google/wiki40b huggingface dataset:
Ignas Jonynas (1884)

Biografija

Sūnus Vytautas Aleksandras Jonynas. 1904–1911 m. studijavo istoriją Maskvos universitete, jo pažiūroms įtaką padarė lankyti rusų liberalių istorikų pozityvistų M. Liubavskio, A. Savino, R. Viperio ir P. Vinogradovo seminarai. 1905–1909 m. per atostogas studijavo Grenoblio universiteto literatūros fakultete ir įgijo prancūzų kalbos ir literatūros mokytojo teises. 1909–1911 m. važinėjo į Berlyno universitetą klausytis istorikų paskaitų. 1905–1906 m. dalyvavo revoliuciniuose įvykiuose Maskvoje ir Dzūkijoje, už tai teistas, bet išteisintas. 1911–1919 m. mokytojavo Bogorodske, Maskvoje. 1919 m. kovo mėn. – balandžio mėn. Lietuvos bolševikų marionetinės vyriausybės švietimo liaudies komisariato skyriaus vedėjas, 1919–1920 m. mergaičių lietuvių gimnazijos Vilniuje direktorius; lenkų buvo suimtas, vos išvengė sušaudymo. Dalyvavo Lietuvių mokslo draugijos veikloje. 1919 m. balandžio mėn. – 1920 m. spalio 9 d. Laikinojo lietuvių komiteto sekretorius. 1920 m. rugpjūčio mėn. – spalio mėn. Lietuvos vyriausybės vyr. įgaliotinis Vilniaus kraštui. 1920 m. spalio 17 d. – 1922 m. vasario 8 d. Lietuvos valstybės atstovas Tautų Sąjungos karinės kontrolės komisijoje Vilniaus krašto reikalams. 1922–1929 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijoje; Tautų Sąjungos, Lenkų ir kitų departamentų direktorius. Dalyvavo Tautų Sąjungos tarybos posėdžiuose. 1926 m. parengė Lietuvos Respublikos vyriausybės protestą TSRS atstovybei dėl Lietuvos Metrikos grąžinimo. Nuo 1931 m. Lietuvos Respublikos atstovas Tarptautiniame istorikų komitete. 1929 m. lietuvių draugijos TSRS tautų kultūrai pažinti vienas steigėjų, 1938–1939 m. pirmininkas. 1924–1939 m. ir 1944–1946 m. dėstė Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas), 1940–1943 m. ir 1944–1954 m. Vilniaus universitete; nuo 1931 m. Lietuvos istorijos katedros, 1945–1948 m. TSRS tautų istorijos katedros vedėjas; 1932 m. profesorius. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Mokslinė veikla

Daug prisidėjo ugdant naują lietuvių istorikų kartą. Kritikavo vokiečių, lenkų ir rusų istoriografus, kurie lietuvių tautos nelaikė istoriniu objektu. Remdamasis pirminiais šaltiniais parengė naują Lietuvos feodalinio laikotarpio istorijos traktuotę. Svarbiausias veikalas – „Vytauto šeimyna“. Straipsniai Lietuviškajai enciklopedijai (1933–1941 m. t. 1-9) ir kiti, surinkti rinkiniuose „Istorijos baruose“ (1984 m.) ir „Lietuvos didieji kunigaikščiai“ (1996 m.; abu spaudai parengė Vytautas Merkys). Parašė studiją „Mykolas Lietuvis ir jo amžius“ (rankraštį saugo Vilniaus universiteto biblioteka). Iš lotynų k. į lietuvių k. išvertė Mykolo Lietuvio traktatą „Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius“ (paskelbtas 1966 m.; De moribus Tartarorum et Moschorum fragmina 1615 m.)
Vidurio Šario regionas

Geografija

Regionas yra savanų gamtinėje srityje. Prateka Šaris su savo intakais (Uhamu, Bahr Auku, Bahr Keita, Bahr Salamatu, Gran Sidu), rytuose plyti šlapynių plotai.

Gyventojai

Didžioji dalis krašto gyventojų yra Centrinio Sudano kalba kalbantys sarai (jų subetnosai kaba naa, kaba deme, kulfai, ngamai, lutosai). Yra Adamavos-Ubangio kalbomis kalbančių grupelių: tuniai, dajai.
Leonas III Isauras

Biografija

705 m. padėjo imperatoriui Justinianui II atgauti sostą, vėliau tarnavo strategu Anatolijoje. 717 m. nuvertė imperatorių Teodosijų III. Pirmaisiais valdymo metais padedamas bulgarų sėkmingai nuo arabų gynė Konstantinopolį per vadinamąją antrąją Konstantinopolio apsiaustį (717–718 m.). Arabų pralaimėjimas galutinai sustabdė jų užkariavimus Europos pietryčių kryptimi, vėlesni jų puolimai, pvz., 727 m. ir 740 m. buvo daug silpnesni. Vėliau Leonas III pertvarkė Bizantijos karinę sistemą, palaikė taikius santykius su bulgarais, 733 m. su chazarais sudarė sąjungą, naudingą kovai su arabais.
726 m. paskelbė naują civilinės teisės sąvadą, pagal kurį dauguma vergų tapo laisvaisiais nuomininkais, pertvarkyta šeimos, jūrų teisė, teisėjams ir valdininkams įvesta nuolatinė alga. 730 m. paskelbė ikonoklazmą Bizantijos oficialia religijos forma, nušalino tam prieštaraujantį patriarchą Germaną I. Panaikino Pietų Italijos ir Graikijos bažnytinį pavaldumą Romos popiežiui, šias sritis priskyrė Konstantinopolio patriarchui. Jo religinei politikai prieštaravę Romos popiežiai Grigalius II ir Grigalius III pradėjo siekti frankų karalių užtarimo; tokia popiežių politika silpnino Bizantijos įtaką Italijoje.
Mikoluvas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1222 m. ir yra vienas seniausių Aukštutinė Silezijos miestų. Viduramžiais tapo svarbiu prekybos centru. 1349–1350 m. „juodoji mirtis“ pražudė 33 % miestelio gyventojų. 1433–1443 m. įvyko keli žemės drebėjimai. 1545 m. suteiktos miesto teisės. Dabartinis miestelio pavadinimas pirmą kartą buvo užrašytas 1760 m. 1794 m. gegužės 20 d. gaisro metu sudegė aplink rotušę stovėję pastatai, įskaitant ir pačią rotušę, kurioje buvo saugomi istoriniai dokumentai.
Grimuaras

Grimuaras - magijos vadovėlis su užkeikimais, dvasių vardais ir jų antspaudais. Šio žanro knygose rašoma, kaip išsikviesti angelus ar demonus, atlikti būrimus bei įgyti stebuklingų galių. Europoje grimuarai išplito apie XIII a., todėl panašūs senesni tekstai (pvz., Antikos) grimuarais vadinami rečiau.

Žodžio kilmė

Oksfordo žodynas kildina terminą grimuaras iš senosios prancūzų kalbos žodžio grammaire, turinčio tą pačią graikišką šaknį, kaip ir gramatika. Vėlyvaisiais viduramžiais gramatikomis vadino knygas apie lotynų kalbą (plg. liet.), o gramatikais - tiesiog žmones, turinčius pasaulietinį išsilavinimą (į kurį tais laikais įėjo ir astrologija). Neraštingai liaudžiai pasaulietinės knygos atrodė įtartinos, o universitetų mokytiniai - eretikai ar burtininkai. Tokiu būdu iškraipytas žodis gramatika ėmė reikšti magijos knygą grimuarą.
Norkūnai (Kėdainiai)

Aplinkinės gyvenvietės

Peštiniukai – 1,5 km
KRAKĖS – 1,5 km
Rėguliai – 3 km
Meironiškiai – 1 km
Gintautas Jurevičius

Biografija

Baigė Vilniaus verslo teisės akademiją.
UAB „Kaišiadorių šiluma“ juristas.
Krikščionių partijos narys, Kaišiadorių skyriaus tarybos narys. Nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.
Rafaelis Muksinovas

Biografija

2000 m. dirbo "Santaros" vid. mokykloje, psichologu, etikos mokytoju. 2015 m. jungtinio Lietuvos lenkų rinkimų akcijos, Rusų aljanso ir SLF bloko sąrašu išrinktas į 2015-2019 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybą. R.Muksinovas vienintelis Socialistinio liaudies fronto atstovas, išrinktas į Lietuvos savivaldybių tarybas 2015 m. SLF pirmininko pavaduotojas. R.Muksikovas aktyviai dalyvauja Rusijos tėvynainių organizacijos veikloje, taip pat yra susijęs su Nepriklausomu žmogaus teisių centru. Šiuo metu dirba žurnalistu bendrovės „Rejspa“ leidžiamame Lietuvos lenkams skirtame savaitraštyje „Tygodnyk Wilenszczyznyj“ .

Bibliografija

R. Muksinovas 2014 m. yra išleidęs knygą rusų kalba Что моя жизнь?.. (što maja žyzn', kas mano gyvenimas).
Roaldas Gadonas

Roaldas Gadonas (g. 1954 m. vasario 15 d. Kupiškyje) – Lietuvos fizikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija

1972 m. baigė Kupiškio vidurinę mokyklą. 1977 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. 1984 m. Baltarusijos TSR Mokslų akademijoje apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – mokslų daktaro) disertaciją tema „Polimetininių fotosensibilizuojančių dažų, sugeriančių matomajame diapazone, pikosekundiniai energijos relaksacijos procesai“ (vadovas Algis Petras Piskarskas).
Nuo 1977 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2002 m. – profesorius. Stažavosi Umea (Švedija), Bairoito, Jenos (Vokietija) technikos, Bordo universitetuose, Cukubos (Japonija) elektrotechnikos laboratorijoje. Vilniaus universiteto Lazerinių tyrimų centro Lazerių nanofotonikos grupės vadovas.
Nuo 1993 m. – tikrasis SPIE draugijos narys.
2017 m. laikinai ėjo Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto dekano pareigas.
Ilgametis studentų mokslinių konferencijų „Laisvieji skaitymai“ Fizikos fakultete organizatorius.

Mokslinė veikla

Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys – ultrasparčiųjų vyksmų lazerinė spektroskopija, Frenkelio eksitonų dinamika molekuliniuose nanodariniuose, netiesinė optinė mikroskopija, lazerinė fluorescencinė diagnostika, lazerinė daugiafotonė polimerizacija, lazerių taikymas medicinoje. Daugiau kaip 230 mokslinių publikacijų autorius ir bendraautoris.
Lionginas Kunevičius

Biografija

Nuo 1951 m. studijavo Vilniaus universiteto Filologijos fakultete, 1953–1958 m. – Kauno kunigų seminarijoje; 1958 m. įšventintas kunigu. Iš pradžių Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijos vikaras, vėliau dirbo sielovadinį darbą įvairiose Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos parapijose: Didvyžiai (Vilkaviškio raj.), Gerdašiai (Lazdijų raj.), Būdvietis, Lukšiai, nuo 1991 m. – Angelų Sargų bažnyčios Alytuje altaristas.
1975–1988 m. pogrindinio periodinio leidinio „Aušra“ redaktorius ir daugumos straipsnių autorius. Nuo 1983 m. dalyvavo pogrindyje atkurto Tikinčiųjų teisėms ginti katalikų komiteto veikloje, pasirašinėjo visas svarbiausias kunigų peticijas sovietinės valdžios institucijoms. Parašė eilėraščių.
Gytis Trinkūnas

Gytis Trinkūnas (1936 m. birželio 6 d. Šiauliuose – 1973 m. rugpjūčio 1 d. Vilniuje) – pianistas, akompaniatorius, pedagogas.

Biografija

1954 m. baigė Šiaulių muzikos mokyklą, 1955 m. Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą, 1960 m. – Lietuvos konservatoriją.
1960–1962 m. Šiaulių muzikos mokyklos, 1962–1964 m. Vilniaus pedagoginio instituto ir Vilniaus meno mokyklos dėstytojas. 1964–1973 m. Lietuvos filharmonijos koncertmeisteris. (1971) LTSR nusipelnęs artistas .
Koncertavo daugiausia kaip akomponiatorius. Tarptautinių konkursų diplomantas.
Brolis Dainius Trinkūnas.
Pranciškus Alfredas Šliužas

Biografija

Mokėsi Dainių kaimo pradinėje mokykloje, nuo penktos klasės – Žiežmarių vidurinėje, kurią baigė 1970 m. Dirbo kaimo kultūros namų vadovu, apylinkės Vykdomojo komiteto tarnautoju, bandė studijuoti miškininkystę. 1976 m. Lietuvos veterinarijos akademijoje baigė zooinžinerijos specialybę.
Nuo 1976 m. Lietuvos radijuje rengė laidą „Kolūkietiška radijo stotis“. Nuo 1983 m. dirbo zootechniku Kretingos rajono Jokūbavo kolūkyje. Po metų buvo pakviestas į LSSR žemės ūkio ministeriją vadovauti vieno susivienijimo gamybos skyriui. Įsikūrus Valstybiniam agropramoniniam komitetui ėjo jo pirmininko padėjėjo pareigas. Kai šis darinys buvo perorganizuotas į LSSR žemės ūkio ministeriją, dirbo žemės ūkio ministrų padėjėju, atstovu spaudai. 
Nuo 1990 m. Lietuvos televizijoje rengė laidas kaimui „Sodyba“ („Po savo stogu“). 1993–1994 m. kas savaitę rengė informacines žemės ūkio laidas. 1996–1999 m. rengė televizijos laidą „Pyragų nebus be noragų“.  Nuo 2000 m. ūkininkauja tėvų žemėje, Dainiuose.
2011–2015 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys, Lietuvos centro partijos Kaišiadorių skyriaus pirmininkas.
Diurtiuli

Ekonomika

Yra maisto pramonė, gaminami sūriai, mėsos gaminiai, alus. Išplėtota baldų, plytų, vamzdžių, kombinuotųjų pašarų gamyba. Prie Diurtiuli išgaunama nafta. Automobilių transporto mazgas, yra tiltas per Belaja upę, prie kurio veda keliai Ufa-Kazanė, Neftekamskas-Budziakas.
Yra kraštotyros muziejus, 6 mokyklos, iš jų dvi gimnazijos, 3 bibliotekos, 2 klubai.
Arachosija

Geografija

Arachosija – kalnuotas kraštas, apėmęs rytinę Irano kalnyno teritoriją, kuri buvo į rytus nuo Drangianos. Šiaurės vakaruose jį uždarė Hindukušas, už kurio buvo Arija ir Baktrija, o pietuose perėjo į Gedrosiją. Rytinė regiono riba buvo Suleimano kalnai, už kurių iš karto leidžiamasi į derlingą Indo slėnį (Sindą ir Pandžabą). Taip pat šia riba neretai buvo laikoma Indo upė šiek tiek ryčiau. Į šiaurės rytus nuo Arachosijos buvo derlinga Gandhara.
Svarbiausios regiono upės buvo Žobas, Tarnakas, Arachotas, Helmandas, Chašas, Farachas ir kt. Arachoto upė (dabartinis Argandabas) ir prie jos stovėjęs Arachoto miestas (dab. Kandaharas) davė pavadinimą visam regionui.

Senieji gyventojai

Pirmieji spėjami Arachosijos gyventojai buvo dravidai ar mundai. kalnuota Arachosija jau VIII tūkst. pr. m. e. tapo neolitinės revoliucijos židiniu, ir čia suklestėjo priešistorinės Beludžistano žemdirbių kultūros. Arachosijoje išdygusios gyvenvietės, kaip kad Rachman Delis, Periano Gundajus ir Rana Gundajus vaidino svarbų vaidmenį prekyboje tarp Badachšano ir šiaurinio Indo slėnio (Ankstyvosios Harapos kultūros).
Nuo maždaug 2600 m. pr. m. e. Arachosija buvo stipriai veikiama Indo slėnio civilizacijos. Apie 2000 m. pr. m. e. čia iš šiaurės atėjo iranėnai, kurie pamažėle išstūmė ar asimiliavo vietinius gyventojaus. Iranėnai suformavo dabartinių puštunų protėvius, kurie vėlesniuose graikų raštuose buvo įvardijami kaip paktijai. I tūkst. pr. m. e. graikų geografai minėjo ir kitas gentis, kaip kad Pargyetae, Rhoplutae, Sidri, Eoritae, Apridai (Aspasii) ir kt.
Ausinė kepurė

Ausinė kepurė, ausinė (rus. ушанка) – žieminė kailinė, audeklinė ar kailinė-audeklinė kepurė, turinti sprandą pridengiantį atvartą bei dvi atverčiamas ausines. Anksčiau tai buvo vyriška kepurių rūšis, dabar būna ir moteriškų. Paplitusi Rusijoje ir kituose kraštuose su šaltomis žiemomis.
Dažniausi kailiai, iš kurių siuvamos ausinės kepurės – triušio kailis, kirptas avikailis, dirbtinis kailis. Naudojami ir brangesni kailiai – lapės, bebro ir kt.
Jonas Civinskis

Jonas Civinskis (lenk. Jan Cywiński, 1772 m. Kuzmičai, Ašmenos apskritis – 1846 m. lapkričio 17 d. Palaidotas Vilniaus arkikatedroje.) – Lietuvos vyskupas.
Borahos sala

Borahos sala (malag. Nosy Boraha) arba Sent Meri (pranc. Île Sainte-Marie) – sala Indijos vandenyne, prie šiaurės vakarinių Madagaskaro salos krantų, priklauso Madagaskarui, Analanzirofo regionui. Plotas – 222 km².
Sala pailga, 49,2 km ilgio, iki 7 km pločio. Borahos sala 6 km pločio sąsiauriu atskirta nuo Madagaskaro. Prie pietinio galo yra maža Nato sala. Aukštis iki 112 m (Davolo k.).
2013 m. saloje gyveno 26 547 gyventojai. Pagrindinė gyvenvietė – Ambodifotatra. Verčiamasi turizmu (paplūdimiai, nardymas, banginių stebėjimas). Yra oro uostas. Taip pat yra katalikų bažnyčia, piratų kapinės.
Borahos (geriau žinoma kaip Šv. Marijos) sala nuo seno buvo svarbi piratų buveinė. XVII a. pirmasis čia apsistojo Adamas Baldridžas, o vėliau jo pėdomis sekė Viljamas Kidas, Robertas Kalifordas, Olivjė Levasioras, Henris Everis, Abrahamas Samuelis, Tomas Tju ir kiti. Sala buvo netoli prekybinių laivų iš Rytų Indijų maršruto, pasižymėjo ramiais užutėkiais, apsaugota nuo audrų. Nuo XVIII a. pasklido legendos apie saloje buvusią utopinę piratų valstybę Libertariją.
Danutė Nedzinskienė-Pronskutė

Danutė Nedzinskienė-Pronskutė (1957 m. rugpjūčio 4 d. Telšiuose), muzikos mokytoja ir choro dirigentė.

Biografija

Baigusi Telšių 5-ąją vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (mokyt. Z. Palkienės akordeono klasė), 1975–1979 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Pupelio klasė). Studijuodama vadovavo Klaipėdos buitininkų mišriajam chorui, kuris 1978 respublikinėje buitininkų meno mėgėjų apžiūroje laimėjo antrąją vietą.
1979–1986 Raseinių 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovė. Pastarąjį parengė 1983 mokyklinių chorų zoninėms varžyboms, o jaunuosius dainininkus „Dainų dainelės“ konkursams. 1983–1985 Raseinių rajoninių kultūros namų mišriojo choro vadovė – parengė 1985 respublikinei dainų šventei. 1986–1992 Ariogalos melioracijos statybos ir montavimo valdybos moterų choro vadovė. Choras – respublikinių melioratorių meno mėgėjų apžiūrų laureatas, 1987 chorų konkurso „Dainuoja darbo Lietuva“ prizininkas, 1990 Lietuvos tautinės dainų šventės Vilniuje dalyvis. 1988–1991 Ariogalos melioracijos statybos ir montavimo valdybos vyrų choro „Šaltinis" meno vadovė ir dirigentė. Choras buvo respublikinių melioratorių meno mėgėjų apžiūrų laureatas ir 1990 Lietuvos tautinės dainų šventės dalyvis. 1993–1995 Ariogalos miesto moterų choro vadovė – parengė jį 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Kaune ir Vilniuje.
Nuo 1990 Raseinių vaikų muzikos mokyklos Ariogalos filialo vedėja ir mokytoja.
D. Nedzinskienė – Raseinių rajono dainų švenčių ir kitų renginių dirigentė, 1989 vyrų chorų festivalio – konkurso Ariogaloje vyr. dirigentė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Kita rūšis

Turinys

Grupė jaunuolių atskrenda į salą, priklausančią vieno jų dėdei, praleisti joje keletą dienų ir pasilinksminti, tačiau netrukus jie susiduria su čia karaliaujančiais šunimis, nusiteikusiais sudraskyti kiekvieną čia užklydusį žmogų...
Dominikos Respublikos provincijos

Dominikos Respublika suskirstyta į 31 provinciją. Provincijos yra suskirstytos į savivaldybes. Šalies sostinė Santo Domingas sudaro atskirą administracinį junginį – nacionalinę apygardą (D.N.). Šalies padalijimas į provincijas nustatytas šalies konstitucijoje. 
Pagrindinės valdžios institucijos yra susitelkusios provincijų sostinėse. Provincijų gubernatorius paskiria šalies prezidentas (išskyrus nacionalinę apygardą). Kiekviena provincija išrenka vieną žmogų į Dominikos Respublikos senatą bei laiduoja du žmones į deputatų rūmus.
Provincijos toliau skirstomos į savivaldybes.

Nacionalinė apygarda

Nacionalinė apygarda apima sostinę - Santo Domingą ir jos apylinkes. Ši provincija buvo įkurta 1936, anksčiau tai buvo tiesiog Santo Domingo provincija, egzistavusi nuo šalies nepriklausomybės paskelbimo 1844.
Beržininkų ananasas

Beržininkų ananasinis arba Beržininkų ananasas – obelų veislė.
Nežinomos kilmės sodinuką savo uošvio Jono Stankevičiaus Beržininkų dvare (Dūkšto apylinkėje) surado ir aprašė prof. Adomas Hrebnickis. Nuo 1886 m. šiuos vaismedžius jis pradėjo dauginti ir pardavinėti kitiems sodininkams. Tarpukaryje veislė išliko populiari Lietuvoje ir Lenkijoje. Pastarojoje šalyje aptinkama senuose sodose ir sodininkų kolekcijose, o Lietuvoje auginama ir dabartiniais laikais.
Vaisiai labai stambūs, žalsvai geltoni ir raustelėję. Prinoksta rugpjūčio pabaigoje – rugsėjo pradžioje, tai rudeninė veislė (Lenkijoje prinoksta kiek anksčiau, todėl įvardijama kaip vasarinė). Minkštimas gelsvas, tankus, turi malonų saldžiarūgščio vyno skonį. Nuskinti vaisiai išsilaiko 2 – 3 mėnesius. Medžiai atsparūs šalčiams ir (iš dalies) – rauplėms.
Pterozaurai

Kūno sandara

Visi pterozaurai turėjo sparnus, pritvirtintus prie itin ilgo ketvirto priekinių galūnių piršto ir kūno šonų. Sparnas – tai plona plėvelė tarp liemens, pailgėjusio piršto ir užpakalinių kojų. Kiti trys priekinių galūnių pirštai buvo trumpi. Kojos buvo su penkiais pirštais – keturi ilgi, su nagais, penktasis trumpas ir benagis. Kaulai ploni, dauguma – tuščiaviduriai, todėl skeletas buvo labai lengvas.
Įvairios rūšys turėjo įvairių formų snapus, dažnai net labai neįtikėtinos išvaizdos – nuo buko dimorfodonto snapo iki gana sudėtingo tapejaros snapo su daug įdubimų ir iškilimų. Kai kurie pterozaurai, kaip pteranodonas ar tapejara, ant pakaušio turėjo keistą galvos kaulo pratęsimą.

Maistas

Pterozaurai mito labai įvairiai. Vieni, turėję ilgas kaukoles ir aštrius dantis, matyt mito žuvimis, gal net smulkiais sausumos padarėliais. Kiti gaudydavo vabzdžius, smulkius dinozaurus ar maitinosi dvėseliena.

Sistematika

Yra žinoma daugiau kaip 120 pterozaurų rūšių. Ankstyviausieji iš jų – rhamphorhynchoidea pobūrio atstovai, kurie turėjo ilgą uodegą ir trumpą kaklą. Vėliau pasirodė pterodaktiloidai (Pterodactyloidea). Šie buvo daug didesni, turėjo trumpą uodegą, ilgą galvą ir ilgą kaklą.
Švabijos Alpės

Švabijos Alpės (vok. Schwäbische Alb) – kalnų masyvas pietų Vokietijoje, Badeno-Viurtembergo žemėje. Būdinga kalnų plynaukštė, išraižyta tarpeklių. Šiauriniai ir vakariniai šlaitai statūs, o pietuose ir rytuose palaipsniui pereina į priešalpinę sritį. Šiaurės rytuose Švabijos Alpės ribojasi su kraterinės kilmės Nerdlinger Riso masyvu, skiriančio nuo Frankonijos Alpių. Masyvas tęsiasi iš pietvakarių į šiaurės rytus 200 km, plotis ~40 km.
Švabijos Alpės geologiškai priklauso Žuros kalnų sistemai. Aukščiausia viršūnė – Lembergas (1015 m).
Ričardas Bartkus

Biografija

1983 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas.
Ričardo Bartkaus veterinarijos įmonės savininkas.
Darbo partijos Raseinių rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Dalia, vaikai Šarūnas, Evita.
Komorų ekonomika

Komorų ekonomika yra žemame išsivystymo lygyje, dėl prasto susisiekimo tarp salų. Šalyje beveik nėra gamtos išteklių, darbo jėga nekvalifikuota, vyrauja nedarbas ir visa ekonomika yra priklausoma nuo užsienio valstybių kapitalų ir techninės pagalbos. Komorų salos, kurių bendrasis vidaus produktas (BVP) vienam gyventojui sudaro maždaug 700 JAV dolerių, yra tarp pasaulio skurdžiausių ir mažiausiai išsivysčiusių šalių. Nors žemės kokybė visose salose skiriasi, bet labiausiai paplitusi lavos suformuotas dirvožemis, kuris yra netinkamas žemės ūkiui. Daugelio gyventojų pragyvenimo šaltinis yra žvejyba ir agrikultūra. Vidutinis darbo užmokestis šalyje svyruoja apie 3 - 4 JAV dolerių.
Žvejyba, medžioklė ir miškininkystė yra pagrindinis ekonomikos ūkio sektorius. Jis sudaro 40 % viso šalies BVP, jame dirba 80 % darbo jėgos ir sudaro didžiąją dalį eksporto. Šalis nėra pakankamai savarankiška apsirūpinti maisto produktais todėl svarbiausia prekė - ryžiai sudaro didžiąją dalį importo.
Vyriausybė vykdo įvairius projektus, kuriais siekia pagerinti edukacinį ir techninį švietimą, privatizuoti komercinį ir industrinį verslą, gerinti sveikatos priežiūros paslaugas, pėsti eksportą, skatinti turizmą ir mažinti per didelį gyventojų prieaugį. Tęstiniai užsienio paramai gauti, šalis įsipareigojusi kasmet įvykdyti 4 % BVP prieaugį.
Rėkyvos durpynas

Rėkyvos durpynas – durpynas Lietuvoje, Šiaulių rajone, prie pietinių Šiaulių pakraščių, aplink Rėkyvos ežerą. Plotas – 26,08 km². Durpynas slūgso Dubysos ir Nevėžio vandenskyroje, pakraštinių moreninių darinių tarpgūbryje. Didžiąją dalį durpyno sudarė plynraistinė aukštapelkė, mažesnę – plyninė žemapelkė.
Iki pradedant durpių gavybą didžiausias nenusausinto durpių klodo storis buvo 9,3 m, vidutinis – 4,3 m. Pelkėje būta ~89,2 mln. m³ durpių. 68 % durpių aukštapelkinės (kimininės), 18 % žemapelkinės, 12 % mišrios, 2 % tarpinės. Jų vidutinis susiskaidymas 24 %, peleningumas 6,4 %, drėgnumas 89 %. Dugne slūgso smėlis, molis, o tarp dugno ir durpių – iki 0,7 m storio sapropelio sluoksnis.
Rėkyvos durpyne durpių gavyba pradėta 1967 m., iš jų gamintas trupininių durpių kraikas. Gavybą vykdė Šiaulių durpių įmonė (1985 m. pagamino 64 000 t kraiko). Dabar durpės kasamos durpyno pietrytinėje pusėje (kasa AB „Rėkyva“), šiaurinėje dalyje iškastos, o vakarinė pelkės pusė neliesta, paskelbta Rėkyvos botaniniu-zoologiniu draustiniu. Aplink plyti Rėkyvos miškai.
Rokiškio Senamiesčio progimnazija

Istorija

2001 m. Rokiškio 2–oji vidurinė mokykla buvo reorganizuota į Rokiškio Senamiesčio pradinę mokyklą. 2011 m. po miesto mokyklų tinklo reorganizacijos Rokiškio Juozo Tumo–Vaižganto vidurinės mokyklos 5-8 klasės buvo prijungtos prie Senamiesčio pradinės mokyklos ir sukurtas naujas darinys - Rokiškio Senamiesčio pagrindinė mokykla. 2012 m. mokykla reorganizuota į Rokiškio Senamiesčio progimnaziją.
Lidija Motiejūnaitė

Biografija

1944 m. Kaune baigė Ritminės gimnastikos ir išraiškos šokio studiją (vadovė Danutė Marija Nasvytytė), 1955 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1972 m. Lunačarskio valstybiniame teatrinio meno institute apgynė disertaciją „Marija Juozapaitytė ir Lietuvos baleto menas“, menotyros kandidatė.
1944–1950 m. šoko Kauno muzikinės komedijos teatre, 1952–1967 m. Lietuvos operos ir baleto teatro baleto artistė. Nuo 1952 m. vadovavo meno saviveiklos kolektyvams, 1964 m. Vilniuje įkūrė Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų vaikų klasikinio šokio kolektyvą „Liepsnelė“ (čia baleto pradėjo mokytis Živilė Baikštytė, Neli Beliakaitė, Anželika Cholina, Eglė Špokaitė), iki 2001 m. jo vadovė. 1961–2001 m. dėstė Čiurlionio menų mokykloje. 1967–1971 m. – Vilniaus pedagoginio instituto, 1976–1979 m. – Vilniaus kultūros mokyklos dėstytoja. Sukūrė choreogr. kompozicijų pagal lietuvių (J. Pakalnio „Pasveikinimas“ 1978 m.) ir užsienio (A. Adamo „Baleto siuita“ 1983 m.) kompozitorių muziką. Parašė choreografijos teorijos, istorijos ir kritikos straipsnių.