzinis automatonas ar varinis milžinas, kurį Dzeusas padovonojo Europai.
Pasakota, kad jis buvo pagamintas Hefaisto ir kiklopų. Pagal Apolodoro „Argonautika“ jis buvo bronzinės kartos atstovas, išgyvenęs pusdievių erą. Europa pasiėmė jį į Kretą apsaugai ir jis ten pasiliko, sukdamas ratus tris kartus per dieną aplink salą. Talos mėtė akmenis į artėjančius laivus. Pasakojama, kad Talas pats užsidegė raudona ugnimi ir sugniaužė svetimšalius savo glėbyje, kai tik jie išsilaipino saloje.
Talas turėjo vieną veną, kuri ėjo nuo galvos iki kulkšnies, pritvirtinta viena bronzine (varine) vinimi. Jasonas ir argonautai plaukdami Argu artėjo prie Kretos, jau gavę aukso vilną. Talas saugodamas salą mėtė akmens luitus į Argą ir neleido prisiartinti prie salos. Talą sunaikino Medėja, kuri jį apgavo apsvaiginusi narkotiniais augalais, jis užkliudė aštrų akmenį ir nukraujavo, ar pagal kitą versiją Medėja apgavo Talą sakydama, kad ištraukęs bronzinę vinį jis taps nemirtingas (pagal Apolodorą). Argonautikoje, Medėja užhipnotizuoja jį iš Argo, sukeldama jam pamišimą, priversdama išsitraukti vinį ir taip jį užmušdama. Pasak kitos istorijos Talą užmušė Filokteto tėvas argonautas Pojantas, šovęs į Talą Heraklio lanku ir pataikęs į kulkšnį. Bet kuriuo atveju, kai vinis buvo ištraukta, Talos kraujuojantys pūliai išteka ir netekęs kraujo miršta. Po Talos mirties Argas galėjo saugiai priplaukti prie Kretos kranto.
Edmundas Isevičius

Biografija

1974 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1984 m. technikos mokslų kandidatas.
1974–1992 m. dirbo Lietuvos tekstilės institute, 1992–1994 m. Architektūros ir statybos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1994–2007 m. Kauno technologijos universiteto Statybos ir architektūros fakulteto dėstytojas; nuo 1997 m. docentas, Geoinžinerijos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: pastatų šildymas, vėdinimas, oro kondicionavimas, taupus šilumos naudojimas. Paskelbė mokslinių straipsnių, parašė mokomųjų knygų. 9 išradimų autorius.
Lindis

Istorija

Kolonijiniais metais Lindis buvo svarbus sizalio eksporto uostas.
Indėnų kalbos

Indėnų kalbos – pirmųjų Amerikos žemyno gyventojų (indėnų) kalbos, paplitusios nuo Aliaskos iki Patagonijos. Daugelis šių kalbų nyksta arba jau išnyko. Dominuojančiomis visose Amerikos valstybėse yra indoeuropiečių anglų, ispanų ir portugalų kalbos. Indėnų kalbos dažniausiai turi žemesnį visuomeninį statusą.
Indėnų kalbos nesudaro vienos kalbų šeimos ir nebūtinai yra tarpusavyje giminingos. Į „indėnų kalbas“ jos apjungiamos tik geografiniu principu. Išskiriama keliasdešimt skirtingų kalbų šeimų ir daugybė izoliuotų ar nesuklasifikuotų kalbų.

Kalbų padėtis

Archeologiniai ir genetiniai tyrimai rodo, kad Amerikos žemynas buvo apgyvendintas atėjūnų iš Sibiro maždaug prieš 10-17 tūkstančių metų. Persikėlę iš Azijos į Aliaską, šie migrantai vėliau paplito po visą žemyną. Kokia kalba kalbėjo šie pirmieji migrantai ir kaip paaiškinti kalbų įvairovę žemyne, tebesiginčijama. Yra įrodymų, kad žmonių, kalbančių Eskimų-aleutų ir Na-dene kalbomis protėviai į žemyną atvyko vėliau.
Kelios indėnų kalbos sukūrė savitą raštą, tarp jų majų kalbos bei nahuatlių kalba (taip pat žinoma kaip actekų kalba). Šios ir daugelis kitų indėnų kalbų vėliau perėmė lotynų abėcėlę.
Po 1492 metų, europiečiams atradus Ameriką, ispanų, portugalų, anglų, prancūzų ir olandų kalbos užkariautojų buvo naudojamos kaip oficialios, jos tapo ir naujai susikūrusių nepriklausomų respublikų valstybinėmis kalbomis (tik Bolivija, Paragvajus ir Peru vienai ar kelioms indėnų kalboms suteikė oficialų statusą). Amerikos žemyne iš europiečių kalbų susidarė ir daug kreolų kalbų.
Užkariautojų požiūris į indėnų kalbas kito nuo abejingumo iki aktyvaus naikinimo. Kita vertus, ispanų katalikų dvasininkai vartojo vietines kalbas tam, kad skleistų Dievo žodį indėnams – būtent misionieriai išplatino kečujų kalbą už jos natūralių geografinių ribų.
Indėnų kalbomis kalba įvairus žmonių skaičius. Keletas kalbų – kečujų kalba, aimarų kalba, gvaranių kalba, nahuatlių (actekų) kalba – turi po kelis milijonus kalbančiųjų. Daugelis indėnų kalbų nyksta, kai kuriomis kalba vos po kelis senyvo amžiaus žmones. Daug indėnų kalbų jau išnyko.

Kalbų šeimos

(skliausteliuose nurodomas kalbų skaičius)
Vakarų Azerbaidžano provincija

Geografija

Provincija įsikūrusi Irano Azerbaidžano istoriniame regione, šiaurėje ribojasi su Azerbaidžanu, vakaruose – su Turkija ir Iraku. Paviršius kalnuotas, tačiau yra daug derlingų lygumų ir slėnių. Kalnų šlaitai daug kur apaugę miškais. Rytinę provincijos dalį užima Urmijos ežeras, šiauriniu pakraščiu teka Araksas.

Gyventojai

Dauguma krašto gyventojų yra azerbaidžaniečiai. Taip pat yra nemažai armėnų, asirų, kurdų, žydų, persų. Didelė religinė įvairovė: yra tiek musulmonų šiitų, tiek sunitų, krikščionių stačiatikių (armėnų), Sirijos krikščionių. Provincijoje yra daug senovinių armėnų vienuolynų (pasaulio paveldo objektas).
Didžiausi miestai: Urmija, Chojus, Bukanas, Mehabadas, Miandoabas, Negedė, Salmasas.
Pragmatika

Pragmatika (gr. pragmatikos – dalykiškas) – vienas iš 3 pagrindinių (greta sintaktikos ir semantikos) semiotikos skyrių, kuris tiria žmonių santykius (komunikacijos, suvokimo, supratimo, išreiškimo) su jų suvokiamomis, vartojamomis ženklų sistemomis.
Pragmatikos sukurtos procedūros svarbios euristiniam programavimui, mašininiam vertimui, automatiniam referavimui ir įvairių robotų kūrimui.
Pagrindines pragmatikos idėjas suformulavo amerikiečiai Č. S. Pirsas (1839–1914) ir Č. Moris (1901–1979 jis sukūrė ir pragmatikos terminą).
Fonetika

Fonetika (iš gr. φωνή 'garsas') – kalbotyros mokslo šaka, nagrinėjanti fizinę žmogaus kalbą (kalbos garsus). Fonetika nepainiotina su fonologija, kuri kalbos garsus nagrinėja kaip kalbos sistemos dalį (aprėpia ir sintaksę, žodyną).
Fonetikos mokslas buvo žinomas jau prieš 2500 m. senovės Indijoje.
Danguolė Ažaneckienė-Juciūtė

Danguolė Ažaneckienė-Juciūtė (g. 1942 m. liepos 30 d. Kaune) – muzikos mokytoja, chorvedė, žurnalistė.

Biografija

Baigusi Priekulės vidurinę mokyklą, 1960–1964 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos technikume (dėst. B. Skirsgilas). 1971–1976 m. neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė K. Kšanas). 1964–1967 m. meno vadovė Baublių (Kretingos r.), Kantaučių ir Milašaičių (Plungės r.) kaimo kultūros namuose. Milašaičių kultūros namuose subūrė moterų chorą ir jį parengė 1967 m. respublikinei meno ir sporto šventei Vilniuje.
Nuo 1967 m. rudens Plungės rajoninių kultūros namų metodininkė, 1968–1976 m. Plungės 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, chorų ir vokalinių ansamblių vadovė. 1976–1978 m. Plungės statybos technikumo estetinio lavinimo dėstytoja, keletą metų vadovavo Plungės buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato moterų chorui.
Nuo 1974 m. Plungės centrinės ligoninės mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė. Chorą parengė 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, konkursuose laimėjo prizinių vietų, nemažai koncertavo. 1979 m. subūrė Plungės šienainių tresto vyrų chorą, o kartu su A. Žukausku – Alsėdžių ir Varduvos kaimų vyrų chorą. Abu kolektyvus parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei. 1980–1983 m. Plungės rajoninių kultūros namų vyr. metodininkė, neetatinė rajono laikraščio „Kibirkštis" korespondentė.
Nuo 1983 m. šio laikraščio kultūros ir švietimo skyriaus vedėja (nuo 1991 m. „Žemaičio“ laikraštis). Daug rašo apie rajono kultūrinį ir muzikinį gyvenimą, sudarė ir redagavo kraštotyrininkės mokytojos Eleonoros Ravickienės knygą „Šimtmečių kelias" (išleista 1997 m.).
D. Ažaneckienė – Plungės rajono ir zoninių dainų švenčių Telšiuose, Kelmėje ir Plungėje dirigentė; 1983 m. dirigavo vyrų chorų sąskrydyje Ariogaloje ir 1989 m. Žemaitijos chorų šventėje Kretingoje.
Nuo 1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė, 1982 m. ji apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Česlovas Jokūbauskas

Česlovas Jokūbauskas (gimė 1955 m. lapkričio 23 d. Varniuose, Telšių rajonas, mirė 2013 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje) – teisininkas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas, buvęs LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininkas.

Biografija

1970–1974 – Kauno A. Kvedaro miškų technikumo moksleivis, absolventas. 1978-1983 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1974-1978 m. Vilniaus miškų pramonės susivienijimo Gegužinės girininkijos vyr. technikas. 1983-1984 – Lietuvos TRS Teisingumo ministerijos Teismų valdybos konsultantas, vyr. konsultantas, 1984–1990 m. Vilniaus miesto Lenino rajono teismo teisėjas, nuo 1990 m. sausio mėn. LAT teisėjas, 1995–2007 m. gegužės 17 d. LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininkas.
Naujos Teismų įstatymo redakcijos), įvairių kitų LR įstatymų projektų darbo grupių narys. Nuo 1995 m. – Teisėjų tarybos, nuo 2002 m. – Teismų tarybos narys.

LAT skyriaus pirmininko atleidimo ir Meros tilto link nuosavos vilos tiesimo skandalai

2007 m. kilo skandalas dėl tuomečio LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininko Česlovo Jokūbausko atleidimo vilkinimo (kadencija buvo pasibaigusi daugiau kaip prieš 1 metus, tačiau Jokūbauskas ir toliau ėjo pareigas). Šis skandalas tapo netvarkos Lietuvos teismuose simboliu. Žiniasklaidoje pasirodė versijos, kad Č. Jokūbauskas poste užsibuvo dėl su EBSW susijusia byla, kai prie bankroto privesta nacionalinė degalų mažmeninės prekybos bendrovė „Lietuvos kuras“, vėliau parduota už 1 litą, o po jos įsigijimo naujieji įmonės savininkai pateikė ieškinį, esą valstybė dar turėjo jiems ir primokėti 28 mln. Lt. ieškinį. Bylai pasiekus Lietuvos Aukščiausiąjį Teismą, kurio teisėjų kolegija (joje taip pat buvo ir Č. Jokūbauskas) priėmė atitinkamą nutartį. Po skandalo Seime Č. Jokūbauskui pasitraukus iš posto, buvo susigriebta, kad ieškinys apskritai neturėjo būti priimtas nagrinėti dėl suėjusios senaties.
Be to, Jokūbauskas pagarsėjo, kai valstybės sąskaita jo nuosavos vilos link Švenčionių rajone (kur greta vilas taip pat turi kiti 2 žymūs Lietuvos teisininkai – tai Seimo narys (buvęs teisėjas) Konstantas Ramelis ir Europos Teisingumo Teismo teisėjas Pranas Kūris) Per Meros upę (nuo 2008 m. spalio mėn. iki 2009 m. vasaros) pradėtas tiesti 2,5 mln. vertės litų tiltas, iš kurio mažai naudos kitiems rajono gyventojams (pvz., grybautojams, kadangi norint patekti į Gelednios mišką būtinas specialus Pasienio tarnybos leidimas).
Kiškunmajša

Geografija

Išsistatęs Panonijos lygumoje, apie 105 m v. j. l. aukštyje. Nuo šalies sostinės nutolęs apie 140 km, išsidėstęs tarp dviejų automagistralių, vedančių nuo šalies valstybinių sienų į Budapeštą: tai greitkelis M6 iš Ivandardos ir greitkelis M5 iš Rioskės. Prie siaurojo geležinkelio linijų Kiškunfėledhaza–Kiškunhalašas ir Kiškunmajša–Kečkemėtas, abi linijos nebeveikia. Kanalas Fecherto–Maišaš–Fečatorna.  Šalia miesto plyti laukiniais gvazdikais (lot. Dianthus diutinus) ir kalkakmenių klodais garsėjantis Kiškunšago nacionalinis parkas, du trečdaliai jo yra paskelbti biosferiniu draustiniu. Turistus į Kiškunmajšą vilioja ir dirbtinis ežeras su sala, prie kurio ilsimasi vasarą. Gydomųjų terminių vandenų maudyklė „Jonathermal“, pavadinta populiarios obuolių veislės „Jonatan“ (angl. Jonathan) vardu, veikia ir žiemą.

Istorija

Krašte nuo seno gyveno vengrai, hunai, avarai. XVI a. pr., per turkų invaziją Kiškunmajšos kaimelis buvo sudegintas ir naujieji gyventojai kūrėsi kiek į pietryčius nuo senosios vietos. Osmanų kariuomenę išvijus, Austrijos-Vengrijos valdžia kvietė iš naujo apgyvendinti šias žemes. Atvažiavo persikėlėliai, daugiausia jų buvo iš Jasfenisaru vietovės. 1744 m. iškilo barokinė Romos katalikų bažnyčia. 1837 m. Vengrijos karalius ir Austrijos imperatorius Ferdinandas I Kiškunmajšai suteikė miesto ir jomarkų rengimo teises. Persikėlėliai daugiausiai vertėsi vynuogininkyste ir kt. laukininkystės šakomis, taip pat gyvulininkyste. Smelėtos apylinkių žemės negalėjo išmaitinti tiek gyventojų, todėl XIX a. pab. prasidėjusi emigracija tęsėsi iki pat XX a. vid. 1956 m. atidaryta gimnazija.
Prie miesto puošimo yra prisidėjęs ir ukmergiškis tautodailininkas Rimantas Zinkevičius, sukūręs medines skulptūras (kai kurias su kolegomis): Laisvė , Koplytstulpis , Rūpintojėlis , Bedradarbiavimas . 2007 m. jam buvo suteiktas Kiškunmajšos garbės piliečio vardas.
Jonas Lapašinskas

Biografija

1940–1941 m. mokėsi Rokiškio suaugusiųjų vidurinėje mokykloje. 1940–1941 m. Kauno radijo korespondentas, bendradarbiavo žurnale  „Žiburėlis“. 1944–1946 m. dirbo LLKJS CK ir Radijo komitete, jaunimo valandėlių redaktorius. 1945–1947 m. lankė parengiamuosius kursus prie Vilniaus universiteto. 1947–1971 m. LLKJS CK narys (su pertraukomis).
1949–1951 m. žurnalo „Švyturys“ redakcijos literatūrinis darbuotojas. 1951–1955 m. laikraščio „Kauno tiesa“ reporteris, 1953–1955 m. vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1955–1971 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ vyriausiasis redaktorius. 1962 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1971–1977 m. žurnalo „Švyturys“ vyriausiasis redaktorius, 1977–1987 m. žurnalo „Žvaigždutė“ vyriausiasis redaktorius.

Kūryba

Parašė tekstus daugeliui dainų, Alfonso Bieliausko romano motyvais libretą Vitolio Baumilo operai „Rožės žydi raudonai“. Eilėraščiuose šlovino socializmą Lietuvoje, rašė apie meilę, bandydamas sujungti folklorinę ir rašytinę meilės lyrikos tradiciją. Išleido eilėraščių knygų vaikams, kuriose skambūs, vaiko pasaulį atspindintys posmai eina greta konjunktūriškai sueiliuotų socializmo dogmų.
Bunokiškė

Aplinkinės gyvenvietės

Gilvyčiai – 4,5 km
Šalpirčiai – 1,5 km
ŠIAULIAI – 20 km 
Trauleiniai – 1 km
BUBIAI – 8 km
Valatkiai – 2 km
Žadvainiai – 3 km
Pociškė – 2 km
Paviršinė vėryba

Paviršinė vėryba (angl. surface piercing) – vėryba, kai įvėriniai įveriami per odą plokščiame kūno paviršiuje, kuris nėra ryškiai išgaubtas. Įvėrimo kanalas ir įvėrinio strypelis eina lygiagrečiai odos paviršiui (kitais atvejais paprastai įvėrinys įveriamas stačiai odai).
Kartais paviršinių įvėrinių kanalai sunkiai gyja, nes audiniai atmeta įvėrinį kaip svetimkūnį. Įvėrinys iškeliamas aukštyn, link odos paviršiaus. Gerai parinkti vėrimo vieta ir pats įvėrinys sumažina atmetimo tikimybę. Gerai įvertas paviršinis įvėrinys gali laikyti virš 3 mėnesių, kelerius metus ar dar ilgiau.
Tinkamiausi paviršiniai įvėriniai yra hanteliukai. Kartais naudojami tefloniniai hanteliukai, kuriuos kai kas vertina dėl lankstumo.

Atmetimas

Kartais kūnas atmeta įvėrinius kaip svetimkūnius, kaip rakštis. Tuomet vėrimo kanalas negyja, o per jį einantis įvėrinys išstumiamas, Atmetimo reakcijos požymis yra nenormalus paraudimas apie įvėrimo kanalą. Vėliau gali taip būti, kad įvėrinys ima matytis pro odą. Tokį įvėrinį turintis žmogus įvėrinio vietoje gali justi kaitimą, suerzinimą, niežulį. Tokiu atveju rekomenduojama nedelsiant kreiptis į profesionalų įvėrėją ar gydytoją. Atmetimo reakcija gali būti pavojinga, ji gali rodyti rimtą infekciją kūno audiniuose. Atmetimas yra dažnas darant bambos ar antakių įvėrinius.
Atmetimas priklauso nuo įvėrinio vietos, kraujotakos, įvėrimo kanalo dirginimo bei bendro imuniteto. Kuo žmogus sveikesnis, tuo mažiau būna įvėrinių sukeltų komplikacijų.
Atmetimas paprastai vadinamas įvėrinio atmetimo sindromu (angl. piercing rejection syndrome).
Siekiant apsisaugoti nuo atmetimo rekomenduojama įvėrimo vietą pirmas kelias savaites plauti kelis kartus per dieną. Tam naudojamas fiziologinis tirpalas ar nejodizuotos druskos tirpalas. Plaunant svarbu nejudinti įvėrinio. Nerekomenduojama plauti etanoliu, vandenilio peroksidu ar tepti tepalais.
Sabajė

Geografija

Sabajė yra įsikūrusi centrinėje Fukujaus prefektūros dalyje. Šiaurėje ribojasi su Fukujaus miestu ir Ečidzenu pietuose.

Istorija

Miestas įkurtas 1889 m. balandžio 1 d. sujungus du kaimelius. 1948 m. miestas aneksavo dar tris kaimus, o 1955 m. sausį prijungtos dar trijų kaimų teritorijos.

Sportas

1995 m. mieste vyko Pasaulio sportinės gimnastikos čempionatas.
Vytautas Jurgutis (1908)

Vytautas Jurgutis (1908 m. rugpjūčio 10 d. Tomskas – 1993 m. rugpjūčio 14 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, bibliografas, knygotyrininkas.

Biografija

Brolis Artūras Jurgutis. 1923–1933 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas), 1934–1935 m. – Briuselio, 1935 m. – Graco universitetuose.
1935–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1944 m. Vilniaus universiteto Baudžiamosios teisės ir baudžiamojo proceso katedros vedėjas. 1945–1957 m. ištremtas į Rusiją, iš pradžių į Uchtą, vėliau į Vorkutą, 1988 m. reabilituotas. 1957–1993 m. dirbo Lietuvos valstybinėje respublikinėje bibliotekoje (nuo 1989 m. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka), 1969–1972 m. jos Lituanistikos skyriaus vedėjas.
Bendradarbiavo žurnale „Teisė“, „Skautų aidas“, „Lietuvos žinios“. Nuo 1957 m. vienas „Spaudos metraščio“ dalies „Tarybinės lituanikos metraštis“ sudarytojų, jo iniciatyva ši dalis 1989 m. tapo „Lituanikos metraščiu“. Paskelbė studijų apie S. Daukantą, P. Ruigį, J. Pabrėžą, J. Platerį. Išvertė grožinės ir mokslinės literatūros kūrinių. Pasirašinėjo Alpio, F. Mėgėjo, Jūrin., Pilko Vilko, V, V. J. slapyvardžiais ir kriptonimais.
Ačchoj Martanas

Istorija

1944–1957 m., kai čečėnai buvo ištremti, kaimas vadintas Novoselskojė (Новосельское).
PepsiCo

Istorija

1893 m. „Pepsi“ gėrimą išrado JAV farmacininkas Kalebas Bradamas savo vaistinėje ir vadino jį „Brad’s Drink“. 1898 m. gėrimą jis pervadino į „Pepsi-Cola“ norėdamas pakartoti „Coca-Cola“ produkto sėkmę. 1902 m. jis įsteigė „Pepsi-Cola Company“, o 1903 m. užpatentavo savo receptą. I pasaulinio karo metais cukraus pasiūla JAV buvo smarkiai apribota, todėl bandyta cukrų keisti kitomis sudedamosiomis dalimis, tačiau tai nepasiteisino. Po karo cukraus kaina labai išaugo, netrukus tai bendrovę privedė prie bankroto. 1923 m. „Craven Holding Corporation“ už 30 tūkst. JAV dolerių įsigijo bendrovę. 1931 m. bendrovę įsigijo Čarlis Gutas. 1941 m. bendrovę susiliejo su Loft, Inc. 1965 m. „Pepsi-Cola Company“ susijungė su „Frito-Lay“, Inc. ir tapo „PepsiCo“, Inc. Nauja bendrovė nusipirko tris restoranų tinklus: 1977 m. – „Pizza Hut“, 1978 m. – „Taco Bell“, 1986 m. – „Kentucky Fried Chicken“. Taip pat 1986 m. nusipirko gėrimų gamintoją „Seven-Up International“. 1997 m. restoranų verslai atskirti, perleisti „Tricon Global Restaurants“, Inc. 2001 m. susijungė su „Quaker Oats“ Co.
Aleksejus Savrasovas

Aleksejus Savrasovas (rus. Алексе́й Кондра́тьевич Савра́сов, 1830–1897 m.) – XIX a. Rusijos tapytojas-peizažistas.

Biografija

Aleksejus Savrasovas gimė 1830 m. gegužės 24 d. (gegužės 12 pagal tų laikų Rusijos kalendorių) Maskvoje, prekybininkų šeimoje. 1844−1850 m. mokėsi Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. 1854 m. tapo Rusijos dailės akademijos nariu su paveikslu „Oranienbaumo kaimynystėje“. 1857−1882 m. dėstė Maskvos mokykloje peizažinę tapybą, tarp jo mokinių buvo Isakas Levitanas ir Konstantinas Korovinas. Ankstyvieji A. Savrasovo peizažai turėjo romantizmo bruožų, brandesnieji kūriniai buvo realistinės pakraipos. 1862 ir 1867 m. jis lankėsi Šveicarijoje, Prancūzijoje, taip pat keliavo į Pavolgį. 1870 m. A. Savrasovas buvo vienu Kilnojamosios dailės parodų draugijos steigėjų, 1871 m. pirmojoje draugijos parodoje pademonstravo garsiausiu jo paveikslu minimą „Kovai sugrįžo“. Gyvenimo pabaigoje dailininko kūrybiškumas smuko, jis pradėjo girtuokliauti, gyveno skurdžiai. Aleksejus Savrasovas mirė 1897 m. spalio 8 d. (rugsėjo 26 pagal tų laikų Rusijos kalendorių) Maskvoje.
Aleksandra Kašubienė

Aleksandra Kašubienė (1923 m. sausio 10 d. Ginkūnuose – 2019 m. kovo 6 d.) – Lietuvos skulptorė, keramikė.

Biografija

Tėvai Aleksandra Zubovaitė-Fledžinskienė ir Jonas Fledžinskas, broliai Vytautas Fledžinskas, Jurgis Fledžinskas, sesuo Sofija Pempienė, vyras Vytautas Kašuba. 1942–1944 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute studijavo keramiką ir skulptūrą, 1942–1943 m. skulptūrą ir Vilniaus dailės akademijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1947 m. įsikūrė Niujorke.

Kūryba

XX a. šeštajame dešimtmetyje daugiausia kūrė keramines mozaikas („Autoportretas“, „Angelas“, abi 1953 m., „Šv. Jurgis“ 1954 m.), joms būdinga stilizacija, grakštus piešinys, subtilios spalvos. Nuo 1970 m. kuria monumentalias reljefines sienas iš plytų, marmuro, granito (plytų sienos Ročesterio institute, Niujorko valstija, 1967–1971 m., granito siena Pasaulio prekybos centre Niujorke, 1986 m., 2001 m. rugsėjo 11 d. teroristų sunaikinta), abstrakčias tampraus audinio instaliacijas (Tarptautinėje baldų parodoje Paryžiuje, 1980 m.). Parodose dalyvauja nuo 1950 m., individualios parodos: Niujorkas 1966 m., 1971 m., San Franciskas 1975 m., Filadelfija 1989 m., grupinės: Niujorkas, Filadelfija, Knoksvilis, Tenesio valstija.
Kleomedas (Mėnulio krateris)

Kleomedas (lot. Cleomedes, 27.7°N 56°E) – smūginis Mėnulio krateris, esantis į šiaurę nuo Krizių jūros. Pavadintas graikų astronomo Kleomedo (mirė apie 50 m. pr. m. e.) vardu.
Kleomedas yra ryškus Mėnulio krateris iškart į šiaurę nuo Krizių jūros. Skersmuo 125−130 km. Jo centre matoma centrinė kalva ir dugne keletas mažesnių kraterių. Kraterio pakraščių sienos iškyla apie 2,5 km virš jo dugno. Rytinėje sienoje daug įgriuvų, o vakarinėje įspūdingos terasos su daug mažų kraterių. Šiaurės vakaruose Kleomedo pakraščio siena yra paveikta erozijos ir suardyta įsiterpusio Traleso (skersmuo 43 km) kraterio. Kleomedo dugno šiaurinėje pusėje yra sunkiai pastebima 30 km ilgio raukšlė Rima Cleomedes.
LAZ

Istorija

Įmonės įkūrimo data laikoma 1945 m. gegužės 21 d. Tarybiniais laikais įmonė kasmet pagamindavo apie 13 000 autobusų.
Po Tarybų Sąjungos griuvimo gamyklą ištiko krizė, gaminamų autobusų kiekis smarkiai sumažėjo. 1994 m. įkurta akcinė bendrovė „Lvovo autobusų gamykla“, kurios kontrolinis paketas priklausė Ukrainos valstybinio turto fondui. Nuo 2001 m. – privati įmonė.
Nuo 2003 metų bendrovė visiškai atsinaujina ir pradedami gaminti modernūs Euro 3, TÜV standartus atitinkantys Mercedes-Benz, MAN, Deutz, Scania, Webasto detalėmis komplektuojami autobusai bei troleibusai. Sukuriamas daug apdovanojimų gimtinėje pelnęs turistinis Laz-5208. Šiandien LAZ žemagrindžiai miesto autobusai bei troleibusai rieda Kijevo, Charkovo, Donecko, Lvovo, Maskvos, Sankt Peterburgo, Kielcės bei kitų didmiesčių gatvėmis.

Modeliai

Šiandien įmonė gamina šiuos produktus:
Viduramžių mokslas

Viduramžių mokslas. Tradiciškai Viduramžiai apima laikotarpį nuo Vakarų Romos imperijos žlugimo iki Amerikos atradimo bei maurų išvijimo iš Ispanijos, t. y. maždaug tarp 476 ir 1492 m.
Viduramžiais didelę reikšmę mokslo raidai turėjo arabų ir Vidurinės Azijos mokslininkai (Ibn Sina, Ibn Rušdi, al Birunijus). Susikūrus Europoje feodalinei sistemai, išplito ir sustiprėjo religijos vaidmuo. Tai neigiamai atsiliepė mokslo pažangai − viduramžiais mokslas išgyveno krizę. Atsirado specifinė Viduramžių mokslo forma − scholastika, kuri pagrindinį dėmesį skyrė krikščioniškų dogmų kūrimui. Mokslo raidos pagrindą sudarė alchemijos ir astrologijos plėtotė. Senovės graikų ir viduramžių mokslas dar nebuvo socialinė institucija.
Viduramžiais gimė ir viena iš svarbiausių Vakarų pasaulio mokslo institucijų − universitetai. Pirmieji atsirado XI−XII a. (Bolonijos universitetas − 1088 m., Paryžiaus − XII a. viduryje), katedrų ar vienuolynų mokyklų pagrindu. XII a. šios mokslo įstaigos gavo ir pasaulietinės valdžios pripažinimą bei leidimą savivaldai.