google/wiki40b huggingface dataset:
Tikrosios krevetės

Naudojimas maistui

Krevetės yra labai svarbus maisto produktas. Kasmet sugaunama ~3,5 mln. tonų krevečių. Jos taip pat dažnai patenka į žuvų tinklus. Daug kur įrengiamos krevečių fermos, kur krevetės specialiai veisiamos maistui. Tai gausus kalcio, jodo, proteino šaltinis, tačiau turi nedaug maistinės energijos.
Pardavimui paruoštos krevetės pagal paruošimo būdą skirstomos į kelias kategorijas: su galva ir su kiautu (HOSO, nuo ang. head on shell on), su kiautu (SO), su nulupta uodega (PTO, peeled tail on), nuluptos bet su paliktu traktu (PUD, peeled undeveined), su palikta „drugelio uodega“ („peleku“, BTTY-TO). Kartais šių sutrumpinimų priekyje papildomai rašoma F raidė, rodanti, kad krevetės užaugintos krevečių ūkyje (nuo ang. Farm). Krevetės pakuojamos kartu pagal dydį; dydis matuojamas vienetais kilograme arba vienetais svare. Pavyzdžiui, 30/40 pcs/kg.
Krevetės maistui paruošiamos pašalinant galvą, kiautą, virškinimo traktą ir uodegą. Pardavimui skirtoms krevetėms uodega dažnai paliekama dėl geresnės prekinės išvaizdos. Dažniausi paruošimo būdai yra virimas, kepimas, skrudinimas, kepimas ant grotelių.
Krevetės užima svarbią vietą Rytų Azijos, Viduržemio šalių ir kitų šalių nacionalinėse virtuvėse. Jos valgomos su įvairiais garnyrais, dažnai – ryžiais. Europoje šie vėžiagyviai yra svarbi ispaniškos paeljos, itališko cacciucco, portugališko caldeirada ir kitų patiekalų sudėtinė dalis. Azijoje krevetės labai dažnai naudojamos įvairiuose kario troškiniuose.

Fosilijos

Iki dabar rastos tik 57 išnykusių krevečių rūšių fosilijos. Ankstyviausios jų yra iš ankstyvojo Juros bei Kreidos periodų ir nepriskiriamos nei vienai dabartinei krevečių šeimai.

Akvariumai

Kai kurias krevečių rūšis yra populiaru laikyti namų akvariumuose. Kai kurios laikomos tik dėl grožio, kitos – ir dėl naudos akvariumo ekosistemai (šalina dumblius, atliekas).
Iš gėlavandenių krevečių, dažniausiai laikomos bambukinės krevetės (gentis Atyopsis), vyšninė krevetė (Neocaridina heteropoda), stiklinės krevetės (gentis Palaemonetes) ir japoniškoji pelkių krevetė (Caridina multidentata). Pastarąją pirmasis akvariume auginti pradėjo žymus japonų akvariumistas Takashi Amano.
Labiausiai jūriniuose akvariumuose paplitusios krevetės yra krevetė sanitaras Lysmata amboinensis bei koraliniuose rifuose gyvenantys arlekinai (gentis Hymenocera).
Lavecio salos

Lavecio salos (pranc. Îles Lavezzi, kors. Isuli Lavezzi) – nedidelis salynas Bonifacijaus sąsiauryje, sudarytas iš smulkių granitinių salų. Priklauso Prancūzijai (Korsikai), administruojamos iš Bonifačo miesto. Lavecio salos yra toliausiai į pietus nutolusi Prancūzijos (be užjūrio valdų) teritorija.
Salos yra tuoj į pietus nuo Kavajo salos, 4 km nuo Korsikos, 10 km į pietryčius nuo Bonifačo. Plotas 5,123 km². Aukščiausia vieta – 50 m. Sudaro šios salos: Poradža, Ratinas, Piana, Sperduto salos, Lavecis. Pastarojoje saloje yra švyturys, akmeninės kapinės. Salos paskelbtos gamtos draustiniu.
Vėjo pyktis

Santrauka

Veiksmas vyksta nedideliame Ispanijos mietelyje, kuriame savo tvarką palaiko keli dvarininkai, išnaudojantys kitus miestelio gyventojus savo ūkiuose. Tarp žmonių vis auga nepasitenkinimas, kurį kursto vietos kalvis bei mokytojas, o šių nepaklusnumas grasina turtingiesiems dideliais nuostoliais
Norėdami jų išvengi, donas Lukas pasamdo du žudikus, tačiau kitas dvarininkas, nepritardamas tokiam planui, nuo jo atsiriboja ir imasi padėti paprastiems žmonėms.
Du žudikai – broliai Markas ir Džeikobas – atvyksta į miestelį. Jaunėlis Džeikobas įsilieja į dono Luko sūnų vadovaujamą būrį ir nužudo miestelio mokytoją.
Tuo metu Markas apsistoja viešbutyje, kuriam vadovauja gražuolė Solidada. Jis įsimyli ir ketina atsisakyti užduoties nužudyti dono Luko konkurentą. Broliai susipyksta ir Džeikobas imasi vienas įgyvendinti planą. Užduotis įvykdoma, tačiau dono Luko sūnūs susidoroja su Džeikobu.
Sužinojęs apie brolio mirtį, Markas imasi keršyti.
Žmogus iš Žemės

Turinys

Universiteto profesorius Džonas Oldmanas, dirbęs šioje įstaigoje 10 metų, netikėtai nusprendžia išvykti. Apie tai sužinoję, pas jį į namus atvyksta draugai ir kolegos, norėdami sužinoti tokio netikėto sprendimo priežastis. Netikėtai Džonas jiems ima pasakoti esą jis gyvena jau 14 tūkstančių metų ir kaskart, vienoje vietoje pragyvenęs 10 metų, persikrausto kitur, kad žmonės nepastebėtų, kad jis nesensta.
Atsakinėdamas į skeptiškai nusiteikusių draugų klausimus, Džonas pamažu pasakoja savo gyvenimo istoriją, apie tai, kad buvo Budos mokiniu ir pažinojo Van Gogą. Negana to, jis tvirtina, kad norėjo žmonėms perduoti Budos mokymą, tačiau buvo ne taip suprastas ir kai kurie jo gyvenimo epizodai vėliau tapo žinomi kaip Jėzaus Kristaus veikla. Tai sukelia draugų pasipiktinimą ir šie palieka namus, kuriuose pasilieka tik Džonui neabejinga Sendė, trokštanti išvykti kartu su juo, ir psichiatras Gruberis. Džonui pasakojant apie savo gyvenimą prieš 60 metų, Gruberis, vaikystėje netekęs tėvo, staiga supranta, kad juo yra Džonas…
Salos (Ignalina)

Architektūra

Tai senoviškas, rėžinės žemdirbystės laikus menantis ir senąją kaimo užstatymo struktūrą išsaugojęs kaimas. Kaimelio trobesiai statyti atskiromis grupelėmis, be centrinės gatvės (padrikasis kaimas). Vakarinė kaimo dalis (Salos II) – architektūros paminklas. Sodybose yra 16 paminklinių XIX a. pirmos pusės–XX a. pirmos pusės pastatų. Gyvenamieji namai dvigaliai (su pirkaitėmis), svirnai nedideli, su priesvirniais. Atokiau nuo gyvenamųjų namų, svirnų ir tvartų slėnyje stovi kluonai, prie ežero – pirtys. Namų puošyba saikinga, su antlangių ir palangių kiaurapjūvio ornamentais. Tvartai nedideli, vienos patalpos. Kluonai įvažiuojami iš galo, pėdinės statybos. Silvestro Kudabos ir Kazio Kudabos pirkių langai su langinėmis.
Sodybiniui užstatymui būdingas darnus, kompakštikas medinių gyvenamosios ir ūkinės paskirties pastatų išdėstymas atsižvelgiant į gamtines sąlygas. Pirkios stovi aukštesnėse vietose, ūkiniai – žemesnėse, visų sodybų kluonai sugrupuoti nuošaliau, šiaurės rytinėje kaimo dalyje. Sodybos netaisyklingų formų, neturi aiškių ribų. Pastatams būdingos į kertes suleistų medinių rastų konstrukcijos, dvišlaičiai ir valminiai stogai dengti malksnomis ar šiaudais. Želdinių išsidėstymas vientisas ir sudaro organišką prie kaimo prisišliejusių giriaičių, gyventojų sodintų medžių bei krūmų ir savaimingai išaugusių želdinių derinį, prie pagrindinio įėjimo į pirkią sodinti dekoratyviniai krūmai ir gėlės.

Aplinkinės gyvenvietės

Puziniškis – 1 km 
 Palūšė – 7 km
Antalksnė – 1 km

Istorija

Kaimas minimas nuo 1783 m., gyventojai pirmąkart surašyti 1811 m. Salomis buvo vadinami du kaimai, abu išaugę iš vienos sodybos. 1847 m. jie istoriniuose šaltiniuose jau žymimi kaip Antalksnės kaimo užusieniai. Tuo metu Salose I stovėjo 2, o Salose II – 1 sodyba. Pastarajam kaimeliui pradžią davė Jurgis Kudaba, gyvenęs 100 metų. Dėl to ir dabar kartais Salos II vadinamos Kudabiškėmis, nes nuo seno čia gyveno Kudabų šeimos.
Ranrikė

Etimologija

Dažniausias paaiškinimas, kad regiono pavadinimas kilo iš žodžio "karalystė" (rike). Pirmoji žodžio dalis greičiausiai reiškia nuožmią senovės skandinavų jūros deivę Raną (Rán). Tačiau Jordanas mini skandinavų gentį ranijus (ranii), kurie irgi galėjo duoti pavadinimą šaliai.

Geografija

Regionas išsidėstęs rytinėje Skagerako pakrantėje. Tradicinės jos šiaurinės ir pietinės ribos, minimos Inglingų sagoje, buvo Gloma ir Jota. Į šiaurę nuo jo, už Glomos, buvo kitas Vikeno regionas - Vingulmarkas. Rytuose buvo istorinė Švedijos provincija Dalslandas, o pietryčiuose Vesterjotalandas. Pietuose priėjo prie vienintelio Vesterjotalando uosto - Gioteburgo. Regionui būdingos pajūrio lygumos.

Istorija

VII a. Vikene susiformavusi Alfheimo karalystė senosiose skandinavų sagose buvo siejama su legendine elfų šalimi. Anot legendų, karalystės įkūrėjas buvo Alfas Senasis, kuris buvo Raumo sūnus ir gavo teritorijas tarp dviejų upių, kurias vėliau ir pavadino Alfheimu. Jis vedė Svanhildą, ir turėjo sūnų Sveiną Raudonąjį. Vėliau iš eilės valdė karaliai Sefaris, Ulfas, Alfas, Ingimundas ir Eisteinas.
Iš pradžių Alfheimą valdė vietinė dinastija, kuri ilgainiui įsigalėjo ir Vingulmarke. Tačiau nuo VIII a. čia įsitvirtino Inglingų dinastija, tuo metu valdžiusi Vestfoldą ir Romerikę. Alfheimo karalius Alfo dukra Alfhilda ištekėjo už Inglingų atstovo Gudriodo Medžiotojo, kaip kraitį atsinešdama Vingulmarką. Alfheime valdyti liko Alfo sūnus Alfgeiras, kuris ilgainiui susigrąžino ir Vingulmarką. Jo sostą paveldėjo sūnus Gandalfas Alfgeirsonas. Po šio mirties apie 768 m., jo trys sūnūs kovojo su Vestfoldo Halfdanu ir pralaimėjo, todėl vėl turėjo atiduoti Vingulmarką.
Alfheimas kurį laiką išlaikė nepriklausomybę (valdant Galdalfo sūnui Hakis). Tačiau Vestfoldo karalius Haraldas Gražiaplaukis 872 m. suvienijo didžiąją dalį Norvegijos, įskaitant Alfheimą. Tačiau netrukus Alfheimo gyventojai pasidavė Švedijos karaliui Erikui Anundsonui, kuris čia paskyrė vietininką Hrane Gautske. Haraldas susigrąžino regioną, ir 890 m. atidavė jį valdyti savo sūnui Gutormui Haraldsonui. Jis valdė, kol buvo nužudytas vikingų pirato.
Apie 976 m. Norvegijoje įsigalėjus Danijos karaliui Haraldui Mėlyndančiui, Ranrikė atiduota valdyti Ladės jarlams (Sveinui). Norvegijoje XI a. į valdžią grįžus Gražiaplaukio dinastijai, visos karalystės buvo panaikintos ir čia sukurta Ranrikės apskritis, kurios atstovai rinkdavosi Borgartinge. Nuo XII a. perėjus į syssel sistemą, Ranrikėje sukurta Alfo apygarda (Elvesysle).
1308 m. sukūrus lėnus, regionas tapo mažiausiu Norvegijos lėnu - Bohiuso lėnu. Jame sutvirtinta Bohiuso tvirtovė, administracinis centras, turėjusi ginti nuo Švedijos. Po karų su Švedija, 1658 m. visas lėnas perėjo Švedijai, ir tapo Bohuslėno provincija, kuri priskirta Jotalando žemei.
Trylikos metų karas

Trylikos metų karas (vok. Dreizehnjähriger Krieg; lenk. Wojna trzynastoletnia) – karas vykęs 1454-1466 m. tarp Lenkijos ir Vokiečių ordino dėl Rytų Pamario ir Prūsijos žemių.
1454 m. kovo 6 d. Kazimieras Jogailaitis paskelbė ordino žemių prijungimo prie Lenkijos aktą. Karui progą davė 1454 vasario mėn. sukilimas prieš ordiną. Jį parengė priešiška ordinui Prūsų sąjunga.
1454 rugsėjį lenkai pralaimėjo prie Choinicų, o 1462, 1465–1466 laimėjo kelis mūšius. Žemaičiai vadovaujami Žemaitijos Seniūno Jono Kęsgailos 1457 m. atakavo ir buvo užėmę kryžiuočių valdomą Klaipėdą .
1466 m. spalio 19 d. Torunės taika baigėsi Trylikos metų karas tarp Lenkijos ir Vokiečių ordino. Lenkija prisijungė dalį Prūsijos.
Iš ordino buvo išvaduota Dancigas, Marienburgas, Torūnė, Elbingas, Karaliaučius. Lenkijai atiteko Rytų Pamarys, Kulmo ir Michailovo žemės, Varmės vyskupija. Ordinas tapo Lenkijos vasalu.
Lenkijos ponų taryba nederino veiksmų su LDK. Tik 1463 m. pabaigoje, įsitikinus, jog nesugebės prisijungti visų ordino žemių, paprašė LDK pagalbos, Tačiau LDK į karą nestojo. Manoma, kad taip LDK praleido gerą progą atgauti kryžiuočių užgrobtas vakarų lietuvių ir prūsų žemes.
Fosforas

Pavadinimo kilmė

Baltasis (geltonasis) fosforas tamsoje aiškiai šviečia. Ši savybė leido 1669 m. Hamburgo alchemikui ir vaistininkui Hennig Brand bei jo padėjėjui Kunckel atrasti šį elementą, todėl jis atitinkamai ir pavadintas: gr. phos – šviesa + phoros – nešantis.

Istorija

Fosforą pirmasis 1669 m. išgavo alchemikas H. Brandas, jis kaitino šlapalo, kvarcinio smėlio ir anglies mišinį. 1743 m. buvo pasiūlytas pramoninis fosforo gavimo būdas, jį gaunant iš fosforito, kvarcinio smėlio ir anglies esant 1100–1300 °C temperatūrai.

Paplitimas

Laisvas fosforas gamtoje nerandamas, jis būna pasiskirstęs mineraluose, daugiausiai fosfatuose, pvz., apatito, fosfarito, ambligonito, vivianito, ksenotimo, monacito ir kituose.

Naudojimas

Raudonasis fosforas yra naudojamas degtukams, puslaidininkiams gaminti, taip pat metalurgijoje.

Fosforas organizme

Kartu su kalciu fosforo yra kauluose ir dantyse. Taip pat jo, susijungusio su baltymais ir riebalais yra įvairiuose audiniuose. Medžiagų apykaitoje fosfatai svarbūs kaip energijos tiekėjai. Fosforo junginiai veikia genetinės informacijos perdavimo procesus. Sutrikus fosforo apykaitai, greičiau susergama rachitu, kraujagyslių ateroskleroze, jaučiamas nuovargis, protinis ir fizinis nedarbingumas.
Fosforo yra grūduose, ankštinėse daržovėse, riešutuose, žirniuose, avižų kruopose, žuvyje, piene, mėsoje.
Česlovas Paulauskas

Biografija

1980 m. baigė Tytuvėnų žemės ūkio technikumą, agronomas. Lietuvos agrarinių miškų mokslo centro Sodininkystės ir daržininkystės instituto medelyno agronomas.
Tėvynės sąjunga (konservatoriai, politiniai kaliniai ir tremtiniai, krikščioniškieji demokratai) narys.  2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos Sodininkystės daržininkystės instituto Darbo tarybos pirmininkas, Babtų bendruomenės tarybos narys. Sutuoktinė Vita, vaikai Lina, Rokas.
Motiejus Gustaitis

Biografija

Tėvai – Kazimieras ir Elzbieta Gustaičiai. Buvo antras vaikas šeimoje. Broliai ir seserys: Kazimieras, Juozas, Mykolas, Agota. Motiejui einant aštuntus metus, mirė jo motina. Mokėsi Aukštosios Panemunės pradinėje mokykloje, Marijampolės gimnazijoje, Seinų kunigų seminarijoje.
1887 m. kovo 11 d. Varšuvoje įšventintas į kunigus. Kunigavo Marijampolėje.
Nuo 1897 m. studijavo Rėgensburge (Vokietijoje) – bažnytinę muziką, Romoje – kanonų teisę, Freiburge – literatūros ir meno istoriją. 1903 m. apgynė daktaro disertaciją Adomo Mickevičiaus „Krymo sonetų“ tema.
Vienas iš „Žiburio“ draugijos steigėjų. 1907 m. įsteigtos Marijampolės mergaičių progimnazijos direktorius.
1914 m. lankėsi Amerikoje, rinko aukas „Žiburio“ draugijai. Pirmojo pasaulinio karo metais kartu su progimnazija pasitraukė į Rusiją.
1918 m. grįžo į Lietuvą, paskirtas Seinų „Žiburio“ gimnazijos direktoriumi. Lenkams užėmus Seinus, 1920 m. gimnazija perkelta į Lazdijus. Lazdijuose gyveno iki mirties, toliau ėjo gimnazijos direktoriaus pareigas. Jo dėka gimnazijai nupirktas namas su žemės sklypu, įsteigti moksleivių bendrabučiai, valgykla.
Parašė pirmąjį lietuvišką literatūros teorijos vadovėlį „Stilistika“ (1923 m.).
Benediktas Česlovas Vizbaras

Biografija

Dar mokyklos suole susidomėjo žurnalistika ir grožine literatūra. Pradėjo rašyti tarnaudamas Sovietų Sąjungos Baltijos laivyne, buvo laikraščio „Baltijos sargyba“ karinis korespondentas. Įsikūręs Kaune savo rašinius pradėjo spausdinti „Kauno tiesoje“, buvo Radijo gamyklos laikraščio „Banga“ redakcijos narys.
Apsigyvenęs Elektrėnuose ir pradėjęs dirbti Lietuvos elektrinėje, savo kūrybą skelbė Trakų rajono laikraštyje „Galvė“. Ne kartą yra tapęs literatūrinių konkursų prizininku ir nugalėtoju. Kaip Lietuvos darbininkų sąjungos aktyvistas, savo kūrybą spausdino „Lietuvos darbininke“. Keletas miniatiūrų išspausdinta Trakų literatų kūrybos almanache „Paparčio žydėjimas“ (2001), Elektrėnų savivaldybės literatų kūrybos almanachuose „Laiko ženklai“ (2003), „Brydės“ (2007), „Minčių sodai“ (2009), Elektrėnų savivaldybės laikraštyje „Elektrėnų žinios“ ir kt. 
2011 m. sausio 20 d. LDK Valdovų rūmuose apdovanotas Didžiojo kunigaikščio Gedimino vardo trečio laipsnio nominacija ir atminimo medaliu už pasiekimus visuomeninio kapitalo (pilietiškumo) srityje.
Lietuvos dvaro maršalka

Lietuvos dvaro maršalka (lenk. marszałek nadworny litewski, lot. mareschalus curiae) – vienas aukščiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos centrinės valdžios pareigūnų.

Įgaliojimai

Pareigybę įsteigė Vladislovas Jogaila, kai Lietuvos Didžiojo kunigaikščio dvaro maršalka tapo Lietuvos didžiuoju maršalka.
Lietuvos dvaro maršalka buvo didžiojo maršalkos pavaduotoju Lietuvos vidaus, dažniausiai paties dvaro reikalams. Savarankiškai galėjo priiminėti sprendimus tik nesant didžiojo maršalkos. Įprastinėmis sąlygomis prižiūrėjo Didžiojo kunigaikščio teismo veiklą.
Kaip vienas iš 10 ministrų įėjo į Abiejų Tautų Respublikos Senato sudėtį.
Ramybės jūra (Mėnulis)

Ramybės jūra (lot. Mare Tranquillitatis) – viena iš Mėnulio jūrų iš Žemės matomoje pusėje. Jūros diametras yra 873 km. Ramybės jūros bazaltas susidarė vėlyvojo Imbrio geologiniu laikotarpiu, prieš 3,8–3,2 milijardų metų. Bendras šios jūros baseinas susiformavo Pre – nektaris laikotarpiu (prieš 4,5–3,9 milijardus metų).

Vardas

Mare Tranquillitatis vardas duotas 1651 m. Italijos astronomų Francesco Grimaldi ir Giovanni Battista Riccioli, kurie ją atrado ir sudarė Mėnulio žemėlapį Almagestum novum.

Nusileidimai

1965 m. vasarį į Ramybės jūros paviršių specialiai atsitrenkė „Ranger 8“ zondas. Prieš tai jis 23 minutes siuntė virš 7 000 įvairių Mėnulio paviršiaus nuotraukų.
„Surveyor 5“ zondas nusileido Ramybės jūroje 1967 m. rugsėjo 11 d. Tai buvo penktasis nepilotuojamas „Surveyor“ programos zondas. Iš viso šis zondas atsiuntė į Žemę 19 049 nuotraukas.
Šioje Mėnulio vietoje nusileido ir „Apollo 11“ misijos kosmonautai Nilas Armstrongas ir Bazas Oldrinas, kurie pirmieji išsilaipino Žemės palydovo paviršiuje 1969 m. Trys nedideli čia esantys krateriai buvo pavadinti visų įgulos narių vardais – Oldrinas, Kolinzas ir Armstrongas.
1938 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

1938 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 10-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas.
Puniai

Aplinkinės gyvenvietės

Radžiūnai – 1 km 
 Taujėnai – 4 km
Vida Milda Klimienė

Biografija

1976 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja – pediatrė.
1995 m. Kazlų Rūdos Pirminės sveikatos priežiūros centro vyr. gydytojo pavaduotoja, nuo 2001 m. V. Kazlienės individualios įmonės „Jūsų sveikata“ bendrosios praktikos gydytoja, 2001–2003 m. Kazlų Rūdos savivaldybės gydytoja. 2003 m. Kazlų Rūdos PSPC, medicinos tyrimų centro, bendros praktikos gydytoja.
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kazlų Rūdos skyriaus narė, nuo 2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narė.
1990–1995 m. Kazlų Rūdos tarybos deputatė, nuo 2000–2001 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narė. 
Moka prancūzų, rusų, lenkų kalbas. Vyras – Kazlų Rūdos savivaldybės kontrolierius Alfonsas Klimas, vaikai Dalia, Justina.
2012 m. angliškos Vikipedijos išjungimas

2012 m. laikinas angliškos Vikipedijos išjungimas buvo 24 valandas trukęs laikinas angliškosios bei kai kurių kitų vikipedijų sustabdymas, protestuojant prieš šiuo metu JAV svarstomus naujus kopijavimo teisių apsaugos įstatymus (SOPA ir PIPA). Akcija įvykdyta 2012 m sausio 18–19 dienomis. Panašiai protestuodami savo veiklą sustabdė ir daugelis kitų tinklalapių. Lietuviška Vikipedija išjungta nebuvo.
Naujieji JAV įstatymai padarytų tinklalapio savininką (šiuo atveju Vikimedijos fondą) tiesiogiai atsakingu už visus Vikipedijoje pasitaikančius kopijavimo teisių pažeidimus. Šiuo metu už tokius pažeidimus atsako juos įkėlę naudotojai, dažniausiai neleistinai įkeltas turinys tiesiog ištrinamas. Nors Vikipedija skiria didelį dėmesį kopijavimo teisėms saugoti ir neleistinas turinys šalinamas vos atpažintas, sudarydamas tik nykstamai mažą jos dalį, dėl šios mažos dalies potencialiai ateityje gali būti pareikalauta uždaryti visą projektą. Užsienyje esantiems tinklalapiams grėstų blokavimas JAV teritorijoje, taip pat pašalinant juos iš Interneto paieškos. Tokias priemones praeityje naudojo tik nedaugelis valstybių (pavyzdžiui, Kinija), jos buvo pateikiamos kaip rimti informacijos laisvės apribojimai.
Protesto šalininkų įsitikinimu, tokių ir panašių įstatymų priėmimas kelia pavojų informacijos laisvei Internete. Protestą palaikė Google, Twitter, Mozilla, Facebook, eBay, Flickr ir daugelis kitų tinklalapių - iš viso apie 115,000.
Kad Vikipedija visgi būtų galima pasinaudoti, jei tai labai reikalinga, išjungimas tyčia buvo padarytas labai lengvai apeinamu. Jis buvo išpildytas su JavaScript ir neveikė naršyklėje, kuriuo nors būdų ją išjungus. Išjungimas taip pat neveikė mobiliuose telefonuose ir kituose panašiuose prietaisuose.
Išjungimas turėjo didelį politinį efektą, pasak vieno šaltinio jau per pirmąsias protesto valandas politiniai naujų įstatymų rėmėjai ėmė kristi kaip musės, parodydami, kokios galingos gali būti šios Interneto bendruomenės. Nors SOPA ir PIPA projektai nebuvo visiškai atšaukti, protestas atliko savo funkciją atkreipdamas visuomenės dėmesį, jog jie gali būti pritaikyti ne taip, kaip juos tikisi pritaikyti autoriai bei šalininkai.
Sprendimas išjungti Vikipediją buvo aptartas bendruomenėje ir priimtas balsavimu.
Kasparas Jurevičius

Biografija

1969 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas. UAB „Dainiai“ direktorius.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
1997–2000 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos kiaulių augintojų asociacijos prezidentas, Žemės ūkio rūmų Tarybos narys. Sutuoktinė Leonarda, vaikai Audrius, Kęstutis, Giedrius.
Petras Cidzikas

Biografija

1961–1963 m. mokėsi ir baigė Kauno 2-ąją statybos mokyklą. 1968 m. Kaune baigė vidurinę mokyklą, 1971 m. įstojo į Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1973 m. vasario 16 d. KGB buvo suimtas ir nuteistas 4 metams į specialųjį psichiatrinį kalėjimą Įsrutyje. Vėliau dar kelis kartus suimtas, dukart teistas ir trumpai kalintas Lietuvoje.
1979 m. 45 pabaltijiečių memorandumo signataras. Inicijavo ir su kitais 1987 m. rugpjūčio 23 d. Vilniuje, prie Adomo Mickevičiaus paminklo, surengė pirmąjį per sovietinės okupacijos metus mitingą, kuriame viešai pasmerktas Molotovo-Ribentropo paktas, per 1989 m. vasario 16 d. mitingą prie Arkikatedros pirmąkart paskelbė apie Mažosios Lietuvos sovietinį genocidą. 1988–1990 m. surengė pasninko akcijų dėl politinių kalinių paleidimo, dėl Lietuvos dvasinio atgimimo ir Mažosios Lietuvos išlaisvinimo, pastaroji truko 50 dienų. 1990 m. rugsėjo-spalio mėn. organizavo kryžiaus žygį į Maskvą – 2,5 m dydžio kryžių Lietuvos trispalvių apsuptyje, su palyda iškilmingai nešė per Rusijos miestus ir miestelius, per Maskvą iki šalia KGB būstinės Lubiankoje stovėjusios bažnytėlės. Tais veiksmais labiau sužadino laisvės sąjūdį Rusijoje.
Surengė 2 dienų žygį Vilniuje aplink KGB pastatą. 1993 m. rugpjūčio mėn. surengė pasninko akciją dėl Rusijos kariuomenės išvedimo (vad. Sandoros aktas). 1990 m. rugpjūčio mėn. inicijavo Mišias prie Karaliaučiaus katedros Jono Bretkūno „Biblijos“ vertimo 400 m. paminėti, tai padėjo Kaliningrado srityje įregistruoti pirmąją lietuvių katalikų bendruomenę.
1989 m. vienas Mažosios Lietuvos reikalų tarybos steigėjų, 1999–2002 m. vicepirmininkas. 1991 m. įsteigė Mažosios Lietuvos dvasinio atgimimo fondą. Jo iniciatyva nuo 1992 m. kasmet minimos 1944 m. spalio 16 d. sovietinio genocido Mažojoje Lietuvoje pradžios ir 1918 m. lapkričio 30 d. Tilžės akto metinės. 1997 m. su katalikų bažnyčios kunigais Keturnaujienoje, netoli Sintautų surengė lietuvių etnografijos žemių sujungimo simbolinį aktą. 
Nuo 2007 m. I-ojo laipsnio valstybės pensininkas.