google/wiki40b huggingface dataset:
Hidilyn Diaz

Biografija

2008 m. Diaz buvo suteiktas papildomas pakvietimas į 2008 m. vasaros olimpines žaidynes. Ji tapo pirmąją Filipinų sunkiaatlete moterimi olimpinėse žaidynėse. Svorio kategorijoje iki 58 kg Sportininkė parodžiusi 192 kg rezultatą užėmė 11 vietą. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Diaz buvo Filipinų vėliavnešė atidarymo ceremonijoje. Varžybose sportininkei nepavyko įveikti antrojo pratimo svorio ir sportininkė rezultato neužfiksavo. 2015 m. filipinietė tapo Azijos čempione moterų kategorijoje iki 53 kg. Tais pačiais metais Diaz pelnė bronzą pasaulio čempionate. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Diaz parodė 200 kg rezultatą ir pelnė sidabrą. Ji tapo pirmąja filipiniete moterimi pelniusia olimpinį medalį.
Marcijonas Urmonas

Biografija

Mokėsi Joniškio 2-ojoje vidurinėje mokykloje, Joniškėlio tarybiniame ūkyje - technikume įgijo mechanizatoriaus specialybę, Vilniaus universitete įgijo ekonomisto specialybę..
1974–1976 m. tarnavo armijoje, dalyvavo tiesiant Baikalo-Amūro magistralę, dirbo bėgių montuotoju, klubo vadovu. 1977–1983 m. dirbo Kaimo mechanizuotos kolonos vairuotoju, 1983–1988 m. susivienijimo „Žemės ūkio technika inžinierius. Nesėkmingai išoperavus stuburą, 1988 m. gavo I invalidumo grupę ir iki 1995 m. niekur nedirbo. 1995–2003 m. VšĮ Joniškio ligoninė vyr. ekonomistas. 2003–2004 m. Joniškio socialinių paslaugų centro direktorius. 2004 m. Žmonių su negalia aplinkos pritaikymo asociacija įsteigė viešąją įstaigą Joniškio socialinių paslaugų ir užimtumo centrą, šio centro direktorius.
Lietuvos liberalų ir centro sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio pirmininko pavaduotojas, Žmonių su negalia aplinkos pritaikymo asociacijos pirmininko pavaduotojas. Išsiskyręs, vaikai Mantas ir Marius, anūkas Lukas.
Arkangelas Gabrielius

Gabrielius (hebr. גַּבְרִיאֵל, Gavri'el Dievo vadas) – vienas žydų mitologijos arkangelų. Gabrielius buvo pasiųstas išaiškinti regėjimų pranašui Danieliui, pranešė apie Jono Krikštytojo ir Jėzaus būsimą gimimą. Musulmonai tiki, kad Dievas per Arkangelą Gabrielių Mahometui apreiškė švenčiausią islamo knygą - Koraną.
Paminėtas Biblijoje Dn 8:16, Lk 1:19.
Bendruomenių rūmai

Bendruomenių rūmai (angl. House of Commons) – Jungtinės Karalystės Parlamento žemieji rūmai. Bendruomenių rūmus sudaro 646 nariai, vadinami Parlamento nariais (angl. Members of Parliament), renkami demokratiniuose rinkimuose, mažoritarine paprastos daugumos sistema.
Pilnas Bendruomenių rūmų titulas yra „Garbingosios Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Bendruomenės, susirinkusios Parlamente“ (angl. The Honourable the Commons of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland in Parliament assembled).
Atskiri Bendruomenių rūmai atsirado XIV a. Iš pradžių jie buvo mažiau įtakingi nei Lordų rūmai ar karalius. Tačiau vėliau Bendruomenių rūmų įtaka vis didėjo ir šiuo metu tai yra pati reikšmingiausia Parlamento dalis.
Bendruomenių rūmų kadencija negali viršyti 5 metų, nebent ji būtų pratęsta Parlamento aktu, gavusiu abiejų rūmų ir karaliaus ar karalienės sutikimą. Pasibaigus kadencijai ar dėl kokių nors kitų priežasčių karalius ar karalienė Bendruomenių rūmus paleidžia. Tokiu atveju rengiami Bendrieji rinkimai. Rinkimų datą parenka ministras pirmininkas, bet paprastai tai būna ketvirtadienis. Kandidatai turi pateikti 10 apygardos rinkėjų parašus ir £500 užstatą, grąžinamą surinkus bent 5 procentus balsų. Bendruomenių rūmų nariais negali būti nepilnamečiai, sergantys psichikos ligomis, kaliniai, Lordų rūmų nariai, aukštas pareigas užimantys valstybės tarnautojai, teisėjai ir pan. Šie apribojimai galioja ne tik kandidatams, bet ir jau išrinktiems Bendruomenių rūmų nariams. Nors nuo 1623 m. Bendruomenių rūmų nariams draudžiama atsistatydinti, de facto jie atsistatydina pateikdami prašymą užimti nereikšmingas pareigas, neleidžiančias būti Bendruomenių rūmų nariu. Kai Bendruomenių rūmų nario vieta dėl kokios nors priežasties atsilaisvina, rengiami papildomi rinkimai.
Bendruomenių rūmų posėdžiams posėdžiauja spikeris arba vienas iš trijų jo pavaduotojų. Tradiciškai nei spikeris, nei jo pavaduotojai nedalyvauja politinių partijų veikloje ir nebalsuoja, išskyrus atvejus, kai balsai pasiskirsto po lygiai.
Bendruomenių rūmų darbas vyksta Vestminsterio rūmuose, nedidelėje žaliai dekoruotoje salėje. Spikeris arba jo pavaduotojas sėdi salės gale, o nariai – ant salės šonuose išdėstydų suolų. Pozicijos nariai sėdi spikerio dešinėje, opozicijos – kairėje. Iš viso tėra tik 427 sėdimos vietos 646 nariams. Debatų metu kalbos adresuojamos spikeriui („Pone spikeri“ – angl. Mr. Speaker), kiti Bendruomenių rūmų nariai minimi trečiuoju asmeniu, nurodant apygardą („Garbingasis narys iš [apygarda]“ – angl. the Honourable Member for [constituency]).
Balsavimai Bendruomenių rūmuose vyksta balsu – balsuojantieji už nutarimą sako „Taip“ (angl. Aye), balsuojantieji prieš – „Ne“ (angl. Nay), o pirmininkaujantysis iš klausos nustato, kurių buvo daugiau. Ginčytinais atvejais balsuojama „pasiskirstymu“ – balsuojantieji už nutarimą eina į kambarį vienoje salės pusėje, o balsuojantieji prieš – kitoje.
Jurjevas Polskis

Architektūra

Jurjevas Polskis – senas, turtinga architektūra pasižymintis miestas, įtrauktas į Rusijos Aukso Žiedą. Išliko XII a. buvusios tvirtovės žemių pylimas, 1234 m. Šv. Jurgio soboras, XVII–XVIII a. Arkangelo Mykolo vienuolyno ansamblis.

Istorija

1152 m. Suzdalės kunigaikštis Jurijus Dolgorukis įkūrė tvirtovę. Jos centre pastatytas soboras. 1238, 1382, 1408 m. Jurjevą Polskį nusiaubė totorių ordos. XIV a. prijungtas prie Maskvos didžiosios kunigaikštystės. 1612 m. sudegintas per Abiejų Tautų Respublikos karą su Rusija. Miesto teisės suteiktos 1778 m.
Persikas

Žodžio kilmė

Žodis „persikas“ yra kilęs nuo Persijos, dar ir dabar lotyniškasis vaisiaus pavadinimas reiškia „persiškoji slyva“.
Edmundas II

Biografija

Danijos karaliui Knutui Didžiajam įsiveržus į Angliją, vadovavo pasipriešinimui šalies šiaurėje. Mirus tėvui, Anglijos karaliui Etelredui II Nepaklusniajam (valdė 978–1013 m.), dalies gyventojų buvo paskelbtas karaliumi (kiti parėmė Knutą Didįjį). Po permainingų kovų su danais sudarė sutartį, pagal kurią gavo Veseksą.

Šeima

Karalius Edmundas II buvo vedęs Eldgifę ir turėjo du sūnus: Eduardą ir Edmundą.
Kees van Dongen

Kesas van Dongenas (ol. Kees van Dongen, piln. ol. Cornelis Theodorus Marie van Dongen, 1877 – 1968 m.) – XX a. olandų-prancūzų tapytojas ir grafikas. Fovistas.

Biografija

Kesas van Dongenas gimė 1877 m. sausio 26 d. Delfshavene, Nyderlanduose. Jo tėvas buvo aludaris. K. van Dongenas 1894-95 m. mokėsi Roterdamo dailės akademijoje. 1897 m. pirmą kartą apsilankė Paryžiuje, kuriame 1899 m. apsigyveno nuolat. Gyveno skurdžiai iki 1904 m., kada įvyko jo pirmoji personalinė paroda Volaro galerijoje. Jo pirmieji kūriniai buvo impresionistinės ir simbolistinės manieros.
1905 m. K. van Dongenas pradėjo tapyti fovistiniu stiliumi. Dalyvavo fovistų grupės parodoje 1905 m. Rudens salone. Nuo to laiko dailininkas sparčiai pradėjo garsėti. 1907 m. pasirašė sutartį su meno dileriu Kahnweiler, 1908 m. − su Bernheimu Jaunesniuoju. Įvyko kelios jo personalinės parodos Paryžiuje. Jo kūriniai 1908 m. eksponuoti Dresdene, 1909 m. − Maskvoje. Dailininkas susilaukė sėkmės už moterų portretus ir aktus, kurie dažnai buvo erotinio pobūdžio. 1913 m. iš Paryžiaus Rudens salono parodos vieną tokių paveikslų policija pašalino.
Po Pirmojo pasaulinio karo K. van Dongenas buvo garsus tarptautiniu mastu, bet jo erotiškų moterų paveikslai tapo pasikartojančiais ir banaliais. Laikoma, kad geriausi K. van Dongeno kūriniai sukurti iki 1920 metų. 1929 m. K. van Dongenas priėmė Prancūzijos pilietybę. Nuo 1959 m. gyveno Monake. Jo 90-mečiui pažymėti įvyko parodos Paryžiaus šiuolaikinio meno ir Roterdamo Boijmans Van Beuningen muziejuose. Be moterų portretų, jis yra nutapęs jūrinių peizažų ir Paryžiaus miesto vaizdų, kūrė litografiją. Kesas van Dongenas mirė 1968 m. gegužės 28 d. Monte Karle.
Baudžiamasis nusižengimas

Baudžiamasis nusižengimas – baudžiamoji veika, už kurią numatyta nedidelė laisvės atėmimo bausmė arba piniginė bausmė (bauda). Teisinis apibrėžimas skiriasi kiekvienoje nacionalinėje teisėje. Pagal Vokietijos teisę baudžiamasis nusižengimas – tokia veika, už kurią įstatyme numatyta ne didesnė kaip 1 metų laisvės atėmimo bausmė, pagal Šveicarijos baudžiamąją teisę – ne didesnė kaip 3 m.
Sąvokos išskyrimas turi ne tik teorinę, bet ir praktinę taikomąją reikšmę – skiriasi baudžiamosios teisinės atsakomybės ribos, skiriant bausmę ir kt.
Formos – tyčinis arba neatsargus baudžiamasis nusižengimas.
Pijus Krakaitis

Pijus Krakaitis (1891 m. sausio 4 d. Lankeliškių kaime, Vilkaviškio rajono savivaldybė – 1948 m. rugpjūčio 4 d. Detroite, JAV) – lietuvių rašytojas, prozininkas, dramaturgas.
Kauno manifestacija

Kauno manifestacija – 1861 m. rugpjūčio 12 d. įvykusi manifestacija Kaune skirta paminėti Krėvos unijos metines.

Istorija

1861 m. rugpjūčio 12 d. iš kairiojo Nemuno kranto tuo metu priklausiusio Lenkijos Kongreso karalystės Suvalkų gubernijai, kuri simbolizavo Lenkiją, ėjo demonstrantų minia į Kauną, tuo metu priklausiusį Rusijos imperijos Kauno gubernijai, o iš Kauno kita procesija ėjo jos pasitikti. Abi procesijos, skambant bažnyčių varpams, susitiko ant Aleksoto tilto ir giedojo religines bei patriotines giesmes. Kadangi manifestacijoje dalyvavo ir nemažai kunigų, tai Vilniaus generalgubernatorius Nazimovas dėl įvykių apkaltino Žemaičių vyskupą Motiejų Valančių. Tad pastarajam neliko nieko kito, kaip, norint išvengti kunigų represijų, paskelbti, jog manifestantams nereikia naudotis bažnytinėmis vėliavomis, altorėliais ir kt. Be to, vyskupas prašė bausmių skyrimą kunigams „maištininkams“ palikti Bažnyčios vyresnybei.
Grigorijus Kanovičius

Biografija

Vaikystę praleido Jonavoje. 1941 m., prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, pasitraukė į Rytus. Gyveno ir mokėsi Kazachstane, Urale. 1945 m. sugrįžo į Lietuvą, apsigyveno Vilniuje. 1948 m. debiutavo kaip poetas.
1953 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto (VU) Istorijos–filologijos fakultetą, rusų kalbos ir literatūros specialybę. Dirbo Lietuvos Mokslų akademijos lietuvių kalbos ir literatūros institute, Lietuvos kino studijoje. 1993 m. išvyko gyventi į Izraelį. Nuo 1995 m. iki 1999 m. didžiausio JAV rusų kalba laikraščio „Novoje ruskoje slovo“ („Naujas rusų žodis“) korespondentas Izraelyje.
Sąjūdžio tarybos narys, nuo 1988 m. iki 1993 m. Lietuvos žydų bendruomenės pirmininkas.

Kūryba

Autobiografinė apysaka „Aš žiūriu į žvaigždes“ 1959 m. Pirma apysaka Tarybų Sąjungoje apie žydų gyvenimą, pažadinusi ciklą romanų apie pusantro šimto metų Lietuvos žydų istoriją: trilogija „Žvakės vėjyje“ 1986 m. Dilogija „Kvailių ašaros ir maldos“ 1983 m. ir „Ir nėra vergams rojaus“ 1990 m. Dilogija „Ožiukas už pora skatikų“ 1996 m., romanai „Nenusigręžk nuo mirties“ 1992 m. ir „Žydų parkas“ 1998. Tematiškai autorius priskiria šiam ciklui apysakas „Sapnų pardavėjas“ ir „Nukirstų medžių šlamėjimas“, „Veidai sutemose“ ir naują romaną „Šėtono gundymai“. Naujausias rašytojo kūrinys – romanas „Šėtono apžavai“, išleistas 2008 m. Be to knyga „Našlių kelionės“ (2 apysakos ir 3 „nepramanyti apsakymai“) Išvertė keliasdešimt knygų iš lietuvių ir jidiš kalbų. G. Kanovičiaus proza išversta į 12 kalbų.
Parašė scenarijus kino filmams Surask mane (1967, rež. Algirdas Araminas, LKS); Ave, Vita (1969, rež. Almantas Grikevičius, LKS); Žaizdos žemės mūsų (1971, rež. Marijonas Giedrys, LKS); Ties riba (1973, rež. Raimondas Vabalas, LKS); Ilga kelionė prie jūros (kartu su I. Fridbergu, 1976, rež. Algirdas Araminas, LKS), Lizdas vėjyje (kartu su I. Fridbergu, 1979, rež. Olav Neuland, Tallinnfilm); Palinkėk man prasto oro (kartu su I. Fridbergu, 1980, rež. Varis Brasla, Rygos kino studija); Miško našlaitės (kartu su I. Fridbergu, 1980, rež. Kaljo Kiisk, Tallinnfilm).
Karvidė

Karvidė – tvartas, skirtas laikyti karvėms.  Taikomi du karvių laikymo tvarte būdai: saitinis (pririštos karvės) ir besaitis (palaidos karvės). Karvės tvarte išskirstomos pagal panašios fiziologijos grupes: melžiamų, užtrūkusių, besiveršiuojančių.  Dar gali būti skirstomos pagal apsiveršiavimo laiką ir produktyvumą. Gyvuliai laikomi apšiltintuose, šaltuose arba pusšilčiuose tvartuose. Karvių guoliavietės kreikiamos arba išklojamos specialiais paklotais.

Įranga

Šiuolaikinė karvidžių įranga yra sudėtinga, galinti stebėti ir padėti kontroliuoti karvių bandos sveikatos būklę, aktyvumą, rują, produktyvumą. Karvidės, be pagrindinių gyvulių laikymo patalpų, turi ir kitos paskirties erdves. Jose būna įrengti pieno surinkimo blokai su šiuolaikiniais melžimo įrenginiais. Saitinio laikymo patalpose atsiranda kliūčių naujausiai melžimo įrangai naudoti, melžimas užima daugiau laiko. Palaido laikymo tvartuose melžimui įrengiamas atskiras pastatas arba priestatas. Iš lauko, pagal karvidės išilgines sienas įrengiami diendaržiai, aptarnavimo paskirties statiniai (pašarų saugyklos, mėšlidės, inžineriniai įrenginiai, buitinės ir veterinarinės patalpos). Aplink karvidę nustatyta sanitarinė apsauginė zona.

Tendencijos

Karvių fermos dydis priklauso nuo turimo aplink žemės naudmenų ploto. Karvidės plotas apskaičiuojamas pagal numatomų laikyti karvių kiekį. Rekomenduojama skaičiuoti, kad 100 kg gyvo svorio turėtų būti skirta 7 kub. m patalpos erdvės. Pasaulyje sparčiausiai plinta didelės karvių fermos kuriose laikoma 300-600 karvių, kompleksas gali susidaryti iš kelių tvartų. Tvartai statomi šalto tipo ir dažniausiai iš medinių konstrukcijų. Guoliavietės nekreikiamos, karvės guli ant paklotų, įrengiamos kuo dažnesnį melžimą užtikrinančios sistemos. Karvės laikomos palaidai.
Tauragės herbas

Aprašas

Raudoname skydo fone sidabrinis tauro (medžioklės) ragas.
Kalbančio tipo herbas. Jame vaizduojamas medžioklės tauro ragas simbolizuoja senovės medžioklę ir šio krašto kovas, taip pat miesto vardą.

Istorija

Tauragė miesto teises gavo 1932 m. Herbas sukurtas 1969 m. Po metų herbas panaikintas. Naujasis, pagal 1969 m. herbą sukurtas herbas (dail. J. Galkus) patvirtintas Lietuvos Prezidento 1997 m. kovo 3 d.
Šv. Elijo kalnas

Šv. Elijo kalnas (angl. Mount Saint Elias, pranc. Mont Saint-Élie) – Šiaurės Amerikos Kordiljerų viršukalnė, esanti Šv. Elijo kalnuose. Stūkso ties JAV (Aliaska) ir Kanados (Jukonas) siena. Aukštis – 5489 m. Tai antras pagal aukštį abiejų šalių kalnas (JAV nusileidžia Makinliui, o Kanadoje – Logano kalnui). Kalnas patenka į Vrangelio-Šv. Elijo bei Kluano nacionalinius parkus (UNESCO objektas).
Tlinkitų kalba kalnas vadinamas Yaas'éit’aa Shaa, tai reiškia „kalnas už Ledynų įlankos“. Pirmasis europietis, išvydęs kalną buvo rusų jūrų keliautojas Vitus Beringas (1714 m. liepos 16 d.). Nėra žinoma, ar Beringas suteikė kalnui kokį vardą. Manoma, kad XVIII a. kartografai kalno pavadinimą parinko pagal Šv. Elijo kyšulį, kurį pranašo Elijo dieną (liepos 20 d.) atrado ir taip pavadino Beringas.
Pirmasis į kalną įkopė italų alpinistas, princas Luigi Amadeo di Savoia (1897 m. liepos 31 d.).
Turtu garantuota obligacija

Turtu garantuota obligacija (angl. collateralized debt obligation, CDO) – obligacija, užtikrinta turtu, kurį valdo ją išleidusi įmonė. Tai yra specialus struktūrizuotas finansinis instrumentas. Šie finansiniai instrumentai – tarsi kelių skirtingos rizikos vertybinių popierių rinkinys. CDO paprastai sudaro obligacijos, būsto paskolomis bei kitu turtu garantuoti skolos vertybiniai popieriai.
Vincas Basanavičius

Biografija

Ūkininkas. Brolis Jonas Basanavičius.
Ožkabalių ir Bartninkų apylinkėse užrašė apie 700 pasakojamosios tautosakos kūrinių, 150 dainų, 134 mįsles. Daugumą jo užrašytos tautosakos paskelbė J. Basanavičius rinkiniuose „Lietuviškos pasakos“ (d. 1 1898 m.), „Ožkabalių dainos“ (2 t. 1902 m.), „Iš gyvenimo vėlių bei velnių“ (1903 m.), „Lietuviškos pasakos įvairios“ (3-4 d. 1905 m.).
Šaukėnai

Aplinkinės gyvenvietės

Vidsodis – 12 km
KURŠĖNAI – 22 km 
 Kalniškiai – 3 km
UŽVENTIS – 16 km
Lykšilis – 7 km 
 VAIGUVA – 16 km
Laikšės – 7 km 
 KELMĖ – 21 km
Algimantas Armonas

Biografija

1965–1969 m. mokėsi Varnių vidurinėje mokykloje, 1969–1976 m. Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje, 1977–1979 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakulteto Choreografijos skyriuje, 1979–1982 m. Režisūros katedroje.
1976–1977 m. dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ šokių grupės artistas, 1982 m. ir 1984–1991 m. Kelmės kultūros namų metodininkas ir režisierius, 1991–1992 m. Kelmės rajono valdybos kultūros ir švietimo skyriaus vedėjo pavaduotojas, nuo 1992 m. Kelmės Mažojo teatro režisierius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kelmės rajono skyriaus narys.
1997–2000 m. (LDDP sąraše) ir 2003 m. iki balandžio mėn. (LSDP) Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys.
Įvairių konkursų ir festivalių dalyvis ir prizininkas, 1993 m. ir 1995 m. B. Dauguviečio premijų laureatas. Nuo 1998 m. Kelmės Rotary klubo narys.
Juodi plaukai

Juodi plaukai – tamsiausi ir dažniausi žmonių (Homo sapiens) plaukai. Juoda plaukų spalva yra dominantinis genetinis požymis, jis aptinkamas visų tautybių žmonėse. Juodi plaukai turi daug eumelanino.
Labiausiai žvilgantys plaukai būna juodi plaukai. Kartais juodais vadina ir labai tamsiai rudus (juodai rudus) plaukus.

Juodi plaukai gali būti rudoki, minkštai juodi ar mėlynai juodi. Kartais juodi plaukai saulės šviesoje gali turėti sidabriškai mėlyną žvilgesį. Anglų kalboje juodus plaukus paprastai vadina angl. jet-black 'gagato juodumo' arba angl. raven black 'varno (kranklio) juodumo'.
Dauguma žmonių už Europos ribų yra juodaplaukiai ar turi tamsiai rudus plaukus. Manoma, kad pirmųjų žmonių H.sapiens plaukai buvo juodi. Juodaplaukiai žmonės sudarė praktiškai absoliučią daugumą Afrikoje piečiau Sacharos, Azijoje, ikikolumbinėje Amerikoje.
Juodi plaukai būdingi Pietų Europos, Šiaurės Afrikos europidams, taip pat vakariniams airiams (jiems būdingi juodi banguoti plaukai ir mėlynos akys). Jie paplitę ir centrinėje Europoje. Juodaplaukių mažiausia apie Baltijos jūrą, kur, spėjama, atsirado šviesūs plaukai kaip žmonių požymis.
Juodi žmonių plaukai skiriasi tekstūra. Tiesūs juodi plaukai būdingi azijiečiams ir indėnams. Mišrios kilmės grupėse galima aptikti tiek garbanotų, tiek banguotų ar lygių juodų plaukų.
Vaiduoklių medžioklė

Vaiduoklių medžioklė yra bendras terminas, apibūdinantis vaiduoklių paiešką ir tyrimus. Dažniausiai medžiotojų komandą sudaro 4–8 individai, renkantys vaiduoklių buvimo įrodymus, taip pat bandantys užmegzti su jais ryšį, prašyti palikti apsėstą vietą. Kiekvienas komandos narys paprastai turi skirtingas pareigas, pavyzdžiui, fotografuoja ar įrašinėja garsus. Vaiduoklių medžiotojai dažniausiai yra iškviečiami žmonių, manančių, kad jų name ar kitame objekte vaidenasi. Didelė dalis komandų dirba nemokamai, savo malonumui ar iš mokslinių interesų.
Vaiduoklių medžioklė yra tipiškas pseudomokslas. Medžiotojai elgesiu mėgdžioja mokslininkus, dažnai matuoja ir užrašinėja įvairius parametrus (temperatūra, elektromagnetiniai laukai), tarp kitų prietaisų naudoja infraraudonųjų spindulių bei naktinio filmavimo kameras, diktofonus įrašinėti tariamiems vaiduoklių balsams, kompiuterius. Tačiau jų tyrimų metodai nėra moksliniai, dažniausiai remiasi konfirmacijos klaida, kai bet koks aptiktas ne visai įprastas įvykis priskiriamas vaiduoklių veiklai, pavyzdžiui, netikėtai išsekusios fotoaparato baterijos. Diktofonu įrašyto baltojo triukšmo vėliau klausomasi ir stengiamasi jame rasti vaiduoklių balsų (pareidolija).
Kai kurios komandos naudoja ir visiškai nemokslinius metodus, į komandą pasikviečia mediumų ar ekstrasensų, tariamai kontaktuojančių su vaiduokliais. Tokia praktika laikoma kontroversiška ir tarp pačių vaiduoklių medžiotojų.
Manoma, kad pirmoji vaiduoklių tyrimų istorija aprašyta Plinijaus Jaunesniojo. Ji vyko maždaug 100-asiais mūsų eros metais, ir Plinijui atpasakojant jau buvo šimtmečio senumo. Vaiduoklių paieškos ypač paplito XIX amžiuje, populiarėjant spiritizmui ir mediumams, o mūsų laikais šią veiklą skatina populiariosios kultūros kūriniai, pavyzdžiui, filmai „Vaiduoklių medžiotojai“ ar „Baltasis triukšmas“.
Vaclovas Juodpusis

Biografija

1962 m. baigė Lietuvos konservatoriją, K. Griauzdės muzikos teorijos klasę.
1959–1960 m. Lietuvos radijo muzikos redaktorius. 1961–1967 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto vyr. laborantas, Fonogramų kabineto vedėjas. 1967–1968 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ muzikos redaktorius, 1968–1986 m. Lietuvos televizijos Muzikos redakcijos vyresnysis, 1974–1976 m. vyriausiasis redaktorius, 1976–1986 m. – šios redakcijos vyresnysis redaktorius. 1986–1991 m. Kultūros ministerijos Repertuaro redakcinės kolegijos narys. 1989–1996 m. laikraščio „Muzikos barai“ vyr. redaktorius.  1992–2001 m. Kultūros ministerijos vyr. specialistas muzikai. Nuo 2003 m. S. Vainiūno namų direktorius. 1991–2002 m. Lietuvos radijo laidos „Tautiečių balsai“ autorius ir vedėjas.

Mokslinė veikla

Užrašė 4000 liaudies dainų melodijų. Redagavo „Lietuvių liaudies dainyno“ t. 3-4, 10, 14 ir parengė šio dainyno t. 7 ir 13, „Lietuvių tautosakos“ t. 3 ir 5 melodijas. Harmonizavo lietuvių liaudies dainų chorams ir balsui su fortepijono pritarimu.
Sudarė ir parengė J. Indros, J. Pakalnio, V. Jakubėno, A. Kačanausko, A. Mikulskio, A. Belazaro, G. Gudauskienės vokalinės muzikos rinkinių, parengė melodijų knygoms, tarp jų – J. Dovydaičio „Lietuvių liaudies pasakos su dainuojamais intarpais“ (1997 ir 2000 m.), „Muzikos barų kalendorių“ (1991–1998 m.), „Muzikos kalendorių“ (1999–2005 m.). Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie muziką ir muzikus autorius.
Pranas Jankauskas (1945)

Biografija

1962 m. baigė Alantos vidurinę mokyklą. 1965 m. baigė Daugpilio aviacijos radiotechnikos priešlėktuvinės gynybos mokyklą, 1976 m. – V. Kuibyševo inžinerinę akademiją Maskvoje, karo inžinierius elektromechanikas. 1982 m. technikos mokslų kandidatas.
1965–1972 m. Karelijoje ir Archangelske tarnavo aviacijos specialistu priešlėktuviniuose daliniuose. 1976-1978 m. Kaliningrado aukštojoje inžinerinėje mokyklos mokslinis bendradarbis, 1982-1992 m. vyr. dėstytojas, Elektromechanikos ir automatikos katedros vedėjas, nuo 1985 m. docentas. Nuo 1992 m. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. Lietuvos karo akademija) dėstytojas, nuo 1993 m. – Kovos technikos katedros vedėjas, nuo 1994 m. – viršininko pavaduotojas studijoms, nuo 1995 m. – prorektorius studijoms, nuo 1999 m. – akademijos viršininko pavaduotojas kariniam rengimui, nuo 2000 m. – mokslui ir studijoms. 1994 m. pulkininkas

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptis – magnetinė hidrodinamika, magnetinių laukų modeliavimas. Parašė daugiau kaip 70 mokslo darbų, vadovėlių, mokymo priemonių. 37 išradimų autorius.
Jolanta Grigutienė

Biografija

1988 m. baigė Panevėžio J. Švedo pedagoginę muzikos mokyklą, dainavimo mokytoja ir muzikos vadovė. 1993 m. Klaipėdos universitete baigė ikimokyklinę pedagogiką ir psichologiją.
UAB „Glasget“ komercijos direktorė, UAB „Vilniaus skalbykla“ komercijos direktorė.
Darbo partijos Vilniaus skyriaus narė. Nuo 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.