google/wiki40b huggingface dataset:
Nausėdai (Kretinga)

Nausėdai

Senoji Įpiltis – 5,5 km
Naujoji Įpiltis – 3,5 km
Plokščiai – 4 km
Sūdėnai – 5 km
Grūšlaukė – 6 km
Auksūdys – 1 km
DARBĖNAI – 7 km
Barkeliai – 7 km
Kumpikai – 4 km
Šeltis

Šeltis, Šetlando aviganis (angl. Shetland Sheepdog) - aviganis, kilęs iš Didžiosios Britanijos. Patino aukštis ties gogu - 37 cm, kalės - 35,5 cm. Svoris - 5-10 kg. Plaukai ilgi, šiurkštūs, pavilnė minkšta, trumpa, tanki. Letenos su nuokaromis. Šelčiai būna įvairių rudų atspalvų - nuo šviesios smėlio iki raudonmedžio spalvos (plaukų galiukai gali būti juodi), melsvai juodi ir juodi su baltumu. Šelčiai yra vieni iš mažiausių aviganių pasaulyje. Jų tėvynė - Šetlando salos, esančios maždaug už 50 mylių į šiaurę nuo Škotijos.

Charakteris

Šeltis yra labai nuovokus, ištvermingas, darbštus, stabilaus charakterio šuo. Kai kurie kinologai teigia, kad šeltis turi įgimtą ištikimybės ir paklusnumo šeimininkui jausmą. Šeltis lengvai prisitaiko prie šeimininko gyvenimo būdo – jei šeimininkas mėgsta aktyvų poilsį, šeltis bus puikus aktyvus kompanionas, tačiau jį tenkina ir neilgi ramūs pasivaikščiojimai.
Sąžiningumo susitarimai

Sąžiningumo susitarimai (angl. integrity pacts) – tai XX a. dešimtajame dešimtmetyje tarptautinės nevyriausybinės organizacijos „Transparency International“ pasiūlyti susitarimai, kuriais siekiama užkirsti kelią korupcijai viešuosiuose pirkimuose ir sukurti sąžiningos konkurencijos sąlygas. Šiuos susitarimus pasirašo valstybinės institucijos ir viešuosiuose pirkimuose dalyvaujantys kandidatai. Sąžiningumo susitarimais siekiama, kad verslas nekyšininkautų, daugėtų informacijos apie viešuosius pirkimus, kas didintų skaidrumą ir atskaitingumą.

Sąžiningumo susitarimų turinys

Pagal sąžiningumo susitarimus šalys įsipareigoja teikti visą informaciją apie savo išlaidas, pinigų gavėjus ir pajamas. Viešųjų pirkimų konkursų metu dirba nepriklausomas stebėtojas, kuriuo paprastai būna pilietinės visuomenės atstovas ar jos deleguotas ekspertas. Šis stebėtojas įvertina korupcijos riziką, siūlo prevencines priemones, atsakinėja į kandidatų ar kitų suinteresuotų šalių skundus bei įtarimu, informuoja visuomenę apie viešąjį pirkimą. 
Jei šalys nevykdo įsipareigojimų, jiems numatomos sankcijos, pavyzdžiui, sutarties praradimas, išbraukimas iš pretendentų sąrašo ateities projektuose, viešuosiuose pirkimuose ir pan.

Sąžiningumo susitarimai Lietuvoje

Lietuvoje egzistuoja tiekėjo sąžiningumo susitarimai, tačiau jie skiriasi nuo kitų valstybių pasirašomų susitarimų. Lietuvoje nėra paskiriamas nepriklausomas stebėtojas, o susitarimą pasirašo tik tiekėjas. Jame tiekėjas patvirtina nedavęs ir neketinantis duoti pinigų, dovanų ar kitokio atlygio perkančiosios organizacijos valstybės tarnautojams ar kitų tiekėjų atstovams. Tiekėjas taip pat pažymi, kad nedalyvauja draudžiamuose susitarimuose.
Universitetuose studentas pasirašo baigiamojo darbo sąžiningumo susitarimą. Juo studentas patvirtina, kad darbas yra parašytas savarankiškai, jame nėra kitų asmenų indėlio, pateikiama medžiaga nėra plagijuota, mokėjimai už darbą nėra mokėti
Stasys Stankus (1933)

Biografija

1954 m. baigė Raseinių vidurinę mokyklą, 1959 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1959 m. pradėjo dirbti Raseinių rajono laikraščio „Stalinietis“, (nuo 1961 m. „Raseiniečių žodis“, nuo 1962 m. – „Naujas rytas“) redakcijoje; 1973–2006 m. – laikraščio redaktorius. Rašė literatūros, švietimo, dorovės temomis.
Internacionalizmas

Internacionalizmas – politinė doktrina ir idėja, pagal kurią nacionaliniai interesai pajungiami bendriesiems tautų arba kurios nors klasės interesams. Nacionaliniai interesai dažniausiai pajungiami ekonominiu bei politiniu bendradarbiavimu. Internacionalizmas yra priešingas nacionalizmui, šovinizmui ir patriotizmui.
Samgurali Cqaltubo

Istorija

Klubas įkurtas 1945 m.
Statutinė teisė

Statutinė teisė (angl. Statute Law, Statutory Law) – angloamerikiečių teisės normos, kurias priima teisėkūros įgalioti subjektai (pvz., Jungtinės Karalystės parlamentas) įstatymų ir žemesnio lygmens aktų forma.
Statute Law priešpastatoma paprotinei bendrajai teisei (Common Law), susiformavusiai paprotinės bei bylų teisės Case Law pagrindu. Statutinė teisė yra viršesnė už Case Law; parlamentui priėmus įstatymą, turi būti taikomas jis, o ne teismo precedentas teisinės kolizijos atveju.
Džajasi

Malikas Mohamadas Džajasi (hindi मलिक मोहम्मद जायसी  = Malik Mohammad Jāyasī; 1477–1542 m.) – indų poetas, sufijus. Rašė hindi kalbos tarme avadhi ir yra priskiriamas bhakti literatūros laikotarpiui, „meilės kelio“ (premmārgī) atšakai.
Kilęs iš Džaiso vietovės (dab. Utar Pradešas). Po nelaimės, kurios metu prarado savo sūnus, Džajasi paliko namus ir tapo sufijumi. Tada pradėjo savo poetinę kūrybą. Mirė 1542 m., jo kapas yra Amethio apylinkėse, 3 km nuo Ramnagaro.
Svarbiausias Džajasi kūrinys yra epinė poema Padmavat (1540 m.), kurioje aprašyta Čitorgarho tvirtovės apgultis. Per užkariautojo Alaudino Khidžli ir pilyje gyvenusios princesės Pamini santykį poetas simboliškai perteikia žmogaus veržimąsi Dievop. Kiti žymūs Džajasi kūriniai – Akhrawat ir Akhiri Kalaam.
Stepas Zobarskas

Biografija

Anksti neteko tėvo, tačiau motinos Karolinos Zobarskienės rūpesčiu baigė ne tik pradžios mokslus, bet ir Rokiškio gimnaziją. Kraštiečio kunigo ir rašytojo Juozo Tumo-Vaižganto dėka įsikūrė Kaune. Dirbo Švietimo ministerijos Knygų leidimo komisijoje, žurnalų „Šviesos keliai“ ir „Žiburėlis“ redakcijose, redagavo žurnalą „Kūno kultūra ir sveikata“, dirbo Raudonojo Kryžiaus draugijoje.
1936–1939 m. Paryžiaus aukštojoje socialinių mokslų mokykloje studijavo prancūzų kalbą ir literatūrą, po karo tęsė studijas Heidelbergo ir Niujorko universitetuose.
Kartu su žmona Matilda ir dukrele Nijole 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Savo įsteigtoje leidykloje „Patria“ perspausdino keletą Lietuvoje išleistų knygų.
Nuo 1947 m. gyveno JAV. Niujorke įsteigė knygų leidyklą „Manylands“ (vėliau „Manyland Books“), kurioje leido lietuvių rašytojų kūrinių vertimus į anglų kalbą. Redagavo žurnalą vaikams „Eglutė“.

Kūryba

Didžioji kūrybos dalis skirta jaunimui ir vaikams. Tarpukario Lietuvoje buvo vienas populiariausių vaikų ir jaunimo rašytojų. Pradėjęs eilėmis, greitai perėjo į prozą. Išleido apysakų ir apsakymų rinkinių, pasakų vaikams. Bendradarbiavo žurnale „Aš ir jūs“, almanache „Varpai“. Rašė psichologinio pobūdžio noveles suaugusiems. Kartu su kolegomis parengė populiarų vadovėlį pradžios mokykloms „Aušrelė“. Proza versta į vokiečių, prancūzų, anglų k. Stepas Zobarskas yra išvertęs Migelio de Unamuno, Knuto Hamsuno, Gi de Mopasano, Viljamo Moemo ir kt. rašytojų kūrinių į lietuvių kalbą.
Į tėvynę grįžti nespėjo, mirė Niujorke, ten ir palaidotas. Gimtinėje 1991 m. iškilmingai atidengtas anykštėno tautodailininko Jono Tvardausko sukurtas koplytstulpis, kuriame įamžinti populiarios S. Zobarsko apsakymų knygos „Ganyklų vaikai” herojai.
Rakelija

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1880-1902 m. išleistame Lenkijos Karalystės geografiniame žodyne nurodoma, kad Alnų valsčiui priklausančiame kaime yra 10 namų, kuriuose gyvena 75 suaugusieji gyventojai.  Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 85 gyventojai, iš kurių 9 lenkai ir 76 lietuviai.
Nuo 1960 m. veikė Aradnykų bibliotekos filialas.  1968 m. vasario 2 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia

Istorija

Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčios vietoje iš pradžių buvo pamaldų namai – Šiaulių evangelikų liuteronų bažnyčios filija. 1801–1815 m. kunigas Fridrichas Vilhelmas Skubovijus dovanojo šiems namams sakyklą, du Nukryžiuotuosius, dvi sidabrines taures. Alkiškių dvaro nuomotojas Magnus pastatė liuteronams medinį pamaldų namą, kurį 1829 m. pašventino kunigas Aleksandras Henrikas Konradas Šulcas. Jis 1832 m. dovanojo parapijai fisharmoniją. 1840 m. maldos namuose jau buvo vargonai. 1858 m. kunigo Aleksandro Dovydo Emanuelio Distono paraginti parapijiečiai suvežė statybinių medžiagų ir surinko 100 rublių. Parapijos dvarininkai taip pat davė statybinių medžiagų. 1861 m. medžiagos buvo paruoštos, padėtas kertinis akmuo ir pradėta statyti bažnyčia. 1865 m. ji pašventinta. Kunigo Teodoro Kupferio (tarnavo nuo 1904 m.) rūpesčiu bažnyčios stogas apdengtas skarda. 1930–1932 m. bažnyčia įsigijo naują varpą. Nuo XIX a. vid. Alkiškių kunigai gyveno Saunoriuose, ten vasaromis veikė ir konfirmantų mokykla. 
1933 m. Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčią buvo paskirtas Gustavas Rauskinis  – jis tapo pirmuoju naujai įsteigtos parapijos kunigu. 1953–1955 m. parapiją aptarnavo kunigas Vilis Burkevičius, 1955–1979 m. – iš tremties grįžęs kun. Gustavas Rauskinis, po to –  kun. E. Švageris. 1994–1998 m. bažnyčioje tarnavo kun. Aivaras Salmanis, vėliau – kun. Erikas Laiconas. 
1979 m. suremontuotas ir nudažytas šventovės stogas. Kai jis vėl pradėjo leisti vandenį, 1983 m. apdengtas raudonu šiferiu. 1981 m. nutinkuota ir nudažyta bažnyčios išorė. 1988 m. vėtra nuvertė medinį bažnyčios kryžių, apkaltą cinkuota skarda. 1989 m. iškeltas plieno kryžius.
Tai viena iš trijų po Antrojo pasaulinio karo išlikusių latviškų bažnyčių.
Bhubanešvaras

Paveldas

Bhubanešvaras yra vienas svarbiausių Rytų Indijos religinių centrų; jame gausu sakraliosios architektūros paminklų (būdingas Kalingos stilius), kurie įsikūrę senojoje miesto dalyje. Mieste buvę ~7000 šventyklų, juosusių šventąjį tvenkinį, bet dabar išlikę 150: XI a. Lingaradžos šventykla (aukštis 55 m), VIII a. Parašuramešvaras, 950 m. Muktešvaros šventykla ir kt., daugiausia su Šivos kultu susijusios šventyklos. Jos monumentalios, bokštų pavidalo, gausiai dekoruotos skulptūriniais bareljefais. Naujojoje miesto dalyje yra M. K. Gandhi memorialinis parkas.

Istorija

Bhubanešvaras rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo III a. pr. m. e., kuomet priklausė Kalingos valstybei. ~260 m. pr. m. e. jis užimtas Ašokos ir tapo Maurijų valstybės dalimi. Vėliau priklausė įvairioms indų valstybėms. VII a. pastatyta daug dievui Šivai skirtų šventyklų, tapo jo kulto vieta, tačiau XI-XVI a. valdant Gango dinastijai paplito dievo Višnaus kultas. Nors Bhubanešvare ir plito islamas, miestas išliko vienu iš hinduizmo relginių centrų. Nuo XVI a. pab. įėjo į Mogolų imperijos sudėtį.
XIX a. pr. – 1947 m. buvo valdomas britų. 1948 m. į Bhubanešvarą iš Katako perkelta Orisos sostinė, vokiečių architektas Otto Königsberger suplanavo naują miesto dalį.
Žvaigždikis

Legendos

Žvaigždikio vardas išliko ir archainiuose užkalbėjimuose nuo gyvatės, kuriuose jis vaizduojamas raiteliu: „Jojo Švaistikas per lygų lauką, per žalią girią. Jo žirgas koja gyvatę pamynė, per vidurį sutrynė. Gyvatė raitosi, aplink kojas vyniojasi, aukščiau kulno žirgą kanda, žirgui žaizdą daro, žirgo kraują nuodija. Žirgas žvengia, šventam Švaistikui skundžiasi. Švaistikas nuo žirgo nusėda, gyvatei kalba: “Aš tavi užgavau, tu mani užgavai. Atlaisk man, dovanok man, ir aš tau atlaidžiu, dovanoju. Per Švaistiko žodžius dovanok (sakomas ligonio vardas), atlaisk, kaip jis tavi gyvų atlaido".
Moronas (Argentina)

Istorija

Naujakuriai prie Morono upokšnio ėmė kurtis XVIII a. pab., 1785 m. sudarytas Kanjada de Morono partidas. Gyvenvietė augo šalia Karališkojo kelio tarp Buenos Airių ir Limos. XIX a. vid. miestą pasiekė geležinkelis, atsikėlė daug italų imigrantų, plėtotas javų auginimas. Ypač Moronas išaugo XX a., čia ėmus plėtoti pramonę.
Antalieptės vėliava

Antalieptės vėliava – baltame lauke per centrą vertikali mėlyna juosta (heraldikoje vad. stulpu), kurios plotis – 1/2 vėliavos ilgio. Šioje juostoje įkomponuotas liepto ir kryžiaus motyvas, pasiskolintas iš Antalieptės herbo. Laisvieji vėliavos kraštai apvesti siaura sidabrine juostele.
Odena

Odena (lot. sclera) – skaidulinis akies obuolio dangalas, apsaugantis ir sutvirtinantis akies obuolį. Ji standi, baltos spalvos, sudaro 5/6 viso akies obuolio ploto. Suaugusių žmonių sklera panaši į virto kiaušinio baltymą, todėl dar vadinama baltyminiu dangalu. Vaikų odena yra plonesnė ir pro ją prasišviečia kraujagyslinis dangalas, dėl to yra melsvai pilkšvos spalvos. Priekyje odena pereina į rageną, užpakalinėje akies obuolio dalyje – į regos nervo apvalkalus. Odena priekyje yra apie 1 mm storio, o suplonėja ties ekvatoriumi, kur prie jos prisitvirtina akies obuolį judinamieji raumenys. Odenoje yra daug smulkių angučių, pro kurias pralenda kraujagyslės bei nervai. Matomos odenos dalies paviršių užkloja junginė.
Irena Paleologė

Santuoka

Netrukus po vedybų, Bazilijus pasamdė namų šeimininkę, Ireną iš Trapezundo. Su ja Bazilijus susilaukė nesantuokinių vaikų, todėl 1339 m. liepos 8 d. vedė buvusią namų šeimininkę ir nuolaidžiaujant vietos dvasininkui, išsiskyrė su Irena Paleologe. Turėdama Konstantinopolio patriarcho Jono XIV ir kai kurių Trapezundo visuomenės sluoksnių palaikymą, Irena Paleologė 1340 m. balandžio 6 d. nunuodijo savo buvusį vyrą ir užėmė valdžią. Irena nebuvo Komninų dinastijos atstovė, tad buvusiojo vyro antrąją žmoną su vaikais išsiuntė į Konstantinopolį, kad juos galėtų prižiūrėti jos tėvas.
Kad sustiprintų savo pozicijas visuomenėje, Irena prašė savo tėvo, kad šis parinktų jai vyrą iš Bizantijos aukštuomenės aplinkos, bet Andronikas III Paleologas 1341 m. birželio 15 d. mirė, taip ir neįvykdęs dukros prašymo. Jaunikio nespėjo atsiųsti Jonas Kantakuzinas, Androniko pirmasis ministras ir našlės imperatorės Onos globotojas. Irenai pasiųstas Jono II jauniausias sūnus Mykolas, kuris su motina vaikystėje persikraustė į Konstantinopolį. Mykolas atvyko, kai Irena nebeturėjo sosto ir buvo suimta.

Pilietinis karas

Irenai užėmus valdžią, netrukus prasidėjo šalyje neramumai. Ypač buvo nepatenkinta trapezundiečių–gruzinų frakcija didėjančia Bizantijos įtaka šalyje. Nepasitenkinimas sustiprėjo, kai Irena pradėjo ieškoti sau vyro Konstantinopolyje. Prasidėjo rūmų intrigos. Vienoje šių intrigų pusėje buvo scolaris Tcanikas, palaikomas Vabazitų, Kamakovų šeimų, bei Konstantino Doranito, kurį palaikė Tapezundo gyventojai ir imperijos kavalerija. Kitos partijos pusėje stovėjo Limini pilies didysis kunigaikštis – eunuchas Jonas. Pastarieji įsitvirtino Šv. Eugenijaus vienuolyne, o Irena su likusia kavalerijos dalimi ir archontais įsitvirtino rūmuose. Susirėmimas sukėlęs neramumus gatvėse, pogromus ir gaisrus baigėsi Irenos pergale. Šv. Eugenijaus vienuolynas buvo užimtas ir visiškai sugriautas, pasipriešinimo vadai suimti.
Netrukus į imperiją įsiveržė Dijarbakyro turkai ir apsupo sostinę. Pirmasis puolimas buvo atremtas, bet antrojo puolimo metu buvo sudegintas Trapezundo priemiestis. Nors sostinė nebuvo užimta, padėtį sunkino prasidėjusi epidemija. Žuvusių karių ir arklių yrantys kūnai užteršė geriamo vandens šaltinius.

Valdymo pabaiga

Trapezundo aukštuomenė, išvengusi skerdynių Šv. Eugenijaus vienuolyne, nutarė surasti tinkamą kandidatą į imperijos sostą. Juo tapo Ona. Jie įkalbėjo ją atsisakyti vienuolės įžadų ir paskelbė Lazikos imperatore. Apie sukilimą sužinojusi Irena, įsakė įvykdyti mirties bausmes Šv. Eugenijaus vienuolyno kovų dalyviams ir belaisviams. Bet Trapezundo sienas pasiekė Onos armija ir 1341 m. liepos 17 d. Irena buvo priversta atsisakyti sosto, o rugpjūčio 10 d. išsiųsta į Konstantinopolį. Tolimesnis jos likimas nežinomas.
Ričardas Pocius

Ričardas Pocius (g. 1970 m. birželio 18 d.) – Lietuvos karininkas.

Biografija

1997 m. baigė Kanados ginkluotųjų pajėgų mokyklą, 1999 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
1990–1991 m. Krašto apsaugos departamento prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės inspektorius. 1991–1998 m. Lietuvos kariuomenės Savanoriškoji krašto apsaugos tarnybos Informacijos skyriaus viršininkas.
1998–1999 m. Lietuvos taupomojo banko Prevencijos ir informacijos apsaugos skyriaus viršininkas. 1999–2002 m. Lietuvos Respublikos Specialiųjų tyrimų tarnybos komisaras-specialusis agentas patarėjas. 2002–2004 m. Krašto apsaugos ministerijos Generalinė inspekcijos Tyrimų skyriaus viršininko pavaduotojas.
2004–2006 m. Lietuvos karo policijos vado pavaduotojas ikiteisminiam tyrimui, 2006–2012 m. – policijos vadas. 2012–2015 m. Lietuvos kariuomenės Karo tarnybos skyriaus viršininkas. Nuo 2015 m. Viešojo saugumo tarnybos vadas.
Viltė Miškinienė

Biografija

1988 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
Pagėgių PGSL ir ambulatorijos vedėja, 2001 m. VŠĮ Pagėgių pirminės sveikatos priežiūros centro vyr. gydytoja, 2009 m. šeimos gydytoja.
Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2001 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Pagėgių skyriaus narė.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007 m. (mandato atsisakė) Pagėgių savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Algimantas, vaikai Mindaugas, Aivaras.
Polocko kaštelionas

Polocko kaštelionas (lenk. kasztelan połocki) – antrasis pagal rangą po Polocko vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Polocko vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.

Įgaliojimai

Polocko kašteliono pareigybė įsteigta 1504 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Polocko vaivadija. Polocko kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Polocko vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas, taip pat bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Polocko kaštelionas pagal rangą turėjo septynioliktą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. nuo vaivadijos atskyrė šiaurinę žemių dalį, jos tapo Rusijos imperijos valdomis. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas. Pareigybė panaikinta po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m.
Kauno rajono apylinkės teismas

Kauno rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas Lietuvoje. Dirba 9 teisėjai. Adresas – Kęstučio g. 29, Kaunas, LT-44312. Kauno rajono apylinkės teismo išnagrinėtas baudžiamąsias ir civilines bylas apeliacine instancija peržiūri Kauno apygardos teismas. 2013 m. sausio 1 d. kartu su Kauno miesto apylinkės teismu sujungtas į bendrą Kauno apylinkės teismą.

Istorija

Teismo pirmtakas – Kauno rajono liaudies teismas. Sovietų okupacijos metais veikė Teismo antstolių kontora prie Kauno rajono apylinkės teismo (vyresnioji teismo antstolė – Lina Šafronienė). Iš viso dirbo 5 antstoliai. Kontora nustojo veikti 2003 m. sausio 1 d.
Sergejus Žemaitis

Sergejus Žemaitis (rus. Серге́й Гео́ргиевич Жема́йтис; 1908 m. rugsėjo 10 d. Nikolajevske – prie-Amūro, Chabarovsko kraštas – 1987 m.) – tarybinis rusų rašytojas fantastas ir redaktorius, parašęs ir keletą kitų žanrų (pvz., marinistikos) kūrinių. Nuo 1966 m. buvo TSRS Rašytojų sąjungos narys.
Jo sūnus, irgi Sergejus Žemaitis (Сергей Сергеевич Жемайтис) – rašytojas ir žurnalistas, taip pat išleidęs fantastinę knygą „Abstraktus žmogus“ (Абстрактный человек; 1991).
Jakutijos vėliava

Jakutijos stačiakampė vėliava padalinta į keturias horizontalias, skirtingų spalvų (atitinkamai – žydros, baltos, raudonos ir žalios) juostas. Kiekvienos juostos pločio santykis su visu vėliavos pločiu yra: žydros juostos 3/4 visos vėliavos pločio, baltos – 1/16, raudonos – 1/16, žalios 1/8 visos vėliavos pločio. Žydros juostos viduryje yra baltos spalvos skritulys. Jo diametras yra 2/5 vėliavos pločio. Vėliavos pločio ir ilgio santykis yra 1:2.
Axel Adamietz

Akselis Adamiecas (vok. Axel Adamietz; g. 1947 m. spalio 1 d. Arnsberge, Vokietija) – vokiečių teisininkas, advokatas ir notaras, Bremeno notarų rūmų pirmininkas, Hanzos advokatų rūmų vicepirmininkas, nuo 2002 m. Maroko Karalystės garbės konsulas Bremene.
Švenčionių rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Vytautas Vigelis, jo pavaduotoja Ana Jurkevič. Savivaldybės administratore paskirta Vida Urbanavičiūtė.
Lietuvos aviacijos muziejus

Lietuvos aviacijos muziejus – Kauno pietinėje dalyje, Aleksote, (Veiverių gt. 132) įsikūręs muziejus. Muziejaus steigėjas – Lietuvos Respublikos kultūros ministerija.

Istorija

Lietuvos aviatoriai 1971 m. pradėjo kurti visuomeninį Sportinės aviacijos muziejų, atidarytą 1983 m. Jo pagrindu Lietuvos kultūros ministerija 1990 m. vasario 19 d. įsteigė Lietuvos technikos muziejų. 1995 m. vasario 1 d. muziejus pavadintas Lietuvos aviacijos muziejumi.
Nuo 1991 m. Stepono Dariaus ir Stasio Girėno gimtosios sodybos Žemaitijoje tapo Lietuvos aviacijos muziejaus padaliniais, papildytais Žemaitijos etnografiniais eksponatais.

Muziejus

Lietuvos aviacijos muziejuje kaupiami su aviacijos tematika susiję eksponatai, kurių surinkta beveik 20 tūkstančių. Iš jų daugiau nei 40 skraidymo aparatų. Didelių gabaritų orlaiviai bei priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos technika eksponuojama 2 ha ploto atviroje lauko aikštelėje. Muziejuje eksponuojama Lituanicos kopija, lietuviški ir Lietuvoje naudoti sklandytuvai, B.Oškinio sklandytuvų kolekcija. Lankytojai gali apžiūrėti Lietuvoje naudotus sportinius lėktuvus, Lietuvos ir Lenkijos karinių oro pajėgų lėktuvus, sraigtasparnius, aviacinių variklių kolekciją, lėktuvų modelius, akrobatinį lėktuvą JAK-50, pasėdėti lėktuvo An-2 ir sraigtasparnio Mi-8 treniruoklių kabinose. Muziejuje įrengta simbolinė S.Dariaus ir S.Girėno kripta, Lietuvos karo aviacijos vado A.Gustaičio atminimo kambarys.
Muziejaus konferencijų salėje vyksta paskaitos, susitikimai, demonstruojami videofilmai aviacine tematika. 2010 m. rugsėjo 29 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Lietuvos aviacijos muziejui perduoti Lietuvos karinėms oro pajėgoms priklausę  transporto lėktuvas AN-26B ir mokomasis lėktuvas L-39C.
Šalia muziejaus pastatytame Aviatorių memoriale minimi istoriniai įvykiai, pagerbiamas Lietuvos aviatorių atminimas. Lietuvos aviacijos muziejus leidžia aviacijos metraštį „Plieno sparnai“. Muziejus yra aviacijos istorijos tyrimų koordinacinis centras Lietuvoje.
Juozas Mičiulis

Biografija

Dar besimokydamas Marijampolės gimnazijoje savo gyvenimą susiejo su ateitininkija. Studijuodamas Kaune istoriją, 1925 m. redagavo „Ateities“ žurnalą. Aktyviai bendradarbiavo pedagoginėje spaudoje, publikuodamas straipsnius „Lietuvos mokykloje”, kituose leidiniuose. Parašė vadovėlius „Pedagogika ir didaktika“ (1927), „Bažnyčios istorija“ (1938). Kalėjo Karelijos, Mordovijos lageriuose, kur jaunieji katorgininkai jį praminė Amžinuoju Pavasariu. Ekstremaliomis sąlygomis ant popieriaus skiaučių parašė Lietuvos istorijos konspektą, kuris po daugelio metų buvo išleistas knygele „Lietuvos istorija“ (2001).
J. Mičiulis 1927 m. vedė pedagogę ir rašytoją Bronę Buivydaitę, su kuria 1967 m. išsiskyrė. Senatvėje iki mirties gyveno Vilniuje, Tremtinių namuose. Palaidotas Anykščių naujosiose kapinėse. Kartu atgulusi ir antroji žmona Anelė Misiūnienė-Mičiulienė.