google/wiki40b huggingface dataset:
Supraslio valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII–XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Balstogės rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1973–1976 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Zašciankų valsčiui. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Cegielnia, Celičanka, Ciasne, Čolnovas, Drukovščizna, Grabuvka, Grabuvka Kolonija, Henrikovas, Izobai, Jaluvka, Karakule, Komosa, Kone, Kopna Gura, Kozlai, Krasne, Krasne Gajuvka, Krasni Lasas, Kžemiene, Lažniai, Majuvka, Miendzižeče, Ogrodničkai, Piečonka, Podjaluvka, Podlažniai, Podsokolda, Podsokolda Gajuvka, Pulkas, Sadovi Stokas, Sobolevas, Sobolevo Kolonija, Sokolda, Sovlanai, Stari Maidanas, Suražkovas, Turas, Turo Gajuvka, Voroniče, Zaciše, Zašciankai, Zdroje ir Zelona.
Theodor Adrian von Renteln

Biografija

Po 1917 m. revoliucijos grįžo į Vokietiją, kur studijavo nacionalinę ekonomiką ir pramoninę teisę. Daktaras, aktyvus žurnalistas. Gerai kalbėjo rusiškai, laikė save Rytų problemų ekspertu.
Nuo 1928 m. – NSDAP, nuo 1929 m. – SA narys. 1929 m. – Nacionalsocialistinių mokytojų draugijos vadovas, 1931–1932 m. – organizacijos „Hitler-Jugend“ vadovas. Nuo 1933 m. – Reichstago deputatas, atstovavęs Potsdamui. 1933–1935 m. – Vokietijos pramonės ir prekybos rūmų pirmininkas. Vokietijos – Belgijos draugijos Berlyne prezidentas. 1934 m. – Reicho darbo tarnybos štabo vadovas.
1941 m. liepos 28 d. – 1944 m. – Lietuvos generalinis komisaras. Organizavo Lietuvos kolonizavimą ir germanizavimą, gyventojų vežimą priverčiamajam darbui į Vokietiją ir naikinimą.
1941 m. rugpjūčio 26 d. įsakė spygliuota viela aptverti Kauno geto tiltus, nukirpti telefono laidus ir panaikinti pašto paslaugas. Jisai kaltinamas 20 000 žydų iškraustymu 1943 m. iš Vilniaus geto į naikinimo stovyklas.
Pateko į rusų nelaisvę ir 1946 m. sovietų teismo sprendimu buvo pakartas.
Julius Naudužas

Biografija

Mokėsi Žagarės vidurinėje mokykloje, 1954 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
Studijuodamas universitete dirbo A. Puškino muziejuje Markučiuose ir Lietuvos istorijos institute. Nuo 1954 m. Šiaulių Aušros muziejaus archeologas. 1959 m. ir 1963 m. tyrinėjo Šiaulių apylinkių archeloginius paminklus, surinktais eksponatais papildė muziejaus fondus. 1964–1971 m. Aušros muziejaus direktorius, rūpinosi muziejaus patalpomis, rengė naujas ekspozicijas. Aktyviai bendradarbiavo miesto spaudoje. Išėjęs iš muziejaus, dirbo Televizorių gamykloje ir kitose Šiaulių miesto įmonėse. 
Mokėjo anglų, prancūzų, lenkų ir latvių kalbas.

Tyrimai

Dar studijuodamas 1952 m. dalyvavo Nemenčinės piliakalnio kasinėjimuose, kartu su Vilniaus universiteto ir Istorijos instituto ekspedicija kasinėjo Počkaluvkos pilkapyną Vilniaus raj., kur buvo ištirtas vienas pilkapis su dviem degintiniais kapais. 1952 m. gruodžio 20 d. ataskaitiniame archeologų susirinkime perskaitė pranešimą apie šio pilkapio tyrinėjimus bei čia surinktą archeologinę medžiagą.
Pirmuosius savarankiškus archeologinius tyrimus atliko 1954 m. Trakų pilies bokšte. Dirbdamas Šiaulių Aušros muziejuje per 15 metų, nuo 1954 iki 1969 m. kasinėjo 11 archeologijos paminklų: vieną piliavietę, 2 piliakalnius ir 8 kapinynus Joniškio, Akmenės ir Šiaulių rajonuose, Žemaitijoje. Tik atvykęs į Šiaulius, 1954 m. rudenį J. Naudužas kasinėjo Varpo ir Gluosnių g. kapinyną Šiauliuose ir atnaujino dar prieškariu nutrūkusius muziejaus archeologinius tyrinėjimus.
Beveik visi J. Naudužo archeologiniai tyrinėjimai buvo žvalgomojo pobūdžio, kai atidengiamos nedidelės perkasos, tyrinėjama po keletą ar keliolika kapų. Didžiausias plotas, 1179 m², ištirtas Velžių piliakalnyje, kiek mažesni kasinėjimai vykdyti Laiviuose (170 m²), ir Papilėje (120 m²), pastaroji buvo tyrinėta pirmą kartą. Jo tirti Žvelgaičio Kalnas, Gibaičių kapinynas, Valdomų kapinynas, Rukuižių kapinynas.
Medžiagos apie J. Naudužo kasinėjimus nėra daug – tik archeologinių tyrimų dienoraščiai bei ataskaitos, kurios, deja, ne visada pakankamai išsamios ir informatyvios. Pirmųjų jo kasinėjimų dienoraščiai gana išsamūs – kruopščiai užrašytos surinktos legendos apie paminklą, žmonių pasakojimai, aprašyta vietovė, kiekvienas atidengtas kapas, pateiktos nuotraukos bei radinių sąrašai (Papilė, Akmenės raj., Valdomai, Šiaulių raj. ir kt.). Vėlesnių tyrinėjimų ataskaitos ne tokios išsamios, jose trūksta elementariausių duomenų, o 1956 m. Rukuižių senkapio ir Žvelgaičio piliakalnio, Joniškio raj., kasinėjimų aprašymų iš viso nėra, likę tik radinių sąrašai. Reikia manyti, jog vadovavimas muziejui, ypač ūkiniai jo reikalai, trukdė jam kruopščiai atlikti archeologinius darbus.
Manilos įlanka

Manilos įlanka – įlanka Lusono salos pietvakariuose, Filipinuose. Įlanka yra natūralus uostas, Bataano pusiasalio skiriamas nuo Pietų Kinijos jūros. Žiotyse plotis – 19 km, toliau išsiplečia iki 48 km.
Įlankos žiotyse yra keletas salų. Didžiausia ir svarbiausia – Koregidoras, kuri kartu su Caballo salele dalija žiotis į pietinį (10,5 km) ir šiaurinį (3,2 km) kanalus. Dėl strateginės padėties XIX a. pradžioje šiose salose, taip pat El Fraile saloje pietiniame kanale ir prie žiočių esančioje Carabao saloje JAV kariuomenė įrengė fortus (Harbor Defenses of Manila and Subic Bays).
Plotas – 1994 km², kranto linijos ilgis – 190 km, vidutinis gylis – 17 m. Baseino plotas ~17 000 km². Tūris ~28,9 km³. Didžiausias intakas, Pampanga, atneša iki pusės gėlo vandens. Įlankos rytinėje pakrantėje išaugo Manilos metropolis.
Faktoringas

Faktoringas – paslaugų visuma, pagrįsta piniginio reikalavimo (debitorinio įsiskolinimo) perdavimu faktoringo bendrovei ir apimanti finansavimą, sąskaitų administravimą ir klientų skolų apskaitą bei rizikos, susijusios su abejotinomis skolomis, sumažinimą. 
Šimtai tūkstančių pasaulio įmonių, sudarydamos prekybos sandorius, naudojasi faktoringo bendrovių paslaugomis. Faktoringas leidžia pritraukti papildomų lėšų prekybai finansuoti, užtikrina stabilius pinigų srautus bei palengvina jų planavimą, sumažina valdymo ir administracines sąnaudas, gali eliminuoti riziką, susijusią su blogais debitoriniais įsiskolinimais, todėl įmonės daugiau išteklių gali skirti savo pagrindinei veiklai.

Finansavimas

Faktoringas yra efektyvus ir greitas įmonės apyvartinio kapitalo finansavimo būdas, kuris leidžia, neįkeičiant turto, gauti 80–90 proc. sąskaitos sumos. Per kelias dienas, pateikus dokumentus, pardavėjui sumokamas avansas, o pirkėjui atsiskaičius, – ir likusi suma. Faktoringas yra labai lanksti finansavimo priemonė, nes ji tiesiogiai susijusi su pardavimo apimtimi – kuo didesnis pardavimas, tuo daugiau gaunama lėšų.

Rizikos sumažinimas

Suinteresuota parduoti įmonė dažnai netikrina savo pirkėjų mokumo bei finansinės padėties, todėl pardavėjui gali kilti nenumatytų sunkumų, kai jo pirkėjai susiduria su mokumo problemomis. Faktoringo paslaugų teikėjas gali įvertinti riziką, susijusią su įvairiomis įmonėmis ir įmonių grupėmis, nes turi išsamią duomenų bazę, klientų tinklą. Faktoringas garantuoja įmonei stabilius ir patikimus pinigų srautus net ir tuo atveju, kai pirkėjas susiduria su mokėjimo sunkumais ar bankrutuoja.
Vasajus-Viraras

Istorija

Vasajus-Viraras sudarytas dėl urbanizacijos procesų sujungus keletą mažesnių miestų. Dabartinė miesto teritorija apytiksliai sutampa su senovinio Soparos miesto teritorija. Šis miestas buvęs svarbiu senovės Indijos uostu, vykdžiusiu prekybą su Mesopotamija, Egiptu, Arabija. XVI–XVII a. čia buvo įsitvirtinę portugalai.
Ožka (kinų zodiakas)

Ožka – aštuntasis iš dvylikos metų ciklo gyvūnų, sutinkamų kinų zodiake. Ožkos metai yra siejami su žemės šakos simboliu 未.
Šio gyvūno elementas – žemė, o laikas – 13–15 val.
Metų laikas – vasara, o mėnuo – liepa.
Spalvos – žalia, raudona, violetinė. Skaičiai – 3, 9 ir 4.
Labiausiai atitinkantis Vakarų horoskopo ženklas – Vėžys.
Gediminas Girdvainis

Biografija

1969 m. baigė LSSR konservatoriją. 1969–1970 m. Šiaulių, 1971–1994 m. Jaunimo, nuo 1994 m. Vilniaus mažojo teatro aktorius. Vaidyba temperamentinga, improvizacinė, ypač raiškūs komiški, tragikomiški vaidmenys.
Augustavo kultūros namai

Augustavo kultūros namai (lenk. Augustowskie Placówki Kultury) – kultūros namai Augustavo mieste. Įstaiga įsteigta 1991 m. kovo 19 dieną. Įstaiga yra įsikūrusi adresu Rynku Zygmunta Augusta 9. Augustavo kultūros namams priklauso: Miesto kultūros namai, Augustavo miesto viešoji biblioteka, Augustavo krašto muziejus. Kultūros namai leidžia laikraštį „Augustavo apžvalga“ (lenk. Przegląd Augustowski) ir rūpinasi miesto ekologinėmis problemomis.
Norvegijos rigsdaleris

Monetos

XVIII a. pabaigoje ir XIX a. pradžioje buvo kaldinamos 1, 2, 4, 8 ir 24 skilingų bei ¹⁄₁₅, ¹⁄₅, ⅓, ½, ⅔ ir 1 rigsdaler specie monetos.

Banknotai

1695 m. vyriausybė leido 10, 20, 25, 50 ir 100 rigsdalerių (spelt rixdaler) banknotus. 1807 m. vyriausybė vėl išleido banknotus, kurių nominalai buvo 1, 5, 10 ir 100 rigsdaler courant, o 1810 m. buvo išleisti dar ir 12 skilingų banknotai. 1813 m. Norges Rigsbanken ėmė leisti banknotus, kurių nominalai buvo 3, 6, 8 ir 16 skilingų, ½, 1, 5, 15, 25, 50 ir 100 rigsdalerių.
Ceglédi VSE

Istorija

Klubas įkurtas 1935 m.

Stadionai

Namų rungtynes yra žaidę „Ecsedi László Sportcentrum“ stadione (Albertirsoje), kai turėjo licencijuotis NB II pirmenybėms. 
NB III pirmenybių rungtynes žaidžia „CVSE Malomtó széli sporttelep“ stadione Ceglėdo mieste.
Liesis

Biografija

Didžiūnas. XIV a. trečiame dešimtmetyje buvo Gedimino atstovas per derybas su Vokiečių ir Livonijos ordinais, Rygos arkivyskupu. Per vieną pasiuntinybę su palyda kryžiuočių buvo paimtas į nelaisvę. 1323 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Livonijos taikos bei prekybinės sutarties liudytojas. 1326 m. Gedimino vardu paskelbė pranešimą, kritikuojantį Vokiečių ordiną.
Griškabūdžio Kristaus Atsimainymo bažnyčia

Istorija

Teklės Vyšniaveckienės lėšomis 1742–1743 m. pastatyta medinė bažnyčia. Ją 1743 m. konsekravo Žemaičių vyskupas Antanas Tiškevičius. Parapija atiduota Naumiesčio karmelitams. Jie čia įkūrė savo skyrių. Karmelitai pagal inžinieriaus architekto Juozapo Vališausko projektą 1792–1796 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią ir varpinę (buvusiame miško plote, kuriame iškirsta mediena bažnyčiai, įsikūrė kaimas Bažnytgiris). Lėšas skyrė Jurbarko seniūnas Ignas Potockis. 1800 m. bažnyčią konsekravo Vygrių vyskupas Mykolas Pranciškus Karpavičius.
1805 m. uždarytas karmelitų vienuolynas (1840 m. pastatas sudegė). 1819 m. veikė parapinė mokykla. 1877–1880 m. įrengtas naujas altorius, bažnyčia remontuota. 1906 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Juozapas Marma). Jis 1909 m. įsteigė biblioteką – skaityklą ir arbatinę. 1911 m. bažnyčia remontuota. Per Pirmąjį pasaulinį karą varpinė ir klebonija sudegė, vokiečiai pasiėmė 2 varpus.
Nuo 1922 m. klebonavęs Juozas Vaičaitis (1881–1961 m.), poeto Prano Vaičaičio brolis) 1929 m. atnaujino bažnyčią, 1933 m. pagal inžinieriaus Antano Bistricko projektą pastatė gelžbetoninę varpinę. Klebonas Juozas Adomaitis (1901–1983; (Griškabūdyje 1945–1951 m.) ištremtas 20 m. į Sibirą. Vėlesnis klebonas Pranas Litvinas suremontavo bažnyčią.

Architektūra

Bažnyčia – vienintelis Lietuvoje aštuoniakampio plano medinis klasicistinių formų kulto pastatas. Ji su bokšteliu, žemesniais stačiakampio prieangio – portiko ir presbiterijos-zakristijos priestatais. Vidų puošia sieninė tapyba. Bažnyčia 1970–1971 m. restauruota, projekto vadovė – Elvyra Rūgytė. Šventorius aptvertas.
Lisiai

Istorija

Manoma, kad į dabartines teritorijas naba kalba kalbančios gentys atsikėlė Centrinio Sudano genčių migracijos metu. XIV a. į šias teritorijas iš Kanemo migravo dalis kanūrių, žinomų, kaip bulalai. Jie atsinešė valstybingumo idėją, tačiau perėmė vietinių gyventojų kalbą.
Įsitvirtinę Fitrio ežero apylinkėse, jie rengė siaubiamuosius žygius į Kanemą, ir jų invazijos buvo vienas pagrindinių faktorių, sunaikinusių šią valstybę. Tarp 1376 ir 1400 bulalai nužudė net penkis Kanemo valdovus, dėl ko galiausiai Kanemo monarchija buvo priversta palikti savo tradicines teritorijas ir įsikurti į vakarus nuo Čado ežero, įkurdami Bornu. Lisiai, vadovaujami bulalų, įkūrė savo valstybę prie Fitrio ežero, su centru Jao miestelyje, žinomą kaip Jao sultonatas.
XVI a. Bornu susigrąžino prarastas Kanemo žemes Garni Kiyala mūšyje ir privertė Jao sultonato žmones atsitraukti. Nepaisant to, lisiai ir toliau kontroliavo teritorijas prie Fitrio ežero ir vykdė klestinčią prekybą su Egiptu. XIX a. pabaigoje Jao sultonatas atiteko Prancūzijos Ekvatorine Afrikai.
Dabar lisiai yra žemdirbiai, auginantys sorgą, soras, medvilnę, manijoką. Augina gyvulius. Gyvena nedideliais kaimais, kurių kiekvienam vadovauja kaimo seniūnas.
Santaika (laikraštis)

„Santaika“ – JAV lietuvių savaitraštis, leistas 1915–1916 m. Klyvlende.

Istorija

Redaktorius-leidėjas P. Šukys. Nuo 1916 m. rugpjūčio mėn. vietoje „Santaikos“ pradėjo eiti „Dirva“.
Užvarmis

Aplinkinės gyvenvietės

UŽVENTISVabaliai
Šiaurės rytų indėnai

Geografija

Teritorija apėmė teritorijas JAV (Meinas, Naujasis Hampšyras, Vermontas, Masačusetsas, Rod Ailandas, Niujorkas, Konektikutas, Naujasis Džersis, Pensilvanija, Delavaras, Merilendas, Virdžinija, Vakarų Virdžinija, Pietų Karolina, Ohajas, Mičiganas, Indiana, Ilinojus, Viskonsinas) ir Kanadoje (pietų Ontarijas, rytų Kvebekas, Naujasis Brunsvikas, Naujoji Škotija, Princo Edvardo sala).
Šiaurės rytų miškai ribojosi su Subarktine zona šiaurėje ir Pietryčių miškais pietuose. Rytuose perėjo į Didžiųjų lygumų zoną. Regione buvo penki Didieji ežerai, o didžioji jo dalis priklausė Šv. Lauryno upės baseinui.
Pats regionas dalijamas į tris smulkesnius regionus. Rytinis ruožas prie Atlanto vandenyno vadinamas Pakrantės zona, šiaurinė teritorija vadinama Šv. Lauryno žemuma, didžioji teritorijos dalis krašto gilumoje vadinama Didžiųjų ežerų regionu.

Kultūra ir istorija

Priešistoriniais laikais į regioną atsikėlė algonkinų ir irokėzų kalbomis kalbančios gentys, kurios sudarė pagrindinę gyventojų dalį iki pat kolonizacijos. Kaip atskiras regionas Šiaurės rytai ėmė formuotis pirmaisiais mūsų eros amžiais, kuomet vietos gentys sukūrė taip vadinamąją Hopvelio kultūrą, kuri sujungė Didžiųjų ežerų gyventojus į vientisą prekybinę sistemą. Manoma, kad ši kultūra kilo dab. Ilinojaus valstijoje apie II a. ir paplito plačiame regione. Indėnai tarpusavyje dalijosi produktais, pylė vadinamuosius maundus.
VI a. Hopvelio kultūra sunyko, bet vietos gyventojai perėjo prie žemdirbystės.
Europiečių atvykimo laikais XVI a. visa šiaurinė regiono pakrantė buvo apgyvendinta algonkinų genčių, vadinamųjų vabanakių (mikmakai, abanakiai, penakukiai ir kt.), piečiau gyveno masačiusetai, mohikanai, delavarai, konojai, pouhatanai ir kt. Giliau krašte, Lauryno upės slėnyje ir aplink Ontario bei Erio ežerus, gyveno irokėzų kalbomis kalbėję gentys: mohaukai, suskehanai, eriai ir kt. Dar toliau į krašto gilumą vėl driekėsi algonkinų genčių, vadinamųjų anišinabių, žemės.
Europiečių atvykimo laikais dauguma regiono indėnų genčių buvo sukūrę gentines konfederacijas, valdžiusias dideles teritorijas. Svarbiausios iš tų konfederacijų buvo Irokėzų konfederacija į pietus nuo Ontarijo ežero, Anišinabiai aplink Aukštutinį ežerą, Ilinojaus konfederacija į pietus nuo Mičigano ežero, Vabanakiai, Mohikanai, Delavarai, Nantikokai ir Pouhatanai pakrantėje.
Šiaurės rytų indėnai buvo vieni pirmųjų, susidūrusių su europiečių olandų, britų ir prancūzų kolonizatoriais XVI–XVII a. Prancūzai ėmė kolonizuoti Šv. Lauryno upės baseiną, vėliau olandai įkūrė Naujuosius Nyderlandus, o britai – Plimuto koloniją. Kolonizatoriai naudojosi vietos konfederacijų tarpusavio karais ir remdavo tai vieną, tai kitą pusę. Iki XVIII a. pabaigos kraštas buvo kolonizuotas.
Černivcių sritis

Plotas

Srities plotas 8 100 km², kas sudaro 1,34 % Ukrainos teritorijos ir tai yra mažiausia Ukrainos sritis.

Vandens telkiniai

Per šią sritį teka apie 70 upių kurios ilgesnės nei 10 km. Ilgiausios jų – Dniestras, Prutas, Žižija.

Reljefas

Kraštovaizdis labai įvairus – Karpatai, pereinantys į kalvas artėjant prie Pruto ir Dniestro, taip pat lygumos. Srities teritorijoje yra apie 90 km ilgumo gipsinis Pelenės urvas.

Klimatas

Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos.

Istorija

Ši teritorija – šiaurinė Bukovinos dalis, kurią aneksavo Sovietų Sąjunga 1940 metais. Sritis įkurta po II pasaulinio karo. Nedidelė Černivcių srities teritorija aplink Chotyno miestą anksčiau priklausė Besarabijai. Dauguma gyventojų – ukrainiečiai, o rumunai ir moldavai sudaro apie 20 % (nors yra vietovių, kur rumunai sudaro daugumą – Herţa, Novoselica).
HNK Šibenik

Istorija

Klubop ištakos sioekia 1932 m. Yra žaidę elito divizione. Pastaruoju metu Antrame divizione.

Sudėtis

Atnaujinta: 2010 m. vasario 2 d.
<...>
Laukagalio akmuo su dubenėliais

Laukagalio akmuo su dubenėliais, dar vadintas Aukuru, Didžiuoju akmeniu, Velnio sostu – mitologinis akmuo su dubenėliais ir loveliais Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Laukagalio kaimo (Žaslių seniūnija).
Masyvus riedulys pasiekiamas, pasukus iš kelio  4717  Vievis–Kazokiškės–Paparčiai–Žasliai  (1,5 km į pietvakarius nuo Paparčių) per Laukagalį šiaurės vakarų kryptimi, nuvažiavus apie 3,6 km geru žvyrkeliu. Likus iki tikslo 1 km ir toliau pastatytos kelio nuorodos. Paskutinė kelio atkarpa – apie 0,8 km (pervažiavus Gamantos upelį) veda sezoniniu lauko keliuku. Riedulys stūkso nedidelio miškelio aikštelėje. Apsauginė teritorija tvarkinga, prie akmens pastatyta lenta su išsamia informacija. Išlikęs senas betoninis stulpas be metalinio skydo, žymėjusio paminklą. Akmuo nuvalytas, ant jo paviršiaus akivaizdūs lovelių ir dubenėlių požymiai. 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 5033).

Akmuo

Akmuo – 5,15 m ilgio, 4,1 m pločio ir 2,3 m aukščio rusvas granitas. Jo šiaurinė dalis aukštesnė, joje yra apie 5 cm skersmens ir 2 cm gylio 7 dubenėliai, spėjama, dar 2 dubenėliai sunyko. Dubenėlių išdėstymas panašus į Didžiųjų Grįžulo ratų žvaigždyną. Akmens pietinėje dalyje – nulyginta plokštuma, vadinamasis altorėlis, trys grioveliai (loveliai) – vienas horizontalus, du vertikalūs.

Istorija

Pasak padavimų, Laukagalio akmuo – senovinis aukuras, čia žmonės ėję melstis, ant akmens kūrenta ugnis, aukoti gyvuliai. Per 1977 m. archeologinius tyrimus (tyrė Vytautas Urbanavičius) prie akmens, jo pietinėje pusėje, ties akmenyje esančiais loveliais, rastos dvi laužavietės. Manoma, čia buvo senojo tikėjimo apeigų vieta. Apie 2,3 km į šiaurę nuo Laukagalio akmens yra Budelių piliakalnis, 1,35 km į pietryčius – Laukagalio akmuo su žmogaus pėda.
Kontorhauzas

Istorija

Nuo XVII a. teritorija buvo tankiai apstatoma, dėl ko susidarė „koridorių kvartalas“ su daugybe siaurų gatvelių. Pastatų tankis padidėjo dar labiau, kai po Hamburgo gaisro 1842 m. labai trūko gyvenamojo ploto. Po 1892 m. kilusios choleros epidemijos ir dėl blogų higienos sąlygų nuspręsta pertvarkyti teritoriją, iškelti dalį gyventojų. Architektas Fritz Schumacher (1869–1947) planavo naujas statybas, centrinę aikštę Burchardplatz, statė namus pagal individualius projektus.

Architektūra

Pastatai daugiausia pastatyti iš gelžbetonio konstrukcijų. Būdingi klinkerio plytų fasadai ir variniai stogai. Kad gatvių „kanjonai“ tarp daugiaaukščių pastatų būtų atviresni viršuje, viršutiniuose aukštuose fasadai dažnai atitraukti nuo pastato priekio. Dekoratyviniai fasado elementai taip pat pagaminti iš klinkerio, be to, daug naudojama keramikos elementų (dažniausiai – skulptūrų), kurių dauguma susiję su Hamburgo prekyba ir amatais.

Žymesni statiniai

Pora žymesnių pastatų yra iškilę dar prieš architekto Šumacherio vykdytus kontorų kvartalo pertvarkymus, pritaikyti šiuolaikinėms reikmėms. Vienas jų – namas Schopenstehl 32, pastatytas 1780 m. Jis su rokoko portalu, inžinieriaus Arthur Viol 1885–1888 m. buvo įkomponuotas į naują pastatą. Antrasis statinys yra policijos nuovada, tiesiog prijungta prie Čilihauzo.
Vienas garsiausių ir išsiskiriančių pastatų yra Čilihauzas, pastatytas 1922–1924 m. Jo vardas siejamas su pirkliu, laivo savininku Henry B. Sloman, kuris susikrovė turtus, gabendamas iš Čilės salietrą. Pastatas laikomas vienu iš svarbiausių klinkerio ekspresionizmo pastatų.
Montanhof pastatas charakterizuoja būdingą viršutinių aukštų atitraukimą nuo pastato klinkerinių plytų fasado plokštumos. Statinys papuoštas Art Deco stiliaus dekoracijomis.
Fiktyvus frontonas ant Bartholomayhaus kontoros primena senųjų Hanzos miesto namų architektūrą, tačiau tokie elementai jau buvo laikomi pasenusiais namo statybos metu.
Šalia senųjų kontorų rajone priderinti ir naujieji pastatai – Dankse Hus ir Neue Dovenhof. Jie iškilo apie 1990–uosius, tačiau išlaiko šio rajono „plytų stilių“.
Ūkio bankas

„Ūkio bankas“ – lietuviško kapitalo bankas.

Istorija

Įkurtas 1989 m. kaip Komercinis Pramonės bankas.
2013 m. vasario 12 d. Lietuvos bankas laikinai apribojo Ūkio banko veiklą.2013 m. vasario 18 d. Lietuvos banko valdyba Ūkio banką pripažino nemokiu ir visam laikui atšaukė jo veiklos licenciją.
Vonsošo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo 1138 m. iki 1526 m. dabartinės valsčiaus žemės priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei, o nuo 1529 m. iki 1569 m. Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1815 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1866 m. Augustavo gubernijai, 1867–1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. valsčius priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Grajevo rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Bagienicė, Bukovo Dužė, Grudžo Kolonija, Jakai, Kendziorovas, Komosevas, Kudlačevas, Lavskas, Lavsko Kolonija, Lazų Kolonija, Lempicė, Modzelė, Nebžidai, Necikai, Sulevo Kaunatai, Sulevo Prusai, Šimanai, Vonsošas, Zalesiai ir Žebrai.
Raimondas Šeštakauskas

Biografija

1975 m. baigė Kauno J. Jablonskio vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus universiteto Filologijos fakultete – anglų kalbos mokytojo specialybę. 1991–1992 m. tobulinosi JAV: televizijos stotyje CNN Atlantoje ir JAV informacijos instituto Televizijos vadybos programoje Vašingtone.
1981–1982 m. dirbo Kauno rajono Domeikavos aštuonmetėje mokykloje. Nuo 1982 m. – Lietuvos radijo laidų užsieniui redakcijos anglų skyriaus redaktorius, Informacijos redakcijos atsakingasis sekretorius, Kauno redakcijos radijo komentatorius, 1990–1993 m. – Lietuvos radijo ir televizijos Kauno programų direkcijos direktorius. 1993–1996 m. dirbo bendrovių „Riva“ ir „Modern Times Group“ reklamos ir marketingo konsultantu Baltijos šalyse, TV3 SIA grupės vadovu Rygoje, „Kaunas plius TV“ reklamos skyriaus vadovu. Nuo 1996 m. Lietuvos radijo ir televizijos darbuotojas, Europos radijo ir televizijos sąjungos koordinatorius, užsienio ryšių skyriaus vedėjas, 1997–1998 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos generalinio direktoriaus pavaduotojas televizijai,  Nuo 1998 m. Tarptautinės reklamos asociacijos Lietuvos skyriaus direktorius, nuo 2001 m. TV4 televizijos žinių tarnybos vadovas, 2002–2004 m. generalinis direktorius, vėliau UAB „Alphatec Baltic“ generalinis direktorius.