google/wiki40b huggingface dataset:
Kilikija

Geografija

Kilikijos istorinis regionas apima Mažosios Azijos pusiasalio pietrytinę dalį, jo pietinius krantus skalauja Viduržemio jūra. Nuo kitų Mažosios Azijos regionų Kilikiją skiria Tauro kalnai, – ši aplinkybė jau senovėje sąlygojo Kilikijos uždarumą ir kultūrinį savitumą.
Pradedant helenistiniu laikotarpiu Kilikija skirstyta į dvi sritis. Kilikijos vakarinė dalis ilgai vadinta Kilikia Trachea (šiai sričiai būdinga „dantyta“ jūros pakrantė su daugeliu nedidelių uostelių, tapusių puikiu prieglobsčiu senovės piratams), o rytinė – Kilikia Pedias (pastarosios Kilikijos dalies būdingiausi bruožai yra dideli jūrų uostai ir derlingos lygumos.

Adanija ir Kicuvatna

II tūkst. pr. m. e. Kilikijos teritorijoje susikūrė jūrinė valstybė, kurios svarbiausias miestas buvo Adana (Hetitų vadinama Adanija). Spėjama, kad ji buvo apgyvendinta luvių tautos. XVI a. pr. m. e. pradžioje hetitai šiaurėje kūrė savo galingą imperiją, ir užkariavimų metu prijungė ją prie savo valstybės kartu su Sirijos miestais-valstybėmis.
Tačiau po hetitų valdovo Muršilio nužudymo, Adanija vėl atsiskyrė, ir čia gana greitai įsigalėjo huritai. Nuo tada asirų ir hetitų šaltiniai mini valstybę Kicuvatna (Kizzuwatna), kuri tapatinama su Kilikijos teritorija. Čia gyveno susimaišę luviai ir huritai. Jos sostinė buvo Kummani, įkurta aukštai kalnuose, valstybės šiaurėje.
Kicuvatna klestėjo dėka prekybinių kelių, kurie ėjo per jos teritoriją. Tiek kultūriškai, tiek geografiškai būdama tarp Hetitų valstybės, II tūkst. pr. m. e. viduryje ji tapo svarbia strategine karalyste permaininguose santykiuose tarp hetitų karalystės ir Mitanijos. Iš pradžių ji palaikė hetitų pusę, vėliau – Mitanijos.
1380 m. pr. m. e. hetitų valdovas Arnuvandas užkariavo Kicuvatną, kuri XIV a. pr. m. e. viduryje sukilo, tačiau vėl buvo prijungta prie Imperijos.

Kilikijos ir Kuės karalystės

Po Hetitų imperijos žlugimo Kilikija vėl galėjo vystytis savarankiškai. Šioje teritorijoje susiformavo dvi karalystės. Vakaruose atsirado valstybė, asirų kalba įvardinama Khilikku, o rytuose – Kuė, su sostine Adana. Šios dvi valstybės klestėjo toliau.

Persijos, graikų ir Romos imperijų laikotarpiai

Apie 540 m. pr. m. e. Achemenidų imperija užėmė Kilikiją ir įsteigė to paties pavadinimo satrapiją. Joje buvo palikta paveldima karalių valdžia, tačiau satrapija turėjo mokėti kasmetinę duoklę.
Užkariavus Aleksandrui Makedoniečiui, Kilikija buvo prijungta prie Makedonijos imperijos. Po Aleksandro mirties Likija atiteko Antigonui Vienaakiui, o po Ipso mūšio 301 m. pr. m. e. – Ptolemėjų Egiptui. Tačiau šie ilgainiui neteko įtakos Kilikijoje, ir ši absorbuota į Seleukidų imperiją.
Tačiau Seleukidai valdė tik rytinę Kilikijos dalį, o vakarinė Kilikija buvo visiškai nekontroliuojama. Ji tapo antikos piratų prieglobsčiu. Maža to, 83 m. pr. m. e. į teritoriją įsiveržė Armėnijos valdovas Tigranas, kuris 10-čiai metų prijungė Kilikiją prie Didžiosios Armėnijos. Romos imperijai iš pradžių užėmus vakarinę Kilikiją, Pompėjus 67 m. pr. m. e. sutramdė piratus, o 64 m. pr. m. e. sujungė abi dalis, suformuodamas Kilikijos provinciją.
Missoni

Missoni - Milane įsikūrę Italijos mados namai, įkurti Rositos ir Ottavio (dažnai vadinamo tiesiog Tai) Missoni, visame pasaulyje garsūs savo unikaliais drabužiais.

Istorija

Rosita (g. 1931 m. lapkričio 20 d.) ir Ottavio (g. 1921 m. vasario 11 d.) susipažino 1948 m. olimpinių žaidynių Londone metu. Rosita (tuo metu R. Jelmini), studijavusi kalbas, ten tobulino savo anglų kalbą, o Ottavio buvo 400 metrų bėgimo su kliūtimis finalistas.
Ottavio jau nuo 1940 m. kartu su draugu siūdavo sportinius kostiumus Italijos rinktinei, kuriuos ir 1948 m. olimpinėse žaidynėse Londone dėvėjo Italijos rinktinės nariai (įskaitant ir jį patį).
Po 5 metų Ottavio ir Rosita susituokė, persikėlė į Milaną ir atidarė nedideles dirbtuves. Greitai jie nustojo gaminti sportinius kostiumus ir pradėjo gaminti megztus įvairius trikotažo gaminius. 1964 metais sutikę dizainerę Emmanuelle Kahn, ir nutarę kartu kurti drabužius, po dvejų metų Milane pristatė savo pirmąją kolekciją. Dėl savo spalvų gamos, dryželių bei medžiagų įvairovės kolekcija tapo plačiai žinoma.
Antroji kolekcija buvo pristatyta 1967 metais Palazzo Pitti ir vėl susilaukė didelio susidomėjimo visame pasaulyje. Rodant kolekciją, Rosita paskutinę minutę nusprendė, kad modeliai turėtų nusiimti liemenėles, kad juodo šilko suknelių siluetai nebūtų sugadintos liemenėlių linijų, tačiau po galingais prožektoriais suknelių viršus tapo permatomas ir mados pasaulis buvo lengvai šokiruotas.
Vėliau trys Rositos ir Ottavio vaikai taip pat pradėjo dirbti šeimos įmonėje. Produktų įvairovė išsiplėtė – Ottavio Missoni pristatė savo dizaino kilimus, gobelenus, bet iš esmės buvo išlaikytas tas pats prekės ženklas. T. y. spalvų struktūra, dryžiai, liberalus daugybės medžiagų naudojimas išliko: naudojama apie 40 spalvų gama bei 20 skirtingų medžiagų (vilna, medvilnė, linas, viskozė, šilkas ir t. t.).
Vincas Gražvydas Tučkus

Biografija

1952 m. baigė Radviliškio vidurinę mokyklą, 1958 m. – Vilniaus universitete lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1957–1968 m. Vilniaus nepilnamečių kolonijos auklėtojas, metodinio kabineto vedėjas. Nuo 1968 m. Lietuvos radijo laidų vaikams ir jaunimui vyriausiosios redakcijos redaktorius, vyresnysis redaktorius, 1991–1994 m. – Visuomeninių laidų vyriausiosios redakcijos vyresnysis redaktorius. Nuo 1994 m. – pirmosios kategorijos radijo žurnalistas. Rengė laidas jaunimo profesinio orientavimo klausimais, laidą apie neįgaliųjų žmonių problemas „Kartu su jumis“.
Mekonijus

Mekonijus – pirmosios kūdikio išmatos, susiformavusios iki gimimo, prieš pradedant jį maitinti. Būna tamsiai (juodai) žalios spalvos, tirštos. Maždaug dviejų - trijų dienų laikotarpyje mekonijų pakeičia tarpinės, skystesnės, šviesiai žalsvos grūdėtos išmatos, o vėliau mekonijų visiškai pakeičia žalsvai gelsvos normalios išmatos. Kūdikį pernešiojus (esant užvėlintam gimdymui), kūdikio ištuštintas mekonijus pakliūna į vaisiaus vandenis, dėl ko šie nusidažo žalsvai.
Kruopių paminklas partizanams

Paminklas

Stovi miško laukymėje, pakelėje, prie kryžkelės su lauko keliuku, vedančiu link B. Sakalauskienės sodybos. Tai tipinis betoninis, trikampis stačiasienis atminimo ženklas su Vyčio kryžiaus siluetu viršūnėje, įmontuotas į apskritą betoninį postamentą. Priekinio fasado plokštumoje įrašyta „KRUOPIŲ KAIME / 1949 11 02 / ŽUVO / ŽEMAIČIŲ / APYGARDOS / KARDO RINKTINĖS / PLATELIŲ KUOPOS / PETRAVIČIAUS BŪRIO / PARTIZANAI / JUOZAS ŽALIMAS / DAINIUS / G. 1922 M. / VINCAS ŽALIMAS / G. 1932 M. / VACLOVAS RUTKUS / G. 1925 M.“
Aukštis – 1,58 m. Paminklinės teritorijos plotas – 4 m².

Istorija

1945–1952 m. Barstyčių–Montvidinės miškuose veikė Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Žygimanto (Platelių) kuopos partizanai. 1949 m. lapkričio 2 d. pagal informatoriaus suteiktus duomenis MGB Barstyčių poskyrio 17-os stribų grupė apsupo Kruopių gyventojo Mineikio sodybą, kurios daržinėje buvo apsistoję 3 Žygimanto kuopos Petravičiaus būrio partizanai. Jiems bandant pasitraukti, prie Barstyčių–Salantų kelio į pasalą pateko ir žuvo Juozas Žalimas–Dainius (g. 1922 m.) ir jo brolis Vincas Žalimas (g. 1932 m., abu iš Mačiūkių k.), o miške už sodybos – Vaclovas Rutkus (g. 1925 m., gyv. Rotinėnų k.). Kūnus stribai nugabeno į MGB poskyrio būstinę, vėliau pakasė Barstyčių k. senosiose kapinėse.
Žuvusiems atminti 2008 m. Barstyčių miške pastatytas tipinis atminimo ženklas (dizaineris Romas Navickas). V. Rutkaus vardas taip pat įamžintas šalia B. Sakalauskienės sodybos XX a. 7 dešimtmetyje pastatytame paminkle.
Smailiašakis tensmenis

Biologija

Smailiašakis tensmenis – pleurokarpinė žalioji samana. Stiebas gali būti gulsčias, pakilęs, šliaužiantis, nusėtas daugybe auglių. Antriniai stiebai siūliški. Dvinamė samana, sporifikuoja labai retai. Sporas subrandina vasarą. Sporinė cilindriška, stati. Kartais aptinkami specialūs vegetatyvinio dauginimosi organai – rausvai rudi, pailgi, ant stiebo išsidėstę gemaliniai kūneliai.
Auga kalnuose ant kalkingų uolų arba lapuočių medžių kamienų.

Populiacija Lietuvoje

Lietuvoje smailiašakis tensmenis nuo 2000 m. įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Rūšis rasta Lietuvos pietinėje dalyje, Trakų (1992) ir Vilkaviškio(1998, 2001) rajonuose. Aptiktas ant pavienių plačialapių medžių kamienų vidutinio drėgnumo miškuose. Prisitaiko tiek ūksmingose, tiek apšviestose vietose. Samana gana jautri oro taršai.
Kyonggongop SK

Istorija

Klubas įkurtas prie Šiaurės Korėjos Energetikos ministerijos.
Komanda žaidžia elito divizione.
Portugalijos Gvinėja

Portugalijos interesai iki XIX a.

Nors Portugalijos karalystė į Vakarinės Afrikos pakrantes pretendavo jau prieš ketverius metus, portugalų keliautojas Nuno Tristão apiplaukė Vakarų Afrikos pakrantę ir Gvinėją pasiekė apie 1450 m., ieškodamas aukso, kitų vertingų prekių, kurios pamažu pasiekdavo Europą sausumos (Transsacharinės prekybos) keliais ir pirmojoje XV amžiaus pusėje.
Iš pradžių svarbiausios portugalų interesų teritorija buvo Senegambija, kurią XV–XVI a. kontroliavo galinga Malio imperija, o vėliau kontrolę perėmė vietos valstybės Kaabu, Džolofas. Portugalijos Gvinėja buvo Sahelio imperijos dalimi, vietinės landurna ir naula gentys prekiavo druska ir augino ryžius. Taip pat portugalai plėtė savo įtaką galingose vietinėse karalystėse palei Benino įlanką. Ašančiai naudojosi savo kariniu pranašumu ir siuntė vergus į pakrantės fortus, kuriuos pirmiausia įkūrė portugalai po 1480 m.
Stiprėjant vergų prekybai, prekybos tinklas greitai išplito toli į Sahelį: mosiai nukreipė senąjį prekybos kelią vergais iš Viduržemio jūros pakrantės į Aukso krantą. Apie 1600 m., padedant vietinėms gentims, portugalai ir daugelis kitų Europos valstybių, įskaitant Prancūziją, Britaniją ir Švediją, pradėjo plačią prekybą vergais palei visą Vakarų Afrikos pakrantę.
Tai stiprino Europos šalių tarpusavio konkurenciją. Per XVII–XVIII a. Portugalija neteko beveik visų savo tvirtovių Aukso krante ir Benino įlankoje.

Portugalijos Gvinėja nuo XIX a.

Gvinėjos vietiniai valdovai, kurie pelnėsi iš prekybos vergais, nebuvo suinteresuoti leisti europiečiams išplėsti įtaką toliau nei jų įtvirtinti fortai palei pakrantę. Dėl to XIX a. portugalai Gvinėjoje praktiškai valdė tik Bisau ir Kašeu uostus Senegambijoje. Trumpai su portugalais bandė konkuruoti britai, kurie pakrantės saloje Bolama buvo pasistatę fortą. XIX a. portugalai jau pakankamai gerai jautėsi Bisau ir galėjo pretenduoti į aplinkinę pakrantę. XIX–XX a. sandūroje jie užėmė istorinį Kaabu regioną ir paskelbė savo specialia teritorija. Ši kolonija tapo Bisau Gvinėjos pradžia, bet ji valdė ir dalį dabartinio pietų Senegalo.
XX a. Portugalijos Gvinėja neteko šiaurinės dalies (Kasamansos), kuri perėjo Prancūzijai (dabar sudaro pietinę Senegalo dalį). 1974 m. likusi Portugalijos Gvinėja iškovojo nepriklausomybę kaip Bisau Gvinėja.
Padaras (1982 filmas)

Istorija

Filmas oficialiai kino teatruose pradėtas rodyti 1982 m. birželio 25 d., bet buvo komerciškai nesėkmingas ir menkai kritikų įvertintas. Tačiau sulaukė nemažo dėmesio videotekose, kai buvo išleistas kaip vaizdajuostė. Džonas Karpenteris priskiria jį savo filmų trilogijai, kurioje visur vaizduojama galima žmonijos žūtis. Filmo scenarijus buvo paremtas John W. Campbell knyga „Kas ten eina?“. 1998 m. ir 2005 m. filmas buvo perleistas DVD, o 2008 m. – Blu-ray Disc formatais. 2002 m. pasirodė to paties pavadinimo kompiuterinis žaidimas-šaudyklė, o 2011 m. – priešistorę pasakojantis filmas „Padaras“.
Dalia Juknevičiūtė

Dalia Juknevičiūtė (1935 m. kovo 1 d. Kaunas – 1975 m. vasario 25 d. Detroitas, palaidota Čikagoje) – Lietuvos teatro aktorė, režisierė, dailininkė.

Biografija

Tėvas Romualdas Juknevičius, vyras Algimantas Mackus. Tapybos mokėsi A. Elskaus studijoje Čikagoje. 1957 m. baigė Čikagos meno institutą, stažavo Italijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje. Nuo 1958 m. Valeškos studijoje Čikagoje kūrė daugiausia vitražus ir mozaikas. 1965 m. baigė Gudmano teatro studiją Čikagoje; studijuodama vaidino šiame teatre. Lietuvių dramos sambūriuose, literatūros vakaruose režisavo daugiausia lietuvių moderniosios dramaturgijos kūrinius. Skaitė literatūros kūrinius „Margučio radijo“ programos laidoje „Pelkių žiburėlis“, sukūrė iliustracijų A. Mackaus, L. Sutemos poezijos knygoms.
Dygutė

Požymiai

Lengvai atpažįstama pagal labai dygias stiebo ir šakučių viršūnėles, kurias sudaro kietai susisukę lapai. Stiebas iki 20 cm ilgio, status arba kylantis, beveik taisyklingai plunksniškai išsišakojęs. Stiebo lapai ovaliniai, lygiakraščiai. Sporogono kotelis 4-7 cm ilgio, raudonas. Sporinė pailgai cilindrinė, lenkta.

Paplitimas

Auga pelkėtuose miškuose, pelkėtose vietose, paupiais ir paežerėmis, šaltiniuotose vietose puriais, žaliais, gelsvai žaliais, rudais patiesalais arba vejomis.
Ignas Balčiūnas

Biografija

Brolis Balys Balčiūnas. 1955 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1977 m. veterinarijos mokslų daktaras.
1955–1992 m. dirbo Veterinarijos institute, 1974–1992 m. Paukščių ligų laboratorijos vadovas; 1996 m. profesorius.
Paskelbė mokslinių straipsnių apie paukščių tuberkuliozę, salmoneliozę, virusines ligas. 1958 m. sukūrė kompleksinį antigeną paukščių tuberkuliozei ir salmoneliozei diagnozuoti, naują paukščių ligų profilaktikos metodą.
Lietuvos departamentas

Geografija

Departamentas apėmė didžiąją Mažosios Lietuvos dalį – Lietuvos provinciją ir Mozūriją. Į departamentą įėjo Lietuvos dabartiniai Klaipėdos rajonas ir didesnioji Šilutės rajono dalis. Labguvos, Šakių, Tepliavos lietuviškos apskritys priklausė Rytų Prūsijos departamentui, kurį sudarė daugiausia jau suvokietėjusios apskritys ir valsčiai.
1800 m. departamento plotas buvo apie 17 000 km², gyveno apie 340 tūkst. žmonių (dauguma lietuviai ir lenkai; vokiečių valstiečių atkelta tik per XVIII a. pirmosios pusės kolonizaciją.

Kultūra

Valdžios reikmėms 1805 m. įsteigtas Hartungų spaustuvės Karaliaučiuje filialas; joje 1807 m. išspausdintas Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo III įsakas lietuvių kalba apie baudžiavos panaikinimą. Nuo 1811 m. leistas departamento oficiozas Amts–Blatt der Koniglichen Litthauischen Regierung, kuriame dalis medžiagos skelbta lietuvių kalba.
Kangdžu

Istorija

Kadangi kangdžu gyveno apsupti indoeuropiečių tautų (skitų, tocharų), dažniausiai yra daroma prielaida, kad jie irgi buvo indoeuropiečiai. Tačiau japonų mokslininkas Sh. Kurakichi bandė įrodyti jų tiurkišką kilmę Šis klausimas kol kas nėra atsakytas.
Kangdžu pradedami minėti kinų šaltiniuose nuo II a. pr. m. e. Kinų keliautojas Zhang Qian apie juos rašo: „Kangdžu yra maždaug 2000 li (832 km) į šiaurės vakarus nuo Dajuano. Čia žmonės yra klajokliai ir papročiais panašūs į juedži. Jie turi 80 ar 90 tūkstančių gerų lankininkų. Šalis yra maža ir ribojasi su Dajuanu. Ji pripažįsta valdžią juedži pietuose ir šiongnu šiaurėje“.
Kuomet pietiniai kaimynai tocharai (juedži) II a. pr. m. e. pabaigoje išplėtė teritorijas į pietus ir perkėlė savo galios centrą į Baktriją, kangdžu pradėjo plėsti savo hegemoniją aplinkinių tautų atžvilgiu. Kinų metraštis Han dinastijos istorija rašo, kad I a. pr. m. e. jų valdžioje buvo alanai (vakaruose), Fergana (pietryčiuose) ir „Penki mažieji karaliai“ (kin. 小王五) Sogde (pietuose). 125 m. metraštis patvirtina, kad Kangdžu valdė Sogdą, alanus, šiauriau jų buvusią Yan gentį ir Chodžentą (kin. 北烏伊, pinyin: Beiwuyi).
Pasiuntiniai iš Kangdžu lankydavosi Kinijoje iki III a. Po to jų istorija nutrūksta. Manoma, kad Kangdžu absorbavo eftalitai. Vėliau teritoriją valdė Tiurkų kaganatas.
Luros kalnas

Luros kalnas − kalnas šiaurės Gvinėjoje, Futa Džalono aukštumų srityje.
Kalno aukštis 1515 m. Jis yra 7 km nuo Labės regiono Malio prefektūros.
FK Rezervai Vilnius

Istorija

Komandos pradžia siekia 2001 m. spalį.
Bugalos sala

Bugalos sala (angl. Bugala Island) – antra pagal dydį Viktorijos ežero sala (didžiausia sala yra Ukerevė (Ukerewe Island)), priklausanti Sesės salynui (Uganda).
Salos plotas yra 275 km² (kitaip 27 000 hektarų).
Didžiausias salos miestas yra Kalangala.
Vytauto Didžiojo universiteto Rasos gimnazija

Istorija

1979 m. Kalniečių mikrorajone įkurta 41-oji vidurinė mokykla, kurioje mokėsi 649 1-9 klasių mokiniai. 1987 m. prie mokyklos pastatyta skulptūra „Pelėdos“ (projekto autorė I. Danytė), kuri tapo gimnazijos simboliu. 1988 m. mokykla pasirinko humanitarinį etnokultūros profilį, į mokymo planus įtraukta etnokultūra, etika, estetika, filosofija, choreografija, psichologija. 1989 m. mokyklos veikla grindžiama „Tautinės mokyklos koncepcija“. Veikla grindžiama Koncepcijoje numatytais humanizavimo ir demokratizavimo, ugdymo turinio integravimo ir diferencijavimo principais. Pradedama vadovautis naujaisiais „Bendrojo lavinimo vidurinės mokyklos nuostatais“. Mokykla pavadinta „Rasos“ vardu. Mokyklos konferencijoje išrinkta mokyklos taryba, kurią lygiomis dalimis sudaro mokiniai, jų tėvų ir mokytojai.
1990 m. pradedamas profiliuotas mokymas, dar tvirčiau remiamasi Koncepcija, veikla kreipiama nepriklausomos Lietuvos piliečio, vientisos asmenybės, kurioje harmoningai derintųsi valia, intelektas ir jausmai, ugdymo linkme.
Bendruomenės konferencijoje patvirtinti mokyklos herbas (A. Rutkauskas) ir himnas (P. Andrulis). Mokykla įsigijo pirmuosius kompiuterius. 1991 m. bendruomenė planuoja siekti gimnazijos statuso. Ugdymo procesą grindžia mokinio dvasinės, psichinės ir fizinės prigimties vystymu ir individualybės plėtote, Asmenybės nuolatiniu tobulinimu. 1992 m. įkurtos trys pirmosios gimnazijos klasės (2 humanitarinės, 1 realinė). Mokiniai priimami konkurso tvarka. 1993 m. užsimezga draugystė su Tonsbergo (Norvegija) gimnazija. 1995 m. „Rasos“ vidurinei mokyklai suteikiamas gimnazijos statusas, pradedamas leisti gimnazijos laikraštis „Trys pelėdos“. 1996 m. mokyklą baigia pirmoji gimnazistų laida – 74 abiturientai, iš jų 11 – su pagyrimu.
1998 m. pradedamas reorganizavimas į keturmetę gimnaziją. Gimnazijos taryba ir steigėjas patvirtina „Rasos gimnazijos nuostatus, kuriuose įtvirtintas bendruomenės siekimas kurti modernią gimnaziją. Gimnazijos humanitarinėse ir realinėse klasėse mokosi Kauno ir jo apylinkių gyventojų vaikai. Pagal individualias mokyklos programas, sustiprintu (tiksliniu) lygiu mokiniai gali mokytis gimtosios kalbos, užsienio kalbų, istorijos, matematikos, informatikos, fizikos, biologijos, chemijos.
2001 m. baigiamas mokyklos reorganizavimas į keturmetę gimnaziją. Išleista 20 abiturientų laidų, iš jų 6 gimnazistų laidos. „Rasos“ gimnazistai vis labiau „įsibėgėja“ miesto ir respublikos olimpiadose, konkursuose, sportinėse varžybose. 2001 m. birželio 1 d. pasirašyta Vytauto Didžiojo universiteto ir „Rasos“ gimnazijos bendros veiklos sutartis. Sustiprėjo gimnazistų mokymosi motyvacija. Plečiasi ryšiai su kitomis gimnazijomis. 2002 m. sausio 1 d. gimnazija tampa Vytauto Didžiojo Universiteto Kauno „Rasos“ gimnazija.
Vilniaus aušra

Vilniaus aušra – Vilniaus krašto lietuvių katalikų leidinys, ėjęs 1932–1939 m. Vilniuje.

Istorija

Leido ir redagavo V. Taškūnas. Ėjo iki 1937 m. kartą per mėnesį, vėliau du kartus per mėnesį, nuo 1938 m. – savaitraštis. Spausdino spaustuvė „Ruch“ Vilniuje. Išėjo 161 numeris.
Spausdino religinio turinio straipsnius, aiškino Šv. rašto tiesas, rašė apie katalikiškų jų organizacijų veiklą, svarstė kultūros, švietimo ir kt. klausimus.
Bendradarbiavo J. Augustaitytė, J. Garbauskas, E. Inčiūrienė, V. Kuolaitis, J. Skruodys ir kt.
Algirdas Garalis

Biografija

1974 m. baigė Lietuvos kūno kultūros instituto Pedagogikos fakultetą, 1980 m. – Leningrado Lesgafto kūno kultūros instituto aspirantūrą. 1983 m. pedagogikos mokslų kandidatas.
1968–1970 m. dirbo Klaipėdos specializuotoje kilnojamojoje mechanizuotoje kolonoje. 1971 m. Klaipėdos vaikų ir jaunimo sporto mokyklos mokymo dalies vedėjas. 1971–1975 m. Kauno „Dinamo“ draugijos savigynos imtynių treneris. 1975–1988 m. Kauno politechnikos instituto, 1988–1991 m. – Lietuvos kūno kultūros instituto, 1994–2002 m. – Klaipėdos universiteto dėstytojas. 1992–1994 m. Respublikinio pedagoginio muziejaus vyr. mokslo darbuotojas. Nuo 2002 m. Šiaulių universiteto dėstytojas, nuo 2002 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų pagrindinės kryptys: logistikos ir rinkodaros vadyba, žmogiškųjų išteklių vadyba, verslumo ugdymas.
Sąjungų žinios

Sąjungų žinios – Centralinio darbo susivienijimo valdininkų ir valdiškųjų tarnautojų Klaipėdos krašte biuletenis, leistas 1923–1926 m. Klaipėdoje.

Istorija

Leido Klaipėdos srities tarnautojų sąjungos įstaiga. Leistas gotišku šriftu lietuvių ir vokiečių kalbomis. Ėjo kas 10 dienų, vėliau kartą per mėnesį. Spausdino V. Zyberto spaustuvė Klaipėdoje. Išėjo 27 numeriai.
Spausdino savivaldybės dokumentus, posėdžių ataskaitas, informavo apie miesto tarybos veiklą. 
Redaktorius Ernstas Templinas.
Varnų ežeras

Siužetas

Istorija apie keturis berniūkščius, kurie slepiasi nuo suaugusiųjų primestų taisyklių apgriautoje sovietinėje karinėje teritorijoje, šalia NATO aviacijos bazės. Tai juosta apie vaikišką vienatvę ir smalsumą, siekiant įveikti priešą, eiti draudžiamu keliu, keršyti. Tai bandymas kino kalba žaismingai kalbėtis su vaikais apie juos pačius. Filmas nufilmuotas kaip suaugusio žmogaus vaikystės atsiminimas – spalvos išblukusios, melsvos, per vieną dieną įvyksta daugybė dalykų ir t. t.
Didmiesčio pašonėje, šalia karinio aerodromo įsikūrusiame kaimelyje gyvena keturi berniukai. Jie kasdien mato kylančius ir besileidžiančius karinius lėktuvus ir žaidžia savąjį karą. Pasislėpę apleistame angare jie sukuria savo lėktuvą-skraidyklę. Vieną dieną atvykę į savo slaptą landynę, vaikai čia aptinka įsibrovėlį. Valkata okupuoja slaptą berniukų prieglobstį ir šiems nebelieka nieko kito, kaip tik pradėti kerštą. Kovodami su baime ir draudimais vaikai atranda savas vertybes. Vėliau vienam iš jų Valkata tampa draugu ir mokytoju.

Aktoriai

Valentinas Masalskis, Tauras Cizas, Augustas Juozapavičius, Rimantė Krilavičiūtė ir kt.

Įvertinimas

Filmas dažnai kviečiamas dalyvauti festivaliuose, kurie skirti pristatyti šiuolaikinę Europos kino įvairovę bei kuriuose pažindinama su įvairių Senojo žemyno šalių, tautų tikrove, kultūra, socialiniais santykiais. Rodytas Indijoje, tarptautinio filmų vaikams festivalio konkursinėje programoje, Romoje, festivalyje „Europine 27“, Čekijos ambasados organizuojamame festivalyje „EU Film Club“.
Iki šiol reikšmingiausias „Varnų ežero“ pelnytas apdovanojimas suteiktas tarptautiniame 2007 m. gruodžio pradžioje vykusiame Olimpijos kino festivalyje Graikijoje. Filmas dalyvavęs tarptautiniuose festivaliuose Lenkijoje, Kenijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Graikijoje, Suomijoje. Teisę į „Varnų ežerą“ yra įsigiję „Tropicalstorm Entertainment“ filmų platinimo įmonė bei Lenkijos televizijos ir „Eurochannel“ kanalai.
Bronislovas Malevskis

Bronislovas Malevskis (1850 m. Aukštadvaryje – 1914 m. balandžio 14 d. Aukštadvaryje) – inžinierius architektas.
Žasliai

Aplinkinės gyvenvietės

Stabintiškės – 5 km
GUDIENA – 7 km 
 KAIŠIADORYS – 9 km
Paparčiai – 10 km
ŽASLIŲ GS – 5 km

Pavadinimo kilmė

Miestelio vardas tikrai hidroniminės kilmės, tačiau nėra visiškai aišku, ar nuo Žaslos upelio, ar nuo Žaslių ežero (kuris anksčiau vadinosi tiesiog Žasliai). XX a. tarpukariu vartota forma Žąsliai.

Žymūs žmonės

Iškiliausias Žaslių seniūnijoje gimęs žmogus – kardinolas Vincentas Sladkevičius (1920–2000). Žasliuose gyveno daug žymių, garbingų žmonių. Tai kunigai A. Burba, K. Kibelis, M. Cijūnaitis, J. Stakauskas, H. Surginevičius, Č. Kavaliauskas, Adomas Abramovičius. Čia pirmąsias savo šv. Mišias laikė iš Žaslių parapijos Guronių kaimo kilęs būsimasis kardinolas Vincentas Sladkevičius. Iš Žaslių kilo bei miestelyje gyveno daug žymių menininkų, mokslininkų, sportininkų, tyrinėtojų, visuomenės veikėjų – tai Leopold Godowski, B. Halperis, B. Mastauskas, A. ir V. Saunoriai, Č. Tveraga, E. Drėgva, E. Arbas-Arbačiauskas, V. Raudeliūnas, dailininkas Pranas Gudynas (1919–1979),Benediktas Kazlauskas, V. Petkevičius, R. Melnikienė, G. Mataitis, A.Aliulis, S. Liutkevičius, A. Vareikis, A.Jakštas, A.Mataitis. Iš Žaslių kilęs JAV politiko Edward Joseph Derwinski senelis.
Zusenkas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.