google/wiki40b huggingface dataset:
Rutenbergo šiluminė jėgainė

Istorija

Elektrinė pavadinta Pinhas Rutenberg garbei. Statybos prasidėjo dar XX a. 9 deš. Pirmasis blokas pabaigtas 1990 m. Iš pradžių akmens anglis gabenta per Ašdodo uostą, bet vėliau pastatyta speciali prieplauka prie jėgainės.
2008 m. patvirtintas jėgainės plėtimosi planas, pagal kurį elektrinės pajėgumas išaugtų iki 3500 MW ir taptų didžiausiu Izraelio energijos tiekėju.

Pajėgumai

Rutenbergo šiluminė jėgainė yra antra pagal pajėgumą elektrinė Izraelyje. Jėgainė pajėgi pagaminti 2250 MW elektros energijos ir tai yra beveik 20 % IEK tiekiamo energijos kiekio. Jėgainė per parą panaudoja 18 240 tonų akmens anglies ir 330 tonų vandens vėsinimui per valandą.
Venecijaus gyvenimas ir Cezario mirtis

Apie filmą

„Nesikark šiandien, jei gali pasikarti rytoj“, – tikina save vienišas ūkininkas Venecijus, leidžiantis dienas su paršeliu Cezariu. Jie abu labai svarbūs vienas kitam, tačiau vieną dieną jiems tenka išsiskirti. Penktą dešimtį bebaigiantį Venecijų paliko žmona, vaikai. Ištuštėjusiame ūkyje jis bando prisijaukinti vienatvę, kaip prisijaukino ir savo vienatvės liudininką paršelį Cezarį. Venecijus gyvena savo pasaulyje tarsi visiškai susitaikęs su vienatve, kuri yra neatskiriama jo egzistencijos dalis. Šiuo filmu režisierė Janina Lapinskaitė nuosekliai tobulina savitą, "tarpinį" tarp vaidybinio ir dokumentinio kino stilių.
Filmo herojus – kaimo keistuolis, tautodailininkas, medžio drožėjas Venecijus Jočys, 1999 m. Liongino Šepkos premijos laureatas. Jį išgarsino ne tik režisierės Janinos Lapinskaitės filmas, bet ir itin originali akcija. Stojimo į Europos Sąjungą dieną, kai šalies gyventojai buvo kviečiami vienu metu įjungti visas šviesas, Venecijus, kad Lietuva geriau būtų matoma iš kosmoso, sudegino savo kluoną.
Šis filmas galėjo turėti tęsinį, nes režisierės Janinos Lapinskaitės studentai labai apgailestavo dėl liūdnos Cezario baigties ir padovanojo Janinai kitą mažą paršelį, kurį nupirko iš ūkininko. Po to su savo vyru Algimantu Puipa prižiūrėjo tą paršelį daugiabučio rūsyje.

Festivaliai

Filmas apdovanotas Spaudos prizu Tarptautiniame naujojo dokumentinio kino festivalyje „Flahertiana“ Permėje (Rusija), Televizijos prizu Tarptautiniame Avancos kino festivalyje (Portugalija), pripažintas geriausiu Baltijos šalių filmu Tarptautiniame kino forume „Arsenals“ Rygoje (Latvija).
Samokovas

Istorija

XIV a. įkurtas kaip angliakasių gyvenvietė. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1455 m. Nuo seno garsėja kaip geležies pramonės centras.
Augustavo apskritis (1840–1939)

Istorija

Apskritis įkurta 1840 m. Augustavo gubernijoje, nuo 1867 m. prijungta prie naujai sudarytos Suvalkų gubernijos. I pasaulinio karo metu 1915 m. apskritį užėmė Vokietijos imperija ir prijungė prie Oberosto Lietuvos srities. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį beveik visa apskrities teritorija buvo priskirta Lietuvos Respublikai. 1919-1939 m. priklausė Balstogės vaivadijai. Vienu ar kitu metu apskrityje egzistavo šie valsčiai: Pruskos valsčius ir Rudos-Pruskos valsčius. 1939 m. didžiąją dalį apskrities okupavo Tarybų Sąjunga ir priskyrė ją Baltarusijos TSR, kur buvo įkurtas naujas administracinis vienetas - Augustavo rajonas. Šiauriniai Dauspudos ir Ščebros-Olšankos valsčiai atiteko Trečiajam Reichui, kur buvo prijungti prie Rytų Prūsijos.

Gyventojai

Pagal 1897 m. Rusijos imperijos gyventojų surašymą apskrityje gyveno 79 214 žmonės. Augustave gyveno 12 743 žmonės.

Suskirstymas

1913 m. apskrityje buvo 12 valsčių: Biala Vielkos valsčius (centras – Bandzinas), Barglavo valsčius (centras – Barglavas), Valovičių valsčius (centras – Sapackinė), Golinkos valsčius, Dembovo valsčius (centras – Jazievas), Dauspudos valsčius (centras – Račkos), Kalino valsčius (centras – Bialobžegai), Kuriankos valsčius, (centras – Skieblevas), Labno valsčius (centras – Podlabenė), Petropavlovsko valsčius (centras – Lipskas), Štabino valsčius, Ščebros-Olšankos valsčius (centras – Naujinė).
Belgijos civilinis kodeksas

Belgijos civilinis kodeksas (pranc. Code civil belge) – Belgijos Karalystės privatinės teisės šaltinis, civilinis kodeksas.

Istorija

1800 m. rugpjūčio 13 d. pirmasis konsulas Napoléon Bonaparte paskyrė komisiją (iš teisininkų Tronchet, Bigot de Préameneu, Portalis ir Maleville), vadovautą Jean-Jacques Régis de Cambacérès, parengusią Prancūzijos Code civil projektą. Teismams pateikus pastabas, derintas nuo 1803 m. iki 1804 m., promulguotas 1804 m. kovo 21 d. 
Nuo 1815 m. Belgijos civilinis kodeksas vystėsi skirtingai nuo Prancūzijos civilinio kodekso, bet struktūra (knygos) ir numeracija išliko tie patys.
Ispanijos futbolo taurė

Ispanijos futbolo taurė – pagrindinis Ispanijos futbolo atkrintamųjų varžybų turnyras, vykstantis nuo 1902 metų. Iki 1959 m. turnyras dažniausiai prasidėdavo po Naujųjų Metų, finalas įvykdavo vasarą, o vėliau pereita prie klasikinio formato ruduo – pavasaris.
François Mauriac

Biografija

Fransua Moriakas gimė Bordo. Jo tėvas, bankininkas, mirė, kai Fransua buvo aštuoniolika mėnesių, palikęs žmoną su penkiais vaikais. Vaikystėje Fransua mokėsi Šv. Marijos mokykloje Gran Lebrene.
Baigęs koledžą Fransua Moriakas studijavo Bordo universitete, gavo magistro laipsnį. 1906 m. išvyko į Paryžių ir įstojo į Archyvistikos mokyklą, bet po pusmečio ją metė ir atsidėjo literatūriniam darbui.
Sėkmingas literatūrinis debiutas − poezijos rinkinys „Maldai sudėtos rankos“ (Les Mains jointes, 1909), pelnęs poetui ir kritikų pagyrimus, suteikė vilties tolimesniai kūrybai. Nors jaunasis rašytojas ir toliau rašė poeziją, tačiau jis vis labiau linko prie prozos.
Pagrindinė Fransua Moriako kūrinių tema − svyravimas tarp tikėjimo ir šio pasaulio pagundų, kova tarp gėrio ir blogio žmogaus sieloje.
1933 m. Fransua Moriakas tapo Prancūzijos akademijos nariu.
Per II Pasaulinį karą Moriakas, slapstydamasis, gyveno vokiečių okupuotoje teritorijoje. Po karo Fransua Moriakas kasmet išleisdavo po knygą, o kartais net po dvi.
1952 m. Fransua Moriakui suteikta Nobelio literatūros premija „Už puikų dvasinio pasaulio pažinimą ir meninį vaizdingumą, romanuose atskleidžiant žmogaus gyvenimo dramą“.

Fransua Moriakas mirė 1970 m. rugsėjo 1 d. Paryžiuje.
Kijevo universitetas

Istorija

Įkurtas 1834 kaip Šv. Vladimiro imperatoriškasis universitetas. Pirmasis rektorius Michailas Maksimovičius. 1918-1919 m. neveikė. 1920-1939 m. Kijevo universitetas, 1939-1994 m. – Kijevo valstybinis T. Ševčenkos universitetas, nuo 1994 m. Kijevo T. Ševčenkos nacionalinis universitetas. 1834 m. veikė Filosofijos fakultetas su Istorijos ir filologijos, Fizikos ir matematikos skyriais (62 studentai). 1835 m. įkurtas Teisės, 1841 m. – Medicinos fakultetas. Vėliau iš Filosofijos fakulteto įkurti Filologijos ir Gamtos mokslų fakultetai.
Uždarius Vilniaus medicinos-chirurgijos akademiją daug jos profesorių ir studentų 1842 m. perkelta į medicinos fakultetą. Kartu perkelta didžioji dalis Vilniaus universiteto geologinės kolekcijos, kuri iki šiol negrąžinta. 1887 m. universitete veikė lietuvių studentų būrelis.
Valstiečių balsas

Valstiečių balsas – nelegalus laikraštis, leistas 1933–1938 m. Vilniuje.

Istorija

Leido Lietuvių komunistų biuras prie Vakarų Baltarusijos KP CK. Laikraštis buvo perrašinėjamas mašinėle ir dauginamas, nuo 1936 m. spausdintas rotatoriumi pogrindinėje Erzvėto spaustuvėje (Tverečiaus valsčius). Išėjo 40 numerių.
Bendradarbiavo Vladas Drėma, J. Griška, K. Jonys, Juozas Kėkštas, B. Seliukas, B. Senkevičius, Rapolas Valiukonis ir kt.
Keposas

Istorija

Gyvenvietė pavadinta pagal seniau čia gyvenusią indėnų keposų gentį. 1563 m. Chuanas Vaskesas de Koronadas čia įkūrė San Bernardino de Quepo gyvenvietę. 1746 m. likę indėnai buvo perkelti į Osos pusiasalį. 1948 m. Keposas tapo kantono centru.
Skudutiškio valsčius

Skudutiškio valsčius buvo rytų Lietuvoje. Centras – Skudutiškis.
Folklando sąsiauris

Folklando sąsiauris (angl. Falkland Sound), San Karloso sąsiauris (isp. Estrecho de San Carlos) – sąsiauris, skiriantis dvi pagrindines Folklando (Malvinų) salas – Rytų Folklandą (Soledadą) ir Vakarų Folklandą (Gran Malviną). Driekiasi pietvakarių kryptimi. Ilgis apie 90 km, plotis apie 4 km. Krantai raižyti, gausu fjordų. Sąsiauryje yra keletas nedidelių salų: Didžioji, Taiseno, Gulbių, Arkos. Pagrindinė gyvenvietė prie sąsiaurio – Port Hovardas.
Stambiakankorėžė pocūgė

Paplitimas ir augavietės

Stambiakankorėės pocūgės pietinėje Kalifornijoje auga 200–2400 m aukštyje. Čia auga nuokalnėse, ant klifų, kanjonuose, Čiaparalėse ir mišriuosiuose spygliuočių miškuose. Nuo šiauriausių populiacijų Kerno apygardoje, už maždaug 35 kilometrų į rytus auga didžiųjų pocūgių populiacijos.

Matmenys

Apatiniuose šlaituose stambiakankorėžės pocūgės dažniausiai pasitaiko 24–30 m aukščio, kai aukštutiniuose šlaituose 9–15 m ukščio. Jų kamienas iki 100 cm skersmens.
Stambiakankorėžė pocūgė žinota vardu „Old Glory“ ir augusi Kalifornijos Angelų nacionaliniame miške (Angeles National Forest) buvo 44 m aukščio, 213 cm kamieno skersmens, jos laja 26 m skersmens, bet per 1950 m. vėjo audrą ji išvirto.

Apibūdinimas

Stambiakankorėžių pocūgių kankorėžiai yra didžiausi tarp visų pocūgių (Pseudotsuga) genties rūšių.

Amžius

Seniausiam žinomam individui 622 metų, jo kamieno skersmuo buvo 140 cm. Santa Anos kalnuose stambiakankorėžių pocūgių amžius yra 250 ir daugiau metų.

Savybės

Priskiriama 8 atšiaurumo zonai, tai yra gali atlaikyti -12,1 °C -6,7 °C laipsnių šalčio temperatūrą.
Suomijos futbolo taurė

Suomijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Suomijoje. Vyksta nuo 1955 metų sistema pavasaris - ruduo (išskyrus 1975–1977 m., kai vyko sistema ruduo - pavasaris).
Siegfried Akkermann

Biografija

Gimė 1935 m. vasario 19 d. Šiauliuose. 1939 m. vokiečiams okupavus Lenkiją, o sovietams Lietuvą su šeima buvo priversti persikelti į Lodzę. 1944 m. persikėlė į Kiulungsborną, Meklenburge, kur baigė mokyklą. 1959 m. baigė medicinos studijas Rostoko universitete, kur toliau dirbo iki 1980 m., 1969 m. tapo habilituotu mokslų daktaru. 1981-1987 m. buvo Vokietijos Demokratinės Respublikos raudonojo kryžiaus organizacijos prezidentas. 1987-1991 m. buvo Rostoko universiteto socialinės medicinos instituto direktorius. Nuo 2004 m. Vokietijos raudonojo kryžiaus prezidiumo garbės narys. Išėjęs į pensiją parašė kelias atsiminimų knygas.
Ašantis

Istorija

Ašančio valstybės pirmtakės Kwaaman ir Kumaseman koncentravosi aplink Kumasio miestą ir iki 1701 m. buvo Denkiros valstybės vasalės. XVII a. viduryje ašančiai ėmė burtis į laisvą atskirų gentelių konfederaciją, kurios pagrindinis tikslas buvo priešintis Denkiros hegemonijai Aukso kranto regione.
1670 m. ašančių vadu išrinkus Osei Tutu, buvo pradėta dar stipresnė konsolidaciją, kurią sustiprino bendro ašančių identiteto kūrimas, pasirenkant auksinės kėdės (sika 'dwa) simbolį. Ši kėdė – svarbiausia ašančių vado regalija, tapo visos tautos simboliu, atspindima ašančių vėliavoje.
1690 m. Denkirai vykdant ekspansinius karus su valstybėmis pietuose, Ašantis šiaurėje labai sustiprėjo. 1701 m. jis susikovė su Denkira, ir mūšį laimėjo, pamažu įgydamas hegemoniją visame žemyniniame Aukso krante.
Per visą XVIII a. Ašantis kariavo su smulkiomis valstybėmis aplinkui. Buvo reorganizuota administracija, valdymas, kariuomenė, kas leido valstybei labai išsiplėsti. Didžiausio išsiplėtimo laikais XIX a. Ašantis kontroliavo 100 000 km² teritoriją ir valstybėje gyveno apie 3 mln. gyventojų.
XIX a. Ašantis nuolat kovojo su pajūrio valstybėmis, kurių stipriausia buvo fante tautos Mankesimas. Čia įsivėlė ir europiečių interesai: Britanija rėmė fante, o olandai – Ašančius. Daugybė permainingų karų baigėsi 1875 m., kuomet Ašantis galutinai pralaimėjo britams ir buvo paverstas Aukso kranto kolonija.
Ašanti tradicinių valdovų dinastija nėra nutrūkusi iki šiol.

Valdymas

Ašančio valstybės viršūnėje stovėjo valdovas asantehene, kuris vienintelis turėjo teisę šalyje paskirti mirties bausmę. Jis valdė iš sostinės Kumasio drauge su gana sudėtingu aparatu, sudarytu iš skirtingų ministerijų. Svarbiausias valdovo simbolis buvo auksinė kėdė, pasak legendos dovanota Ašančiams dievų. Tačiau asantehene valdydamas turėjo atsižvelgti į daugybes interesų ir apribojimų.
Valstybės provincijas valdė obiremponai, vietos valdytojai, kurie turėjo gana nemažą galią.

Kultūra

Ašanti valstybė garsėjo aukso dirbiniais: papuošalais, svareliais. Ašančiai išvystė labai savitą tekstilės techniką, gamino labai sudėtingo audimo audinius kente, taip pat audinius su įvairių reikšmių ornamentais adinkra.
Naisių pušis

Naisių pušis – sena, išlaki pušis, auganti Šiaulių rajone, paribyje su Kelmės rajonu, Naisių kaime (Bubių sen.), Šiaulių miškų urėdijos Kurtuvėnų g-jos (47 kv., 1 skl.) teritorijoje. Pasiekiama iš Kurtuvėnų pavažiavus žvyrkeliais apie 3 km pietų kryptimi, vakarine tvenkinių puse link Jautmalkės. Nuoroda į objektą pastatyta miške, pravažiavus sodybas su rodyklėmis nukabintu stulpu, likus apie 1 km. Prie pušies įrengtas stulpas su informacine lentele.
Medis paskelbtas saugomu Šiaulių rajono savivaldybės tarybos 2004 m. balandžio 29 d. sprendimu Nr. T-75.
Pušis auga Kurtuvėnų regioniniame parke, nedidelėje miško proskynoje, supama krūmokšnių. Jos forma primena palmę: ilgas ir tiesus kamienas, bešakis stiebas, daili tarsi puokštė viršūnė. Medžiui senstant, laja suplokštėjo, o tik viršūnėje išlikusios šakos rodo, kad pušis daug metų augo tankiame miške. Yra pasakojamos legendos, susijusios su šia pušimi.

Legenda

Žmonės pasakoja, jog kadaise šią Naisių miško dalį buvo nusipirkęs vienas turtingas žydas. Jis pasamdė pusšimtį vyrų medžius kirsti. Suėję Kurtuvėnų apylinkių ūkininkai su kirviais ir pjūklais nuvertė storiausius medžius. Žydas norėjęs, kad jie nupjautų ir šią gražią pušį, bet neatsirado nė vieno, kuris būtų sutikęs pjauti, mat prie medžio kamieno buvo pritaisyta koplytėlė. Taip Naisių pušis išgyveno iki šių dienų.
PFK Krylʹâ Sovetov Samara

Istorija

Klubo ištakos siekia 1942 m.
FK Reaktyvas Vilnius

Istorija

Klubas įkurtas 2005 m. Futbolo klubas Reaktyvas yra mėgėjų futbolo klubas, kuris vienija futbolo mėgėjus. Komandos branduolys suformuotas iš Vilniaus universiteto ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto absolventų, studentų ir darbuotojų iš aukštųjų technologijų įmonių.
Skuodo rajono savivaldybė

Savivalda

Atstovaujamoji valdžia – Skuodo rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Skuodo rajono savivaldybės administracija.
Drohičino plomba

Drohičino plomba – netaisyklinga apskrita 8–15 mm skersmens ir 1,5–3 mm storio švininė plokštelė, pavadinta pagal Drohičino (Palenkės vaivadija, Lenkija), kurio Pilies kalno papėdėje 1864 M. Ambraževskis rado pirmąsias plokšteles, vardą.

Plombos

Rasta apie 15 000 Drohičino plombų iš 32 vietovių, Drohičine – iki 12 000. Drohičino plombos abiejose (kartais vienoje) pusėse įspausti Rusios kunigaikščių ženklai – tamgos (schematiški gyvulių, paukščių ir žmonių atvaizdai, įvairūs geometriniai ženklai ir raidės). M. Ambraževskis Drohičino plombas perdavė K. Tiškevičiui, kuris 1865 m. jas aprašė.
Drohičino plombas nuo XIX a. vidurio tyrinėjo įvairių šalių mokslininkai, iš pradžių jos laikytos antspaudais, segamais prie dokumentų (Vilniaus archeologijos komisija), muitinės ženklais (K. Zapas), prekių plombomis (Londono archeologijos institutas), talismanais – pagoniškų dievybių simboliais (Konstantinas Tiškevičius), asmeniniais ir amatininkų ženklais (A. Kotliarovskis, P. Jefimenko, E. Solovjovas), XIV a. – XVII a. vokiečių pirklių prekių ženklais (I. Lučickis), t. p. manyta, kad jos naudotos dokumentų antspaudavimui ir kaip muitinių etiketės (Nikolajus Avenarijus) bei kita. Manoma, kad Drohičino plombos turėjo įvairias funkcijas: jos buvo segamos prie nesvarbių dokumentų, jomis žymėtos prekės ar buvo sutvirtinami vidaus atsiskaitymuose naudotų kreditinių kailinių ir odinių pinigų ryšulėliai. K. Bolsunovskis 1894 m. ištyrė 7, V. Derchavko 1996 m. – 40 Drohičino plombų skirtingų vaizdelių siužetų. Lietuvos nacionalinis muziejus saugo 36 Drohičino plombas iš Senienų muziejaus.
Tadas Kumeliauskas

Tadas Kumeliauskas (g. 1990 m. gruodžio 11 d.) – Lietuvos ledo ritulio puolėjas, žaidžiantis Vokietijos aukščiausioje ledo ritulio lygoje Dresdeno "Eislowen" komandoje, taip pat Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinėje.
2013 m. vasarą T.Kumeliauskas pasirašė sutartį 1+1 su Suomijos aukščiausiosios lygos Turku "TPS" klubu. 2017 m. gruodžio pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Dresdeno "Eislowen" klubu.
Jo ūgis 191 cm, o svoris 84 kg.
Büzmeýin FK

Istorija

Klubas įkurtas 1970 m. 
1993 m. iškovojo sidabro medalius. 
1993 ir 1994 pasiekė futbolo taurės pusfinalius, bet pralaimėjo ir į finalus nepateko.
Aragono karalystė

Aragono grafystė

Aragono karalystės pradžia galima laikyti senąją frankų grafystę Aragoną, kuri nuo IX a. pradžios buvo vienu iš Frankų valstybės Ispanijos markos administracinių vienetų. Tuo metu grafystė apėmė teritoriją aplink Chaką (Jaca), maždaug šiuolaikinę Chasetanijos komarką, ir buvo pavadinta per ją tekančios Aragono upės vardu.
Aragono grafystė VIII a. pirmoje pusėje buvo Pamplonos karalystės (vėliau – Navaros karalystės) vasalė. Aragono grafų dinastija nutrūko be vyriškosios lyties palikuonio 922 m. XI a. Aragono grafystės žemes Navaros karalius Sančas III perdavė savo sūnui Ramirui, kuris po brolio mirties 1043 m. gavo dar Ribagorza ir Sobrarbės grafystes. Sumušęs savo brolį Navaros karalių Garsiją Sančezą III jis iškovojo faktinę nepriklausomybę, nors karaliaus titulą formaliai vartoti pradėjo tik kitas valdovas – jo sūnus Sančas Ramirezas 1076 m.

Plėtra

Per pirmąjį savo egzistavimo šimtmetį Aragono karalystė, kartu su taip pat iš Asturijos karalystės susidariusia Leono-Kastilijos karalyste ir nuo jos atskilusia Portugalija, tapo viena iš keturių stipriausių Iberijos pusiasalio krikščionių valstybių. Iš pradžių Aragono teritorija buvo Pirėnų kalnų pietinės priekalnės, tačiau rekonkistos metu teritorija gerokai išsiplėtė į pietus, buvusią musulmonų al-Andalusiją.
Užkariaujant pietesnes žemes iš Al-Andalusijos Aragono karalystės sostinė 1096 m. buvo perkelta iš Chakos (Jaca) į Ueską (Huesca), o 1118 m. – į Saragosą (Zaragoza). 1285 m. Aragono karalystė iš maurų atsikariavo žemes, kurios tapo piečiausia Aragono karalystės dalimi.
Navapolackas

Istorija

Miesto statusą įgijo 1963 m.
Spalio revoliucijos ordinas

Ordino aprašymas

Spalio revoliucijos ordinas – sidabrinė paauksuota ir raudona emale padengta penkiakampė žvaigždė iš spindulių susidedančio sidabrinio penkiakampio fone. Žvaigždės viršutinėje dalyje – raudona emale padengta raudona vėliava, ant kurios dviem eilėm parašyta „ОКТЯБРЬСКАЯ РЕВОЛЮЦИЯ“ (Spalio revoliucija). Žvaigždės centre – sidabriniame penkiakampje pavaizduotas kreiseris „Aurora“. Penkiakampis oksiduotas įvairiais tonais. Ordino apačioje pritvirtintas pjautuvas ir kūjis, pagaminti iš aukso, sidabro, paladžio ir vario lydinio (gryno aukso jame – 0,187+0,07 g, gryno sidabro – 0,05+0,02 g, paladžio – 0,019+0,02 g).
Ordino svoris – 31,0±1,9 g (tame tarpe – 27,49±1,447 g sidabro, 0,21 g aukso).
Atstumas tarp žvaigždės smaigalių – 43 mm. Atstumas nuo centro iki žvaigždės spindulio galų – 22 mm.
Ordinas žiedeliu pritvirtintas prie raudono muaro šilko juosta aptrauktos penkiakampės kaladėlės. Juostos plotis – 24 mm. Juostos viduryje – penkios žydros juostelės.

Apdovanotieji Spalio revoliucijos ordinu

Pirmąjį ordiną gavo miestas-didvyris Leningradas, antrąjį – Maskva (1967 m. lapkričio 4 d. Tik vienuolika asmenų šiuo ordinu apdovanota du kartus (tape tarpe Leonidas Brežnevas, rašytojas L.Leonovas, tankų ir traktorių konstruktorius Ž.Kotinas, generolas pulkininkas I.Ilarionovas, aktorius I.Tumanovas, Vladimiras Ščerbickis).
Tarp žymesnių apdovanotų užsienio piliečių – Jumžagijnas Cedenbalas, Erichas Honekeris, Josip Broz Tito, Gustavas Husakas ir kiti.
Įdomu tai, kad ant ordino pavaizduotas kreiseris „Aurora“ pats juo apdovanotas 1968 m. vasario 22 d.
Iš viso Spalio revoliucijos ordinas įteiktas 106 462 kartus.
Lietuvoje keliolika asmenų taip pat gavo šį apdovanojimą – Utenos autobusų parko darbuotojas S. Lachmitko (1974 m.), „Sigmos“ gamybinio susivienijimo šaltkalvis-įrankininkas A.Jermačenka (1975 m.) bei krumpliaratininkų brigadininkas Juozapas Kopūstas (1977 m.), taip pat Motiejus Šumauskas, Juozas Maniušis ir kiti.
Gvadelupos futbolo čempionatas

Gvadelupos futbolo čempionatas yra aukščiausia Gvadelupos futbolo lyga įkurta 1952 m. 14 šalies klubų žaidžia kasmetiniame čempionate, kurį organizuoja Gvadelupos futbolo federacija. 3 paskutines vietas užėmusios komandos yra perkeliamos į žemesnę lygą (pranc. Guadeloupe Championnat de Promotion Honneur Régionale).
1998 m. L'Etoile de Morne-à-l'Eau futbolo klubas dalyvavo CFU klubų čempionate. Nuo to laiko, nei vienas Gvadelupos klubas nežaidė nei CONCACAF Čempionų lygoje, nei CFU klubų čempionate.
Gvadelupos futbolo klubai gali dalyvauti Prancūzijos futbolo taurėje.
Supernova

Supernova – sprogstanti žvaigždė; paskutinioji žvaigždės gyvavimo ciklo stadija.
Perėjus į supernovos stadiją, žvaigždės sukaupta energija staiga atpalaiduojama, materija plinta iki 30.000 km/s arba 10% šviesos greičio, šviesumas padidėja kelis šimtus milijonų kartų arba daugiau kaip 20 ryškių. Priklausomai nuo žvaigždės masės skiriamos I ir II tipo supernovos.
I tipo supernovos pikas intensyvesnis ir trunka iki kelių dienų, II tipo – trunka 2–3 mėnesius ir blėsta staigiau. Blėstantis blyksnis bei įvairios spinduliuotės pliūpsnis stebimas dar 6–12 mėnesių.
Supernovos sprogimui pasibaigus susiformuoja pluoštinis ūkas arba plerionas ir neutroninė žvaigždė arba juodoji bedugnė.
Skirtingai nuo novų, supernovos sprogimas galingesnis, skiriasi sprogimo mechanika.

I tipo supernovos

Spektre nėra H Balmerio serijos linijų.
Dvinarė sistema, kurios viena komponentė – baltoji nykštukė. Vykstant akrecijai iš didesniosios žvaigždės (paprastai raudonosios milžinės), nykštukės masė didėja. Kai ji viršija 1,44 Saulės masės (Čandrasekaro riba), baltosios nykštukės šerdis (branduolys) kolapsuoja, jame prasideda sprogstamoji branduolių sąlaja, ir staigus energijos padidėjimas susprogdina žvaigždę.
I tipo supernovos naudojamos kaip standartiniai žinomo šviesio šaltiniai atstumams iki kitų galaktikų nustatyti.

Ia tipo supernovos

Si II linija 615.0 nm

Ib tipo supernovos

He I linija 587.6 nm

Ic tipo supernovos

Silpnos He linijos, arba jų visai nėra.

II tipo supernovos

Spektre yra H Balmerio serijos linijos.
II tipo supernovomis tampa didelės (masė – didesnė nei 10 Saulės masės) žvaigždės, susidarius jų gelmėse geležinei šerdžiai ir pasibaigus termobranduolinėms reakcijoms. Tokia šerdis kolapsuoja ir, priklausomai nuo masės, virsta neutronine žvaigžde arba juodąja bedugne.
Vidmantas Svečiulis

Biografija

1991 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1998 m. Pakruojo raj. valstybinės veterinarijos ligoninės vyriausias veterinarijos gydytojas, 2000 m. Pakruojo raj. valstybinės maisto ir veterinarijos tarnybos viršininkas, 2001–2005 m. Šiaulių apskrities valstybinės maisto ir veterinarijos tarnybos viršininkas, 2005 m. Valstybinės maisto ir veterinarijos tarnybos Administravimo ir skubios prevencijos skyriaus vedėjas, 2007 m. Šiaulių regiono aplinkos apsaugos departamento direktorius, 2016–2019 m. Pakruojo rajono savivaldybės visuomenės sveikatos biuro direktorius, nuo 2019 m. Pravieniškių pataisos namų – atvirosios kolonijos direktoriaus pavaduotojas.
1997 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Pakruojo rajono skyriaus narys, nuo 2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys.
2000–2003 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Šiaulių Rotary klubo narys.