google/wiki40b huggingface dataset:
Viduklės Šv. Kryžiaus bažnyčia

Istorija

Pirmoji bažnyčia Viduklėje pastatyta apie 1416 m. (viena pirmųjų Žemaitijoje). Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas 1421 m. dovanojo Žemaičių vyskupui 10 Viduklės valsčiaus gyventojų su žeme. 1528 m. bažnyčiai skirta daugiau turtų. Viduklės klebonas oficialiai buvo Žemaičių vyskupas. Parapiją valdė jo skirti administratoriai ir vikarai. Plintant protestantizmui bažnyčia kurį laiką kunigo neturėjo.
1579 m. popiežiaus nuncijus Viduklėje rado vikarą (tada pamokslą lietuviškai pasakė jėzuitas M. Sedkovskis). Nuo 1579 m. veikė parapinė mokykla (minima ir 1632 m., atkurta 1781 m.). Apie 1699 m. pastatyta bažnyčia. Motiejus Beržinskis 1800 m. įsipareigojo pastatyti naują bažnyčią. Ji, baigiama statyti, 1804 m. sudegė.
1806 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1841 m. parapijai priklausė Vadžgirio ir Eržvilko filijos. Klebonas turėjo 3 valakus ir 4 margus žemės. Viduklėje gyveno 3 kunigai. 1940 m. Viduklės parapijai priklausė Paupio ir Žalpių filijos. 1976–1982 m. klebonavęs Alfonsas Svarinskas buvo suimtas ir nuteistas 7 m. pataisos darbų už pernelyg aktyvią veiklą (pvz., rengdavo religines vakarones).

Architektūra

Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Prie jos – 3 tarpsnių varpinė (apatinis – akmenų mūro, viršutiniai – mediniai).
Poliamidas

Poliamidas (cheminis žymėjimas PA) – tai ilga polimerų grandinė su amino grupe (N-H-C=O). Šis polimeras gaunamas rūgščiai reaguojant su amidu. Poliamidas yra vienas iš dažniausiai mechanikoje taikomų inžinerinių plastikų, dar vadinamas „kapronu“, „kaprolonu“ arba „nailonu“. Pakeičia bronzos, žalvario, aliuminio ir plieno detales, mazgus įvairiose pramonės šakose, žemės ūkyje. Poliamidas 66 arba nailonas 66 (PA 66) pirmą kartą buvo pagamintas 1935 m. „DuPont“ kompanijoje.

Struktūra

Poliamidai gaunami polikondensuojant diaminus ir dikarbonines rūgštis, polikondensuojant aukštąsias aminorūgštis arba diaminus su dikarboninėmis rūgštimis, kondensuojant kaprolaktamą ir dikarboninių rūgščių diaminų druskas ir kt.
Viazynka

Parkas–draustinis „Viazynka“

Viazynka yra baltarusių liaudies rašytojo Jankos Kupalos gimtinė. Jo sodyboje įkurtas memorialinis muziejus su etnografine ekspozicija, 21 ha atminimo parku–draustiniu „Viazynka“, pastatytas paminklas rašytojui. Per J. Kupalos gimtadienį rengiamos tradicinės (nuo 1972 m.) poezijos, dainų ir amatų šventės, vyksta Baltarusijos universiteto studentų–filologų sąskrydžiai. Sodyba įtraukta į daugelį turistinių maršrutų, kasmet čia apsilanko apie 100 tūkst. turistų.

Istorija

Šalia kaimo, prie upės, rastas II–V a. brūkšniuotosios keramikos kultūros pilkapis.
Pirmas rašytinis kaimo paminėjimas – 1528 m. Minsko valsčiaus Viazynkos palivarkas iki 1815 m. priklausė Przeździecki šeimai, po jų - Zambrzycki. Bajoras Stanislav Zambrzhitsky (1823-1907) buvo kraštotyrininkas, folkloristas. Kadangi sirgo, buvo neįgalus, savo palivarką nuomojo. Jis domėjosi apylinkių praeitimi, pirmasis aprašė vietinius piliakalnius. 1909 m. palivarke buvo keturi kiemai ir 26 gyventojai.
1920–1930 m. čia gyveno baltarusių etnografė ir folkloristė A. I. Svinevič, kuri apylinkėse užrašinėjo liaudies dainas, rengė tautinių drabužių ir audinių parodas Radaškonyse, Maladečinoje, Vilniuje, tyrinėjo A. Mickevičiaus kūrybą. 
Nuo 1920 m. kaimas priklausė Vidurinei Lietuvai, nuo 1922 m. – Lenkijai. Antrojo pasaulinio karo pradžioje prijungtas prie Baltarusijos TSR. 
1972 m. Jankos Kupalos 90–mečio jubiliejaus proga buvęs Viazynkos palivarkas,  Veremeikų, Gurnavičių ir Seledčykų kaimai buvo sujungti į vieną Vyazenkos kaimą.
1997 m. Viazynkoje buvo 428 gyventojai, 1999 m. – 390 gyventojų.
Girolamo Amati

Girolamo Amati (dažnai vadinamas ir Hieronymus Amati, apie 1561–1630) – buvo smuikų meistras, jaunesnysis Andrea Amati sūnus.
Jis pradėjo dirbti tėvo dirbtuvėse apie 1575 m., kai tėvui Andrea jau buvo apie 70 metų, o Girolamo vyresniajam broliui Antonio – maždaug 35-eri. Yra tikima, jog tuo metu dirbtuvės jau buvo Antonio rankose (tėvas buvo pakankamai senas), ir jog Girolamo išmoko meistravimo iš savo vyresniojo brolio. Kitus 13 metų Antonio ir Girolamo dirbo drauge ir gamino instrumentus, klijuodami etiketę „Antonijus ir Hieronymus Amati“ („Antonius & Hieronymus Amati“) – lotynizuotą jų vardų tarimą.
Vėliau, 1588 m., įvyko kažkoks nesusipratimas tarp brolių, ir Antonio išsiskyrė su broliu, palikdamas Girolamui dirbtuves. Tačiau Girolamo tęsė darbą, naudodamas Brolių Amačių etiketę visuose jo sukurtuose instrumentuose, net kai Antonio mirė apytiksliai 1608 m.
1596 m. Girolamui gimė sūnus Nicolo. Jis įsiliejo į tėvo dirbtuves maždaug 1610 m. Apie 1620 m. vidurį Nicolo tikriausiai darė didžiąją dalį darbų, taigi instrumentai, datuoti šiame periode, kartais yra priskiriami Nicolui, net jei jie ir nešioja Brolių Amačių etiketę.
1630 m. Girolamo mirė, palikdamas Kremonos smuikų meistrų ateitį gabiojo Nicolo rankose.
Amit

Amit (Amut, Ahemait) egiptiečių mitologijoje – dieviško atpildo personifikacija. Ji – atpildas žmogui už viską ką blogo padarė gyvenime. Amit vaidmenį nusako vardas, reiškiantis „rijikė“, arba tikslesnis ir mažiau eufeminis „kaulų valgytoja“. Amit buvo vadinama daugybe vardų, dažniausi – Milijonų rijikė, Širdžių ėdikė, Mirusių rijikė, Mirties didybė. Nors Amit dažnai minima kaip demonas, iš esmės ji blogio naikintoja ir gėrio jėga.
Amit vaizduojama su krokodilo galva, priekinė dalis priklausė liūtui ar leopardui, nugara – begemotui. Ji buvo visų šių gyvūnų kombinacija. Amit nebuvo garbinama kaip deivė, ji tiesiog įkūnijo visas egiptiečių baimes, kadangi šie gyvūnai buvo laikomi pačiais pavojingiausiai Egipte.
Amit gyvena šalia teisingumo svarstyklių, požemio pasaulyje Duate, kur Anubis mirusiųjų širdis sveria ant teisingumo svarstyklių. Mirusiojo širdis turi būti lengvesnė už Maat plunkną. Tos širdys, kurios neišlaikydavo išbandymo sušeriamos Amit, sielos nebegali įeiti į Aaru ir amžinai pasmerkiamos mirti antrą kartą Duate. Gerų žmonių širdys išlaiko išbandymą ir sielos keliauja į Aarų pas Ozyrį.
Pagal retesnę versiją, Amit stovi šalia ugnies ežero, kur nevertos širdys numetamos žemyn, Amit jų neėsdavo. Šioje versijoje ji daugiau saugotoja negu naikintoja. Mokslinikai mano, kad ši versija yra sinkretizmo padarinys, tačiau nežinoma iš kur kilo.
Kai kurie tyrinėtojai Amit sieja su deive Tavaret, kadangi jų išvaizdos panašios, ir Tavaret kaip Beso palydovė taip pat yra kitų saugotoja nuo blogio. Kiti teigia, kad Amit liūtiška išvaizda ir ugnies ežeras galėtų sietis su deive Sekhmet.
Limasolis

Istorija

Miestas įsikūrė susijungus Amathus ir Kourion gyvenvietėms. Bizantijos laikais vadinosi Neapoliu.

Pramogos

Limasolyje kasmet vyksta tradicinis karnavalas, vyno festivalis, Šekspyro naktys, senovės graikų dramos festivalis, Yermasogeia gėlių festivalis.
2008 m. Limasolyje vyko Vaikų Eurovizijos dainų konkursas.
Lėlaičiai (Šerkšnėnai)

Istorija

Kaimas minimas nuo 1584 metų. XVI įsikūrė Lėlaičių dvaras.

Pavadinimo kilmė

Kaimas pavadintas pagal pirmųjų dvarininkų Lėlovičių pavardę.

Žymūs žmonės

Lėlaičiuose gimė rašytojas, kultūros veikėjas Dionizas Poška (1765–1830).

Dvaras

Savininkai: bajorai Teodoras Laucevičius (Herbas Vanagas) ir žmona Martina Darginavičiutė 1831–1896 m., bajorai Antanas Kasperas Pacevičius (Herbas Pusė Erelio) ir žmona Ieva Laucevičiutė (Herbas Vanagas) 1896 m.- ?
Kombrigas

Kombrigas (rus. комбриг, командир бригады – „brigados vadas“; angl. combrig) – TSRS nuo 1935 iki 1940 m. egzistavęs karinis laipsnis; vyresnis už pulkininką, žemesnis už generolą majorą, atitinka brigados generolą. Vėliau, keičiant karinių laipsnių sistemą ir panaikinus kombrigo laipsnį, dalis kombrigų buvo pakelti į generolus majorus, dalis – nuleisti į pulkininkus. Kombrigai daugiausia vadovaudavo brigadoms.
Kombrigas Rusijoje (anksčiau – TSRS) taip pat reiškia tiesiog brigados vadą, nepriklausomai nuo jo laipsnio.
Pascal Wehrlein

Manor (2016)

2016 m. vasarį buvo paskelbta apie P. Wehrlein „Formulės 1“ debiutą su „Manor Racing“ komanda. Manoma, kad mainais už jo vietą komandoje Manor komandai bus leidžiama naudotis „Mercedes“ vėjo tuneliu. Austrijos Grand Prix P. Wehrlein užėmė 10 vietą ir pelnė pirmąjį ir vienintelį „Manor“ sezono tašką.

Sauber (2017)

2017 m. sausio 16 d. P. Wehrlein pasirašė sutartį su „Sauber“ komanda.
Didysis Iranas

Samprata ir raida

Irano kultūrinis regionas per istoriją ne kartą keitė savo geografinę apibrėžtį, ir tai buvo susiję su Persijos kultūros ir civilizacijos plėtra.

Senovės Persija

Jo ištakos buvo apie I tūkst. pr. m. e. pradžią, kuomet Irano kalnyne ir aplinkinėse teritorijose apsigyvenę iranėnai, nepaisant tarpusavio geografinių ir kultūrinių skirtumų, puoselėjo bendrą tapatybę, kuri apėmė bendras tradicijas, panašias kalbas, bendrus dievus, religiją (Mazdaizmą) ir kulto centrus. Tuometinis Iranas (Senovės Persija) apėmė visą Irano kalnyną ir keletą sričių prie jo.
Iš pradžių sąvoka "Iranas" formavosi kaip priešprieša sąvokai Turanas (arba Turanzamin) – barbariškoms klajoklių gentims, gyvenusioms šiaurėje, kurios, nors ir giminiškos iranėnams lingvistiškai, išpažino kitas religijas ir garbino kitokius dievus, propagavo kitokį gyvenimo būdą. Dar vėliau, apie III a., atsirado sąvoka Aniranas (Ne-Iranas), kuri apėmė ne tik Turaną, bet ir kitas "netikėlių" tautas, pvz., Mažąją Aziją, Siriją, Armėniją, Kaukazą, vėliau arabus, tiurkus ir kt. Šis pasaulio skirstymas buvo užtvirtinamas mitologijoje, literatūroje (pvz., Avestoje, Šachnamėje).
Kultūrinis Iranas niekada nesutapo su politiniais junginiais. Daug Irano imperijų valdė tik dalį Irano, kitos taip pat valdė dalį Anirano. Pvz., Sasanidų valdovas Šapūras I (241-272) titulavosi "Irano ir Anirano karaliumi".

Islamiškas Iranas

Po krašto islamizacijos VII-VIII a. religija nustojo būti vienijančia ir išskiriančia jėga. Be to, regione apsigyveno vis daugiau ne iranėnų tautų (daugiausia tiurkai). Kalifatui silpstant ir susiformavus vietinėms valstybėms, IX-X a. susiformavo nauja Didžiojo Irano apibrėžtis. Tuo metu Iranas imtas suvokti kaip musulmoniška civilizacija, tačiau priešpriešinamas Arabų civilizacijai į vakarus nuo Zagroso ir Persijos įlankos. Skirtingai nei arabų civilizacijos kraštuose, kur įsigalėjo arabų kalba ir papročiai, Irane suklestėjo persų kalba, kuri tapo lingua franca, vienijančia daugybę skirtingų regiono tautų. Taip susiformavo persų civilizacija, viena iš Islamo civilizacijos atmainų.
Nuo X a. persų civilizacija plito į vakarus ir šiaurę. Į vakarus ją nešė kurdai, kurie apgyvendino Armėnijos kalnyną, vėliau seldžiukai, nunešę ją į Mažąją Aziją. Į šiaurę persų kultūrą platino prekybininkės Vidurinės Azijos tautos: jų dėka kultūrinis Iranas išplito iki pat Rytų Turkestano (dab. Kinija).
XIX a. vykusi kolonijinių valstybių konkurencija, kuri skaidė pasaulį ne pagal kultūrines ribas, taip pat nacionalizmas, skatinęs kurti etnines ir nacionalines kultūras, sugriovė Didžiojo Irano, kaip vieningo kultūrinio regiono pagrindus.
Bazelio universitetas

Lietuviai

Jau XVI a. universitete mokėsi studentų, didikų ir bajorų vaikų iš Lietuvos. 1563 m. įstojo būsimasis Žemaičių seniūnas ir Vilniaus kaštelionas Jonas Kiška su 6 bajoraičiais (palydovais). Nuo 1590 m. čia studijavo Jonas Skuminas Tiškevičius, Lukas Masalskis ir Jurgis Masalskis. 1596 m. studijuoti atvyko Naugarduko ir Vilniaus vaivadų sūnūs Jurgis Radvila ir Jonušas Radvila su 10 palydovų. 1563 m. įstojo būsimasis Bresto vaivada Kristupas Zenavičius, 1599 m. jo sūnus Mikalojus Zenavičius.
Šunskų herbas

Aprašas

Herbo skydo juodame lauke vienas virš kito trys auksiniai fazanai su raudonomis karpelėmis.

Simbolika

Trys fazanai reiškia tris dorybes - tikėjimą, viltį ir meilę. Juoda spalva simbolių kalboje įkūnija išmintį, išsilavinimą, ji yra ir derlingos žemės spalva.

Istorija

Senovėje šiose apylinkėse ošė dideli miškai. Šunskų medžioklės ūkyje ilgą laiką buvo veisiami vadinamieji karališkieji paukščiai - fazanai.
Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2008 m. lapkričio 26 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1609.
Harmonija (muzika)

Harmonija muzikoje – tai melodiją lydinčių garsų visuma. Tai faktinis arba numanomas klausos vienalaikiškumo ir akordų naudojimas bei analizė muzikoje. Kartais ji apibūdinama kaip „vertikalioji“ muzikos raiška, o melodija vadinama „horizontaliąja“. Dažnai harmonija yra kontrapunkto, polifonijos, kai kurių melodijos motyvų, grojamų vienąkart, rezultatas, kita vertus, harmonija gali kontroliuoti kontrapunktą. Ji papildo, pasodrina melodijos kuriamą nuotaiką, suteikia jai daug naujų spalvų ir atspalvių, naujų ritmų ir erdvės.

Terminas

Žodis „harmonija“ (gr. Αρμονια harmonía 'sąskambis, darna') reiškia susijungimą. Žodžio istorija prasideda dar nuo Pitagoro laikų.

Istorinės harmonijos taisyklės

Kai kurios muzikos atlikimo, kompozicijos ir teorijos tradicijos turi konkrečias harmonijos taisykles. Tos taisyklės dažnai paremtos natūraliomis ypatybėmis, kaip Pitagoriškosios intonacijos sveikųjų skaičių santykiai (harmoningumas būdingas proporcijoms – arba numanomas, arba yra pačiose proporcijose) arba harmonikos ir rezonansas (harmoningumas būdingas garso kokybei) su leistinu aukščiu ir harmonija, įnešančiais grožį ir paprastumą šioms ypatybėms. Kitos tradicijos, pvz., lygiagrečios kvintos (angl. parallel fifths), tiesiog buvo skonio reikalas.
Nors harmonija išgaunama, kai dvi ar daugiau natų skamba tuo pat metu, įmanoma sukurti harmoniją ir iš vienos melodinės linijos. Daug kūrinių yra likę iš Baroko laikų styginių instrumentų solo partijoms, pvz., ten, kur akordai reti, bet ne ką prasčiau atskleidžia harmonijos pajautimą.
Daugelyje kūrinių Europos klasikinės muzikos periode buvo tiesiog madinga disonuoti harmoniją, o akordų komponavimas, kurį laikė ekscentrišku viename periode, kitame gali tapti įprastas.

Sandara

Harmoniją sudaro sąskambiai ir akordai. Jie prie melodijos derinami įvairiai. Lietuvių liaudies dainos, ypač aukštaičių ir žemaičių, dažniausiai dainuojamos dviem arba trimis balsais.

Harmonijos tipai

Karlas Dalhauzas (Carl Dahlhaus) (1990) įžvelgė skirtumą tarp lygiosios ir antraeilės harmonijų. Antraeilė harmonija yra hierarchinė tonacija arba geriau žinoma kaip tonali harmonija, tuo tarpu kai lygioji harmonija ankstesniuosiuose Viduramžiuose ir Renesanse yra tonalité ancienne, „terminas vartojamas norint pabrėžti, kad skardūs garsai jungiasi vienas su kitu neduodami pasireikšti numatytam kompozicijos tikslui. Pirmas akordas formuoja „progresą“ kartu su antruoju akordu, o antrasis su trečiuoju. Bet ankstesnioji akordų seka yra nepriklausoma nuo vėliau einančios ir atvirkščiai.“ Lygioji harmonija seka pagal tiesioginius (gretimus) ryšius kitaip nei netiesioginius antraeilėje harmonijoje. Intervalų ratai kuria simetriškas harmonikas, tokias kaip dažniai Albano Bergo (Alben Berg), Džordžo Perlio (George Perle), Arnoldo Šionbergo (Arnold Schoenberg), Belos Bartoko ir Edgaro Varesės Density 21.5 muzikoje.
Harmonija taip pat skirstoma ir į išcentrinę ir įcentrinę – harmoniją, kuri atitinkamai veda į arba nuo tonikos. Pvz., klasikinės eros muzika dažniausiai išcentrinė, o regtaimo judėjime – įcentrinė. (van der Merwe 1989)
Skaisčiūnai

Istorija

1923–2010 m. veikė Skaisčiūnų pagrindinė mokykla. Rytinė dalis kaimo prijungta prie Marijampolės.
Albertas Ružas

Biografija

Dirbo Kauno galanterijos ceche, vėliau buvo išvykęs į Kazachstaną. 1956–1959 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1959–1961 m. dirbo Kauno pramonės kombinate. 1961–1962 m. LKP Jurbarko rajono komiteto instruktorius. 1962–1965 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje. 1965–1968 m. LLKJS Jurbarko rajono komiteto I-asis sekretorius. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę, studijavo teisę. 
1969–1990 m. su nedidele pertrauka dirbo Lietuvos valstybinės televizijos ir radijo komitete: buvo redaktorius, reporteris, radijo Vaikų ir jaunimo redakcijos vyr. redaktorius, televizijos programų direktorius. Televizijoje rengė autorines laidas „Pirmoji pažintis“, „Sportas visiems“, „Televizitas“, teisinę programą „Žmogus. Visuomenė. Istatymas“ (per 200 programų). 1990–1991 m. laikraščių „Lietuvos komersantas“ bei „Baltijos birža“ vyr. redaktorius, juridinės konsultacinės ir leidybinės firmos „Baltijos biznis“ steigėjas ir vadovas.
Radijo teatre pastatytos dvi jo pjesės – detektyvinė „Paskutinis lašas“ ir „Naujametinė pasaka“ vaikams (režisieriai Henrikas Vancevičius, Irena Bučienė).  Nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys.
Irena Liutikaitė

Irena Liutikaitė (g. 1950 m. birželio 3 d. Kaune) – Lietuvos aktorė, skaitovė, Šiaulių visuomenės veikėja.

Biografija

Nuo 1972 m. baigusi Lietuvos konservatoriją vaidina Šiaulių dramos teatre. Sukūrė daugiau, kaip 80 vaidmenų. Vaidyba intelektuali, racionali. Sukūrė vaidmenų kino filmuose (Marija – „Sužeista tyla“ 1979 m., rež. Algimantas Kundelis, „Faktas“ 1980 m., rež. Almantas Grikevičius).
Sutuoktinis fotografas Aleksandras Ostašenkovas.
Srebrenica

Istorija

Pagal 1991 metų gyventojų surašymą, Srebrenicos savivaldybėje buvo 37 213 gyventojų: 27 118 (72,9 %) bosnių, 9 381 (25,2 %) serbų, 372 (1 %) jugoslavai, 40 (0,1 %) kroatų ir 302 (0,8 %) kitų tautybių. Pačiame Srebrenicos miestelyje buvo 5 754 gyventojai: 64 % bosnių, 29 % serbų, 5,3 % jugoslavų, 1 % kitų tautybių, 0,7 % kroatų. Prieš 1992 miestelyje buvo metalo apdirbimo fabrikas, netoliese buvo švino, cinko ir aukso kasyklos. „Srebrenica“ reiškia „sidabro kasykla“.
Bosnijos karo metu miestelis buvo tapęs bosnių enklavu, apsuptu Bosnijos serbų ir saugia zona, saugoma JT pajėgų. 1995 liepą Bosnijos serbų armija užgrobė Srebrenicą ir deportavo daugiau nei 20 000 gyventojų. Srebrenicos apylinkėse vyko Srebrenicos žudynės, kurių metų Bosnijos serbų armija išžudė ~8 000 bosnių vyrų ir paauglių (tai didžiausios žudynės Europoje po Antrojo pasaulinio karo).
Vasarinis skydvėžis

Išvaizda, gyvenimo būdas

Užauga iki 11 cm ilgio (nelaisvėje tik iki 6 cm). Galvą ir kojas dengia skydas, dėl ko skydvėžis savo išvaizda panašus į mažą kardauodegį.
Gyvena vasarą išdžiūstančiuose vandens telkiniuose, kūdrose, senvagėse. Minta smulkiais bestuburiais, augalų liekanomis, žuvų ar varlių ikrais. Plaukioja paprastai skydeliu į viršų, bet jei telkinyje mažai deguonies, gali plaukioti aukštyn kojom ir arti vandens paviršiaus.
Iš kiaušinių išsirita gegužės mėnesio pradžioje, subręsta per 2 savaites. Dauginasi iki rugsėjo (ar kol išdžiūsta telkinys). Kiaušiniai išdžiūvusiame dumble išlieka gyvybingi kelerius metus.

Paplitimas

Aptinkamas Europoje ir Azijoje iki Viduriniųjų rytų ir Indijos.
Lietuvoje žinomos tik trys radimvietės: Voniškių kaimas (Šakių r.) ir Dukstynos entomologinis draustinis (Ukmergės r.) ir Meškalaukio apylinkės (Pasvalio r.). Nuo 1991 m. saugomas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Mubarekas

Istorija

Miestas susiformavo kaip gyvenvietė prie naftos perdirbimo komplekso.

Pramonė

Mubarako apylinkėse išgaunamos gamtinės dujos, yra dujų perdirbimo gamykla. Taip pat poligrafijos įmonė „Mubareko rajoninė tipografija“.
Kelno markė

Kelno markė (vok. Kölner Mark, angl. Cologne mark) – metalų svorio vienetas, lygus 233,856 g. Jį XV a. antroje pusėje įvedė Danijos karalius Hansas (dan. Hans af Danmark).
Veiverių Šv. Liudviko bažnyčia

Istorija

Veiveriuose iki 1782 m. pastatyta koplyčia. Jos vietoje Aukštosios Fredos dvaro savininkas Juozas Godlevskis 1818 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji buvo Zapyškio parapijos filija, aptarnavo Zapyškio
J. Godlevskis 1853 m. pastatė dabartinę bažnyčią. Ją 1887 m. konsekravo Seinų pavyskupis Juozapas Olekas. 1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas A. Skaržinskas), įsteigta biblioteka – skaitykla. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1912 m. pastatyti to skyriaus namai. Juose įsikūrė parduotuvė ir arbatinė.
Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia nuniokota, nugriauta dalis bokšto. Remontuoti pradėta 1922 m. Bažnyčią 1934–1935 m. atnaujino kunigas Mykolas Krupavičius: paaukštintas bokštas, bažnyčia padidinta, išdažyta, sutvirtintos lubos, įdėtos naujos grindys. Darbus baigė kunigas Juozas Šalčius (1900–1988 m.), (6 metus kalėjo Karagandoje). Po Antrojo pasaulinio karo kunigas Antanas Pangonis pastatė mūrinę kleboniją. Valdžia ją nusavino.

Architektūra

Bažnyčia neorenesansinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside. Šventoriaus tvora metalinių statinių (cokolis mūrinis).
Narėpai

Aplinkinės gyvenvietės

LapėsMargavaKAUNASRamučiaiKAUNASKAUNASKAUNAS
Zita Kukuraitienė

Biografija

1974 m. baigė Panevėžio Juozo Balčikonio vidurinę mokyklą, 1980 m. baigė Vilniaus universitetą, žurnalistė.
1981 m. gamyklos „Ekranas“ laikraščio „Ekranietis“, miesto laikraščio „Panevėžio tiesa“, 1989 m. „Panevėžio balsas“ korespondentė, 1997–2001 m. dienraščio „Sekundė“ redaktorė, 2001–2006 m. Panevėžio apskrities viršininko pavaduotoja, nuo 2006 m. UAB „Panevėžio balsas“ redakcijos vyr. redaktoriaus pavaduotoja.
1989 m. TSKP, 2001 m. Naujosios sąjungos Panevėžio miesto skyriaus narė, 2003 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja, partijos tarybos narė. Nuo 2010 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narė.
2003 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Vytautas, vaikai Martynas, Rita.
Andrius Tovianskis

Biografija

Andrius Tovianskis gimė 1799 m. sausio 1 d. Molėtų valsčiuje, Antašventėje, bajorų tėvų valdytame dvare. Jo tėvas Jokūbas Geraldas dirbo teismo sekretoriumi, vėliau - Vilniaus apskrities žemės teismo notaru. Andriaus Tovianskio motina Izabelė buvo kilusi iš Pomarnackių giminės.  Pomarnackių giminė Vilniaus apylinkėse minima jau nuo XVII a.
1809 metais Andrius Tovianskis įstojo mokytis į Vilniaus gimnaziją. Gimnazijos mokslų metais susipažino su Ferdinandu Gutu, kurio namuose prieš kurį laiką rinkdavosi "Uoliojo lietuvio" masonų ložės nariai.  Baigęs gimnaziją A.Tovianskis įstojo studijuoti į Vilniaus universitetą. Iš pradžių studijavo Literatūros ir Laisvųjų menų fakultete, vėliau perėjo į Teisės ir Moralinių mokslų fakultetą. Studijų nebaigė. Vėliau dirbo Vilniaus miesto teismo sekretoriaus padėjėju, sekretoriumi ir asesoriumi. Priklausė Antišubravcų organizacijai.

Religinės grupuotės įkūrimas

1828 m. gegužės 11 d. Vilniaus Bernardinų bažnyčioje A.Tovianskis patyrė religinį apsireiškimą. Dėl to 1832-1833 m. lankėsi Sankt Peterburge, o 1834-1837 m. keliavo po Europą. 1838 m. sugrįžo į tėvynę ir vertėsi namų ūkiu savo tėvų dvare Lietuvoje. 
1840 m. A.Tovianskis atvyko į Paryžių, kuriame įkūrė religinę grupuotę (sambūrį), pavadinimu “Dievo reikalas” – (lenk. Koło Sprawy Bożej). Į šią grupuotę jis pritraukė nemažą dalį emigrantų, tarp jų ir žymių žmonių - Adomą Mickevičių, Julijų Slovackį, Severiną Goščinskį, dailininką Valentiną Vankavičių. Sambūryje buvo lenkų, prancūzų, italų kilmės žmonių. 
1842 m. Prancūzijos  valdžia išsiuntė A.Tovianskį iš šalies įtardami jį špionažu. A.Tovianskis kurį laiką gyveno Briuselyje, po to Ciuriche, kuriame praleido likusį gyvenimą kartu su šeima.

A.Tovianskio mokymas

Tovianizmas priklauso mesianizmą propaguojančių religinių mokymų grupei. Mesianizmas - tai koncepcija apie žmonijos išgelbėjimą, kurį turi atnešti tam tikslui Dievo pasiųstas antgamtiškasis mesijas.
Tovianizmas buvo nukreiptas į savarankišką religinio gyvenimo kūrimą, siekė puoselėti savo tikėjimą, nesusaistant su bažnyčia. Ypač svarbu atrodė religiniais įsitikinimais nuosekliai grįsti visuomeninę ir politinę veiklą.
A.Tovianskis savo grupuotėje turėjo dideles teises. Jis galėjo klausytis grupuotės narių išpažinčių, dalyti komuniją, suteikti krikšto sakramentą.
Adomas Mickevičius vėliau tovianizmą aprašė laiške 1847 m., kaip moralinį ekshibicionizmą, "brolių" terorizavimą, veidmainystę, nuolankias dvasines pratybas, stabmeldybę, lyginant su "mistru" ir juo pačiu. (Panašiai ir Slovackis apibūdino Tovianskio būryje viešpatavusią nuotaiką).

Šeima ir likusieji gyvenimo metai

Andrius Tovianskis buvo vedęs vilnietę Karoliną iš vokiečių kilmės Maksų šeimos (1805 – 1878). Su ja susilaukė vaikų. A.Tovianskis mirė Ciuriche 1878 metais. Palaidotas Ciuricho Sihlfeld kapinėse.
Baltrakis

Aplinkinės gyvenvietės

Kupreliškiai - 4 km
Vladiškiai - 4 km
Žvirgždaičiai - 1 km
Rimavičiai - 1,5 km
Marciniškiai – 2 km
Naujienėlė - 4 km
Patašiškės - 6 km
Karužai - 1,5 km