google/wiki40b huggingface dataset:
Openmoko

Openmoko yra projektas, skirtas atviro kodo komunikatoriams. Jis susideda iš dviejų subprojektų - programinės įrangos kūrimo ir pačių telefonų kūrimo.
Pagrindinio projektų dalyvio, FIC siūlomi telefonai turi beveik fotografinės skiriamosios gebos (282 pikseliai į colį) prisilietimui jautrų ekraną, GPS, Bluetooth, šiuo metu ir WiFi. Greta SIM kortelės į juos galima įstatyti iki 8 Gb talpos Mikro-SD kortelę. Telefonuose naudojama pritaikyta Linux operacinė sistema, palaikanti tiek GTK tiek ir QT grafines sąsajas. Pirmasis telefonas (Neo 1973) buvo skirtas daugiausia telefonų programavimu besidomintiems specialistams. Jis šiuo metu visiškai išparduotas ir daugiau nebus gaminamas. Šiuo metu gaminamas FreeRunner siūlomas už maždaug 400 dolerių ir yra tinkamas naudoti kaip įprastinis sumanusis telefonas. OpenMoko FreeRunner turi 128 Mb operatyvinės ir 256Mb ilgalaikės atminties (neskaitant atminties kortelės). Jis naudoja 400 MHZ ARM architektūros Samsung procesorių.

Sistemos atvirumas

Openmoko vartotojas gali savo nuožiūra įkelti ar pašalinti jame esančias programas, taip pat ir kurti naujas (patartina naudoti C). Tuo ši platforma labai skiriasi nuo kitų telefonų kur dažniausiai papildomų programų arba išvis negalima įkelti arba tokios programos yra palyginus apribotos (nepasiekia visų telefono resursų, būtina naudoti lėtesnes programavimo kalbas ir pan).
Atvira ne tik programinė, bet ir aparatinė dalis - visi programuotojui reikšmingi telefono komponentai pasiekiami per atvirus, žinomus komunikacijos standartus. Pavyzdžiui, momentiniai GPS duomenys bet kurios programos gali būti perskaityti tiesiog skaitant tekstą iš žinomoje atminties vietoje esančios bylos. SIM kortelę skaito ir mobilųjį ryšį tvarko papildomas vidinis procesorius kuriam siunčiamos sutartos tekstinės komandos (surinkti numerį, pasiųsti SMS, pakelti ragelį ir pan).
Telefono procesorius ne toks pat kaip stalinių kompiuterių, todėl įprastinės Linux programos iškart naudoti netinka. Tačiau projektas pateikia visus įrankius, kurių pagalba programas nesunku perkompiliuoti į telefonui suprantamą formą. Tikimasi jog laikui bėgant atsiras daug įvairių šiam telefonui skirtų programų, kurių galimybės gerokai pranoks tai ką galima rasti įprastiniuose "uždaruosiuose" telefonuose.
Uoginiai

Istorija

Sovietmečiu kaime buvo įrengtas Antašavos kolūkio muziejus (etnografiniuose svirnuose).

Šnekta

Uoginių šnektą, priklausančią aukštaičiams kupiškėnams, nagrinėjo J. Pavilonytė 1954 metais.
Zagrebo apskritis

Administracinis suskirstymas

Zagrebo apskritis yra skirstoma į 9 miestus ir 25 savivaldybes. Miestai: Dugo Selo, Ivanič Gradas, Jastrebarskas, Samoboras, Sveta Nedelia, Sveti Ivan Zelina, Velika Gorica, Vrbovecas, Zaprešičius.
Fiodoras Tokarevas

Fiodoras Tokarevas (rus. Фёдор Васильевич Токарев, 1871 m. birželio 14 d. – 1968 m. birželio 7 d.) – tarybinis rusų šaunamųjų ginklų konstruktorius, sukūręs 7,62 mm pistoletą TT ir savitaisį šautuvą SVT-40.
F. Tokarevas kilęs iš kazokų.
1887 m. F. Tokarevas įstoja į Novočerkasko karinių amatų mokyklą, kur mokosi vadovaujamas ginklininko Černolichovo (rus. Чернолихов) ir kurią baigia 1891 m.
1891 m. paskirtas 12-ojo kazokų pulko ginklų meistru. 1900 m. baigia kazokų junkerių mokyklą ir, turėdamas chorunžio laipsnį, tame pačiame pulke paskirtas pulko atsakinguoju už ginklus.
1907 m., mokydamasis Oranienbaumo Karininkų šaulių kursuose perdirba pertaisomą Mosino 1891 m. modelio šautuvą į automatinį, kurį vėliau 1908–1914 m. tobulina Sestrorecko ginklų gamykloje.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui nukreipiamas į frontą, o praėjus pusantrų metų vėl grįžta dirbti į Sestrorecko gamyklą.
Po Spalio revoliucijos F. Tokarevas, nežiūrint į kilmę iš kazokų ir karininko laipsnį, paskiriamas Sestrorecko gamyklos direktoriaus padėjėju. 1921 m. Tokarevas dirba Tulos ginklų gamykloje.
1925 m. į Raudonosios Armijos ginkluotę priimamas rankinis kulkosvaidis MT, kurį sukūrė F. Tokarevas perdirbdamas stovinį Maksimo kulkosvaidį. 1926 m. sukūrė aviacinį Maksimo kulkosvaidį, kuris pakeitė iki tol tarybinėje aviacijoje naudotą Vikerso kulkosvaidį.
1927 m. F. Tokarevas sukuria pirmąjį tarybinį (rusišką) pistoletą-kulkosvaidį (1927 m. modelio Tokarevo pistoletas – kulkosvaidis), naudojantį revolverio šovinius.
1930 m. į ginkluotę priimamas savitaisis Tokarevo pistoletas TT. TT laimėjo pistoletų konkursą, kuriame su TT konkuravo S. Korovino ir S. Priluckio pistoletai bei tuo metu geriausi užsieniniai pistoletai (parabelis, valteris, brauningas). Pagal konkurso suformuluotas sąlygas (masė, gabaritai, veikimo patikimumas įvairiomis sąlygomis) laimėjo TT.
1938 m. į ginkluotę priimamas savitaisis Tokarevo šautuvas SVT-38. Vėliau patobulintas jo variantas vadinasi SVT-40. Šautuvas buvo sėkmingai išbandytas kovinėmis sąlygomis karo su Suomija metu.
1940 m. F. Tokarevas SVT-40 pagrindu sukuria snaiperinį šautuvą su optiniu taikikliu ir automatinį šautuvą.
Tokarevo sukurti ginklai sėkmingai naudoti per Antrąjį pasaulinį karą, kareiviai buvo patenkinti geromis kovinėmis jų savybėmis.
1940 m. F. Tokarevas tampa TSRS Valstybinės premijos laureatu. Tais pačiais metais gauna Socialistinio Darbo didvyrio vardą. Technikos mokslų daktaras (habilituoto daktaro analogas) nuo 1940 m.
F. Tokarevas buvo 1 ir 2-ojo šaukimo TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatu.
Apdovanotas 4 Lenino ordinais, 5 kitokiais ordinais ir eile medalių.
Mirė 1968 m. birželio 7 d. Maskvoje, palaidotas Tuloje.
Kontakt-5

Kontakt-5 (rus. Контакт-5) - TSRS konstrukcijos antros kartos (kai kuriuose šaltiniuose - trečios) reaktyvieji šarvai, skirti apsaugoti nuo subkalibrinių ir kumuliacinių šarvamušių sviedinių, sukurti Rusijos Plieno MTI (НИИ Стали). Tai pirmieji reaktyvieji šarvai, kurie efektyviai įveikia šiuolaikinius APFSDS tipo (šarvamušius stabilizatorinius laikiklinius) šarvamušius sviedinius.
Pirmą kartą panaudoti 1985 m. T-80U tankuose. Kontakt-5 sudarytas iš 25×13 cm dėžučių, kuriose sprogstamosios medžiagos (SM) plokštė įterpta tarp dviejų plieno plokščių. Plokštės sudėtos taip, kad sprogus SM plieno plokštės ima greitai judėti į šoną. Kumuliacinio užtaiso čiurkšlė turi pramušti didesnį storį plieno, negu realus plokštės storis, nes į čiurkšlę vis slenka dar nepramušta plokštės dalis. Kinetinis penetratorius, veikiamas slenkančios plokštės, pasukamas įstrižai arba net suskaldomas į gabalus. Pramušamasis smūgis ima veikti didesniame plote, dėl ko pramušamoji geba sumažėja.

Blokelio sprogstamoji medžiaga nedetonuoja peršovus kulkomis iki 12,7 mm kalibro imtinai, pramušus sviedinių skeveldroms, nuo degančio napalmo.
Kontakt-5 komplektas, sveriantis iki 2 tonų, sustiprina apsaugą nuo kumuliacinių sviedinių 1,9 – 2,0 kartus, o nuo subkalibrinių šarvamušių sviedinių - 1,2 karto (gamintojo duomenys), sumažindami pramušamumą 19%.
Kontakt-5 veiksmingumas išbandytas Vokietijos Bundesvero ir Jungtinių Valstijų armijos. Vokiečiai išbandė K-5, uždėtą ant senesnių T-72 tankų. Žurnalo „Jane's International Defence Review“ korespondentas Pentagone Lelandas Nesas patvirtino, kad „uždėtas ant T-72 tankų Kontakt-5 juos padarė atsparius JAV tankų M1 Abrams 120 mm patrankų APFSDS tipo M829 šovinių skurdinto urano penetratoriams, nors šie buvo tada galingiausi tankų šoviniai.“ Taip buvo tada, kai penetratorius pataikydavo į reaktyvinių šarvų blokelius, kurie tada dengė 60% frontalinės T-72 projekcijos.
Buvo sukurti nauji šoviniai (M829A2 ir M829A3), kurių kinetiniai penetratoriai buvo patobulinti, kad įveiktų Kontakt-5 šarvus. M829A2 šoviniai buvo skirti įveikti būtent Kontakt-5 šarvams, o M829A3 - įveikti dar tobulesnes Kontakt-5 ateities versijas.
Kaip atsakas į M829A3 šovinius Rusijoje sukurti reaktyvieji šarvai Relikt, kurie, kaip teigiama, yra dukart efektyvesni už Kontakt-5. Jie susprogdinami komanda prieš penetratoriui pasiekiant šarvų blokelį pagal radaro informaciją. Jie gali būti uždėti ant T-72B ir T-90 tankų. Relikt buvo bandomi Leningrado karinėje apygardoje. Relikt nėra naudojami Rusijos tankuose.
Kontakt-5 šarvai naudojami Rusijos ir Ukrainos kariuomenėse.
Žmogaus evoliucija

Žmogaus evoliucija – žmogaus evoliucinis (filogenezinis) vystymasis iki šių laikų.
Žmogaus evoliuciją nagrinėja dalis evoliucijos teorijos, aiškinanti, kaip žmogus išsivystė kaip atskira rūšis. Žmogaus evoliucijos tyrimai apima daugelį mokslinių disciplinų, tarp jų fizinę antropologiją, evoliucinę biologiją ir genetiką. Nors kalbant apie žmogaus evoliuciją žmonės suprantami kaip žmonės–gentis (Homo), tačiau žmogaus evoliucijos tyrimai apima ir kitus hominidus, pvz., australopitekus.

Paleoantropologijos istorija

Šiuolaikinė paleoantropologijos disciplina savo vystymąsi pradėjo XIX amžiuje atradus „Neandertalio žmogų“ (taip pavadintas 1856 m. rastas skeletas, tačiau neandertaliečiai buvo randami kitur jau nuo 1830 m.) ir atsiradus vadinamųjų „urvinių žmonių“ egzistavimo įrodymams. 
Tai, kad žmonės yra panašūs į kai kurias didžiųjų beždžionių rūšis, buvo akivaizdu nuo seno, tačiau tik nuo Charles Darwin 1859 m. išleistos On the Origin of Species knygos paplito idėja apie biologinę rūšių evoliuciją. Nors pirmojoje Darvino knygoje apie evoliuciją žmogaus evoliucijos klausimas nebuvo tiesiogiai liečiamas, evoliucijos teorijos reikšmė šiuo klausimu to laikotarpio skaitytojams buvo akivaizdi. 
Thomas Huxley ir Richard Owen debatų esmė buvo žmogaus evoliucijos idėja. Huxley įtikinamai pademonstravo daugelį žmogaus ir beždžionių panašumų ir skirtumų savo 1863 m. išleistoje knygoje Evidence as to Man's Place in Nature. 
Tuo metu, kai Darvinas išleido savo knygą šia tema, Descent of Man, tai jau buvo plačiai žinoma jo evoliucijos teorijos interpretacija, dėl ko daug kas į visą evoliucijos teoriją žiūrėjo priešiškai. Net daugeliui Darvino šalininkų (pvz., Alfred Russel Wallace ir Charles Lyell) idėja, kad žmonių protiniai sugebėjimai ir moralė galėjo atsirasti dėl natūraliosios atrankos, atrodė per drąsi.
Balta žuvis

Balta žuvis – neformalus žvejybos terminas, nusakantis daug įvairių žuvų rūšių. Dažniausiai taip vadinamos menkės (Gadus morhua), merlangai (Merluccius bilinearis), juodadėmės menkės (Melanogrammus aeglefinus), sidabrinės menkės, saidos (Pollachius) ir kitos. Šiu žuvų filė yra balkšvos ar artimos jai spalvos ir neturi riebalų (riebalai kepenyse). Jos gali būti skrodžiamos ir išdarinėjamos tik pagautos čia pat laive.
Baltos žuvys valgomos šviežios (keptos, virtos, žuvienėje), tačiau taip pat naudojamos ir žuvies piršteliams, šaldomos, konservuojamos, naudojamos krabų lazdelių gamybai, džiovinamos, iš jų daromi žuvies kukuliai. Rečiau – rūkomos.
Jonušas Višnioveckis

Biografija

Lietuvos kilmingos kunigaikščių Višnioveckių giminės atstovas, herbo „Koributas“ savininkas. Belzo ir Rusios vaivados, kunigaikščio Konstantino Konstantinovičiaus Višnioveckio (1564–1641) vyresnysis sūnus nuo pirmos santuokos su Ana Zagorovskaite (iki 1574–1600/1602). Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino palikuonis.
Gavo gerą išsilavinimą užsienyje, kur ilgą laiką praleido Italijoje. Užsienio kelionės metu dalyvavo karo veiksmuose. Kurį tai laiką tarnavo Svojos Hercogo Karolio Emanuelio I armijoje. Antros kelionės į užsienį metu įstojo į Iapanijos Ambrozos Spinolos armiją, kur jam vadovaujant dalyvavo ispanų surengtoje olandų Bredo tvirtovės apgulty (1624–1635 m.).
Sugrįžęs į Lenkiją Jonušas Višnioveckis susidomėjo kariniais reikalais ir ne kartą dalyvavo mūšiuose su Krymo totoriais. Dalyvavo ATR karuose su Osmanų imperija, Švedijos ir Rusijos valstybėmis. 1633 metais per karo veiksmus prieš Turkijos Abaza-pašos armiją Jonušas Višnioveckis savo sąskaita atėmė dvi pėstininkų ir vieną raitelių burių vėliavas. Laikė savo kieme dvaro kariuomenę, kurios išlaikymui mokėjo 120 tūkstančių zlotų iš savo iždo. Dalį savo pajamų nukreipdavo taikos ir ramybės palaikymui.
Nekartą buvo renkamas pasiuntiniu nuo Lucko žemės į seimus, priklausė dvaro Karūnos didžiojo kanclerio Tomo Zamoisko šalininkų partijai. 1631 metais po kunigaikščio Jurijaus Zbaraskio, paskutinio Zbaraskių giminės vyriškos lyties atstovo, mirties, Jonušas Višnioveckis kartu su seserimi Ieva paveldėjo žymią dalį jų valdų Voluinėje su centru Zbaraže. Stambus turtas leido jam vesti dosnų gyvenimą, bet greitai jis atsidūrė didelėse skolose. Skirtingai nuo kitų Višnioveckių giminės narių, Jonušas buvo taikus ir ramus. Aukštai vertino kultūrą ir buvo dosniu mecenatu. Jo proteže buvo lenkų poetas Samuilas Tvardovskis, kuris kunigaikščio Jonušo Višnioveckio testamente gavo Zarubincos kaimą.
Jonušas Višnioveckis netgi pretendavo į Lenkijos karūną. 1634 metais dalyvavo seime, kur pasisakė prieš eretikus ir stačiatikius.
Kunigaikštis Jonušas Višnioveckis neturėjo stiprios sveikatos, nors tiksliai nežinoma, kokios, konkrečiai, ligos jį kankino. 1636 m. lapkričio 9 d. 37-metis kunigaikštis mirė, palikęs po savim daug skolų. Po jo mirties poetas Samuilas Tvardovskis parašė apie jį panegiriką „Książę Wiśniowiecki Janusz“.
Patagonijos plokščiakalnis

Patagonijos plokščiakalnis yra Pietų Amerikos pietuose, Patagonijoje, tarp Patagonijos Andų kalnų ir Atlanto vandenyno. Šiaurinė riba eina Kolorado upe. Šiauriau pereina į La Platos žemumą. Užima apie 520 tūkst. km² teritoriją.
Plokščiakalnio paviršius plokščias, terasomis leidžiasi link vandenyno. Paviršius giliai išraižytas upių slėnių. Daug kur iškyla pavienės plynaukštės. Upės slenkstėtos, sudaro krioklius. Svarbiausios: Negras, Čiubutas, Čikas, Deseadas.
Dėl rūstaus klimato ir skurdaus dirvožemio plokščiakalnio paviršių dengia retos stepės ir pusdykumės. Jose auginamos avys ir galvijai. Yra naftos ir gamtinių dujų telkinių.
Dovydiškiai (Kėdainiai)

Istorija

XX a. pr. minimas Dovydiškių kaimas ir Tiškevičių valda Krakių valsčiuje.

Aplinkinės gyvenvietės

Barkūniškis – 0,5 km
Plinkaigalis – 4 km
Vantainiai – 1,5 km
KRAKĖS – 5,5 km
Andrzej Podsiadło

Andrzej Podsiadło (g. 1950 m.) – lenkų finansininkas, finansų sektoriaus vadybininkas.
Andrzej Podsiadlo ėjo valdybos pirmininko pareigas banke PKO BP („Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski“). 2006 m. birželio pabaigoje atsistatydino iš pareigų. Manoma, kad dėl to, kadangi valdyboje priverstinai pasikeitė du jos nariai.
A. Podsiadlo vadovavimo metu valstybinis bankas tapo listinguojama bendrove; IPO metu gauta 1,8 mlrd. pajamų; tai buvo pats stambiausias IPO Rytų Europoje.
Daloa

Istorija

Daloa pradėjo kurtis 1903 m. šalia įsteigus prancūzų karinę bazę.
Dikilio regionas

Geografija

Tai didžiausias šalies regionas. Pietuose ir vakaruose ribojasi su Etiopija, – šiaurės rytuose – su Tadžuros regionu, rytuose – su Artos ir Ali Sabiho regionais. Paviršius kalnuotas – stūkso Dakos, Gamari, Amailė, Kotono, Baba Alu, Jagero (aukštis iki 1398 m) masyvai. Pietvakariuose siekia Abės ežero pakrantę. Vyrauja dykumos, iš kurių didžiausia yra Didžioji Bara.
Friedrich Engels

Gyvenimas

Gimė pasiturinčioje ir religingoje tekstilės fabrikanto šeimoje. Gimnazijoje mokėsi istoriją, užsienio kalbas, vokiečių literatūrą. 1837 m. nebaigęs paskutinės klasės iš gimnazijos išėjo ir užsiėmė komercine veikla. 1838 m. tėvas išsiuntė į Bremeną dirbti prekybinėje firmoje. Čia didžiąją dalį laiko studijavo istoriją, filosofiją, literatūrą, rašė eiles, muzikavo, sportavo. Nuo 1840 m. iki 1842 m. studijavo Berlyno universitete.
1842 m. tėvas Engelsą išsiuntė į Mančesterį Anglijoje. Tėvo įmonėse Mančesteryje (1841–1844 m.) galėjo nuodugniai susipažinti su tekstilės pramonės darbininkų socialine padėtimi. 1841 m. susipažino su Karlu Marksu ir užmezgė visą gyvenimą trukusią draugystę. Kovo revoliucijos metu Engelsas grįžo į Vokietiją ir Kelne kartu su K. Marksu įsteigė „Naujajį Reino laikraštį“.
1849 m. dalyvavo Pfalco sukilime; numalšinus revoliuciją, sugrįžo į Angliją. Nuo 1870 m. ėjo „Tarptautinės darbininkų asociacijos“ aukščiausios tarybos sekretoriaus pareigas, tačiau neįstengė sustabdyti I-ojo Internacionalo žlugimo. Po K. Markso mirties (1883 m.) Engelsas tapo marksistinio judėjimo vadovu ir išleido 2-ąjį (1885 m.) bei 3-ąjį (1894 m.) „Kapitalo“ tomą. Nuo 1889 m. iki mirties vadovavo Antrajam Internacionalui. Paskutiniais metais sunkiai sirgo. Mirė 1895 m. rugpjūčio 5 d. Pagal jo testamentą, kūnas buvo kremuotas, o urna su pelenais nuleista į jūrą prie Istborno.
Pinyin

Hànyǔ Pīnyīn (汉语拼音; t. y. „han kalbos pinin“), paprastai trumpinamas tiesiog Pinyin (liet. Pin – inas, arba Pinjinas) yra bendrinės kinų (mandarinų) kalbos romanizacijos, t. y. transkripcijos romėniškais rašmenimis, būdas. Pinyin buvo patvirtintas 1958 m., o 1979 m. imtas naudoti Kinijos Liaudies Respublikos vyriausybės. Vėliau Pinyin patvirtintas kaip tinkamiausia šiuolaikinės kinų kalbos transkripcijos sistema Singapūre, daugumoje tarptautinių institucijų.

Tarimas

Kinijos mokyklose Pinyin naudojamas mokyti bendrinės kinų kalbos tarimo. Daugeliui kinų šis tarimas nėra gimtasis, todėl jie turi jo specialiai mokytis.
Pinyinui vartojamas lotyniškasis alfabetas. Kai kurie garsai tariami panašiai kaip lietuviškai, tačiau yra nemažai skirtumų. Paprastai atskirai aiškinamas inicialių ir finalių tarimas: inicialės – skiemens pirmieji priebalsiai, finalės – antra skiemens pusė, t. y. medialių (pusbalsių, einančių prieš balsį), pagrindinio balsio ir paskutinio priebalsio arba balsio kombinacijos.
Žemiau pateikiamas apytikslis tarimas.

Perraša į lietuvių kalbą

VLKK nutarimu, lietuvių kalboje, naudojant kiniškus žodžius, jie perrašomi iš Pinyin sistemos pagal nustatytą kiekvieno skiemens perrašos būdą. Pavyzdžiui, Máo Zédōng pagal šias taisykles turi būti perrašomas kaip „Mao Dzedongas“. Ne visada lietuviška perraša yra artima kiniškam tarimui, pavyzdžiui, xian perrašoma kaip „sian“, nors tariant girdisi garsas [e], o ne [a]. Taip pat nėra aiškių nurodymų, kaip elgtis, kai susidaro lietuvių kalbai nebūdingi junginiai (pavyzdžiui, remiantis atskirų skiemenų lietuvinimo instrukcija, iš Yúnnán tenka padaryti „Junnaną“), kai sulietuvinus susidaro dviprasmybės (pvz., Pīnyīn sulietuvinus į „Pininas“ neaišku, ar čia yra skiemenys pi+nin, ar pin+yin), kokias galūnes taikyti (kadangi žodyje Táiwān [an] yra tariamas minkštai, kartais „Taivanas“ linkstama lietuvinti į „Taivanis“). Iki nustatant šias taisykles, kiniški vietovardžiai ir asmenvardžiai dažnai buvo lietuvinami, remiantis rusiška transkripcija.
Västra Frölunda IF

Istorija

Klubas dešimt sezonų žaidė elito divizione, bet vėliau (2000 m.) iškrito į žemesnius lygmenis.
Gugolas

Gugolpleksas

Po kiek laiko Miltonas sugalvojo naują terminą – „gugolpleksas“, kuriuo buvo apibūdintas „vienetas su tiek nulių, kol nusibos rašyti“. Jo dėdė Kasneris apibūdino terminą konkrečiau, nes, anot jo, „žmonės pavargsta skirtingu laiku“. Gugolpleksui buvo suteikta reikšmė – vienetas su gugolu nulių, kitaip tariant 10¹⁰¹⁰⁰
Albina Aniulienė

Biografija

Sutuoktinis Eugenijus Aniulis. 1981 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1987 m. veterinarijos mokslų kandidatė.
Nuo 1981 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytoja, nuo 2007 m. profesorė. Nuo 2003 m. Veterinarijos fakulteto dekanė.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – veterinarinė patologija. Stažavo Švedijoje (1995 m.), 1996 m. Norvegijoje, 2007 m. Lenkijoje. Paskelbė apie 50 mokslinių straipsnių.
Galepsas

Galepsas (gr. Γαληψόσ, lot. Galepsus) – buvęs senovės Graikijos miestas Sitonijos pusiasalyje Chalkidikėje (Trakija). Priklausė Delo lygai.
Manoma, kad jis buvo ant kalvos už 8 km į šiaurę nuo dabartinio Toronės miesto ir apie 17 km nuo Amfipolio (išnykęs senovės Graikijos miestas).
Manoma, kad Galepsas buvo įkurtas kaip Taso kolonija.
Užkariavus Amfipolį 424 m. pr. m. e. Galepsą užėmė Brasido vadovaujami makedonų kariai. 423 m. pr. m. e. miestą užėmė Atėnų karvedžio Kleono kariuomenė. Makedonijos karalius Persėjas, po pralaimėjimo ties Pydna traukdamasis nuo Romos respublikos kariuomenės atplaukė į Galepsą. Kurį laiką pabuvęs jis pajudėjo į Samotrakę.
Haičio himnas

Eilės

Pour le Pays, Pour les ancêtres,

Marchons unis, Marchons unis.

Dans nos rangs point de traîtres!

Du sol soyons seuls maîtres.

Marchons unis, Marchons unis

Pour le Pays, Pour les ancêtres,

Marchons, marchons, marchons unis,

Pour le Pays, Pour les ancêtres.
Pour les Aïeux, pour la Patrie

Bêchons joyeux, bêchons joyeux

Quand le champ fructifie

L'âme se fortifie

Bêchons joyeux, bêchons joyeux

Pour les Aïeux, pour la Patrie

Bêchons, bêchons, bêchons joyeux

Pour les Aïeux, pour la Patrie.
Pour le Pays et pour nos Pères

Formons des Fils, formons des Fils

Libres, forts et prospères

Toujours nous serons frères

Formons des Fils, formons des Fils

Pour le Pays et pour nos Pères

Formons, formons, formons des Fils

Pour le Pays et pour nos Pères.
Pour les Aïeux, pour la Patrie

O Dieu des Preux, O Dieu des Preux!

Sous ta garde infinie

Prends nos droits, notre vie

O Dieu des Preux, O Dieu des Preux!

Pour les Aïeux, pour la Patrie

O Dieu, O Dieu, O Dieu des Preux

Pour les Aïeux, pour la Patrie.
Pour le Drapeau, pour la Patrie

Mourir est beau, mourir est beau!

Notre passé nous crie:

Ayez l'âme aguerrie!

Mourir est beau, mourir est beau

Pour le Drapeau, pour la Patrie

Mourir, mourir, mourir est beau

Pour le Drapeau, pour la Patrie.
Burgundijos grafystė

Istorija

Kunigaikštystė įkurta 982 m. Burgundijos (Arelato) karalystės sudėtyje. Ją įkūrė Makono grafas Otas Viljamas, kuris gavo teritorijas iš savo motinos Gerbergos Dižonietės. Jis pradėjo grafystėje Anskaridų dinastiją (gretimą Burgundijos kunigaikštystę tuo metu valdė Bosonidai). Grafystės ekonomika suklestėjo dėka per ją ėjusių prekybinių kelių ir druskos išteklių.
Burgundijos grafas Renaudas III (1127–1148 m.) laikinai paskelbė grafystės nepriklausomybę nuo Šventosios Romos Imperijos, tačiau pralaimėjęs mūšį neteko savo rytinių teritorijų. Nuo tada grafystė buvo vadinama laisvąja, o grafai turėjo unikalų imperijoje arch-grafų titulą. Kuomet grafas Otonas IV vedė Artua grafienę iš Kapetingų giminės, grafystės gyvenime vis didesnį vaidmenį vaidino Prancūzija. Otono dukros ištekėjo už Prancūzijos karalių, o vėliau perėjo į jų įtaką kaip kraitis.
1318 m. gretimos Burgundijos kunigaikštis Odo IV vedė Burgundijos grafienę Žoaną ir suvienijo abi Burgundijas (kunigaikštystę ir grafystę). Nuo tada abi valstybes kartu paveldėjo Burgundijos Valua dinastija. Po 1477 m. Nansi mūšio, kurio metu Burgundijos kunigaikštystė atiteko Prancūzijai, grafystėje įsigalėjo Habsburgai. 1512 m. ji priskirta Šventosios Romos imperijos Burgundijos apskričiai.
1678 m. Burgundijos grafystė buvo prijungta prie Prancūzijos ir tapo Franš Komtės provincija.
Bielanų valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bielani Jaroslavai, Bielani Vonsai, Bielanai, Blone Dužė, Blone Malė, Brodačė, Dmochi Rentkai, Dmochi Rogalė, Korabiai, Koviesai, Kožuchuvas, Kožuchuvekas, Ksienžopole Budkai, Ksienžopole Komorai, Kudelčinas, Pačuski Dužė, Patrikozai, Patrikozi Kolonija, Rozbiti Kamenas, Rucianai, Ruda Kolonija, Sikorai, Trebienas, Urbankai, Vantuchai, Viechetki Dužė, Viechetki Malė, Vojevudki Dolnė, Vojevudki Gurnė, Višomiežas.