google/wiki40b huggingface dataset:
Persona non grata

Nepageidaujamas asmuo (lot. Persona non grata, it. Persona ingrata; vok. nicht willkommene Person) – diplomatinės tarnybos tarnautojo, kurio buvimas nėra pageidaujamas priimančiojoje valstybėje, statusas. Statuso priešingybė - Persona grata bei Persona gratissima (pageidaujamas asmuo).
Pagal Vienos diplomatinių santykių Konvenciją (devintas straipsnis) Persona non grata statusą priimant šalis gali paskelbti bet kada (net iki tam asmeniui atvykstant į šalį) ir neaiškindama priežasčių. Dažniausiai diplomato atstovaujama šalis tokį darbuotoją atšaukia atgal, nes jis nebegali tinkamai dirbti savo darbo.
Kadangi diplomatinis imunitetas saugo diplomatinės tarnybos darbuotojus nuo civilinės bei baudžiamosios atsakomybės, paskelbimas Persona non grata yra viena iš jiems visgi galimų taikyti bausmių. Taip atsikratoma ir šnipinėjimu įtariamų diplomatų.
Kartais šis statusas suteikiamas ir klaidų nepadariusiam žmogui, taip išreiškiant nepasitenkinimą priimančios valstybės veiksmais. Tai gali būti reaguojama, pavyzdžiui, siunčiančiai valstybei Persona non grata paskelbus savo pačios teritorijoje esantį priimančios valstybės diplomatą.
Grondi Vielkiai

Istorija

Kaimas pirmą kartą paminėtas 1417 metais. XVIII a. kaimas padalintas į du atskirus kaimus.
Antipodų salos

Antipodų salos (angl. Antipodes Islands) – negyvenamų vulkaninių salų grupė Ramiajame vandenyne, 650 km į pietryčius nuo Stiuarto salos, 560 km nuo Naujosios Zelandijos Pietų salos. Priklauso Naujajai Zelandijai.
Viso archipelago plotas – 60 km². Didžiausia Antipodų sala, kurios plotas 20 km². Antroji pagal dydį sala – Bolansas (2 km²). Likusiusios salelės daugiausia labai mažos arba tiesiog uolos.
Aukščiausia vieta – Galovėjaus kalnas (402 m), kuris taip pat yra ir aktyvus ugnikalnis. Salose peri gausybė paukščių (albatrosai, pingvinai), čia gyvena endeminės Antipodų papūgos, Antipodų albatrosai.
Antipodų salas atrado britai 1880 m. Salos gavo tokį pavadinimą, kadangi yra antipodinėje pozicijoje, t. y. diametraliai priešingoje Žemės vietoje, nei yra Jungtinė Karalystė.
Naujosios Zelandijos subantarktinių salų grupei priskiriamos salos įtrauktos į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Kvandas Kubangas

Istorija

Kvandas Kubangas yra atokiausia, retai gyvenama Angolos provincija, sunkiai kontroliuojama centrinės vadovybės (dėl to dažnai vadinama Terra do Fim do Mundo (pasaulio pakraščio žeme). Pilietinio karo metais čia slėpėsi UNITA partizanai.

Geografija

Būdingos savanos, kuriose gyvena šiai juostai būdingi gyvūnai (drambliai, juodosios antilopės, hienos ir kt.). Pagrindinės upės – Kvandas ir Kubangas.
Babelsbergo pilis

Babelsbergo pilis yra netoli Potsdamo (dabar Potsdamo miesto dalis) 1835–1849 m. pastatyta Prūsijos pilis, buvusi Vilhelmo I-ojo vasaros rezidencija. Angliškosios gotikos stiliaus pilies pastatai pastatyti dviem etapais 1835–1849 m. Pilį projektavo architektai Karl Friedrich Schinkel, Ludwig Persius ir Johann Heinrich Strack.
Heilo-Bopo kometa

Heilo-Bopo kometa yra kometa, kuri buvo atrasta 1995 m. liepos 23 d. Šaulio žvaigždyne Ją atrado Alanas Halei ir Tomas Bopas iš JAV Ši kometa buvo matoma 18 mėnesių. Heilo-Bopo tuomet kometa skriejo aplink Saulę. Didžioji Heilo-Bopo kometa buvo matoma akimi nuo 1996 m. gegužės iki pat 1997 m. rugsėjo. 1997 m. balandžio 1 d. kometa pralėkė arčiausiai Saulės.
Kelly-Ann Baptiste

Jaunių varžybos

2003 m. Baptiste varžėsi pasaulio jaunių čempionate. Kanadoje vykusiose varžybose sportininkė užfiksavo 11,58 s rezultatą ir pelnė bronzos medalį.

Jaunimo varžybos

Baptiste aukšto rango varžybose debiutavo 2002 m. sudalyvaudama pasaulio jaunimo čempionate Kingstone, Jamaikoje. 100 m bėgimo rungtyje sportininkė pasiekė pusfinalį, bet savo bėgime užėmė tik septintą vietą ir į finalą nepateko. 2004 m. sportininkė vėl dalyvavo pasaulio jaunimo čempionate. Šįkart pasirinkusi bėgti 200 m distanciją lengvaatletė finale užėmė ketvirtą vietą.

Suaugusiųjų varžybos

2005 m. pasaulio čempionate Baptiste 100 m bėgime pasiekė 11,42 s laiką ir į psufinalių bėgimus nepateko. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sprinterė pasiekė ketvirtfinalį ir galutinėje rikiuotėje liko 25 tarp 85 startavusių sportininkių. 2009 m. pasaulio čempionate Baptiste startavo 100 m ir 200 m distancijose. Abiejose rungtyse pasiekė pusfinalių bėgimus, bet į finalus patekti nepavyko. 2010 m. Splite vykusiose kontinentinės taurės varžybose pelnė aukso medalius 100 m ir 4x100 m estafetės rungtyse. 2011 m. pasaulio čempionato metu Baptiste pirmą kartą iškovojo medalį. 100 m distanciją įveikusi per 10,98 s ji užėmė trečiąją vietą.
Jonas Dagelis

Biografija

Sesuo dainininkė solistė Veronika Dagelytė-Valatkienė (1911–1956).
Mokėsi Utenoje, Pirmojo pasaulinio karo metais – Voroneže (Rusija), Panevėžyje. 1921 m. baigė Kauno gimnaziją. Mokykliniais metais aktyviai bendradarbiavo daugintuose šapirografu moksleivių laikraštėliuose. 1923 m. Klaipėdos sukilimo dalyvis. 1923 m. Dotnuvos žemės ūkio technikume baigė miškininkystės specialybę.
1924–1926 m. Lietuvos universitete išklausė Teologijos-filosofijos fakulteto filosofijos kursą. Studijuodamas sportavo, atstovavo Lietuvos studentams Baltijos studentų olimpiadose SELL (Suomija-Estija-Latvija-Lietuva) 1924 m. Rygoje (Latvija) ir 1926 m. Helsinkyje (Suomija). 1926–1927 m. Trečiojo Seimo atstovas. 1931–1934 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete studijavo pedagogiką, psichologiją, teisę. Nuo 1937 m. ūkininkavo nuosavame ūkyje.
1923–1925 m. laikraščio „Jėga ir grožis“ redaktorius. Nuo 1925 m. bendradarbiavo savaitraštyje „Ūkininkas“, ilgą laiką šio žurnalo redakcinės kolegijos narys, 1928–1933 m. žurnalo redaktorius. Jo straipsnius publikavo „Laisvė“, „Rytas“, „XX amžius“, „Mūsų laikraštis“, „Sporto naujienos“ ir kiti periodiniai leidiniai. 1937–1939 m. savaitraščio „Ūkininkas – Vyrų žygiai“ redakcinės kolegijos narys. 1931 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą. Pasirašydavo J. D., Jonelis, Šermukšnis.
1941 m. Kaune suimtas. Kalėjo Komijos lageriuose, buvo ištremtas į Karagandos sritį. 1956 m. atgavęs laisvę, į Lietuvą nebegrįžo, pasiliko tremties vietoje.
Brad Silberling

Bredas Mičelas Silberlingas (g. 1963 m. rugsėjo 8 d. Kalifornijos valstijoje) – amerikietiškų filmų režisierius.
Silberlingas filmų vadybą studijavo UCLA Filmų mokykloje. Dar studijuodamas pradėjo dirbti. 1986 m. jis susirado darbą vaikų televizijos programoje. Čia paaukštintas, pradėjo kurti savo laidas, serialus ir pagaliau filmus. Vedė aktorę Amy Brenneman, su ja susilaukė dviejų vaikų, Charlotte Tucker (2001) ir Bodhi Russell (2005).
Sąvadas

Sąvadas - oficialus rinkinys, suvestinė, vienodos rūšies duomenų, dokumentų rinktinė. Pagal turinį gali būti:
Sąvadas sudaromas renkant, sisteminant kokią nors informaciją, apdorojant vienos rūšies duomenis. Sudarytas rinkinys naudojamas kaip duomenų bazė, atskaitos taškas tolesnei dalykinei veiklai, palengvinant darbą su atitinkama informacija arba jos ieškant. Operavimas viename dokumente surinktomis taisyklėmis nereikalauja papildomų išteklių, ieškant atitinkamos srities (informacijos) šaltinių.
François Truffaut

François Roland Truffaut (1932 vasario 6 – 1984 spalio 21) – Prancūzijos kino filmų režisierius.
Indigo vaikai

Indigo vaikais kai kurių ezoterinių naujojo amžiaus idėjų pasekėjai vadina vaikus, neva turinčius ypatingų psichinių ir dvasinių sugebėjimų ir priklausančius naujajai rasei. Ši sąvoka neturi nieko bendro su psichologijos, vaikų ir jaunimo psichiatrijos ar pedagogikos mokslais ir mokslinėje literatūroje nėra žinoma.

Sąvokos istorija

Pirmą kartą ši sąvoka panaudota 1982 m. išleistoje Nancy Ann Tappe knygoje „Understanding Your Life Through Color“. Autorė, kuri mano galinti matyti žmogaus „aurą“, teigia, kad nuo XX a. aštuntojo dešimtmečio pabaigos padaugėjo gimusiųjų su indigo spalvos aura. Dabar esą beveik šimtas procentų jaunesnių nei 10 metų vaikų yra „indigo vaikai“. Sąvoka išpopuliarėjo 1998 m. JAV rašytojams Lee Carroll ir Jan Tober (vyras ir žmona) išleidus knygą The Indigo Children: The New Kids Have Arrived (Indigo vaikai: naujieji vaikai atvyko). L. Carroll joje teigia, kad kaip mediumas bendravo su dvasine būtybe, vardu Kryon, iš kurio ir sužinojo apie indigo vaikus.

Apibūdinimas

Pasak Carroll ir Tober indigo vaikai pasižymi naujomis ir neįprastomis psichinėmis savybėmis, kurios lemia iki tol nežinomą elgesio modelį. Indigo vaikai turi padidėjusį savivertės jausmą, nepriima jokių (dirbtinių) autoritetų ir nereaguoja į drausminimo bandymus, vengia nesuprantamo ar beprasmio elgesio, nemėgsta ritualizuotų sistemų, turi problemų mokykloje, kitų priimami kaip nesocialūs, turi aukštą intelekto koeficientą. Jie taip pat ypač jautrūs cheminėms medžiagoms, pvz., maiste. Indigo vaikams gydytojai esą dažnai neteisingai diagnozuoja psichinius sutrikimus, pvz., dėmesio sukaupimo trūkumą, hiperaktyvumą. Idėjos sekėjai rekomenduoja tėvams vengti šių sutrikimų gydymo, net jei tai rekomenduoja gydytojai. Carroll, Tober ir kiti panašūs autoriai teigia, kad indigo vaikų „atėjimas“ esąs didesnio dvasinio proceso dalis, jie esą naujos, hibridinės, galbūt nežemiškos gyvybės formos pranašai.

Vertinimas

Indigo vaikų koncepcija nėra paremta jokiais moksliniais tyrimais. Daugelis aprašytų indigo vaikų elgesio modelių yra tokie bendri, kad tinka beveik visiems žmonėms. Populiariojoje spaudoje pateikiamuose testuose nustatyti „ar jūsų vaikas yra indigo“ paprastai būna tokie klausimai, kaip „ar jūsų vaikui sunku stovėti eilėje“, „ar jūsų vaikas turi problemų su disciplina“, „ar jūsų vaikas dvasingas“ ir panašūs, arba tinkantys visiems vaikams, arba per daug nekonkretūs. Tai, kad daugelis žmonių atpažįsta save ar savo vaikus kaip atitinkančius šias savybes, priskiriama Forerio efektui.
Naujojo Amžiaus tikėjimo išpažintojai dažnai teigia, kad egzistuoja daugybė su indigo vaikais susijusių tyrimų, tačiau iš tiesų jokio mokslinio tyrimo atlikta nebuvo. Indigo vaikų idėjos šalininkai turi sukūrę gausybę literatūros (dažniausiai leidžiama kaip patariamoji literatūra tėvams), interneto puslapių ir kitų produktų, pvz., konsultacijų ir seminarų, o kritikos susilaukia daugiausia iš sektų tyrimų specialistų arba iš skeptikų judėjimo.
Smėlyninis eraičinas

Biologija

Augalas daugiametis, sudarantis nedidelius kupstus. Stiebas 20–60 cm aukščio, plikas. Lapų makštys šviesiai violetinės, žiedyno ašis nešiurkšti. Žydi birželio–liepos mėn. Dauginasi sėklomis, kurios plinta per potvynius.
Auga smėlėtuose upių šlaituose, pasitaiko pamiškėse, žemyninėse kopose, tarp pušynų. Gana gausiai auga ir vyrauja Cladonio–Pinetum bendrijose.

Populiacija Lietuvoje

Lietuvoje smėlyninis eraičinas nuo 1981 m. įrašytas į Saugomų augalų sąrašus. Žinomos gausios populiacijos Pietryčių Lietuvoje – Nemuno, Merkio upių aukštuose smėlėtuose šlaituose, tačiau užimančios nedidelius plotelius (50–200 m²). Juose generatyviniai ir vegetatyviniai individai žolyne sudaro beveik ištisinę dangą. Vegetatyviniai augalai vyrauja mažesniuose ploteliuose (iki 30 m²) palei Ūlos, Sraujos, Skroblaus ir Stangės upes. Smėlyninio eraičino išlikimui didelę įtaką daro žmogaus ūkinė veikla. Populiacijai grėsmę kelia vėjo ir vandens erozija, smėlynų apželdinimas mišku.
Rytų Karelijos sukilimas

Rytų Karelijos sukilimas arba Antrasis Tarybų Rusijos-Suomijos karas vyko 1921-22 m. tarp Rytų Karelijos separatistų ir juos palaikančių suomių savanorių ir Tarybų Rusijos dėl Rytų Karelijos nepriklausomybės. Prasidėjo 1921 m. lapkričio 6 d. suomių pajėgoms įsiveržus į Rytų Kareliją. Konfliktas baigėsi 1922 m. kovo 21 d. sudarius „Sutartį tarp Tarybų Rusijos ir Suomijos vyriausybių dėl priemonių išlaikyti Tarybų Rusijos-Suomijos sienos neliečiamumą“. Šalys susitarė sumažinti pasieniečių skaičių ir pasienio teritorijas laikyti neapgyvendintomis. Į Suomiją persikėlė apie 30000 pabėgėlių iš Karelijos. Šis konfliktas buvo vienas iš heimosodat - „broliškųjų karų“.

Priešistorė

Suomijai paskelbus nepriklausomybę nuo Rusijos, dalis suomių nacionalistų palaikė Didžiosios Suomijos idėją, pagal kurią turėjo būti aneksuota Rytų Karelija. Taip turėjo būti suvienytos finų tautos, kurias suomių nacionalistai laikė broliškomis. Du suomių savanorių įsiveržimai į Rusiją, pavadinti Vienos ir Aunuso ekspedicijomis suomių istoriografijoje nelaikomi karais prieš Rusiją. Rusijoje šie konfliktai, taip pat suomių žygiai į Rytų Kareliją ir Kolos pusiasalį 1918-20 m. laikomi karinėmis intervencijomis ir vadinami „Pirmuoju Tarybų Rusijos-Suomijos karu“. Šis nesutarimų ir netikrumo dėl sienų laikotarpis baigėsi Tartu sutartimi, kuria Suomija ir Baltijos valstybės pripažino Rusijos Tarybų Federacinę Socialistinę Respubliką ir nustatė sieną tarp Suomijos ir Rusijos TFSR.
Antrąjį konfliktą sukėlė rytų karelų patirtis gyvenant valdant bolševikams, maisto trūkumas, noras ištaisyti „gėdingą taiką“ sudarytą Tartu (tokia ją laikė pabėgėliai iš Rytų Karelijos, kurie tikėjosi grįžti į gimtinę. Suomių aktyvistai 1921 m. vasarą lankėsi Rytų Karelijoje ir agitavo vietinius gyventojus. Patys gyventojai vadino save miško partizanais (suom. metsäsissit) ir rudenį kontroliavo didžiąją dalį šiaurės rytų Karelijos. Sukilimo pradžioje jame dalyvavo apie 2500 miško partizanų ir juos lydėjo sėkmė. Trauktis jiems nebuvo kur, nes jie išžudė visus vietinius komunistus.

Sukilimo eiga

1921 m. gruodžio pabaigoje karelų-suomių pajėgos sudarė apie 5-6 tūkst. karių, kurie užėmė dalį Rytų Karelijos iki linijos Kestenga-Suomusalami-Rugozero-Padanai-Porosozero. Tik gruodžio pabaigoje į Kareliją buvo permesti Raudonosios armijos daliniai ir sudarytas Karelijos frontas, vadovaujamas A.Sediakino.
Tai, kad Suomija palaikė sukilėlius Rytų Karelijoje, nekreipdama dėmesio į Tartu taikos sutartį, sukėlė įtampą tarp Rusijos ir Suomijos. Pvz., Levas Trockis pareiškė, kad jis dabar galįs žengti į Helsinkį. Tarybinės pajėgos turėjo iki 20 000 karių, ir ši persvara, taip pat badas ir stiprūs šalčiai, lėmė, kad miško partizanų frontas buvo pralaužtas. Puldami iš Petrozavodsko Raudonosios armijos daliniai 1922 m. sausio pradžioje užėmė Porosozero, Rebolus ir Kimasozero bei sutriuškino pagrindines priešų pajėgas. Sausio 25 d. šiaurinė tarybinės kariuomenė grupuotė užėmė Kestengą ir Kokisalmą.
VHS

VHS (angl. Video Home System) – analoginio vaizdo formatas, sukurtas bendrovės „JVC“, ir 1976 m. pristatytas Japonijos rinkai.
Aštuntojo dešimtmečio laikotarpiu smarkiai populiarėjo video įrašų įrašymas į kasetes. Kiekviena video kasetes gaminanti kompanija bandė įsitvirtinti rinkoje. Tai privedė prie „video kasečių formatų karo“ pradžios. Pagrindiniai konkurentai buvo VHS ir „Sony“ Betamax, tačiau taip pat nežymią rinkos dalį turėjo ir „Philips“ bei „Grundig“ gaminamas Video 2000 formatas. Galiausiai VHS laimėjo karą, nors techniškai buvo prastesnė už Betamax. 1987 m. buvo išleista patobulinta versija – Super-VHS.
Vėliau pasirodė optinių diskų formatai, kurie gebėjo vaizduoti geresnės kokybės vaizdą. Vienas ankstesniųjų buvo, Laserdisc, kuris nebuvo populiarus, kita vertus, po jo sekęs DVD formatas susilaukė itin didelio pasisekimo ir 2000 m. visiškai išstūmė VHS formatą. Pasak „JVC“, 2002 m. pasaulyje parduota virš 900 mln. video produktų šiuo formatu.
Airijos transportas

Didžioji dalis Airijos transporto sistemos yra visuomeninė. Kelių tinklas Šiaurės Airijoje ir Airijos Respublikoje vystomas atskirai, o geležinkelių – išvien.
Šiaurės Airijoje keliai ir geležinkelių tinklas yra valstybiniai. Regioninio vystymosi departamentas yra atsakingas už kelių ir geležinkelių transportą, tačiau, kadangi Šiaurės Airijos asamblėjos darbas yra nutrauktas, tai šios funkcijos atliekamos tiesiogiai iš Londono.

Keliai

Airijoje yra 117 318 km kelių (iš kurių – 325 km greitkeliai). Airijos keliai jungia pagrindinius miestus (Dubliną, Korką, Golvėjų, Limeriką ir t. t.). Airijoje eismas vyksta kaire kelio puse.
Didžiadvaris

Istorija

XV a. pabaigoje Didžiadvaryje iškilo Užpalių Radvilų valdos. Vėliau iš dvaro išaugo Dusetos.
Vietovė ir dvaras pradedami minėti nuo 1530 m. Radvilos Didžiadvarį 1636 m. pardavė grafams Pliateriams. Apie 1780 m. pastatyti didingi mūriniai dviejų aukštų rūmai, kurie išstovėjo maždaug iki 1865 m. ir neprižiūrimi palaipsniui sunyko. Iš čia į 1831 m. sukilimą būrius išvedė broliai Cezaris (1810–1869 m.) ir Vladislovas 1808–1889 m.) Pliateriai su pussesere Emilija Pliateryte (1806–1831 m.). 1922 m. kaimas išsiskirstė viensėdžiais, tuomet gyveno 18 šeimų.
Iš Didžiadvario kilęs Jeronimas Girčys (1918–2005 m.), vadovavęs Rudaminos paukščių fabriko statybai ir 20 metų buvęs jo direktoriumi.
Mykolas Vielhorskis

Biografija

Lenkijos bajorų Vielhorskių giminės atstovas, herbo „Kierdeja“ savininkas. Braclavo seniūno Felikso Ignoto Vielhorskio ir Liudviko Zamoiskos sūnus. Vielhorskiai, kilę iš Voluinės, buvo giminyste ir vedybomis susiję su galingomis lenkų-lietuvių giminėmis, tame tarpe su Zamoiskiais, Potockiais, Jablonovskiais ir Mnišekais. Anksti liko našlaitis, paveldėjo keletą dvaro žemių su centru Horochivo miestelyje. Išsilavinimą gavo Lvovo teatinceve. Po to keliavo po Europą, kur aplankė Prancūziją ir Vokietiją. Ilgą laiką buvo Dresdene, kur bandė priartėti prie karaliaus rūmų.
Būdamas Lenkijos karaliaus ir Saksonijos kurfiursto Augusto III rūmuose Mykolas Vielhorskis patraukė į savo pusę jo pirmajį ministrą Henriką von Briulį, kuriam padedant prasidėjo jo karjeros augimas. Vadovaijant Briuliui Mykolas Vielhorskis dalyvavo seimuose ir diplomatinėse misijose. Kaip apdovanojimą už savo veiklą nuo karaliaus gavo valdyti Kameneco ir Sedlco seniūnijas. 1758 metais gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę, o 1763 metais tapo Lietuvos didžiuoju prievaizu. 
Po Lenkijos karaliaus Augusto III mirties Mykolas Vielhorskis perėjo į naujojo karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio opoziciją. 1766 mettais buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Voluinės vaivadijos į Čaplico seimą, kur pasisakė už „liberum veto“ teisių gynybą. 1767 metais tapo vienu iš Radomo konfederacijos įkūrėjų ir kreipėsi į Rusijos imperatorę Jekateriną su prašymu dėl apsaugos. 
1768 metais Mykolas Vielhorskis įstojo į Baro konfederatų eiles. 1770 metų sausį kaip Baro konfederatų oficialus pasiuntinys buvo išsiųstas į Prancūzijos rūmus Versalyje. 
1776 metais, po karaliaus Stanislovo Poniatovskio amnestijos paskelbimo Baro konfederacijos dalyviams, Mykolas Vielhorskis grįžo į tėvynę. Karalius sugebėjo išsaugoti Vielhorskio dvaro žemes nuo konfiskacijos. Siekiant padengti savo skolas jis buvo priverstas parduoti dalį dvaro žemių kartu su Horochivu karaliaus giminaičiui, princui Stanislovui Poniatovskiui. Mykolas Vielhorskis liko ištikimas Austrijos rūmams (dalis jo valdų po ATR padalijimo perėjo Austrijai). 1787 metais Vokietijos imperatorius Josifas II suteikė jam grafo titulą ir Galicijos ir Lodomerijos didžiojo arklininko laipsnį. Pasmerkė 1791 metų gegužės 3 d. konstituciją ir simpatizavo Targovicos konfederacijai. 
Lenkijos Baltojo erelio (1758) ir Švento Stanislovo, taip pat Bavarijos Švento Huberto ordinų kavalierius.
Arvydas Ivaškevičius

Biografija

1979 m. baigė Kauno politechnikos instituto Radioelektronikos fakultetą. 1979 m. Šiaulių televizorių gamyklos meistras, inžinierius technologas. 1983–1985 m. tarnavo kariuomenėje. 1985–1987 m. televizijos gamyklos technologas. 1987–1990 m. gamyklos partinio komiteto sekretorius. 1990–1991 m. LKP Šiaulių miesto antrasis sekretorius. 1992–1996 m. Seimo narys. Iki 2019 m. Valstybinės mokesčių inspekcijos prie Finansų ministerijos Personalo skyriaus vedėjas.
1983–1991 m. LKP narys, nuo 1991 m. LDDP narys, LDDP tarybos narys. Žmona Regina, dukra Rūta, sūnus Rimvydas.
Aidas Feliksas Palubinskas

Biografija

Gimė ekonominių mokslų profesoriaus Felikso ir gamtosaugos chemikės Saulės Palubinskų šeimoje. Jauniausias iš penkių vaikų. Turi dvi seseris – Gintą ir Mildą ir du brolius – Liną ir Kovą. Iki 16 metų gyveno JAV, Suomijoje, Austrijoje, Didžiojoje Britanijoje.
Lankė Vasario 16-osios gimnaziją Vokietijoje. 1992 m. baigė Čikagos Loyola universitetą (specialybė – vokiečių kalba ir literatūra, paspecialybės: prancūzų kalba, filosofija, politiniai mokslai, teologija). 1996 m. Šiaurės Ilinojaus Universiteto Teisės koledže baigė tarptautinės ir jūrų teisės mokslus, teisės daktaras.

Politinė ir profesinė veikla

1989 m. burlaiviu „Lietuva“ perplaukė Atlanto vandenyną (iš JAV į Lietuvą). 1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, Aukščiausiosios Tarybos Pirmininko patarėjas užsienio politikos klausimais. 1992–1993 m. Seimo nario padėjėjas. Per 1993 m. LR Prezidento rinkimus Stasio Lozoraičio rinkimų štabo rinkiminių kelionių po Lietuvą vadovas. 1996 m. Seimo rinkimuose vadovavo Felikso Palubinsko, vėliau tapusio Seimo pirmininko pavaduotoju, rinkimų kampanijai. 1997–2004 m. užsiimė privačia teisine praktika Klaipėdoje. 1997–2003 m. organizacijos „Europos liaudies partijos jaunimas“, vienijančios per 1 milijoną narių, tarybos narys ir viceprezidentas. 2004–2008 m. dirbo Europos Parlamento nario Eugenijaus Gentvilo atstovu Lietuvoje. Dirbo VšĮ „Atvira visuomenė ir jos draugai“, "Liberalios reformos" direktoriumi.
Jaunųjų krikščionių demokratų įkūrėjas, 2003 m. Nuo 2007 iki 2008 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys (pakviestas dirbti ES Komisijoje atsisakė mandato).
Nuo 2008 m. liepos mėn. iki 2010 m. sausio dirbo Europos Sąjungos Komisijoje Laisvės, Teisingumo ir Saugumo Generaliniame Direktorate. 2010 - 2014 dirbo Europos Audito Rūmuose – pareigūnas atsakingas už komunikaciją (Atstovas Spaudai).  Šiuo metu dirba Europos Komisijos Generaliniame Direktorate - Finansinis stabilumas, finansinės paslaugos ir kapitalo rinkų sąjunga - pareigūnu atsakingu už spaudos reikalus.

Visuomeninė veikla

Ateitininkų federacijos narys - Kęstučio Korporacijos narys. Jūrų skautas - Budys.  Vasario 16-osios Gimnazijos Kuratorijos narys nuo 2018 metų.
Pomėgiai: dviračio kelionės, keliavimas, uogininkystė ir vyndarystė, stovyklavimas, žygiai (ypač Šv. Jokūbo keliu ir Via Francigena).

Šeima

Žmona Jūratė Adomaitytė-Palubinskienė, sūnūs Vincentas Linas (g. 2005 m.) ir Saulius (g. 2008 m.)
Saravato kalnai

Saravato kalnai arba Saratas (angl. Sarawat Mountains, arab. جبال السروات‎) kalnų virtinė einanti lygiagrečiai Arabijos pusiasalio vakarinės pakrantės. Savarato kalnai šiaurėje prasideda nuo Jordanijosi sienos ir tęsiasi per Saudo Arabiją, Jemeną iki Adeno įlankos pietuose. Kalnų virtinė šiaurinėje dalyje pakyla iki 2100 metrų virš jūros lygio, o vidurinėje ir pietinėje kai kur siekia iki 3300 metrų. Geologiškai Saravas yra dalis Arabijos skydo ir daugiausia sudarytas iš vulkaninių uolienų. Vakarinis šlaitas status ir nusileidžia į Raudonosios jūros pakrantę, o rytinis šlaitas gerokai nuožulnesnis ir išraižytas slėnių, kuriuose vystomas žemės ūkis, ypatingai pietinėje Saravo kalnų dalyje, kur vyrauja Musonai. Saravato kalnų virtinės viduryje, slėnyje, įsikūręs musulmonų šventas miestas Meka, o netoli Saravato kalnų aukščiausios viršukalnės yra Jemeno sostinė Sana.