Vokietijos imperija

Laikotarpis iki Pirmojo pasaulinio karo

Nuo pat susivienijimo 1871 m. Vokietija kūrė savo karo pramonę ir armiją, kurios turėjo užtikrinti jai lengvas pergales puolant ar ginantis. Tačiau jai reikėjo ir sąjungininkų.
1882 m. , jau susitaikiusi su Austrija, Vokietija kartu su Italija susijungė į Trilypę sąjungą. Ši sąjunga suartino Vokietijos Hohencolernus ir Austrijos Habsburgus, be to garantavo šalims tarpusavio pagalbą karo atveju.
Šalyje, kaip ir visoje XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Europoje, vis labiau kilo nacionalizmas ir militarizmas. Vokiečiai, turėdami mažiau kolonijų nei prancūzai ar britai, jautėsi esą apgauti ir negalintys vadintis didžiąja tauta. Todėl militaristinės – grobikiškos idėjos tapo ganėtinai populiarios, ypač dėl to, kad jas skatino vadovybė, norėdama atitraukti žmonių dėmesį nuo kitų problemų.
1907 m. susikūrus Antantei, Vokietijoje kilo dar didesnė militarizmo banga, karas laikytas būtinu dalyku išlyginti jėgas Europoje ir pasaulyje. Tikėtasi trumpo, bet pergalingo karo.
1914 m. prasidėjęs karas užtruko net 4 metus ir baigėsi Vokietijos pralaimėjimu.

Pirmasis pasaulinis karas

Žiūrėkite straipsnį Pirmasis pasaulinis karas
Pirmasis pasaulinis karas prasidėjo 1914 m. Jo dingstimi tapo serbo Gavrilo Principo įvykdyta Austrijos sosto įpėdinio Pranciškaus Ferdinando žmogžudystė. Austrija užpuolė Serbiją, o Antantės šalys stojo ją ginti.
Vokietija kariavo Austrijos pusėje. Karo pradžioje jai sekėsi – vokiečių armija užėmė didžiąją dalį Prancūzijos, pasistūmėjo į rytus kariaudama prieš Rusiją.
Tačiau karą vokiečiai pralaimėjo ir 1918 m. turėjo prašyti taikos.

Versalio taika ir Veimaro Respublika

Pirmasis pasaulinis karas baigėsi 1918 m. lapkritį. Pralaimėjusi Vokietija turėjo laukti sąjungininkų sprendimo dėl tolesnės savo ateities.
Kaizeris (imperatorius) Vilhelmas II pabėgo iš šalies į Nyderlandus, nes jau lapkritį kilo revoliucija, reikalavusi paliaubų. Todėl monarchija buvo panaikinta ir kilo respublikos idėjos. Besikuriantis Nacionalinis susirinkimas ir vyriausybė posėdžiavo Veimare, nes Berlyne revoliucija buvo daug radikalesnė, veikiama komunistinių jėgų. Veimare buvo priimta naujoji Konstitucija. Dėl šios priežasties 1918–1933 m. Vokietija dažnai vadinama Veimaro respublika. Veimaro vyriausybė nutarė priimti bet kokias taikos sąlygas.
Vokiečiai tikėjosi, kad sąjungininkai Vokietijos per daug griežtai nenubaus, tačiau išėjo kitaip.
Prancūzai, jausdami kerštą dėl Elzaso ir Lotaringijos praradimo 1871 m., siekė Vokietiją sužlugdyti taip, kad ji nebeatsigautų.
Britai ir amerikiečiai numatė švelnesnes taikos sąlygas. Galop susitarta, kad Vokietija turės mokėti sąjungininkams karo reparacijas, negalės turėti didelės armijos ir praras visas kolonijas. Veimaro Respublikos vyriausybė sutiko su šiomis sąlygomis. Reparacijos baigtos mokėti 2010 m. spalio 4 d.

Ekonomika

Susivienijusioje Vokietijoje bene didžiausią ekonominį potencialą turėjo Prūsija. Bismarkas ir kiti Vokietijos vadai suprato, kad reikia kelti šalies pramonės lygį, kad ji galėtų konkuruoti su kitomis Europos valstybėmis, pirmiausiai su Prancūzija, Didžiąją Britanija ir Rusija, taip pat su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis.
Vokietija jau XIX a. 9-ajame dešimtmetyje rimtai konkuravo su Anglija metalurgijos ir karybos pramonėje. Pasaulyje vokiška technika laikyta labai patikima. Auganti karybos pramonė kūrė daugiau darbo vietų, tačiau kartu buvo ir viena iš karą skatinusių priežasčių.
Pramonės darbininkai, skirtingai nei daugelyje kitų to meto valstybių, turėjo teisę gauti pašalpas ligos ar nelaimės darbe atveju. Vokietijoje sukurti ir jų teises saugoję socialinės saugos įstatymai, o tai didino gamybos našumą, nes patenkinti darbininkai retai keldavo streikus.
Taigi, ekonomikos lygis augo, didėjo konkurencija. Vokietija tapo viena iš ekonomiškai galingiausių to meto Europos valstybių. XIX a. pabaigoje ji nukariavo ir kolonijų kitose pasaulio dalyse, naudojosi tų kraštų gyventojų pigia darbo jėga bei gamtiniais ištekliais. Išaugusi ekonominė galia skatino vokiečių militarizmą, siekį turėti dar daugiau.

Politika

Kaip ir buvo žadėjęs anksčiau, Bismarkas suteikė į Vokietijos imperijos sudėtį įėjusioms valstybėms autonomiją. 39 šalys galėjo turėti savo vidaus įstatymus ir valdžią, visgi jos kartu turėjo būti pavaldžios Berlyno vyriausybei. Tokiu principu valdomos ir šiuolaikinės Vokietijos žemės.
Formaliai Vokietiją valdė imperatorius, tačiau absoliučios valdžios jis neturėjo. Šalia veikė Reichstagas, kurį rinko piliečiai. Reichstagas kurdavo įstatymų projektus ir siūlydavo juos vyriausybei. Imperatorius galėdavo vetuoti jam neįtikusį įstatymą.