google/wiki40b huggingface dataset:
Valdemaras Kvietkauskas

Biografija

Sūnus žurnalistas Vytautas Kvietkauskas. 1946 m. baigė Kauno politechnikumą, gavo techniko architekto diplomą, įstojo į Kauno valstybinio universiteto Statybos fakultetą. Baigęs 4 kursus (1950 m.) nutraukė studijas.
1950–1957 m. dirbo Valstybinėje pedagoginės literatūros leidykloje (nuo 1964 m. „Šviesa“) Kaune, nuo 1951 m. redaktorius, redakcijos vedėjas. Ten dirbdamas 1956 m. neakivaizdiniu būdu baigė Vilniaus pedagoginį institutą (geografijos specialybę). 1973 m. apgynė geografijos mokslų kandidato disertaciją. 
1958–1991 m. dirbo lietuviškų enciklopedijų redakcijose, iki 1974 m. geografijos redakcijos vedėjas, 1974–1988 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas.
Sukūrė naują reljefo morfografinio kartografavimo metodą. Išvertė į lietuvių kalbą knygų iš rusų, lenkų, čekų, slovakų, vokiečių, ispanų kalbų.
Metropolis (1927 filmas)

Siužetas

Čia atpasakojamas siužetas remiasi atkurta filmo versija (žr. „Filmo istorija“).
Didmiestį Metropolį, kurio visuomenė pasidalijusi į mąstytojų ir darbininkų grupes, prižiūri ir valdo Džo Fredersenas (akt. Alfredas Abelis). Po žeme gyvenantys darbininkai sunkiai dirba prie mašinų ir tiekia gyvenantiems viršuje energiją. Išvargusius darbininkus nuo revoliucijos sulaiko žavios merginos Marijos (akt. Brigita Helm) žodžiai: ji siūlo laukti „Tarpininko“, kuris suvienysiąs į dvi uždaras puses pasidalijusią visuomenę. Atsitiktinai išvydęs Mariją, Frederseno sūnus Frederis (akt. Gustavas Frėlichas) ja susižavi ir išeina ieškoti į požemius. Čia jam tenka pažinti sunkų ir nedėkingą darbininkų gyvenimą bei atsainų darbdavių požiūrį. Šokiruotas to, ką pamatė, Frederis prisijungia prie darbininkų. Tuo metu jo tėvas Fredersenas sužino, kad mokslininkas Rotvangas (akt. Rudolfas Klain-Rogė) sukūrė robotą ir ketina jam suteikti mirusios Frederseno žmonos Helės pavidalą. Fredersenas liepia Rotvangui robotą padaryti panašų į Mariją – šitaip jis galės sukelti sumaištį tarp darbininkų. Tikroji Marija įkalinama Rotvango namuose Metropolyje, o robotė Marija šoka didmiesčio naktiniuose klubuose, viliodama jaunus turtuolius. Darbininkus ji paskatina maištauti – jie sunaikina „Širdies Mašiną“ – pagrindinę energijos miestui gamintoją. Tačiau sunaikindami mašiną jie pasmerkia savo pačių požeminį miestą užtvindymui. Darbininkai su siaubu prisimena mieste palikę savo vaikus, ir minia plūsteli į Metropolio gatves, reikalaudama Marijos mirties. Marija užkeliama ant laužo, tačiau jai degant visi pamato, kad tai tik robotė. Tikrąją Mariją tuo metu po miesto katedrą vaikosi Rotvangas. Frederis nusiveja Rotvangą ir su juo susigrumia. Rotvangas krenta nuo katedros stogo, o Marija su Frederiu sugrįžta pas darbininkus ir praneša jiems džiugią žinią: vaikus iš požemių jie išgelbėjo. Frederis sujungia Džo ir Groto (darbininkų lyderio) rankas – jis ir buvo Marijos žadėtasis Tarpininkas.

Filmo istorija

„Metropolio“ premjera įvyko Berlyne 1927 m. sausio 10 d. JAV parodyta amerikiečio dramaturgo Čeningo Poloko (Channing Pollock) pakeista filmo versija, gerokai trumpesnė ir be amerikiečiams prodiuseriams pasirodžiusių kontroversiškų siužeto posūkių. Tik šios versijos ir Poloko versijos, rodytos Vokietijoje, kopijos išliko iki šių dienų. Devintajame ir dešimtajame dešimtmečiuose išleista naujų apie pusantros valandos trunkančių versijų. Visose jose trūko dingusios dalies pirmųjų filmų medžiagos. 1984 m. muzikos prodiuseris Džordžio Moroderas (Giorgio Moroder) pristatė naują „Metropolio“ versiją. Ji ne tik buvo rodoma 24 kadrų per sekundę greičiu, bet ir išsiskyrė rokenroliniu garso takeliu. Morodero versija sukėlė aršių diskusijų. 1986 m. Enno Patalasas (Enno Patalas) atkūrė filmą kiek galėdamas tiksliau, naudodamasis Šiuolaikinio meno muziejaus turima kopija. 2002 m. F. V. Murnau fondas pristatė 118 minučių trukmės versiją, kurioje buvo titrų, atpasakojančių trūkstamas siužeto dalis.
Vaidas Bendaravičius

Biografija

1985 m. baigė Žukų aštuonmetę mokyklą, 1996 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius miškininkas, 2008 m. – Kauno technologijos universitetą.
1985–1989 m. Jurbarko miško pramonės ūkio Mociškių girininkijos miško traukėjas. 1989 m. Jurbarko miško pramonės ūkio Globių girininkijos meistras. 1989–1991 m. Šilutės miško pramonės ūkio Rambyno girininkijos eigulys, 1991–1993 m. – šios girininkijos girininko padėjėjas. 1993–1999 m. Jurbarko miškų urėdijos Mociškių girininkijos girininko pavaduotojas. 1999–2007 m. Jurbarko miškų urėdijos girininkas.
2007–2014 m. Pagėgių savivaldybės administracijos direktorius. 2014–2018 m. Šilutės miškų urėdijos miškų urėdas. 2018 m. UAB „Pagėgių komunalinis ūkis“ projektų vadovas. 2018–2019 m. Pagėgių savivaldybės administracijos Strateginio planavimo ir investicijų skyriaus vyriausiasis specialistas.
Nuo 2019 m. Pagėgių savivaldybės meras.
2007 m., 2011 m. ir 2015–2018 m. ir nuo 2019 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2001 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Pagėgių skyriaus narys.
Broliai, seserys: Svajūnas ir Eglė.
Sandrausiškė

Istorija

1939 m. Sandrausiškės pilkapiuose rasta senovės Romos bronzinė sparninė segė.
Vaclovas Kedys

Vaclovas Kedys (1930 m. lapkričio 30 d. Mankaičių k., Šilalės r. – 2015 m. spalio 28 d. Šiauliuose), pedagogas ir chorvedys.

Biografija

Mokėsi Skaudvilės vidurinėje mokykloje ir Klaipėdos mokytojų seminarijoje, dainavo choruose. Už vadinamąją antitarybinę veiklą 1950 m. gegužės 22 d. saugumo agentų suimtas, pusmetį kalintas ir nuteistas 25 metams. Stalinui mirus, bausmė sumažinta iki šešerių metų. 1951–1956 gyveno Sibire (Vorkutoje), kur dirbo statybose ir šachtose. 1956 amnestuotas ir grįžo į Lietuvą. 1957–1961 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. A. Masiūnas), 1961–1967 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Arnastauskas ir J. Vadauskas).
Nuo 1959 Šilėnų (Šiaulių r.) septynmetės mokyklos muzikos mokytojas ir vaikų choro vadovas. 1961–1963 muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių mergaičių chorų vadovas Šiaulių 5-ojoje vidurinėje mokykloje. Metus buvo Ginkūnų kultūros namų direktorius ir mišriojo choro vadovas, o nuo 1963 vėl Šilėnų septynmetės mokyklos muzikos ir kitų disciplinų mokytojas.
Nuo 1965 Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros dėstytojas. 1971–2005 vyr. dėstytojas. Studentams parengė įvairių mokymo priemonių ir paskelbė straipsnių Šiaulių miesto ir respublikinėje spaudoje, išleido metodinių leidinių, sukūrė muzikos kūrinių chorams. Publikuoti leidiniai: „Skambėk, dainuže“, „Pratimų, dainų ir pjesių akordeonui rinkinys pradinio mokymo specialybės stacionarinio ir neakivaizdinio skyrių studentams“ ir t. t. Skaitė pranešimus meninio ugdymo pradinėje mokykloje klausimais įvairiose mokslinėse konferencijose universitete bei Lietuvos Respublikoje. Nuo 1966 instituto (universiteto) merginų choro „Pavasaris“ chormeisteris. Šiam chorui aranžavo nemažai giesmių ir dainų.
1962–1981 Šiaulių mokytojų mišriojo choro „Varsa" chormeisteris, 1969–1991 Šiaulių prekybos valdybos mišriojo choro chormeisteris, 1976–1988 Šiaulių televizorių gamyklos vyrų choro chormeisteris – dirigentas.
Ilgus metus Vaclovas Kedys giedojo Šiaulių Šv. Jurgio parapijos chore. Nuo 1989 m. – Šiaulių kamerinio choro „Bičiuliai“ chormeisteris ir dainininkas.
V. Kedys – Šiaulių miesto ir rajono dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas. 1986 apdovanotas Kultūros žymūno ženklu. Už aktyvią bei produktyvią švietėjišką ir kūrybinę veiklą puoselėjant vokalinę muziką ir populiarinant chorinio dainavimo tradicijas Lietuvoje ne kartą buvo apdovanotas garbės, padėkos raštais bei diplomais.
Užaugino dvi dukras Rasą ir Rūtą.
V. Kedys palaidotas Kairėnų kapinėse, Vilniuje.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Abraham van Beyeren

Abrahamas van Bejerenas (ol. Abraham van Beyeren, Abraham van Beijeren, 1620 ar 1621 m., Haga – 1690 m.) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, geriausiai žinomas dėl natiurmortų, kuriuose vaizduodavo žuvis.

Biografija

Abrahamas van Bejerenas gimė apie 1620–1621 m. Hagoje. Jis daugiausiai tapė jūrinius peizažus ir natiurmortus su gėlių, pusryčių, žuvų vaizdais. 1640 m. Hagoje jis įgijo meistro statusą. Per vedybas jis susigiminiavo su žuvų tapytoju Pieter de Putter (apie 1595–1659). 1657 m. Van Bejerenas gyveno Delfte iki 1661 m. Po to 1663–1669 m. laikotarpyje vėl kūrė Hagoje. Po to dokumentuotas Amsterdame, Alkmare, Gaudoje. Mirė 1690 m. Overschie kaime prie Roterdamo (dabar Roterdamo priemiestis).
Pirmieji Van Bejereno jūriniai peizažai datuojami nuo 1640-ųjų pradžios. Šiuos jo kūrinius įtakojo Janas van Gojenas, kuris nuo 1631 m. gyveno Hagoje. Abrahamas van Bejerenas laikomas nepralenktu žuvų vaizduotoju XVII a. olandų tapyboje. Jo natiurmortai dažniausiai vaizduoja žuvis ant stalo su langu, pro kurį matoma jūra. Dažnai paveiksluose vaizduojama žvejybos įranga. 1650–1670 m. Van Bejerenas yra nutapęs didesnio formato puotos stalų natiurmortų su vaisiais, indais, moliuskų kiautais. Dažnai šiuose paveiksluose įtrauktas laikrodžio atvaizdas, kaip priminimas apie gyvenimo džiaugsmų trumpalaikiškumą (vanitas tema).
Dugnų ąžuolas

Dugnų ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinių matmenų ir išvaizdos ąžuolas, augantis Šiaulių rajone, Kuršėnų miškų urėdijos Paežerių girininkijos (3 kv.) teritorijoje, Dugnų miške, ties Lapkasių kaimu, apie 2,6 km į rytus nuo Dirvonėnų.
Senasis ąžuolas stūkso laukymėje prie pat kelio  4006  Kuršėnai–Dirvonėnai–Raudėnai–Tryškiai . Šalia pastatyta meniška drožinėta rodyklė. Medžio kamienas nuo amžiaus paliegęs, išpuvusiu vidumi, jo papėdėje atsivėrusi didelė drevė (priešingoje pusėje nuo kelio). Ant ąžuolo kamieno kabantis kryžius byloja apie žmonių pagarbą jam. Spėjama, kad caro laikais šio medžio drevėje buvo slepiamos uždraustos knygos.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.
Anglai (senoji tauta)

Anglai (angl. Angles) – germanų gentis, kuri suteikė savo vardą Angelno regionui (dabar Šlėzvigo-Holšteino žemėje, Vokietijoje). Danai V a. išstūmė anglus, jutus ir saksus iš Jutlandijos pusiasalio. Dalis anglų kartu su saksais ir jutais įsikūrė dabartinėje Didžiosios Britanijos teritorijoje Romos imperijos saulėlydžio metu. IX a. prie saksų žemių prijungęs anglų teritorijas Vesekso karalius Alfredas Didysis pasivadino anglosaksų karaliumi. Anglų genties vardas davė pradžią pavadinimui „Anglija“.

Šv. Grigalius

Anglai minimi legendoje apie Grigalių I. Kaip pasakojama, Grigalius Deiroje, romėnų turguje, netikėtai pamatė anglų vaikų, kurie buvo pardavinėjami kaip vergai, grupelę. Grigalius paklausė apie jų kilmę. Kai vaikai pasivadino „Anglii“ (anglais), jis pasakė: „Bene, nam et angelicam habent faciem, et tales angelorum in caelis decet esse coheredes“ („Tai puiku, jie turi angeliškus veidus, o tokie žmonės privalo būti angelais danguje“). Teigiama, kad nuo tada jis nusprendęs atversti šių vaikų gimtojo krašto gyventojus į krikščionybę.
Akmenė

Pavadinimo kilmė

Labiausiai tikėtina, kad miesto pavadinimas yra kilęs nuo žodžio „akmuo“. Nors į šiaurę nuo miesto teka upelis Akmenupis, tačiau neaišku, ar miestas perėmė upelio pavadinimą, ar atvirkščiai, todėl hidroniminė vietovardžio kilmė yra neįrodyta.
Iki XVII a. miestelis vadinosi Dabikinė.
Sofu Iva

Sōfu-iva (孀婦岩 Sōfu Iwa arba Sōfu Gan, anglų kalboje vadinama Loto žmona) – vulkaninė negyvenama sala Filipinų jūroje, tai labiausiai į piečiausia Japonijos Idzu salyno sala, nutolusi nuo Tokijo apie 650 km.

Geografija

Sala yra bazalto uola su stačiais kraštais, tai matoma povandeninio ugnikalnio kalderos, besitęsiančios 2,6 km į pietryčius ir 240 m gylį, dalis. Salos ilgis iš rytų į vakarus yra apie 84 metrai, ir šiaurės į pietus – 56 metrai, viršūnės aukštis 99 metrai.
Sala nutolusi apie 650 km nuo Tokijo ir 56 km nuo Torišimos. Dėl salos formos ir didelių bangų beveik neįmanoma saloje išlipti. Bet uolų laipiotojai sėkmingai išlipo saloje 1972 ir 2003 m. (tačiau užregistruoti keli nelaimingi atsitikimai). Vieta žinoma dėl perregimo vandens ir žuvų gausybės, tad čia populiarus nardymas.
Vieninteliai augalai saloje yra keli miglinių kuokštai. Sōfu-ivoje peri keletas jūros paukščių.

Istorija

1788 m. balandžio 9 d. britų prekybinio laivyno jūreivis John Meares pamatė tai, ką apibūdino kaip „patį žavingiausią dalyką“, kokį jam teko regėti, mažą salą, kurią jis su įgula pavadino „Loto žmona“ pagal Senojo Testamento veikėją.
Japoniškas salos pavadinimas Sōfu-iva („Našlės uola“) yra laisvas vertimas iš anglų kalbos. Ši negyvenama sala buvo piečiausia Japonijos sala neokupuota JAV po 1952 m. San Francisko sutarties. Salą administruoja Tokijo metropolija.
Vadyba

Verslo vadyba

Socialinių – ekonominių (taip pat ir gamybinių) sistemų valdymas pirmąkart buvo pradėtas vadinti vadyba (angl. management kildinamas iš it. maneggiare (išlaikyti rankose – ypač arklį), kas savo ruožtu kyla iš lot. manus (ranka)) Mary Parker Follett (1868–1933) darbuose.
Adasa Skliutauskaitė

Biografija

Adasa Skliutauskaitė gimė 1931 m. gegužės 5 d. Kaune. Jos tėvas buvo gydytojas terapeutas. Mama nedirbo, augino tris vaikus (Adasą ir du vyresnius jos brolius). 1949 m. išlaikiusi stojamuosius egzaminus, įstojo į Lietuvos valstybinį dailės institutą. 1955 m. baigė studijas, įgijo grafikos specialybę, o 1957 m. įstojo į dailininkų sąjungą. Menininkė surengusi yra virš 20 personalinių parodų, jos darbus įsigiję Puškino muziejus, Tretjakovo galerija, Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Modernaus meno centras bei privatūs kolekcininkai Lietuvoje ir užsienyje.

Kūryba

Nors Adasa Skliutauskaitė labiausiai žinoma kaip litografijos meistrė, jos kūrybos bagaže yra estampai, diafilmai, gausybė knygų iliustracijų (daugelis prisimena šios dailininkės iliustruotas Juditos Vaičiūnaitės, Ramutės Skučaitės, Violetos Palčinskaitės, Anzelmo Matučio vaikams skirtos poezijos ir prozos knygutes), piešinių ir tapybos darbų, bei pačios siūtos lėlės.
Reikšmingiausia ir sudėtingiausia autorės kūrybos dalis - spalvotosios litografijos. Šioje sudėtingoje technikoje, kurią ji tobulai įvaldžiusi, Adasa sukūrė labai savitą braižą - litografijas dėl jų perregimumo, spalvinių sluoksnių maišymosi iš pirmo žvilgsnio greičiau būtų galima laikyti tapyba akvarele ar akrilu nei grafika. Menininkė disponuoja linija ir dėme itin lengvai ir laisvai. Trapumas ir aristokratiškumas - pagrindiniai A. Skliutauskaitės litografijų bruožai. Nuo 2000-ųjų metų menininkė rimtai atsidėjo tapybai, kuri pasižymi subtiliu, prislopintu koloritu. Autorė jautriai atvaizduoja supantį pasaulį, delikačiai perteikia emocijas.
Andrius Bartkus

Biografija

Nuo 2003 m. žaidė Klaipėdos „Atlante“, nuo 2006 m. FBK Kaunas komandoje, su kuria dukart tapo Lietuvos čempionu. Žaidė Lietuvos jaunimo rinktinėse.
Tamara Abakėlija

Tamara Abakėlija (g. 1905 m. rugpjūčio 19 d. Choni, Kutaisio rajone – m. 1953 m. gegužės 14 d. Tbilisyje) – Gruzijos grafikė, skulptorė, teatro ir kino dailininkė.
1923–1929 studijavo Tbilisio dailės akademijoje, nuo 1938 m. joje dėstė. Sukūrė akvarelių, piešinių, kartono raižinių, knygų iliustracijų: Šota Rustaveli „Karžygys tigro kailiu mi“, Dovydas Sasunietis 1939, D. Guramišvili Davitijani 1950 m., L. Ukrainkos paminklą Surami (1952 m.). Nuo 1930 m. kūrė scenografiją teatrų spektakliams, Gruzijos kino studijos filmams. Kūrybai būdinga nacionalinė tematika, didingumas, patosas.
Vytautas Visockas (1939)

Biografija

1962 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. 1962–1967 m. mokytojavo. 1967–1970 m. daugiatiražio laikraščio „Gyvenimas-mokykla“ literatūrinis darbuotojas, redaktoriaus pavaduotojas. 1970–1976 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto radijo jaunimo redakcijos vyresnysis redaktorius. 1976–1993 m. „Minties“ leidyklos turizmo literatūros redakcijos vedėjas, 1993–1997 m. šios leidyklos direktorius.
Rašė jaunimo, moralės, turizmo, knygų leidybos temomis. Išvertė užsienio autorių kūrinių. Vienas iš knygos "Lituanistai", kurioje surinkti 1957–1962 m. m. Vilniaus universiteto studentų lituanistų atsiminimai, autorių ir rengėjų.
Sūnus žurnalistas Gintaras Visockas, portalo "slaptai.lt" steigėjas.
Baši sąsiauris

Baši sąsiauris (kin. 巴士海峽 arba 巴士海峡, pinyin: Bāshì hǎixiá) – vandens arterija Ramiajame vandenyne, tarp Filipinų salynui priklausančios Y’Ami salos ir Taivanui priklausančios Orchidėjų salos. Tai šiaurinė Lusono sąsiaurio dalis. Sąsiauris pasižymi didelėmis audromis lietinguoju laikotarpiu, paprastai trunkančiu nuo birželio iki gruodžio mėn. Sąsiaurio plotis apie 80 km.
Baši sąsiauris yra svarbus jūrų koridorius karinėms operacijoms. Taivanas su Filipinais nesutaria dėl to, kam priklauso šie vandenys, teigdamos, kad regionas plyti per 200 jūrmylių nuo jų krantų. Sąsiauris taip pat svarbus komunikacijų tinklams. Daug povandeninių ryšių kabelių, tiekiančių informaciją ir telefono ryšio paslaugas daugeliui Azijos šalių, eina Baši sąsiaurio dugnu, tad jis yra vienas pagrindinių, kritinėje vietoje esančių Interneto tinklo taškų. 2006 m. gruodį įvykęs 6,7 balų pagal stiprumą povandeninis žemės drebėjimas nutraukė keletą povandeninių kabelių ir tokiu būdu sukėlė itin didelius komunikacijų trikdžius, kurie tesėsi keletą savaičių.
Box Car Racer

Grupės vardo atsiradimas

Grupės vardas kilo iš "B-29" bombonešio, kuris numetė antrąją atominę bombą Nagasakyje, Japonijoje, pavadinimo "Bockscar". Delonge sakė, kad taip grupė pasivadino dėl to, kad jų dainų tekstai turėjo ryšio ir su meile, ir su karu. Tačiau jis norėjo kad grupė turėtų pavadinimą iš trijų žodžių ir taip atsirado Box Car Racer.
Ispanijos administracinis suskirstymas

Ispanijos administracinis suskirstymas – grindžiamas Ispanijos konstitucijos aštuntuoju straipsniu, sudarytu 1978 m., kuriame šalis, administraciniais tikslais yra skirstoma į savivaldybes, provincijas bei autonominius regionus. Pirmoji grupė sudaro antrojo padalinius, o antra grupė sudaro paskutiniojo padalinius.
Autonominiai regionai buvo įsteigti pasinaudojus autonomijos ir savivaldos teise.

Provincijos

Ispanijos provincijos (isp. ir gal. provincias, kat. províncies ir bask. probintziak) – antro lygmens teritoriniai ir administraciniai šalies vienetai. 1833 m., provincijų struktūtą sukūrė ispanų teisininkas Chavieras de Burgosas (isp. Javier de Burgos), remianis senomis ispanų karalysčių ribomis, dalijant jas (jei būtina), bet atsižvelgiant į geografines ir/arba demografines priežastis. Ši schema, nuo 1833 m. buvo pakeista nedaug. 1927 m. buvo padalintos Kanarų salos į dvi provincijas. Ispanija yra padalinta į penkiasdešimt provincijų.

Savivaldybės

Savivaldybės (isp. municipios arba concejos, gal. concellos, kat. municipis ir bask. udalerriak) yra žemiausio lygmens teritoriniai vienetai, atitinka savivaldybių tarybą ir yra administruojami mero arba tarybos nario, kurie renkami visuotiniuose rinkimuose.

Kiti teritoriniai subjektai

Autonominiai regionai turi teisę įsteigti papildomus teritorinius vienetus, paliekant provincijas ir savivaldybes. Pvz. Katalonija turi papildomai du teritorinius subjektus: komarkas ir bagurijas.
Vakar ir visados

Filmavimas

Marcelijus Martinaitis, Veronika Povilionienė, Gintaras Tilvytis, Arūnas Ivanauskas, Rima Lozovaitė, taip pat Liaudies buities muziejaus Liaudies muzikos teatro artistai, VU dainų ir šokių ansamblis.
„Vakar ir visados“ buvo filmuojamas autentiškoje kaimo sodyboje Alytaus rajone.

Siužetas

Filme rekonstruojami lietuviški papročiai, kaimo darbai įvairiais metų laikais, papročiai ir apeigos. Skamba lietuviškos dainos, instrumentinė muzika, M. Martinaičio eilės, atskleidžiamos tautinės savimonės formavimosi prielaidos.
Dekadansas

Dekadansas (iš lot. de + cadere) – visuomenės, valstybės, bendruomenės būklė kuomet pasireiškia kultūros, meno, moralės, dvasingumo nuosmukis, klesti hedonizmas, chaosas, egoizmas.

Termino vartojimas

Dažniausiai nurodoma, kad dekadanso visuomenės išgyvena ekonominį klestėjimą, tačiau tuo pat metu didėja ir socialinė nelygybė, elitas tampa hedonistiškas, godus, o žemutinė klasė – apatiška, praradusi viltį. Vidurinė klasė gali įgauti abiejų klasių elgesio bruožų, arba visai išnykti. Silpna valdžia yra dekadanso simptomas ir viena priežasčių, kai vengiama asmeninės atsakomybės, o kolektyvinė valdžia tampa neveiksni. Mene pasireiškia talento, pastangų stygius, kiekvienas didelių pastangų nereikalaujantis darbas gali būti pavadintas menu. Moksle, darbe pasireiškia darbo etikos erozija. Bendras visuomenės apatiškumas, egoizmas neleidžia sustabdyti nuosmukio. Vis dėlto reiškiniai, vienų įvardijami kaip nuosmukis, dažnai būna susiję su kitokia normų, idealų ar vertybių interpretacija, todėl dekadanso sąvoka yra mažai apibrėžta ir šiuo metu daugiau vartojama apibrėžti situaciją menuose.

Istorija

Dekadanso sąvoką pirmasis pavartojo XIX a. vokiečių filosofas ir rašytojas F. Nyčė, analizuodamas to meto kultūrą ir matydamas joje nuosmukį. Dekadanso terminas buvo ypač plačiai taikomas žlungančioms civilizacijoms. Teigta, jog Romos visuomenė gyveno dekadanse – aukštuomenė skendėjo vulgariose, amoraliose orgijose, kai paprasti piliečiai skurdo, valdžioje klestėjo korupcija, nebuvo stipraus, vienijančio valdovo. Poindustrinė civilizacija taip pat neretai laikoma kaip dekadansinė. Pagal Osvaldo Špenglerio civilizacijų teoriją (Vakarų saulėlydis), Vakarų civilizacijai, esą būdingi dekadanso bruožai, kaip ir kitoms žlungančioms civilizacijoms.
1973 m. Formulės 1 sezonas

Sezono apžvalga

Formulės 1 čempionu tapo britas Jackie Stewart pelnęs 5 pergales.
Sezono nugalėtoja tapo britų Lotus-Ford ekipa, nugalėjusi 7 kartus.
Douglas Rayner Hartree

Daglas Reineris Hartris (angl. Douglas Rayner Hartree, 1897 m. kovo 27 d. – 1958 m. vasario 12 d.) – anglų matematikas ir fizikas, mokslų daktaras. Labiausiai žinomas už skaitmeninės analizės vystymą ir jos taikymą atomo fizikoje.

Ankstyvieji metai

Daglas Hartris gimė Kembridže, Didžiojoje Britanijoje. Tėvas Viljamas Hartris (William Hartree) buvo inžinerijos lektorius Kembridžo universitete, o mama, Eva Reiner (Eva Rayner) buvo Tarptautinės moterų tarybos (angl. International Council of Women) prezidentė. Vienas iš Hartrio senelių buvo žinomas rašytojas Samuel Smiles. Daglas buvo vyriausias iš trijų sūnų, tačiau jo broliai mirė dar vaikystėje.
Mokėsi Kembridžo Šv. Jono koledže, kurias nutraukė Pirmasis pasaulinis karas. Tuomet jis Archibald Hill dėka prisijungė prie mokslininkų grupės, dirbančios prie priešlėktuvinės balistikos. Čia įgijo žymių įgūdžių ir susidomėjo praktiniais skaičiavimais bei skaitmeniniais metodais.

Metai Mančesteryje

1929 m. buvo paskirtas į Mančesterio universiteto Taikomosios matematikos Bėjerio kėdę (angl. Beyer Chair, tam tikras profesoriaus statusas Mančesterio universiteto Matematikos mokykloje). 1933 m. lankėsi pas Vannevar Bush Masačuseto technologijos institute ir tiesiai iš pirmų rankų mokėsi apie jo diferencialinį analizatorių. Grįžęs į Mančesterį Hartris nusprendė iš „Meccano“ konstruktoriaus (metalinių juostelių, plokštelių su varžtais ir kt. konstruktorius) pasigaminti savo analizatorių. Matydamas savo skaitmeninių metodų naudojant analizatorių potencialą, įtikino serą Robert McDougall finansuoti sudėtingesnės mašinos konstravimą, kuri buvo surinkta padedant sunkiosios elektros technikos įmonei Metropolitan Vickers.
Pirmieji mašinos pritaikymai atspindėjo Hartrio susidomėjimą geležinkeliais: jis sudarė Londono Midland ir Scottish geležinkelio tvarkaraščius. Vėliau analizatorius buvo panaudotas balistikoje ir kituose kariniuose skaičiavimuose.

Vėlyvieji metai

Į teorinė fiziką Hartris įsitraukė 1937 m. Aktyviai dirbo prie valdymo sistemų kūrimo ir buvo įtrauktas į pirmuosius skaitmeninių kompiuterių panaudojimus.
Paskutinė mokslininko doktorantė Charlotte Froese Fischer tapo įžymia tuo, jog išvystė ir įgyvendino daugiakonfigūracinį Hartrio ir Foko artinį atomo struktūros skaičiavimams bei už teorinę prielaidą, jog egzistuoja neigiamas kalcio jonas.
Daglas Hartris mirė Kembridžo Addenbrooke ligoninėje dėl širdies nepakankamumo.