google/wiki40b huggingface dataset:
Simonas Budnas

Simonas Budnas (lenk. Szymon Budny, lot. Budnius i Budnaeus 1530 m. sausio mėn. Budnėje, dab. Palenkės vaivadija – 1593 m. sausio 13 d. Višneve) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės reformacijos veikėjas, Biblijos kritinės egzegezės pradininkas LDK.

Biografija

Po studijų Krokuvos akademijoje nuo 1558 m. Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčios katekistas, nuo 1560 m. Mikalojaus Radvilos Juodojo ir Jono Kiškos dvarų Klecke, Nesvyžiuje, Chouchloje, Zaslavlyje, Loske pamokslininkas. Nuo XVI a. septintojo dešimtmečio pradžios vienas žymiausių Lietuvos brolių (arijonų) ideologų. Skelbė protestantizmo idėjas Baltarusijoje.
Išvertė ir išleido lenkų kalba Bibliją (vadinama Nesvyžiaus Biblija; NT – 1570 m., 1574 m. 1589 m.?, ST – 1572 m.). Rašė lenkų, lotynų, baltarusių kalbomis. Už veikaluose reikštas radikalias antitrinitorių teologines pažiūras 1584 m. pašalintas iš arijonų bendruomenės.
Spėjamas Benjamino Budno tėvas.
Karolinos

Karolinos (angl. The Carolinas) yra sąvoka, vartojama Jungtinėse Amerikos Valstijose, norint bendrai pavadinti Šiaurės ir Pietų Karolinos valstijas. Amerikos kolonizacijos periodu, 1663–1710 metais, Karolinos buvo žinomos Karolinos provincija. Iki to laiko, 1609–1663 metais, šis žemės plotas buvo Virdžinijos kolonijos ir dominijos sudėtyje.
Provincija buvo pavadinta Karolina Anglijos karaliaus Karolio I garbei. Manoma, kad regionas skilo į Šiaurės ir Pietų Karolinas 1729 metais.
Rimantas Čeponis (1960)

Biografija

1988–2009 m. Pakruojo raj. Klovainių pagrindinės mokyklos direktorius.
Nuo 1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) Pakruojo rajono skyriaus narys.
2000–2003 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos mokyklų vadovų asociacijos Pakruojo skyriaus pirmininkas.
Sutuoktinė Dalia, vaikai Austėja, Eglė, Vykinta.
Vilkija

Pavadinimo kilmė

Vilkijos pavadinimas atsirado tada, kai žmonės, gyvenantys kitoje Nemuno pusėje, pavyzdžiui, dabartiniuose Mikytuose, girdėjo toje vietoje, kur dabar yra Vilkijos apylinkės, staugiančias gaujas vilkų. Nuo to laiko šis kraštas vadinamas Vilkija, o pavadinimas galėjęs kilti iš žodžių junginio vilkų gauja.
Armalėnai

Istorija

Armalėnų apylinkėse gyventa I tūkstantmečio pradžioje. XIX a. pab. buvusią kalvelę (20 m skersmens, 1,5 m aukščio), primenantį pilkapį, prie Armalėnų ir Macikų kaimų ribos, kasinėjo Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas Ernstas Ankeris (Anckeris, Ancheris) (1848 m.-1935 m.), kuris savo radinius (keletą bronzinių daiktų) atidavė į Karaliaučiaus „Prūsijos“ muziejų (neišliko). 1891 m. tą kalvelę pakartotinai tyrinėjo vokiečių archeologas Adalbertas Becenbergeris (Adalbert Bezzenberger) (1851–1922), radiniai – du įmoviniai ietigaliai ir vienas ietigalio smaigalys, keramikos šukės, degintų kaulų liekanos, šlako gabaliukai, datuojami I-II a., buvo perduoti į Karaliaučiaus „Prūsijos“ muziejų (neišliko).
1540 m. Armalėnų teritorijoje minimas Hermann Leel, 1593 m. Herman Lehle kaimas.
Armalėnuose yra buvę kulminis dvaras (XVIII a.), vėliau – Macikų dvaro palivarkas, pradinė mokykla (nuo 1902 m., tais pačiais metais mokyklai pastatytas ir naujas pastatas), garinė plytinė (molį iš karjero veždavo 700 m ilgio siauruoju geležinkeliu), privatus platusis (1435 mm) geležinkelis Šilutė-Kulėšai (1912 m.-1944 m.; 1945 m. išardytas) su stotele. XXa. pradžioje Armalėnų kaime gyveno daugiau nei 300 žmonių, iš jų apie 70 % lietuvininkų; buvo daugiau kaip 50 sodybų vienkiemiuose, kurių viena dalis buvo išsidėstę palei dabartinį kelią Šilutė-Žemaičių Naumiestis (palivarkas, plytinė, kalvė ir keli vienkiemiai), kita – į pietus nuo kelio, buvusioje dvaro žemėje (taisyklingai suformuotuose sklypuose įkurti vienkiemiai). 1929 m. Armalėnų pradinėje mokykloje, kurioje mokomoji kalba buvo vokiečių, mokėsi 44 vaikai (iš jų tik 8 lietuvininkai). Armalėnai priklausė Gaidelių valsčiui, Verdainės parapijai.
Antrojo pasaulinio karo metais Armalėnų kaimo laukuose vokiečiai laidojo mirusius iš Macikų konclagerio.
Po karo iš esmės pasikeitė Armalėnų gyventojai – į pasitraukusiųjų į Vakarus ar ištremtų gyventojų sodybas buvo atkeldinti iš įvairių Lietuvos vietovių. Priklausė Jonaičių apylinkei. Dauguma gyventojų dirbo Jonaičių tarybiniame ūkyje bei Šilutės mieste.
1997 m. Armalėnuose buvo 61 ūkis; 2003 m. 28 ūkiai laikė 293 galvijus.
Klukovas (Mazovijos Vysokio apskritis)

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas XIII a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1709 m. pastatyta medinė koplyčia. XIX a. pradėjo veikti mokykla. 1827 m. kaime buvo 33 namai ir 249 gyventojai. 1833-1835 m. pastatyta mūrinė koplyčia. 1919 m. įkurta Klukovo Šv. Juozapo parapija. 1921 m. buvo 41 namas ir 421 gyventojas. 1935 m. pastatyta klebonija. 1997-1999 m. pastatyta nauja bažnyčia.
Petras Mockus-Mockevičius

Petras Mockus-Mockevičius (slapyvardis Diemedėlis, 1895 m. spalio 19 d. Vidugiriuose, Punsko valsčius – 1922 m. birželio 14 d. Sventijansko kaime, Kapčiamiesčio valsčius) – Lazdijų pradinės mokyklos mokytojas, prozininkas ir poetas.

Biografija

Po Lietuvos–Lenkijos karinio konflikto liko mokytojauti Lazdijuose, mokė miesto pradinėje mokykloje. Įstojo į  Lietuvos šaulių organizaciją, buvo aktyvus visuomenininkas. Spaudoje paskelbė eilėraščių ir apsakymų. Nušautas lenkų šovinistų.
Tikrasis kardamonas

Prieskonis

Naudojamos sėklos, esančios kapsulėse.

Kvapas ir skonis

Saldus, aromatingas, maloniai primenantis sakus.

Naudojimas

Maltas kardamonas labai greit praranda aromatą ir kitas vertinamas savybes, nelabai ilgai jos išlieka ir sėklelėse, todėl geriausia pirkti pilnas kardamono sėklas (su luobele, ankštimi), kurios spustelėjus nesunkiai išlukštenamos. Sodriai žalios sėklelės vertingesnės už blyškias.
Rosochate Nartoltai

Istorija

Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Dmochi Glinkų valsčiui, Rosochate Košcelnės parapijai. 1827 m. kaime buvo 26 namai ir 185 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 17 namų ir 113 gyventojų, iš kurių 63 vyrai ir 60 moterys. Kaime stovi 1883 m. pastatytas pakelės kryžius.
Jaučakiai

Istorija

Jaučakių kaime XIII–XIV a. stovėjo Paštuvos pilis (arba Vilkijos pilis, ant dabartinio piliakalnio), kuri įėjo į panemunių gynybinę sistemą ir buvo sunaikinta 1369 m. kryžiuočių.
Dramblio Kaulo Kranto transportas

Dramblio Kaulo Kranto transporto sistema:

Traukiniai

Šalyje veikia valstybės prižiūrima 660 km ilgio 1 000 mm pločio bėgių tinklas. Traukinių tinklu Dramblio Kaulo Krantas sujungtas su Burkina Faso (1 000 mm pločio), Gana (1 067 mm) ir Liberija (1,067 mm).
Buvusi šalies sostinė Abidžanas yra pagrindinis traukinių eismo tinklo centras.

Sausumos keliai

Iš viso šalyje yra 50 400 km ilgio greitkelių tinklas. Iš jų tik 4 889 km yra asfaltuoti (1996).

Vandens keliai

Šalis turi 980 km ilgio vandens transportui tinkamus kanalus, upes ir jūrų uostus.
Abidžanas yra didžiausias vakarų Afrikos krovinių uostas.

Oro uostai

Iš viso šalyje yra 36 oro uostai (1999). Iš jų 7 yra su padengtu kilimo tūpimo takeliu.
Pagrindinės šalies oro linijos yra Air Ivoire, o oro uostas – Port-Bojet oro uostas.
FK Dynamo Vilnius

Istorija

Klubo komanda 2007 m. žaidė III lygoje. 2007 m. dalyvavo SFL žiemos 7×7 turnyre, LFF Taurės varžybose. 2008 m. taip pat ketino dalyvauti LFF taurės varžybose, Vilniaus taurės varžybose, DSKS „Žalgiriadoje“, tačiau pasitraukė iš varžybų.
Pietų Chorasano provincija

Geografija

Provincija įsikūrusi Chorasano istoriniame regione, Afganistano pasienyje. Paviršius kalnuotas, vakarinę pusę užima Dešte Keviro dykuma. Yra karštųjų versmių, ežerų. Būdingas karštas ir sausas klimatas – vasarą temperatūra paprastai viršija 30 °C, žiemą atvėsta iki 5-10 °C (būna šalnų). Per metus iškrenta 40-50 mm kritulių.

Gyventojai

Dauguma provincijos gyventojų yra persai, taip pat čia gyvena puštūnai, arabai, beludžiai, pabėgeliai iš Afganistano.
Didžiausi miestai: Birdžendas, Kaenas, Firdousas, Nehbandanas, Bošrujė.
Al Aksos mečetė

Al Aksa (arab. ٱلْـمَـسْـجِـد الْاَقْـصَى = al-Masjid al-Aqsa, „tolimiausia šventykla“) – pagrindinė Jeruzalės mečetė. Viena švenčiausių vietų tarp musulmonų.
Al Aksa mečetė yra ant Šventojo kalno Jeruzalėje, vietoje, kuri musulmonų vadinama „Haram eš šarif“ (Prakilnioji šventykla). Kartu su Uolos kupolo šventykla Al Aksa pastatyta kadaise buvusios judaizmo svarbiausios Saliamono šventyklos vietoje. Daugelio musulmonų tikėjimu, tai yra trečia pagal šventumą vieta islame po Mekos ir Medinos. Musulmonai tiki, kad Korano skyriuje „Nakties kelionė“ (al-Isra) minima šventykla al-Aqsa (iš arab. „tolimiausia“) yra būtent toji, kurioje dabar stovi Al Aksos mečetė. Pasak legendos, Mahometas ant dangiškos būtybės Burako per vieną naktį buvo perneštas iš Mekos į Jeruzalę. Beveik tikra, kad Korano teksto ir legendos sugretinimas ir sutapatinimas įvyko vėliau, nei buvo pastatyta Al Aksos mečetė. Korano komentatoriai nesutarė, kur galėtų būti minėta al-Aqsa, Mekoje ar Jeruzalėje, ir laikui bėgant įsitvirtino nuomonė, kad ji yra Jeruzalėje, toje vietoje, kur pastatyta Al Aksos mečetė. Daugelio musulmonų tikėjimu, Al Aksos mečetę iš pradžių pastatė kalifas Umaras (valdė 634−644 m.), kai lankėsi Jeruzalėje. Tačiau ši versija, tikėtina, yra vėlesnių interpretatorių prasimanyta.
Tikra, kad valdant Muavijai I (661−680 m.),  Al Aksos vietoje buvo pastatyta maža mečetė. Ji buvo sunaikinta ir toje vietoje pastatyta didesnė mečetė valdant Validui I (705−715 m.). Vėliau mečetė daug kartų buvo renovuojama ir perstatoma. Iš Valido I laikų išliko tik menki fragmentai, kurie rodė, kad mečetės navos buvo statmenos kiblai, kas buvo labai neįprasta ir priminė bizantietiškų statinių išplanavimą, pvz., Kristaus Gimimo bažnyčią Betliejuje. 748 m. žemės drebėjimas labai pakenkė mečetei ir ji buvo atstatoma valdant Abasidų kalifams Mansūrui (759 m.) ir Mahdžiui (775 m.). Pastarajam valdant buvo pastatyta pakelta centrinė nava, kuri vedė michrabo link ir prieš jį buvo pastatytas medinis kupolas. 1033 m. drebėjimas sugriovė šią mečetę ir 1035 m. ji buvo atstatyta valdant Fatimidų kalifui Ali az Zahirui. Tai buvo septynianavė mečetė, su centrine nava ir po tris iš abiejų jos pusių. Būtent šio pavidalo Al Aksa yra išlikusi iki šių laikų. Kryžiaus karų metu joje tamplieriai buvo įsirengę savo būstinę ir dalį jos pavertę koplyčia.
FC KooTeePee

Istorija

Iki 2000 m. buvo klubo KTP Kotka dublerių komanda.
Nuo 2000 m. tapo savarankišku klubu. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose. 
Tuo tarpu KTP Kotka tuo metu žaidė elito divizione, bet vėliau turėjo finansinių problemų. Iškrito iš elito diviziono ir KTP klubui grėsė bankrotas. 
O ši komanda (KooTeePee) iš žemesniųjų divizionų iškilo į antros pakopos pirmenybes. Vėliau pateko į elito divizioną.
2013 m. komandą treniravo Sami Ristilä.
Japoninis kuoduotasis ibis

Išvaizda

Žymiai mažesnis už baltajį gandrą. Kūno ilgis – 56 cm, atstumas tarp sparnugalių – 140 cm, kūno svoris – 1000 g. Plunksnos baltos, rožinio atspalvio. Paukščiui skrendant matosi rožinė sparnų apačia. Sparnai ilgi. Kaklas trumpas, užpakalinė dalis apaugusi ilgomis, siauromis plunksnomis. Ant sprando kuodas. Veidinės dalies oda raudonos spalvos, plika. Rainelė raudona. Ilgas snapas išlenktas į apačią, juodas, o galiukas – raudonas. Kojos santykinai trumpos, raudonai rudos. Kojų pirštai turi plėves.
Veisimosi metu viršutinė kūno dalis tampa pilka. Spalvą pakeičia išskirdami į dervą panašią medžiagą .

Paplitimas

Kelios populiacijos yra Šaansi provincijoje, Kinijoje. Anksčiau paukštis buvo paplitęs Rytų Azijoje nuo centrinės Kinijos iki Hokaido salos ir nuo Sibiro pietryčių iki Taivano.

Biologija

Biotopas – šlapynės. Dėl žmogaus ūkinės veiklos neteko buveinių žemumomis, todėl paukščiai pasitraukė į kalnuotas vietoves. Veisimosi metu Kinijoje aptinkami 1000 m aukštyje virš jūros lygio, o kai nesiveisia – 500 m aukštyje. Minta žuvimi (katpžuvėmis, šamažuvėmis, unguriais), varlėmis, tritonais, gauruotažnypliais krabais, vėžiais, kūdravabaliais, dusiomis, vabalų lervomis, svirpliais, moliuskais ir sliekais. Grobio ieško 10 – 15 cm gylyje, lėtai braidydamas ir kaišiodamas snapą į dumblą. Pagavęs grobį sustoja, vandenyje jį kelis kartus supurto ir praryja .
Veisiasi kartą metuose, kovo – balandžio mėnesiais. Lizdavietės kalnuotose vietovėse. Lizdą krauna abu partneriai raudonojoje pušyje ar Quercus variabilis. Lizdas 50 – 70 cm diametro, iš šakų, išklotas samanomis ir lapais. Dėtyje 1 – 5 melsvai pilki, išmarginti rudomis dėmelėmis, kiaušiniai. Kiaušinius padeda 1- 2 dienų intervalu. Kiaušinių ilgis – 6,3 – 6,8 cm., svoris – 65 – 75 g. Abu partneriai peri 26 – 30 dienų. Gegužės viduryje išsiritę jaunikliai yra plikagalviai, apaugę šviesiai pilkais pūkais ir oranžiniai raudonomis kojomis. Jaunikliais rūpinasi abu tėvai. 45 dienas jauniklius maitina atrytu maistu. Pirmaisiais gyvenimo metais žūna 43% jauniklių. Nelaisvėje gyvena iki 26 metų. Kartos trukmė – 10,1 metų. Gamtiniai priešai: Elaphe carinata, sibirinis šeškas, charza, ereliai, pesliai. Varnos sulesa kiaušinius.
Laivyno komandosai

Laivyno komandosai (pranc. Commandos marine) – Prancūzijos laivyno specialiosios pajėgos. Jose tarnauja apie 500 karių. Dauguma jų dislokuota šiaurės vakarų Prancūzijoje (Bretanė), o kelios jų bazės, skirtos specifiniam apmokymui, yra kituose Prancūzijos regionuose. Laivyno komandosų pravardė – pranc. bérets verts ('žaliosios beretės'). Pagal treniruotumo lygį laikomi vienais geriausiai paruoštų pasaulyje. Laivyno komandosai pavaldūs laivyno jūrų pėstininkų ir komandosų pajėgų (pranc. Force maritime des fusiliers marins et commandos; FORFUSCO) vadovybei bei Specialiųjų operacijų vadovybei (pranc. Commandement des Opérations Spéciales).

Istorija

Laivyno komandosai buvo suformuoti Antrojo pasaulinio karo metais D. Britanijoje pasiremiant D. Britanijos komandosų, kurie buvo suformuoti 1940 m., pavyzdžiu. Pirmieji komandosai buvo sukomplektuoti iš Prancūzijos jūrų pėstininkų.
Laivyno komandosai dalyvavo Normandijos operacijoje, jiems tada vadovavo komandantas Philippe Kieffer.
Voicechas Bielinskis

Šeima

Vedė Elžbietą iš Bledovskių, Baltazaro ir Elžbietos Morštyn dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo sūnų Pranciškų Joną.
Švenčionių rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Rajono meru išrinktas Kęstutis Trapikas, jo pavaduotoju Algirdas Jurkevičius. Savivaldybės administratore paskirta Vida Urbanavičiūtė.
Glendeilas (Kalifornija)

Demografija

Pagal 2000 metų statistiką mieste gyveno 194 973 žmonės, mieste buvo 71 805 šeimos ūkis ir 49 617 šeimų. Gyventojų tankumas buvo 2 456,1/km². Mieste gyveno 63,58 % baltaodžių, 16,12 % azijiečių, 1,27 % juodaodžių, 0,32 % indėnų, 8,65 % kitokios rasės ir 10,06 % dviejų arba daugiau rasių žmonių. 19,72 % visų gyventojų buvo ispanai arba lotynai.
Šarūnas Kudžmauskas

Šarūnas Jonas Kudžmauskas (1943 m. gegužės 6 d. Tytuvėnuose – 2006 m. gruodžio 16 d. Vilniuje) – lietuvių fizikas.
Uršanabis

Uršanabis – Huburo (požemio pasaulio upės) keltininkas Mesopotamijos mitologijoje. Uršanabio atitikmuo graikų mitologijoje – Charonas.
Pirmąkart paminėtas mite „Enlilis ir Ninlilė“, kur įvardijamas SI.LU.IGI ir apibūdinamas kaip vyras. Minimas ir Gilgamešo epe, kuriame yra Gilgamešo bendražygis (po Enkidu mirties). Jie susitikę Uršanabiui berenkant miške gyvates (nežinomos rūšies, įvardijamos urnu). Uršanabio plaustas buvo varomas neaiškių „akmeninių daiktų“, kuriuos sunaikinęs Gilgamešas. Šis sunaikintiems „akmeniniams daiktams“ pakeisti padirbdinęs 120 kuolų. Uršanabį iš požemio pasaulio ištrėmė Utnapištis – nemirtingasis, išgyvenęs tvaną. Dėl kokios priežasties jis tai padaręs nėra aišku, gali būti, kad Uršanabis buvo ištremtas už tai, kad perkėlė per Huburą Gilgamešą. Po to Uršanabis drauge su Gilgamešu persikėlę atgal į Uruką ir pamatę šio miesto didybę. Asirų mitologijoje Uršanabis pavirto siaubinga pabaisa Hamar-tabalu.
Farnezės valandos

Farnezės valandos (it. Libro d'ore Farnese) – 1546 m. renesanso dailininko Džordžo Džulijaus Klovijaus (Giorgio Giulio Clovio), sukurta Valandų liturgija (brevijorius), skirtas kardinolui Alesandrui Farnezei (Alessandro Farnese).

Istorija

Džulijus Klovijus, rankraščio autorius, nuo 1530 m. pabaigos ėjo tarnybą pas kardinolą Alesandrą Farnezę. Pas šį kardinolą jis išdirbo keturiasdešimt metų. Alesandras Farnezė XVI a. viduryje buvo vienas žinomiausių privačių meno kolekcionierių ir globėjų.
Džulijaus Klovijaus sukurtas rankraštis atskirai paminėtas Alesandro Farnezės testamente. Kardinolas panorėjo, jog rankraštis visada būtų saugomas jo palikuonių rankose ir niekada nebūtų išvežtas iš Farnezių dvaro. 
Knyga priklausė Aleksandro Farnezės šeimai iki 1731 metų. Nuo šių metų ją paveldėjo nauji Neapolio valdytojai – Ispanijos Burbonai, Farnezės palikuonys pagal moterišką liniją. 
Alfonsas Burbonas pardavė rankraštį Vienoje. Vėliau rankraštis pateko į vokiečių firmos „J.&S.Goldschmidt“ nuosavybę, iš kurios jį nupirko žinomas amerikiečių milijonierius Džonas Morganas už 22 500 JAV dolerių. 
Šiuo momentu rankraštis saugomas Džono Morgano įkurtame muziejuje.

Struktūra

Farnezės rankraštį sudaro 114 lapų. Tekstas rašytas lotynų kalba. 37 lapai su tekstu pagražinti nedidelėmis iliustracijomis ir 26 atskiromis miniatiūromis.
26 miniatiūros užima visą lapo dalį. Jos demonstruoja unikalią renesanso laikotarpio stiliaus ir manieringų elementų samplaiką.
Dailininkas naudojo plonus paauksuotus pagražinimus ir ryškias spalvas. Visų miniatiūrų aprašomoji dalis išdėstyta vienodai, t. y. Naujojo Testamento citata ar išrašas išdėstytas priešais Senojo Testamento tekstą.
Miniatiūros įrėmintos turtingais architektūriniais rėmeliais, užpildytos nuogais kūnais, gėlėmis ir kaukėmis.
Kitas rankraščio elementas – 37 puslapiai su tekstu, padailinti ornamentais ir nutapytais peizažais, natiurmortais, portretais, taip pat groteskais.
Kaligrafinis rankraščio tekstas buvo parašytas pirmojo Parmos hercogo Pjero Luidžio Farnezės, kardinolo Alesandro Farnezės tėvo, sekretoriaus Frančesko Monterkio (Francesco Monterchi). Teksto šriftas – kursyvas „cancelleresca formata“.
Farnezės rankraščio tekstai ir iliustracijos nėra susiję vieni su kitais, kaip tik, kiekviena miniatiūrų yra atskiri paveikslai. Ko gero, Klovijui įtaką darė Mikelandželo ir Rafaelio tapyba. Klovijaus nutapytos žmonių figūros primena Siksto koplyčios freskose Mikelandželo tapytų žmonių figūras.
Pats Klovijaus tapybos stilius artimas Parmidžanino ir Džulijaus Romano tapybai.
Yra išlikę keletas paruošiamųjų grafinių darbų, sukurtų Klovijaus, dirbant ties rankraščiu.
Šis rankraštis susilaukė puikių amžininkų įvertinimų. Kadangi rankraštis buvo privačiose rankose, vėliau apie jį nustota rašyti.
Verėduva

Istorija

Pradinė mokykla uždaryta 2009 m.

Pavadinimo kilmė

Spėjama, kad vietovardžio šaknis ver- gali būti siejama su veiksmažodžiu virti – „verstis, kunkuliuoti“.
Jūratė Landsbergytė

Jūratė Landsbergytė (g. 1955 m. gegužės 30 d. Kaune) – Lietuvos muzikologė, vargonininkė.

Biografija

Tėvas Vytautas Landsbergis. Motina Rita Kučinskaitė – Lansbergienė – Sakalienė (1932–2014). Baigė Lietuvos konservatoriją – 1979 m. J. Čiurlionytės muzikos istorijos, 1980 m. L. Digrio vargonų klasę. Tobulinosi meistriškumo kursuose Veimare pas J. E. Kolerį, Prahoje pas M. Šlechtą, Berlyne pas E. Koimaną, Milštate (Austrija) pas G. Bovet, N. Danby, A. Roslerį.
1979–1981 m. dėstė Vilniaus Tallat Kelpšos muzikos mokykloje. Nuo 1981 m. dirbo Lietuvos konservatorijos muzikos teorijos laboratorijoje. Nuo 1988 m. dirba Kultūros ir meno institute (nuo 2002 m. Kultūros, filosofijos ir meno institutas). 1995–1996 m. Berlyno Šv. Stepono bažnyčios vargonininkė.
Jūratė Landsbergytė nuo 2010 m. spalio 22 d. pradėjo eiti Jungtinių Tautų Organizacijos Lietuvos asociacijos direktorės pareigas.

Kūryba

Koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje, dalyvauja muzikos festivaliuose. Pirmoji atliko ir įrašė kai kurių lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių vargonams. Transkribavo kūrinių vargonams. Tiria daugiausia lietuvių kompozitorių kūrinius vargonams, šiuolaikinės muzikos problemas. Paskelbė mokslinių ir kritinių straipsnių.
Pėteris Šmitas

Pėteris Šmitas (Pēteris Šmits, 1869 m. gruodžio 25 d. Raunoje, Cėsių raj. – 1938 m. birželio 5 d. Rygoje) – žymus latvių kalbininkas, tautosakininkas, etnografas, mitologas.

Biografija

Baigęs Peterburgo universiteto svetimų kalbų skyrių, 1886–1899 m. Kinijoje tęsė kinų kalbos studijas. 1899–1920 m. dėstė Vladivostoko Tolimųjų Rytų institute (nuo 1918 m. universitete). Nuo 1907 m. profesorius. Nuo 1920 m. dėstė Latvijos universitete.

Kūryba

P. Šmito pastangomis parengti ir išleisti visi pagrindiniai senųjų latvių mitologijos šaltinių bei tautosakos rinkiniai. „Latvių mitologijoje“ (1918 m., antras leidimas 1926 m.) lygino lietuvių ir latvių dievus, „Baltų filologijos įvade“ (1936 m.) aptarė lietuvių kalbą ir jos tarmes, senuosius lietuvių raštus.
Parašė „Kalbotyros įvadą“ (1934 m.) darbų apie mandžiūrų mongolų, kinų ir kt. kalbas. Parengė rinkinį „Latvių pasakos ir padavimai“ (1925–1937 m., 15 t.), „Latvių dainos“ (1936–1939 m., 4 t.), „Latvių liaudies tikėjimai“ (1940–1941 m., 4 t.). Paskelbė straipsnių apie lietuviškus motyvus latvių liaudies dainose (išsp. 1924 m.).
Abakanas

Istorija

Abakanas įkurtas 1675 m. kaip ostrogas.
Iš jo 1823 m.išaugo Ust Abakanskojės (ru. Усть-Абаканское) gyvenvietė, 1925 m. pervadintas Chakasku (ru. Хакасск). 1931 m. suteiktos miesto teisės ir dabartinis pavadinimas

Lietuviai

XVIII a. pabaigos ir XIX a. į Abakaną iš Lietuvos buvo tremiami 1794 m., 1830–1831 m., 1863 m. sukilimų dalyviai: knygnešiai ir kiti kovotojai prieš carizmą. XX a. 5-6 dešimtmetyje veikė lagerių grupė, kaliniai dirbo akmens anglių kasyklose. Po Stalino mirties iš gretimų mažesnių gyvenviečių buvo atsikėlusių tremtinių iš Lietuvos.
Šventojo Stanislovo diena

Šventojo Stanislovo diena – šv. Stanislovo vardo diena, Stanislovinės. Lietuvoje labiausiai priimta žymėti gegužės 8 d.

Istorija

Šventasis Stanislovas Kostka (1550–1568 m.) gimė lenkų didikų šeimoje. Būdamas 18-os mirė per Mergelės Marijos dangun ėmimo šventę. Kanonizuotas 1726 m. Dar vienas šv. Stanislovas buvo Krokuvos vyskupas (Stanisław ze Szczepanowa) (1030–1079 m.), turėjęs ypatingų galių gydyti žmones. Stanislovas – Krokuvos globėjas. Jis buvo kanonizuotas 1253 m. 1765 m. įsteigtas ATR Šv. Stanislovo Ordinas (Order Św. Stanisława) .
Į Lietuvą atėjus krikščionybei ši diena sutapatinta su Šv. Stanislovo varduvėmis.

Papročiai

Liaudyje tai Galios diena arba Cibulinė. Šią dieną sėdavę žirnius ir sodindavę svogūnus. Kad svogūnai būtų geri, juos sodindavo tuomet, kai danguje kartu nebūna saulės ir mėnulio – t. y., arba anksti ryte, kai dar saulė nepatekėjusi arba vėlai vakare, kai dar nespėja pasirodyti mėnulis.
Šią dieną bitininkai spėdavo, koks šiemet bus medus. Jei diena giedra, saulėta – bus daug medaus, jei apsiniaukusi – mažai.
Papiškiai (Suginčiai)

Istorija

1554 m. Linkmenų dvaro inventoriuje minima neįvardyta Alantos klebono valda.  
1668 m. Alantos bažnyčios inventoriuje minima, kad Papiškių kaimas iš seno, t. y. dar XVI a. bajoro Galmanto (Golmont) funduotas Alantos bažnyčiai. 
1657 m. Papiškiai minimi Alantos bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Bet XVIII a. Papiškiai ir Mindūnai priklausė jau Pabaisko klebonui.