google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandras Barauskas

Biografija

Gimė neturtingų ūkininkų šeimoje. Tėvai turėjo 4 ha žemės. Šeimoje buvo dar 5 vaikai – 2 broliai ir 3 seserys. Tėvas mirė, kai Aleksandrui buvo 7 metai.
1920–1923 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, Drausmės bataliono 2-oje kuopoje, karinis laipsnis – viršila. 1927–1928 m. tarnavo nepilnamečių nusikaltėlių drausmės ir auklėjimo įstaigoje auklėtoju.
Nuo 1929 m. liepos 11 d. tarnavo Alytaus apskrities pasienio policijoje, pradžioje eiliniu policininku, vėliau sargybos viršininku. Kaip pasienio policijos pareigūnas tarnavo Perlojoje, Varėnoje ir Ūtoje. 1932 m. vasarą, tarnaudamas Perlojoje, susituokė su Ona Bučinskaite (1914–2002).
1940 m. birželio 15 d. naktį Ūtos pasienio sargybos viršininkas A. Barauskas, prieš tai patikrinęs pasienio sargybos postus, su šeima ilsėjosi savo bute, mediniame vieno aukšto name. Butas kartu buvo ir pasienio sargybės būstinė. Vos už 100 metrų nuo namo buvo Baltarusijos teritorija.
Maždaug 3 val. 40 min. apie 20 sovietų kariuomenės 185-osios šaulių divizijos žvalgybinės grupės kareivių šautuvais ir kulkosvaidžiais apšaudė sargybos būstinę. Apšaudymas tęsėsi apie 20 minučių, o po to į būstinę buvo mesta granata, ji sprogo prie buto langų. Šeši rusų kareiviai įsiveržė į patalpą ir išsivedė A. Barauską į kiemą. Vienas kareivis kelis kartus jam kirto kardu, o jam nugriuvus, kitas pasieniečiui iššovė į galvą.
Įvykį matė net 8 liudininkai – A. Barausko žmona, kaimynai, namo šeimininkai, taip pat į pagalbą atskubėję dar du Lietuvos policininkai, kurie taip pat buvo apšaudyti ir pasitraukė. A. Barauskas mirė jau vežamas pas gydytoją. Po įvykdytos Lietuvos pareigūno egzekucijos sovietų kariai pasitraukė į savo pozicijas. 
Palaidotas Perlojos bažnyčios šventoriuje.
2010 m. balandžio 29 d. LR Seimas priėmė rezoliuciją, kuria Vyriausybei rekomenduojama kreiptis į Rusiją su prašymu ištirti pareigūno mirties aplinkybes, nustatytus kaltininkus nubausti bei skirti kompensaciją artimiesiems.

Atminimo įamžinimas

1992 m. jo žūties vietoje Ūtos kaime pastatytas atminimo kryžius. 2005 m. gegužės 10 d. apdovanotas (po mirties) Vyčio Kryžiaus ordino Didžiuoju kryžiumi. 2005 m. birželio 15 d. Ūtos kaime Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro ir Varėnos šaulių pastangomis pastatytas atminimo ženklas-paminklas. 
Valstybės sienos apsaugos tarnyba (VSAT), įamžindama jo atminimą, pritarus Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos centrui, nutarė nuo 2006 m. birželio 15 d. VSAT Varėnos rinktinės Dubičių užkardai suteikti Aleksandro Barausko vardą.
2015 m. liepos 24 d. naujam moderniam VSAT patruliniam laivui suteiktas Aleksandro Barausko vardas.
Vladas Mikšys

Vladas Mikšys (1906 m. birželio 20 d. Peterburge, Rusija – 1979 m. birželio 12 d. Vilniuje) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

1913–1917 m. lankė Vyborgo apylinkės pradžios mokyklą. Grįžęs į Lietuvą, mokėsi Utenos gimnazijoje. Pirmasis muzikos mokytojas V. Grigaliūnas išmokė griežti vargonais, kad galėtų savarankiškai vargonininkauti. 1930–1933 m. Kaune lankė vargonininkų kursus (J. Bendorius mokė vargonuoti, skambinti fortepijonu ir harmonijos, A. Kačanauskas solfedžio ir dainuoti, K. Kaveckas diriguoti). 1957–1961 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Jozėnas ir B. Piekarskis). Mokyklą baigė su pagyrimu. 1944–1948 m. muziką ir dainavimą dėstė Varnių gimnazijoje, vadovavo chorams. 1948–1952 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Kelmėje. 1952–1958 m. muzikos ir dainavimo mokytojas, skudučių ansamblio ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas Pasvalio vidurinėje mokykloje. Tuo pačiu metu vadovavo ir kultūros namų mišriajam chorui. 1958–1961 m. dėstė muziką ir dainavimą Švenčionėlių vidurinėje mokykloje (vėliau mokykla – internatas), dirbo ir vaikų muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių ir kultūros namų chorams, taip pat Švenčionių rajono mokytojų mišriajam chorui. 1961–1971 m. buvo Vilniaus 23-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas bei chorų vadovas. Jo parengti chorai dažnai koncertavo, dalyvavo rajonų ir miestų dainų šventėse, taip pat respublikinėse dainų šventėse, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose bei konkursuose. V. Mikšys dirigavo Kelmės, Pasvalio ir Švenčionių rajonų dainų šventėse, konsultavo moksleivų meno mėgėjų būrelius.
Kazimiera Ruplienė

Biografija

1998 m. AB „Vinva“, UAB „Ūkio tvarkytojai“ vyr. finansininkė.
Nuo 1997 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narė, 2000–2001 m. skyriaus pirmininkė, LSDP tarybos narė.
Anykščių miškų urėdija

Anykščių miškų urėdija – Anykščių rajone veikianti miškų urėdija. Urėdijos kontora įsikūrusi Anykščiuose, Vilniaus g. 101.
Anykščių miškų urėdija įkurta 1958 m. gegužės 1 d. iš Utenos, Panevėžio, Ukmergės ir Kupiškio miškų ūkių miškų ir fondinių žemių. Miškų urėdas – Sigitas Kinderis.
Urėdijos administruojamoje teritorijoje – daugiau nei 54 000 ha miškų. Viename hektare per metus priauga 5,9 m³ medienos. Bendras medienos prieaugis – 298 tūkst.kub.m per metus.
Didžiausi miškų masyvai plyti į šiaurę nuo Anykščių: Šimonių giria, Akmenos miškas, Ramuldavos miškas, Duobulės miškas, Vosgėlių miškas, Pavarių miškas, Andrioniškio girelė, Niūronių girelė.
Kitas stambus miškų masyvas plyti moreninėje lygumoje į vakarus ir pietus nuo Troškūnų. Tai Juostininkų, Troškūnų, Piktagalio, Butleriškio, Žerkiškių, Repšėnų miškai.
Trečias miškų masyvas yra į pietus nuo Anykščių. Čia miškai išsidėstę Šventosios slėnyje: Anykščių šilelis, Šilas, Pavirinčių, Užjudinio miškai.
Urėdijos administruojamoje teritorijoje 45 proc. miškų − privatūs, 34 proc. − valstybiniai, kiti − rezerviniai.
Urėdijos sudėtyje yra 7 girininkijos.
Pranas Lubinas

Biografija

Abu tėvai buvo išeiviai iš Lietuvos.
Mokykloje domėjosi įvairiom sporto šakom ir tik priešpaskutinėje klasėje pradėjo žaisti krepšinį. Greitai pateko į mokyklos rinktinę, o sekančiais metais – į simbolinę miesto rinktinę.
1927 m. pradėjo studijas UCLA universitete (Kalifornijos universitetas Los Andžele), kuriame žaidė kaip universiteto komandos narys. Po universiteto pradėjo žaisti AAU (Mėgėjiško Sporto Sąjunga) varžybose.
1936 m. Berlyno olimpiadoje, kurioje krepšinis buvo pirmą kartą įtrauktas kaip olimpinė sporto šaka, 198 cm ūgio vidurio puolėjas buvo JAV krepšinio rinktinės, iškovojusios auksą, kapitonas. JAV rinktinė žaidynėse nugalėjo Estiją (52:28), Filipinus (56:23), Meksiką (25:10), o finale nugalėjo Kanados rinktinę rezultatu 19:8. Pranas Lubinas vidutiniškai per rungtynes pelnė po 11 taškų (antras pagal rezultatyvumą komandoje).
Pagal trenerio nurodymą, žaidėjai buvo padalinti į dvi komandas, kurios žaidė pakaitomis, žaidė su Estija (pelnė 13 taškų) ir Meksika (9 taškai), o finale nedalyvavo.
1939 m. Europos čempionate, vykusiame Kaune, Pranas Lubinas atstovavo Lietuvos krepšinio rinktinę kaip žaidžiantysis treneris. Šiame čempionate Lietuva iškovojo pirmą vietą, Prano Lubino metimų dėka paskutinėmis finalo minutėmis palaužusi Latvijos rinktinę.
Vėliau krepšininkas grįžo į JAV, dirbo kino studijoje filmavimo grupės scenos darbininku, taip pat iki 54-rių metų žaidė AAU varžybose, buvo ne kartą išrinktas į „Visų Žvaigždžių“ komandą.
Krepšinio šlovės muziejaus (Helms Hall of Fame) valdyba pripažino Praną Lubiną geriausiu Pietų Kalifornijos krepšininku mėgėju nuo 1900 m. iki 1950 m.
Su žmona, krepšininke Mary Agnes, susituokė 1935 m. vasario 9 d. ir užaugino du vaikus – sūnų ir dukrą.
Palaidotas Riversaide, Kalifornijoje.
Kauno Santaros gimnazija

Istorija

1989 m. duris atvėrė 51-oji vidurinė mokykla. 1997 m. 51-oji vidurinė mokykla pavadinta „Santaros“ vardu. 2001 m. „Santaros“ vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. Nuo 2015 metų gimnazija tapo išgryninta – pradėta įgyvendinti tik pagrindinio ugdymo antrosios dalies ir vidurinio ugdymo programas.
Rizgonių akmuo

Rizgonių akmuo – Lietuvos riedulys Rizgonyse (Jonavos rajonas). Pi­ra­mi­diškos for­mos ge­o­lo­gi­nis da­ri­nys. Aukš­tis – 1,9 m, plo­tis – 1,2 m, il­gis – 1,8 m. Skelb­ti­nas Jonavos rajono savivaldybės sau­go­mu gam­ti­nio kraš­to­vaiz­džio ob­jek­tu .
Batumis

Istorija

Dar Senovės Graikijos laikais Batumio vietoje buvo graikų kolonija – Batis. Miestas išaugo iš XI a. Tamariscichės tvirtovės, XI a. pavadintos Batumiu. XVI – XIX a. miestą valdė Osmanų imperija. 1878 m. prijungtas prie Rusijos. Nuo 1900 m., nutiesus naftotiekį iš Baku, tapo svarbiausiu Rusijos naftos eksporto uostu prie Juodosios jūros. 1918–1920 m. miestą buvo užėmę turkai, britai, gruzinai. Nuo 1921 m. kovo – Adžarijos sostinė.
Dumbrava

Aplinkinės gyvenvietės

UŽPALIAI – 7 km
UTENA – 11 km
Kirgizai

Kilmė

Kirgizai priskiriami mongolidų rasės Pietų Sibiro antropologiniam tipui. Jų etnogenezėje susipynę Centrinės Azijos, Pietų Sibiro ir Vidurinės Azijos etniniai elementai. Kirgizų tautybės branduolys pradėjo formuotis I tūkstantmečio antrojoje pusėje į rytus nuo dabar gyvenamų vietų. Ankstyvoji kirgizų tautos istorija susijusi su seniausiomis hunų, dinlinų, sakų ir usunų genčių sąjungomis.
Vėliau, VI a. - X a., tiurkų kaganato ir genčių vienijimosi laikotarpiu, kirgizų etnogenezėje dalyvavo Sajanų, Altajaus, Pairtyšės ir Rytų Tian Šanio tiurkų gentys. Nuo XIII a. po mongolų-totorių užkariavimo, o ypač XV a., dalis tų genčių atsikėlė į Vidurio ir Vakarų Tian Šanį iki Pamyro ir sumišo su vietinėmis Vidurinės Azijos tiurkų (kariukai, uigūrai) ir mongolų gentimis, XVI a. - XVII a. – su kazachų ir nogajų kilmės genčių dalimi. Nuo XVI a. pr. Tian Šanyje kirgizai gyvuoja kaip atskira tauta.

Istorija

XVII a. - XVIII a. kirgizai kovojo su Džungarijos chanais. 1756 m. didžiumą kirgizų žemių prisijungė Kinija, XIX a. jas užėmė Kokando chanatas, kurį 1876 m. užėmė Rusijos imperija. XXI a. pr. iš viso buvo apie 4 mln. žmonių.

Etnologija

Kalba kirgizų kalba. Tikintieji – musulmonai sunitai. Tradiciniai verslai - žemdirbystė, iki XX a. pr. vyravo klajoklinė gyvulininkystė. XX a. tapę sėsliais, verčiasi nugintine ganykline gyvulininkyste. Miestų gyventojai dirba kasybos, metalurgijos, lengvosios ir sunkiosios pramonės įmonėse.
Senovės gyvenamasis būstas – jurta, dalijama į vyrų ir moterų pusę. Iki XIX a. antrosios pusės kirgizai gyveno klajoklių bendruomenėmis (ailas) po 100-200 ir daugiau jurtų. Nuo XX a. vyrauja sėslios gyvenvietės (kišlakas).
Moterų tautiniai drabužiai - plačios ilgos ryškių spalvų suknelės, plačkelnės (šalvari), aksominiai ar pliušiniai švarkeliai, įimti per liemenį, paltai, minkšti auliniai batai be kulnų ir kietų užkulnių, galvos apdanga – aukšti turbanai (eleček), vyrų - medvilniniai chalatai, ilgos tamsios berankovės striukės, plačkelnės, kailiniai, balto veltinio skrybėlės (ak kalpak), žiemą - kailinės kepurės (tebetej).
Kirgizai turi gausų folklorą – didvyrių epas „Manas“, poetų improvizuotojų eilėraščiai, liaudies dainos, instrumentinė muzika. Populiarios žirgų lenktynės, raitelių varžytuvės.
Antanas Malachovskis

Biografija

Lenkijos bajorų Malachovskių giminės atstovas, herbo „Nalencz“ savininkas. Karūnos didžiojo kanclerio Jano Malachovskio (1698–1762) ir Izabelės Chumieckos (m. 1783) jaunesnysis (ketvirtas) sūnus. Vyresnieji broliai – Mikalojus, Stanislovas ir Jackus.
1771 metais Antanas Malachovskis gavo Karūnos didžiojo raštininko pareigybę, 1780 metai buvo išrinktas seimo maršalka ir paskirtas Karūnos didžiuoju sekretoriumi. 1784 metais gavo Mazovijos vaivados pareigybę. 1790 metais tapo ATR senatoriumi.
Kentėjo nuo podagros, gydė ligą vandens procedūromis. 1783 metais Kadzidloje, Mazovijos vaivadijoje įkūrė bažnyčią. 
1767 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi, 1776 metų lapkričio 25 d. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Kuko Salų futbolo asociacija

Istorija

CIFA susikūrė 1971 m., o 1994 m. įstojo į tarptautinę FIFA bei Okeanijos futbolo konfederaciją (OFC). Su FIFA tikslinių programų pagalba 2004 m. pastatytas naujas sporto centras, kuriame įsikūrė asociacijos būstinė, atidaryta Nacionalinė futbolo akademija su dviem futbolo aikštėmis, atitinkančiomis tarptautinius standartus. Akademijoje karjerą pradėjo žinomi rinktinės futbolininkai, žaidžiantys aukštesnio lygio klubuose Naujojoje Zelandijoje ir Australijoje.
Bonifratrų vienuolynas Naugarduke

Bonifratrų vienuolynas (brus. Kляштар баніфратаў ) – Romos katalikų bonifratrų vienuolynas Baltarusijos Naugarduko mieste.

Istorija

Ligoniais besirūpinantis Bonifratrų vienuolių ordinas LDK teritorijoje pradėjo kurtis XVII a.: 1635 m. prie Šv. Kryžiaus bažnyčios įsteigtas vienuolynas Vilniuje, o 1649 m. jie pradėjo savo veiklą Naugarduke. LDK pakancleris Kazimieras Leonas Sapiega bonifratrų vienuoliams išlaikyti skyrė lėšas už aštuonerių namų nuomą miestelyje ir pajamas iš aštuonių margų palivarko. Mediniame vienuolyne buvo įrengta dešimties lovų špitolė ir koplyčia Šv. Mišioms aukoti, pastatai suręsti miestelio centre, Kalvių (dab. Gegužės 1–osios) gatvėje. Kai kurių baltarusių istorikų nuomone, čia vėliau iškilo ir mūrinė dvibokštė bažnyčia. Pastatai galutinai sunyko XX a. pr., dabar šioje vietoje stovi gyvenamieji namai.
Pandžširo provincija

Geografija

Yra Hindukušo kalnuose, aplink strategiškai svarbų Pandžširo slėnį. Juo teka Kabulo intakas Pandžširas. Slėnyje įrengtas pirmasis šalyje vėjo jėgainių kompleksas.

Gyventojai

Apie trečdalis provincijos gyventojų yra klajokliai puštūnai (kočiai, daugiausia ghilzajų klano). Tarp sėslių gyventojų dominuoja tadžikai, taip pat yra hazarų, pašajų, nuristaniečių. Praktiškai visi gyventojai yra musulmonai sunitai (tik hazarai šiitai).
Žaibiškių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Juodonių piliakalnis 15 kmDauliūnų piliakalnis 9 kmLikančių piliakalnis 4 kmAluotų piliakalnis 22 kmBikūnų II piliakalnis 5,5 kmDegėsių piliakalnis 2,5 kmGailiešionių piliakalnis 1,5 kmArmališkių piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Juozas Ložinskis

Juozas Ložinskis (1858 m. Paalantis, Kulių valsčius – po 1909 m. prie Dūkšto) – Lietuvos knygnešys, įrašytas Knygnešių sienelėje.

Biografija

Įstojo į Kauno kunigų seminariją. Nuo 1887 m. Lietuvos mylėtojų draugijos narys, nuo 1889 m. vienas Šv. Kazimiero draugijos steigėjų. Rūpinosi knygų vertimu į lietuvių kalbą. Vadovybei įtarus bendradarbiavimu lietuvių spaudoje bei ją platinant 1889 m. iš seminarijos pašalintas.
Dirbo žuvų augintojų draugijos inspektoriumi. Tai buvo gera priedanga nelegaliai veiklai. Liko Šv. Kazimiero draugijos nariu, knygnešiu ir paštininku. Gabeno į Tilžę rankraščius, iš ten – draudžiamąją spaudą. Ją veždavo dviem kryptimis: pirmoji – per Panevėžį į Zarasus ir Švenčionis, antroji – per Raseinius, Ukmergę link Vilniaus ir toliau. Pasiekdavo Jelgavą, Rygą ir Sankt Peterburgą.
Rašė straipsnius į lietuvių periodinius leidinius, finansiškai rėmė laikraščius „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“ bei „Tėvynės sargas“. Susirgęs šiltine išlipo iš traukinio ties Dūkštu.
Auksūdys

Pavadinimo kilmė

Šaknis auk – kilusi nuo žodžio auka, aukoti, o dėmuo sūd – sietinas su lietuvių kalbos žodžiu sūduva, kuris reiškia „klampynę raiste“, „akį“, „garmalą“. Vietos žmonių pavadinimas kildinamas iš aukso vardo.
2019 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai

Rinkėjų aktyvumas

Bendras rinkėjų aktyvumas pirmajame ture: 57,37 %
Pasaulio lietuvių chorvedžiai

Pasaulio lietuvių chorvedžiai – enciklopedinis biografinis leidinys apie Lietuvos chorvedžius.
Biografinį žinyną 1999 m. išleido Lietuvos liaudies kultūros centras. Autorius – Boleslovas Zubrickas, recenzentas – Rolandas Aidukas. Leidinyje gausu fotografijų. Knygos gale pateiktas Lietuvos aukštąsias muzikos mokyklas baigusių chorvedžių vardinis sąrašas; yra santraukos anglų, vokiečių, prancūzų bei rusų kalbomis. Žinyne pateikiami Lietuvos, JAV, Kanados, Australijos, Vokietijos ir kitų šalių lietuvių kilmės chorų vadovai, muzikai, muzikos pedagogai, kompozitoriai, vargonininkai ir kiti muzikai, kurių kūrybinė veikla susieta su chorais.

Istorija

1984 m. „Vagos“ leidykla išleido Boleslovo Zubricko 280 puslapių knygą „Tarybų Lietuvos chorvedžiai“. Redakcinės komisijos nariai – Lionginas Abarius, Povilas Gylys ir Rimtautas Kašponis.

Literatūra

Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas / Boleslovas Zubrickas. – V.: Lietuvos liaudies kultūros centras, 1999 (Kaišiadorys: A. Jakšto sp.). – 766, [1] p.: iliustr., portr. – Santr. angl., pranc., rus., vok. – ISBN 9986-529-21-2
Karnatakos istorija

Senovės laikotarpis

Nuo III a. pr. m. e. Karnataka buvo valdoma maurjų dinastijos, kurią II a. pr. m. e. pakeitė telugų Satavahanų dinastija (kilusi iš Andhros regiono). Šiai sužlugus II a. pabaigoje, kurį laiką Karnatakoje viešpatavo smulkios regioninės dinastijos, tarp kurių svarbiausios buvo Čutai ir kitos.
IV a. viduryje Karnatakos teritorija buvo pasidalinta tarp keleto svarbiausių galybių: didesnėje dalyje susikūrė Kadambų, o pietinėje Karnatakoje – Gangų valstybės. Pajūrio regionus valdė alupų dinastija.
Šiose valstybėlėse pirmą kartą kanadų kalba pradėta vartoti oficialiai, formavosi savitas raštas.

Karnatakos imperija

Nuo VI a. kadambų valdyta Karnatakos dalis tapo galinga galinga imperija, užvaldžiusi ir kitas Pietų Azijos teritorijas: pirmiausia Maharaštrą šiaurėje ir Andhrą rytuose. Per tą laiką pasikeitė keletas dinastijų.
Pirmoji jų buvo Čalukjų imperija (VI–VIII a). VIII–X a. juos pakeitė Raštrakutų dinastija, o X–XII a. vėl valdė sugrįžę Čalukjai (vadinami Vakarų Čalukjais). Šių trijų dinastijų metu 600 metų Karnataka politiškai ir kultūriškai įsigalėjo visoje Vidurio Indijoje.

Hoišalai ir Vidžajanagarai

XII a. žlugus Vakarų Čalukjų imperijai, ji suskilo į tris dalis, kurios davė pradžią dabartinėms Karnatakos, Maharaštros ir Andhra Pradešo valstijoms. Etninėje Karnatakoje įsigalėjo Hoišalų dinastija.
Po trumpos musulmonų invazijos iš šiaurės, XIV a. Karnatakoje susikūrė Vidžajanagara imperija, kuri užkariavo ir Pietų Indiją, t. y. Tamilakamą.

Maisoro karalystė

Žlungant Vidžajanagarai, XVI a. pabaigoje, Karnatakos teritorijas užvaldė Maisoro sultonatas, kuris egzistavo iki pat XX a. Net Britų Indijos laikais jo savivalda nebuvo panaikinta.
Traidžių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos kaimo šiaurinėje dalyje, laukuose stūksančioje kalvelėje. Jos ovalo plano, 23 x 22 m dydžio, apjuostos grioviu ir žemių pylimu, ant kurio sukrauti stambūs akmenys. Vidinėje pylimo pusėje auga pušys, o išorinėje, už griovio – lapuočiai medžiai. Viduryje stovi pora kryžių. Kapinių pakraščiuose priversta iš laukų išrinktų stambių akmenų.
Teritorijos plotas – 0,12 ha.
0,67 km į pietryčius – pietus yra Traidžių Prancūzkapis.

Istorija

Kapinės įrengtos XVII a. pradžioje, pradėjus kurtis Traidžių kaimui. Nuo XVIII a. pabaigos mirusiuosius pradėjus laidoti Kretingos parapijos kapinėse, senosiose kapinaitėse retsykiais be kunigo buvo laidojami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, šiltinės ir kitų epidemijų aukos.
XX a. pradžioje kapinių kalvelėje gyventojai pradėjo kasti duobes bulvėms saugoti. Jose rasdavo griaučių, kurie jiems atrodė daug stambesni nei žmogaus. Taip atsirado pasakojimas, kad kapinėse senovėje buvę laidojami milžinai.
Nuo seno kapinėse stovėjo keli monumentalūs kryžiai. 1919 m. Vincas Petrauskas pastatė porą naujų kryžių, kapines apjuosė grioviu ir žemių pylimu. Sunykusių senųjų kryžių vietoje 1925 ir 1946 m. buvo pastatyti nauji. 1959 m. buvo belikę 3 kryžiai.
Nuo seno per Šv. Morkaus ir Kryžiaus dienas kaimo gyventojai rinkdavosi kapinėse ir giedodavo giesmes mirusiųjų garbei.
Seniau prie kapinių vėlų vakarą ir naktimis vaidendavosi. Ne vienas praeivis sutemus šalia jų pasiklysdavo: visą naktį iki pat rytmečio gaidžių eidavo aplinkui neatpažindamas kur esąs. Arkliaganiai vengdavo naktimis kapinių kalvelėje miegoti, kadangi vos užmigus nematoma jėga juos išsviesdavo už kapinių.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 1974, 1982 ir 1995 m. kapinės buvo kartografuotos.
Saugotinas kultūros paveldo objektas, turintis memorialinį vertingųjų savybių pobūdį. 1972–1984 m. buvęs vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV-525).
Andrius Tiškevičius (1899)

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos Kretingos atšakos. Tėvas Juozapas Tiškevičius. Motina Jadvyga Tiškevičienė. Brolis – Zdislovas Stanislovas Kostka Tiškevičius.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje su tėvais pasitraukė į Rusijos gilumą, gyveno Helsingforse (Suomijos Didžioji Kunigaikštystė). 
Po karo grįžo į Užutrakį, paveldėjimo teise tapo antruoju Užutrakio majorato ordinatu. Vilniaus kraštą 1939 m. okupavus raudonajai armijai, pasitraukė į Angliją, apsigyveno Londone.
1962 m. gegužės 28 d. Londone vedė Kamilę Achmetovič-Ibrahim (lenk. Kamilla Achmetowicz-Ibrahim, 1916–1973 m.). Mirė bevaikis.
Tanžero–Tetuano regionas

Geografija

Tanžero-Tetuano regionas yra Atlanto vandenynu ir Viduržemio jūros pakrantėje ir ribojasi su regionais: Tazo-Alhoseimo-Taunato rytuose, Garb-Šrarda-Beni Chseno pietuose, bei Ispanijos miestu Seuta.
Romas Matažinskas

Biografija

UAB „Birštono šiluma“ katilų operatorius. Birštono stipruolių klubo treneris.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys.
2006 m. Birštono savivaldybės tarybos narys.
2004 m. Edmontone (Kanada) Pasaulio senjorų sunkiosios atletikos čempionas.
Greatest Hitz

Albumo informacija

Papildoma daina "The Truth", paimta iš EP The Unquestionable Truth (Part 1) buvo išleista keliose šalyse.
Kai kurie šaltiniai teigia, jog grupė ne savo valia išleido albumą. Manoma, jog įrašų kompanija privertė išleisti albumą, ir vokalistą Fred Durst privertė duoti interviu. Albumas buvo reklamuojamas tik Europoje.  Wes Borland teigė, jog šis albumas tik laiko švaistymas.
Albumo viršelis, kiek neįprastas. Durst kalbėjo, jog norėjo, kad albumas iškart pritrauktų dėmesį įrašų parduotuvėje.
Kartu su kompiliaciniu albumu Greatest Hitz buvo išleistas ir oficialus DVD albumas pavadinimu Greatest Videoz. DVD nėra singlų "Sour", "Take a Look Around" ir "The Truth" (reikia pastebėti, jog "The Truth" klipas nebuvo oficialiai išleistas) vaizdo klipų. Taip pat vaizdo klipai yra cenzūruoti.