google/wiki40b huggingface dataset:
1975 m. Copa América

Varžybos

Urugvajus, kaip titulą ginanti komanda, žaidė iš karto pusfinalyje.
Vincas Pietaris

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje. Nuo 1859 m. rudens porą metų lankė Pilviškių pradžios mokyklą, nuo 1865 m. – Marijampolės keturklasę mokyklą ir Suvalkų berniukų gimnaziją. 1870–1875 m. studijavo Maskvos universiteto Fizikos-matematikos fakultete, 1875–1879 m. Medicinos fakultete. 
Po studijų baigimo gyveno ir dirbo Demjanske. 1879 m. vasarą vedė ortodoksę atsargos pulkininko dukrą Mariją Kosovič. 1883 m. su šeima persikėlė į Ustiužną (Rusija, Vologdos sritis). 1896 m. nusprendė grįžti į Lietuvą, apsigyveno Kauno senamiestyje, kunigo Adomo Jakšto išnuomotame bute. Tačiau neilgai trukus su šeima grįžo į Ustiužną ir gyveno ten iki mirties.

Publicistika

1873 m. rudenį susipažino su į Maskvos universiteto Istorijos-filologijos fakultetą įstojusiu Jonu Basanavičiumi, kuris padėjo V. Pietariui pradėti bendradarbiauti lietuviškoje spaudoje. 1883 m. V. Pietaris iš J. Basanavičiaus paštu gavo pirmąjį „Aušros“ numerį. 1884 m. ketvirtajame „Aušros“ numeryje, skyrelyje „Knygos apie Lietuvą“, išspausdinta V. Pietario rašyta A. Kirkoro knygos apie Lietuvą recenzija.
1889 m. į Ustiužną buvo ištremtas poetas, kritikas ir publicistas Adomas Jakštas (tikr. Aleksandras Dambrauskas). Jis nuo 1884 m. bendradarbiavo „Aušroje“, buvo išleidęs poezijos rinkinį „Dainų skrynelė“. Jakštas paskatino V. Pietarį imtis plunksnos.

„Algimantas“

Pirmąjį lietuvišką romaną V. Pietaris pradėjo rašyti 1900 m. vasarą. Jame vaizduojama Lietuva XIII amžiuje. Autoriaus teigimu, jis neketino pateikti istoriškai patikrintų faktų. Rašytojo siekis – pateikti paveikslą, kaip XIII amžiaus Lietuva atrodo jo vaizduotėje. Kūrinys patraukliai pasakoja apie vieningos Lietuvos valstybės formavimąsi kovojant su klastingu Voluinės kunigaikščiu Romanu bei jo sąjungininku Lietuvoje Algimanto dėde Aršiuoju, vedusiu svetimtautę, priėmusiu stačiatikių tikėjimą.
V. Pietario rašomame kūrinyje, kaip ir kituose romantikų romanuose, senovės Lietuva vaizduojama kaip laisvas kraštas: čia nėra baudžiavos, po kunigaikščio Algimanto pergalės tarp žmonių įsigali santarvė ir meilė. Kūriniui būdingas epinis mąstymas, schemiškas veikėjų traktavimas, intriguojantis siužetas, savita senosios Lietuvos vizija.
V. Pietaris mirė 1902 m. taip ir nesulaukęs lietuviškos spaudos draudimo panaikinimo. Žmona Marija po jo mirties visus likusius lietuviškus V. Pietario rankraščius perdavė tuo metu Peterburge gyvenusiam A. Dambrauskui-Jakštui. Tarp jų – ir romano „Algimantas“ rankraštį. Neskelbtus V. Pietario rašinius A. Dambrauskas ir toliau siuntinėjo įvairiems draudžiamos lietuviškos spaudos leidiniams.
Pirmosios romano „Algimantas“ dalys išėjo Pensilvanijos valstijoje, Šenandore (JAV) 1904 metais. Tai buvo Antano Miliuko suredaguotos dvi nedidelės knygelės kaip žurnalas „Dirva-Žinynas“. Po keleto mėnesių, jau po lietuviškos spaudos draudimo panaikinimo, romanas paplito Lietuvoje. 1905–1906 m. ten pat buvo išleistos dar trys dalys – visas romanas.
Džiugas Bartkus

Karjera

Profesionalo karjerą pradėjo FBK Kaunas. Buvo skolinamas Baltarusijos klubams.
Po to buvo išvykęs į Lenkiją bei Maltą.
2017 m. sezone atstovavo Vilniaus „Žalgirį“. 2018 m. vasarą išvyko į Izraelį.

Lietuvos rinktinė

Kviečiamas į nacionalinę rinktinę.
Michel Vorm

Klubinė karjera

M. Wormas pradėjo savo profesionalo karjerą 2005 m. ir kol kas visą laiką žaidė tik viename – Utrechto FC – klube. Tiesa, savo pirmąjį 2005–2006 m. sezoną jis buvo paskolintas Den Bošo FC klubui ir žaidė antrojoje Nyderlandų lygoje. 2011 m.rugpjūčio pradžioje persikėlė į Anglijos Swansea klubą ir pasirašė trejų metų kontraktą.

Karjera nacionalinėje rinktinėje

2006 m. M. Wormas su Nyderlandų U–21 rinktine tapo Europos čempionu. Nyderlandų vyrų futbolo rinktinėje debiutavo 2008 m. lapkričio 19 d. draugiškose rungtynėse su Švedija. Nuo tada jis reguliariai kviečiamas į nacionalinę komandą, tačiau joje užima atsarginio vartininko poziciją ir parungtyniauti gauna gana retai. M. Wormas buvo rinktinės sudėtyje 2010 m. pasaulio čempionate Pietų Afrikoje, tačiau trenerio sprendimu taip ir nepasirodė aikštėje.
Results May Vary

Albumo informacija

Albumą grupę norėjo pavadinti Lessismore, paskui Bipolar. Kiti albumo pirminiai pavadinimai buvo Panty Sniffer, The Search for Teddy Swoes, ir Fetus More.
Pusę albumo dainų yra įrašyta su naujuoju gitaristu (kadangi Wes Borland paliko grupę 2001 m.). Vokalistas Fred Durst ir bosistas Sam Rivers keletą dainų sugrojo gitara, o likusias sugrojo inžinierius Elvis Baskette. Tai pirmasis ir paskutinis albumas su buvusiu grupės Snot gitaristu Mike Smith.
Antrasis singlas tai akustinis koveris The Who dainos „Behind Blue Eyes“, šios dainos vaizdo klipe nusifilmavo aktorė Halle Berry. Šią dainą galima girdėti jos filme Gotika.
Daina „Just Drop Dead“ buvo išmesta iš albumo, tačiau ji pateko į internetą (manoma, kad Durst dainą "nutekino"). Šioje dainoje tyčiojimąsi iš pop dainininkės Britney Spears, ir šią dainą Durst parašė, po jų skandalingų skyrybų. Dainą „Just Drop Dead“ galima išgirsti Eat You Alive single. „Eat You Alive“ buvo pirmasis albumo singlas pasiekė Amerikos roko topų Top 20-tuką.
Tim Burton norėjo kartu su Durst nupiešti albumo viršelį, kol albumą norėta pavadinti 'The Search for Teddy Swoes' .
Albumo baladė "Build a Bridge" buvo oficiali WWE laidos Survivor Series daina.
Albumo kūrėjų sąraše Pete Townshend vardas parašytas su klaidomis.

Albumo priėmimas

Šį kartą, albumas sulaukė teigiamų atsiliepimų iš kritikų. Nors vieni, tarp jų ir žurnalas Rolling Stone, albumą įvertino teigiamai, kiti jį vertino neigiamai, o Playlouder netgi pavadino „tikru šūdu“.
Želviai (Kretinga)

Aplinkinės gyvenvietės

ŠVENTOJI – 3,5 kmKalgraužiai – 3,5 kmDARBĖNAI – 6 km
Sausdravai – 3 kmŠventoji – 3,5 kmLazdininkaiManciškė – 2,5 kmŽibininkai – 5 kmJoskaudai – 3 km
Kristupas Konstantinas Pacas

Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Kauno seniūno Mikalojaus Andžejaus Paco (m. apie 1710) ir Marianos Stadnickaitės (m. apie 1700) sūnus, Lietuvos dvaro vėliavininko Konstantino Vladislavo Paco (1620–1686) anūkas.
Nuo 1710 metų buvo karaliaus dvare, užimdamas Lietuvos didžiojo raštininko pareigybę. 1724 metais, į gyvenimo pabaigą gavo Polocko kašteliono pareigybę. Jam priklausė Kauno, Pinsko ir Didsko seniūnijos.
Kristupas Lokys

Biografija

1885–1888 m. mokėsi Gosnerio misionierių mokykloje Berlyne, išmoko anglų kalbą, gerai mokėjo Indijos hindi, mindari ir gauvari tautų kalbas. 1888–1913 m. (su 1903–1904 m. pertrauka) evangelikų liuteronų misionierius Indijoje. Vietos gyventojus mokė agrotechnikos, jiems organizavo labdarą, įsteigė ligoninę, parodomąjį ūkį, pastatydino užtvanką. Jos vietoje vėliau pastatyta didelė užtvanka pavadinta jo vardu. 1904 m. jo iniciatyva Mažojoje Lietuvoje įsteigta „Sandoros“ draugija, 1904–1939 m. leistas laikraštis „Pagalba“. 1903 m. išleido giesmynėlį „Pasiuntinystės giesmės“, knygą „Gera roda wierno prieteliaus ir brolio Kristuje“. Ragino ugdyti lietuvių kultūrą; iš viso parašė 16 religinio turinio knygų.
1914 m. buvo grįžęs atostogų, bet prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas, ir teko likti savame krašte. 1914–1921 m. kunigavo Vanaguose Vanagų evangelikų liuteronų bažnyčia. Tarp jaunimo plėtojo tautinę ir religinę veiklą, dalyvavo steigiant „Eglės“ draugiją, kurioje dalyvavo ir būsimoji rašytoja Ieva Simonaitytė. Rašė į lietuvių spaudą, vienas pirmųjų rašė ir apie Indiją, smerkė kolonizatorius britus. Spaudoje, susirinkimuose 1919 m. reikalavo Klaipėdos kraštą atskirti nuo Vokietijos; dėl tautinės veiklos valdžios ir dvasinės vyresnybės persekiotas. Nuo 1921 m. „Ryto“ leidybos bendrovės narys.
Jonas Čepinskis

Jonas Čepinskis (g. 1949 m. kovo 24 d. Akmenėje) – Lietuvos ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija

1972 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, 2002 m. habilituotas socialinių mokslų daktaras.
1972–1989 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos bendradarbis, nuo 1976 m. dėstytojas. 1989–1992 m. dirbo Ekonomikos institute. Nuo 1989 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1999–2000 m. Biznio ir vadybos fakulteto prodekanas, nuo 2001 m. profesorius. 1992–2002 m. stažavosi ir dėstė Ciuricho, Fribūro, Sankt Galeno (Šveicarija), Diuseldorfo, Štralzundo (Vokietija), Roskildės (Danija) universitetuose.
Dalyvavo rengiant Lietuvos įstatymų projektus, Aplinkos apsaugos (1995 m.) ir Darnaus vystymo (2002 m.) strategijas. Rašo aplinkos ekonomikos, draudimo, vadybos klausimais.
Robert F. Curl Jr.

Robertas Kerlas (angl. Robert Floyd Curl, Jr., g. 1933 m. rugpjūčio 23 d. Alice, Teksaso valstija) – JAV chemikas, Nobelio chemijos premijos laureatas.

Biografija

1957 m. Kalifornijos universitete įgijo daktaro laipsnį, vėliau studijas tęsė Harvardo universitete. Nuo 1958 m. dirba Riso universitete Hiustone, nuo 1967 m. profesorius.
Šalčininkėliai

Istorija

Nuo XIX a. žinomas Šalčininkėlių kaimas ir dvaras. Kaimas buvo valsčiaus centras.
LTSR metais (1950–1977 m.) – Šalčininkėlių apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė.

Sportas

Šalčininkėlius išgarsino Lenkijos pilotas Tadeušas Gura, kuris 1938 m. sklandytuvu PWS-101 nusileido miestelyje. Tai buvo pasaulio rekordas – 557,8 km įveikti iš Bezmechova Guros (netoli Svidniko) iki Šalčininkėlių nei karto nenusileidus. 2006 m. Šalčininkėlių mokykloje buvo atidengta šio įvykio atminimo lenta.
Tirkšlių Kristaus Karaliaus bažnyčia

Istorija

Tirkšlių bažnyčiai 1612 m. dovanota žemės. 1616 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Zigmantas Vaza paragino Tirkšlių seniūną E. Fitingą pastatyti bažnyčią. 1750 m. įsteigta parapinė mokykla.
1766 m. pastatyta nauja bažnyčia. Tirkšlių klebonas Petras Lukauskis po 1863 m. sukilimo ištremtas į Tobolską, nuo 1871 m. gyveno Kazanėje. 1936 m. liepos 1 d. bažnyčia sudegė.
1937–1939 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Statyba rūpinosi kunigas Antanas Kiela (1899–1983 m.), (palaidotas Tirkšlių kapinėse netoli koplyčios). Jis 1950–1955 m. ištremtas į Rusiją. Klebonas Bronislovas Burneikis (1923–1991) pastatė kleboniją.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside.
Čefyras

Čefyras, čifyras (rus. чифи́рь, čifir, kitaip чифи́р, čifir) – gėrimas, gaunamas plikant arba verdant labai stiprią arbatą. Glaudžiai susijęs su Rusijos kalėjimų sistema, dažniausiai geriamas kalinimo įstaigose. Pasižymi psichoaktyviu poveikiu, gali iššaukti priklausomybę.

Gamyba

Čefyras dažniausiai verdamas dedant du – tris birios arbatos šaukštelius vienam žmogui (kalėjime dažniausiai matuojama degtukų dėžute vienam žmogui), kuri beriama į verdantį vandenį. Ji verdama 10-15 minučių be maišymo – kol lapeliai nusėda ant puodelio dugno. Tada geriama siunčiant puodelį ratu, iš kurio kiekvienas nuteistasis geria du gurkšnius. Čefyras geriamas be cukraus, nes su cukrumi poveikis padidėja iki nemalonių pojūčių – stiprus galvos skausmas, tachikardija, kai kuriais atvejais žmogų su silpnesne širdimi gali ištikti infarktas. Kad būtų sumažintas kartus skonis burnoje gali būti laikomas saldainis.
Nijolė Virginija Bražėnaitė

Biografija

1941 m. baigė „Aušros“ mergaičių gimnaziją. Nuo 1941 m. studijavo mediciną Vytauto Didžiojo universitete, nuo 1943 m. – Vokietijoje. 1947 m. baigė Insbruko universitetą (Austrija), medicinos daktarė.
1948–1952 m. Nacionalinio kraujo transfuzijos centro ir Vėžio instituto Paryžiuje asistentė. 1952 m. persikėlė į Vokietiją, dirbo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto tarybos sekretore. Atvykusi i JAV 1954–1959 m. specializavosi ir stažavo Mount Vertono ligoninėje (Niujorko valstija). Metropolitano ir Mount Sinai ligoninėse Niujorke, 1962–1971 m. Poliklinikos medicinos mokyklos ir sveikatos centro Niujorke patologė; profesorė adjunktė. 1971–1973 m. laboratorijų direktorė. 1977–1979 m. Spring Valei (Niujorko valstija), Roklando ligoninės laboratorijų direktorė. 1980–1989 m. Šv. Juozapo medicinos centro Jonkerse (Niujorko valstija) patologė, nuo 1989 m. šio centro Patologijos ir Klinikinės laboratorijų direktorė.
Ateitininkų federacijos, Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos, Amerikos lietuvių gydytojų draugijos, Lietuvių fronto bičiulių organizacijos, Lietuvių katalikų mokslų akademijos veikėja.
V amžius

Penktasis mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 401 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 500 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis
Amžiai: IV amžius – V amžius – VI amžius
400 m barjerinis bėgimas

400 metrų barjerinis bėgimas – lengvosios atletikos rungtis, ilgiausia oficiali barjerinio bėgimo distancija. Nuo 1900 m. vasaros olimpinių žaidynių rungtis įtrauktą į olimpinę programą.

Istorija

Pirmą kartą panašaus barjerinio bėgimo atstovai buvo apdovanoti 1860 m. Oksforde, Jungtinėje Karalystėje. Tuomet sportininkai įveikė 440 jardus arba 402,336 metro. Bėgdami sportininkai turėjo įveikti dešimt medinių pertvarų, kurių aukštis siekė 100 centimetrų. Jog išvengti traumų 1895 m. pradėti naudoti lengvi barjerai, kuriuos sportininkai galėjo laisvai nuversti. Iki 1935 m. buvo priimta nuostata jog sportininkas nuvertes daugiau nei tris barjerus yra diskvalifikuojamas. Taip pat tuo metu vyravo ir taisyklė jog rekordai fiksuojami tik tuo atveju, jeigu sportininkas nenuvertė nei vieno barjero ir trasą įveikė švariai.
400 m barjerinis bėgimas olimpine rungtimi tapo 1900 m vasaros olimpinėse žaidynėse Paryžiuje. Oficialus barjerų aukštis tapo 91,4 cm (3 pėdos) vyrams ir 76,20 cm moterims. Tapo priimtas standartas jog pirmasis barjeras stovi už 45 m nuo starto linijos, o tarp kiekvieno barjero yra 35 m atstumas, o nuo paskutinės kliūties iki finišo palikta 40 m.
Pirmasis užfiksuotas moterų 400 m barjerinis bėgimas įvyko 1971 m. Tarptautinė lengvosios atletikos federacija kaip oficialią rungtį moterims įteisino 1974 m. Nuo 1984 m. vasaros olimpinių žaidynių moterų rungtis įtraukta į olimpiados programą.

Pasirengimas

400 m barjerinis bėgimas reikalauja greičio, jėgos ir ištvermės. Bėgant pirmus 200 m reikalinga jėga, kuri trečiajame ketvirtyje pereina į ištvermę, kurią būtina išlaikyti iki finišo. Šiai distancijai reikalingas tik minimalus lankstumas, nes nuo didelio lankstumo mažėja galingumo rodikliai. Pradedantieji lengvaatlečiai mokosi bėgti laisvu žingsniu, kitu atveju likus bėgti 100 m sportininko kūnas būna labai įsitempęs, o tai mažiną greitį ir sulėtina jį finiše. 400 m barjerinio bėgimo atstovai įprastai geba bėgti ir 200 m ar 400 m sprintus, bei demonstruoja gana aukštus rezultatus, kadangi bėgant 200 m dominuoja greičio jėga, o 400 m: jėga ir ištvermė. Tokios rungtys yra tik pagalbinės, dažniausiai varžybos rengiamos kelias dienas, todėl pirmąją dieną startuojama 400 m sprinto rungtyje, o antrąją barjeriniame bėgime ar 200 m sprinte. Kiekvienas pasirenka kokiose varžybose startuoti geriausia, nors didelio meistriškumo sportininkai stambiausiose varžybose gana startuoja keliose rungtyse.
Benediktas XVI

Biografija

Gimė Bavarijos Marktlio prie Ino upės (Marktl am Inn) miestelyje, Vokietijoje. Jo tėvas buvo policijos karininkas, turėjęs 1937 m. atsistatydinti ir kelis kartus kraustytis į kitas vietas dėl priešiškų naciams pažiūrų. Tačiau, kai kurių istorikų teigimu, priešiškas nacizmui asmuo niekaip nebūtų galėjęs tarnauti hitlerinės Vokietijos policijoje.
1941 m. keturiolikmetis Racingeris įstojo į Hitlerio Jaunimo (Hitlerjugend) organizaciją (tai buvo privaloma pagal įstatymus), tačiau jaunuolis nebuvo entuziastingas narys, nesilankė susirinkimuose. 1943 m. paimtas į priešlėktuvinės gynybos dalinius, vėliau išsiųstas į pėstininkų apmokymus ir paskirtas tarnauti prie Vengrijos sienos, prieštankinės gynybos daliniuose.
Pervestas atgal į Bavariją, Racingeris dezertyravo likus vos kelioms dienoms prieš hitlerininkų pasidavimą. Grįžęs į Traunšteiną, buvo 6 savaites kalinamas sąjungininkų belaisvių stovykloje.
Po karo su broliu Georgu įstojo į katalikų seminariją, o 1951 m. birželio 29 d. abu įšventinti į kunigus. 1957 m. gavo teologijos daktaro laipsnį, o 1958 m. tapo Freizingo koledžo dėstytoju. Nuo 1959 iki 1963 m. dėstė Bonos universitete, vėliau persikėlė į Miunsterio universitetą.
Antrajame Vatikano Susirinkime (1962–1965 m.) Racingeris buvo vienas pagrindinių teologijos ekspertas. 1977 m. tapo Miuncheno arkivyskupu, o 1981 m. popiežius Jonas Paulius II paskyrė jį buvusios Inkvizicijos (dabar – Tikėjimo doktrinos kongregacijos) prefektu.
1989 m. kardinolas Jozefas Aloizas Racingeris Miunchene apdovanotas humoristo Karlo Valentino vardu pavadintu ordinu.
Nors Benediktas XVI yra vokietis, tačiau laisvai kalba itališkai, prancūziškai, ispaniškai, portugališkai ir lotyniškai. Jis taip pat skaito senąja graikų ir biblijine hebrajų kalbomis.
2013 m. vasario 11 d. Vatikanas išplatino netikėtą žinią, kad popiežius Benediktas XVI 2013 m. vasario 28 d. ketina atsistatydinti.

Seksualinio vaikų išnaudojimo skandalai

2005 metais žiniasklaida teigė, esą 2001 metais tuometinio kardinolo Racingerio vadovaujama Tikėjimo doktrinos kongregacija išsiuntinėjo visiems katalikų vyskupams laišką, kuriame tarp kitų dalykų buvo nurodoma laikyti paslaptyje visus žinomus faktus apie dvasininkų vykdytą seksualinį vaikų išnaudojimą, perduodant šią informaciją tiesiogiai Racingerio biurui bei grasinant ekskomunikacija už tokių faktų atskleidimą, įskaitant jų perdavimą teisėsaugos organams.  Popiežius yra viešai atsiprašęs žmonių, tapusių kunigų pedofilų aukomis.

Pažiūros

Popiežius Benediktas XVI laikomas konservatyvių pažiūrų, griežtu Katalikų bažnyčios tradicijų rėmėju. Jis yra atvirai pasisakęs prieš homoseksualumą, tos pačios lyties santuokas, eutanaziją, abortus, klonavimą, prezervatyvus bei moteris kuniges.
Ũ

Ũ ir ũ (u su tilde) – modifikuota lotyniškos abėcėlės raidė U.
Dažniausiai sutinkama gvaranių bei kitose tupių-gvaranių kalbose, nauruiečių kalboje, kur reiškia nosinį garsą un. Tokį patį garsą žymi ir portugalų kalboje, tačiau nėra oficiali šios kalbos abėcėlės raidė. Ũ dar naudojama vietnamiečių kalboje ir viename iš vodų abėcėlės variantų (žymi garsą ы).
Balvų rajonas

Balvų rajonas (latv. Balvu rajons) buvo Latvijos administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Plotas – 2381 km², gyventojų skaičius – 28246 (2005 m. pradžioje). Rajonas ribojasi su Rusija rytuose, su Alūksnės rajonu – šiaurėje, Gulbenės rajonu – vakaruose, Maduonos rajonu – pietvakariuose, Rėzeknės rajonu ir Ludzos rajonu – pietuose. Rajono centras yra Balvų miestas.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas).
Kiškos

Istorija

Penkių kartų giminės giminystės ryšiais jungė 29, santuokiniais – 63 narius. Daugiausia tuokėsi su Radvilomis, apie 20,5 % iš nustatytų santuokų. Giminės pirmtakas buvo Palenkės bajoras Petras Strumila, pravarde Kiška, Drogičino seniūnas, minimas 1463 m. Giminės pradininkas – jo sūnus Stanislovas Kiška (m. арiе 1513–1514 m.), 1493–1499 m. Lietuvos didysis maršalka, 1500–1503 m. Smolensko vietininkas, 1503–1507 m. Lietuvos didysis etmonas, nuo 1508 m. Gardino seniūnas, nuo 1512 m. Lietuvos krašto maršalka. Dėl iš tėvo sukaupto ir paveldėto turto priklausė turtingiausių LDK didikų dešimtukui – pagal 1528 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės surašymą nuo 3584 dūmų su daugiau, kaip 23 000 valstiečių išrengdavo 224 raitelius. Iš Stanislovo palikuonių buvo 8 vaivados, 3 kaštelionai, po vieną Žemaičių vyskupą, Lietuvos didįjį ir lauko etmoną, Lietuvos krašto didįjį iždininką. Paskutinis dinastijos atstovas – 1654 m. miręs Jonušas Kiška.
Daugiausia valdų Kiškos turėjo Palenkėje ir Vakarų Baltarusijoje, valdė Musninkus, Markučius, Olyką. 1542–1614 m. valdė Кėdainius. Dėl XVII a. karų su Rusija ir Švedija bei pomėgio švaistyti turtus Kiškos patyrė finansinių nuostolių ir prarado įtaką.
Matarnai

Istorija

Kaimas anksčiau priklausė Būblelių valsčiui, dalis kaimo buvo žinoma kaip Kačerginė.

Aplinkinės gyvenvietės

Slabadai – 1 km
Henrikas Dmachauskas

Biografija

Kilęs iš dvarininkų. Tėvas Mykolas Dmachauskas buvo Edukacinės komisijos sekretorius Vilniuje. Baigė teisę Vilniaus universitete, studijavo skulptūrą, K. Jelskio mokinys. Per 1831 m. sukilimą veikė Trakų apskrityje. Sukilimui pralaimint su sukilėliais pasitraukė į Varšuvą, iš čia emigravo į Prancūziją. Ten priklausė Lietuvos ir rusų žemių draugijai.
1833 m. su J. Zalivskiu Austrijos valdomoje Galicijoje bandė sukelti valstiečių sukilimą. 1834 m. suimtas, iki 1837 m. tardomas, 1837-1841 m. kalintas. 1841-1851 m. tobulinosi Dailės mokykloje Paryžiuje, skulpt. F. Rudo, P. J. Davido d’Anžero dirbtuvėse. 1851-1861 m. gyveno JAV.
Užsienyje gyveno ir kūrė Henry D. Saunderso slapyvardžiu. Rengiant 1863 m. sukilimą buvo Dysnos apskrities karinis komisaras, per sukilimą – sukilėlių būrio vadas. Siekė valstiečius aprūpinti žeme. Žuvo per susirėmimą su Rusijos kariniu daliniu.

Kūryba

Sukūrė plakečių (J. Zalivskis, 1849 m.), portretinių biustų (Džordžas Vašingtonas, Bendžaminas Franklinas, Tomas Džefersonas, Tadas Kosciuška 1852-1861 m., M. Balinskis, 1863 m.), figūrinių antkapinių paminklų (savo žmonai, 1858 m., Filadelfija, Vladislovas Sirokomlė, 1862 m. Vilnius), skulptūrų (šv. Vladislovas, 1862 m., Vilniaus arkikatedra), medalionų (žudynėms Galicijoje atminti, 1846 m., M. Balinskis, 1861 m., Barbora Radvilaitė, 1862 m.).
Kūriniai romantinės krypties, patosiški, laisvos, impulsyvios lipdybos, kai kurie klasicizmui būdingų raiškos formų.
Vaclovas Krutinis

Biografija

1955–1958 m. mokėsi Vilniaus 37-ojoje 8-metėje mokykloje, 1958–1960 m. – Vilniaus 16-ojoje vidurinėje mokykloje, 1960–1966 m. – Vilniaus M. K. Čiurlionio meno mokykloje, 1973 m. baigė Lietuvos dailės institutą (nuo 1990 m. - Vilniaus dailės akademija), skulptūros studijas. Nuo 1978 m. - Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
1998-2008 m. Lietuvos dailininkų sąjungos pirmininkas. 1998-2005 m. Lietuvos kultūros ir meno tarybos narys. 2000-2008 m. Lietuvos meno kūrėjų asociacijos ir Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūros viceprezidentas. 2008-2011 m. Tarptautinės dailininkų asociacijos (AIAP) vykdomojo komiteto narys.

Kūryba

Sukūrė dekoratyvinių („Bangų šešėliai“ Klaipėdoje 1984 m., skulptūrinė kompozicija Vilniaus psichiatrijos ligoninei, Naujoji Vilnia, „Tėviškės prisiminimai“, Kupiškis, abi 1988 m., „Paukštis“, Palanga, 1997 m.), kamerinių („Narstinys“ 1998 m., „Jungtis“ 2000 m.), paminklinių („Vėliavnešiai“, Ukmergė, 1982 m., Dionizas Poška, Bijotai, 1990 m., generolas Jonas Černius, Kupiškis, 1998 m., „Angelams sargams - žuvusiems policijos pareigūnams“, Vilnius, 2005 m.) skulptūrų iš akmens, medžio, metalo, apie 70 antkapinių skulptūrinių paminklų Lietuvos mokslo ir meno žymiems veikėjams bei privatiems asmenims.
Kūriniai aptakių formų, dekoratyvūs, vyrauja žmogaus figūra, dažnos figūrinės grupės, yra animalistinių motyvų. Nuo devintojo dešimtmečio daugiausia kūrė abstrakčią skulptūrą. Jo kurinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, A. Tretjakovo galerija Maskvoje, Kinijos nacionalinis dailės muziejus Pekine.

Parodos ir simpoziumai

Nuo 1974 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje – Maskvoje, Rygoje, Varšuvoje, Taškente, Geteborge, Atėnuose, Pekine, Froidenštate (Vokietija), Budapešte, Helsinkyje, Drachtene (Nyderlandai), Fano (Italija), Ulfte (Nyderlandai)). Surengė 10 personalinių ir dalyvavo 50-yje grupinių parodų. Sukūrė darbą "Lietuva" Europos simpoziumui Kaisersteinbruche, Austrijoje.
Dalyvavo skulptūros simpoziumuose Klaipėdoje (1977 m., 1979 m., 1984 m.), Burge (Bulgarija, 1980 m.), Ždiare prie Sazavos (Čekija, 1992 m.), Švedijoje (1994 ir 1995 m.).