google/wiki40b huggingface dataset:
Mitologinis akmuo

Mitologinis akmuo arba apeiginis akmuo – akmenys, archeologijos ir mitologijos paminklai, randami daugelyje kraštų.

Istorija

Europos šiaurės vakaruose ir rytuose žinoma įvairių rūšių ir formų, su išoriniais ženklais mitologinių akmenų, dažniausiai randamų šventvietėse. Baltų kraštuose akmenys pradėti garbinti neolite ir bronzos amžiuje, siejami su baltų religija, jos dievais ir dievybėmis. Jų yra ir gretimų etnosų (finougrai, slavai) kraštuose. Prie mitologinių akmenų žmonės aukodavo įvairias aukas, melsdavosi. Dauguma mitologinių akmenų buvo įprasminti krikščioniškai – pastatyta koplytėlių, kryžių, jie iki XIX–XX a. laikyti sakraliais.
Gausią paminklų grupe sudaro mitologiniai akmenys su duobutėmis ir plokščiadugniais arba smailiadugniais dubenimis bei pėdomis. Latvijoje žinoma apie 300, dažniausiai antropomorfinių ar zoomorfinių formų, vadinamų stabais (elku teli), t. p. su netaisyklingų formų įdubomis (muldakmeni) akmenų. Estijoje paplitę mitologiniai akmenys (apie 1750) su skirtingu duobučių skaičiumi, dažniausiai datuojami I tūkstantmečiu pr. m. e. – III a. m. e. Manoma, kad jie susiję su agrarine magija ir apeigomis. Baltarusijos mitologiniai akmenys (apie 300) be tipinių išorės požymių. Jie turi įvairius sakralinius vardus, apie juos pasakojami padavimai. Žinoma atvejų, kai mitologiniai akmenys buvo šventinami (Boriso akmenys). Kitą grupę sudaro akmeniniai kryžiai ir mitologiniai akmenys su iškaltais ženklais. Savitos yra Rytų Prūsijoje aptinkamos akmeninės bobos (Kulių Bobelė).

Lietuvoje

Lietuvoje žinoma apie 600 mitologinių akmenų. Ant jų aptinkama su kulto apeigomis susijusių duobučių, dubenų – Dvaronių akmuo, Laitkagalio akmuo, Pelėkių akmuo (Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje), Švendubrės akmuo turi nuo kelių iki 90 apskritų duobučių. XIV–XVII a. šventvietėse stovėjo ritinio formos mitologiniai akmenys su iškaltais plokščiadugniais dubenimis (Šilalės akmenys), į kuriuos rinkdavosi šventas vanduo. Manoma, jog prie tokių akmenų buvo kūrenama šventoji ugnis.
XVI–XVIII a. kaimuose buvo paplitę vidutinio dydžio plokščiu paviršiumi mitologiniai akmenys su smailiadugniais dubenimis. Manoma, jie turėję saugoti grūdus, gyvulius, namų laimę. Pėduotiesiems akmenims (Mitkiškių akmuo, Skudutiškio akmenys, Zigmantiškių akmuo) datuoti trūksta duomenų. Jų atsiradimą padavimai sieja su Dievu, Marija, velniu, ragana. Tokie mitologiniai akmenys dažniausiai yra su natūraliais, žmonių ar gyvulių pėdas primenančiais įdubimais. Gausu pasakojimų, sakmių bei tikėjimų apie natūralių gamtinių formų šventuosius akmenis, vadinamuosius Mergų akmenis, Mokus ar Stabakulius, laikomus suakmenėjusiais žmonėmis (Akmens Nuotakos akmuo, Noreikiškių akmenys). Prie upių, ežerų aptinkama Laumių akmenų, akmenų stalų, akmenų krėslų (Padievaičio akmuo Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje), akmenų lovų ir kitokių. Dar XIX–XX a. viduryje per krikščionių religines šventes kai kur prie mitologinių akmenų žmonės gausiai rinkdavosi, aukodavo įvairių daiktų, pinigų, meldėsi prašydami sveikatos, laimės.
Šniūrai (Molėtai)

Istorija

1900 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Jonas Kazimieras Žaba

Biografija

Lietuvos bajorų Žabų giminės atstovas, herbo „Kosceša“ savininkas. Jeronimo Žabos ir Katerinos Protaševičiūtės sūnus. Brolis – Polocko kaštelionas Valerijonas Antanas Žaba (m. 1753).
Husarų įgulo pulkininkas, ne kartą buvo skiriamas Lietuvos armijos regimentu. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus ir deputatu į Lietuvos Tribunolą. 1721 metais Jonas Kazimieras Žaba buvo paskirtas Minsko vaivada. Tais pačiais metais Ušačių dvarą, Vitebsko vaivadijoje.
Vlasas Čiubaris

Biografija

1911 m. baigė Aleksandrovsko mechanikos-technikos mokyklą. 1917 m. Petrogrado centrinės gamyklų komitetų tarybos bei Darbininkų kontrolės tarybos narys. 1918 m. tapo RTSFR Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos prezidiumo nariu. 1920–1921 m. buvo Ukrainos TSR Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos prezidiumo pirmininku.
1922 m.- Angliakasybos pramonės centrinės valdybos pirmininkas, 1923–1934 m. – Ukrainos TSR Liaudies komisarų tarybos pirmininkas, 1923–1925 m. – kartu ir TSRS Liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojas.
1934 m. perkeltas į Maskvą, dirbo TSRS Liaudies komisarų tarybos bei Darbo ir gynybos tarybos pirmininko pavaduotoju, 1937–1938 m. tuo pat metu ir TSRS Finansų liaudies komisaras. 1938 m. birželio mėn. nuo pareigų nušalintas ir iki lapkričio mėn. dirbo NKVD įkalinimo įstaigos statybos viršininkas Solikamske.
Nuo 1921 m. – VKP(b) CK narys, nuo 1926 m. – kandidatas į VKP(b) CK Politinio biuro narius, 1935–1938 m. – Politinio biuro narys.
1938 m. birželio mėn. areštuotas, TSRS Aukščiausiojo teismo karinės kolegijos 1939 m. vasario 26 d. nuteistas mirties bausme ir tą pačią dieną sušaudytas. 1955 m. reabilituotas, grąžintas į TSKP narius.
Višapas

Višapas (arm. վիշապ – 'slibinas') – akmeninė skulptūra (menhyras), vaizduojanti žuvį, aptemptą jaučio oda. Rasta iki 5 m aukščio višapų. Manoma, kad jie statyti II–I tūkstm. pr. m. e., siejami su archeologine Kuros-Arakso kultūra. Pirmasis višapas 1909 m. rastas Gehamo kalnagūbryje, vėliau jų aptikta daug kur kitur Armėnijos kalnyne, Gruzijoje, Šiaurės Kaukaze, Mongolijoje. Statyti prie upių, ežerų, kanalų, kur buvusios gyvulių girdyklos.
Višapų paminklai pavadinti pagal mitinius armėnų slibinus Višapus. Jie įsivaizduoti zoomorfiškai (ypač, gyvatiškai) arba antropomorfiškai, sieti su perkūndebesiais, audromis, viesulais. Tikėta, kad saulės užtemimo metu didžiulis Višapas praryjąs saulę. Jie gyvena aukštikalnėse, dideliuose ežeruose, danguje, debesyse. Kildami į dangų ar besileisdami ežeran višapai kelia sūkurius, siaubia viską savo kelyje. Pasak armėnų mitologijos, Višapas, išgyvenęs iki tūkstančio metų, galįs praryti pasaulį. Tikėta, kad per audrą seni višapai iš kalnų ir ežerų kyla į dangų, o dangiškieji – leidžiasi žemėn.
Mitas apie kovą prieš Višapą atitinka archetipinį choaso ir kosmoso mūšį. Armėnijoje paplitus krikščionybei, Višapą žudantį Vahagną pakeitė arkangelas Gabrielius (Gabrielas Hreštakas) bei angelai: per audrą jie kaunasi prieš saulę trokštančius praryti višapus (perkūndebesiai – ugniniai višapų kūnai, griaustinis – jų kaukimas, žaibas – Gabrieliaus strėlė, angelų rykštė). Angelai nuveja višapus iki pat saulės, kur šie virsta pelenais ir leidžiasi žemėn. Armėnų epe Višapai yra siaubūnai, užvaldę vandenis. Žmonės jiems turį aukoti mergeles. Vandenis ir mergeles išvaduoja didvyris. „Vipasanko“ epe vaizduojami višapai, gyvenantys Masiso papėdėje, višapo Adžahako ir jo pačios Anuiš („višapų motinos“) vaikai (dar vadinami „višapaznukais“). Višapų vadas Argavanas į savo rūmus kviečia pietauti karalių Artašesą su sūnumis. Pietų metu, Argavanas prieš karalių rezga pinkles. Įtūžęs Artašesas, grįžęs į Artašatą, siunčia sūnų Mažaną su kariauna, kad šis sunaikintų višapus, tačiau išpildyti įsakymo sūnui nepavyksta.
Gruzinų ir armėnų Biblijos vertimuose višapais vadinamas banginis Leviatanas.
Žodis kildinamas iš sen. armėnų *vēšap, šis – iš iranėnų (Avestos) višāpa, šis – iš *viš.sāpa („nuodai-sultys“; plg. skr. víṣa „nuodai“, sāpa „sultys, syvai“). Tos pat kilmės yra gruzinų ვეშაპი (vešaṗi).
Mažmeninė prekyba

Mažmeninė prekyba – prekyba asmeninio arba namų ūkio vartojimo prekėmis mažais kiekiais.
Mažmenine prekyba užsiimančios įmonės (pvz., parduotuvės) ar asmenys perka prekes dideliais kiekiais tiesiai iš gamintojo arba didmenine prekyba užsiimančių įmonių, ir parduoda jas mažais kiekiais bei didesnėmis kainomis galutiniam vartotojui. Galutinis vartotojas prekes panaudoja savo reikmėms, vartojimui. Kartais mažmenine prekyba besiverčianti įmonė visą ar dalį savo parduodamos produkcijos pagamina pati.
Mažmeninė prekyba taip pat gali vykti internetu (elektroninė komercija).
Ferfildas

Istorija

Ferfildą 1859 m. įkūrė kliperio kapitonas Robertas H. Votermanas (Robert H. Waterman) ir pavadino pagal savo gimtąjį miestą Ferfildą Konektikute. 1903 m. suteiktas miesto statusas.
Antanas Dimžlys

Biografija

Mokėsi Panevėžio gimnazijoje, vėliau – Kėdainių kultūros ir technikos geodezijos mokyklos Statybos skyriuje. Teko ganyti ūkininkų gyvulius, vėliau dirbo statybininku, organizavo statybos darbus Kelmėje, „Lino“ fabrike, Klaipėdoje. Pajutęs dailininko pašaukimą, 1947–1951 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Nors labiausiai domėjosi architektūra, po ketverių metų apsisprendė tapti skulptoriumi ir 1951 m. įstojo į Vilniaus dailės institutą, kurį baigė 1953 m. Nuo 1957 m. dalyvavo parodose.

Kūryba

1951 m. sukūrė pirmąsias skulptūras „Pergalė“ ir „Tankistai“, vėliau šios skulptūros buvo sunaikintos. 1953 m. – Nikolajaus Gogolio biustą (diplominis darbas). Taip, pasak skulptoriaus, prasidėjo ilgametė istorinių paminklų kūryba. A. Dimžliui rūpėjo Lietuvos politinė ir kultūrinė istorija, jos įprasminimas. Netrukus A. Dimžlys sukūrė skulptūrą „1863 metų sukilėliai“ Šiauliuose (1957), Sukilėlių kalnelyje. Deja, po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo 1991 m. ji buvo smarkiai apgadinta metalo vagių, pateko į privačias skulptūrų kolekcijas (vienu metu buvo nuvežta į Grūto parką). 
1961 m. sukūrė skulptūrą „Revoliucionieriai“ Kėdainių miestui, tačiau aplinkybės susiklostė taip, kad ji nebuvo pastatyta. Tais pačiais metais Antaviliuose (prie Vilniaus) pastatyta skulptūra „Lietuvaitė“ iš dirbtinio granito. 1963 m. sukurtoje skulptūrinėje grupėje IX Kauno forte ryškiausiai atsiskleidė skulptoriaus monumentalisto talentas. 1966 m. ši skulptūra buvo apdovanota aukso medaliu parodoje Maskvoje. Prieš Atgimimą nespėta Panevėžyje pastatyti 6 m skulptūros ant didžiulio pjedestalo „Penkmečio kūrėjams“ – įvertintos SSRS liaudies ūkio pasiekimų parodos aukso medaliu ir 1988 m. jau lietos iš bronzos Taline.
Sukūrė, daugiausia iš akmens, paminklinių, dekoratyvinių („Prie šaltinio“, Druskininkai, 1964 m., „Baltijos aušra“, Palanga, 1990 m.) skulptūrų, teminių kompozicijų, portretų, išdrožė Nukryžiuotojo skulptūrą Šv. Mikalojaus bažnyčiai (vėliau perkelta į Palaimintojo J. Matulaičio bažnyčią Vilniuje).
Ankstyvieji kūriniai realistiniai, vėlesni – monumentalūs, apibendrintų formų, tęsia lietuvių neoklasicistinės skulptūros tradiciją. Restauravo K. Sklėriaus skulptūrinę kompoziciją Lietuvos banko rūmuose Kaune (su kitais), V. Grybo sukurtus S. Daukanto ir M. Valančiaus bareljefus Kauno „Saulės“ vidurinėje mokykloje (su P. Stankevičiumi, 1968 m.)
Totemas

Totemas – gyvūnas, augalas arba negyvosios gamtos objektas, kurį pirmykščių žmonių grupė garbino, laikė savo mitiniu pirmtaku ar globėju. Toteminio gyvūno negalima valgyti.

Ištakos

Terminas totemas įvestas XVIII a. ir kilo nuo indėnų odžibvių žodžio odoodem, reiškiančio klano globėją. Totemas yra grupę vienijantis simbolis, ir čia jis socialinis veiksnys, religinė prasme - jo atžvilgiu jaučiama baimė, pagarba, kraupus atstumas, jo nevalia paliesti, bet drauge totemas ir padeda, gelbsti, saugo; vien jo ženklas turi apsauginę funkciją, ir čia totemizmas susipina su magija, kurioje jis išties dažnai naudojamas.. Totemas įsivaizduojamas kaip gamtos stichija (vėjas, saulė, vanduo, perkūnas), gyvūnas, augalas ar jo vaisius. Totemas laikomas giminės, genties pradininku, vienijančia, bendruomenę įasmeninančia jėga. Toteminiai gyvūnai, sutinkami realybėje, laikomi turinčiais ypatingų galių, todėl dažnai naudojami įvairiuose ritualuose, pavyzdžiui, jo paaukojime.
Totemai įamžinami totemų stulpuose, kitose skulptūrose, raižiniuose, kaukėse, piešiniuose. Totemizme daikto atvaizdas, pavadinimas arba em­ble­ma dažnai yra šventesni už patį totemą.
Dabar totemizmas tebepraktikuojamas dalies indėnų, centrinės Afrikos, Australijos genčių, tačiau daug tautų seniau turėjo totemus, kurie vėliau įgavo mitologinę, simbolinę reikšmę (herbai, vėliavos, logotipai ir kt.).
Jurgeliškės sentikių cerkvė

Istorija

Pirmieji sentikių maldos namai Jurgeliškėje buvo pastatyti XVIII amžiaus pirmojoje pusėje. Tačiau Pirmojo pasaulinio karo metais pastatas sudegė. Dabartinė cerkvė pastatyta 1935 m. vietinio dvasininko Josifo Mažuto iniciatyva. Pastatas medinis, unikalios senovinės rusų architektūros.
2008 m. cerkvė buvo avarinės būklės, jos kupolas nugriuvęs, pamaldos nebevyko.
2012 m. cerkvė pradėta restauruoti. 2013 m. sentikių maldos namų restauracija baigta, gruodžio 1 d. įvyko pamaldos, cerkvė pašventinta.
Sala i Gomesas

Sala i Gomesas (isp. Isla Sala y Gómez, Isla Salas y Gómez) – maža negyvenama Ramiojo vandenyno rytuose, 3210 km nuo Čilės krantų, 391 km į šiaurės rytus nuo Velykų salos (artimiausia sausuma). Priskiriamos Valparaiso regionui, Velykų salos provincijai. Plotas – 0,15 km².
Salą sudaro dvi uolingos plokščios salos, jungiamos siauros sąsmaukos. Aukščiausia vieta (30 m) yra rytinės uolos pietiniame krante, kuris skardžiu leidžiasi į jūrą. Visa salos pakrantė uolėta, todėl net esant ramiam orui prisišvartuoti sudėtinga. Sala i Gomesas yra vulkaninės kilmės povandeninio kalnagūbrio iškyšulys. Augalijos beveik nėra, saloje peri jūriniai paukščiai. Sala i Gomesas bei aplinkiniai vandenys paskelbti jūriniu draustiniu, saloje yra 1994 m. pastatytas automatinis cunamių stebėjimo įrenginys bei švyturys.
Salą iki europiečių atvykimo žinoję Velykų salos rapanujai, kurie ją vadino Motu Motiro Hiva arba Manu Motu Motiro Hiva. Jie saloje rinkdavę paukščių kiaušinius. 1793 m. salą pasiekė ispanų jūrininkas Chosė Salasas Valdesas (José Salas Valdés), o vėliau Chosė Manuelis Gomesas (José Manuel Gómez). Pagal šiuos jūrininkus suteiktas salos vardas.
Kazimieras Olšauskas

Biografija

Gimė gausioje Salantų valsčiaus Žeimių kaimo ūkininkų Kazimiero ir Barboros Olšauskų šeimoje. 1920 m. baigė Žeimių pradžios mokyklą, o 1928 m. – Plungės gimnaziją. Įstojęs į Telšių kunigų seminariją, 1932–1936 m. studijas tęsė Romos popiežiškajame Grigaliaus universitete, apsigynė teologijos mokslų daktaro laipsnį. Kunigu įšventintas 1934 m. spalio 28 d. Romoje, Petro Kanizijaus bažnyčioje.
Grįžęs Telšių kunigų seminarijoje nuo 1936 m. dėstė teodicėją, Šv. Raštą ir kalbas, buvo paskirtas profesoriumi. Po 1940 m. įvykių uždarius seminariją persikėlė į Salantus. 1941–1944 m. toliau dėstė veiklą atnaujinusioje kunigų seminarijoje, paskirtas seminarijos prefektu.
1936–1940 m. redagavo Telšių vyskupijos leidžiamą laikraštį „Žemaičių prietelius“, bendradarbiavo leidiniuose „Židinys“, „Tiesos kelias“. Dažniausiai pasirašinėjo dr. K. Alšėno slapyvardžiu. Išleido knygas „Prelatas Pranas Urbanavičius“, „Krikščioniškoji Žemaičių didybė“, „Apie krikščioniškąją moterystę“, „Apie religinį kataliko gyvenimą“.
Po karo jo veikla susidomėjus enkavedistams persikėlė į Veiviržėnus. Ten 1946 m. gruodžio 24 d. suimtas, kalintas Telšiuose, nuo 1947 m. vasario 24 d. – Vilniuje. Aukščiausiojo Teismo karo kolegijos 1947 m. gegužės 12 d. nuteistas 10 metų lagerių ir 5 metams tremties. 1948 m. kovo 16 d. išvežtas į Okunevkos lagerį (Vosturallagas), Turinsko r., Sverdlovsko sr. Mirė sunkiai sužeistas nelaimingo atsitikimo metu Okuniovo lageryje. Palaidotas Družinino kapinėse netoli Turinsko.
Jonas Navickas

Jonas Navickas MIC (1895 m. sausio 2 d. Virbalyje, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – 1941 m. rugsėjo 2 d. Vusteryje, JAV) – Romos katalikų kunigas ir marijonų vienuolis JAV, lietuvių literatas ir vertėjas.

Biografija

Lankė pradinę mokyklą Seinuose, o nuo 1909 m. – Vilkaviškyje. 1911–1911 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, vėliau emigravo į JAV.
Stojo mokytis Niujorko vyskupijos kolegijoje, po to – Baltimorės kunigų seminarijoje. Nuo 1919 m. studijavo Fribūro universitete, priklausė studentų draugijai „Lithuania“. 1922 m. studijas baigė daktaro laipsniu. Įšventintas kunigu, pirmąsias Šv.Mišias aukojo Virbalio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje. Vėliau dirbo misionieriaus darbą JAV, 1926 m. paskirtas Konektikuto valstijoje naujai įkurtos Marianapolio marijonų kolegijos rektoriumi. Kolegijos parke įrengė menišką lietuviško stiliaus Kryžiaus kelią. Nuo 1939 m. JAV marijonų provincijolas.
Aktyviai bendradarbiavo amerikiečių ir lietuvių spaudoje, rašė į „Šaltinėlį“, „Draugą“, „Ateitį“, „Šaltinį“, „Lietuvą“, „Viltį“, „Moksleivį“, „Darbininką“, „Tautos rytojų“, „Pažangą“, „Studentų žodį“, „Draugiją“, „Tiesos kelią“ ir kt. Naudojo slapyvardžius Pleikys, J. Vienuolis, J. Piktupelis. Išvertė  J. Berthier „Mūsų tikėjimas“ (1919 m.), „Šv. Novena“ (1932 m.), A. Coughland „Pranašystė“ (1937 m.), „Du vainikai“ (1938 m.), K. K. Romanov „Žydų karalius“ (1938 m.), „Byla kunigo su saliūninku arba išloštas doleris“ (1938 m.).
Baltarusijos ginkluotosios pajėgos

Istorija

Prieš suyrant Tarybų Sąjungai Baltarusijoje buvo dislokuota 180 000 karių, tiesiogiai pavaldžių Maskvos Aukščiausiajai Karinei Vadovybei. 1992 m. Baltarusijoje buvo sukurta gynybos ministerija. Ji pradėjo organizuoti nacionalines ginkluotas pajėgas buvusios tarybinės kariuomenės, pasilikusios Baltarusijos teritorijoje, pagrindu. 1992 m. gegužės mėnesį buvo panaikinta tarybinė Baltarusijos karinė apygarda, o 1993 m. sausio 1 d. visi kariškiai turėjo prisiekti Baltarusijai arba palikti šalį.
Svarbi ginkluotų pajėgų dalis yra 9 tūkst. pasieniečių, vykdančių muitinės kontrolę ir sienos apsaugą.
Po to, kai Baltarusija pasiskelbė neutralia šalimi ir atsisakė branduolinio ginklo, ji susilaiko nuo įstojimo į kokias nors karines sąjungas.
1997 m. ginkluotų pajėgų skaičius buvo 77,5 tūkst. žmonių.

Organizacija

2007 m. Baltarusijos ginkluotosiose pajėgose buvo 72 400 karių. Planuojama jas sumažinti iki 60 000. Dauguma kareivių yra tikrosios karinės tarnybos, tarnaujantys 12 mėn. (jei su aukštuoju išsilavinimu) arba 18 mėn. (be aukštojo).
Ginkluotąsias pajėgas sudaro trys šakos ir bendri daliniai.

Karinės oro ir oro gynybos pajėgos

Baltarusijos karinėse oro pajėgose tarnauja apie 18 170 žmonių, jos 2004 m. turėjo 260 kovinių ir mokomųjų lėktuvų, 80 kovinių sraigtasparnių, žemė-oras raketinių sistemų.

Bendri daliniai

Juose tarnauja 25 170 žmonių. Tarp šių dalinių – Gynybos ministerijos darbuotojai, 72-asis gvardijos mokymo centras.

Ginkluotė

Baltarusijos ginkluotosios pajėgų ginkluotė paveldėta iš TSRS laikų. Vakarų ekspertai laiko dalį jos pasenusia.
Baltarusijos armijos tankai yra T-72, T-62 ir T-55, šarvuotieji transporteriai MT-LB, pėstininkų kovos mašinos BMP-2, BMP-1 ir BMD-1, sunkvežimiai GAZ-66 ir KAMAZ-6560.
Karinė aviacija ginkluota MiG-29 ir Su-27 naikintuvais, Su-24 ir Su-25 bombonešiais, sraigtasparniais Mi-8, Mi-24 ir Lenkijos gamintais Mi-2. 2005 m. gruodį Baltarusija nusipirko 10 reaktyvinių mokomųjų lėktuvų L-39 iš Ukrainos. Buvo skelbta, kad pirks 18 naudotų Su-30K naikintuvų.
2006 m. iš Rusijos įsigijo 4 baterijas po 6 S-300 priešlėktuvinės gynybos sistemas, skirtas stiprinti NVS oro erdvės gynybą.
Sutrėnai

Istorija

1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Vingrių šaltiniai

Vingrių šaltiniai – vieni labiausiai žinomų Vilniaus miesto šaltinių, kurių vanduo XVI a. buvo naudojamas pirmam centralizuotam Vilniaus vandentiekiui. XIX a. – XX a. šaltinių vandenį naudojo greta stovėjusi pirtis. Šis šaltinis gyvas ir dabar, tačiau jis kanalizuotas ir paslėptas nuo žmonių akių betoniniuose rezervuaruose. Jo vanduo naudojamas miesto gatvėms laistyti ir gaisrininkų reikmėms.
Hakim

Konstrukcija

Hakimas yra nežymiai perdirbtas švediškas šautuvas. Gamybos licencija ir gamybinė įranga buvo parduota Egiptui. Šautuvą gamino 6 ir 7-ą dešimtmečius.
Šautuvas turi vamzdžio stabdį, kurio neturi jo pirmtakas Ag m/42, kadangi Hakim šautuve naudojamas galingesnis šovinys (7,92 mm, o ne 6,5 mm) duoda didesnę atatranką.
Šautuvas pertaisomas dujų vamzdeliu nukreiptų dujų srautui (ne tokio srauto stumiamam stūmokliui) stumiant spyną. Dujų sistemą galima paderinti specialiu įrankiu pareguliuojant vožtuvą, esantį dujų vamzdelio pradžioje. Panašią sistemą naudoja JAV M16 šautuvas, tik M16 šautuve dujų įtekėjimas į dujų nukreipimo sistemą yra nereguliuojamas. Spyna, kaip ir Ag m/42, kartoja SVT-38 konstrukciją (ji panaudota ir kituose vėlesniuose savitaisiuose šautuvuose – belgų FN49, tarybiniame SKS, prancūzų MAS56.
Šautuvo šovinių kalibras yra 8x57 mm, bet jis dar žinomas ir kaip 7,92x57 mm IS, 8x57 mm IS, 8x57 mm JS ar 8 mm Mauser. Dėtuvė dešimties šovinių, užtaisoma iš apkabų po 5 šovinius. uoksas| Šautuvas užvedamas dviem pirštais suėmus uokso dangtelį (šautuvas neturi spynos rankenėlės) ir stumiant jį pirmyn iki atsirems. Atleistas dangtelis grįžta ir tempia spynos rėmą, taip atrakindamas spyną. Kai dangtelis su spyna pasiekia galinę padėtį spyna atsikabina ir grįždama priekin įstumia šovinį į vamzdį ir vamzdį užrakina.

Iššaudžius visus šovinius spyna lieka atvira.

Naudojimas

Hakim šautuvų buvo pagaminta apie 70 000. Juos vėliau pakeitė tarybiniai AK-47 automatai, o hakimai buvo palikti rezerve, sandėliuose. Šie šautuvai kartais matomi kai kuriuose Egipto policijos daliniuose.
Egipte Hakim šautuvas buvo perdarytas 7,62x39 mm šoviniui – tai karabinas Rasheed, kurių pagamino apie 8000.
Hondūro įlanka

Hondūro įlanka (isp. Golfo de Honduras) – Karibų jūros dalis prie Hondūro, Gvatemalos ir Belizo krantų. Vidutinis gylis 20–50 m, didžiausias (žiotyse) >2000 m. Pietuose turi Amatikės įlanką. Yra salų. Uostai: Puerto Kortesas (Hondūras), Puerto Barijosas (Gvatemaloje).
Valstybinis investicinis fondas

Valstybinis investicinis fondas (angl. sovereign wealth fund, SWF) – valstybės valdomas investicinis fondas, kurio fondų valdytojai investuoja lėšas į akcijas, obligacijas, nekilnojamąjį turtą, tauriuosius metalus bei kitas finansines priemones. Investiciniai fondai, dažniausiai sudaromi natūraliais gamtiniais ištekliais turtingų valstybių, kurios nori šiuo metu gaunamas milžiniškas pajamas perkelti kitai valstybės piliečių kartai, kai gamtiniai ištekliai nebegalės garantuoti valstybės gerovės. Taip pat šiuos fondus gali sudaryti šalys turinčios didžiulius užsienio valiutų rezervus. Dauguma šių fondų yra iš Azijos bei Persijos įlankos šalių.
Valstybės valdomi fondai pastaruoju metu užėmė apribotos rizikos fondų bei privataus kapitalo fondų padėtį kaip didžiausias pasaulinės rinkos variklis. Jie investuoja didelius valiutos rezervus į Vakarų pasaulio verslus, ypač į sunkius laikus patiriančius bankus. Tačiau tai sukėlė nerimo – manoma, kad valstybiniai fondai gali siekti politinės įtakos ar net kelti pavojų nacionaliniam saugumui.
Kirsnos žmogus

Kirsnos žmogus – 1930 m. prie Kirsnos upės, ties Kamšų kaimu rasta ir Turlojiškės archeologiniam kompleksui priskiriama žmogaus kaukolė, datuojama vėlyvuoju bronzos amžiumi. Kirsnos žmogus įvardijamas kaip vienas seniausiai dabartinės Lietuvos teritorijoje gyvenusių žmonių.

Tyrimai

Kirsnos žmogaus kaukolė kartu su mezolito dirbiniais 1930 m. melioracijos darbų metu aptikta Kirsnos upėje Kamšuose, Raudenio valsčius, Marijampolės apskr. Kaukolę 1931 m. aprašė J. Žilinskas, pakartotinai 1954 m. – estų antropologė K. Mark, antropologinę rekonstrukciją atliko Vytautas Urbanavičius.
Kirsnos žmogus, kaip ir Turlojiškės žmogus, priklauso vėlyvajam bronzos amžiui, kaukolė datuojama 895±55 m. pr. m. e. Kirsnos žmogus – pagyvenęs vyras masyvia dolichokranine smegenine, siauru ryškiai vertikaliai ir horizontaliai profiliuotu veidu, išsišovusiu tarpantakiu, vidutinio pločio nosimi su labai išvešėjusiu balneliu. Kirsnos žmogaus kraniologinės ypatybės svarbios Lietuvos gyventojų biologinės istorijos tyrimams. Kaukolę saugo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Anatomijos muziejus.
Pakistan Army FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1950 m.
Aukštutinė Bavarija

Aukštutinė Bavarija (vok. Oberbayern) – apygarda (vok. Bezirk), administracinė apygarda (Regierungsbezirk) Bavarijos pietryčiuose. Pietuose bei rytuose ribojasi su Austrija; šiaurės rytuose yra Žemutinė Bavarija ir Aukštutinis Pfalcas, šiaurės vakaruose - Vidurio Frankonija, o vakaruose - Švabijos administracinė apygarda. Aukštutinės Bavarijos būstinė - Miunchenas. Po Hamburgo Aukštutinės Bavarijos regiono bendrasis vidaus produktas (1 gyventojui) yra antras pagal dydį Vokietijoje. Didžiausi miestai - Miunchenas, Ingolstadt, Rosenheim ir Freising.
Neliubonys

Aplinkinės gyvenvietės

Abarauskai – 1 km
Viktarinas – 1 km