google/wiki40b huggingface dataset:
Česlovas Mazūras

Česlovas Mazūras (g. 1942 m. rugsėjo 8 d. Šiaulaičiai, Šiaulėnų valsčius) – Lietuvos architektas.

Biografija

Broliai Petras Mazūras ir Vitalijus Mazūras. Baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą. 1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
Nuo 1966 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo, 1967–1992 m. šio instituto Vilniuje grupės vadovas, projektų vadovas, instituto vyr. architektas. 1987–1993 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas; nuo 1989 m. docentas. Nuo 1993 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ Vilniuje kūrybinės grupės vadovas, projektų vadovas. Vilniuje, Lazdynuose 1974 m. ir 1982 m. suprojektavo dvi segmentinės struktūros mokyklas, 1980–1985 m. – 16 aukštų monolitinius keramzitbetonio gyvenamuosius namus, vienbučių ir daugiabučių gyvenamųjų namų.
Džokjakarta (regionas)

Istorija

Japonijos imperija valdė Javą 1942–1945 m. Sukarno paskelbė Indonezijos nepriklausomybę 1945 m. rugpjūtį. Rugsėjo mėn. sultonas Hamengkubuvono IX laiške išreiškė paramą naujai respublikai ir pripažino, kad Džokjakartos sultonatas yra jos dalis. Surakartos sultonas pasielgė taip pat, bet dėl kairiųjų antimonarchinio sukilimo jo specialus statusas Indonezijos respublikoje buvo panaikintas ir jis buvo prijungtas prie Centrinės Javos 1946 m.
Džokjakartos parama buvo svarbi per Indonezijos tautinę revoliuciją 1945–1949 m., Džokjakartos miestas buvo Indonezijos sostinė 1946 m. sausį – 1948 m. gruodį, kai olandai užėmė Džakartą. Kai olandai užpuolė Džokjakartą, sostinė buvo perkelta į Bukitingį Vakarų Sumatroje gruodžio 19 d.
2006 m. gegužės 27 d. regioną sudrebino 6,3 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. 5782 žuvo, 36 tūkst. sužeista, 600 tūkst. liko be namų. Labiausiai nukentėjo Bantulo apylinkės.
Vandens skaitiklis

Vandens skaitiklis – prietaisas skirtas pratekančiam vandens debitui išmatuoti ir už jį atsiskaityti.
Naudojami įvairūs vandens skaitikliai, kurie skiriasi veikimo principu, konstrukcija, matavimo ribomis bei tikslumu. Kai kurie skaitikliai turi galimybę būti integruoti belaides ar laidines duomenų surinkimo sistemas ir perduoti surinktą informaciją nuotoliniu būdu.  
Bėgant laikui skaitiklių tikslumas mažėja todėl būtina reguliariai atlikti metrologinę patikrą arba keisti skaitiklį.

Veikimo principas

Skaitiklių veikimas paremtas vandens srauto tekėjimu pro sparnuotę, kurios sukimosi greitis priklauso nuo pratekančio debito. Besisukdama sparnuotė per magnetinę movą suka krumpliaračius, o šie suka rodykles, pagal kurias, gali būti nustatomas suvartotas vandens kiekis.

Panaudojimas

Vienasraučiai vandens skaitikliai dažniausiai naudojami kai vandens suvartojimas yra itin mažas, pvz., butuose.
Daugiasraučiai vandens skaitikliai naudojami didesniam vandens suvartojimui fiksuoti, pavyzdžiui, daugiabučiuose ar administraciniuose pastatuose.
Turbininiai vandens skaitikliai naudojami kai yra didelis vandens suvartojimas, pavyzdžiui gamyklose ar priešgaisrinėse sistemose.
Pastatuose, kur yra didelis vandens poreikio pokytis, siekiant sumažinti matavimo paklaidas, gali būti naudojami kombinuoti skaitikliai.
Prometėjas (2012 filmas)

Istorija

Filmas buvo pradėtas planuoti 2002 m. kaip 1979 m. Ridley Scott siaubo sci-fi klasikos „Svetimas“ priešistorės įvykius pasakojantis filmas. Jame turėjo būti pristatytas filme „Svetimas“ trumpai matomas žuvusio ateivio kūnas ir šio filmo antiherojus Svetimas. Su laiku filmo koncepcija keitėsi, „Prometėjas“ virto savarankišku filmu, kuriame aliuzija į „Svetimą“ pasirodo tik pačioje pabaigoje.
Filmas pradėtas filmuoti 2010 m. balandį. Premjera įvyko 2012 m. gegužės 30 d. Filmo biudžetas siekė 130 mln. JAV dolerių, o pasaulio kino ekranuose jis surinko per 400 mln. JAV dolerių pajamų. Filmas, taip pat, buvo pristatytas 3D formate. Blu-ray filmo versija turi kiek pakeistą siužetą, įskaitant pabaigą.

Siužetas

Veiksmas prasideda tolimoje planetoje. Vaizduojamas vienišas ateivis, kuris išgeria nuodų dozę, jo kūnas pradeda irti ir jis nukrenta į krioklį. Danguje vaizduojamas kosminis laivas, išskrendantis į kitą planetą (panašu į Žemę). 2089-ieji. Archeologai Elizabet Šo ir Čarlis Holovėjus vienoje Škotijos oloje aptinka pirmykščių žmonių piešinius, vaizduojančius nežinomą planetų sistemą. Šie piešiniai sutampa su kitų senovės kultūrų piešiniais, nors vaizduojamų planetų tų laikų žmonės niekaip įžiūrėti negalėjo. Veiksmas persikelia dar keliolika metų į priekį. Kosminis laivas „Prometėjas“ 2093 m. atvyksta į atrastos planetų sistemos objektą LV-223. Šios sistemos vaizdas danguje atitinka senovės žmonių piešinius.
Trijų metų trukmės kelionės metu misijos nariai, tarp kurių archeologai Elizabet Šo ir Čarlis Holovėjus, yra užmigdyti. Juos prižiūri androidas Deividas. Misiją finansuoja mistinis turtuolis Piteris Veilandas. Atvykus prie planetos misijos dalyviai yra pažadinami. Virtualioje prezentacijoje prisistatęs Piteris Veilandas praneša, kad jis yra miręs ir, kad misijos tikslas yra atrasti svetimoje planetoje protaujančias būtybęs, iš kurių esą kilusi žmonija. Misijai vadovauja kariūniško charakterio Meredit Vikers.
Erdvėlaivis nusileidžia planetoje ir aptinka didžiulį kūgio formos statinį. Į statinį pasiųsta paieškos grupė nustato, kad statinys yra milžiniška urvų sistema. Aptinkami nežemiškos gyvybės pėdsakai ir artifaktai, aiškiai palikti protaujančių būtybių. Grupei pavyksta suaktyvinti virtualią hologramą, kurioje pavaizduoti bėgantys ateiviai. Holograma juos atveda prie durų, ties kuriomis guli kažkada žuvusio ateivio kūnas su skafandru. Grupė paima ir nusineša kūną į „Prometėją“, nes link ateivių „kūgio“ artėja audra. „Kūgyje“ lieka pora nuo grupės atsiskyrusių dalyvių. Misijos dalyviai nežino, kad turtuolis Piteris Veilandas iš tiesų yra gyvas ir pasislėpęs viename ervėlaivio korpusų, kad androidas Deividas yra jo sukurtas ir vykdo tam tikras užduotis, kad misijos vadovė Meredit Vikers yra Piterio Veilando duktė. Tačiau didžiausios bėdos dar priešakyje, nes svetimos planetos gyventojai toli gražu nėra taikingai nusiteikę žmonių atžvilgiu ...
Stanislavas Karolis Jablonovskis

Biografija

Lenkijos magnatų Jablonovskių giminės atstovas, herbo „Prus“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Stanislavo Jano Jablonovskio (1634–1702) ir Marianos Kazanovskos (1643–1687) trečiasis (jauniausias) sūnus. Vyresnieji broliai – Janas Stanislavas ir Aleksandras Janas.
Kartu su vyresniu broliu Aleksandru Janu Jablonovskiu Stanislavas Karolis Jablonovskis mokėsi jėzuitų koledže Lvove ir Prahoje, po to keliavo po Vakarų Europos šalis.
1695 metais dalyvavo mūšyje su Krymo totoriais prie Lvovo, 1697 metais buvo nusiųstas savo tėvo prieš Krymo totorių grupes.
1701 metais Stanislavas Karolis Jablonovskis gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę

Šeima

1701 metais vedė Marianą Potocką (m. 1749), Krokuvos kašteliono ir Karūnos didžiojo etmono Felikso Kazimiero Potockio (1630–1702) ir Keistinos Liubomirskos (m. 1669) dukterį. 1702 po savo vyro mirties Mariana antrąkart ištekėjo už Liublino vaivados Adomo Petro Tarlo (m. 1719).
Rumšiškių herbas

Aprašas

Herbo raudoname lauke trys dvigubos sidabrinės heraldinės lelijos, išdėstytos trikampiu, kurio viršūnė apačioje.

Istorija

1791 m. gruodžio 12 d. Stanislovas Augustas suteikė Rumšiškėms herbą.
Sovietmečiu patvirtintas 1968. Dailininkas Arūnas Tarabilda.
1998 m. rugsėjo 14 d. dabartinį herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 176. Herbo etalono autorius – dailininkas Raimondas Miknevičius.
Vladimiras Raikovas

Vladimiras Leonidovičius Raikovas (g. 1933) – psichoterapeutas, hipnologas ir psichoterapeutas (hipnoterapeutas), mokslininkas, dailininkas, poetas.
V. Raikovas Valstybinio Maskvos Lomonosovo universiteto Psichologijos fakultete dėsto speckursą „Psichologija ir hipnologija“.
Valstybinio mokslinių profilaktinės medicinos tyrimų centro (Maskvoje) vedėjas, Nacionalinės kūrybinės ir gydomosios hipozės asociacijos prezidentas, Tarptautinės teorinės ir eksperimentinės hipnozės asociacijos koprezidentas, JAV teorinės ir eksperimentinės hipnozės asociacijos narys, Milano naujosios medicinos universiteto profesorius.
1984 m. Formulės 2 sezonas

Taškų sistema ir nugalėtojai

Pagal čempionato taisykles taškai buvo skiriami taip (už atitinkamas vietas nuo 1 iki 6): 9, 6, 4, 3, 2 ir 1. Į galutinę čempionato įskaitą buvo skaičiuojami devyni geriausi lenktynininko rezultatai.
Paskutiniu senojo Formulės 2 čempionato nugalėtoju tapo Mike Thackwell iš Naujosios Zelandijos, atstovavęs Ralt Racing Ltd. komandą. Ji naudojo Honda variklius. Mike'as iš 11 lenktynių nugalėjo devyniose.
Pasaulio moterų rankinio čempionatas

Pasaulio moterų rankinio čempionatas – geriausių pasaulio moterų rankinio nacionalinių komandų varžybos, kurias rengia tarptautinė rankinio federacija.
Pelėdiniai

Išvaizda

Šių paukščių galva gana didelė, veidinis diskas apvalus, snapas trumpas, stiprus, bedantis, dažnai beveik visiškai dengiamas plunksnų. Akys didelės, nukreiptos į priekį, sparnai dažniausiai ilgi, platūs. Uodega trumpa, maža, kojos vidutinio ilgio arba ilgos, nagai dideli, ilgi, stipriai lenkti, labai aštrūs. Vidurinis (III) pirštas ilgesnis už vidinį (II). Jaunikliai pūkinį apdarą pakeičia mišriu pūkų-plunksnų apdaru, o vėliau išauga plunksnos.

Gyvenamoji aplinka ir gyvenimo būdas

Tikrosios pelėdos plačiai paplitusios visose zonose, daugiausia gyvena miškuose, tačiau taip pat ir stepėse, dykumose ir netoli žmonių gyvenviečių; didelė dalis yra naktiniai plėšrūnai dėl savo minkštų plunksnų skrendantys labai tyliai, pasižymintis geru regėjimu ir klausa. Akys jautrios dienos šviesai, dėl to kai kurios rūšys dienos metu akis užmerkia iki pusės ir daugiau. Pelėdos yra labai judrios, tačiau žeme vaikšto nevikriai. Skrenda palyginti lėtai ir tik tolimesnių skrydžių metu pakyla į didesnį aukštį.

Dauginimasis

Deda apvalius, beveik rutulio formos kiaušinius.
Petras Leonas

Biografija

Gimė Silvestro ir Onos Leonų šeimoje, buvo jauniausias iš septynių brolių ir keturių seserų. Tėvai turėjo 16,8 ha žemės ūkį. 1876–1884 m. mokėsi Naumiesčio ir Šunskių pradžios mokyklose, Marijampolės gimnazijoje. 1889 m., parašęs disertaciją „Visuomeninė ir privatinė ūkinė gamybos organizacija“, baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą teisės kandidato laipsniu. P. Leono iniciatyva Maskvos universitete atkurta slapta lietuvių studentų draugija, 1886–1889 m. jai vadovavo.
1890–1893 m. dirbo Suvalkų apygardos teisme. 1893–1905 m. teismo ir prokuratūros darbuotojas Taškente, Samarkande, Naujajame Margilane. Už gerą tarnybą apdovanotas dviem caro ordinais. 1905 m. pašalintas iš pareigų už dalyvavimą revoliuciniuose įvykiuose. 1906–1914 m. gyveno Kaune, dirbo prisiekusiuoju advokatu, įsitraukė į lietuvių politinį ir kultūrinį judėjimą. 1907 m. Rusijos II Valstybės Dūmos atstovas nuo Suvalkų gubernijos, rėmė kadetus, rūpinosi lietuviškų mokyklų steigimu, dalyvavo kuriant Lietuvos autonomijos projektą. 1907 m. vienas Lietuvos moterų I-ojo suvažiavimo iniciatorių. 1908–1912 m. „Dainos“ draugijos pirmininkas.
1915–1918 m. gyveno Maskvoje, Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti Centro komiteto vicepirmininkas. 1917 m. Rusijos lietuvių seimo Petrograde delegatas, nepritarė nepriklausomos valstybės siekio rezoliucijai.
1918 m. įkūrė „Santaros“ partiją ir jai vadovavo. 1918–1919 m. Mykolo Sleževičiaus I ir II kabinete – LR teisingumo ministras, 1919 m. IV kabinete – LR vidaus reikalų ministras. 1919 m. spalio mėn. grįžo prie įprastos advokato veiklos. Lietuvos teisininkų draugijos vienas steigėjų, 1920–1921 m. pirmininkas. 1920–1922 m. Aukštuosiuose kursuose dėstė politinės ekonomijos ir teisės disciplinas, Teisės skyriaus vedėjas. Nuo 1922 m. Lietuvos universiteto profesorius, 1922–1933 m. Teisių fakulteto dekanas. 1927 m. Jono Basanavičiaus fondo steigimo iniciatorius. 1932 m. rugsėjo 25 d. pripažintas VDU Garbės daktaro laipsnis. 1933–1938 m. žurnalo „Kultūra“ redaktorius.
Netgi po 1926 m. valstybės perversmo Petras Leonas priversdavo valdžią klausyti jo nuomonės, o neretai ir pats stodavo ginti „valstybės priešų“, pavyzdžiui, 1929 m. teisme gynė „Socialdemokrato“ redakciją, 1930 m. buvo advokatas „8 socialdemokratų“ byloje.
Išleido knygas „Teisės enciklopedijos paskaitos“ bei „Sociologijos paskaitos“, bendradarbiavo leidiniuose „Teisė“, „Kultūra“, „Teisių fakulteto darbai“, „Lietuvių tauta“ ir kt. Skelbtos atskiros studijos teisine tematika. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Dublianai

Istorija

Dublianai istoriniuose šaltinuose minimi nuo XV a. vid. 1856 m. čia įkurta žemės ūkio mokykla, kuri vėliau išaugo į universitetą. Miesto teisės suteiktos 1978 m.
East Stirlingshire FC

Istorija

Klubas įkurtas 1881 m. Šiuo metu žaidžia Lowland League (V pakopoje).
Gajus Mucijus Scevola

Gajus Mucijus Scevola (lot. Gaius Mucius Scaevola) – legendinis romėnų didvyris romėnų karų su etruskais laikotarpiu.
Jaunas aristokratas iš Mucijų giminės, pirmas žinomas jos atstovas. 509 m. pr. m. e. etruskų karaliui Porsenai apgulus Romą, Scevola įsibrovė į jo stovyklą, ketindamas jį nužudyti, tačiau per klaidą užmušė panašiai apsirengusį karaliaus raštininką. Tada jis įkišo savo dešinę ranką į ugnį ir laikė tol, kol ji apanglėjo. Egzistuoja skirtingos Tito Livijaus ir Aurelijaus Viktoro versijos apie tai, kodėl Scevola taip pasielgė. Anot Livijaus, Scevola taip atsakė į Porsenos grasinimus kankinimais ir mirtimi, norėdamas parodyti, kad neturi ko bijoti. Aurelijus Viktoras rašo, jog Scevola tokiu būdu nubaudė save už savo klaidą. Po šio įvykio Porsena paleido Scevolą ir atsitraukė nuo Romos. Nuo to laiko Gajui Mucijui buvo suteiktas Scevolos prievardis, reiškiantis kairiarankį. Manoma, jog iki tol Mucijus turėjo Kordo prievardį.
Senatas Mucijui Scevolai dešiniajame Tiberio krante suteikė dirbamos žemės, kurios vėliau pradėtos vadinti Mucijaus pievomis.
Gelumbiškiai

Aplinkinės gyvenvietės

SASNAVA – 2 km
Pagelumbiškis – 1,5 km
Vandens laikrodis

Vandens laikrodis arba klepsidra (gr. „laiko vagis“), matuoja laiko trukmę pagal tekančio skysčio kiekį. Laikas nustatomas pagal tai, kokią atžymą siekia įtekėjęs arba ištekėjęs vanduo.
Seniausi vandens laikrodžiai, sukurti Kinijoje, Mesopotamijoje ir Indijoje maždaug 3000–1500 m. pr. m. e., buvo naudojami astrologijos ir astronomijos tikslams. Jie buvo kalibruojami pagal saulės laikrodžius. Tai buvo tiksliausia laiko matavimo priemonė iki XVII amžiaus, kai buvo sukurti pirmieji gana tikslūs mechaniniai laikrodžiai.
Vienas iš seniausių vandens laikrodžių aptiktas Egipto faraono Amenhotepo I (1525–1504 pr. m. e.) kape: akmeninis indas su skylute netoli dugno, kurio vidinėje pusėje padarytos atžymos pagal ištekėjusio vandens kiekį matavo „valandas“. Kitas labai panašios konstrukcijos vandens laikrodžio panaudojimo būdas kai kuriose Afrikos vietose išliko iki XX amžiaus: tuščias metalinis indas su skylute pamerkiamas į didesnį indą su vandeniu ir nuskęsta per numatytą laiko tarpą.
Herodotas mini egiptiečių laikrodį, kuriame vietoje vandens buvo naudojamas gyvsidabris.
Senovės graikai patobulino klepsidras, sukurdami mechanizmus su reguliuojamu vandens spaudimu, aprūpintus gongais. Didelius ir sudėtingus vandens laikrodžius gamino kinai ir korėjiečiai.
Romėnai vandens laikrodžius naudojo oratorių kalbos trukmei nustatyti. Pirmąjį vandens laikrodį Romoje pastatė konsulas Scipionas Nasika, prašmatnų auksu ir brangakmeniais puoštą vandens laikrodį turėjo Pompėjus.
Istoriniuose šaltiniuose minima, kad Harunas al Rašidas nusiuntė Karoliui Didžiajam į Acheną dovanų sudėtingos konstrukcijos vandens laikrodį, kuriame valandas mušė krentantys metaliniai rutuliukai.
Europoje vandens laikrodžiai viduramžiais buvo naudojami vienuolynuose liturginėms valandoms apskaičiuoti. Kai kurie iš jų buvo gana įspūdingo dydžio, nes, pavyzdžiui, 1198 m. kilus gaisrui Šv. Edmundo abatijoje (Safolko grafystė, Jungtinėje Karalystėje), vienuoliai skubėjo semti vandens iš vandens laikrodžio rezervuaro, kuris buvo pakankamai didelis gaisrui gesinti.
Tadas Klimas

Biografija

DePaul universiteto Teisės mokykloje įgijo teisės daktaro laipsnį.
LR advokatūros narys. Anksčiau – ir JAV valstijų (Niujorko, Ohajo, ir Ilinojaus) advokatūros narys.
Daugelio Lietuvos įstatymų projektų rengėjas.
Gyvena ir dirba Kaune.
Umberto Eco

Gyvenimas ir kūryba

Pagarsėjo kaip vienas žymiausių XX a. moderniosios kalbotyros (semiotikos) atstovų, parašė šia tema kelias dešimtis darbų. Turino universitete studijavo filosofiją ir apgynė darbą apie Tomo Akviniečio estetiką. Vėliau dirbo Italijos televizijos RAI kultūros skyriuje bei rašė laikraščiams „Veri“ ir „Rivista di Estetika“. Nuo 1959 iki 1976 m. „Bompiani“ leidykoje kuravo filosofijos, sociologijos ir semiotikos leidinius. Po habilitacijos 1961 m. Turino universitete dėstė estetiką ir iki 1971 m. skaitė paskaitas Florencijos bei Milano universitetuose. 1963 m. įkūrė neovanfardistų „Grupę 63“. Pagal kitų avangardistinių judėjimų – futuristų, siurrealistų ir kt. – tradicijas ši rašytojų ir teoretikų grupė norėjo sistemiškai išsiveržti iš tradicinių literatūros normų. 1980 m., kaip semiotinį eksperimentą sukūrė romaną „Rožės vardas“. Įkvėptas pasisekimo, literatūrinę veiklą pratęsė ir parašė dar kelis greitai išpopuliarėjusius romanus. Nuo 1988 m. iki mirties vadovavo paties įkurtam semiotikos institutui prie San Marino universiteto. Umbertas Ekas apdovanotas nemaža premijų ir išrinktas daugelio universitetų garbės daktaru.
Ladakas

Geografija

Ladako plotas Indijoje – 45110 km², ir regionas turi 270 tūkst. gyventojų. Tai vienas rečiausiai apgyvendintų regionų Indijoje. Ladakas yra plačiai žinomas savo kalnų grožiu bei savita kultūra ir dažnai vadinamas „mažuoju Tibetu“. Dauguma ladakiečių – tibetiečių palikuonys. Duominuojanti religija – tibetiečių budizmas, tačiau nemažai gyventojų taip pat yra šiitų musulmonai. Pastaruoju metu Ladakas tapo pupuliari turistinė vieta. Nors turistiniame sektoriuje dirba tik 4 % žmonių, turizmas sudaro 50 % Ladako BNP.
Akachutla

Istorija

1524 m. ispanų konkistadoras Pedro de Alvarado Akachutlos mūšyje įveikė vietos pipilių gentį. Akachutlos miestas tapo svarbiu Naujosios Ispanijos uostu. Nuo 1838 m. uosto reikšmė ėmė augti, pradėjus eksportuoti kavą ir dar labiau padidėjo 1882 m. nutiesus į Akachutlą geležinkelį.
Jo­nas Tal­man­tas

Biografija

Jo­nas gimė Kel­mės ra­jo­ne, Vaiguvos kaimelyje, gau­sio­je Tal­man­tų šei­my­no­je, ku­rio­je už­au­go 11 vai­kų. Bai­gęs tuo­me­ti­nį Gruz­džių ta­ry­bi­nį ūkį tech­ni­ku­mą dir­bo Grin­kiš­kio t. ū. t. (Rad­vi­liš­kio r.), Šuš­vės ko­lū­ky­je (Kė­dai­nių r.). Dirb­da­mas ne­aki­vaiz­džiai bai­gė Lietuvos Veterinarijos Akademiją, o iš­irus ko­lū­kiams ku­rį lai­ką ver­tė­si pri­va­čia ve­te­ri­na­ri­jos gy­dy­to­jo prak­ti­ka.
1992 m. Jo­nas įkū­rė sa­vo ūkį, pra­dė­jo nuo 3 ha, o 2003 m. su nuo­mo­ja­ma že­me jau val­dė apie 1 tūkst. ha.  Nuo 2008 m. liepos 11 d. eina Lietuvos Ūkininkų Sąjungos (LŪS) Pirmininko pareigas. 2015 m. patvirtintas kaip Lietuvos socialdemokratų partijos kandidatas 2016 metų LR Seimo rinkimuose. 2016 m. Jonui buvo įteiktas ordinas „Už nuopelnus Lietuvos kaimui“.
Žvaigždinis vėjas

Kilmė

Žvaigždinis vėjas, priešingai nei protuberantai ar dėmės žvaigždžių paviršiuje, yra pastovus reiškinys, kurio parametrai priklauso nuo pačios žvaigždės tipo. Skirtingų žvaigždžių dalelės pagreitinamos skirtingai - vėsiose žvaigždėse, pavyzdžiui, Saulėje, žvaigždinis vėjas atsiranda dėl gravitacinio slėgio veikiamo karšto žvaigždės vainiko. Karštesnių žvaigždžių atveju vėjas kyla dėl stipraus spinduliavimo srauto fotonų smūgių į dujų atomus.

Charakteristikos

Žvaigždinį vėją geriausiai apibūdina masės praradimo sparta - išspinduliuotas masės kiekis per laiko vienetą, paprastai matuojamas Saulės masės (Mₒ) dalimis ir žvaigždinio vėjo greitis (v∞) dideliuose atstumuose nuo žvaigždės. Skirtingos žvaigždės dėl žvaigždinio vėjo praranda skirtingus medžiagos kiekius. Panaši į Saulę žvaigždė per metus praranda apie 10⁻¹⁴ Mₒ, o Saulės vėjo greitis neviršija 200-700 km/s. Didelės ir vėsios žvaigždės, pvz., raudonosios milžinės per metus praranda apie 10⁻⁸ - 10⁻⁵ Mₒ, nors jų spinduliuojamos dalelės yra daug lėtesnės - apie 20-60 km/s. Karštos ir ryškios žvaigždės praranda iki 10⁻⁵ Mₒ per metus, jų skleidžiamas dalelių srautas lekia iki 2000 km/s greičiu.

Įtaka žvaigždžių evoliucijai

Kadangi skirtingų tipų žvaigždės praranda labai besiskiriančius masių kiekius, žvaigždinio vėjo poveikis jų raidai taip pat skirtingas. Saulė, kuri, kaip manoma, išgyvens apie 10¹⁰ metų per visą savo gyvavimo trukmę dėl žvaigždinio vėjo praras tik apie ~0.01 % savo masės. Masyvesnės žvaigždės, nors jų gyvavimo trukmės tėra tik keli milijonai, dėl žvaigždinio vėjo gali prarasti kelias ar net keliolika Mₒ. Kai kurios iš jų dėl masės nuostolių tampa Volfo-Rajė žvaigždėmis - tai žvaigždės, praradusios savo išorinius vandenilio sluoksnius.
Cimabue

Čimabujė (it. Cimabue, apie 1240 − 1302 m.) – italų XIII a. protorenesanso tapytojas ir mozaikininkas iš Florencijos. Čimabujė laikomas pačiu pirmuoju dailininku Vakarų dailėje, pradėjusiu nusisukimą nuo viduramžių (bizantietiškų ir gotikinių) meno formų ir, kartu su savo mokiniu Džotu, vienu iš pirmųjų, kurio dailė pranašavo renesanso meną.

Biografija

Apie Čimabuję beveik nėra išlikę asmeninių žinių. Pirmasis šaltinis pasirodė tik Džordžo Vazario po 250 m. nuo dailininko mirties parašytose menininkų biografijose. Tačiau ir šios žinios gana nepatikimos, pvz., Džordžas Vazaris buvo priskyręs altoriaus ištapymą „Ručelajų Madonos“ pavadinimu Čimabujei, o vėliau įrodyta, kad tikrasis autorius yra konkuruojančios Florencijai Sienos dailės mokyklos lyderis Dučas. Anksčiausiai Čimabujė paminėtas Dantės „Dieviškosios komedijos“ Skaistyklos dalyje, kurioje poetas išskiria Džotą, kaip visiškai užtemdžiusį savo mokytoją Čimabuję.
Čimabujė gimė apie 1240 m. Florencijoje. Tikrasis vardas buvo Bencivieni di Pepo arba trumpiau Cienni di Pepo (mod. Benvenuto di Giuseppe). Čimabujės pravardė reiškė „kietasprandis“. Pravardė tikriausiai buvo aliuzija į dailininko charakterį, dėl kurio, tikriausiai Dantė ir paminėjo dailininką buvus skaistykloje poemoje „Dieviškoji komedija“. Nieko nežinoma apie jo mokytojus arba jaunystės metus. Pirmasis žinomas Čimabujės darbas yra krucifiksas, sukurtas prieš 1272 m. Šv. Dominyko bažnyčiai Arece ir beveik visas modeliuotas pagal dailininko Giunta Pisano krucifiksą Bolonijoje. 1272 m Čimabujė dokumentuotas buvęs Romoje ir iki 1280 m. sukūrė vieną garsiausių savo darbų − „Maesta“ Šv. Pranciškaus bažnyčiai Pizoje, kuris paveikė grupę vėlesnių kūrinių, tarp jų Dučo ir Džoto (dabar šis kūrinys Luvre). 
Iki 1288 m. Čimabujė sukurė kitą krucifiksą Šv. Kryžiaus bazilikoje Florencijoje (labai pažeistas potvynio metu), o apie 1288 − 1292 m. dirbo prie freskų Asyžiuje aukštutinėje Šv. Pranciškaus Asyžiečio bazilikoje. Šios freskos laikomos pačiu reikšmingiausiu Čimabujės kūriniu, nors išliko labai pažeistos būklės. Iki 1300 m. dailininkas sukūrė kitą „Maestą“ Šv. Trejybės bažnyčiai Florencijoje. Visos šių kūrinių datos yra apytiksliai spėjamos. Paskutinius metus Čimabujė praleido kurdamas mozaikas ir freskas Pizos katedroje. Tiksli Čimabujės mirties data nežinoma, manoma, kad tai įvyko 1302 m.

Kūryba

Iki Čimabujės Italijos menas buvo iš esmės bizantietiškos ikonografijos tradicijos. Čimabujė pirmasis pradėjo naudoti šešėlius, kad išryškintų žmonių figūrų apimtis, bei kompozicinius erdvinius sumanymus. Jis domėjosi dinamiškų skulptoriaus Nikola Pizano skulptūrų formų perkėlimu į dvimatę tapybos erdvę. Nors Čimabujė vis tiek liko viduramžių dailininku, tačiau jo kūrybinius atradimus greitai perėmė mokinys Džotas. Čimabujė, buvęs didžiausiu Florencijos dailės meistru, neįtikėtinai greitai atsidūrė savo mokinio šešėlyje, bei pats gyvenimo pabaigoje pasidavė Džoto įtakai.