google/wiki40b huggingface dataset:
Prostitucija

Socialinė organizacija ir kontrolė

Prostitucija yra socialiai organizuotas sekso pardavimo verslas. Socialinė organizacija skiriasi nuo gana stichiškos, kurioje dalyvauja prostitutė ir suteneris, iki gana sudėtingos - viešnamio. Prostitucija daugelyje šalių reguliuojama arba draudžiama įstatymu.

Istorija

Prostitucija žinoma nuo senų laikų, todėl neretai vadinama „seniausia profesija“. Dar prieš mūsų erą vergės buvo naudojamos ne tik įprastiems darbams, bet ir seksui. Graikijoje, Judėjoje, Finikijoje, Indijoje buvo įprasta šventyklų prostitucija: čia dirbančios prostitutės laikytos dievų nuosavybe, santykiaudami su jomis vyrai turėdavo įsivaizduoti esą susiliečiantys su dievų pasauliu. 
Prostitucija labai išplito senovės Graikijoje, Romoje, Persijoje, Indijoje, ten buvo ir savotiški viešnamiai. Prostitučių buvo ir feodalizmo epochoje. Aukštuomenės prostitucijos būta Prancūzijoje (kurtizanės), Graikijoje (heteros), Japonijoje (oiran) ir kt. Rusijoje prostitucija išplito valdant Kotrynai II.

Telefonu iškviečiama prostitutė

Telefonu iškviečiama prostitutė (angl. Call girl) dirba pagal telefoninius iškvietimus dažnai išvykdama į susitartus viešbučius ar kliento namus. Susitikimo detalės ir kliento pageidavimai aptariami telefonu. Dažniausiai call girl reklamuojasi telefono būdelėse, internete arba spaudoje. Šiai kategorijai gali priklausyti ir aukščiausios klasės prostitutės, kurios sugeba su klientu pasikalbėti plačiomis gyvenimo temomis.

Svetingumo prostitucija

Tai paprotys, kuris šiais laikais pasitaiko gana retai: pagal jį, atvykusiam svečiui šeimininkas siūlo permiegoti su jo žmona, dukra ar tarnaite. Anksčiau toks paprotys buvo labiausiai paplitęs šiaurinės Azijos ir Amerikos gentyse, taip pat centrinėje Afrikoje, Okeanijos salose. 
Svetingumo prostitucija labiau būdinga uždaroms gentims, kur žmonės priversti vesti giminaičius, o dėl to gimsta daug nesveikų, paveldimomis ligomis sergančių vaikų. Gali būti, kad paprotys atsirado pastebėjus, kad iš svetur atvykusio svečio ir vietinės moters palikuonys yra sveikesni (dėl skirtingo genofondo).
Giminės. Po dvidešimties metų

Tema

Į Lietuvos televizijos eterį po dviejų dešimtmečių grįžo lietuviškų serialų pirmtakas, savo tęsinyje įgijęs ne tik naują pavadinimą, bet ir naujas siužeto linijas. Nepakartojami vienos šeimos istorijos vingiai atsiskleidė naujomis spalvomis pasikeitusioje Lietuvos situacijoje. „Giminėse“ suburtas visas Lietuvos aktorių žvaigždynas. Profesionalių aktorių gretas šįkart papildė ir nauji, tačiau puikiai pažįstami veidai iš aktorių tarpo bei pramogų pasaulio. Tęsinyje kiek pakeista stilistika, dėl ko veiksmas tapo dinamiškesnis, o dialogai taiklesni. Filme suskambo nauja muzika.

Siužetas

Atrodo, dar taip neseniai švęstas giminės patriarcho, dieduko Liongino Šepučio aštuoniasdešimtmetis, o jau pralėkė dvidešimt metų. Ir vyriausiam jo sūnui Antanui (akt. Antanas Šurna) jau septyniasdešimt. Tai proga susieiti visai giminei. Sesuo Milda (Elvyra Piškinaitė) su vyru daktaru Arvydu Baltinu (Vytautas Rumšas), jų duktė Emilija (Edita Zizaitė) su vyru turtingu verslininku Liaudansku (Robertas Aleksaitis), brolis Juozas (Petras Dimša) su žmona Birute (Lilija Žadeikytė), dėdė Vytautas (Vytautas Paukštė), pusbrolis Saulius (Dalius Mertinas) su žmona Angele (Ilona Balsytė), kunigas Darius (Giedrius Arbačiauskas)... Jau nekalbant apie Šepučių giminės būrį jaunimo. Bet ne tik giminės suvažiuos, o ir draugai bendražygiai – geležinkelietis Jogaila (Gediminas Girvainis) ir cirko artistas Marijanas Zigizmundas (Rimgaudas Karvelis). Bus dainų, šokių ir fejerverkų. Tačiau liks skaudus krislas širdyse – jubiliato Antano Šepučio paviešinta skriauda ir neteisybė. O šalia – jaunų žmonių išgyvenimai dėl nepasverto lengvabūdiško poelgio.
Aladinas (1986 filmas)

Turinys

Berniukas Al Hadinas, kitų vadinamas Aladinu, gyvena su našle motina Džanete ir jos tėvu Džeremiu. Šis savo pensiją nuolat išleidžia arklių lenktynėms ir alkoholiui, o motina dirba naktiniame klube, kur priversta kęsti nuolatines šeimininko, vietinių nusikaltėlių vadeivos Mončio Sirakūzos priekabes. Tuo tarpu Alas už kelis dolerius padeda nedidelės krautuvės šeimininkui.
Kartą pastarasis nusiperka iš žvejo lempą, šio rastą jūros dugne, ir liepia Alui ją nušveisti. Šiam besidarbuojant, iš lempos pasirodo džinas, pasirengęs išpildyti visus jo norus. Pradžioje Alas juo netiki, tačiau pamažu įsitikina stebuklingomis galiomis ir ima jomis naudotis. Jis ima važinėti raudonu limuzinu, norėdamas padaryti įspūdį jam patinkančiai merginai Patricijai, vietinio policininko dukrai, padeda laimėti komandai krepšinio varžybas ir nugali vandens slidinėjimo rungtynėse, tačiau jos tėvas nėra sužavėtas Alu bei jo nauju draugu, kurį visi vadina Judžinu.
Kadangi džinas gali norus pildyti tik dieną, o naktį jis neturi stebuklingų galių, tai nuolatos kelia nesklandumų su policija. Netrukus Alas ir džinas atsiduria policijos viršininko rankose, o pastarasis nori jo pagalba tapti pasaulio valdovu.
Degeneracinio meno paroda

Degeneracinio meno paroda, kitaip, „Išsigimusio meno“ (vok. Entartete Kunst) paroda – kilnojamoji paroda, kuri pirmą kartą įvyko 1937 m. Miunchene. Suorganizuota Vokietiją valdančios nacionalsocialistų partijos iniciatyva.
Degeneraciniu ar išsigimusiu menu nacistinėje Vokietijoje (1933−1945) buvo pavadinta dailininkų modernistų kūryba, kuri neatitiko nacistinės ideologijos. 1937 m. vadovaujant A. Hitlerio mėgstamam dailininkui Adolf Ziegler šimtai kūrinių buvo konfiskuoti ir pašalinti iš viešųjų Vokietijos muziejų ir galerijų. Apie 650 kūrinių, daugiausiai vokiečių menininkų, buvo eksponuoti 1937 m. Miuncheno „Degeneracinio meno“ parodoje. Jos laikas sutapo su „Didžiojo Vokietijos meno“ paroda Miunchene, kurioje nacistai pateikė savo estetinį supratimą apie meną, daugiausiai klasicizmo ir neoklasicizmo kūrinius. Abi parodos buvo beveik toje pačioje gatvėje. Vėliau „Degeneracinio meno“ paroda tapo kilnojamąja ir per trejus metus buvo parodyta dar 12 Vokietijos ir Austrijos miestų.
Tarp parodos menininkų, kurie buvo pristatyti „degeneracinio meno“ kūrėjais, buvo: Max Beckmann, George Grosz, Erich Heckel, Ernst Ludwig Kirchner, Max Pechstein, Paul Klee, Oskar Kokoschka, Ewald Mataré, Ernst Barlach, Max Ernst, Karel Niestrath, Emil Nolde, Vasilijus Kandinskis, Lyonel Feininger, Christian Rohlf, Karl Schmidt-Rottluff, Lasar Segall, bei lietuvis Pranas Domšaitis ir kt. Nacistai skelbė, kad „degeneracinį meną“ esą kuria žydai ir bolševikai, tačiau iš 112 autorių „Degeneracinio meno“ parodoje buvo tik 6 žydai. Daugiausiai nacistų dėmesio sulaukė vokiečių ekspresionistų grupės „Tiltas“ nariai.
Parodos ekspozicija buvo suskirstyta į teminius kambarius: meno, kuriuo įžeidžiama Vokietijos moterų garbė; meno, kurį sukūrė žydai ir komunistai; meno, kuriuo įžeidžiami Vokietijos kariai; šventvagiško meno. Vienas kambarys su abstrakcionistiniais paveikslais buvo pavadintas „pamišimo kambariu“. Parodos buklete buvo rašoma: „Iš šio siaubo kambarių paveikslų ir piešinių neįmanoma nusakyti, kas dėjosi sergančiame prote tų, kurie laikė teptuką ir pieštuką“. „Degeneracinio meno“ paroda Miunchene sutraukė apie 1 mln. lankytojų, apie 3 kart daugiau nei „Didžiojo Vokietijos meno“.
Bagdonys

Istorija

Kaimas minimas nuo XVII a. pradžios, priklausė Palėvenės dvarui, savininkai nuolatos keitėsi. Nuo 1861 m. priklausė Zarasų apskrities Pandėlio (vėliau – Skapiškio) valsčiui. 1919–1931 m. priklausė Rokiškio apskrities Skapiškio valsčiui, vėliau – Panevėžio apskrities Kupiškio valsčiui.
Dar XIX a. Bagdonyse apsigyveno kelios sentikių šeimos, 1909 m. minima cerkvė, kuri 1915 m. sudegė. Bendruomenės pastangomis 1938 m. pastatyta nauja, o šalia jos ir kapinės.
1907–1925 m. veikė pradinė mokykla.
1949 m. gegužės 26 d. įkurtas kolūkis „Naujas gyvenimas“ ir netrukus su aplinkiniais sujungtas į Vežionių kolūkį. Nuo 8-o dešimtmečio kaimas priklausė kolūkiui „Piliakalnis“.

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad kaimo pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Bagdonis.
Sergijus Staniškis

Sergijus Staniškis (kovos vardai Litas, Viltis; 1900 m. vasario 10 d., Geležiniai – 1953 m. vasario 3 d., Naravai) – Lietuvos kariuomenės karininkas, Lietuvos rezistentas.

Biografija

Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. 1920 m. spalio 25 d. priimtas į Lietuvos kariuomenę. Dalyvavo Klaipėdos sukilime. 1923 m. baigė Kauno karo mokyklą. Tarnavo Antrajame ulonų pulke. 1928 m. tapo vyresniuoju leitenantu. Nuo 1935 m. tarnavo husarų pulke. Tais pat metais pakeltas į kapitonus. 1940 m. sovietams okupavus Lietuvą, spalio 17 d. atleistas iš karo tarnybos. Baigęs tarnybą tuometinėje kariuomenėje kapitonas Sergijus Staniškis įsigijo ūkį šalia Kauno, Šatijų kaime, dabartinėje Lapių seniūnijoje. Čia gyveno su žmona ir dviem dukromis. 1941 m. birželio 14 d. išvengė trėmimo. Staniškis mėgo žirgus, kelis laikė savo ūkyje. Iš savo sodybos Šatijuose S. Staniškis ankstų rytą išjojo prisijungti prie partizaninio judėjimo. Sergijaus Staniškio slapyvardis - Litas. Antrosios sovietų okupacijos metu, 1945 m. vasarį apsigyveno Bevardiškiuose pas brolį Kazimierą, slapstėsi Žuvinto paliose ir Buktos miške. Subūrė pirmuosius partizanus, kuriems vadovavo 1945 m. rugpjūčio pradžioje vykusiame Palių mūšyje.
1945 m. paskirtas A apygardos (vėliau tapusios Dainavos apygarda) vadu. 1946 m. sausio mėn. susijungus Dainavos ir Tauro apygardai ir įsteigus Nemuno sritį, 1946 m. balandžio 9 d. paskirtas srities štabo Operatyvinio skyriaus viršininku, liepos mėnesį – štabo viršininku. Parengė naujus mobilizacijos nurodymus. 1946 m. balandžio 23 d. dalyvavo priimant Lietuvos partizanų vadų deklaraciją Punios šile, buvo deklaracijos signataras. 1947 m. rugsėjo mėn. paskirtas Dainavos apygardos štabo viršininku, gruodžio mėn. – šios apygardos Dzūkų rinktinės vadu. 1949 m. gegužės 19 d. Dainavos apygardos vadų sąskrydyje išrinktas į Vyriausią vadovybę, tapo Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio nariu. 1950 m. sausio 19 d. iš Adolfo Ramanausko-Vanago perėmė Nemuno srities vado pareigas, kurias ėjo iki mirties. Nuo 1950 m. birželio mėn. pagal Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) statutą skyrė ir tvirtino apygardų vadus. Palaikė ryšius su LLKS, Jūros srities vadovybėmis. 1952 m. Jonas Žemaitis-Vytautas paskyrė Staniškį savo antruoju pavaduotoju.
1952 m. gegužės mėn. MGB inscenizuoto Dainavos apygardos Kazimieraičio ir Šarūno rinktinių sąskrydžio metu apygardos vadu vietoje Vinco Daunoro-Ungurio paskirtas MGB užverbuotas Juozas Karpavičius-Medelis. Paskyrimą rugpjūčio 30 d. patvirtino tuo metu Nemuno sričiai vadovavęs Staniškis. Užverbuoto Dainavos apygardos štabo pareigūno atvestos MGB pajėgos 1953 m. vasario 3 d. apsupo Staniškio bunkerį. Partizanas, sunaikinęs visus dokumentus bei ryšių įrangą, nusišovė.
CD Cova da Piedade

Istorija

„C.D. Cova da Piedade“, klubas įkurtas 1947 m., kai susijungė União Piedense Futebol Clube (įkurtas 1914 m.), ir Sporting Clube Piedense.
Namų rungtynes žaidžia José Martins Vieira stadione, kuris talpina 3 500 žiūrovų.
2016/2017 m. sezone debiutavo Segunda Liga pirmenybėse. Užėmė 16 vietą ir išliko antros pakopos pirmenybėse.
2017/2018 m. sezone dalyvavo Segunda Liga (LigaPro) pirmenybėse (II pakopa).
Zita Kelmickaitė

Biografija

Mokėsi Klaipėdos K. Donelaičio vidurinėje mokykloje (dabartinėje Vytauto Didžiojo gimnazijoje), Stasio Šimkaus muzikos technikume, Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje.  1975 m. baigė LSSR konservatorijos Juozo Gaudrimo klasę, 1983 m. Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos instituto aspirantūrą, Izalijaus Zemcovskio klasę, muzikologė.
1973–1975 m. Lietuvos radijo Vaikų ir jaunimo redakcijos muzikos redaktorė. 1975–1976 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų, nuo 1978 m. LSSR konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija, nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, nuo 1992 m. docentė.
Nuo 1974 m. Lietuvos radijo muzikos laidų rengėja. 1976–1978 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ muzikos skyriaus redaktorė. 1978–2007 m. Vilniaus universiteto folkloro ansamblio „Ratilio“ vadovė, su juo parengė koncertinių programų. Nuo 1980 m. kūrė televizijos muzikos laidas, scenarijus televizijos filmams. Festivalių „Skamba skamba kankliai“, 1987 m. ir 1993 m. – „Baltica“, „Smithsonian folklife festival“ Vašingtone (JAV), Baltijos kultūros dienos (Švedija) Lietuvos programos meno vadovė. 1995–2000 m. katalikų radijo programos „Mažoji studija“ laidos „Muzikos menas“ rengėja. 2003–2004 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos Muzikos fondo pirmininkė. Parašė straipsnių apie muzikinės kultūros palikimą, šiuolaikinę lietuvių muziką. 
Z. Kelmickaitės vedamos laidos: Lietuvos radijuje – „Neišjunk televizoriaus“, LRT Kultūra – „Gyvenimo ratu su Zita Kelmickaite“ (2007–2009 m.), LRT – „Ryto suktinis“, „Toks gyvenimas su Zita Kelmickaite“. Dalyvavo TV muzikiniuose projektuose kaip komisijos narė: LRT – „Lietuvos dainų dešimtukas“, „Triumfo arka“, TV3 – „Chorų karai“.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Vilniaus miesto skyriaus narė. 2003–2007 m. ir 2007–2010 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.
Radijo bangos

Radijo bangos – laisvai erdvėje sklindančios elektromagnetinės bangos, ilgesnės nei 0,1 mm (10⁻⁴m).

Greitis

Radijo bangos greitis c laisvoje erdvėje lygus 299 792,458 km/s. Skaičiavimams neretai naudojama suapvalinta greičio reikšmė: c = 300 000 km/s = 300 000 000 m/s.
Rimniku Vilča

Istorija

Minima nuo 1388 m.
1999 m. rugpjūčio 11 d. prie Rimniku Vilčos buvo itin gerai matomas 1999 m. saulės užtemimas.
Šiaurės salos vulkaninė plynaukštė

Šiaurės salos vulkaninė plynaukštė (angl. North Island Volcanic Plateau), Centrinė plynaukštė (angl. Central Plateau) yra Naujojoje Zelandijoje, Šiaurės salos centrinėje dalyje. Iškilusi į pietus nuo Taupo ežero, tarp Tongariro, Ruapehu ir Taranakio ugnikalnių. Vyrauja kalvotas reljefas. Vakaruose – miškai, pievos, krūmynai, tuo tarpu rytuose – skurdžios augalijos sritys (Rangipo dykuma). Toliau iškyla į Kaimanavos kalnagūbrį. Svarbus turistinis regionas.
Trintuvė

Trintuvė (šnekamojoje kalboje dar vadinama tarka) – maisto gaminimo įrankis, naudojamas maisto produktų susmulkinimui.
Trintuvės gali turėti įvairių dydžių bei formų skylutes, arba skirtingų skylučių regionus, kurių dėka maistą galima susmulkinti iki įvairaus smulkumo juostelių, griežinėlių ar sutrinti iki visai smulkių dalelių.
Dažniausiai naudojama sūrio, įvairių šviežių ar virtų daržovių, vaisių (morkų, burokų, bulvių, kopūstų, svogūnų, česnakų, obuolių) bei kitų pakankamai minkštų maisto produktų (pvz., sviesto, šokolado) susmulkinimui.
Smulkinama rankiniu būdu viena ranka prilaikant trintuvę, kita trinant maisto produktą aštrių skylučių kraštų kryptimi. Smulkinant didelį kiekį kietesnių produktų procesas reikalauja nemažai fizinės jėgos ir energijos, todėl dažniau naudojamas elektrinis trintuvas arba virtuvės kombainas su smulkinimo funkcija.
Atogrąžų tautose trintuvės naudojamos kokoso minkštimui smulkinti.
Juozapas Jundzilas

Juozapas Jundzilas (lenk. Józef Jundzill, 1794 m. sausio 6 d. Gormanai, dab. Gardino sritis – 1877 m. balandžio 5 d. Vilnius, palaidotas Bernardinų kapinėse) – Lietuvos botanikas floristas.

Biografija

Dėdė Stanislovas Bonifacas Jundzilas. Baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1814 m. dirbo Vilniaus universiteto botanikos sode. 1817-1820 m. studijavo Vokietijoje, Olandijoje, Didžiojoje Britanijoje, Prancūzijoje. 1821 m. surengė ekspediciją Lietuvos pietinės ir vakarinės dalies gamtai, ypač florai, tirti, surinko 543 augalų rūšis. Nuo 1823 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1824-1832 m. Gamtos mokslų katedros ir botanikos sodo vedėjas; 1828 m. profesorius. 1832 m. uždarius Vilniaus universitetą, botanikos sodas atiteko Vilniaus medicinos-chirurgijos akademijai. Šioje akademijoje Juozapas Jundzilas dėstė botanikos ir zoologijos kursą.
Tyrė Vilniaus apylinkių florą.
East Asia Summit

East Asia Summit (EAS), pažodžiui Rytų Azijos viršūnių susirinkimas – kasmet vykstantis forumas, kuriame dalyvauja 16 Rytų Azijos valstybių lyderiai. EAS susirinkimai vyksta po kasmetinių ASEAN lyderių susirinkimų. Pirmasis viršūnių susitikimas įvyko 2005 m. gruodžio 14 d. Kvala Lumpūre. Nuo to laiko įvyko 3 viršūnių susitikimai.
Mėgučiai

Aplinkinės gyvenvietės

UKMERGĖ – 12 km 
 Kartėnai – 2 km
Lyduokiai – 6 km 
 Janušiškė – 1 km
Antakalnis III – 5 km
Bareišiai – 2 km 
 Liaušiai – 4 km
Pašešuolė – 1 km
Dvarniniai – 3 km 
 Šešuoliai – 4 km
Paupariai (Šiauliai)

Istorija

Kaimo žemėje išlikęs Pauparių pilkapis. 1589 m. palivarkas priklausė įsteigtai Šiaulių ekonomijai, o 1649 m. Gruzdžių trakto revizijos akte Paupariai priskiriami Šiluvėnų ir Kūros vaitijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, nuo 1929 m. Račių seniūnijai, XX a. pradžioje Pauparių dvare gyveno nemažai rusų, atsikėlusių iš centrinių Rusijos gubernijų. Nuo 1950 Gruzdžių apylinkės kaimas priklausė kolūkiui „Pirmyn“. Apie 1980 m. kaimas nugriautas.

Aplinkinės gyvenvietės

GRUZDŽIAI – 8 km
 Nuomininkai 1,1 km
Daujočiai – 3,5 km
Račiai – 2,5 km
Maniūšiai – 4,1 km
Klebonai – 4 km
Jurgaičiai – 7 km 
 KURŠĖNAI – 25 km
Pakarčiūnai – 3 km 
 ŠIAULIAI – 11 km
Smilgiai – 2 km
Marianos Šiaurinių Salų vėliava

Marianos Šiaurinių Salų vėliava – Jungtinių Amerikos Valstijų valdos Okeanijoje Marianos Šiaurinių Salų oficialus simbolis. Vėliavą sudaro mėlynas pagrindas su balta žvaigžde viduryje (ji ženklina Jungtines Amerikos Valstijas), latte akmeniu (svarbus čamorų architektūros elementas ir savimonės simbolis) bei juosiančia gėlių pyne (mwarmwar – būdingas karolinų kultūrinis artefaktas).
Ilgą laiką salos naudojo jas valdžiusių valstybių vėliavas, paskiau – JTO bei JTO prižiūrimų teritorijų vėliavas. Pirmoji Marianos Šiaurinių Salų vėliava sukurta 1972 m. (nuo 1976 m.) oficiali. Ji buvo tamsesnio pagrindo ir be gėlių vainiko. 1981 m. pridėtas vainikas, pagrindas pakeistas į žydrą. 1989 m. vėliava pakeista į dabartinę (patamsintas pagrindas).
Caspar Netscher

Kasparas Nečeris (Netšeris, Netčeris, ol. Caspar Netscher, 1639 m.(?) Heidelbergas – 1638 m. sausio 15 d., Haga) – XVII a. vokiečių kilmės Nyderlandų tapytojas. Telšių Žemaičių muziejuje „Alka“ yra jo paveikslas „Markizës Montespan portretas“.

Biografija

Kasparas Nečeris gimė 1639 m. (kitu variantu − 1636 m.) Heidelberge, Vokietijoje (kitu variantu − Prahoje). Jo tėvas Johann Netscher buvo skulptorius ir senelis − Heidelbergo meru. Paauglystėje K. Nečeris buvo išsiųstas į Amsterdamą, kur mokėsi pas menkai žinomą portretų ir natiurmortų tapytoją Hendrik Coster. 1654 m. K. Nečeris persikėlė į Deventerį, kur baigė mokslus Gerardo Terborcho dirbtuvėje. 1658 m. K. Nečeris išsiruošė kelionei tobulintis į Italiją, tačiau nukeliavo tik iki Bordo, kur vedė Margaretha Godijn. Su šeima grįžo į Olandiją 1662 m. ir apsistojo Hagoje, kur tapo vietos tapytojų draugijos nariu. Ankstyvuoju laikotarpiu K. Nečeris kūrė mažo formato tamsių spalvų kasdienės buities žanro paveikslus, akivaizdžiai įtakotus G. Terborcho.
Apie 1660-ųjų vidurį K. Nečeris išvystė nuosavą stilių su turtingų interjerų ir veikėjų brangiais drabužiais, ypač brokato ir šilko, vaizdavimu paveiksluose. Nuo 1667 m. K. Nečeris daugiausiai tapė portretus, susijusius su A. van Deiko pasekėjų Hagoje daile. Jis yra nutapęs mažo formato istorinių paveikslų. Gyvenimo metu K. Nečeris buvo gerai žinomu dailininku, jis sukūrė Amalijos van Solms, Oraniečių princo Frederiko Hendriko našlės, portretą. Kasparas Nečeris mirė 1684 m. sausio 15 d. Hagoje. Jo sūnūs Teodoras, Konstantinas ir Antonis tapo portretų tapytojais.
Algimantas Knašas

Biografija

1955 m. baigė Klaipėdos mokytojų institutą, 1981 m. – Kauno politechnikos institutą. 1961–1993 m. dėstė Klaipėdos politechnikume.
1960 m. po Liudo Alseikos žūties vadovavo tarpžemyniniam žygiui dviračiais Klaipėda–Vladivostokas.
Lietuvos botanikų draugija

Lietuvos botanikų draugija – Lietuvos visuomeninė botanikų organizacija, veikianti nuo 1950 m. Vilniuje, Žaliųjų ežerų g. 49.

Veikla

1950–1963 m. draugija veikė kaip Sąjunginės botanikų draugijos skyrius. Lietuvos botanikų draugija padeda botanikams keistis moksline informacija, rengia susirinkimus, diskusijas, organizuoja ekspedicijas, tvarko botaninius terminus. Bendradarbiauja su kitomis mokslinėmis draugijomis. Draugija turi apie 60 narių.
Neoekspresionizmas

Neoekspresionizmas (neo+ekspresionizmas) – XX a. II pusės moderniosios dailės ir architektūros kryptis, akcentuojanti meninę formą, ekspresionizmo atmaina.

Žymiausi architektai

Oskaras Nymejeris (Oscar Niemeyer; Brazilija), Liusijo Košta (Lúcio Costa, Brazilija), Le Korbiuzjė (Le Corbusier; Prancūzija), Elielis Sarinenas (Eliel Saarinen; Suomija), Jornas Utzonas (Jørn Utzon; Danija), Anrė Jakobsenas (Arne Jacobsen; Danija), Alvaras Aaltas (Alvar Aalto; Danija), Ralfas Erskinas (Ralph Erskine; Švedija) ir kt.
Rytų provincija (Saudo Arabija)

Geografija

Didžiąją teritorijos dalį užima beveik negyvenama Rub el Halio dykuma. Šiai provincijai priklauso visa Saudo Arabijos Persijos įlankos pakrantė. Čia yra didžiausi šalies naftos ir gamtinių dujų telkiniai.

Gyventojai

Dauguma provincijos gyventojų yra arabai, šnekantys Įlankos, Hedžazo arba Nadždo tarmėmis. Be to, apie ketvirtadalis gyventojų yra atvykėliai iš kitų šalių: indai, pakistaniečiai, filipiniečiai, bengalai, indoneziečiai ir kt.
Dūkšto bandymų stotis

Dūkšto bandymų stotis – žemės ūkio mokslinių tyrimų įstaiga, 1960–2001 m. veikusi Dūkšte. Priklausė Žemdirbystės institutui.

Istorija

Įsteigta Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. vasario 3 d. nutarimu Nr. 46 ir Lietuvos TSR žemės ūkio ministerijos 1960 m. vasario 16 d. įsakymu Nr. 107, pritarus Lietuvos žemdirbystės mokslinio tyrimo instituto direktoriui prof. P. Vasinauskui. Stotyje dirbo 25 mokslo darbuotojai, 5-7 laborantai ir 1-3 pagalbiniai darbininkai.
Pastaraisiais metais, pasikeitus ekonominėms sаlygoms, Žemdirbystės instituto Tarybos sprendimu Dūkšto bandymų stotis reorganizuota į bandymų punktą, priklausantį Žemdirbystės instituto Vokės filialui.

Mokslinė veikla

Tyrė Lietuvos dirvožemių dirbimą, juose auginamų žemės ūkio augalų agrotechniką, kalvotų laukų sėjomainas, ieškojo trąšų ir herbicidų naudojimo būdų, kad kuo mažiau jų patektų į vandens telkinius, rengė antierozines priemones, konsultavo ir metodiškai vadovavo jų diegimui ūkiuose.
Parengė antierozinių priemonių schemas, jomis remiantis Lietuvoje sukurta dirvosauginė žemdirbystės sistema.
Jonas Dulevičius

Biografija

1960 m. baigė Maskvos staklių institutą. 1960–1970 m. Maskvoje dirbo Kosminių tyrimų centre. Nuo 1970 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1983–1995 m. Inžinerinės mechanikos katedros vedėjas; nuo 1983 m. profesorius. 1981 m. technikos mokslų daktaras.  Kauno technologijos universiteto profesorių klubo prezidentas, Lietuvos mokslo tarybos narys.

Mokslinė veikla

Svarbiausi darbai iš skraidymo aparatų variklių hidraulinių sistemų virpesių ir sandarinimo teorijos. 43 išradimų autorius.
Tuilaepa Aiono Sailele Malielegaoi

Biografija

Malielegaoi baigė ekonomikos mokslus Naujojoje Zelandijoje Oklando universitete. Dirbo Europos ekonomikos bendrijoje ir PricewaterhouseCoopers tinkle iki 1980 m., kai buvo išrinktas į šalies parlamentą. 1998 m. šrinktas į šalies ministro pirmininko postą.
2007 m. pietų Ramiojo vandenyno šalių žaidynėse politikas atstovavo savo šaliai šaudymo iš lanko rungtyje. Tokiu būdu jis tapo pirmuoju išrinktu politiku, kuris atstovavo savo šalį oficialiose sporto žaidynėse.  10-ąją žaidynių dieną Malielegaoi komandinėje rungtyje pelnė sidabro medalį.
Cherokee Phoenix

The Cherokee Phoenix – pirmasis čerokių ir apskritai Amerikos čiabuvių laikraštis, pradėtas leisti 1828 metais ir ėjęs iki 1835 m., kuomet Džordžijos valdžia jį uždraudė. Laikraštis buvo leidžiamas čerokių ir anglų kalbomis, o jo redaktorius buvo Elias Boudinot.