Alfredas Didysis

Vaikystė

Alfredas gimė Vanatingo (dabar Vantendžas, Oksfordšyras) karaliaus dvare. Jis buvo jauniausias Esekso karaliaus Etelvulfo ir jo pirmos žmonos Osburgos sūnus, Etelbaldo, Etelberto ir Etelredo I brolis.
Vaikystėje buvo silpnos sveikatos, bet nesutramdomo charakterio. Nuo mažų metų grūdino save karinėmis pratybomis ir medžiokle, stengėsi neatsilikti nuo vyresnių brolių ir suaugusių karių. Nuo vaikystės jis kovėsi pirmose eilėse. Dvidešimtais gyvenimo metais, iki karūnos gavimo, jis buvo laikomas patyrusiu ir drąsiu kariu.

Pirmieji valdymo metai

Alfredas tapo Vesekso karaliumi po savo vyriausio brolio Etelberto I mirties. Jis buvo mokyčiausias žmogus tarp visų savo tautiečių: dvariško auklėjimo dėka Alfredas mokėjo senovės kalbas ir buvo skaitęs senovės rašytojų veikalus. Dar vaikas būdamas jis tėvui įsakius 853 m. nuvažiavo į Romą. Pagal legendą Romos popiežius Leonas IV patepė jį kaip būsimą Vesekso karalių. Kita nuomonė, kad Alfredui buvo suteiktas konsulo titulas.
Anksčiau užkariavęs visuomenės pasitikėjimą savo drąsa, Alfredas, tapęs karaliumi, greitai prarado populiarumą. Jis mažai gerbė vitenagemoto (anglosaksų liaudies sueiga) žinias ir patirtį, nes siekė neribotos valdžios, apie kurią skaitė romėnų veikaluose; jis prigalvodavo naujovių, kurių nemėgo seniūnai. Karaliaus išdidumas, amžininkų liudijimų, buvo toks didelis, kad jis „nesiteikdavo priimti prašytojus ir išklausyti jų skundus, laikė juos nieku“. Tame saksai matė pasikėsinimą į jų senovines teises ir laisves.

Pralaimėjimas danams

Palaipsnis karaliaus ir jo tautos nutolimas privedė prie kelių pralaimėjimų, kuriuos anglosaksai patyrė nuo danų, kuriems Alfredas turėjo sumokėti duoklę. Sudarytos paliaubos laikinai apsaugojo Kentą ir Veseksą nuo danų įsiveržimo, bet likusi Anglija liko be pagalbos ir buvo užkariauta vikingų.
Danai užgrobė ir nusiaubė Londoną 871 metais. 874 metais vikingai užpuolė Mersiją ir greitai sutriuškino jos kariuomenę. Mersijos karalius Bugredas pabėgo į Frankų karalystę, o į sostą sėdo danų statytinis Keolvulfas II. Po to dalis danų pajudėjo į šiaurę prie Taino upės, bet ten jau beveik nebuvo ką plėšti. Gutrumas, išrinktas danų Rytų Anglijos karaliumi, grįžo su didele dalimi karių, kad duotų poilsio kariam ir surinktų pastiprinimą. Tuo pačiu metu vikingai pradėjo kurtis užgrobtose žemėse, statytis gyvenvietes ir dirbti žemę. Pagal anglosaksonišką kroniką: „…jie užsiėmė arimu ir savo gyvenimo aprūpinimu“. 876 metais Jorko karalius Halfadanas išdalino savo kariams žemes Nortumbrijoje.

Laivyno statyba

Karalius Alfredas panaudojo penkerius paliaubų metus savo laivyno sukūrimui. Nors anglosaksai atvyko į Britaniją laivais, X amžiuje nė viena anglosaksoniška karalystė neturėjo nors kiek pajėgesnio laivyno. Danai aktyviai naudojo laivyną netikėtiem išpuoliams iš jūros ir vengė mūšių atvirose vietovėse. Alfredas paslapčia pradėjo upėse statyti didelį kiekį laivų. 875 metais jis jau turėjo didelį laivyną, kuris sugebėjo atnešti danams kelis pralaimėjimus, nors ir nežymius, bet svarbius pakeliant moralinę karių dvasią.
Anglosaksoniška kronika praneša, kad sumušęs danų karaliaus Ubos laivyną, Alfredas užgrobė stebuklingą vėliavą, pasiūtą kažkada karaliaus Rangaro dukterų, su dievo Odino varno, šaukiančio karius pergalingam žygiui, atvaizdu. Alfredas tęsė savo laivyno statybą ir pasiekė tokios sėkmės, kad vikingai nustojo puldinėti jo karalystės krantus. Netgi jo sūnaus, Edvardo I Vyresniojo, valdymo metu Vesekso laivynas dominavo Lamanše.