google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandras I (Rusija)

Biografija

Kilęs iš Holšteinų-Gotorpų Romanovų dinastijos. Tėvas – Didysis kunigaikštis Pavelas Petrovičius, motina – Viurtembergo kunigaikščio duktė Marija Fiodorovna.

Valdymas

Sostą gavo po rūmų perversmo, per kurį nužudytas jo tėvas. Jaunystėje planavo liberalias reformas, tačiau nedaug nuveikė, nes buvo neryžtingas, o Rusija nepribrendusi reformoms. Kolegijas 1802 m. pakeitė ministerijos, 1810 m. įsteigta Valstybės taryba. Pirkliams, miestiečiams leista pirkti negyvenamas žemes, dvarininkams – atleisti valstiečius iš baudžiavos už išpirką. Antrojo dešimtmečio pabaigoje asmens laisvę gavo Estliandijos, Lifliandijos ir Kuršo gubernijų valstiečiai.
Remiantis kiek pakeistu Abiejų Tautų Respublikos Edukacinės komisijos modeliu įgyvendinta švietimo reforma. Išplėstas vidurinių mokyklų tinklas. 1803 m. Vilniaus vyriausioji mokykla pertvarkyta į Vilniaus universitetą, atkurtas Tartu universitetas, įsteigti Charkovo, Kazanės, Sankt Peterburgo universitetai. Į antrojo dešimtmečio pabaigą Aleksandras I nutolo nuo jaunystės idealų. Vidaus reikalus pavedė tvarkyti policinio valdymo šalininkui A. Arakčejevui. Paskutiniaisiais gyvenimo metais tapo labai religingas.
Valdant Aleksandrui I 1801-1813 m. prie Rusijos imperijos prijungta 1801 m. Gruzija, 1809 m. Suomija, 1812 m. Besarabija, 1813 m. Azerbaidžanas. Po nesėkmingo 1805-1807 m. karo su Prancūzija sudaryta Tilžės taika. Per Prancūzijos-Rusijos karą, nors ir nevadovaudamas kariuomenei, Aleksandras I savo laikysena padėjo pasiekti pergalę, priėmė sprendimą dėl kariuomenės žygio į Europą, buvo vienas 1814-1815 m. Vienos kongreso vadovų ir 1815 m. Šventosios sąjungos organizatorių. Tapo kongreso sudarytos ir su Rusija sujungtos Lenkijos karalystės karaliumi.
Aleksandro I valdymo laikais Lietuvos vardas buvo vartojamas oficialiuose Rusijos imperijos administracinių teritorinių vienetų pavadinimuose: Lietuvos generalgubernatorija (centras – Vilnius), Lietuvos Vilniaus gubernija ir Lietuvos Gardino gubernija. Lietuvoje jo vyriausybė toleravo vietos bajorų kultūros tradicijas. 1807-1812 m. buvo svarstoma, ar verta atkurti Lietuvos Didžiąją kunigaikštystę, pavaldžią Aleksandrui. Manyta, kad toks autonominis vienetas galėtų būti atsvara 1807 m. Napoleono I įkurtai Varšuvos kunigaikštystei. Po 1814 m. buvo keliama idėja regioną, vėliau pavadintą Šiaurės vakarų kraštu, ar jo dalį prijungti prie Lenkijos karalystės. Po filomatų ir filaretų bylos 1823-1824 m. Rusijos imperijos valdžia sugriežtino krašto kultūros kontrolę, mokyklose įvedė privalomas pamokas rusų kalba, įsakė, kad šia kalba būtų mokoma istorija ir geografija.
Mirė kelionėje peršalęs. Jo garbei Peterburge 1834 m. atidengta Aleksandro kolona.
Pamurio regionas

Ekonomika

Registruotų bedarbių yra 16,8 % (9 330 žm.).
Automagistralių – 14 km, kitų autokelių – 1 451 km.

Turizmas

Turizmo specializacijos – sveikatos turizmas, medžioklės turizmas ir agrarinis (vynuogynų) turizmas.
Turistai, atvykę į Pamurio regioną sudaro 7,8 % visų Slovėnijos turistų. Iš jų 52,3 % – turistai iš Slovėnijos, 47,7 % – užsieniečiai. Užsienio turistų sudėtis: 70,9 % – Austrija, 3,7 % – Kroatija, 4,1 % – Italija, 11,8 % – Vokietija, 0,5 % – D. Britanija, 9,0 % – kitos šalys.
Gamta (žurnalas)

Istorija

Leido Lietuvos gamtininkų draugija kartą per ketvirtį. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. Išėjo 20 numerių. Iliustruotas per 60 p. leidinys nagrinėjo įvairių mokslų (astronomija, fizika, botanika, zoologija, geografija, matematika ir kt.) klausimus, skelbė naujausius tų mokslo šakų tyrinėjimus, informavo apie gamtos mokslo pasiekimus užsienio šalyse. Supažindino su Lietuvos mokslo istorija, rašė apie Lietuvos gamtininkų draugijos veiklą.
Bendradarbiavo Povilas Brazdžiūnas, F. Dičiūtė, Tadas Ivanauskas, Steponas Jankauskas, Vytautas Kaikaris, Juozas Matulis, Antanas Minkevičius, Alfonsas Palionis, Paulius Slavėnas ir kt.
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius – dvidešimt pirmas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys už ypatingus nuopelnus garsinant Lietuvos vardą, puoselėjant ir plėtojant tarpvalstybinius santykius, už humanitarinę pagalbą Lietuvai, už ypatingus nuopelnus valstybės tarnyboje, kultūros, mokslo ir švietimo, verslo ir gamybos, sveikatos ir socialinės apsaugos, karybos, sporto, ūkio bei kitose srityse. Ordino garbės ženkle veiklos sritis žymima kryžių ir juostą (kaspiną ar kaspinėlį) jungiančiame vainike tam tikrą sritį atitinkančiu simboliu. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.

Istorija

Ordinas „Už nuopelnus Lietuvai“ įsteigtas 2002 m. birželio 18 d. Valstybės apdovanojimų įstatymu Nr. IX-957.
Delinkalnio piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Smiltniekų piliakalnis 16 km
Sparnų piliakalnis 9 kmOganų piliakalnis 5 kmDuobelės pilis 12 kmInčėnų piliakalnis 26 kmSvėtkalnio piliakalnis 14 kmLuokavos piliakalnis 20 kmRaktė 18 kmKamradžų piliakalnis 8 km
Venckų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šusties dešiniajame krante, jo santakoje su Pilupiu. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 55 m ilgio, 17 m pločio rytiniame gale ir 20 m pločio vakariniame. Jos vakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 30 m pločio pylimas, kurio išorinėje pusėje buvo dabar jau užlygintas griovys. Pylime išardavo apdegusių rąstų. Aikštelės rytiniame krašte supiltas 0,3 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 7 m aukščio. Piliakalnis labai apardytas arimų. Aikštelės vidurys dirvonuoja, kraštai ir šlaitai apaugę lapuočiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia.
Vakarinėje papėdėje, 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Sakūtėlių piliakalnis 23 km
Eidaičių piliakalnis 9 kmJomantų piliakalnis 17 km
Paulaičių piliakalnis 11 kmGedikų piliakalnis 12 km
Žakainių piliakalnis 7 kmVanagių piliakalnis 3 km
Vilkų Lauko piliakalnis 25 kmJuodžių piliakalnis 7 km
Akmeniškių piliakalnis 12 km
Ergas (reljefas)

Aprašymas

Ergai išsidėstę dviem plačiomis juostomis tarp 20° ir 40° šiaurės bei 20° ir 40° pietų platumų, kur pučia sausi, vėstantys pasatai. Aktyvūs ergai būna srityse, kur per metus išlyja ne daugiau kaip 150 mm kritulių. Didžiausi ergai yra Šiaurės ir Pietų Afrikoje, Centrinėje ir Pietvakarių Azijoje, Centrinėje Australijoje. Pietų Amerikoje ergų yra tik Anduose, bet dalyje Peru pakrantėse ir šiaurės vakarų Argentinoje yra ergų su didžiuliais barchanais. Ergų yra ir kai kur šiaurės rytų Brazilijoje. Vienintelis aktyvus Šiaurės Amerikos ergas yra Gran Desierto de Altar (31.95°N 114.14°W), besidriekiantis nuo Sonoros dykumos (Sonoros valstija Meksikoje) iki Jumos dykumos Arizonoje (JAV) bei Algodoneso kopų (angl. Algodones Dunes pietryčių Kalifornijoje (JAV). Apžėlęs ergas yra Nebraska Sand Hills regionas Nebraskoje (JAV). (42.13°N 102.19°W).
Smėlio jūros ir barchanų laukai daugiausiai būna regionuose, kurie yra pavėjui nuo sauso palaido smėlio telkinių (sausos upių vagos ir upių deltos, užliejamos lygumos, sandurai, sausi ežerai, paplūdimiai). Daug didžiųjų ergų yra pavėjui nuo upių vagų regionuose, kurie per sausringi, kad turėtų gausią augmeniją, todėl patiria smarkią vėjo eroziją. Smėlis iš tokių šaltinių nupučiamas pavėjui ir kaupiasi į didelius barchanus (dykumų kopas) vietose, kur vėjo judėjimas sustabdomas reljefo ar susikertančių vėjo srautų.

Ergai ir barchanų laukai linkę slinkti pavėjui, ir nuo smėlio šaltinių gali nutolti šimtus kilometrų. Kad susikauptų tiek smėlio, reikia labai daug laiko. Tokie dideli ergai su didžiuliais barchanais, kokie yra Arabijos pusiasalyje, Šiaurės Afrikoje ar Centrinėje Azijoje susidaro per milijoną metų ar ilgiau. Smėlio jūros, susikaupusios reljefo žemumose, tokios kaip Murzuko dykuma Libijoje (25.90°N 13.90°E), gali sukaupti labai storus smėlio klodus (daugiau kaip 1000 m storio)). Nemažai tokių ergų kaip linijinių kopų ergai Simpsono dykumoje (24.95°S 137.42°E) ir Didžioji Smėlio dykuma (19.70°S 122.62°E) Australijoje turi ne storiau smėlio, kaip kad yra vienoje kopoje ant aliuvinės lygumos.
Viename smėlio jūros regione barchanai linkę būti vienodi. Pvz., būna ergai ar barchanų laukai, kur barchanai būna linijiniai ar pusmėnuliški, žvaigždiški ar paraboliniai. Jie paprastai būna vienodai orientuoti ir artimo dydžio.
Pagal prigimtį ergai būna labia aktyvūs. Palei didžiųjų barchanų bei smėlio keterų galus susidaro maži migruojantys barchanai. Atskiri barchanai erguose dažnai būna ilgesni ar platesni nei 500 m. Ergai nuo barchanų laukų skiriasi tiek bendru smėlių padengto ploto dydžiu, tiek barchanų forma bei dydžiu.
Klaipėdos rajono taryba 1990–1995 m.

Klaipėdos rajono savivaldybės taryba – Klaipėdos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Klaipėdos rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Klaipėdos rajono taryba.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Klaipėdos rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
1990 m. Klaipėdos rajono tarybos pirmininku (meru) išrinktas Juozapas Paliakas. Jis pareigas ėjo iki kadencijos pabaigos - 1995 m. Juozapas Paliakas tapo pirmuoju demokratiškai išrinktu Klaipėdos rajono savivaldybės vadovu po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo.
Raganiukės teatras

Raganiukės teatras – vaikų teatras, esantis Vilniuje. Neformalaus scenos menų tinklo (IETM) narys. Įkūrėja ir ilgametė jo vadovė – režisierė Rita Urbonavičiūtė. Direktorė – Rita Urbonavičiūtė. Dirba 4 darbuotojai (pagal darbo sutartis; 2015 m.). Raganiukės teatrą reprezentavo ir jo reklaminiu veidu buvo daugiau nei 5 aktorės. Tarp jų: Rasa Strauzaitė, Ieva Palaimaitė, Laura Jakštytė, Sigutė Kazakevičiūtė ir Loreta Raškevičiūtė bei kt.
Adresas: S. Stanevičiaus g. 24, LT-07102, Fabijoniškės.

Repertuaras

Repertuarą sudaro spektakliai pagal užsienio klasiką ir Lietuvos nacionalinę dramaturgiją. Daug dėmesio skiriama lietuvių liaudies tautosakai. Per ją vaikams perteikiama tarmė ir papročiai. Jie inscenizuojami, kuriamos autentiškos ir šiuolaikinės muzikos, garso, vaizdo improvizacijos, interaktyvumas ir edukacija. „Raganiukės teatro“ kūrybinė trupė pristato spektaklius Lietuvoje ir tarptautiniuose festivaliuose. Per 16 metų pastatyta 40 spektaklių.

Istorija

Siekdama įamžinti rašytojo Otfrydo Proislerio teisingumo ir gėrio personažą Raganiukę, R. Urbonavičiūtė, sulaukusi autoriaus palaikymo, pavadino teatrą Raganiukės vardu. Subūrusi nepriklausomą teatro trupę Vilniuje, režisierė statė spektaklius, rengė gastroles Lietuvoje ir užsienyje. Teatrui buvo suteiktas profesionalaus teatro statusas, įsteigta Mažųjų teatro akademija, sukurtos meninė–vaidybinė TV laida vaikams „Raganiukės stebuklai“. Remiama Radijo ir televizijos fondo, režisierė sukūrė laidų ciklą vaikams. Laida „Pasaulio teatras vaikams“ veikė kaip projekto „Modernus teatras šiuolaikiniam vaikui“ dalis. Jos transliavimo metu vaikai ir jaunimas buvo supažindinami su senuoju ir naujuoju pasaulio teatru. Šios laidos metu buvo populiarinamas teatro menas ir kūrėjai.
„Raganiukės teatras“ pirmasis po Nepriklausomybės atgavimo buvo pakviestas dalyvauti tarptautiniame ASSITEJ festivalyje Lenkijoje su spektakliu, pastatytu pagal A. A. Milno klasikinį kūrinį vaikams „Mikė Pūkuotukas“ (spektaklio dailininkė R. Urbonavičiūtė). Teatro trupė aktyviai dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose: tarptautiniame nepriklausomų teatrų vaikams festivalyje Taline „Salon“, Kopenhagos festivalyje „H. K. Andersenas vaikams“, IV respublikiniame teatrų festivalyje vaikams ir jaunimui „Ledinė zylutė“, Dalios Tamulevičiūtės vardo profesionalių festivalyje. 2013 metais „Raganiukės teatro“ trupė Danijoje (Vejles miestelio lietuviams), Švedijoje (Goteburgo ir Skones lietuviams) ir Amerikoje, Čikagos mieste, pristatė labdaringą interaktyvų, edukacinį spektaklį pagal originalų režisierės parašytą scenarijų „Teatro žaidimų skrynelė“.
Nuo 2010 m. išleidžiama po 3 premjeras.
2011 metais sukūrė miuziklą „Kaip Grinčas Kalėdas vogė“.
2012–2013 metais pristatytas daugiau nei 20 spektaklių repertuaras.
Persėjas

Persėjas (angl. Perseus, gr. Περσεύς) graikų mitologijoje – Argo miesto karaliaus Akrisijaus dukters Danajos sūnus.

Gimimas

Akrisijui buvo išpranašauta, kad jį nužudysiąs anūkas (dukters sūnus). Jis liepė pastatyti požeminius rūmus (pagal kitą legendą – geležinį bokštą) ir uždarė mergaitę, savo dukterį Danają. Bet Dzeusas pavirtęs aukso lietumi prasiskverbė į rūmus per stogą. Taip iškėlė vestuves Dzeusas su Argo karaliaus dukterimi. Kai gimė Dzeuso ir Danajos sūnus Persėjas, Akrisijas uždarė dukterį į skrynią ir įmetė į jūrą. Skrynia pasiekė krantą, bangos ją atplukdė į Serifo salą. Ten skrynią pagavo Diktis, jis paėmė ir nunešė į savo brolio Serifo karaliaus Polidekto rūmus. Persėjas išaugo Polidekto rūmuose.

Andromeda

Keliaudamas namo, Persėjas pateko į Etiopiją, kur karaliavo Kefėjas. Ant jūros kranto jis išvydo karaliaus dukterį Andromedą, kaip tik tuo metu kai ją nešė aukoti. Vos tik išvydęs Andromedą, jis ją pamilo. Persėjas tuoj pat pažadėjo Kefėjui užmušti pabaisą ir išvaduoti Andromedą, jei tėvas sutiksiąs ją atiduoti jam už žmoną. Abu prisiekė vykdysią savo pažadus. Persėjas užmušė pabaisą ir sudaužęs grandines, tuoj pat išlaisvino Andromedą. Tačiau Andromeda buvo pažadėta Finėjui, Kefėjo giminaičiu, nes Andromeda buvo sužadėta su juo. Finėjas ketino susidoroti su Persėju, bet šis parodė gorgonės Medūzos galvą ir Finėjas kartu su savo bendrais suakmenėjo.

Grįžimas

Grįžęs namo, Persėjas rado labai vargstančią savo motiną Danaję ir įtėvį Diktį. Kol Persėjas nebuvo, karalius Polidektas juos taip persekiojo, kad jiems teko ieškoti apsaugos prie aukuro. Persėjas atvyko pas karalių, ir šis baisiausiai persigando, pamatęs jį sugrįžus. Karalius manė, Persėjas bus žuvęs. Polidektas sukvietė savo draugus kovai su Persėju, bet šis tik parodė jiems Gorgonės galvą ir jie beregint suakmenėjo. Tada Persėjas padarė Diktį Serifo karaliumi. Jis atidavė Hermiui sandalus, krepšį ir šalmą, o Atėnei Paladei – Medūzos galvą. Hermis šias dovanas grąžino nimfoms, o Gorgonės galvą Atėnė įtaisė savo skydo viduryje. O persigandęs Akrisijas atsiminė pranašystę ir palikęs Argą, išvyko į pelasgų žemę. Larisos karalius Teutamidas kaip tik rengė gimnastikos žaidynes savo mirusiam tėvui paminėti. Persėjas atvyko čia, norėdamas dalyvauti rungtynėse. Kai jis penkiakovės metu metė diską, netikėtai pataikė Akristijui į koją ir taip smarkiai, kad tas čia pat krito negyvas. Dabar didvyris suprato, kad pranašystė išsipildė ir palaidojo Akrisiją už miesto. Po senelio mirties jis galėjo grįžti į Argo sostą, bet manė, kad nuodėmė paveldėti sostą iš to, kas mirė nuo tavo rankos. Todėl jis išvyko į Tirintą, kur tada karaliavo Akrisijo brolio Proito sūnus Megapentas. Su juo Persėjas pasikeitė sostais, ir taip Megapentas tapo Argo karaliumi, o Persėjas karaliavo Tirinte. Jis aptvėrė siena Mikėnus ir Midėją.

Vaikai

Persėjas ir Andromeda turėjo devynis vaikus. Vyriausias sūnus buvo Persas, iš jo kilo senovės Persijos valdovai. Kiti jų vaikai: Elektrionas – Heraklio senelis iš motinos pusės, Alkėjas – Amfitriono tėvas ir Stenelas – Euristėjo tėvas, Helėjas, Kinuras, Mestoras, Gorgofonė ir Autochtojė.
Persėjo vardu pavadintas šiaurės pusrutulio žvaigždynas.
Lietuvių fronto biuletenis

Lietuvių fronto biuletenis – Lietuvos pogrindžio hektografuotas laikraštis, ėjęs 1942–1943 m.

Istorija

Leido Lietuvių frontas. Išėjo 234 numeriai.
Policininkai (1972 filmas)

Turinys

Filme pasakojama apie 87-osios policijos nuovados pareigūnų darbą siekiant sugauti paslaptingą sprogdintoją, reketuojantį policijos viršininką ir miesto merą. Apie jis žinoma tik viena – kad šis naudojasi klausos aparatu. Nusikaltėlis atvirai šaiposi iš policininkų, vadindamas juos nevykėliais, o ir patys pareigūnai nuolatos patenka į kvailas ir nepatogias situacijas.

Po to, kai filme esančią sceną, kurioje bandoma sudeginti benamiu apsimetusį policininką, realiame gyvenime keletą kartų skirtinguose miestuose pakartojo paauglių gaujos, apliedamos benzinu gyvus žmones, filmo demonstravimas buvo nutrauktas ir atnaujintas po kelerių metų, iškirpus tam tikras scenas.
Komorų herbas

Komorų herbas – Komorų Federacinės Islamo Respublikos valstybės simbolis.
Žibininkai

Aplinkinės gyvenvietės

ŠVENTOJI – 9 km
 Mančiškė – 4 km
Želviai – 6 km
DARBĖNAI – 10 km 
 Lazdininkai – 6 km 
 JoskaudaiUžpelkiai
Kunigiškiai – 3 km
Tarvydai – 6 km
PALANGA – 6 km
VIDMANTAI – 6 km
RŪDAIČIAI – 3 km

Etimologija

Kaimas pavadintas jo žeme tekančio Žibos upelio vardu.
Susumano rajonas

Geografija

Ribojasi vakaruose ir šiaurėje - su Sachos Respublika, rytuose – su Srednekano rajonu, pietryčiuose - su Jagodnojės rajonu ir pietuose - su Tenkos rajonu.
Pranciškus Paprockis

Biografija

Studijavo Vilniaus universitete, 1757 m. gavo filosofijos daktaro laipsnį. 1757–1765 m. dėstė Vilniaus universitete ir jo Kilmingųjų kolegijoje, apie 1760–1763 m. universiteto spaustuvės prefektas. 1763–1765 m. – universiteto Kilmingųjų kolegijos, o 1765–1768 m. – Kauno jėzuitų kolegijos rektorius, 1768–1773 m. – Lietuvos jėzuitų provincijos prokuratorius.
Vilniuje 1757–1767 m. leido „Politinį kalendorių“ lenkų kalba ir nuo 1768 m. „Vilniaus kalendorius“. 1760–1763 m. kartu su kitais redagavo pirmąjį Lietuvos laikraštį „Kurier Litewski“ su priedais.
Liudvigas Leichhardtas

Biografija

Liudvigas Leichhardtas gimė Prūsijoje 1813 m. spalio 23 d. fermerio šeimoje. Būdamas gabus mokslams, Liudvigas įstojo į Getingeno universitetą, kurį baigęs tikėjosi tapti vidurinės mokyklos mokytoju. Tačiau du jo bendramoksliai įtikino jį studijuoti mediciną Berlyno universitete.
Pasimokęs Berlyne dvejus metus, tačiau nebaigęs universiteto, nes norėdamas išvengti karinės tarnybos, Leichhardtas 1837 m. išvyko į Londoną pas savo bendramokslį Viljamą Nikolsoną. Abudu jie keliavo po Prancūziją, Šveicariją ir Italiją. Keliaudami jie sumanė nuvykti į Australiją – mažai ištirtą žemyną, į kurį tik prieš pusę šimtmečio buvo pradėję keltis anglų naujakuriai. Tačiau paskutiniu momentu Nikolsonas nusprendė likti Europoje ir Liudvigas Leichhardtas išvyko vienas.
1842 m. vasario 14 d. Leichhardtas atvyko į Australiją. Dvejus metus Liudvigas vertėsi skaitydamas paskaitas iš botanikos ir geologijos, keliavo po apylinkes rinkdamas augalų, vabzdžių ir uolienų pavyzdžius. Tuo metu jam ir kilo mintis siekti šlovės tyrinėjant žemyno centrines sritis.
Brisbane Leichhardtas sužinojo, kad vyriausybės rengiama ekspedicija per šiaurės rytų Australiją iki karinio avanposto Port Esingtone buvo atšaukta dėl lėšų stygiaus. Tačiau pakrančių fermeriai vis dar troško surasti ūkininkauti tinkamų žemių žemyno centrinėse srityse. Naudodamasis proga, Leichhardtas sugrįžo į Sidnėjų, paskelbė apie savo ketinimus vadovauti privačiai ekspedicijai, turėjusiai pakeisti vyriausybės planuotą sumanymą. Netrukus prie jo prisijungė dar penki ekspedicijos dalyviai, ir buvo gauta reikalinga finansinė parama.
1844 m. spalio 1 d. iš Brisbano išvyko dešimties žmonių būrys. Jų kelionės tikslas buvo Port Esingtonas. Po keturiolikos mėnesių, 1845 m. gruodžio 17 d., įveikusi beveik 5000 km, Leichhardto ekspedicija atvyko į Port Esingtoną. Šios ekspedicijos metu, Leichhardtas padarė didžiulio šiaurės rytų Australijos žemyno ploto žemėlapį.
Savo antrąją ekspediciją Leichhardtas pradėjo 1846 m. gruodžio 7 d. Po šešių mėnesių ekspedicija grįžo namo. Keliautojai nukeliavo tik 800 km šiaurės vakarų kryptimi. Tačiau Leichhardtas nebuvo linkęs atsisakyti savo svajonės pereiti per visą žemyną ir, nepaisydamas antrosios ekspedicijos nesėkmės, jis susiruošė į dar vieną ekspediciją 1848 m. pradžioje.
1848 m. balandžio 4 d. jis parašė savo paskutinį laišką iš avių fermos, kuri buvo už 400 km nuo Brisbano į krašto gilumą. Nuo tada apie Leichhardto ekspediciją negauta jokių žinių.
Po Leichhardto dingimo buvo suorganizuotos devynios paieškos ekspedicijos, tačiau tikslių duomenų apie jo žūtį taip ir negauta.
Liudvigo Leichhardto vardu pavadinta viena Australijos upė, krioklys, kalnynas, viršukalnė ir Sidnėjaus miesto dalis. Šiame mieste jam buvo pastatytas paminklas ir įsteigtas Liudvigo Leichhardto fondas.
Pasala

Plėšrūnų pasalos

Medžiojimas iš pasalų yra vienas dažnų būdų, kuriuos naudoja plėšrūnai. Kitas dažnas būdas – persekiojimas.

Pasaloje grobio tyko lydekos, katinai (tiek naminės katės, tiek, pvz., liūtai), vorai tarantulai ir daug kitų plėšrūnų. Plėšrūnai pasalūnai paprastai pasižymi tam tikromis adaptacijomis, pvz., pasalūnai gali staigiai spurtuoti, kad sugautų grobį, tačiau jiems stinga ištvermės ilgam persekiojimui. Pvz., lydekos povandeninių žolių sąžalyne tyko, kol priartės kokia tinkamo dydžio žuvis, tada „šoka“ pirmyn ir griebia. Bet jeigu auka spėja nuplaukti, lydeka nebesiveja, nes tam nepritaikyti neištvermingi raumenys, o ir kūno forma (pvz., uodegos peleko forma) tinka tik trumpam sprintui.

Karinės pasalos

Pasalos buvo ir yra praktiškai vienas pagrindinių kovos būdų, kuriuos naudoja partizanai.

Oro pasala

Vienas ar keli naikintuvai ar sraigtasparniai patruliuoja ten, kur priešininkas jų negali pastebėti, ir laukia, kol pasirodys priešas. Antrojo pasaulinio karo metais naikintuvai dažnai slėpdavosi už debesų (dabar tai nepadeda, nes praktiškai visi kariniai lėktuvai naudoja radarus). Prieštankiniai sraigtasparniai slepiasi už kalvų, medžių viršūnių.

Prieštankinė pasala

Spėjamoje priešo tankų pasirodymo vietoje įrengiamos paslėptos prieštankinių patrankų, tankų, granatsvaidininkų, prieštankinių raketų ar kitų prieštankinių ginklų pozicijos. Jos neretai derinamos su kitomis priemonėmis, pvz., minų laukais, kasetinėmis minavimo priemonėmis, kurios leidžia keliomis salvėmis užminuoti tankų atsitraukimo kelią.

Tankų pasala

Tankų pasala gali būti surengta tykant priešo tankų ar kitokių dalinių.

Artilerijos pasala

Iš anksto parengtos artilerijos pozicijos, apsaugotos pėstininkų daliniais, laukia, kol numatytoje vietoje pasirodys priešo daliniai.

Zenitinė pasala

Pagal maršrutą, kuriuo priešo lėktuvams ar sraigtasparniams patogu skristi, įrengiamos zenitinės artilerijos ar priešlėktuvinių raketų pozicijos. Priešlėktuviniai ginklai nelauktai, palankiausomis sąlygomis apšaudo priešo aviaciją.

Laivų pasala

Atviroje jūroje slėptis gali tik povandeniniai laivai, kurie paprastai tykodavo priešo transportinių ar karo laivų.

Artilerijos, raketiniai (pvz., raketų kateriai) ir torpediniai (pvz., torpediniai kateriai) laivai gali tykoti priešo laivų tik pakrantėse, kur gali slėptis šcheruose, už salelių, kyšulių.

Minų pasala

Minų pasala gali būti vadinami atskiri atvejai, kai naudojamos nuotolinio valdymo minos, kurios susprogdinamos, kai reikiamas priešo dalinys įeina ar įvažiuoja į naikinimo zoną.

Antrojo pasaulinio karo metais, kai Raudonoji Armija traukėsi, sprogdintojai atsitraukdami minavo pastatus, kuriuose, buvo spėjama, turi įsikurti vokiečių kariuomenės štabai. Galingos minos būdavo gerai paslepiamos (vokiečių išminuotojai jų neaptikdavo), o kai žvalgyba pranešdavo, kad pastate apsistojo vokiečių štabas, radijo signalu miną susprogdindavo.