Baltų-slavų kalbos

Chronologija

Vienas iš baltų-slavų vienovės šalininkų T. Ler-Splavinskis mano, kad šių kalbų vienovės laikotarpis truko 500 – 600 metų ir prasidėjo (drauge su baltų-slavų kalbų išsiskyrimu iš kitų indoeuropiečių dialektų) ėmus plisti virvelinės keramikos kultūrai, kuriai priklausė baltų-slavų protėviai, o baigėsi sulig lužitėnų kultūros iškilimu.
Taikydamas glotochronologijos metodą, S. Starostinas apskaičiavo, kad baltų ir slavų kalbos turėjo atsiskirti apie 1210 m. pr. m. e. P. Novotna ir V. Blažekas, su tam tikromis pataisomis pasitelkdami Starostino metodą, šių kalbų atsiskyrimą nukelia į 1400 m. pr. m. e. Anos Dybo apskaičiavimais, derintais su genetikos duomenimis, baltų ir slavų kalbų vienovė turėjusi baigtis 1400 – 1300 m. pr. m. e.
S. Bernšteinas, baltų ir slavų kalbų suartėjimo laikotarpio šalininkas, šį suartėjimą mano trukus nuo II tūkstantmečio pr. m. e. vidurio iki I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio.
V. Toporovo ir V. Ivanovo teigimu, nuo II tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio slavų prokalbė tebuvo baltų prokalbės šnektų tąsa.

Individualios įžvalgos

Kaip pažymi V. Ivanovas, skiemeniniai sonantai vienodai pakito baltų, slavų ir germanų kalbose. Anot V. Georgijevo, panašūs indoeuropiečių sklandžiųjų ir nosinių sonantų pokyčiai, kokie turimi baltų ir slavų kalbose, sutinkami tocharų ir indoiranėnų kalbose, pavyzdžiui, senojoje indų kalboje (Vedų kalboje, sanskrite) būta junginių ir, ur. Savo ruožtu V. Porcigas pažymi, kad minėtieji skiemeninių sonantų virsmai negali būti taikomi indoeuropiečių kalboms klasifikuoti, matyt, jie terodo šių kalbų tarpusavio sąveiką.
L. Mošinskio manymu, nors ide. skiemeninių sonantų pokyčiai ir yra bendras baltų-slavų kalbų procesas ir juo gali būti grindžiama baltų ir slavų prokalbių bendrumo tezė, vis dėlto jau baltų-slavų laikais slavų prokalbėje, kaip rodo daugybė duomenų, šio virsmo rezultatai skyrėsi nuo turėtųjų baltų prokalbėje, o tai buvo susiję su baltų-slavų kalbos protoslavų dialektuose veikusiu atvirojo skiemens dėsniu. T. Milevskis, neigdamas buvus bendrą baltų-slavų prokalbę ir remdamasis šia slavų prokalbės ypatybe, praslaviškus mišriuosius dvibalsius vesdina tiesiogiai iš ide. skiemeninių sonantų.
R. Sukacas pažymi, kad vadinamasis Vinterio dėsnis galioja ne tik baltų ir slavų, bet ir albanų kalboje.

Kritika

Kaip ir visi Maskvos akcentologijos mokyklos tyrėjai ir daug kitų kalbininkų, V. Dybo savo darbo „Slavų akcentologija: Slavų prokalbės kirčiavimo paradigmų sistemos rekonstravimo patirtis“ metodologiją grindžia „paradigmų akcentologija”, kurią iš pagrindų kritikavo J. Stepanovas: jis V. Dybo priekaištavo, kad šis, sekdamas F. Sosiūru, į šakninę morfemą žvelgia atsietai, nors iš tiesų „vedinio kirčiavimo tipo ir šakninės morfemos priegaidės ryšį lemia žodžių darybos tipas, žodžių darybos modelis kaip visumos dalis ir pan.”

Individualios įžvalgos

Kalbėdamas apie priegaidžių pasiskirstymą ir vartoseną J. Kurylovičius pažymi, kad baltų ir slavų prokalbių morfologinė sandara buvo tapatinga iki susidarant bendroms priegaidėms. J. Ševeliovas atkreipia dėmesį, kad baltų, slavų akūto ir cirkumflekso priešprieša bei toks pats reiškinys graikų kalboje susidarė nepriklausomai, jau suskilus indoeuropiečių prokalbei. Ch. Stangas manė, kad slavų akūtas, priešingai negu lietuvių, yra išlaikęs baltų-slavų laikotarpio pobūdį.
Klasikinės slavų akcentologijos atstovo L. Mošinskio teigimu, bendroji baltų-slavų kalba iš indoeuropiečių prokalbės buvo paveldėjusi dvi savarankiškas prozodijos ypatybes – kirčio stiprumą ir ilgumą, o trečioji ypatybė – priegaidė – savo ruožtu rodo bendrą baltų-slavų naujovę. Be to, „ankstyvojoje praslavų kalboje” (rus. раннепраславянский, L. Mošinskio terminas), tam tikrų baltų-slavų dialektų junginyje, iš kurio vėliau išsirutuliojo slavų prokalbė, greta iš indoeuropiečių prokalbės paveldėto ilgumo atsirado papildoma ypatybė − balsio kokybės pokytis.
V. Dybo ne viename iš savo darbų laikosi požiūrio, kad baltų-slavų kirčiavimo sistema yra itin archajiška ir iš esmės nedaug tenutolusi nuo indoeuropiečių prokalbės būklės, o kitos indoeuropiečių kalbos arba savo kirčiavimo sistemų neteko, arba jas iš pagrindų pertvarkė. Drauge jis pažymi, kad kai kurios tam tikrose indoeuropiečių kalbose atsiradusios kirčiavimo naujovės yra būdingos ir baltų-slavų kalboms, pavyzdžiui, kaip Hirto dėsnis keltų-italikų kalbose ir metatonija graikų kalboje. Maskvos akcentologijos mokyklos atstovas S. Nikolajevas metatoniją, kai akūtas prieš dominantines priesagas keičiamas cirkumfleksu, laiko specifiniu vėlyvojo indoeuropiečių prokalbės laikotarpio reiškiniu, o Hirto dėsnis, kaip pastebi S. Nikolajevas, turi tipologinių paralelių keltų-italikų kalbose.
Indoeuropiečių kirčiavimui skirtame straipsnyje T. Pronkas nurodo, kad, išskyrus senovės indų kalbą, galbūt tiktai slavų, bet ne baltų prokalbės priegaidės tiesiogiai tęsia indoeuropiečių prokalbės tonų sistemą. T. Pronko manymu, slavų prokalbės priegaidės nėra naujadaras ir į jas žvelgti kaip į baltų-slavų naujovę būtų sudėtinga. Taip pat jis pažymi, kad Dybo pastabas apie kirčio vietą slavų prokalbėje aiškinti būtų paprasčiau, jei šis prozodijos reiškinys būtų nagrinėjamas kaip kirčio vietos indoeuropiečių prokalbėje paveldas.
Ch. Stangas ir juo sekantys F. Kortlandtas, V. Skliarenka bei daugybė kitų šiuolaikinių akcentologų neigia, kad slavų prokalbėje galiojo Sosiūro-Fortunatovo dėsnis. O Maskvos akcentologijos mokyklos atstovai (V. Dybo, S. Nikolajevas) vienoje iš savo alternatyvių slavų prokalbės kirčiavimo rekonstrukcijų sutinka, kad šioje prokalbėje Sosiūro-Fortunatovo dėsnis galiojo. Z. Zinkevičius pabrėžia, kad šis dėsnis aiškiai matomas tik lietuvių kalboje, tad baltų prokalbėje jo dar neturėjo būti. 
Savo ruožtu olandų kalbininkas P. Hendriksas kritikuoja Maskvos akcentologijos mokyklos atstovus, konkrečiai – V. Dybo, nes pastarasis kalbininkas, abejodamas galimybėmis Hirto dėsnį taikyti tam tikriems slavų prokalbės kirčiavimo reiškiniams, šiam dėsniui suteikė miglotą statusą. O T. Chazagerovas Hirto dėsnį laiko abejotinu.

Gretutinė pozicija

H. Majeris pažymi, kad, skirtingai nuo baltų prokalbėje turėtų grynai fonologinių naujovių, baltų ir slavų kalbų panašumai susidarė dėl tarpusavio sąveikos ir jų bendras kirčiavimo inovacijas lėmė morfologija bei sintaksė. K. Ebelingas, slavų akcentologijos „po Illič-Svityčiaus eros” atstovas, slavų akcentologijos reiškinių chronologijos apžvalgoje teigia, kad didelis baltų ir slavų kirčiavimo sistemų artumas gali būti aiškinamas „analogiška, bet ne identiška raida, kurios ištakos – ta pati indoeuropiečių prokalbės schema”.
V. Illič-Svityčiaus manymu, nors, sugretinus baltų ir slavų vardažodžio kirčiavimo paradigmų sistemas, daroma išvada, kad jos yra tapačios, vis dėlto sunku pasakyti, ar toks artumas rodo buvus bendrą baltų-slavų vardažodžio kirčiavimo paradigmų sistemą, nes paslankus kirtis baltų ir slavų kalbose gali būti iš ide. paveldėtas archaizmas. Kalbant apie kirčio iš galūnės atitraukimą (Hirto dėsnį), jis iš tiesų yra naujovė, tačiau turima taip pat ir keltų-italikų kalbose.
Nors T. Olanderis savo akcentologijos tyrimuose sutinka, jog baltų ir slavų kalbos šiuo atžvilgiu glaudžiai susijusios, bet taip pat jis pažymi, kad tokios bendros naujovės gali būti interpretuojamos įvairiai – tiek kaip bendrõs baltų-slavų prokalbės paveldas, tiek kaip dialektų, iš kurių kilo baltų ir slavų prokalbės, artimų kontaktų padarinys. Be to, pasak jo, metodologiškai į bendrą baltų-slavų prokalbę būtų galima žvelgti kaip į patogų modelį, įgalinantį apibrėžti bendrąjį baltų ir slavų prokalbių paveldą, tačiau šių prokalbių prototipinių dialektų santykiai galėję būti žymiai sudėtingesni.

Priešininkų argumentai

Įžymus ukrainiečių akcentologas L. Bulachovskis, klasikinės slavų akcentologijos atstovas, daugybėje savo darbų aptardamas baltų ir slavų kalbų santykių klausimą, kaip ir N. van Veikas teigia, kad Sosiūro-Fortunatovo dėsnis gali būti šių kalbų lygiagrečios raidos padarinys. O kad Hirto dėsnis būtų galiojęs slavų prokalbėje, tai patikimų įrodymų, jo manymu, nėra, nors Ler-Splavinskio slavų prokalbei suformuluotos Hirto dėsnio pataisos jo galiojimą šioje kalboje daro įtikinamesnį. L. Bulachovskis pažymi, kad nemažai kitų akcentologijos sugretinimų, pavyzdžiui, metatonija, neatrodo įtikinamai. Kalbėdamas apie priegaidžių pobūdį jis teigia, kad „abiejose lyginamose kalbų grupėse vidiniai skirtumai (net iki visiškų priešybių) ne mažesni, negu jas lyginant kartu paėmus”.

Šalininkų argumentai

Viename iš savo keturiolikos punktų O. Semerenis atkreipia dėmesį į žymią dalį bendros leksikos, kurios kitose indoeuropiečių šakose nėra. Be to, daugiau kaip 200 baltų ir slavų kalbų žodžių yra išskirtinės bendrybės.
Siūlydamas taikyti naują leksikos statistikos metodą, M. Sajenka teigia, kad bazinė baltų ir slavų prokalbių leksika rodo daug bendrų naujovių, o tai, anot jo, gali būti svarus argumentas baltų-slavų kalbinės vienovės naudai.

Kritika

Genetinio giminingumo priešininkų nuomone, į didelę šios leksikos dalį galima žvelgti kaip į nepriklausomai išlaikytus indoeuropiečių archaizmus, abipusio skolinimosi arba arealinio supanašėjimo padarinius. Taip pat jie pažymi, kad oponentai ignoruoja substrato poveikį, susijusį su kažkada aktyviai kontaktavusių baltų ir slavų etniniu maišymusi.

Individualios įžvalgos

S. Bernšteino manymu, tiriant šių kalbų leksiką, būtina skirti bendrąjį indoeuropiečių prokalbės laikų leksikos paveldą ir bendras žodyno naujoves, susidariusias baltų ir slavų kontaktų metu, tačiau, sakykim, R. Trautmanas to kitados nepadarė: 1923 m. išleistame „Baltų – slavų žodyne” (vok. Baltisch–slavisches Wörterbuch, Getingenas) jis pateikia net apie 1 700 žodžių, tačiau daugiau kaip 75 % šio žodyno nėra išskirtinės baltų ir slavų bendrybės, nes tie žodžiai turimi ir kitose indoeuropiečių kalbose, jungia dalį baltų ir slavų kalbų arba priklauso tik vienai kuriai kalbai.

Priešininkų argumentai

Savo ruožtu genetinio giminingumo priešininkai teigia, kad esama žymių baltų ir slavų kalbų leksikos bei semantikos skirtumų, kurie siekia labai senus laikus. Svarbiausios, priešininkų manymu, sąvokos, pavyzdžiui: „kiaušinis”, „mušti”, „kančia“, „pilvas”, „mergina (merga)”, „lyguma”, „ąžuolas”, „kirsti”, „balandis”, „viešpats”, „svečias”, „žaizdras” – baltų ir slavų kalbose įvardijamos skirtingais žodžiais. 
Sudarytas baltų ir slavų skirtybių žodynas (savotiškas anti-Trautmanas) būtų nepalyginamai įspūdingesnis negu bendrybių žodynas.