Darbininkai iš Rytų

„Darbininkai iš Rytų“ (vns. vok. Ostarbeiter) – apibrėžimas, priimtas Trečiajame Reiche apibūdinimui žmonių, išgabentų iš Rytų Europos šalių siekiant išnaudoti juos kaip nemokamą ar menkai apmokamą darbo jėgą (1942–1944 m.). Vokietijos oficialūs asmenys (tarp jų ir tiesioginis termino autorius Hermanas Geringas) šiuo žodžiu pažymėdavo prievartinį darbą atliekančius asmenis, kilusius iš tų Rytų Europos šalių, kurios tapo sovietinėmis iki 1939 metų rugsėjo 17 d.
Egzistuoja ir kitas prasminis termino aiškinimas ir vartojimas: remiantis publikacijomis, šiuo terminu sovietų valdžia ir visuomenė apibūdindavo visus iš Trečiojo Reicho vokiečių valdžios deportuotus asmenis siekiant išnaudoti juos kaip darbo jėgą.

Pagrindinis kilmės regionas

Daugiausia „darbininkų iš Rytų“ buvo atgabenama iš Ukrainos reichskomisariato (dabartinės Rytų Ukrainos ir Vakarų Rusijos teritorijos). Ukrainiečiai sudarė pagrindinę tų didžiulių grupių, tarp kurių taip pat buvo baltarusių, lenkų, rusų, dalį. Mažiausiai buvo totorių. Tautybė turėjo svarbią reikšmę atrenkant mergaites: padėti vokiečių namų šeimininkėms labiausiai tiko ukrainietės.
Labiausiai išvežimui tiko jauni ir stiprūs paaugliai (apie 16 metų amžiaus), vyresnio amžiaus žmonės buvo išvežami rečiau. 30% „darbininkų iš Rytų“ buvo nuo 12 iki 14 metų amžiaus. Iki 1943 metų lapkričio mėnesio atrenkamų asmenų amžiaus apribojimo riba buvo sumažinta iki 10 metų. 50% asmenų, išvežtų iš Ukrainos teritorijos, buvo moterys.
„Darbininkai iš Rytų“, kurie buvo atgabenti iš Ukrainos reichskomisariato, privalėjo nešioti baltai mėlynos spalvos antsiuvus su užrašu „OST“, kurie informavo vokiečius apie tai, jog šis žmogus – „darbininkas iš Rytų“, ir sumenkindavo jo teises.

Savanoriai iš okupuotų rajonų

Išankstinė kampanija dėl „darbininkų iš Rytų“ buvo pradėta vykdyti Vokietijos 1942 metų sausį užgrobtose teritorijose. Ją vykdė užsienio darbininkų panaudojimo generalinis inspektorius Fricas Zaukelis. Pirmas į Vokietiją išvykstantis traukinys buvo perpildytas. Pasiūla buvo tokia didelė, jog išvykimas buvo nukeltas į sausio 22 dieną, kuomet jis ir įvyko. Zdolbunove traukiniu važiuojantiems ukrainiečiams duodavo virtas sojų kruopas iš vokiečių lauko virtuvių, o kitose stotyse tokias pačias kruopas, tik lygiomis dalimis su pelių išmatomis. Nors kampanijos pranešimai skelbė, jog dauguma ukrainiečių patenkinti darbu laisvoje Vokietijoje, tačiau iš tiesų ten juos pasitiko nežmoniškos sąlygos, ir kampanija prarado savo efektyvumą. Todėl žmones į Vokietiją pradėta varyti jėga.

Prievartinis išsiuntimas

Nuo tada, kai Ukrainos reichskomisariatą pasiekė žinios, jog „darbininkų iš Rytų“ gyvenimo sąlygos Ukrainoje toli gražu nėra žmoniškos, savanorių srautas greitai išseko. Todėl vokiečiai ėmė jėga suiminėti žmones, dažniausiai pretekstu naudodami deportaciją minios žmonių, atėjusių į pamaldas cerkvėse ar sporto varžybas. Ištisi būriai žmonių, sekamų automatų taikikliais, žengė prie sunkvežimių, nuvešiančių juos į vergovę Trečiajame Reiche.
Reichskomisaras Erikas Kochas gavo įsakymą – užtikrinti 450 tūkst. naujų darbuotojų srautą iš Ukrainos teritorijos per metus, naudojant pačius žiauriausius metodus. Vokiečių dokumentai byloja apie tai, jog ukrainietis „darbininkas iš Rytų“ buvo priverstas dirbti „iki mirties“. Nepaisant to, jog kas mėnesį 40 tūkst. ukrainiečių būdavo išsiunčiami į Vokietiją kaip „darbininkai iš Rytų“, ginkluotųjų pajėgų ministras Albertas Špėras nuogąstavo, jog darbo tempai lėtėja. Faktiškai tai reiškė, jog kas mėnesį mažiausiai 40 tūkst. „darbininkų iš Rytų“ mirdavo.
Fricas Zaukelis viename iš vidaus dokumentų Rytų teritorijų ministro Alfredo Rozenbergo reikalavo, jog per artimiausius keturis mėnesius į Reichą būtų atsiųsta 1 milijonas vyrų ir moterų – apytikriai 10 tūkst. žmonių per dieną. Daugiau nei trečdalis iš tų žmonių buvo atsiųsti iš Ukrainos.
Visų pagrindinių Ukrainos miestų gatvėse vokiečių armija gaudydavo jaunus vaikinus ir paneles ir išsiųsdavo juos į Vokietiją kaip vergus – išnaudotus pačiomis blogiausiomis ir pavojingiausiomis darbo sąlygomis. Vienas iš vokiečių administracijos siekių buvo nuolatinis gyventojų skaičiaus mažinimas užgrobtuose miestuose. To buvo pasiekiama marinant žmones badu ir deportuojant. 1942 metų rugsėjo 3 dieną Adolfas Hitleris davė įsakymą atvežti į Vokietiją 500 tūkst. ukrainiečių moterų, jog vokietės būtų atlaisvintos nuo namų ruošos darbų. A. Hitleris buvo įsitikinęs, jog ukrainiečių tautos šaknys yra iš dalies vokiškos, kadangi ostgotai ir vestgotai gyveno tose teritorijose prieš 1800 metų. Dėl šios priežasties nesuteršta ukrainiečių moterų kaimiška dorybė jį traukė. Iš viso 15000 tūkst. merginų buvo atvežtos į Vokietiją darbui namuose.

Darbas ir užimtumas

Moterų „darbininkių iš Rytų“ likimas buvo šiek tiek geresnis nei vyrų. Jos buvo įdarbintos žemės ūkio, ginklų gamybos, naudingųjų iškasenų gavybos, metalo apdirbimo bei geležinkelių tiesimo darbuose. 2 mln. ukrainiečių dirbo ginklų gamyklose ir fabrikuose, įskaitant ir gamybą V-2 klasės raketų gamybą Penemiundėje.
Į Trečiąjį Reichą atvykę „darbininkai iš Rytų“ patekdavo į išankstinius lagerius, atliekančius rūšiavimo funkciją, kuriuose kompanijų atstovai (būsimi darbdaviai) atrinkinėdavo būsimus darbininkus. Ford-Werke AG Kelne ir Opel Ruselheime kiekvieni rinkosi žmones savo reikmėms. Iš viso vergovinis „darbininkų iš Rytų“ ir civilių darbininkų darbas buvo naudojamas daugiau negu 200 kompanijų, tarp jų Daimler-Benz, Deutsche Bank, Siemens-Schuckertwerke, Volkswagen, Hoechst, Dresdner Bank, Krupp, Allianz, BASF, Bayer, BMW ir Degussa . Nepaisant to, jog daugelis „darbininkų iš Rytų“ buvo užimti darbu didelėse Reicho karo kompanijose, kai kuriems teko dirbti viduriniuose ir mažuose fabrikų padaliniuose; ir mažos ir didelės įmonės buvo oro atakų tikslu.
„Darbininkų iš Rytų“ darbas buvo pripažintas produktyviu ir naudingu. „Darbininko iš Rytų“ vyro našumas buvo prilyginimas 60-80 % nuo vokiečių darbininkų našumo, moterų darbo našumas prilygo 90-100 % nuo vokiečių atitikmens».

Sugrįžimas į tėvynę

Po II-ojo Pasaulinio karo pabaigos daugelis „darbininkų iš Rytų“ buvo patalpinti į pabėgėlių ir perkeltųjų asmenų lagerius, iš kur daugelis buvo iškeltas į filtracinį lagerį Kemptene (sovietų okupacinė zona) dėl asmenybės nustatymo procedūros ir išsiuntimo atgal į šalį, iš kurios jie atvykę, daugiausia į SSRS. Tam, jog įtikintų darbininkus iš SSRS grįžti į tėvynę, sovietų valdžia naudojo specialias agitbrigadas.
Tam tikra dalis „darbininkų iš Rytų“(mažiausiai 30%) pateko į Vokietiją būdami paaugliai, atskirti nuo tėvų, todėl tai darė įtaką jų mintims apie sugrįžimą. Dauguma buvusių Reicho darbininkų, atsidūrusių prancūzų ar anglo-amerikiečių okupacinėse zonose, privalėjo grįžti į šalis, pasirašiusias Jaltos susitarimą, kuris numatė, kad SSRS ir Jugoslavijos piliečiai turi grįžti į gimtąsias šalis, nepriklausomai nuo savo noro. Ta nedidelė „darbininkų iš Rytų“ dalis, kurie suprato J. Stalino represijų grėsmę, atsisakė grįžti. Tie „darbininkai iš Rytų“, kurie buvo sovietų okupacinėje zonoje namo sugrąžinti automatiškai.
1945 metų spalio mėnesį generolas Dvaitas Eizenhaueris uždraudė sovietų ir jugoslavų piliečiams, esantiems amerikiečių įtakos zonoje, naudoti jėgą ir prievartą siekiant priversti „darbininkus iš Rytų“ repatrijuoti. Kai kurie iš buvusių „darbininkų iš Rytų“, savo noru dirbusių vokiečių šeimų namų ūkiuose, susidūrę su būtinybe grįžti į SSRS, baigė savo gyvenimus savižudybe.

„Darbininkų iš Rytų“ likimas SSRS

Grįžusius į tėvynę „darbininkus iš Rytų“ neretai pripažindavo tėvynės išdavikais. Buvo vykdomos didžiulės tų žmonių deportacijos iš jų nuolatinių gyvenamųjų vietų į atskirus Sovietų Sąjungos regionus (pvz., (Kazachijos stepes), kur jie dažniausiai negalėdavo siekti aukštojo mokslo bei pretenduoti į kitas Sovietų Sąjungos piliečio teises. Grįžusieji iš vokiečių vergovės buvo morališkai ir fiziškai sužaloti, dar daugiau, jie buvo laikomi asmenimis, kurių lojalumas esamai Sovietų Sąjungos santvarkai yra abejotinas, todėl tai taip pat juos diskriminavo.
Publicistiniuose šaltiniuose taip pat randama duomenų, jog buvusių „darbininkų iš Rytų“ pasuose buvo štampai, žymintys tų žmonių buvimą Trečiajame Reiche karo metu. Analogiški žymenys buvo ir jų artimųjų pasuose. Dėl to žmonės nebūdavo priimami į tam tikrus darbus ir dėl sovietų visuomenės ypatingumo buvo viešai aptarinėjami. Daugelis vokiečių nelaisvės aukų tvirtino, jog per visą savo likusį gyvenimą nuolatos kentė kitų žmonių pažeminimą, kaltinimus dėl to, jog esą jie tuo metu, kai Ukrainoje siautėjo grobikai, Trečiajame Reiche gyveno komfortiškai. Kai kada prieš buvusius „darbininkus iš Rytų“, šiems grįžus iš vergovės, buvo vykdomos represijos, jie tremiami į staliniškus lagerius, kai kurie netgi sušaudomi kaip kolaborantai.

Išmokos ir retribucijos

Apskirtai išmokos „darbininkams iš Rytų“ ir nacizmo aukoms šiuolaikinėse NVS šalyse iš Vokietijos pusės išreiškia geranoriškumą. 1944 metais buvo įkurtas specialus fondas, sudarantis 10 mln. markių, skirtas „darbininkų iš Rytų“ išmokoms. Iš daugiau nei 2 milijonų buvusių „darbininkų iš Rytų“, gyvenančių Ukrainos teritorijoje, kvalifikuoti ir patvirtinti kaip turintys teisę į išmokas buvo 700 tūkst. žmonių. Jiems buvo išmokėtos vienkartinės 4300 markių pašalpos. Nemaža dalis pašalpų taip ir nepasiekė savo adresatų.

Ukrainiečiai „darbininkai iš Rytų“ gavo 5 kartus mažesnes išmokas, nei jų „likimo broliai“ lenkai. 2006 metais išmokų mokėjimas pasibaigė.

Ukrainiečių „darbininkų iš Rytų“, kurie per II-ąjį Pasaulinį karą prievarta dirbo Austrijoje, atžaloms nuo 2006 metų suteikta teisė mokytis ir įgyti profesiją toje šalyje. Tam tikslui austrų vyriausybė skyrė 25 mln. eurų.