google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos hidrometeorologijos tarnyba

Lietuvos hidrometeorologijos tarnyba – valstybės įstaiga, kurios paskirtis – teikti patikimą meteorologinę ir hidrologinę informaciją.

Istorija

1941 m. vasario 4 d. įkurta Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos valdyba, panaikinus Klimatologijos institutą. 1941–1944 m. valdyba buvo panaikinta ir tik 1944 m. liepą vėl atkurta. Ši institucija buvo pavaldi SSRS gynybos liaudies komisariato Vyriausiajai Raudonosios armijos hidrometeorologijos tarnybos valdybai.
1946 m. įstaiga pertvarkyta į Lietuvos TSR hidrometeorologijos tarnybos valdybą, pavaldžią Vyriausiajai hidrometeorologijos tarnybos valdybai prie SSRS Ministrų Tarybos. 1979 m. valdybai perduota gamtinės aplinkos užterštumo kontrolė ir institucija pervadinta į Lietuvos respublikinę hidrometeorologijos ir gamtinės aplinkos kontrolės valdybą
1988 m. gamtinės aplinkos užterštumo kontrolę perdavus Lietuvos SSR gamtos apsaugos komitetui, naujoji įstaiga pertvarkyta Lietuvos respublikine hidrometeorologijos valdybą, kuri 1989 m. perėjo į respublikinį pavaldumą.
1990 m. tapo įstaiga prie Aplinkos apsaugos ministerijos. 1996 m. gavo dabartinį pavadinimą, o pertvarkius 1998 m. Aplinkos apsaugos ministeriją į Aplinkos ministeriją, tapo jai pavaldžia institucija.
Zita Čepaitė

Biografija

Mokėsi Lomių mokykloje, baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1985–1990 m. Vilniaus aukštesniosios kultūros mokyklos lietuvių literatūros dėstytoja. 1989–1990 m. savaitraščio „Atgimimas“ priedo jaunimui „Aušrinė“ redaktorė. 1991–1993 m. savaitraščio „Atgimimas“, 1993–1994 m. Čikagoje (JAV) leidžiamo mėnraščio „Akiračiai“ bendradarbė.  1994–2002 m. dirbo Lietuvos televizijoje, nuo 1996 m. kultūros laidų „Ženklai“, „Kultūros spąstai“, „Menų faktūra“ redaktorė ir vedėja. 
2004 m. Darbo partijos sąraše nesėkmingai kandidatavo LR Seimo rinkimuose.  Iki 2006 m. kultūros ministro Vladimiro Prudnikovo patarėja.  Nuo 2006 m. gyvena Londone. 2007–2011 m. Jungtinės Karalystės lietuviams leidžiamo savaitraščio „Infozona“ redaktorė. Rašo straipsnius bei apžvalgas leidiniams Lietuvoje – dienraščiui „Lietuvos rytas“, žurnalui „Kultūros barai“. Nuo 2011 m. turi savo skiltį internetiniame puslapyje Anglija.lt. Nuo 2012 m. Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės pirmininkė. Propaguoja feminizmo idėjas.

Kūryba

Parašė novelių, apysaką, romanų. 1997 m. parašė scenarijų televizijos filmui „Pasaulio pabaiga repo stiliumi“, 1999 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Nepriklausomybės dešimtmetis: kultūra ir visuomenė", 2000 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Lit-express“ apie traukinį, kuriuo per Europą keliavo per 100 rašytojų.
Naujosios Zelandijos himnas

Istorija

Himno žodžių autorius Thomas Bracken, 1870 m. panaudojęs juos savo poemoje. 1876 m. suregtas konkursas, sukurti muziką poemai. Konkurso nugalėtoju tapo mokytojas John Joseph Woods. XIX a. pab. - XX a. pr. poema ir melodija išpopuliarėjo tarp žmonių. 1940 m. Naujosios Zelandijos vyriausybė išsipirko autorines teises ir God Defend New Zealand paskelbė tautiniu himnu. 1977 m. suteiktas valstybinio himno statusas.
Jacques Le Goff

Jacques Le Goff (Žakas Le Gofas; 1924 m. sausio 1 d. Tulonas, Prancūzija – 2014 m. balandžio 1 d. Paryžius) – prancūzų istorikas, Viduramžių (ypač XII – XIII amžių) specialistas. Jis priklauso taip vadinamos Analų mokyklos trečiajai kartai.
GT by Citroën

Bendroji įmonė

GT by Citroën koncepcinis automobilis buvo specialiai kurtas, projektuotas ir pagamintas pasirodančiam Gran Turismo 5 kompiuteriniam žaidimui. Šį automobilį galima rasti paskutinėje šio žaidimo versijoje „Gran Turismo 5: Prologue“. Šio žaidimo kūrėjas pardavė šią idėją Polyphony Digital ir Citroën.

Citroën

Išorės dizainą kūrė Takumi Yamamoto, japonų dizaineris iš Jean-Pierre Ploué „Style Citroën“ dizaino komandos. Takumi Yamamoto yra Kazunori Yamauchi vaikystės draugas, kuris yra „Polyphony Digital“ direktorius ir populiaraus kompiuterinio žaidimo „Gran Turismo“ kūrėjas. Anot Yamauchi interviu duoto 2008 metų Paryžiaus automobilių parodoje, jis ir Yamamoto pradėjo bendradarbiauti šiame projekte dar 2003 m. Yamamoto įtikino Jean-Pierre Ploué priimti jo koncepcinį modelį, o Citroën sutiko pradėti realaus automobilio gamybos procesą.

Techniniai duomenys

Automobilio variklio galia 480 kW.

Gamyba

2009 m. liepą Citroën patvirtino planus pagaminti ribotą kiekį realių GT by Citroën automobilių. Planuojama pagaminti tik 6 automobilius, kurių kiekvieno vertė 1,8 mln. JAV dolerių. Automobilyje bus sumontuoti benzininiai V8 Ford varikliai.
Nerutina

„Nerutina“ – pirmasis ir vienintelis Lietuvoje fotofilmas. Filmo trukmė – 15 minučių. Jam sukurti buvo padaryta apie 80.000 fotokadrų. Filmo režisierė – Jūratė Samulionytė.

Siužetas

Pagrindinis filmo personažas – pusamžis biuro darbuotojas Henrikas (akt. Saulius Čėpla). Jo darbas – tai nesibaigianti rutina, besikartojantys veiksmai, mechaninių įrengimų ritmas. Jis vienišius, gyvenantis slaptame ir spalvingame savo daiktų pasaulyje. Daiktai nori padėti savo šeimininkui. Jie bando išlaisvinti Henriką nuo paties savęs kalėjimo, įsitikinimų, rutinos. Daiktai privilioja šeimininką iki keistai ilgos juostos, kuri, vingiuodama gatvėmis, kiemais ir keisčiausiomis erdvėmis, atveda Henriką iki šviesaus džiaugsmo, išsilaisvinimo, laimės būti savimi. Nerutinos.
Vanduo

Fizinės savybės

Vanduo – bespalvis (storame sluoksnyje – žydras) ir bekvapis skystis. Vanduo (divandenilio oksidas) turi 88,6 % deguonies ir 11,4 % vandenilio (pagal masę); tai atitinka H₂O. Iš visų skysčių jo šiluminė talpa didžiausia. Vandens tankis, skirtingai nuo kitų skysčių, šaldant didėja netolygiai, o +4 °C temperatūroje būna didžiausias ir, toliau šaldant, staiga sumažėja iki 0,917 g/cm³ (ledo tankis). Neįprastai aukšta ir savitoji lydymosi šiluma. Ji net 13,5 karto viršija švino savitąją lydymosi šilumą.
Nepaprastas vandens savybes galima paaiškinti jo molekulės struktūros ypatumais. Vandens molekulė nėra linijinė – kampas tarp jungčių H – O – H lygus 105 45′. Nors O – H jungtys yra kovalentinės, vandens molekulė yra polinė: vandenilio atomas turi tam tikrą teigiamą krūvį, o deguonis – neigiamą. Dėl to vienos H₂O molekulės deguonies atomas gali pritraukti kitos molekulės vandenilio atomą: taip atsiranda vandenilinė jungtis ir padidėja bendra jungties energija. Todėl vandens molekulės yra asocijuotos. Ledo kristaluose vandenilinės jungtys dar tvirtesnės. Dėl didelio H₂O molekulių poliškumo vanduo yra labai geras kitų politilineninių junginių tirpiklis.

Cheminės savybės

Vanduo yra ženkliai polinis tirpalas, kuris dažnai tirpdina chemines druskas.
Vandens molekulės dažnai susikristalizuoja su kitais junginiais.

pH

Jeigu H₃O⁺ = OH⁻, tada pH = pOH = pKw / 2 ir tada pH = 14/2 = 7.0 @ 25 °C
RSHA

RSHA, Reicho saugumo vyriausioji valdyba (vok. Reichssicherheitshauptamt)) – Trečiojo Reicho institucija, kurios paskirtis buvo rūpintis Vokietijos saugumu (vykdė saugumo policijos ir žvalgybos funkcijas) ir kovoti su vidiniais ir išoriniais Vokietijos priešais. RSHA buvo pavaldi SS reichsfiureriui H. Himleriui.
Ābāhanī Limited (Daka)

Istorija

Klubas įkurtas 1972 m. Šešis kartus tapo šalies čempionais (2007, 2008–09 , 2009–10, 2012, 2016, 2017–18 m.)
Mieliūnai (Molėtai)

Istorija

1663 kaimas minimas Alantos santuokų metrikų knygoje, 1683 – m. Molėtų krikšto metrikų knygoje. Gyveno Andrius Mieliūnas.
Mindaugas Sadauskas

Biografija

Studijuoja Pietų metodistų universitete (JAV). Sportuoja nuo 1997 m. Trenerė - Židrūnė Budrienė.
Klaipėdos vokiečių teatras

Klaipėdos vokiečių teatras – teatras, veikęs Klaipėdoje XVIII a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje.

Istorija

1785 m. įkurtas Klaipėdos miesto dramos teatras (vok. Stadtisches Schauspielhaus) buvo vadinamas Komedijų namu (Komödienhaus), vėliau oficialiai pavadintas Vokiečių operos ir dramos artistų draugija (Deutsche Opern und Schauspieler Gesellschaft). Trupėje buvo apie 40 artistų. Savo struktūra, darbo sistema, meniniu lygiu teatras buvo panašus į kitus Vokietijos provincijos teatrus.
XIX a. pradžioje trupės antrepreneriu tapus J. H. Hekertui, dirigentu – K. Eisrichui teatro veikla suaktyvėjo. 1805 m. sausio 25 d. įvyko A. fon Kocebu dramos „Kryžiuočiai“ premjera. Buvo statomi dramos veikalai (V. Šekspyro „Hamletas“, F. Šilerio „Klasta ir meilė“, „Mesinos nuotaka“, „Vilius Telis“, „Orleano mergelė“), nuo 1820 m. – muzikiniai kūriniai (V. A. Mocarto „Tito gailestingumas“, „Pagrobimas iš seralio“, Dž. Rosinio „Tankredas“, A. M. Bertono „Alina“, „Golkondo karalienė“, Dž. Paisielo „Gražioji malūnininkė“), rengiami vokalinės ir instrumentinės muzikos koncertai.
Nuo 1813 m. Klaipėdos vokiečių teatras buvo vadinamas Dramos teatru (Schauspielhaus), vėliau vėl iki 1939 m. vadintas Klaipėdos miesto dramos teatru. 1854 m. teatro pastatas sudegė. 1857 m. atstatytas, Klaipėdos vokiečių teatras vėl tapo svarbiu miesto kultūrinio gyvenimo židiniu, buvo statomos operos, operetės, dramos, rengiami simfoniniai ir kameriniai koncertai.
Klaipėdos vokiečių teatras gastroliavo Klaipėdos krašte, Vilniuje – 1820–1921 m., 1823 m., 1824–1825 m., Kaune – 1930 m.
Nuo 1826 m. Klaipėdos vokiečių teatrą materialiai rėmė vokiečių kultūros organizacija „Concordia“, nuo 1919 m. buvo išlaikomas Vokietijos lėšomis, teatrą rėmė ir 1927 m. Miunchene įsteigta Klaipėdos teatro bičiulių draugija.
Klaipėdos vokiečių teatras Klaipėdos krašte skleidė teatrinę kultūrą, bet kartu prisidėjo prie krašto germanizavimo. 1923 m. Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos Klaipėdos vokiečių teatras tęsė savo veiklą, bet nuolatinės trupės neturėjo. Vaidino iš Vokietijos atvykę aktoriai, gastroliuojantys kolektyvai. 1924 m. buvo pastatyta P. Maskanio Kaimietiška garbė ir R. Leonkavalio „Pajacai“.
Ketvirtame dešimtmetyje Klaipėdos vokiečių teatro veiklai sumenkus jo patalpomis Klaipėdos miesto valdyba leido naudotis „Aukuro“ draugijai, kuri 1934 m. atgaivino Klaipėdos lietuvių operą.
Jūratė Stauskaitė

Veikla

Užaugo Šančiuose, 1955–1965 m. mokėsi Kauno 7-ojoje vidurinėje mokykloje. 1965–1971 m. studijavo LSSR dailės institute, įgijo grafikės specialybę.
1970–1973 m. Respublikinių profesinių sąjungų meno saviveiklos namų dailės pažinimo vyr. metodininkė. 1973–1975 m. Kauno lėlių teatro vyr. dailininkė. 1977–1983 m. TV laidos „Mano pasaulis“ kūrėja ir vedėja. 1991 m. įsteigė privačią ugdymo įstaigą – Vilniaus vaikų ir jaunimo dailės mokyklą. 2003 m. VšĮ „Vilniaus vaikų ir jaunimo meno galerija“ įkūrėja ir direktorė.  2011 m. Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicijos kandidatė į Vilniaus miesto savivaldybės tarybą. 
Ištekėjusi. Vyras rašytojas Tomas Sakalauskas. Jos ir pirmojo vyro dailininko Rimo Bičiūno dukra – aktorė Monika Bičiūnaitė.

Kūryba

Darbuose vyrauja moterų-paukščių tematika: vaizduojamos būtybės, turinčios moters kūną, paukščio galvą ir sparnus. Figūros laisvos, užfiksuotos judesyje. Darbai labai ekspresionistiški, kas nėra labai būdinga grafikos atstovams. Vyrauja linijų ir dėmių motyvai, darbuose gausu simbolių.
Nuo 1971 m. dalyvauja parodose. Surengė virš 20 personalinių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Jos kūrinių yra įsigiję žinomi Lietuvos ir pasaulio muziejai (Lietuvos dailės muziejus (Vilnius), Čiurlionio muziejus (Kaunas), Modernaus meno muziejus Ludwiks Museum (Kelnas, Vokietija), Nacionalinė galerija Prahoje (Čekija), Modernaus meno muziejus Naujajame Orleane (JAV), Viešoji Niujorko biblioteka (JAV), Modernaus meno muziejus Niujorke (JAV)).
Rašo eseistikos, dailės kritikos straipsnius, bendradarbiauja radijo ir televizijos laidose. Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Algirdas Antanas Paukštelis

Biografija

1995 m. Budraičių žemės ūkio bendrovės pirmininkas.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Joniškio rajono skyriaus narys.
1995–1997 ir 1997–2000 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Stalininiai dangoraižiai

„Stalininiai dangoraižiai“ (rus. «Сталинские высотки») - septyni aukštuminiai namai, pastatyti Maskvoje 1948-1953 metais, vienas iš Maskvos architektūrinių simbolių.
Manyta pastatyti aštuonis tokius pastatus, kaip Maskvos 800 metų įkūrimo jubiliejaus, švęsto 1947 m., simbolį, tačiau arčiausiai Kremliaus planuotas pastatas liko tik brėžiniuose (pamatai panaudoti statant „Rossijos“ viešbutį).
Šie dangoraižiai laikomi pokarinio „stalininio ampyro“ ryškiausiais pavyzdžiais, jie turėjo supti taip ir nepastatytus Tarybų rūmus.
Kai kada šiai kategorijai priskiriamas Latvijos Mokslų akademijos pastatas Rygoje bei Kultūros ir mokslo rūmai Varšuvoje.
Konskiai

Istorija

Konskiai apgyvendinti XI a., o pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1124 metais. Apie 1220 m. pastatyta bažnyčia ir įsteigta parapija. Nuo XVI a. Konskiai tapo svarbiu metalurgijos ir ginklų gamybos centru, čia veikė 320 geležies liejyklų, 40 kalvių. Vėliau plėtota ir stiklo liejyba. Čia įsikūrė nemažai žydų. Konskiams miesto teisės suteiktos 1748 m. Per Antrąjį pasaulinį karą veikė tarybinių belaisvių stovykla (žuvo apie 5000 žmonių), žydų getas. 1866–1975 ir nuo 1999 m. Konskiai yra apskrities centras.
Stakliškių I piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Guostės dešiniajame krante, santakoje su mažu upeliu. Aikštelė trapecinė, orientuota šiaurės – pietų kryptimi, 38 m ilgio, 42 m pločio šiauriniame krašte, 21 m - pietiniame. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 42 m ilgio, 2 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 14 m pločio, 2 m gylio griovį. Pietinėje pusėje aikštelė nuo toliau į pietus esančio 11x6 m dydžio trikampio smaigalio atskirtas 15 m ilgio, 10 m pločio, 3 m gylio grioviu. Šlaitai statūs, iki 13 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, nuslinkę rytinis ir vakarinis aikštelės kraštai ir šlaitai bei smaigalio rytinis šonas. Šlaitų apačios eroduoja ir dabar. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai ir pylimas apaugę lapuočiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 7000 m². 850 m į pietryčius yra Stakliškių II piliakalnis.

Aplinkiniai piliakalniai

Paukščių piliakalnis 11 kmNoreikiškių piliakalnis 5 km
Pieštuvėnų piliakalnis 4,5 kmPamiškės piliakalnis 11 kmBirštono piliakalnis 20 km
Babronių piliakalnis 15 kmLavariškių piliakalnis 9 kmGerulių (Stakliškės) piliakalnis 7 kmPivašiūnų piliakalnis 14 kmStakliškių II piliakalnis 0,85 km
Vilkininkų piliakalnis 3 km
Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Vladimiras Putinas

Biografija

1975 m. Leningrado universiteto Teisės fakultete Vladimiras Putinas baigė teisę, 1984–1985 m. mokėsi KGB aukštojoje mokykloje Maskvoje. Nuo 1975 m. iki 1992 m. KGB Pirmosios valdybos (užsienio žvalgyba) karininkas (1985–1990 m. dirbo Rytų Vokietijoje, nuo 1998 m. iki 1999 m. Rusijos Federacinės saugumo tarnybos (FSB) direktorius.
Baigė Leningrado valstybinio universiteto Teisės fakultetą. Nuo 1977 m. dirbo kontržvalgyboje Leningrado KGB. Nuo 1985 iki 1990 m. dirbo sovietų žvalgybos rezidentūroje VDR, dirbo Drezdene, priedangos pareigos - TSRS-VDR draugystės namų Drezdene direktorius. 1991 m. rugpjūčio 20 d. išėjo iš KGB turėdamas pulkininko leitenanto laipsnį. 1991-1996 m. dirbo Leningrado valstybinio universiteto rektoriaus padėjėju tarptautiniais klausimais, vadovavo Leningrado merijos užsienio ryšių komitetui, buvo mero patarėju, Sankt Peterburgo vyriausybės vadovo pirmuoju pavaduotoju. 1996 m. persikėlė į Maskvą ir ėmė dirbti Rusijos Federacijos prezidento administracijoje. Neilgai padirbęs Rusijos Federalinės saugumo tarnybos ir Saugumo tarybos sekretoriaus pareigose, 1999 m. rugpjūtį buvo paskirtas Rusijos Federacijos vyriausybės vadovu.
1999 m. gruodžio 31 d. Rusijos prezidento Boriso Jelcino sprendimu paskirtas einančiuoju prezidento pareigas,pačiam B.Jelcinui atsistatydinus. Rusijos prezidentu išrinktas 2000 m. kovo 26 d., nepaisant kaltinimų balsų klastojimu ir buvo perrinktas 2004 m. Dėl konstitucijoje numatyto apribojimo užimti prezidento pareigas daugiau nei dvi kadencijas iš eilės negalėjo dalyvauti 2008 m. prezidento rinkimuose. Juos laimėjo D. Medvedevas, kuris paskyrė V. Putiną premjeru ir taip pradėjo „tandemokratija“ vadinamą periodą. 2011 m. rugsėjį, po įstatyminių pakeitimų, kuriais prezidento kadencija pailginta nuo 4 iki 6 metų, V. Putinas paskelbė sieksiąs trečios prezidento kadencijos. Šis pareiškimas sukėlė didelio masto protestus Rusijos miestuose. 2012 m. kovo mėn. jis laimėjo rinkimus, kurie buvo kritikuojami dėl procedūrinių pažeidimų.
Per pirmąjį V. Putino buvimo premjeru ir prezidentu laikotarpį (1999-2008 m.) realiosios pajamos Rusijoje padidėjo 2,5 karto, o realieji atlyginimai patrigubėjo; bedarbystė ir skurdas sumažėjo perpus. Rusijos ekonomika augo aštuonerius metus iš eilės, BVP išaugo 72 % (pagal paritetinę perkamąją galią). Šis augimas buvo paskatintas XXI a. pirmojo dešimtmečio žaliavų kainų augimo, aukštos naftos kainos ir apdairios ekonominės bei fiskalinės politikos.
2013 m. birželio 6 d. su žmona Liudmila Putina atvyko į teatrą žiūrėti baleto, po to pareiškė, jog jie su žmona skiriasi.
V. Putinas 2014 metų kovo mėnesį, po V. Janukovičiaus nušalinimo, įvedė į Krymo teritoriją Rusijos karius. Kovo 16 dieną vykęs tarptautinės bendruomenės nepripažįstamas referendumas parodė, kad už Krymo prijungimą prie Rusijos Federacijos pasisako 96,77 proc. Krymo balsavusiųjų. Po to įvyko Rusijos Krymo aneksija.

Šeima

Tėvas Vladimiras Spiridonovičius Putinas (1911–1999), motina Marija Ivanovna Šelomova (1911–1998), buvusi žmona Liudmila (susituokė 1983 m. ir išsiskyrė 2013 m.) ir 2 dukros – Marija ir Katerina, gimusios Drezdene.
Stanislovas Bžostovskis

Biografija

Žymios bajorų Bžostovskių giminės atstovas, herbo „Strzemię“ savininkas. Lietuvos didžiojo raštininko Juozapo Bžostovskio sūnus.
Keletą kartų buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimą: 1754 ir 1760 metais nuo Ašmenos pavieto, 1761 metais - nuo Pinsko pavieto ir  1762 metais - nuo Breslaujos pavieto. 
Buvo Piatigorsko pulko pulkininku.
Stanislovo Karolio Radvilos šalininkas, 1763 metais su savo pulku gynė Lietuvos Tribunolo posėdį nuo Rusijos armijos intervencijos grėsmės, sukeltos Čartoriskių „Familijos“ partijos. 
1767 metais buvo išrinktas Radomo konfederafijos maršalka.
Baro konfederacijos metu 1768 metais perėjo į Rusijos pusę. 
Už ištikimą tarnybą apdovanotas Baltojo erelio ir Švento Stanislovo ordinais ir dviem Rusijos imperijos aukštais apdovanojimais.
Valdė Radaškonis ir Propoisko seniūniją (iki 1769).
Ričardas Grušas

Ričardas Grušas (g. 1950 m. lapkričio 9 d. Pakempinių k., Akmenės r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija

Baigęs Židikų vidurinę mokyklą, 1968–1972 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė A. Ilčiukas). 1975–1976 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė).
Nuo 1972 m. Kelmės vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytojas, 1974–1975 m. Kelmės rajoninių kultūros namų mišriojo choro chormeisteris, 1976–1980 m. vadovas. 1977 m. respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" ir 1978 m. J. Naujalio konkurse Raudondvaryje laimėjo trečiąsias vietas, o 1979 m. respublikinėje chorų apžiūroje antrąją vietą, dalyvavo 1980 m. respublikinėje dainų šventėje.
Nuo 1980 m. Mažeikių vaikų muzikos mokyklos direktorius, nuo 1981 m. Kultūros centro mišriojo choro „Draugystė“ meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei – konkurse pelnė pirmąją vietą, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. 1986 m. choras koncertavo Čekoslovakijoje (Prahoje, Bratislavoje ir kitur), 1990 m. dainavo J. Karoso, 1991 m. J. Žilevičiaus gimimo 100-mečių jubiliejiniuose minėjimuose, o 1993 m. Vydūno gimimo 125-mečio minėjime. „Draugystė" ne kartą koncertavo Latvijoje ir Estijoje, dalyvavo Mažeikių, Akmenės, Telšių ir kitų aplinkinių rajonų dainų šventėse, 1995 m. koncertavo Lenkijoje, dalyvavo 1995 m. Baltijos ir Siaurės šalių chorų festivalyje Rygoje (Latvija) ir 1997 m. panašiame festivalyje Gotlando saloje (Švedija). Chorą išmokė daug įvairių kūrinių, surengė koncertų daugelyje Žemaitijos miestų ir miestelių.
R. Grušas – Mažeikių rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, atsakingas už daugelį rajono ir respublikinių kultūros renginių. Dirigavo dainų šventėse bei festivaliuose ir kituose miestuose. Lietuvos muzikos mokyklų direktorių tarybos pirmininkas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Liaudiškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiros ilgos kalvos aukščiausioje dalyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 60x35 m dydžio. Joje rasta brūkšniuotos, lygioji keramika|lygios]] ir grublėtos keramikos, šlako, gyvulių kaulų. Šoniniai šlaitai statūs, 10-11 m aukščio, galiniai - nuolaidesni, 5 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, pietrytiniame ir šiaurės vakarų aikštelės pakraščiuose šlaitų viršutinėje dalyje 1915-1917 m. iškasti apkasai, įrengti betoniniai įtvirtinimai.
Apaugęs mišriu mišku su tankiais krūmais.

Aplinkiniai piliakalniai

Antaniškių piliakalnis 11 kmArajų piliakalnis 16 km
Apšių piliakalnis 15 kmKakiškių piliakalnis 16 km
Baltkajų piliakalnis 12 kmAvilių piliakalnis 10 kmRobežniekio piliakalnis 23 kmBielkaučiznos piliakalnis 11 kmPakalniškių piliakalnis (Zarasai) 10 kmJurkalnio piliakalnis 12 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Embera Vounaanas

Geografija

Embera Vounaano komarkos teritorija sudaryta iš dviejų, tarpusavyje nesijungiančių dalių. Šiaurinė dalis (Semakas) yra miškais apaugusioje lygumoje, išraižytoje Čukunakės upės ir jos intakų, šiaurėje kalnai skiria nuo Kuna Jalos. Pietinė dalis (Sambu) išsidėsčiusi džiunglėmis apaugusiuose kalnuose, tarp kurių yra Sabalo upės slėnis.
Varšuvos karališkoji pilis

Varšuvos karališkoji pilis – istorinė ATR valdovų rezidencija Varšuvoje.

Istorija

XIII–XV a. čia gotikinę pilį pastatė Piastai. XVI a. pr. jų valdos ir ši pilis atiteko Lenkijos ir Lietuvos valdovui Žygimantui Senajam. 1569 m., pasirašius Liublino uniją, Varšuvos pilis paskirta bendriems Lenkijos ir Lietuvos seimams. Žygimantas Augustas ją perstatė renesanso stiliumi. Po 1595 m. gaisro Vavelyje Zigmantas Vaza savo rezidenciją perkėlė į Varšuvą. 1598–1619 m. vyko pilies rekonstravimo ir pritaikymo nuolatinei karališkajai rezidencijai darbai. Ji įgavo ankstyvojo baroko bruožų. XVII a. vid. pilis buvo nusiaubta švedų. Po karo pamažu restauruota. XVIII a. pr. vėl nukentėjusi, pilis remontuota Saksų dinastijos valdovų, suteikusių jai rokoko stiliaus elementų. Paskutinysis Lenkijos ir Lietuvos valdovas Stanislovas Augustas Poniatovskis taip pat perstatė pilį. Pilies architektūra įgavo klasicizmo bruožų. Pilyje rezidavo Varšuvos kunigaikštystės valdovas, Rusijos gubernatoriai. Atkūrus Lenkijos valstybę XX a. pr., Varšuvos pilis buvo restauruota, joje įrengti ir prezidento apartamentai. 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, pilis sudegė, o vokiečių kariuomenė 1944 m. ją sulygino su žeme. Po karo vyko diskusijos dėl Varšuvos pilies, kaip Lenkijos valstybingumo simbolio, atkūrimo. 1971–1984 m. ji buvo atstatyta, o interjerai įrengti tik 1988 m.
Dabar pilyje veikia muziejus.