Siera Leonė

Ankstyvoji istorija

Archeologiniai radiniai rodo, kad Siera Leonė yra apgyvendinta jau daugiau nei 2 500 metų. IX-ajame m. e. amžiuje pradėta naudoti geležis, o apie 1000 m. pakrantės gentys pradėjo verstis žemdirbyste. Tankūs atogrąžų drėgnieji miškai iki pat XVIII-ojo amžiaus apsaugojo Sierą Leonę nuo ikikolonijinių Afrikos tautų įsiveržimo ar islamistinės kultūros skverbimosi.
Europiečių kontaktai su Siera Leone buvo vieni pirmųjų Vakarų Afrikoje. 1492 metais, portugalų keliautojas Pedras da Sintra žemėlapyje pažymėjo dabartinį Fritauno uostą supančias kalvas, pavadindamas jas Serra de Leão (portug. Liūto kalnai). Netrukus į uostą atvyko pirmieji portugalų pirkliai; 1495 m. pastatytas fortas su pakrantės prekybos postu. Prie portugalų prisijungė olandai ir prancūzai, 1562 metais – ir anglai; visi jie vertėsi vergų prekyba.

Vergijos laikotarpis

1787 metais, Londone veikęs „Juodųjų vargšų“ labdaros komitetas sumanė į Siera Leonėje esančią vadinamąją Laisvės provinciją išsiųsti savo globojamus „spalvotuosius“: daugiausia afroamerikiečius, kurie per Amerikos revoliuciją prisiekė ištikimybę britų imperijai ir ilgainiui turėjo palikti Šiaurės Amerikos kolonijas, taip pat Afrikos ir Azijos atvykėlius. Tokį finansinį labdaros organizacijos gelbėjimo planą pasiūlė vienai laivų kompanijai vadovavę britų filantropai; jie 1787 metų gegužės 15 d. į Sierą Leonę atplukdė pirmąją juodaodžių kolonistų grupę.
Ligos ir priešiški vietinių gyventojų išpuoliai beveik sunaikino pirmąją atvykėlių bangą. Neilgai trukus, vieno iš būsimųjų Fritauno įkūrėjų ir Šiaurės Amerikos juodaodžių lyderio Tomo Piterso dėka, buvo įkurta Siera Leonės Kompanija, turėjusi tęsti nesėkmingai pasibaigusį „Juodųjų vargšų išlaisvinimo komiteto“ proteguotos Sent Džordžo įlankos kompanijos siekį įkurti pirmąją laisvą, anglų globojamą, juodaodžių teritoriją Afrikoje. Siera Leonės kompanija naujajai kelionei surinko apie 1 200 Naujosios Škotijos juodaodžių pabėgėlių nuo vergijos Jungtinėse Valstijose. Jie, vadovaujami Piterso, 1792 metais įkūrė Fritauną (angl. Freetown – „laisvas miestas“). Prie grupės prisijungė kiti afroamerikiečiai, buvę vergai Jungtinėse Valstijose. Tuo metu pačiose Valstijose tarp vergų juodaodžių sklandė gandas apie „Juodųjų rojų“ Afrikoje; tai tapo pabėgėlių viltimi.
Anglų abolicionistas Granvilis Šarpas ketino sukurti Siera Leonėje utopinę bendruomenę, tačiau Siera Leonės Kompanijos valdytojai nė neketino naujakuriams dykai atiduoti žemės. Žinodami, kokia žemės nuomos našta jų laukia, atvykėliai sukilo; maištą nuslopino tik per 500 Jamaikos maronų, atsiustų iš Naujosios Škotijos.
Į Fritauną iš įvairių kitų Afrikos vietų, bet daugiausia vakarų kranto, sugrįžo tūkstančiai juodaodžių arba išlaisvintų vergų. Dauguma jų nusprendė pasilikti Siera Leonėje ir susilieję su ankstesniaisiais atvykėliais, pamažu tapo vietiniais kreolais. Atkirsti nuo savo gimtųjų namų ir tradicijų, jie perėmė kai kuriuos britų gyventojų kultūros aspektus; Vakarų Afrikos pakrantėje pradėjo klestinčią prekybą gėlėmis ir karoliukais. Kolonijoje buvo kalbama maišyta krio kalba, viena iš kreolų kalbų (šios 18-ame amžiuje atsirado iš liaudinės šnekamosios anglų kalbos, kurią naudojo afroamerikiečiai); ji greitai išplito visame regione kaip bendrinė prekybos ir krikščionių misijų kalba. Anglų ir amerikiečių abolicionistų judėjimai puoselėjo viltis, kad kada nors povergovinės prekybos Afrika taps panašia į Fritauną.

Kolonijinė epocha

XX-ojo amžiaus pradžioje, Fritaunas tapo tam tikru traukos centru; čia įsikūrė britų valdomų Aukso Kranto (dabartinė Gana) ir Gambijos kolonijų administracija. Siera Leonė tapo Britų Vakarų Afrikos mokymosi centru; 1827 metais įkurtas Fouraho įlankos koledžas labai greitai ėmė traukti visus vakarų kranto afrikiečius, kalbančius anglų kalba. Daugiau nei šimtmetį, tai buvo vienintelis Vakarų Europos stiliaus universitetas subsacharinėje Afrikoje.
Kolonijiniais laikais, Siera Leonės vietiniai gyventojai ne kartą bandė nesėkmingai nuversti britų valdžią ar krio viešpatavimą jų gimtosiose žemėse. Žymiausias iš tokių mėginimų buvo Lūšnų Mokesčio karas 1898 metais. Pirmasis sukilimo lyderis buvo Bajus Burehas, Temnės vadas, atsisakęs pripažinti britų įvestą gyvenamųjų lūšnų apmokestinimą. Vietiniai vadai tokį europiečių žingsnį pavadino pasikėsinimu į jų nepriklausomybę. Britų valdžiai įsakius suimti Burehą dėl nustatyto mokesčio nemokėjimo, šis surinko kovotojų iš kelių Temnės, taip pat Limbos, Loko, Soso, Kisi ir Mandinkos, kaimų. Keletą pirmųjų karo mėnesių Burehas turėjo nemažą pranašumą prieš gerokai galingesnę britų kariuomenę. Žuvo šimtai britų ir Bureho karių. Galiausiai 1898 m. lapkričio 11 d. Bajus Burehas buvo sučiuptas į nelaisvę ir išsiųstas tremtin į Aukso krantą; tuo tarpu 98 likę gyvi jo kovotojai britų valdžios įsakymu pakarti.
Lūšnų Mokesčio karas užbaigė didžiulį ir organizuotą vietinių pasipriešinimą kolonializmui, tačiau vėlesniu kolonijiniu periodu jie jį tęsė kitokiomis formomis: kartkartėmis pradėdavo smulkius maištavimus ar riaušes, sukildavo darbe, pažeisdavo miestų tvarką. Po 1955 ir 1956 metų suiručių, praktiškai visi vietiniai Siera Leonės gyventojai pateko į britų protektoratą.
Vienas svarbiausių įvykių Siera Leonės istorijoje buvo 1935 metais De Beers korporacijai suteikta mineralų gavybos monopolija; monopolininkas gavo teisę 99 metams verstis naudingųjų iškasenų gavyba. 1951 metų konstitucija suteikė vilties pradėti krašto dekolonizaciją; 1953 metais Siera Leonė gavo ribotą savivaldą. Praėjus dar keleriems metams, 1958 m. įvykdyti kiti konstituciniai pakeitimai: seras Miltonas Margajas tapo Ministru Pirmininku. Po konstitucinių derybų Londone 1960 metais, Siera Leonė 1961 metų balandžio 27 dieną gavo nepriklausomybę nuo Jungtinė Karalystės, ir galbūt lemtinga, jog tai įvyko tą pačią dieną, kai kilo Lūšnų Mokesčio karas. Tapusi suverenia valstybe, Siera Leonė Tautų sandraugos įstatais pasirinko parlamentinę valdžios santvarką.

Nepriklausomybė

1961 m. balandžio 27 d. Siera Leonė, vadovaujama sero Miltono Margajaus, tapo nepriklausoma valstybe, o Margajas, atvedęs savo tautą į laisvę, – pirmuoju teisėtu jos premjeru (Siera Leonėje ši politinė valdžios vieta vadinama Vyriausiojo ministro postu). Tai įvyko 1951 metais, suvienijus Kolonijų įstatymų leidžiamąją tarybą ir Protektorato asamblėją, taigi gerokai prieš nepriklausomybės pripažinimą, tačiau tik po jos Miltonas Margajas galėjo visateisiškai tapti Siera Leonės vadovu. Jo suburta Siera Leonės tautos partija (sutrump. angl. SLPP) dideliu skirtumu laimėjo 1962-ųjų metų gegužės mėnesį surengtus pirmuosius visuotinius rinkimus; politinė partija taip pat gavo daugumą vietų parlamente. Po jo mirties 1964 metais, valstybei trejus metus vadovavo Margajaus brolis seras Albertas Margajas; šis dažnai buvo kritikuojamas dėl korupcijos ir palankaus politinio požiūrio Mendės etninės grupės atžvilgiu. Jo valdymo metais iš tiesų išaugo Mendės atstovų įtaka valstybės tarnyboje ir kariuomenėje: jie užėmė aukščiausias šių institucijų vietas. Tuo metu partijos oponentams tapo akivaizdu, jog valdyme pradėję žymiai dalyvauti mendės išskirtinį dėmesį skiria šalies pietiniam ir pietrytiniam regionams, kur ir buvo susitelkę daugiausiai šios etninės grupės gyventojų. Albertas Margajas taip pat bandė sukurti vienpartinę valstybę, tačiau jam ypatingai stipriai pasipriešino opozicinis Visos tautos kongresas (sutrump. angl. APC).
1967 metų kovą įvykę visuotiniai rinkimai beveik iš karto buvo užginčyti kaip negaliojantys, tačiau Siera Leonės gubernatorius Henris Bostonas vis vien paskelbė jų rezultatus: naujuoju šalies ministru pirmininku turėjo tapti Visos tautos kongreso kandidatas Siaka Stivensas, tuo metu užėmęs Fritauno mero pareigas. Kelios valandos iki Stivensui užimant naująjį premjero postą, ginkluotųjų pajėgų brigados vadas Deividas Lansana be kraujo praliejimo įvykdė perversmą, teigdamas, jog valstybės vadovo postas turėtų likti neužimtas iki tol, kol vyks genčių atstovų į parlamentą rinkimai ir siūloma kandidatūra sulauks jų palaikymo parlamente. Stivensas buvo įkalintas namuose, paskelbta karo padėtis. Tuo tarpu grupė vyresniųjų karininkų nepakluso oficialiems valdžios nurodymams ir 1968 m. kovo 23 d. ją nuvertė, tuo pačiu suėmė Lansaną ir konstituciją paskelbė negaliojančia. Grupė užgrobusiųjų valstybės valdymą pasivadino Nacionaline reformacine taryba (sutrump. angl. NRC) ir savo pirmininku paskelbė brigadininką Endriu Džuksoną-Smitą. Tų pačių metų balandį, pačią NRT nuvertė grupė kariškių, pasivadinusių Antikorupciniu revoliuciniu judėjimu (sutrump. angl. ACRM), kuriam vadovavo brigadininkas Džonas Bangura. Po sąmyšio šalyje, ARJ įkalino senuosius NRT narius, atstatė konstituciją ir į premjero postą grąžino Stivensą. Į valdžią sugrįžus VTK, vadovaujamam Stivenso, Limbos etninė grupė išlaikė savo įtaką vyriausybėje ir valstybės tarnyboje. 1970 m., antroji iš didžiausių Siera Leonės etninių grupių Temnė susijungė su Mende į opoziciją prieš VTK valdomą vyriausybę, tačiau 1978 metais Stivensui į viceprezidento postą paskyrus temnių atstovą Soriją Ibrahimą Koromą, ši tauta tiesiog prisišliejo prie Limbos ir atsisakė visų tolimesnių valdžios siekių; ir vis dėlto išliko antra įtakingiausia etnine grupe valstybės valdyme po Limbos.
Valdžią sugrąžinus piliečiams, 1968 metų pabaigoje įvyko rinkimai, po kurių visas ministrų kabineto formavimas atiteko VTK atstovams. Rimtis šalyje visiškai atstatyta nebuvo; provincijose prasidėjus neramumams, 1968 metų lapkritį Stivensas paskelbė nepaprastąją padėtį. 1971 metais vyriausybė išgyveno nesėkmingą karinį perversmą, o 1974 metų liepą ji išaiškino dar vieno, tariamai rengto, aplinkybes: abiejų sumanytų sąmokslų vadai buvo nuteisti, jiems atlikta mirties bausmė. 1977 m., studentų demonstracijos visoje Siera Leonėje nutraukė vyriausybės darbą.
1971 m. balandžio 19 d. parlamentas Sierą Leonę paskelbė respublika. Tuometinis valstybės ministras pirmininkas Siaka Stivensas tapo pirmuoju tautos prezidentu. Jis paprašė Gvinėjos karių pagalbos palaikant vyriausybės valdymą nuo 1971-ųjų iki 1973 metų. 1974 metais žlugus tariamam pasikėsinimui į prezidentą, po dvejų metų Stivensas be jokių priešininkų laimėjo prezidento rinkimus ir buvo perrinktas naujai 5-erių metų valstybės vadovo kadencijai. Per 1977 metų gegužę įvykusius visuotinius parlamento rinkimus, VTK gavo 74 mandatus, o SLTP – tik 15. Siera Leonės tautos partija pasmerkė rinkimus ir VTK apkaltino suklastotais balsavimo rezultatais ir rinkėjų bauginimu. 1978 metais parlamentas patvirtino naują konstituciją, pagal kurią Siera Leonė tapo vienpartine valstybe. Tų pačių metų referendumas VTK pavertė vienintele teisėta šalies partija.
Siaka Stivensas iš prezidento pareigų pasitraukė 1985 metų lapkričio mėn., poste išbuvęs 14 metų, bet ir toliau liko VTK pirmininku. Partija pasiūlė naują kandidatą į prezidentus, remiamą paties Stivenso: Siera Leonės ginkluotųjų pajėgų vadą generolą majorą Džozefą Saidu Momohą. Šis taip pat priklausė Limbai. 1985 metų lapkričio 28 d. vienpartiniame referendume jis buvo išrinktas prezidentu. 1986 m. sausį įvyko jo inauguracija, gegužę – naujojo parlamento rinkimai tarp VTK atstovų.
Po tariamo pasikėsinimo nuversti prezidentą Momohą 1987 m. kovą, buvo suimti sąmokslu įtariami daugiau nei 60 aukšto rango vyriausybės pareigūnų, tarp jų – ir valstybės viceprezidentas Fransis Minahas. Minahas buvo atleistas iš pareigų, nuteistas už sąmokslo rengimą ir pakartas kartu su kitais penkiais 1989 metais.

Valiuta

Siera Leonės valiuta yra leonė. Centrinis šalies bankas yra įsikūręs sostinėje Fritaune.
Siera Leonėje yra besikeičiantis valiutos kursas, o pasikeisti didelę dalį užsienio valiutos galima visuose šalies bankuose, valiutos keityklose, kai kuriuose viešbučiuose.
Naudojimasis kreditine kortele šalyje yra ribotas, nors kai kurie viešbučiai ar restoranai leidžia jomis atsiskaityti. Šalyje nėra nė vieno bankomato.

Demografija

Pagal 2008-ųjų metų JAV Gyventojų Surašymo Biuro duomenis, Siera Leonėje gyvena 6 294 774 žmonių. Šalies sostinė ir didžiausias miestas, ekonomikos ir kultūros centras yra Fritaunas, turintis šiek tiek daugiau nei 1 mln. gyventojų. Antrasis pagal dydį šalies miestas yra Bo (269 tūkst. gyventojų). Kiti Siera Leonės miestai, turintys daugiau nei 100 tūkst. žmonių, yra Kenema, Koidu Taunas ir Makenis, stipriausi Šiaurės ir Pietrytinių provincijų centrai.
Nors Siera Leonės mokyklose, valdžios institucijose ir žiniasklaidoje vartojama oficialia pripažinta anglų kalba, šalyje plačiausiai naudojama gyventojų šnekamoji kalba yra krio (kilusi iš anglų ir kelių vietinių Afrikos kalbų); ja šnekama beveik visose Siera Leonės dalyse. Krio kalbą vartoja 98 % šalies gyventojų, todėl ja, ypač prekiaujant, gali susikalbėti atskiros etninės grupės.