google/wiki40b huggingface dataset:
Feliksas Kudirka (1870)

Feliksas Kudirka (1870 m. liepos 27 d. Nemirų kaime, Griškabūdžio parapijoje – 1932 m. kovo 24 d. Čikagoje, JAV) – Romos katalikų kunigas, marijonų provincijos JAV įkūrėjas, katalikiškų organizacijų steigėjas.

Biografija

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. Baigė Seinų kunigų seminariją ir 1894 m. buvo įšventintas kunigu. Tarnavo Lietuvoje net aštoniolikoje parapijų. 1911 m. išvyko į Šveicariją, kur įstojo į marijonų vienuolių ordiną. Po dvejų metų persikėlė į JAV ir 1913–1918 m. buvo Čikagos lietuvių Šv. Mykolo parapijos klebonu. Jo pastangų dėka Šv. Mykolo bažnyčios rūsyje įsteigta spaustuvė, kuri spausdino religinį žurnalą „Tikyba ir dora“. Marijonų vienuoliams buvo nupirktas namas, kas įgalino juos 1913 m. rugpjūčio 18 d. pradėti savo veiklą Amerikoje: atidaryti tris vienuolynus ir įkurti atskirą vienuolių ordino provinciją. Kai lenkų katalikų skaitlingų parapijų tikintieji pasikvietė lenkų marijonus, jie pateko lietuvių marijonų jurisdikcijon. Kartu su kun. Jurgiu Kolesinskiu laikomas šio vienuolių ordino veiklos JAV pradininkais.
Feliksas Kudirka dalyvavo steigiant įvairias katalikiškas organizacijas Amerikoje, bendradarbiavo „Tikyboje ir doroje“, „Drauge“ ir kt. lietuviškuose leidiniuose. Palaidotas Čikagos lietuvių Šv. Kazimiero kapinėse.
Spaskas

Istorija

1648 m. dabartinio miesto vietoje įsikūrė Novo Spasko vienuolynas, 1663 m. aplink jį susikūrė Bogdanovo kaimas. Gyvenvietė augo, amžiaus pabaigoje jau veikė turgus, 2 cerkvės. 1779 m. šiai Tambovo gubernijos gyvenvietei suteiktas miesto statusas ir Spasko vardas (kad nesimaišytų su kitais miestais tokiu vardu, vadintas Spasku prie Studenico). 1925 m. miestas pervadintas Bednodemjanovsku (Беднодемьяновск), poeto, bolševikų veikėjo Demjano Biednojo garbei. 2005 m. grąžintas senasis pavadinimas.
CE Europa

Istorija

1930 m. „Europa“ viešėjo Lietuvoje, kur 4:2 nugalėjo LFLS Kaunas ekipą ir 4:3 Kauno rinktinę.
Antanas Laukaitis (1943)

Biografija

1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1975 m. technikos mokslų kandidatas, 1993 m. technikos mokslų daktaras, 1999 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1967 m. Termoizoliacijos instituto (nuo 2002 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Termoizoliacijos institutas) mokslo darbuotojas, 1980-1987 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1987-1991 m. grupės vadovas ir mokslinis sekretorius, nuo 1999 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1991-1992 m. direktoriaus pavaduotojas mokslui, nuo 1992 m. direktorius. Nuo 1994 dar Vilniaus Gedimino technikos universiteto Statybinių medžiagų katedros docentas, nuo 2000 m. profesorius. VGTU Senato narys.

Mokslinė veikla

Mokslo darbų svarbiausios sritys: akytojo betono, kitų termoizoliacinių, akustinių, kompozicinių medžiagų tyrimas ir gamybos technologija. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 16 išradimų autorius, 4 patentai, su kitais.
Žemalės pagrindinė mokykla

Istorija

Nuo 1996 m. pagrindinė (devynmetė) mokykla, nuo 1999 m. pagrindinė (dešimtmetė) mokykla.
Rasa Daukšienė-Rimkutė

Biografija

Šiaulių jaunųjų gamtininkų centro gamtos ir senųjų amatų būrelio mokytoja.
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1997 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2008 m. Parodose dalyvauja nuo 1997 m.
Fuši

Fusi atskirai nuo Niuvos

Ikiimperinėje mitologijoje (iki III a. pr. m. e.) Fusi ir Niuva neturėjo nieko bendra. Fusi laikytas pusdieviu, gimusiu iš dievybės bei moters iš rojaus šalies (ji pastojo užmynusi ant milžino pėdsako). Būdamas dieviškos kilmės, Fusi galėjo laisvai kopti į dangų ir leistis į žemę dangaus laiptais.
Fusi priskiriamas muzikinio instrumento guslių (se) bei melodijos jiabian išradimas. Ypač svarbus Fusi nuopelnas – trigramų, kurios vaidino svarbų vaidmenį Yijing, nubrėžimas. Tai taip pat buvo kaligrafijos pradžia. Fusi išmokė žmones virti maistą, žvejoti tinklais, medžioti geležiniais ginklais, jis buvo santuokos instituto pradininkas ir pirmasis aukojo Dangui.
Imperiniuose mituose (po III a. pr. m. e.) Fusi tapatinamas su dievybe Taihao (太昊) ir vaizduojamas aukščiausiuoju Rytų valdovu. Jo padėjėjas buvo medžių dievas Goumangas

Fusi ir Niuva

Imperinio laikotarpio mituose Fuši mitologija susiliejo su kitos dievybės – Niuva mitologija. Nuo tada jie vadinami arba broliu ir seserimi, arba vyru ir žmona, arba yra ir tie, ir tie: brolis ir sesuo, susituokę ir davę pradžią žmonių giminei. Han laikotarpio mene jie dažnai vaizduojami kaip pusiau žmonės, pusiau gyvatės, susipynę uodegomis. Kapuose ir šventyklose Fusi ir Niuva buvo vaizduojami, kad mirusysis galėtų ramiai būti anapusiniame pasaulyje.
Mituose Fusi ir Niuvos istorija pateikiama įvairiai. Viename mite jie yra veninteliai žmonės, išlikę po mitinio tvano. Iš jų, brolio ir sesers, sąjungos gimė mėsos gumulėlis, kurį jie supjaustė į gabalus. Gabaliukai, papūtus vėjui, išsisklaidė ir tapo žmonėmis.
Švenčionių rajono savivaldybė

Geografija

Švenčionių rajono teritorija yra šiaurės rytų Lietuvos pasienyje su Baltarusija. Šiauriniame pakraštyje ribojasi su Ignalinos ir Utenos rajonais, vakaruose – su Molėtų rajonu, pietvakariuose – su Vilniaus rajonu. Administracinis centras – Švenčionys – nutolęs nuo Vilniaus 86 km. Švenčionių rajono plotas užima 2,6 proc. Lietuvos teritorijos.

Savivalda

Atstovaujamoji valdžia – Švenčionių rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Švenčionių rajono savivaldybės administracija.
Albertas Gerutis

Biografija

Tėvas amatininkas iš Tirkšlių, motina nuo Viekšnių nuo 1875 m. gyveno Rygoje. Albertas augo tarp jį 9 metais vyresnio brolio Jono ir jaunesnės sesers Frančeskos. Ketvirtas vaikas mirė labai jaunas. Albertui buvo tik 14 metų, kai mirė jo tėvas. Mokėsi Rygos gimnazijoje. 1919 m. Latvijos kariuomenės savanoris, dalyvavo kovose su bermontininkais. Vienas Rygos lietuvių draugijos „Rūta“ steigėjų. Baigė Rygos gimnaziją ir 1924 m. persikėlė į Kauną. Studijavo Lietuvos, vėliau Berlyno universitete, 1933 m. baigė Berno universitetą. 1933 m. teisės daktaras.
Daug rašė į laikraščius „Lietuva“, „Lietuvos žinios“, „Lietuvos aidas“, „Ūkininko patarėjas“. Nuo 1928 m. laikraščio „Lietuvos aidas“, vėliau ir Eltos (t. p. Latvijos naujienų agentūros Leta ir Estijos – Eta) korespondentas Berlyne. 1933–1935 m. dirbo Klaipėdos krašto gubernatūroje; vienas Prekybos instituto steigėjų. Bendradarbiavo Klaipėdos lietuvių leidiniuose „Lietuvos keleivis“, „Vakarai“, „Darbininkų balsas“, dalyvavo visuomenės gyvenime, buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. 
Nuo 1936 m. dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje. 1937–1940 m. Ženevoje Lietuvos delegacijos prie Tautų Sąjungos sekretorius. 1940–1946 m. Lietuvos pasiuntinybės Berne pirmasis sekretorius. Vadovavo Lietuvių spaudos biurui. Šveicarijos lietuvių bendruomenės veikėjas, tarybos pirmininkas, nuo 1980 m. garbės narys, 1948 m. „Šveicarijos lietuvių žinių“ redaktorius. 1946 m. Lietuvių bibliografinio archyvo, kuriame surinkta apie 2500 pavadinimų leidinių apie Lietuvą ir Rytų Europą iniciatorius ir vedėjas; archyvas po jo mirties perduotas Vilniaus universitetui. Nuo 1948 m. Lietuvos pasiuntinys Šveicarijoje, nuo 1954 m. pasiuntinybės patarėjas, nuo 1980 m. įgaliotasis ministras. Kad galėtų išlaikyti šeimą dirbo šveicarų daržininkystės ir gėlininkystės firmoje VATTER A.G. Berno centre. Baltų draugijos Vokietijoje valdybos, lietuvių sekcijos pirmininkas, nuo 1981 m. garbės pirmininkas. 1974 m. surengė Europos lietuvių studijų savaitę Liucernoje. Bendradarbiavo JAV lietuvių laikraštyje „Dirva“.
Viktoras Gruodys

Biografija

1982 m. baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos institutą, automatinio elektrinio ryšio inžinierius.
UAB „Kepėjėlė“ direktoriaus pavaduotojas. Nuo 2009 m. Rokiškio miesto seniūnijos seniūnas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Rokiškio rajono skyriaus, nuo 2006 m. Darbo partijos Rokiškio rajono skyriaus narys.
2007–2009 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Audronė, vaikai Vaidotas, Aurimas.
Stanislovas Chodeckis

Biografija

Lenkijos bajorų Chodeckių giminės atstovas. Herbo „Ogončik“, valdžiusio Haličo žemėse, savininkas. 1452 metais gavo Krušvico ir Haličo seniūno pareigybę, 1460 metais užėmė Haličo kašteliono pareigybę.
1461 metais Stanislovas iš Chodčos, gavę Lenkijos karaliaus Kazimiero Jogailaičio leidimą, išpirko Kameneco seniūniją iš Mykolo Bučackio-Jazloveckio, Podolės generalinio seniūno Teodoro Bučackio sūnaus, o iš Podolės vaivados Jono Gricko Kerdejaus – Terebovolskio seniūniją. 1462 metais gavo Podolės vaivados pareigybę, o 1466 metais buvo paskirtas Rusios vaivada.
Komarno miestelio, taip pat bažnyčių Rumne ir Komarne įkūrėjas.
Parc fermé

Parc fermé (pranc. uždaras parkas) – uždara vieta, automobilių sporte naudojama laikyti lenktynių automobilius tam tikrą laiką. Pagal FIA nustatytas Formulės 1 lenktynes šis parkas turi būti pakankamai didelis, kad jame tilptų visi lenktynių automobiliai, ir saugus, jog niekas be FIA leidimo negalėtų į jį patekti. Visi automobiliai į Parc fermé turi būti atvežami ne ilgiau nei 3,5 valandos po kvalifikacijos pabaigos ir būti ten iki 5 valandų pieš lenktynių startą.
Automobiliams esantiems šiame parke negali būti atlikti jokie didesni pakeitimai, išskyrus padangų slėgio reguliavimą, priekinių sparnų kampo reguliavimus, kuro užpildymą, skysčių nuotėkų pašalinimą. Pažeidus šią tvarką dažniausiai automobilis startuoja iš rikiuotės galo.
Vienintelė sąlyga, pagal kurią galimi didesni pakeitimai, yra kai lenktynių teisėjas paskelbia apie oro sąlygų pasikeitimus (kurie buvo kitokie nei kvalifikacijoje).
Badimo

Badimo ("protėviai" setsvana kalba) – vietinė Afrikos tradicinė religija, išpažįstama Botsvanoje. Nors statistika teigia, kad šeši procentai gyventojų išpažįsta šią religiją, iš tikrųjų didžioji dalis Botsvanos piliečių seka ir Badimo religija, nors ir yra kitos religijos išpažinėjai.
Puošnusis gvazdikas

Paplitimas ir augavietės

Natūraliai paplitęs Europoje, išskyrus pietinį ir vakarinį pakraščius, ir Azijoje, išskyrus tropikus. Lietuvoje rūšis rasta pietinėje dalyje. Patvirtintos radavietės yra tik Kalvarijoje ir Daugirdiškėse. Literatūroje nurodomos radavietės Druskininkuose, Varėnoje, Vilniaus apylinkėse, Vilkaviškio rajone, Eišiškėse.
Auga laikinai perteklingai drėkinamose, kartais durpinėse pievose, dažniausiai pamiškėse, Molinion sąjungos bendrijose. Mėgsta šviesą. Auga negausiai, pavieniais kerais.

Biologija

Tai daugiametis, iki 80 cm aukščio, sumedėjusiu šakniastiebiu žolinis augalas. Lapai žalios spalvos, ploni, iki 8 cm ilgio. Žiedai su penkiais karpytais vainiklapiais, 3-5 cm skersmens, šviesiai rožinės spalvos, stipraus malonaus kvapo. Vaisius – žalia dėžutė.
Žydi nuo birželio iki rugpjūčio mėnesio. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviai, tačiau neintensyviai.
Tai pagrindinis kandžių Coleophora musculella maisto šaltinis.

Naudojimas

Puošnusis gvazdikas auginamas kaip dekoratyvinis augalas darželiuose, yra išveista dekoratyvinių veislių. Lapai valgomi, juos galima virti ir iš jų pasidaryti gėrimą. Žiedai turi saldaus nektaro. Augalas turi saponinų, tačiau nepakankamai, kad pakenktų vartojančiam. Naudotas kinų liaudies medicinoje prieš infekcijas, kaip kontraceptikas, diuretikas.

Apsauga

Įrašyta į saugomų augalų rūšių sąrašą 1962 m. Būtina saugoti radavietes, paskelbti jas draustiniais ir riboti, bet neuždrausti šienavimą ir ganymą. Augalai nyksta transformuojant ekotopus, užstatant teritorijas, dėl rekreacijos.
Augalas įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Kairas

Istorija

Romėnų ir Bizantijos laikais Kairo vietoje buvo Babilono miestas, vėliau – Fustatas. 641–969 m. buvo arabų vietininkų Egipte sostinė, nuo 969 m. Fatimidų rezidencija (jau Kairo vardu), 973–1171 m. buvo Fatimidų valstybės sostinė. XIII–XVI a. svarbus prekybos, amatų ir kultūros centras, mameliukų sultonų sostinė, paskutinių Abasidų dinastijos chalifų sostinė. XVI a. pr. užgrobtas turkų-osmanų, 1882 m. – anglų kariuomenės. 1914–1922 m. buvo britų protektorato administracinis centras, 1922–1953 m. Egipto Karalystės sostinė, 1953–1958 m. Egipto Respublikos sostinė, 1958–1971 m. Jungtinės Arabų Respublikos sostinė, nuo 1971 m. – Egipto Arabų Respublikos sostinė.
Australijos kultūra

Šiuolaikinė Australijos kultūra priklauso Vakarų kultūrai ir formavosi iš daugelio šaltinių, visų pirma iš anglų - keltų kilmės australų kultūros, taip pat vietinių (aborigenų), įvairių kultūrų imigrantų, kurie atvyko Australijos aukso karštinės metu (api duxai e 1850 m.) bei po antrojo pasaulinio karo.
Populiarioji Australijos kultūra labiausia buvo ir tebėra veikiama britų ir Europos kultūros, o šiek tiek vėliau ir JAV kultūros. Tuo pačiu išlieka ir aiškių skirtumų dėl Australijai būdingos natūralios aplinkos, šalies istorijos, Australijos aborigenų, nutolimo nuo kitų Vakarų pasaulio šalių ir netoli esančios Azijos įtakos.
Australija yra viena iš labiausiai urbanizuotų pasaulio valstybių, kur dauguma gyventojų gyvena pakrančių miestuose, o kiti regionai palyginus negausiai apgyvendinti. Australijos miestuose persipina įvairios kultūros: po antrojo pasaulinio karo imigravusių anglų, škotų, airių, italų, graikų, rytų europiečių, vokiečių, olandų, maltiečių, vidurio rytiečių, rytų ir pietryčių azijiečių; ypač daug įtakos turi nuo seno įsikūrusios pietų europiečių bendruomenės.
Apie ankstyvąją vietinių australų kultūrą iki anglų apsigyvenimo Australijoje galima spręsti iš žodinių bei mokslinių jų palikuonių tradicijų, artefaktų, tačiau virš 53 000 metų laikotarpio bei jo metu gyvenusių žmonių kultūros pilnai įvertinti neišeina dėl tikslesnių duomenų trūkumo. Šiuolaikinių vietinių žmonių kultūra yra turtinga ir įvairialypė, nors šiek tiek įtakota europietiškos kolonizacijos.
Australijos menai – filmai, muzika, tapyba, teatras, šokiai ir amatai – yra susilaukę pasaulinio pripažinimo dėl savo gyvumo ir išskirtinumo, nors bendros muzikos, šokių ar literatūros tendencijos nesiskiria nuo pasaulinių.
Tradiciškai australai laiko save egalitarine visuomene, su nepasitikėjimu turtingaisiais ir galingaisiais. Tai atsispindi Eureka Užtvaros (Eureka Stockade, 1854 m. Balarate) maišto, Krūmų reindžerių (Bushrangers) svarba Australijos mentalitete, dabartiniu metu paplitusi aukštos aguonos sindromo sąvoka (Tall poppy syndrome).
Australijos kultūra buvo suformuota per ankstyvųjų gyventojų sunkumus bei vėlesnių laikų Australijos kareivių heroizmą, kada bičiulystė buvo esminė vertybė. Tuo pačiu gali būti paaiškinama, kodėl australų tarpe ypatingai populiarūs agresyvesnieji sportai (regbis, australiškas futbolas). Australai taip pat labai linkę naudoti mažybines vardų formas.
Lyginant su pop - kultūra, tradicinė „aukštoji kultūra“ yra vertinama palyginus mažos gyventojų dalies, tačiau Australijoje daug puikių galerijų, net mažuose miestuose; turtingos baleto tradicijos, įskaitant ledi Margo Fonten (Dame Margot Fonteyn) bei sero Roberto Helpmano (Sir Robert Helpmann) palikimą; didelė nacionalinė operos kompanija Sidnėjuje; simfoniniai orkestrai visuose didmiesčiuose, ypač Melburno bei Sidnėjaus.
Australijos įžymaus visuomenės veikėjo Donald Horne knygoje pavartotas epitetas „laiminga šalis“ (the lucky country) kartais naudojama apibūdinti Australijos orui, gyvenimo būdui ir istorijai.
Folkerkas

Istorija

XVIII ir XIX a. ypač išvystyta geležies ir plieno pramonė, kuri XX a. nusilpo ir miesto ūkyje vyrauja paslaugų sektorius.
Londono Sitis

Simboliai

Senasis finansinio Londono centro simbolis ilgą laiką buvo didžiausios pasaulyje draudimo bendrovės „Lloyd’s“ dangoraižis (architektas R. Rogers), iškilęs 1986 m. Jame sumontuoti pirmieji visoje Jungtinėje Karalystėje stikliniai liftai, elektros, vandentiekio ir komunikacijos tinklai, laiptinės įrengtos pastato išorėje, kad viduje būtų kuo daugiau vientisos erdvės.
Naujasis centro simbolis – 2004 m. pastatytas antros pagal dydį pasaulyje draudimo bendrovės „Swiss Re“ dangoraižis (pramintas „Agurku“). Architektas Norman Foster. Pastatas formos, primenančios agurką arba cigarą, ypatingas savo konstrukcinėmis bei techninėmis ypatybėmis. Dangoraižis pastatytas naudojant įstrižą tinklinį konstrukcijos metodą, jo atraminį karkasą sudaro plieno vamzdžiai, sujungti į daugybę trikampių. Pastato pirmojo aukšto skersmuo yra 49 metrai, su kiekvienu aukštu jis vis didėja, kol pasiekia 57 metrus, tuomet ima siaurėti ir viršuje sudaro tik 26 metrus. Viršutiniame – 39-ajame aukšte įrengtas prabangus restoranas. Tai aukščiausiai esantis Londono restoranas (165 metrų aukštyje). Viso pastato aukštis – 180 metrų. Dangoraižio fasadą sudaro dvigubas stiklinis apvalkalas su šviesos šachtomis (kas leidžia optimaliai išnaudoti natūralią šviesą ir ventiliaciją).
Londono Sityje yra klasicistinė šv. Pauliaus katedra, pastatyta XVII–XVIII a. Taip pat Tauerio tiltas, Tauerio tvirtovė.

Lietuviai Londono Centre

Lietuvius, dirbančius centre, nuo 2006 m. vienija „Lithuanian City of London Club“ („Lietuvių Londono centro klubas“). Siekis – prisidėti prie mūsų šalies pozicijų pasaulinėje rinkose stiprinimo. Finansininkai, ekonomistai ir teisininkai dalinasi savo patirtimi, siekia padėti Lietuvai įsitvirtinti tarptautinėse rinkose. Pirmuoju klubo prezidentu buvo isrinktas Egis Rimkus, dirbantis JAV įmonėje „Chevron“. Viceprezidentė tapo Gintarė Karčiauskaitė, tuomet dirbusi sekretore „JP Morgan Chase“ banke. Apie 50 narių baigę mokslus JAV ir Didžiojoje Britanijoje, dirba garsiose bendrovėse, tokiose kaip „Deutsche Bank“ ar „Barclays“.
Priešybių vienovės ir kovos dėsnis

Dėsnio apibūdinimas

Dialektika, nustatydama, kad vystymasis esąs tikrovės rūšių kaita, sąlygojama struktūros kitimo (sąlygotumą skirtingais aspektais apibūdina kiekybinių pakitimų perėjimo į kokybinius pakitimus dėsnis ir neigimo neigimo dėsnis), drauge atskleidžia to kitimo objektyvumą. Kadangi visi reiškiniai esą sąryšingi, kokybės struktūra (vidinės sąlygos) kinta, sąveikaudama su aplinka (išorinėmis sąlygomis): aplinka veikia kokybę per jos struktūrą, o kokybė įgauna struktūrinį apibrėžtumą tik tam tikrų aplinkos sąlygų atžvilgiu. Todėl vidinės ir išorinės reiškinių egzistavimo sąlygos skiriamos tik reliatyviai. Aiškinant tai, kaip šios sąlygos sąveikauja visuotinės sąlygos požiūriu, išryškėja kokybės egzistavimo prieštaringumas.
Kokybės struktūra ir aplinkos sąlygos atitinka viena kitą (kiek aplinkos sąlygoms būdinga reliatyvus pastovumas) ir neatitinka (kiek aplinkos sąlygų pastovumas dėl visuotinės reiškinių sąveikos yra tik reliatyvus). Dėl to kokybė kartu ir egzistuoja (reliatyvaus jos struktūros apibrėžtumo prasme), ir neegzistuoja (nuolatinio jos struktūros kitimo dėl išorės poveikio prasme). Kadangi kokybė kartu turinti savo struktūrines ir buvimo, ir išnykimo prielaidas, jos egzistavimas esąs senybės ir naujybės sąveikavimas. Kintant aplinkai, tas sąveikavimas galįs suteikti kokybės struktūrai tokį neapibrėžtumą, kuris tampa naujo struktūrinio apibrėžtumo prielaida. Tada naujybė įveikianti senybę (kaip savo priešybę) ir kartu ją apimanti (kaip savo sąlygą). Tad naujos kokybės atsiradimas ir senos išnykimas esą tik reliatyviai skiriami visuotinės reiškinių sąveikos momentai. Pasak Lenino, naujos kokybės susidarymas esąs vienovės susidvejinimas į priešybes, kurios viena kitą atmeta, ir jų tarpusavio santykis.

Istorija

Priešybių sąveikavimą būties, drauge ir tikrovės įvairovės srityje konstatavo nemažai senovės Rytų ir antikos filosofinių mokyklų. Būties prieštaringumą ypač detaliai aptarė Heraklitas, kuris parodė, jog kitimas esąs natūrali, priešybių kovos sąlygojama tikrovės reiškinių būsena, apimanti atsiradimo ir išnykimo vienovę. Platono manymu, prieštaravimas esąs mąstymui būtina sielos aktyvumo sąlyga. Priešybių sutapimo idėją kėlė renesanso mąstytojai, tokie kaip Nikolajus Kuzietis, Dž. Brunas. Prieštaravimų reikšmę visuomenės istorijoje analizavo Ž. Ž. Ruso, D. Didro. Klasikinis vokiečių idealizmas įvairiais aspektais ryškino priešybių sąveikavimo vaidmenį, aiškinant būties vienovę. G. V. Hėgelis pirmasis priešybių sąveikavimo turinyje įžvelgė fundamentalią tikrovės charakteristiką, kuri esą leidžia paaiškinti būties savaimingumą. Šiuo dėsniu G. V. Hėgelis apibūdino absoliuto loginės saviraiškos objektyvumą.
Utenos valsčius

Utenos valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Utena.
Provincijos sekretorius

Provincijos sekretorius (rus. провинциальный секретарь) – valdininkų rangas carinėje Rusijoje, 1722 m. rangų lentelėje priskirtas XIII klasei (kuriai iki 1884 m. priklausė armijos paporučikis, nuo 1884 m. – praporščikas).
Rangas įvestas 1708 m. gruodžio 18 d. imperatoriaus įsaku reformuojant Rusijos teritorinį valdymą. Rangas pavadintas pagal pareigas sekretoriaus, kuris vadovaudavo kanceliarijai prie vaivados provincijos valdymo sistemoje. XVIII a. trečią ketvirtį šis rangas ėmė virsti universaliu, nesusijusiu su konkrečiomis sekretoriaus pareigomis.
Po 1775 m. reformos provincijos sekretoriaus pareigos buvo panaikintos, ir šis rangas imtas vis mažiau naudoti. Valdininkai ėmė gauti aukštesnį gubernijos sekretoriaus rangą (XII klasė) išsyk iš kolegijos registratoriaus rango (XIV klasė). XIX a. antrą ketvirtį civiliniai XIII klasės valdininkų rangai liko tik kalnakasybos žinyboje. Jie iki 1845 m. savo turėtojams suteikdavo paveldimojo bajoro teises (vėliau – tik asmeninės bajorystės teises, nebe paveldimą garbės pilietybę). Kalnakasybos inžinieriai nenorėjo prarasti šią savo privilegiją. Po 1884 m. šis rangas kaip ir armijos praporščiko laipsnis naudoti tik karo metu.
Gavusieji šį rangą kartu gaudavo ir asmeninę bajorystę.
Provincijos sekretoriaus antpečiai ar apykaklės antsiuvai ant išilginės siauros juostelės turėdavo vieną 11,2 mm skersmens žvaigždutę bei žinybos emblemą.
Į provincijos sekretorius, kaip ir į kitus XIII klasės rangų turėtojus, kreipdavosi „Ваше благородие“.
Rangas buvo panaikintas 1917 m.
Zenonas Mačernius

Biografija

1962 m. baigė Šateikių vidurinę mokyklą, 1967 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą, agronomas.
1967–1974 m. Kelmės rajono „Draugystės“ kolūkio ir Užvenčio tarybinio ūkio vyr. agronomas. 1974–1978 m. Kolainių tarybinio ūkio direktorius. 1978–1982 m. Kelmės rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1982–1984 m. mokėsi Leningrado aukštojoje partinėje mokykloje. 1984–1987 m. Mažeikių rajono LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1987–1990 m. LKP Kelmės rajono komiteto I-asis sekretorius. 
1991–1993 m. Lietuvos ir Vengrijos bendros įmonės „Ruteks“ generalinis direktorius. 1993–1994 m. Seimo nario Zenono Adomaičio padėjėjas. 1994–1995 m. Kelmės rajono valdytojas. 1995–1997 m. Šiaulių apskrities administracijos Žemės ūkio departamento direktorius. 1997–2000 m. AB „Kelmės trikotažas“ administratorius.
2000 m. balandžio-spalio mėn. Kelmės rajono meras. 2000–2004 m. LR Seimo narys.  2005–2007 m. Kelmės rajono savivaldybės mero patarėjas, 2007–2011 m. Kelmės rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2011–2012 m. Kelmės rajono savivaldybės administracijos direktorius.
1970–1990 m. buvo nuolat renkamas rajono Darbo žmonių deputatų tarybos deputatu, 1990–1995 m. Kelmės rajono tarybos deputatas, 1995–2011 m. ir nuo 2012 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys. 
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos Kelmės rajono tarybos pirmininkas. 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Kelmės rajono skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys, Šiaulių apskrities koordinatorius.
Žmona Irena (g. 1947 m.) – žemės ūkio specialistė, ūkininkauja. Sūnus Linas (g. 1969 m.), duktė Sigita (g. 1977 m.).
SK Stop Panevėžys

Istorija

2000 m. kovo 5 d. keletas draugų nutarė sudalyvauti tuometinio mero V. Matuzo organizuojamame turnyre „Mero taurė“ ir tuomet pasivadinę „Legionieriais“ jie sužaidė rungtynes su „Baltais“, kurias pralaimėjo 3:11 (nors pirmavo 1:0). Po šio pralaimėjimo buvo nutarta sukurti oficialų sporto klubą ir dalyvauti Panevėžio apskrities rengiamuose turnyruose. Buvo nuspręsta registruoti kaip Panevėžio rajono klubą, kadangi daugelis žaidėjų buvo iš Velžio seniūnijos. Taip 2000 m. birželio 1 d. įkurtas Panevėžio rajono Sporto klubas „STOP“.
2008 m. metų vasarą „Stop“ komandą paliko jų vadovas N. Jackus ir komanda vasaros turnyrui susijungė su „Eismu“, tačiau susijungimas buvo nevykęs ir daugelis klubo žaidėju liko nepatenkinti šia unija, todėl buvo nutarta nebesijungti su kitomis komandomis ir pasikliauti tik savo jėgomis.
Daug metų „Stop“ buvo nenugalimi Panevėžio rajono seniūnijų organizuojamuose turnyruose.