google/wiki40b huggingface dataset:
Orkestras

Orkestras – didelis instrumentinis ansamblis. Siaurąja prasme tai ansamblis, kuriame yra kelios dešimtys styginiais, variniais, pučiamaisiais ir mušamaisiais instrumentais grojančių atlikėjų (pavyzdžiui, simfoninis orkestras). Plačiąja – bet kokios instrumentų sudėties didesnė atlikėjų grupė (styginių orkestras, pučiamųjų orkestras, džiazo orkestras).

Istorija

Žodis orkestras kilo iš orchestra vadintos antikiniame teatre tarp aktorių ir žiūrovų buvusios erdvės, skirtos šokėjams ir chorui. XVIII a. orkestru pradėta vadinti didelė teatro muzikantų grupė, kurioje vyraudavo styginiai instrumentai: smuikai, altai, violončelės. Laikui bėgant pilnos sudėties orkestrai pradėti vadinti simfoniniais, o mažesni – kameriniais, styginiais. Nuo XX a. orkestrais vadinami ir styginių instrumentų neturintys arba ne klasikinę muziką atliekantys ansambliai, pavyzdžiui, didesni džiazo arba populiariosios muzikos kolektyvai.

Repertuaras

Orkestrai dažniausiai atlieka klasikinę muziką, operų ir baletų partijas. Nuo XX a. orkestrai dažnai naudojami atliekant filmų garso takelius, kartais ir popmuzikos kūrinius.
Viduržemio jūros žaidynės

Viduržemio jūros žaidynės – kas ketverius metus organizuojamos įvairaus sporto žaidynės, kuriose dalyvauja Viduržemio jūros regiono šalių atstovai. Pirmosios žaidynės įvyko 1951 m. Egipto olimpinio komiteto prezidento Muhammed Taher Pasha iniciatyva.
Donžuanas (2013 filmas)

Turinys

Džonas, šiuolaikinis donžuanas, dirba barmenu, nuolatos lankosi sporto klube, sekmadieniais eina į bažnyčią ir kiekvieną savaitę keičia merginas. Nepaisant to, gyvų merginų jam nepakanka ir jis kiekvieną vakarą leidžia prie kompiuterio žiūrėdamas pornografiją.
Kartą jis susipažįsta su Barbara ir vaikino gyvenimas apsiverčia aukštyn kojom. Mergina pasirodo ne tokia lengvai pasiekiama kaip kitos, ir Džonas pamažu ją įsimyli, pradeda lankyti vakarinės mokyklos kursus, tačiau potraukis pornografijai vis labiau kenkia judviejų santykiams. Kuomet neapsikentusi Barbara jį palieka, Džonas ima susitikinėti su gerokai vyresne kurso drauge Ester. Šios dėka jis bando įveikti priklausomybę ir iš naujo susitvarkyti gyvenimą, tačiau susitaikyti su Barbara Džonui nepavyksta...
Stanislovas Kęsgaila

Biografija

Kilęs Lietuvos didikų Kęsgailų giminės. Tėvas Mikalojus Jonavičius Kęsgaila, motina Ona Radvilaitė, Jono Radvilos duktė, Mikalojaus Radvilos Juodojo sesuo.

Šeima

Žmona Sofija Chodkevičiūtė (Zofia Chodkiewicz), sūnus Jonas Stanislovaitis Kęsgaila. Nuo 1549 m. Kražių grafas.
1545–1552 m. LDK stalininkas, Rodūnės seniūnas, nuo 1551 m. LDK pataurininkis, Mogiliovo ir Tikocino seniūnas.
Artimas Žygimanto Augusto bičiulis, rėmė jo vedybas su Barbora Radvilaite. Buvo vienas pirmųjų Reformacijos šalininkų Lietuvoje.
Palaidotas Vilniaus katedros Kęsgailų koplyčioje.
Felicijonas Karpis

Dvarai

Pagal 1868 m. gruodžio 20 d. dalybų aktą jam atiteko Joniškėlis, Gustoniai, Neirai, Palėvenė, Senkonys, Paežeriai, Zubriškiai, Meškalaukis, Rėkyva ir Gilvydžiai. Pagal 1871 m. gruodžio 9 d. dalybų aktą, surašytą mirus broliui Konstantinui Karpiui jam atiteko Daugeloniai, Linkuva, Rimkūnai, Liesai. Jo valdos sudarė 36 762 dešimtines.

Biografija

Jaunystėje tarnavo caro kariuomenėje, caro rūmų kamergeris ir tikrasis slaptasis patarėjas. Nuo 1857 m. gvardijos ulonų pulko rotmistras, bet tų pačių metų rugsėjo 10 d. išėjo į atsargą. 1858 m. gruodžio 10 d. išrinktas Panevėžio apskrities bajorų maršalka, nuo 1862 m. sausio 19 d. iki 1878 m. gegužės 12 d. Kauno gubernijos bajorų maršalka.
Nuo 1859 m. vasario – Panevėžio apskrities mokyklų garbės kuratorius, nuo 1862 m. sausio 19 d. Panevėžio kalėjimų kuratorius. 1872 m. tituluotas Panevėžio apskrities garbės taikos teisėju.
1863 m. sukilime tiesiogiai nedalyvavo, tačiau kai po sukilimo kai kurie Joniškėlio kaimai buvo apkaltinti ir masiškai tremiami į Sibirą, turėdamas didelį autoritetą ir įtaką caro rūmuose, valstiečius užstojo ir jie buvo sugrąžinti jau iš kelionės.
Magnolijūnų sistematika

Magnolijūnų sistematika.
Magnolijūnų (Magnoliophyta) poklasių, eilių ir šeimų sąrašas.
Moterų šachmatų olimpiada

Moterų šachmatų olimpiada – tarptautinės komandinės moterų  šachmatų varžybos, vykstančios FIDE narių valstybėse, ar teritorijose.
Moterų  šachmatų olimpiados, kurias organizuoja FIDE, vyksta nuo 1957 m.
Olimpiadoje dalyvauja nacionalinės šalių moterų  šachmatų komandos, kurios kovoja dėl aukso, sidabro ir bronzos medalių. Pagrindinis prizas – Veros Menčik Taurė, kuri yra pereinama: laimėjusioji komanda gali ją pas save laikyti tik iki sekančios olimpiados, o po to ji perduodama komandai sekančios olimpiados nugalėtojai.

Istorija

Iš pradžių mačai vykdavo prie dviejų lentų. Komandos sudėtis – 2 pagrindinės žaidėjos ir viena atsarginė. Nuo 1976 m. – mačai žaidžiami prie trijų lentų – 3 pagrindinės žaidėjos ir viena atsarginė. Nuo 2008 metų mačai žaidžiami prie keturių lentų – 4 pagrindinės ir viena atsarginė žaidėjos. Žaidėjos turi būti registruotos FIDE, kaip komandiruojančiosios federacijos narės. 1963–1972 moterų šachmatų olimpiados vykdavo kas 3 metai, nuo 1972 – kas 2 metai. Nuo 1976 metų moterų olimpiados vyksta kartu su  vyrų olimpiadomis – vienoje vietoje ir tuo pačiu laiku. Varžybose komanda žaidžia prieš kitą komandą. Iki 1976 m. varžybos prasidėdavo pogrupiuose, o po to komandos buvo atrenkamos į grupes – tik į finalinę grupę patekusios komandos kovodavo dėl komandinių prizinių vietų. Augant komandų skaičiui nuo 1976 varžyboms vykdyti pradėta naudoti Šveicariškoji sistema.

Šachmatų olimpiadų augimas

Šachmatų olimpiadose dalyvauja beveik visos stipriausios pasaulio šachmatininkės, tame tarpe, buvusios ir dabartinės pasaulio čempionės. Moterų  šachmatų olimpiados populiarėja: 1957 m. olimpiadoje dalyvavo 21 komanda, 1974 – 26 komandos , 1980 – 42, 1986 – 49, 1992 – 62, 2002 – 91, 2012 - 127, 2016 -134, o 2018 - 151 komandos.

Lietuva moterų šachmatų olimpiadose

Lietuvos moterų komanda moterų šachmatų olimpiadoje debiutavo 1992 m.  Maniloje. Lietuvos komaną sudarė: Kamilė Baginskaitė – 1-oji lenta, Renata Turauskienė – 2-oji lenta, Rita Dambravaitė – trečioji lenta ir Asta Dambravaitė – atsarginė. Pirmasis startas buvo sėkmingas: komanda pirmojo rato mače nugalėjo Italiją 3:0. Galutinėje įskaitoje Lietuva tarp 62 komandų užėmė 16 vietą. Individualiai geriausiai pasirodė Kamilė Baginskaitė 9½ taško iš 13 galimų. Sėkmingai pasirodė ir atsargine registruota Asta Dambravaitė – 6½ taško iš 10 galimų. 
 Sužaidus keturiolikoje olimpiadų aukščiausia Lietuvos moterų rinktinės užimta vieta - 12-oji. (2016 m.) Iki 2018 m.(imtinai)  Viktorija Čmilytė prie 1-os lentos yra iškovojusi du aukso medalius (2000 ir 2004 m.), o Deimantė Daulytė - vieną bronzos medalį prie antros lentos (2016 m.).
Meilės guru (filmas)

Siužetas

Amerikietis berniukas, paliktas prie Indijos šventyklos vartų ir išaugintas šventų žmonių: sielos vadovų, kitaip vadinamų guru. Suaugus berniukas gavo vardą Pitka. Jį traukia tėvynė ir jis sugrįžta į JAV, kur ketina tapti psichologu. Pitka atidaro psichoterapijos saloną „Padek pats sau“ ir pirmu jo klientu tampa Darenas Roanokas žaidžiantis Toronto „Maple Leafs“ ledo rutulio komandoje. Tikrasis išbandymas ateina, kuomet guru paprašomas „sulipdyti“ atšalusią ledo ritulininko ir jo žmonos santuoką, nes Dareno žmona Prudencė išėjo pas kitą ledo rutulininką – Džeką Grandė, žaidžiantį Los Andželo „Kings“ klube…
Alfredas Gytis Tiškus

Biografija

1941–1944 m. mokėsi Raseinių Maironio pradžios mokykloje, 1946–1949 m. Raseinių gimnazijoje, 1949–1953 m. Klaipėdos 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1953–1959 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Statybos fakultete. I-ą semestrą studijavo žemės ūkio statybą, vėliau architektūrą, pripažinta inžinieriaus-architekto kvalifikacija.
1959–1961 m. Kretingos rajono architektas, vyr. architektas. 1961–1988 m. Miestų statybos projektavimo instituto Klaipėdos skyriaus architektas, 1962–1965 m. skyriaus viršininkas, projektų vyr. architektas.  1966–1967 m. dirbo Taškente (Uzbekija). Nuo 1988 m. Vilniaus dailės akademijos Klaipėdos vizualinio dizaino katedros dėstytojas, nuo 1991 m. docentas. 1993–1999 m. AB „Klaipėdos miestprojektas“ architektas. Nuo 1994 m. Klaipėdos miesto savivaldybės projektų ekspertizės tarnybos ekspertas. 1995–1996 m. Lietuvos urbanistikos ekspertų tarybos narys.
Nuo 1962 m. Lietuvos architektų sąjungos narys. Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos narys.
Surengė šešias personalines grafikos ir pastelės parodas.
Palaidotas Joniškės kapinėse.
Geležiniai Vartai

Geležiniai Vartai (rumun. Porţile de Fier, serb. Ђердапска клисура = Đerdapska klisura) – tarpeklis, esantis Dunojaus upėje, Serbijos ir Rumunijos pasienyje. Plačiąja prasme Geležiniai Vartai apima 134 km ilgio kelią, siaurąja – tik paskutinį šio kelio barjerą, esantį kiek toliau už Rumunijos miesto Oršovo. Į šį barjerą įeina dvi hidroelektrinės užtvankos.
Tarpeklis yra išsidėstęs Rumunijos šiaurinėje bei Serbijos pietinėje dalyse. Šioje vietoje upė atskiria pietinę Karpatų dalį nuo vakarinės Stara Planina kalnų papėdės. Rumunų, vengrų, slovakų, turkų, vokiečių ir bulgarų kalbomis šis tarpeklis vadinamas Geležiniais vartais, pavadinimas vartojamas įvardijant visą tarpeklių sritį. Rumunijoje esanti dalis sudaro Geležinių Vartų nacionalinį parką, o Serbijai priklausanti dalis yra Derdapo nacionalinis parkas.
Marija Nijolė Rimkuvienė

Biografija

Nuo 1992 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Tauragės rajono skyriaus narė.
1995–1997 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narė
Kubos Santjago provincija

Geografija

Provincijos teritorija driekiasi Siera Maestros kalnai, čia yra aukščiausia Kubos vieta – Turkino kalnas (1974 m). Svarbiausios upės yra Kontramaestrė ir Bakanao. Yra įsteigtas Turkino nacionalinis parkas.
Šoldeneščio rajonas

Geografija

Šoldeneščio rajonas šiaurėje ir vakaruose ribojasi su Floreščiu, šiaurės rytuose su Kamenka, rytuose su Ribnica bei pietuose su Teleneščiu ir Rezina.
Rajonas yra Dniestro upės baseine. Aukščiausias taškas, siekiantis 338 m, yra Zahornos kalva.
Noksas

Noksas (angl. Knox Atoll) arba Nadikdikas (marš. Ņadikdik) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės pietinėje dalyje. Atolas siauru Kly sąsiauriu atskirtas nuo Milio atolo.
Atolas mažas, pailgas, 11 km ilgio ir 2 km pločio. Iš 18 salelių (didžiausios – Aelingeo, Nadikdikas ir Nariktalis) sudarytas rifas, supa mažą, smėlingą lagūną, kurios plotas 3,42 km². Bendras sausumos plotas – 0,98 km².
Nokso atolas negyvenamas, jį aplanko kopros rinkėjai iš Milio.
Kazokai (Panevėžys)

Aplinkinės gyvenvietės

Burveliai – 2 km
Šventybrastis – 4 km
Saliamono Salų provincijos

Saliamono Salos padalintos į 9 provincijas, o sostinė Honiara Gvadalkanalio saloje valdoma kaip atskira sostinės teritorija.

Istorija

Didžiosios Britanijos protektorato laikais Saliamono salas sudarė 12 administracinių rajonų: Šuazelis, Rytų Saliamonai, Gizas, Gvadalkanalis, Lordas Hovas, Malaita, Nggela ir Savas, Renelo ir Bellonos salos, Santa Kruzas, Šortlandas, Sikaiana (Stiuartas), Isabelė ir Keip Maršas. Sostinė buvo Tulagis.
Po Antro Pasaulinio karo salos buvo perorganizuotos į 4 rajonus: Centro, Vakarų, Rytų ir Malalaita. Šie rajonai buvo padalinti į tarybas. Sostinė buvo perkelta į Honiarą. Tokia padėtis išliko iki nepriklausomybės 1978 m.
1981 m. Saliamono Salose atsirado 7 provincijos padalinus kai kuriuos rajonus: Centro rajonas buvo padalintas į Centrinę provinciją, Gvadalkanalio provinciją ir Isabelės provinciją; Rytų rajonas – į Makiros ir Temotu provincijas; Vakarų rajonas ir Malalaita išlaikė savo ribas kai tapo provincijomis. Naujos provincijos sutapo su anksčiau buvusiom tarybomis, kurios sudarė tas provincijas.
1983 m. nuo Gvadalkanalio buvo atskirta 22 km² ploto sostinės teritorija.
1995 m. Šuazelio provincija buvo atskirta nuo Vakarų provincijos, o Renelo ir Belonos provincija – nuo Centrinė provincijos.
Izoliuotos kalbos

Izoliuota kalba – tokia natūralioji žmonių kalba, kuri neturi jokio įrodyto genetinio ryšio su kitomis gyvosiomis kalbomis; t. y. tai kalba, kuri nėra kilusi iš prokalbės, bendros su kita kalba. Faktiškai, izoliuotoji kalba yra kalbų šeima, turinti tik 1 narį.
Plačiausiai žinomos izoliuotos kalbos yra ainų kalba, baskų kalba, burušų kalba ir korėjiečių kalba, tačiau kai kurie kalbininkai teigia atradę kiekvienos iš jų genetinius ryšius su kitomis kalbomis (ir jas priskiria, atitinkamai, karasuk, Dene-Kaukazo ir Altajaus kalbų šeimoms).
Kai kurios kalbos tapo izoliuotomis istoriniais laikais, kai išnyko visos kitos joms giminingos kalbos. Pvz., Pirahã kalba (vartojama Brazilijoje) yra paskutinė išlikusi mura kalbų šeimos atstovė, o kitos kalbos, pvz., baskų, išliko izoliuotomis per visą istorijoje aprašytą laikotarpį.
Prie izoliuotų kalbų priskiriamos visos nesuklasifikuotos kalbos. Tačiau nesuklasifikuotomis įvardijamos tos kalbos, apie kurias nėra surinkta pakankamai patikimų duomenų ir kurios nėra moksliškai ištirtos (pvz., daugelis Afrikos bei indėnų kalbų). O izoliuotomis įvardijamos tos kalbos, kurios jau yra daug ir intensyviai tirtos, tačiau jokie jų ryšiai su kitomis kalbomis nebuvo patikimai įrodyti.

Giminingų kalbų paieškos

Genetinis ryšys – tai istorinės kalbotyros (arba kitaip – diachroninės kalbotyros) sąvoka, reiškianti, kad dauguma dabar pasaulyje vartojamų kalbų yra kilusios iš nedidelio skaičiaus prokalbių (iš vienos prokalbės kilusios kalbos priskiriamos vienai kalbų šeimai).
Kai kurie kalbininkai (ne visi) mano, kad visos pasaulio kalbos yra kilusios iš vienos prokalbės. Šiuo atveju, dabar išskiriamos kalbų šeimos būtų tik viršutinės kalbų medžio šakos, arba pirminės prokalbės tarpinės formos. Dėl to izoliuotos kalbos susilaukia didelio kalbininkų dėmesio, siekiant nustatyti jų ryšius su kitomis kalbomis.
Kai kuriose situacijose gali atsirasti kalba, neturinti protėvių (t. y. kilusi ne iš prokalbės). Pvz., kurtiems tėvams auginant girdinčius vaikus be kontakto su kitais žmonėmis, tarp tų vaikų galėtų atsirasti ir išsivystyti visavertė kalba. Geriausiai ištirtas naujos kalbos atsiradimo atvejis – tai Nikaragvos ženklų kalba. Taip pat yra daug kreolų kalbų bei dirbtinių kalbų (pvz., esperanto), kurios neturi konkretaus protėvio.

Terminologija

Izoliuotų kalbų nereikia painioti su izoliacinėmis kalbomis, kurių morfemos yra visaverčiai žodžiai (skirtingai nuo fleksinių arba agliutinacinių kalbų). Taip pat terminas izoliuotos kalbos neturi nieko bendra su kalbos (ir ja kalbančiųjų) geografine ar kitokia izoliacija.

Mirusios izoliuotos kalbos

Izoliuotos kalbos terminas labai atsargiai taikomas išnykusioms kalboms. Pvz., šumerų kalba yra pripažįstama izoliuota kalba, nes ji yra pakankamai gerai ištirta ir duomenų pakaktų atpažinti jai giminingą dabar vartojamą kalbą (jeigu tokia būtų). Tačiau dauguma išnykusių kalbų yra prastai dokumentuotos, ir duomenų nepakanka aiškioms išvadoms padaryti. Pvz., etruskų kalba dalies kalbininkų priskiriama indoeuropiečių kalboms, tačiau duomenų tai įrodyti arba paneigti nepakanka.
Chijas

Geografija

Sala ištįsusi iš šiaurės į pietus 50 km, o plačiausia vieta siekia 29 km. Visa sala dengia 842 km² teritorijos. Sala yra kalvota, o aukščiausias Pelineono kalnas iškilęs į 1297 m aukštį.

Demografija

2001 m. duomenimis salos teritorijoje gyveno 51 936 piliečiai, iš kurių 97 % savo gyvenamąja vieta laikė pačią salą.
Rodo kolosas

Rodo kolosas – milžiniška graikų Saulės dievo Helijo skulptūra, stovėjusi Rodo saloje III a. pr. m. e., vienas iš septynių pasaulio stebuklų.

Sprendimas statyti skulptūrą

Po Aleksandro Didžiojo mirties 323 m. pr. m. e. imperiją pasidalijo jo generolai (diadochai). Egiptas atiteko Ptolemėjui, kuris sudarė sąjungą su Rodo sala ir sėkmingai kontroliavo prekybą Viduržemio jūroje.
Kito Aleksandro generolo – Antigono Monoftalmo – sūnus Demetrijas Poliorketas 305 m. pr. m. e. užpuolė Rodą. Bet miestą supo stiprūs įtvirtinimai, todėl Demetrijas liepė pagaminti didelius apgulties bokštus. Pirmojo bokšto konstrukcijos buvo sukrautos į šešis laivus, bet šie nuskendo audros metu. Tada Demetrijo nurodymu buvo pastatytas dar didesnis bokštas, pramintas Helepoliu (Helepolis), bet Rodo gynėjai užtvindė žemę prieš gynybinę sieną, ir bokštas negalėjo būti pristumtas pakankamai arti. 305 m. pr. m. e. Ptolemėjo pasiųsta kariuomenė atplaukė Rodui į pagalbą, ir Demetrijas buvo priverstas skubiai atsitraukti, metęs didžiumą apgulties įrangos.
Pergalei pažymėti Rodo gyventojai nutarė pastatyti milžinišką salos globėjo – Saulės dievo Helijo – skulptūrą, šį darbą pavesdami Charesui – jau pagarsėjusiam skulptoriui, Lisipo mokiniui. Darbui finansuoti buvo nutarta parduoti Demetrijo paliktus apgulties įrenginius.

Konstrukcija

Amžininkai rašė, kad vidinę figūros konstrukciją sudarė iš akmens blokų pastatyti bokštai, stovintys ant 15 metrų aukščio marmurinio postamento. Į akmens blokus buvo įkalti geležies strypai, o prie jų tvirtinamos bronzos plokštės, formuojančios skulptūros paviršių. Statyboje buvo naudojami taip pat ir perlydyti Demetrijo kariuomenės palikti metaliniai ginklai, ir apgulties bokštų konstrukcijos. Teigiama, kad iš viso buvę sunaudota 500 talentų bronzos ir 300 talentų geležies (atitinkamai maždaug 13 ir 8 tonos). Viršutinei koloso daliai statyti buvo supiltas didelis grunto pylimas, kurį vėliau nukasė. Helijas buvo pavaizduotas kaip jaunuolis su vainiku, bet autentiška koloso išvaizda nežinoma.
Visas skulptūros aukštis siekė apie 35 metrus (panašiai kaip ir Laisvės statula Niujorke).

Tolesnis koloso likimas

Šaltiniuose nurodomos dvi koloso vietos – uosto vartai ir uosto bangolaužis, bet dabartiniai tyrinėjimai pirmąjį variantą atmeta.
Darbas buvo baigtas per 12 metų – 282 m. pr. m. e. Statula išstovėjo tik 56 metus, iki 226 m. pr. m. e. (data gali būti netiksli), kai ją sugriovė žemės drebėjimas. Silpniausioji vieta pasirodė besą keliai. Ptolemėjas III pasiūlė lėšų koloso atstatymui, bet orakulo pranašystė buvo nepalanki šiam sumanymui, tad atstatymo buvo atsisakyta. Liekanos pragulėjo virš 800 metų. Plinijus vyresnysis rašo, kad ne kiekvienas vyras sugebėdavęs apglėbti skulptūros pirštą.
654 m. arabai užėmė Rodą ir, kronikininko Teofano liudijimu, skulptūros metalas buvo parduotas pirkliui iš Edesos. Visas pirkinys buvęs sukrautas ant 900 kupranugarių.
Mvenezis

Hidrologija

Mvenezio upė yra išdžiūstanti, ji teka tik liūčių sezoną (lapkritis-balandis), debitas didžiausias gruodį-vasarį. Išimtys yra tik vietovės, kur įrengti tvenkiniai. Upe nutekantis vanduo sudaro 6,7 % viso Limpopo baseino nuotėkio, tad Mvenezis yra trečias pagal nuotėkį Limpopo intakas.
Didžiausi Mvenezio intakai yra: Dinhe, Manyoshi, Mtedzi, Mhondi, Makugwe, Sosonye, Sovoleli, Malole, Mwele ir Mušavė (Mushawe).

Užtvankos

Mvenezyje įrengta nemažai slenksčių (angl. weirs) ir viena didelė užtvanka, kuri palaiko Maniučio tvenkinį, tiekiantį vandenį į Rutengą ir cukranendrių plantacijoms drėkinti.
Yra numatytos dar dvi vietos būsimoms užtvankoms tarp Maniučio tvenkinio ir Mvenezio kaimo, bet statybų pradžia dar nenumatyta.

Gyvoji gamta

Upėje ir jos pakrantėse gyvena daug gyvūnų rūšių, pvz., garniai, begemotai, Nilo krokodilai. Nuo krokodilų užpuolimų žūsta nemažai žmonių ir daug naminių gyvulių (ožkų, veršiukų, asilų).
Liūlinė

Istorija

Iki 2015 m. turėjo viensėdžio statusą.
Gličioji geltonpėdė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 82 psl.
Baltarusijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas

Baltarusijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas (rus. Верховный Суд Республики Беларусь) – Baltarusijos Respublikos paskutinės instancijos teismas; Aukščiausiasis Teismas.
GMT-83 Gargždai

Istorija

2005 m. pabaigoje tapo viešąja įstaiga „Gargždų futbolas“ ir susijungė su Banga Gargždai.
Lasombra

Lasombra yra fiktyvus vampyrų klanas vaidmenų žaidimuose Vampire: The Masquerade ir Vampire: The Dark Ages bei kolekcionuojamų kortų žaidime Vampire: The Eternal Struggle. Dar žinomas pravarde Keepers, jis garsėja savo politiniais žaidimais. Kadangi patys viešai juose nedalyvauja, tipiškam šio klano vampyrui tinka „pilkojo kardinolo“ apibūdinimas.
Beveik be jokių išimčių Lasombra priklauso sabbat sektai ir yra jos lyderiai. Ypač reti antitribu prisijungia prie camarillos.
Specifinis šio klano sugebėjimas yra Obtenebration – menas manipuliuoti šešėliais. Silpnybė – Lasombra vampyrai neatsispindi veidrodžiuose ir yra jautresni saulės šviesai.
Dalis klano narių, kaip ir jo įkūrėjas, jaučia potraukį jūrai ir jūreivystei. Daug jų kolonialistiniu laikotarpiu užsiiminėjo piratavimu.
Geografiškai Lasombra yra kilusi iš pietų Europos: Italijos, Ispanijos, Portugalijos.
Genė Zulonienė

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus universitetą, teisininkė. Kupiškio rajono darbo biržos direktorė.
Nuo 1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos Kupiškio rajono skyriaus narė. 1982–1987 m. Kupiškio rajono tarybos deputatė, 2003–2007 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Rotary klubo narė. Sutuoktinis Vidas, vaikai Tomas, Modestas.
Mezoamerika

Geografija

Iš šiaurės regioną supo kitas kultūrinis regionas – Aridoamerika, apimantis visą dabartinę šiaurės Meksiką, o iš pietų – Sąsmaukos-Kolumbijos zona (didelė dalis Centrinės Amerikos). Vakarinę regiono pakrantę skalavo Ramusis vandenynas, o rytinę - Meksikos įlanka ir Karibų jūra.
Mezoamerika – gamtiškai labai įvairus regionas, kuriame yra ir kalnų, ir lygumų, ir džiunglių, ir dykumų. Abiejose pakrantėse vyrauja žemumos ir lygumos, tarp kurių didžiausia driekiasi Jukatano pusiasalyje. Regioną iš šiaurės į pietus kerta dvi kalnų grandinės, vadinamos Siera Madre, tarp kurių įsiterpusi aukštumų zona (Meksikos kalnynas), vagojama derlingų slėnių. Čia gausu ežerų ir vulkanų. Didžiausias iš visų slėnių yra Meksiko slėnis.

Archajinis laikotarpis

Medžiotojų ir rankiotojų gentys Meksikos teritorijoje apsigyveno daugiau kaip prieš 20000 metų. Duomenys rodo, kad žemdirbyste pradėta verstis maždaug 1500-800 pr. m. e.

Poklasikinis laikotarpis

VIII-IX a. Mezoamerikos regionuose reiškiasi svarbūs pokyčiai, kuriuos nulėmė tautų migracijos, klimato pokyčiai ir kiti faktoriai. 
Apie IX a. įvyko klasikinės Majų civilizacijos žlugimas, kuomet buvo apleisti visi senieji majų kultūros centrai. Majų kultūra persikėlė į šiaurines žemumas Jukatano pusiasalyje, kur atsirado nauji miestai. Maždaug tuo pačiu metu Centrinėje Meksikoje įsigalėjo nahuatlių kalba kalbantys toltekai. Jų kultūrinė įtaka jaučiama visoje Mezomaerikoje. Jie įsigalėjo ir majų regione, kur valdė iš Čičen Icos miesto. XIII a. majai nuvertė toltekų valdžią Čičen Icoje ir Majų regione įsigalėjo Majapanas.
XIII a. prasidėjo tolimesnės tautų migracijos. Įlankoje įsikūrė totonakai, vakarų Mezoamerikoje – taraskai. 
Centrinėje Meksikoje XIII a. toltekus pakeitė actekai. Nuo maždaug 1200 m. iki ispanų atvykimo, didesniąją Meksikos dalį kontroliavo jų valstybė. „Meksikos“ pavadinimas kilęs iš actekų dievo Mešitlio vardo.
Ateities spinduliai (Rusija)

Istorija

Nr. 1 išėjo 1916 m. spalio mėn. Paskutinis numeris (7-8/19-20) išėjo 1918 m. balandžio-gegužės mėn. Spausdino Lietuvių spaustuvė Petrograde, Voroneže.
Skirtas karo išblaškytiems lietuvių moksleiviams ateitininkams. Leidinys tęsė katalikiškosios spaudos tradicijas. Rašė religijos klausimais, svarstė doros, blaivybės, švietimo reikalus, rūpinosi moksleivių gyvenimu, informavo apie ateitininkų kuopelių ir sekcijų darbą, ugdė meilę gimtajai kalbai, Lietuvos istorijai.
Bendradarbiavo Bronė Buivydaitė, Pranas Vytautas Būdvytis, Faustas Kirša, Pranas Mašiotas, Vincas Mykolaitis-Putinas, Petras Vaičiūnas. 
Atsakomasis redaktorius Liudas Noreika.