google/wiki40b huggingface dataset:
Francesco Salviati

Frančeskas Salviatis (it. Francesco Salviati, tikr. Francesco de’ Rossi, apie 1510 m. – 1563 m. lapkričio 11 d.) – italų XVI a. vėlyvojo renesanso dailininkas-manieristas iš Florencijos. Tapė alegorines, istorines freskas, portretus, religinius paveikslus.

Biografija

Frančeskas de Rosis gimė apie 1510 m. Florencijoje, aksomo audėjo Michelagnolo de' Rossi šeimoje. Tėvas jį tikėjosi taip pat tapsiant šeimos amato meistru, tačiau Frančeską traukė piešimas ir meniškų metalo dirbinių kalimas. Vaikas parodė sugebėjimų auksakalystėje ir buvo pradėjo mokintis dėdės auksakalio dirbtuvėje. Vėliau mokėsi tapybos pas Giuliano Bugiardini ir Roberto Marone. Susipažino su Giorgio Vasari, kuris jam parūpindavo Andrea del Sarto piešinių, kurio dirbtuvėje mokėsi. 1529 m. Frančeskas pats įstojo mokintis pas Andrea del Sartą.
1530 m. Frančeskas, kaip jaunas perspektyvus dailininkas, buvo finansuotas Romos kardinolo Giovanni Salviati, kurio garbei prisiėmė pravardę Salviati. Dar Frančeskas buvo žinomas pravarde Cecchino del Salviati. Romoje Frančeskas studijavo skulptūrą pas Baccio Bandinelli, ėmė pavyzdžio iš Mikelandželo ir Rafaelio freskų. Dar labiau suartėjo su Giorgio Vasari, su kuriuo dirbo ties freskomis kardinolo Salviati rūmuose. Romoje 1533-35 m. Frančeskas dirbo San Francesco a Ripa bažnyčioje ir, su Jacopino del Conte, 1538 m. − San Giovanni Decollato
oratorijoje. 1540 m. kartu su Giorgio Vasari jis dirbo Bolonijoje, po to persikėlė į Veneciją, kur atliko dekoravimo darbų Grimani rūmuose. 
Jau susikūręs vardą Frančeskas Salviatis pradėjo gauti kapitalinių užsakymų. 1543-45 m. jis atliko freskas Florencijos Vekjo rūmų audiencijų salėje Sen. Romos tirono Furijaus Kamilo gyvenimo tema, kurios buvo netiesioginis tuometinio Toskanos didžiojo hercogo Kozimo I Medičio valdžios šlovinimas. 1547 m. jis atliko altorinį paveikslą „Nuėmimas nuo kryžiaus“ Šv. Kryžiaus bazilikoje. Frančeskas Salviatis nuolat keliaudavo į Romą, kur gaudavo užsakymų. 1553 m. atliko freskas Romos Sacchetti rūmuose. 1554 m. trumpam keliavo į Prancūziją, Fontenblo, tačiau jo darbai Prancūzijoje neišliko. Kitas stambus jo projektas buvo freskos Romos Farnezės rūmuose, kurias po menininko mirties užbaigė Taddeo Zuccari. Paskutinis Frančesko darbas buvo „Aleksandro III ir Frydricho Barbarosos susitikimas“ Vatikane, kurio dėl mirties nebaigė.
Frančeskas Salviatis mirė 1563 m. lapkričio 11 d. Romoje, palaidotas San Gieronimo bažnyčioje. Didelės apimties biografiją 1568 m. apie jį parašė dailininką gerai pažinojęs Giorgio Vasari. Frančeskas Salviatis stilistiškai priklausė manieristinei Florencijos-Romos mokyklai. Jo darbuose jaučiama Giulio Romano ir Parmigianino įtakos. Portretai bendrai panašūs į Bronzino. Gyvenimo metu Frančeskas Salviatis kūrė gobelenus.
Alfonsas Moravskis

Biografija

Kilęs iš bajorų, jaunystėje nemokėjo lietuviškai. 1886–1887 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, studijavo Charkovo, Kazanės, Kijevo universitetuose. 1890 m. ir 1892 m. kalintas už dalyvavimą studentų judėjime.
1892–1893 m. Vilniuje organizavo socialdemokratų būrelius ir grupes (slapyvardis Lietuvis). 1895 m. vienas iš Lietuvos socialdemokratų partijos programos autorių. 1896 m. gegužės 1 d. Lietuvos socialdemokratų partijos I suvažiavimo organizatorius. Prasidėjus areštams 1897 m. emigravo, 1898 m. Šveicarijoje įkūrė Užsienio lietuvių socialdemokratų sąjungą. 1900 m. organizavo lietuvių skyrių Paryžiaus pasaulinėje parodoje. 1902 m. iš LSDP pasitraukė.
1902 m. baigė Leipcigo aukštąją prekybos mokyklą. 1906 m. Petrapilyje dirbo kadetų laikraščio „Reč“ redakcijoje. 1922–1933 m. Lietuvos universiteto dėstytojas, docentas, nuo 1922 m. profesorius. Įkūrė pirmąjį lietuvių banką – Savitarpio kredito draugiją Vilniuje. 1931 m. „Kultūros“ 4-7 numeriuose išspausdino Lietuvos darbininkų judėjimo istoriją.
Audrius Dzikevičius

Audrius Dzikevičius (g. 1977 m. balandžio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos finansininkas, verslo konsultantas, Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) docentas, Lietuvos finansų analitikus vienijančio klubo steigėjas ir vadovas (2008-2011 m.).

Biografija

2001 m. baigė Vilniaus Gedimino technikos universiteto verslo vadybos bakalauro ir magistro studijas, 2006 m. apgynė socialinių mokslų (ekonomika) daktaro disertaciją „Prekybinio portfelio rizikos valdymas banke“ (Vadovas – prof. habil. dr. Romualdas Ginevičius).
1999–2000 m.  UAB „Verslo patarėjai“ ekonomistas-ekspertas. 2000–2009 m. dirbo DnB banko Verslo bankininkystės departmente su  nekilnojamojo turto projektais, „M&A“, stambiomis investicijomis.   2009 metais  įkūrė ir valdė privataus kapitalo fondą „STEP CAPITAL“. Rizikos kapitalo bei investicijų bendrovės UAB „Prudentis“ portfelių valdytojas. Nuo 2009 m.  Kauno laisvosios ekonominės zonos (Kauno LEZ) valdymo UAB finansų direktorius. Nuo 2012 metų  nepriklausomas agrofirmos UAB "Sėklos" valdybos narys. Nuo 2014 m. aviacijos transporto lizingo bendrovės UAB „Skyroad Leasing“ direktorius. 
Verslo konsultavimo įmonės UAB „Advanced Advice“ partneris. Nuo 2005 m. yra VšĮ „Eurokonsultantų grupė“ steigėjas bei vykdantysis partneris. Investuotojus ir nepriklausomus finansų analitikus vienijančio klubo „Pinigų srautas“ steigėjas bei viceprezidentas (2008-2011 m. prezidentas), VšĮ „Versli Lietuva“ Verslo konsultantų tinklo (VKT) narys, verslo konsultantas. Pagrindinės konsultacinių darbų sritys: investicijos, finansavimo pritraukimas verslo plėtrai bei projektams, finansų bei įmonių valdymo valdymo paslaugos, verslo planavimas ir vertinimas,  parama verslui, verslo finansavimo šaltiniai, įmonės finansų valdymas,  eksporto strategija, pasirengimo eksportui veiksmų planas. Kitos veiklos sritys yra įvairūs mokymai, seminarai, paskaitos, pranešimai (finansų, verslo, verslumo ir kita ekonomine tematika), komentarai žiniasklaidai.

Mokslinė, pedagoginė veikla

Nuo 2007 m. dėstė Vilniaus Gedimino technikos universiteto   (VGTU) Verslo vadybos fakulteto Finansinės inžinerijos katedroje. 
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: finansų rinka, rizikos valdymas, verslo vertinimas. Paskelbė daugiau nei 20 straipsnių įvairiuose mokslo žurnaluose bei kituose leidiniuose.
Aerostato tenderis

Aerostato tenderis (angl. balloon carrier, balloon tender) – pagalbinis laivas, gabenantis oro balioną ar kitą aerostatą ir paleidžiantis jį į orą, paprastai pririštą virve ar lynu. Tokie laivų aerostatai paprastai būdavo naudojami stebėjimui.
Aerostatų tenderiai buvo statomi XIX a. antroje pusėje ir XX a. pradžioje kaip priemonė aplinkiniams vandenims apžvelgti. Pirmą XX a. dešimtmetį aerostatų tenderiai tapo standartiniais karinio jūrų laivyno laivais, tačiau netrukus, Pirmojo pasaulinio karo pradžioje, juos ėmė išstumti vandens lėktuvų tenderiai (angl. seaplane carrier) ir lėktuvnešiai.

Istorija

Pirmas žinomas oro balionų naudojimas iš laivo buvo 1849 m. liepos 12 d., kai Austrijos karinis laivas Vulcano paleido karšto oro balioną su žmogumi, kuris turėjo numesti bombą į Veneciją. Akcija nepavyko dėl nepalankaus vėjo.
Vėliau, JAV pilietinio karo metais, šiauriečiai dujomis užpildytus balionus naudojo konfederatų pozicijų žvalgymui. Vėliau karo veiksmai pasislinko į miškingas Virdžinijos pusiasalio sritis, kur buvo sunku pervežti balionus. Tuomet anglies pervežimo barža George Washington Parke Custis buvo perdaryta taip, kad joje tilptų dujų generatorius ir pats balionas. Iš šio laivo profesorius Thaddeus S. C. Lowe, kuris šiauriečių armijos Balionų korpuse buvo vyriausiasis aeronautas, pirmą kartą pakilo virš Potomako upės. Vėliau į aerostatų tenderius perdarė daugiau baržų, kad oro balionus būtų galima panaudoti kitose rytinės JAV dalies upėse. Šie laivai buvo grynai upiniai, į jūrą jie nebuvo išplaukę.

Tipai

Pirmojo pasaulinio karo metais aerostatų tenderius naudojo D. Britanijos, Prancūzijos, Vokietijos, Italijos ir Rusijos kariniai jūrų laivynai. 10 tokių laivų buvo specialiai pastatyti kaip aerostatų tenderiai. Karui pasibaigus jie buvo arba išbraukti iš laivyno sąrašų ar perdirbti į vandens lėktuvų tenderius.
Bernard Law Montgomery

Biografija

Gimė ir užaugo dvasininko šeimoje. 1889 m. tėvą paskyrus Tasmanijos vyskupu, Bernardas gyveno Australijoje. Šeima 1902 m. grįžo į Angliją. 1908 m. baigė Sandhursto karo akademiją. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, kuriame buvo sunkiai sužeistas. Tarnavo Indijoje, Airijoje, Palestinoje, Egipte. Antrojo pasaulinio karo išvakarėse buvo paskirtas Jungtinės Karalystės kariuomenės 3-iosios pėstininkų divizijos vadu. Diviziją permetus į Prancūziją, jai vadovavo viso Keistojo karo metu. Divizija dengė Sąjungininkų pajėgų pasitraukimą iš Prancūzijos 1940 m. Diunkerko mūšio metu. Nuo 1942 m. rugpjūčio paskirtas 8-osios britų armijos, veikusios Šiaurės Afrikoje vadu. Tų pat metų spalio mėnesį Al Alameino mūšyje sutriuškino Vokietijos ir Italijos kariuomenes, vadovaujamas E. Romelio. 1943 m. kovo mėnesį sumušė E. Romelio kariuomenę Tunise ir privertė jį kapituliuoti. Nuo 1943 m. gruodžio iki 1944 m. rugpjūčio – Jungtinės Karalystės, o vėliau – ir Kanados kariuomenių Vakarų fronte vadas. Kartu su Dwight Eisenhower vadovavo 1944 m. Vakarų kariuomenių išsilaipinimui Normandijoje ir vėlesniems karo veiksmams Vakarų Europoje. 1946 m. – 1948 m. Jungtinės Karalystės kariuomenės generalinio štabo viršininkas. 1951 m. – 1958 m. NATO kariuomenės vyriausiojo vado pavaduotojas. Parašė kelias knygas.
Albinas Čepas

Biografija

Nuo 1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. baigė Kauno karo mokyklą, 1925 m. Aukštuosius karininkų kursus, 1931 m. Aukštesniųjų kariuomenės viršininkų kursus, 1934 m. Generalinio štabo kursus. 1936–1940 m. Penktojo pėstininkų pulko vadas.
1940 m. birželio 25 d. „Liaudies vyriausybės“ paskirtas krašto apsaugos viceministru. 1940 m. brigados generolas. Nuo 1940 m. gruodžio mėn. Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritotinio korpuso 179-osios divizijos vadas, generolas majoras. 1941 m. birželio mėn. kartu su daugeliu kitų pasiųstas į aukštesniųjų vadų tobulinimosi kursus Maskvoje. Ne taip, kaip dalis jų, išvengė represijų. Per Antrąjį pasaulinį karą dėstė Maskvos karo akademijoje. 1945–1951 m. Lietuvos kūno kultūros instituto, vėliau – Lietuvos žemės ūkio akademijos Karinio parengimo katedros viršininkas.

Įvertinimas

1926 m. II rūšies Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas
Stratovulkanas

Stratovulkanas – ugnikalnio tipas. Stratovulkanai būna kūgio formos, masyvūs, palyginus simetriški, paprastai stačios viršūnės, bet nuolaidesniais šlaitais; susiformuoja palaipsniui iš daug sluoksnių sustingusios lavos, piroklastų bei vulkaninės kilmės pelenų. Tokiems ugnikalniams būdingi periodiški, dažnai sprogimo pobūdžio išsiveržimai, jų lava paprastai būna klampi ir palyginus greitai atvėsusi sustingsta ant paties ugnikalnio ir netoli jo, dažni daug pavojingesni piroklastai. Stratovulkanų magma yra rūgštinė.
Stratovulkanai dažni subdukcijos zonose ties tektoninių plokščių ribomis, dauguma jų yra Ugnies žiede. Šie stratovulkanai ypatingai pavojingi dėl didelio slėgio sukeltų išsiveržimų su gausiais piroklastais. Tokių ugnikalnių klampi magma sunkiai praleidžia besikaupiančias dujas, galiausiai dujos prasiveržia su didele jėga. Tokių ugnikalnių išsiveržimų pavyzdžiai – Šv. Elenos kalnas, Pinatubas, Vezuvijus, Krakatau, Ruapehu, Tambora, Taupas.
Evaldas Gečiauskas

Evaldas Vaclovas Gečiauskas (1935 m. spalio 29 d. Meškuičiai, Meškuičių valsčius – 2008 m. liepos 28 d. Vilnius) – Lietuvos matematikas, istorikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1950 m. baigė Meškuičių septynmetę mokyklą, 1955 m. baigė Joniškio vidurinę mokyklą, 1960 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto Fizikos – matematikos fakultetą. 1962 m. įstojo į aspirantūrą, 1965 m. apgynė disertaciją ir įgijo fizikos – matematikos mokslų kandidato (dab. daktaro) laipsnį.
1960–2005 m. dirbo Fizikos ir matematikos institute (nuo 1977 m. Matematikos ir kibernetikos institutas, nuo 1991 m. Matematikos ir informatikos institutas).
Lietuvoje prasidėjus Atgimimo procesams, aktyviai įsitraukė į politinę visuomeninę veiklą. Nuo 1990 m. Lietuvių tautininkų sąjungos Tarybos narys. Aktyvus „Vilnijos draugijos“ veikėjas nuo įsikūrimo 1988 m., draugijos pirmininko pavaduotojas, kurį laiką – ir pirmininkas, 1992–1994 m. Valstybinės regioninių problemų komisijos ekspertas. Gynė Vilniaus, Šalčininkų ir Trakų raj. gyvenančių lietuvių teises, „Vorutoje“ ir kituose periodiniuose leidiniuose paskelbė straipsnių politine bei kitokia tematika, veiksmingai prisidėjo prie ne vienos dabar veikiančios lietuviškos mokyklos įkūrimo Pietryčių Lietuvoje, paskatino ne vieno Gudijos valdomose etninėse lietuvių žemėse gyvenančio lietuvio tautinį susivokimą.
1961 m. vedė Vaidonę Kasciuškevičiūtę, su kuria išaugino sūnus Geistautą ir Vaidotą, dukrą Eglę.

Mokslinė veikla

Vienas tikimybių teorijos lietuviškosios mokyklos kūrėjų. Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys: geometrinės tikimybės, matematikos istorija Vilniaus universitete. Nagrinėjo geometrinių tikimybių pasiskirstymo funkcijas ir jų momentus. Išsprendė integralinės geometrijos Blaškės problemą, suformuluotą 1936 m. Paskelbė darbų apie Vilniaus universiteto matematikos profesorius iki 1831 m., P. Skoriną, Tartu universitetą, Al Idrisijų, Z. Žemaitį. 1967–2005 m. „Lietuvos matematikos rinkinio“ redaktorių kolegijos atsakingasis sekretorius, nuo 1983 m. Lietuvos matematikų draugijos valdybos sekretorius.
Žemės ūkio akademijos metraštis

Žemės ūkio akademijos metraštis – tęstinis leidinys, leistas 1924–1940 m. Kaune.

Istorija

Spausdino Raidės spaustuvė bei Valstybės spaustuvė Kaune. Išėjo 13 tomų.
Fiksavo svarbiausius akademijos veiklos fakutus, mokymo programų, kursų, tyrimo darbų turinį, spausdino mokslininkų straipsnius, studijas, monografijas, tyrimų rezultatus.
Bendradarbiavo Konradas Aleksa, Bronius Baginskas, Kazys Brundza, Fabijonas Kemėšis, Jonas Kriščiūnas, Povilas Matulionis, P. Mickus. J. Paltarokas, Bronius Povilaitis, Vladas Ruokis, A. Šlamas, Vincas Vilkaitis, M. Žemaitis ir kt.
Birutė Ciplijauskaitė

Birutė Ciplijauskaitė (1929 m. balandžio 11 d. Kaune – 2017 m. birželio 18 d. Madinsone, JAV) – lietuvių literatūros tyrinėtoja, vertėja.

Biografija

Tėvas Juozas Ciplijauskas buvo žymus gydytojas ginekologas, motina – pedagogė. 1933 m. šeima persikėlė gyventi į Klaipėdą, kur tėvas dirbo Klaipėdos ligoninės direktoriumi ir gydytojų draugijos pirmininku. 1939 m. vokiečiams okupavus Klaipėdą, Ciplijauskai paliko tik ką pastatytą namą ir grįžo į Kauną, kur tėvas buvo pakviestas dirbti Vytauto Didžiojo universitete. Birutė mokėsi Aušros mergaičių gimnazijoje ir Kauno konservatorijoje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1947–1949 m. studijavo Tiubingeno universitete. 1956 m. baigė Monrealio universitetą.
Nuo 1957 m. gyvena JAV. 1960–2000 m. dėstė ispanų literatūrą Viskonsino universitete Madisone, nuo 1968 m. profesorė.
Naha

Istorija

Pagal Irosetsuden legendą, Nahos pavadinimas kilo iš Nabos, tada mieste gulėjusio didžiulio grybo formos akmens pavadinimo. Palaipsniui akmuo dūlėjo, kol visiškai sudūlėjo, o dėl tarimo pavadinimas šiek tiek pasikeitė (Oshiro, 1964). Vis dėlto greičiausiai miesto pavadinimas susijęs su žvejybos vieta.
JAV komodoro Matthew C. Perry ekspedicinė eskadra pakeliui į Tokiją užsuko į Nahos uostą 1853 m. JAV laivai į Nahą buvo atplaukę dar bent kelis kartus.
Riūkiū karalystę 1872 m. pakeitus Riūkiū teritorija, Naha tapo jos sostine. 1879 m. Riūkiū salas galutinai prijungus prie Japonijos ir įsteigus Okinavos prefektūrą, miestas išsaugojo sostinės statusą, o prie jo buvo prijungtas istorinis Šiuri miestas.

Geografija

Įsikūręs Okinavos salos pietvakariuose, krantus skalauja Rytų Kinijos jūra. Miestas pastatytas ant lygumos, gretimose aplylinkėse yra neaukštų kalvų. Mieste iš rytų į vakarus teka Kokubos ir Asato upės. Nahos ir kaimyninio Tomigusuku teritorijoje plytinti Mãno šlapynė yra nuo 1999 m. saugoma Ramsaro konvencijos.

Klimatas

Nahai būdingas karštas ir drėgnas subtropinis klimatas. Karščiausią vasaros mėnesį vidutinė temperatūra perkopia 31 °C, tačiau skirtingai nei kitose Japonijos vietose čia ir žiemos labai šiltos – vėsiausio mėnesio vidutinė temperatūra svyruoja 14–19 °C. Aukščiausia mieste užfiksuota temperatūra – 35,6 °C (rugpjūtį), žemiausia – 6,6 °C.

Ekonomika

Didžiąja dalimi dėl sparčiai augančio turizmo didžiausią pajamų dalį sukuria trečiasis ūkio sektorius.

Gyventojai

Mieste gyvena apie 320 tūkst. gyventojų.

Pradinio, pagrindinio ir vidurinio švietimo įstaigos

Mieste veikia 65 pradinio, pagrindinio ar vidurinio švietimo įstaigos.

Turizmas

Šiuri pilis, buvusieji Riūkiū dinastijos rūmai, yra viena gražiausių gusuku (okinavų pilių) ir viena lankomiausių istorinių vietų mieste. 1945 m. rūmai buvo beveik visiškai sunaikinti JAV karinių oro pajėgų, tačiau po karo, Riūkiū universiteto pastangomis rūmai buvo sėkmingai atstatyti.
Dabar ši vieta yra įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Miesto simboliai

Dabartinė miesto vėliava sukurta 1965 m. rugsėjo 1 d., herbas – 1921 m. gruodžio 19 d. Oficiali miesto gėlė – bugenvilija, medis – garcinija (fukugi).
Mamudzu

Istorija

Mamudzu įkurtas 1860 m., sujungus kelis vietinius kaimus. XIX a. buvo cukraus pramonės centras. 1977 m. Mamudzu tapo Majoto sostine (perkelta iš Dzaudzio).
Nagi, vaikinai!

Turinys

Filme pasakojama apie du bičiulius, kurie verčiasi įmituodami lėktuvų avarijas ir gaudami pinigus iš draudimo bendrovių.
Kartą jų lėktuvas iš tiesų sudūžta džiunglėse, netoli deimantų kasyklos, kuriai vadovauja ponas Ersas. Norėdami sudaryti šiam konkurenciją, bičiuliai imasi organizuoti prekių pristatymo į džiungles verslą, tačiau pastarasis neketina konkurentams veikti laisvai.
Lynas (žuvis)

Paplitimas

Savaime paplitę Europoje nuo jos vakarinių pakraščių įskaitant Britų salų vidaus vandenis ir jos rytuose iki Uralo kalnų. Taip pat Azijos šiaurės vakarinėje dalyje, įskaitant Obės, Jenisiejaus upių baseinus bei negausiai Baikalo ežere.

Paplitimas Lietuvoje ir gyvenama aplinka

Lietuvoje gana dažna žuvis. Gyvena ežeruose, lėtai tekančiose upėse, senvagėse, žvyro karjeruose, ypač mėgsta gausia vandens augalija apaugusiuose drumzlinguose, senstančiuose ežeruose (hipertrofiniuose ežeruose) ir upėse, kur padidėjęs organinės medžiagos kiekis. Taip pat jie gausūs šiltuose ir sekliuose daugiamaisčiuose eutrofiniuose ežeruose. Jie čia tūno, nerangiai plaukioja, ieškodami maisto šių vandens telkinių dumblėtame arba molingame dugne, tarp gausios vandens augalijos.
Lynai negyvena tik pačiuose seniausiuose užpelkėjančiuose (distrofiniuose), nepalankaus dujinio režimo ir rūgščiuose ežeruose, ypač kuriuose nebeauga vandens augalai, dėl ko jie neturi sąlygų neršti.

Kūno matmenys

Paprastai lynas sugaunamas 30–35 cm ilgio ir 0,5–1 kg svorio. Anot interneto svetainės fishbase.de, didžiausias jų kūno ilgis 45 cm, svoris iki 3.5 kg. Interneto svetainė žūklė.lt skelbia, kad Lietuvoje sugauto lyno rekordinis svoris buvo 19,1 kg, kitose šalyse rekordinis svoris 8.5kg.

Išvaizda

Kūnas kresnas, labai gleivėtas. Uodegos stiebelis trumpas. Nugara juodai žalsva, šonai žalsvai auksinės spalvos, papilvė pilkšva arba gelsva. Akys mažos, raudonos. Žiotys mažos, galinės, jų kampuos yra po trumpą ūselį. Žvynai pailgi, ploni, smulkūs, giliai įaugę į gana storą odą. Pelekai apvaliais pakraščiais, tamsūs.

Gyvenimo būdas

Gyvena nedideliais tuntais. Dėl jo atsargumo bei apdairumo, lynas atrodo lėtas ir nerangus.

Mityba

Jis minta vabzdžių lervomis, dėlėmis, moliuskais, vandens augalų ūgliais, dumbliais, kurių ieško dumblėtame ir vandens augalija apaugusiame vandens baseino dugne.

Žvejyba

Dažna verslinė žuvis, geriausiai kimba rugpjūčio mėnesį. Sveriantis virš 1 kg labai stiprus ir užkibęs ant kabliuko galingai priešinasi.
Daugiausia lynų sugaunama vasarą, ypač jų neršto metu – birželio ir liepos mėnesiais. Žvejojami venteriais ir statomaisiais tinklaičiais. Sugautų jaunų lynų augusių natūraliomis sąlygomis vandenyse su smėlingu dugnu, labai skani mėsa.
Brokhauzo enciklopedija

Brokhauzo enciklopedija – daugiatomis enciklopedinis leidinys vokiečių kalba, leidžiamas Bibliografijos instituto ir akcinės bendrovės F. A. Brockhaus AG. Pirmieji 6 iš 30 tomų (21 leidimo) pasirodė 2005 rugsėjį ir buvo pristatyti spalio 19 d. Frankfurto knygų mugėje.

Liobelio ir Frankės darbų pratęsimas

Brokhauzo pirmtakas – Conversations-Lexikon, Konversacijos leksikonas arba žinynas visuomeniniams pašnekesiams apie mokslo ir meno dalykus, su periodine senesniųjų ir naujesniųjų laikų įvykių apžvalga, sudarytas iš 6 tomų, leistas Reantuso Gothelfo Liobelio bei Christiano Vilhelmo Frankės. Jį perpirko Brokhauzas ir tęsė pradėtus darbus.
Perfect Blue

Siužetas

Mima Kirigoė, pagrindinė J-pop grupės „CHAM!“ vokalistė, nusprendžia siekti aktorės karjeros. Pirmasis jos projektas yra tiesiai į video kasetes leidžiama kriminalinė drama „Double Bind“. Kai kurie jos gerbėjai yra nepatenkinti jos karjeros ir pačios Mimos asmenybės pasikeitimu, įskaitant persekiotoją, žinomą Me-Mania vardu. Netrukus po grupės palikimo Mima faksu gauna anoniminį laišką, kuriame ji išvadinta išdavike. Ji taip pat atranda tinklalapį, pavadintą Mimos kambarys, kuriame publikuojami detalūs tariamai jos pačios rašyto dienoraščio įrašai. Apie tai ji praneša savo vadybininkei, buvusiai pop žvaigždei Rumi Hidakai, bet ši pataria jai nekreipti į tai dėmesio.
Tuo tarpu „Double Bind“ filmavimo aikštelėje Mimai pavyksta gauti didesnį vaidmenį. Tačiau jai tenka striptizo klube išprievartautos aukos vaidmuo. Rumi perspėja, kad tai sugadins jos reputaciją, bet Mima sutinka su filmavimo sąlygomis. Vis dėlto matyti, kad ji abejoja. Scenos atmosfera ją taip sutraumuoja, kad jai imasi reikštis iliuzijos. Ji nebesugeba atskirti savo tikrojo gyvenimo nuo pramogų verslo.
Nužudomi keletas kūrybinės grupės narių. Mima randa įkalčių, rodančių, kad ji yra pagrindinė įtariamoji. Negana to, intensyvėjantis jos psichikos nestabilumas priverčia ją suabejoti savo pačios nekaltumu. Pasirodo, kad tariamai Mimos kambarį sukūrusiam persekiotojui reiškiasi haliucinacijos. Jis užsipuola Mimą ir mėgina ją išprievartauti. Mima besigindama nubloškia persekiotoją su plaktuku ir pasprunka kreiptis pagalbos pas vienintelį jai likusį ramstį – vadybininkę Rumi. Mimai susidūrus su Rumi, ji pamato, kad Rumi vilki Mimos „CHAM!“ kostiumo kopiją ir elgiasi tarsi būtų tikroji Mima. Išaiškėja, kad persekiotojas tebuvo atpirkimo ožys.
Po vaikymosi po miestą Mimai galiausiai pavyksta besiginantis suluošinti Rumi. Rumi nepasveiksta nuo haliucinacijų ir atsiduria psichiatrinėje. Mima susitaiko su savo išgyvenimais ir žengia tolimesnį žingsnį savo gyvenime su naujai rastais savarankiškumu ir pasitikėjimu.

Atsiliepimai

Žurnalas „Time“ filmą įtraukė į savo top 5 anime filmų DVD sąrašą.
„Perfect Blue“ skirta 25-a vieta britų žurnalo „Total Film“ visų laikų animacinių filmų sąraše.
Rasta pastebimų panašumų tarp „Perfect Blue“ ir Dareno Aronofskio filmų „Rekviem svajonei“ ir „Juodoji gulbė“.