Antrasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Algirdo pulkas

Antrasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Algirdo pulkas, Antrasis pėstininkų pulkas – 1918–1940 m. Lietuvos Respublikos kariuomenės karinis dalinys.

Istorija

Pradėtas formuoti 1918 m. gruodžio 5 d. Vilniuje, čia į pulką įstojo ir pirmieji savanoriai. Tačiau iš rytų artėjo bolševikai, todėl pulko branduolys, trys karininkai ir du kareiviai bei pulko vadas Vincas Grigaliūnas-Glovackis 1919 m. išvakarėse persikėlė į Kauną ir įsikūrė trijuose viešbučio „Europa“ kambariuose.Vokiečiai trukdė formuoti pulką, bet sausio viduryje vis dėlto atidavė jam kareivines Aukštojoje Panemunėje. Pulko karininkai važinėjo po Suvalkiją ir kvietė savanorius. 1919 m. vasario mėn. pradžioje pulke jau buvo 50 karininkų ir 1262 kareiviai, bet jie turėjo vos 420 šautuvų ir nė vieno kulkosvaidžio. Nebuvo ir kariškos aprangos, savanoriai gaudavo tik uniforminę kepurę, dėvėjo nuosavus drabužius, buvo maitinami gana prastai. Savanorių apmokymas buvo trumpas, nes iš Prienų pusės kilo bolševikų grėsmė Kaunui. Todėl vasario 8 d. du šimtai pulko vyrų išvyko į frontą ir netrukus susiėmė su priešais ties Jieznu. Pirmosios kautynės buvo nesėkmingos dėl jėgų ir patirties stokos. Be to, pulko karininkas Cetuchinas savo būrį nuvedė tiesiai pas bolševikus. Nuostoliai dideli: 18 žuvo, 33 pateko į nelaisvę. Tačiau po kelių dienų, sulaukę pastiprinimo, pėstininkai Jiezną užėmė ir bolševikų puolimą šia kryptimi sustabdė.
1919 m. gegužės – rugpjūčio mėn. kartu su kitomis dalimis įeidamas į Panevėžio grupės sudėtį, ir turėdamas jau 63 karininkus, beveik 2000 kareivių, 20 kulkosvaidžių, dalyvavo kovose su Raudonosios armijos daliniais ties Žasliais, Kėdainiais, Ramygala, Obeliais. Panevėžį teko vaduoti du kartus, gegužės 19 ir 21 d., atkaklios kautynės vyko dėl Kupiškio. Kai mūšiai persikėlė į Latvijos teritoriją, šlubuojant tiekimui kovos vyko ypač sunkiai, krito karių kovinė dvasia. Tačiau rugpjūčio mėn. kovos baigėsi, mūsų žemėje bolševikų nebeliko.
1919 m. lapkričio – gruodžio mėn. pulkas, kuris tada turėjo 2200 karių ir 40 karininkų, dalyvavo kovose su bermontininkais, Radviliškio kautynėse kartu su Pirmuoju pėstininkų pulku užėmė Radviliškį. Šiame fronto ruože kovojęs pulko pirmasis batalionas buvo pats silpniausias, jame buvo daug naujokų. Kad ir veikdamas labai narsiai, nepajėgė nugalėti bermontininkų pasipriešinimo, nors ne kartą kilo į ataką, patyrė daug aukų: žuvo jauni karininkai S. Oželis ir P. Urbakonis, 13 kareivių, 52 buvo sužeisti, tarp jų ir bataliono vadas Jonas Motiejūnas-Valevičius. Tik kai į pagalbą atėjo pirmasis pėstininkų pulkas, bermontininkai pasitraukė.
Pulką sudarė 3 batalionai. 1919 m. gruodžio 5 d. gavo oficialų vardą. Ši diena tapo pulko švente (nuo 1936 m. pulko šventė lapkričio 21 d.). 1920 m. rugpjūčio – lapkričio mėn. nesėkmingai kovėsi su Lenkijos kariuomenės daliniais ties Seinais, Giedraičiais. Iš viso per Nepriklausomybės karą žuvo 11 karininkų ir 111 kareivių.
Taikos meto nuolatinė pulko dislokacijos vieta – Šančiai (Kaunas) ir Jonava. 1926 m. liepos mėn. už nepriklausomybės kovas pulkui įteikta 2-ojo laipsnio Vyčio kryžiaus vėliava su užrašu „Tėvynės meilė tebus mums vadovas“.
TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. liepos 25 d. panaikintas pulko oficialus vardas. Lietuvos liaudies kariuomenę inkorporavus į Raudonąją armiją pulkas išformuotas.
Po 1993 m. atkurtoje Lietuvos kariuomenėje Antrojo pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Algirdo pulko tradicijas perėmė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo mechanizuotasis pėstininkų batalionas, dislokuotas Rukloje, Jonavos rajone.

Karininkai

Petras Ciunis – 1939–1940 m. 2 kuopos vadas.