Kristupas Sabolius

Biografija

1997–2003 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete studijavo klasikinę filologiją ir įgijo magistro laipsnį. 2008 m. tame pačiame universitete Filosofijos fakultete apgynė disertaciją „Vaizduotės samprata fenomenologinėje filosofijoje“. Nuo 2008 m. Vilniaus universitete dėsto filosofijos įvado, estetikos, šiuolaikinių vaizduotės teorijų kursus ir šiuolaikinių meno filosofijos problemų kursus. Nuo 2014 m. yra VU Filosofijos fakulteto docentas, 2018 m. tapo Masačusetso technologijų instituto afilijuotuoju mokslininku.
2018 m. buvo kuratorių komandos narys Venecijos architektūros bienalėje, kur Lietuva pristatė „Pelkių paviljoną“ (pagrindiniai kuratoriai Nomeda ir Gediminas Urbonai). 2006 m. išleido debiutinį romaną „Bloga knyga“. Yra parašęs keletą pjesių bei scenarijus kino filmams „Lošėjas“ ir „Nematoma“ (bendraautoris rež. Ignas Jonynas). Filmas „Lošėjas“ tapo pirmuoju Baltijos šalių filmu įtrauktu į San Sebastiano kino festivalio programą, o Lietuvos kino ir televizinio kino apdovanojimuose „Sidabrinė gervė 2014“ buvo pripažintas geriausiu metų filmu.
2014 m. kartu su Tomu Ramanausku išleido kūrybingumo provokacijų knygą „Žmogus, kuris žinojo viską“.
2002–2007 m. kaip literatūros konsultantas, dramaturgas ir vertėjas bendradarbiavo su Oskaro Koršunovo teatru. 2004–2007 m. buvo tarptautinio teatro festivalio „Sirenos“ atstovas spaudai.
2004 m. kartu su grupe bendraminčių įkūrė alternatyvų kultūros žurnalą „Pravda“ ir tapo jo vyriausiuoju redaktoriumi.

Pažiūros

Kristupo Saboliaus mokslinių interesų centre atsiduria žmogaus vaizduotės ir kūrybiškumo tema. Dauguma jo publikacijų skirtos būtent vaizduotės ir įsivaizduojamybės temai. Kitos interesų sritys yra šiuolaikinė filosofija, spekuliatyvusis realizmas, naujieji materializmai, medijų teorijos, vaizduotės ir vizualumo teorijos, estetika bei meno filosofija, meno ir mokslo santykis. Akademinę karjerą pradėjęs Platono laiškų vertimu ir jų tyrimais, vėliau Sabolius sutelkė dėmesį į vaizduotės problematiką filosofijoje bei interdisciplininiuose kontekstuose. Atsispirdamas nuo Anaksimandro, Platono, Aristotelio, epikūrininkų, stoikų, Descartes’o, Hume’o, Kanto, Husserlio, Sartre’o, Bergsono, Heideggerio, Bachelard’o, Freudo, Lacano, Deleuze’o, taip pat įtraukdamas šiuolaikinių autorių  Rancière'o,  Malabou,  Meillassoux, Kearney‘io, Sallio, Casey‘io, Stieglerio, Wunenburgerio ir kitų idėjas, jis plėtoja savitą įsivaizduojamybės koncepciją.
Anot Saboliaus, „Vaizduotė gali atverti naują santykį su kintamumu, daugialypiškumu, neapibrėžtumu ir procesualumu – su tais dalykais, kurie buvo skaudžiausios filosofinės problemos. Ji iš esmės teikia prieigų prie tikrovės rakursų, kurie iš racionalistinės perspektyvos negali būti išspręsti, nes intelektas veikia redukuodamas – jis paverčia judėjimą modelių pokyčiu erdvėje. Ten, kur esama įvairialypiškumo, siekiama supaprastinti į vienį ir t. t.“.
Todėl, šio autoriaus akimis, „vaizduotė gali būti naujas šansas filosofijoje“.

Įsivaizduojamybė

Knygoje „Įsivaizduojamybė“ Sabolius mėgina įtvirtinti lietuviško mąstymo tradicijoje perskyrą tarp vaizduotės ir įsivaizduojamybės. Anglakalbėje tradicijoje ši perskyra atitiktų santykį tarp „imagination“ ir „imaginary“. Jeigu vaizduotė suprastina kaip individualus subjekto sugebėjimas, tai įsivaizduojamybė yra veikiau kultūrinę, socialinę ar net ontologinę plotmę apimanti sąvoka. Pasitelkus analogiją, įsivaizduojamybės ir vaizdo santykį būtų galima suprasti kaip kalbos kaip sistemos ir paskiro žodžio ryšį. Iš pirmo žvilgsnio, nors įsivaizduojamybės plotmės reiškiniai formuojami sociokultūrinėje terpėje, jie įtakoja individualius įsivaizdavimo procesus, o kartu sukuria ir suvokimo schemas. Todėl įsivaizduojamybė Saboliaus mąstyme interpretuojama kaip neišvengiama prieiga prie realybės, ją atveriantis ir kuriantis faktorius.
„Įsivaizduojamybė yra bandymas permąstyti vaizduotės problemą atsietai nuo vidujybės ir išorybės perskyros. Sankirtoje tarp technologijos, meno ir filosofijos ši knyga iškelia klausimą apie pilkąsias zonas, kuriose neįmanomos griežtos ontologinės skirtys. Šiame kontekste ir meno kūrinys suprantamas kaip įvykis, kurio virtualioji plotmė išlieka tiek pat reali, kiek ir aktualioji.
Sumišimas, buvimas „tarp“, įstrigimas nevisavertėje būtyje, kurią reikia išspręsti nebūtimi, yra mąstymo apie įsivaizduojamybę išeities pozicija. Ja remiantis vaizduotė atsiskleidžia ne kaip būties imitatorė ir kopijuotoja, bet kaip egzistavimą atrandantis ir įgyvendinantis veiksnys. Būtent tuomet tarpinė sritis, kurios negalime suvokti, kai tikrovę redukuojame į griežtą parmenidišką perskyrą tarp Būties ir Niekio, atskleidžia savo protėjišką pirmapradiškumą ir galią.“.
Viena esminių įsivaizduojamybės plotmę apibrėžiančių temų yra laisvės ir kontrolės dialektika. Populiarios kultūros vaizdiniai įtvirtina tam tikrą įsivaizdavimo formatą, o kartu ir tikrovės suvokimo modelius, kurie apriboja individualios sąmonės akiratį. Todėl žmogus įsivaizduoja tik tai, kas jam buvo įdiegta. Tačiau plėtodamas radikalios įsivaizduojamybės idėją, Sabolius tiria įvairias menines praktikas kaip išsilaisvinimo technikas, kurias kultivuojant peržengiamas įtvirtintas antropocentristinis modelis.