google/wiki40b huggingface dataset:
Kamerūno socialdemokratinis frontas

Kamerūno socialdemokratinis frontas (SDF, Social Democratic Front) – Kamerūno kairiojo centro politinė partija.

Istorija

Įkurtas 1990 m. gegužės 26 d. po teorinių Studijų grupės – 89 parengiamųjų darbų, kaip atsvaras vienpartinei ultrakonservatyvaus Kamerūno Liaudies demokratinio judėjimo diktatūrai, siekiant ginti socialinį teisingumą šalyje. Į steigiamąjį susirinkimą Ntarikono parke atvyko apie 80 000 kamerūniečių, nors Bamendoje buvo sustiprinti kariniai patruliai. Kariuomenei pradėjus šaudyti šioje prekybinėje gatvėje, 5 neginkluoti studentai ir malūno darbininkas buvo užmušti.
1991 m. vasario 3 d. SDF organizavo Steigiamąją asamblėją, į kurią savo delegatus atsiuntė visi regionai. Joje buvo išrinktas Vykdomasis komitetas. Iki 2004 m. įvyko 6 partijos suvažiavimai. Partijos iniciatorius Ni Džonas Fru Ndi 1992 m. spalio mėn. laimėjo prezidento rinkimus, bet prezidentas Paulis Bija, suklastojęs rinkimų rezultatus ir remiamas kariškių, jam neužleido šio posto.
1995 m. SDF paskelbė Konstitucijos projektą, privertė valdančiąją kliką pradėti demokratizavimo procesą ir 1996–2002 SDF jau turėjo merus 62 savivaldybėse, 1997 m. – 43 parlamento narius. 1999–2002 m. Čačuangas Paulis buvo Nacionalinės Asamblėjos pirmininko pavaduotojas. 2003 m. SDF iškovojo 22 vietas 180 vietų parlamente.

Ideologija

1990 m. priimtas Manifestas, kuriuo partija siekia tautos vienybės, teisinės, laisvos ir demokratinės visuomenės, dvikalbės ir daugiakultūrinės politikos, socialinių ir ekonominių teisių bei laisvių, saugoti tradicijas ir gamtą, politiką įgyvendinti tik per rinkimus. 1999 m. priimta nauja politinė programa.
Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 1996 m. rugsėjo 9 d., tikrasis narys nuo 1999 m. lapkričio 8 d.
Mažasis baltasis garnys

Išvaizda

Labai panašus į didįjį baltąjį garnį, bet už jį dvigubai mažesnis. Patinas visas baltas, pakaušyje – labai ilgų plunksnų kuodas. Pagurklio plunksnos pailgėjusios, o pečių – siekia uodegos galą. Snapas ir kojos juodi. Rainelė geltona. Patelės „puošniosios“ plunksnos trumpesnės. Poilsio apdaru suaugę ir jaunikliai be kuoduko, nugaroje nėra puošnių plunksnų.

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Pirėnų pusiasalio iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Italiją, Slovakiją, šiaurinę Aralo jūros pakrantę, Altajaus priekalnes, pietinį Himalajų šlaitą, Jangdzės slėnį. Į pietus paplitęs iki Pietų ir Pietryčių Azijos okeaninių pakrančių. Persų įlankos, Eufrato slėnio, Viduržemio jūros pakrančių. Gyvena Afrikoje, Australijoje, daugelyje okeaninių salų. Žiemoja Afrikoje, Azijos pietuose, Australijoje.
Į Lietuvą labai retai užklysta iš pietinių kraštų.

Biologija

Peri upių žemupiuose, ežerų, vandens saugyklų pakraščiuose, jūrų įlankose. Lizdus krauna sekliose, nendrėmis, karklais bei kita viršvandenine augalija užžėlusiose vietose. Dažnai įsikuria apsemtuose miškuose.
Nevengia žmogaus, kartais tupi ant stambiųjų raguočių nugarų. Maisto ieško braidydamas po seklius vandens telkinius, pievas, perskrisdamas iš vienos vietos į kitą. Grobį stveria snapu. Mėgsta laikytis būriais, dažnai – su kitais gandriniais paukščiais. Skrydis panašus į kitų garnių, bet mažasis baltasis garnys tankiau plasnoja sparnais.
Į perėjimo vietas atskrenda jau susiporavę. Lizdą krauna abu poros nariai ant medžių šakų, rečiau – ant nulūžusių nendrių ar žemės. Dažniausiai peri kartu su kormoranais ir kitais gandriniais paukščiais, nors neretai susikuria ir atskiros mažųjų garnių kolonijos. Paprastai vienoje dėtyje būna apie 5 melsvus kiaušinius. Jaunikliais rūpinasi abu porelės nariai. Kelių savaičių garniukai dar neskraido, bet jau gerai laipioja šakomis.
Minta smulkiomis žuvimis, varliagyviais, vėžiagyviais, moliuskais, vandens vabzdžiais, sausumos bestuburiais. Maitinasi tik grupėmis.
Deimantinis ryšys

Turinys

Virš jūros sudužusiame keleiviniame lėktuve buvo gabenamas brangus krovinys – krepšys su nelegaliai gautais deimantais. Kol katastrofoje išgyvenęs advokatas Fergusonas gydosi žaizdas ir kenčia nuo laikino atminties praradimo, iš karto kelios grupuotės susiremia tarpusavyje, kad užvaldytų brangų krovinį...
Joachimas Tarnovskis

Biografija

Tėvas – Busko seniūnas, Karūnos ginklininkas, Radomo, Sandomiro, Čechuvo kaštelionas Stanislovas Tarnovskis (†1618), motina – Sofija Osecka. Tėvams buvo 4-tas sūnus.
Dangaus karalystė (filmas)

Siužetas

Veiksmo pradžia – 1184 m. mažas Prancūzijos kaimas. Kalvis Balianas gedi savo nusižudžiusios žmonos. Jis sutinka būrį kryžiuočių, traukiančių į Šventąją Žemę. Vienas iš jų, baronas Godfrėjus iš Ibelino, papasakoja Balianui, kad jis yra jo tikrasis tėvas ir siūlo prisijungti prie žygio. Balianas atsisako, bet vėliau įtūžęs nužudo dvasininką ir, norėdamas išvengti bausmės, prisijungia prie kryžiuočių. Įvyksta mūšis tarp kryžiuočių ir karių, atvykusių suimti Balianą. Mūšio metu sužeidžiamas Godfrėjus. Žygeiviai pasiekia Mesinos uostą, kur Godfrėjus įšventina sūnų į riterius ir miršta. Kelionės jūra metu laivas patenka į audrą ir išsigelbėja tik Balianas su žirgu.
Keliautojas pasiekia Jeruzalę ir yra maloniai priimamas jos karaliaus Baldvino IV bei jo sesers Sibilės. Europiečiai gyvena taikoje su musulmonais, bet tamplieriai, vadovaujami Renė de Šatiljono bei remiami kunigaikščio Gi de Luzinjano, nuolat puldinėja musulmonus. Jų vadas Saladinas nusprendžia atkeršyti ir surengia žygį į Keraką. Balianas sulaiko arabų kariauną, leisdamasis valstiečiams pasislėpti pilyje, o Baldvinas pažada Saladinui, kad nubaus Renė.
Baldvinas IV serga raupsais ir prieš mirdamas siūlo Balianui tapti karaliumi ir nužudyti Gi de Luzinjaną, kad būtų išsaugota taika. Tačiau Balianas tokios klastos atsisako, tad po Baldvino mirties karaliene tampa Sibilė, o karaliumi Gi. Šis su Renė netrukus surengia žygį į musulmonų žemes ir nužudo Saladino seserį. Saladinas mūšyje laimi prieš kryžininkus ir apgula Jeruzalę, ginamą Baliano. Nors kelias dienas miesto gynėjai atsilaiko, arabai pralaužia sieną ir įsiveržia į miestą. Balianas pasiduoda Saladinui su sąlyga, kad leis miestiečiams palikti Jeruzalę.
Filmo pabaigoje vaizduojamas Balianas savo kalvėje. Prie jo prijoja kryžininkai, vedami Ričardo Liūtaširdžio. Balianas su Sibile prisijungia prie jų.

Filmavimas

Filmas filmuotas daugiausia Maroke, Urzazato ir Ait Benhadu vietovėse. Dykumoje buvo sukonstruotas Jeruzalės muliažas. Taip pat atskiros scenos filmuotos Ispanijoje: Loarės pilyje, Segovijoje, Aviloje, Palma del Rijuje, Sevilijoje.

Istoriškumas

Filmo scenarijus gerokai nukrypsta nuo realių istorinių įvykių. Iš tiesų, Balianas nebuvo kalvis, bet gerbiamas Jeruzalės didikas. Labai abejotina, ar jį siejo kokie nors meilės ryšiai su Sibile. Ši karaliene tapo ne tuoj pat po Baldvino mirties, nes naujuoju karaliumi buvo paskelbtas penkiametis Baldvinas V, kuris po metų mirė. Valdant Sibilei ir Gi, Raimondas III ir Balianas rengė prieš juos sukilimą Nabluse, siekdami į sostą atvesti Izabelę Jeruzalietę. Gi ir Renė iš tiesų provokavo musulmonus, bet Saladino sesers nužudymas yra mitinis.

Vertinimas

Filmas „Dangaus karalystė“ sulaukė gan neigiamo kritikų įvertinimo, pabrėžta silpna Orlando Bloom vaidyba. Tiesa, kritikai teigiamai įvertino filmo kinematografiją, Ghassan Massoud, Jack Moore, Eva Green vaidybą. Istorikai filmą sukritikavo dėl istorinių faktų iškraipymo.
Syrkino spaustuvė

Syrkino spaustuvė – spaustuvė ir leidykla, veikusi Vilniuje 1859–1915 m.

Istorija

Įkūrė Abelis (vėliau Albertas) Syrkinas, vertęsis knygų prekyba. Turėjo litografiją (1877–1885 m.), knygrišyklą, nuo 1868 m. – knygyną. Iki 1861 m. išleido 8 leidinius lietuvių kalba. Uždraudus lietuvišką spaudą, A. Syrkinas buvo svarbiausias lietuviškų leidinių rusišku raidynu spausdintojas. Spausdino vadovėlius ir mokymo priemones, periodinius leidinius: „Vilenskij vestnik“ (1886 m.) „Cirkuliar po Vilenskomu učebnomu okrugu“ (1886–1891 m.) „Severo-zapadnoje slovo“ (1898 m.).
Nuo 1906 m. leido lietuviškas knygas, vėl spausdino lotynišku šriftu; 1906 m. išleido 20 leidinių, o 1913 m. išspausdintų knygų tiražas siekė 100 000 egz. 1895 m. spaustuvė už gerą spaudos darbų kokybę I Visos Rusijos spaudos darbų parodoje Peterburge gavo Imperatoriškosios rusų technikos draugijos bronzos medalį.
Spaustuvė leido ir legalius Lietuvos socialdemokratų partijos laikraščius: „Naujoji Gadynė“ (1906–1907 m.) „Skardas“ (1907 m.) „Žarija“ (1907–1908 m.)
Sidabro pieštukas

Sidabro pieštukas – pieštukas su šerdimi iš minkšto sidabro lydinio. Duoda pilką spalvą, kuri su laiku tamsėja, įgaudama gražų bronzinį atspalvį. Plačiausiai naudotas Renesanso laikotarpiu. Skirtingai, nei švino ar grafito pieštukas, yra nenutrinamas, todėl laikoma, kad sidabro pieštuku piešia tik meistrai, dėl pastarosios priežasties kai kada profesionalūs dailininkai irgi vadinami sidabro pieštukais.
Belgijos herbas

Belgijos herbas – Belgijos valstybės atributas, auksinis šėlstantis raudonai ginkluotas liūtas juodame lauke. Toks liūtas dar vadinamas belgiškuoju liūtu (lot. leo belgicus). Herbo devizas – „Vienybė daro stipriais“.

Didysis Belgijos herbas

Belgijos herbe skydo viršuje yra riterio šalmas pakeltu antveidžiu su karališkąja karūna. Už skydo sukryžiuoti du ilgi skeptrai – vienas su liūtu, kitas – su teisingumo ranka viršuje. Apie skydą ratu eina Leopoldo ordino grandinė. Skydininkai – du nestilizuoti liūtai, laikantys ne tik skydą, bet ir po vieną ietį su Belgijos vėliavomis.

Po skydu – raudona juosta su siaurais juodais krašteliais ir su devizu aukso raidėmis pranc. L'UNION FAIT LA FORCE arba ol. EENDRACHT MAAKT MACHT.
Visas šis aprašytas skydas su priklausiniais yra ant raudonos mantijos su šermuonėlio pamušalu ir auksiniais kutais bei apkraštavimu., ant mantijos viršaus – didelė karališka karūna.

Senajame didžiojo herbo vaizde virš mantijos ir karūnos eile išdėstytos 9 provincijų, 1837 m. sudariusių Belgiją, vėliavos: (iš dešinės į kairę) Antverpeno, Vakarų Flandrijos, Rytų Flandrijos, Lježo, Brabanto, Haino, Limburgo, Liuksemburgo ir Namiūro. Brabanto provincija 1995 m. buvo padalinta į Flamandų Brabanto ir Valonų Brabanto provincijas bei Briuselį.
Didysis herbas naudojamas retai. Jis yra ant didžiojo antspaudo, kuriuo patvirtinami įstatymai ir tarptautinės sutartys.

Mažasis Belgijos herbas

Mažąjį Belgijos herbą naudoja Belgijos vyriausybė, jis puošia pasų viršelius, oficialius karališkosios šeimos ir vyriausybės pastatus.
Jį sudaro skydas, karališkoji karūna, sukryžiuoti skeptrai, Leopoldo ordino grandinė ir fevizo juosta.
Birštono piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis apjuostas daubų. Šlaitai statūs, 13–20 m aukščio. Aikštelė ovali, apie 70 x 35 m dydžio, jos šiaurės vakarų dalis suardyta - iškastos vandentiekio rezervuaro duobės. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovės gyvenvietės liekanų. Piliakalnis apaugęs medžiais ir krūmais. Iš šiaurės pusės griovys jungia piliakalnį su gretima aukštuma. Piliakalnis ir aukštuma sujungti laiptais.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1953 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Rasta lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1968 m. archeologai nustatė piliakalnio teritoriją.

Istorija

Piliakalnis apipintas legendomis. Sakoma, kad čia po medžioklės ilsėdavosi didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas. XIV a. pabaigoje piliakalnyje stūksojo tvirta, sunkiai paimama medinė Birštono pilis, vienaamžė su pirmąja Punios pilimi. Ją supo gilios, šaltiniuotos raguvos, klampi šaltiniuota pelkė, pylimas ir įtvirtintas papilys. Netoli pilies buvo LDK dvaras, vėliau žinomas kaip Užkeiktas dvaras.
Vytauto laikais Birštonas buvo strategiškai svarbi valstybės vieta. Medinė pilis buvo ne kartą pulta kryžiuočių. Pilyje lankydavosi kunigaikščiai ir kiti didikai, atvykdavę į medžiokles, kartais pilis buvo prieglobsčiu nuo karų ir neramumų besislapstantiems. Birštono pilyje 1473 m. gyvenęs karalius Kazimieras Jogailaitis su šeima slėpėsi nuo šalyje siautėjusios maro epidemijos. Pilis netekusi gynybinės reikšmės ir nunykusi iki XVII a.

Aplinkiniai piliakalniai

Prienlaukio piliakalnis 12 km
Žarijų II piliakalnis 4 km
Pašventupio piliakalnis 10 km 
 Pelekonių I piliakalnis 9 km
Pašlavančio piliakalnis 17 km
Paukščių piliakalnis 14 km
Naravų piliakalnis 3,5 km
Punios piliakalnis 13 km 
 Rombonių piliakalnis 17 km
Šilėnų piliakalnis (Birštonas) 8 km 
 Gerulių (Stakliškės) piliakalnis 17 km
Inga Karalienė

Biografija

Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė diplomines teisės studijas.
Iki 2002 m. gruodžio mėn. LR TM vyr. specialistė. Kartu su kitais antstoliais (kaip Neringa Lipeikienė, Gintas Badikonis, Andrius Bublys ir Ramūnas Kamarauskas) įsteigė antstolių kontorą.
Iki 2004 m. gruodžio Lietuvos antstolių rūmų prezidiumo narė, nuo 2004 m. gruodžio mėn. iki 2011 m. balandžio 8 d. Lietuvos antstolių rūmų prezidiumo pirmininkė (Karalienės pirmtakas – Gintaras Matkevičius, pasekėjas – Aleksandras Selezniovas).
Antanas Kilčiauskas

Biografija

Valstybės įmonės Raseinių miškų urėdijos urėdas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Raseinių rajono skyriaus narys, nuo 2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.
Prienų rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Prienų rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Prienų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Savivaldybės meru 13 balsų išrinktas Juozas Krikštolaitis. Mero pavaduotoja 20 balsų paskirta Loreta Jakinevičienė. Nepavykus suformuoti savivaldybės administracijos 2011 m. gegužės 26 d. 16 balsų dauguma taryba merą atstatydino. Birželio 12 d. visais 25 balsais meru išrinktas Vytas Bujanauskas, jo pavaduotoja paskirta Loreta Jakinevičienė, administracijos direktoriumi – Algis Marcinkevičius, direktoriaus pavaduotoju iki liepos 11 d. dirbo Leonas Sakalavičius, vietoje jo liepos 29 d. paskirtas Kęstutis Palionis.
PFK Qəbələ

Istorija

Klubas įkurtas 2005 m. Iki 2006 m. žaidė Chanlare. Vėliau persikėlė į Qəbələ.
Benjaminas Zuskinas

Biografija

Gimė 1899 m. balandžio 28 d. Panevėžyje, siuvėjo šeimoje. Nuo penkerių metų mokėsi chederyje, 1911 m. įstojo į realinę mokyklą. Prasidėjus I pasauliniam karui išvyko į Penzą, ten tęsė mokslus ir vaidino mėgėjų teatre. 1920 m. įstojo į Sverdlovsko kasybos institutą. 1921 m. nuvyko į Maskvą, ten pradėjo vaidinti žydų kameriniame teatre, kuris 1925 m. tapo Valstybiniu žydų teatru. Tais pačiais metais Zuskinas su Solomonu Michoelsu dalyvavo pirmajame šio teatro pastatyme „Šolom Aleichemo vakaras“ (1922), suvaidino pagrindinį vaidmenį spektaklyje „Burtininkas“ (pagal Abraham Goldfaden).
Vaidindami Zuskinas ir Michoelsas įkūnijo dvi žydų nacionalinio charakterio savybes – šalia Michoelso dramatiškų ir filosofinių herojų atsirado nenusiviliantys, šiek tiek liūdnoki Zuskino personažai. Tokie buvo jo Juokdarys (W. Shakespeare’o „Karaliuje Lyre“, 1935, Sanderl Baba „Benjamino III kelionėse“ pagal Mendelę Moicher Sforimą, 1927) ir kt. Jis taip pat nusifilmavo kino juostose „Pasienis“ (1935), „Laimės ieškotojas“ (1936). Nuo 1936 m. pats dirbo režisieriumi, dėstė teatro mokykloje. 1939 m. jam suteiktas RTFSR liaudies artisto vardas. Zuskinas buvo Žydų antifašistinio komiteto narys. Po Michoelso žūties vadovavo teatrui, tačiau netrukus, 1948 m., buvo suimtas suklastotoje Žydų antifašistinio komiteto byloje ir kartu su kitais įžymiais žydų kultūros veikėjais 1952 m. rugpjūčio 12 d. sušaudytas Lubiankoje. 1956 m. reabilituotas. Apdovanotas Darbo raudonosios vėliavos ordinu.
UAS Žitkoviči

Istorija

Klubas įkurtas 2014 m. Žytkavičiuose. 
2017 m. Antroje lygoje likus trims turams iki pirmenybių pabaigos užsitikrino patekimą į Pirmą lygą  
2018 m. debiutavo Pirmoje lygoje.
Grigiškių Šviesos gimnazija

Istorija

1989 m. rugsėjo 1 d. Grigiškėse mokiniai ir mokytojai pirmą kartą šio miestelio istorijoje susirinko į lietuvišką vidurinę mokyklą. Didelių mokytojų, tėvelių pastangų dėka prasidėjus nepriklausomybės judėjimui, Trakų rajono tarybos sprendimu buvo įkurta Grigiškių 2-oji vidurinė mokykla. Ji įsikūrė sename, 1953 m. statybos pastate ir 1961 m. statytame priestate. Mokykloje mokytis pradėjo 792 1-12 klasių moksleiviai, kurie perėjo mokytis iš Grigiškių vidurinės mokyklos lietuviškų klasių, dirbo 68 mokytojai. 1993 m. atskirtos pradinės klasės ir įkurta pradinė mokykla. Mokykla sparčiai didėjo. 1995 m. remiantis Rytų Lietuvos fondu pradėta projektuoti, o 1996 m. statyti nauja mokykla. 1998 m. balandžio mėnesį - mokyklai suteiktas „Šviesos“ vardas, o rugsėjo mėnesį perduotas naujas priestatas, kuriame įrengta 12 kabinetų, mokytojų kambarys, informatikos kabinetas. Į naują korpusą perkelti mokytis 9-12 klasių mokiniai. 
2003 m. gruodžio mėnesį pastatytas ir pradėtas eksploatuoti modernus sporto kompleksas, kuriame įrengtos dvi sporto salės, viena iš jų – 18x34 dydžio ir 186 vietų žiūrovų tribūnos, elektroninis tablo. Šiame pastate įrengti fizikos, chemijos ir berniukų technologijų kabinetai. Senajame liko mokytis 5-8 klasių moksleiviai. Senasis korpusas neatitinka higienos ir saugumo reikalavimų, todėl statomas  modernus, atitinkantis europinius reikalavimus 698 vietų mokyklos korpusas. Nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. mokykloje įvestos mokyklinės uniformos.
Varanasis

Istorija

Miestas atsirado dar VII a. pr. m. e. kaip senovinės Indijos valstybės (vienos iš mahadžanapadų) Kaši sostinė.
Streptokokai

Sukeliamos ligos

Patogeninės streptokokų rūšys (pvz., S.pyogenes, S.agalactiae, S.zooepidemicus) išskiria toksinų, sukelia žmogaus ir gyvulių ligas (pūlius, sepsį, rožę, skarlatiną, streptodermiją), paukščių streptokokozę.
Rudolf Niemira

Biografija

Gimė 1886 m. gegužės 1 d. Švenčionyse. 1917 m. spalį būdamas Rusijos imperijos kariuomenės kapitonu perėjo į naujai suformuotą lenkų pulką. Nuo 1919 m. kovo iki rugsėjo kovojo Lenkijos-Ukrainos kare. Nuo 1920 m. kovo kariavo Lenkijos-sovietų kare. 1922 m. kovo 3 d. tapo papulkininkiu. 1923 m. liepos 1 d. tapo pulkininku. Pasibaigus karui iki 1927 m. balandžio tarnavo Balstogėje. 1929 m. kovą perkeltas į Peremyšlį. 1935 m. lapkritį perkeltas į Gardiną. Vokiečiams užpuolus Lenkiją per Vengriją pasitraukė į Prancūziją, kur prisijungė prie lenkų karininkų būrio. 1940 m. dalyvavo Mūšyje dėl Prancūzijos. 1940 m. gegužės 3 d. tapo brigados generolu. 1940 m. liepą persikėlė į Škotiją. 1945 m. spalį išleistas į rezervą. Po demobilizacijos liko gyventi Škotijoje, kur ir mirė Balochmylije 1952 m. rugpjūčio 6 d., palaidotas Glazgo Šv. Petro kapinėse.
Ubangis Šaris

Istorija

Prancūzija pradėjo kurti savo valdas Centrinėje Afrikoje nuo 1889 m.
Aukštutinis Ubangis buvo įsteigtas 1891 m. gruodžio 9 d. kaip Prancūzijos Kongo dalis. 1903 m. gruodžio 29 d. teritorija buvo įkurta kaip atskira Ubangio Šaro kolonija. 1910 m. sausio 15 d. ši sritis buvo sujungta su Prancūzijos vidurio Kongu ir Gabonu kaip Prancūzijos Pusiaujo Afrikos kolonija, bet 1916 m. balandžio 12 d. Ubangis Šaris vėl buvo atskirtas. 1920 m. teritorija prie Čado ežero buvo prarasta.
Antrojo pasaulinio karo metu Ubangio Šario kolonija palaikė Viši režimą Prancūzijoje. 1958 m. gruodžio 1 d. buvo suteikta autonomija ir pavadinimas pakeistas į Centrinės Afrikos Respubliką ir 1960 m. rugpjūčio 13 d. paskelbta nepriklausomybė.
Konstantinas Šatūnas

Konstantinas Eugenijus Šatūnas (g. 1939 m. spalio 9 d. Šiauliuose) – lietuvių dailininkas vitražistas.

Biografija

1960 m. baigė Kauno vidurinę dailės mokyklą, tapybos specialybę. 1966 m. baigė Vilniaus dailės institutą, tapybos fakultetą, vitražo skyrių ir paskirtas dirbti Dailės Fondo sistemoje Vilniaus dailės kombinate „Dailė“. 1986 m. priimtas dirbti į Vilniaus dailės akademiją tapybos katedrą vyr. dėstytoju. Po kelerių metų dirbo monumentaliosios dailės katedroje vitražo studijos vadovu. 1992 m. suteiktas pedagoginis docento laipsnis.
Vitredas

Biografija

Vitredas buvo tikrosios Kento karalių dinastijos atstovas. Po keliolikos metų netvarkos jam pavyko gražinti valdžią dalinei karalystei. Mažiausiai iki 692 metų jis valdė kartu su Svechardu, o po to vienas. 694 metais Vitredas pasirašė taikos sutartį su Ine, pažadėjo išmokėti vergeldą užmušus jo giminaitį Mulą. Žinomas Vitredo įstatymų kodeksas, labai lojalus bažnyčiai, kuri pagal jį buvo atlaisvinta nuo mokesčių. Po Vitredo mirties Kentas buvo pasidalytas trijų jo sūnų.
Medvėgalis

Medvėgalis – XIV a. lietuvių pilies, vėliau – piliakalnio ir greta esančios aukščiausios Žemaitijos kalvos (234,6 m) pavadinimas. Išsidėstęs Šilalės rajone, apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Kaltinėnų, 12 km į pietus nuo Varnių, Karūžiškės dvaro laukuose. Tai didžiausias žemaičių piliakalnis. Į šiaurės rytus nuo jo yra kūlgrinda, į pietvakarius – kalva, vadinama Alka.
Medvėgalis – tai dvi viršūnės: aukštesniojoje yra aukščiausias Žemaitijos taškas, žemesniojoje (pietinė) – Medvėgalio piliakalnis (Pilies kalnas). Nuo 1960 m. Medvėgalio kraštovaizdžio istorinis draustinis.
Piliakalnio aikštelė ovali, 120×50 m dydžio, viduryje kiek iškilusi. Jos galuose supilti pylimai. Pietrytiniame šlaite, apie 16 m žemiau aikštelės, yra pylimėlis. Piliakalnio pietvakarinėje papėdėje rasta I mūsų eros tūkstantmečio gyvenvietės liekanų. Į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra pelkė, per kurią buvo nutiesta kūlgrinda.

Istorija

Aukštesniojoje kalvoje XIX a. buvo laidojami vietos dvarininkai Bytautai. Jų kapai dabar yra krūmais apžėlusioje aikštelėje. Šiems dvarininkams priklausė Karūžiškės dvaras, jie garsėjo savo žiaurumu. Ši kalva dar vadinama kapinių kalnu.

Pavadinimo kilmė

Aukščiausio Žemaičių kalno pavadinimas yra upėvardinės kilmės, sudarytas iš dviejų šaknų. Rėvomis tekėjusios sraunios skaidrios upelės Medva, Medvė (Meduva, Medava) pavadinimas, kalbininko A.Vanago nuomone, priskirtinas vandenvardžių, susijusių su lit. medė, medis, medžias "miškas, giria", grupei
Anot padavimo, Medvėgalio vardas atsiradęs po to, kai pilyje apsuptus gynėjus išgelbėjo dvi narsios mergelės, žinojusios kelią per kūlgrindą. Kai reikėjo nuspręsti, kas praneš kitoms pilims apie Medvėgalio apsiaustį, merginos pasakė „Mudvi galiva“, o paskui išėjo ir pakvietė pagalbą. Pagal šiuos žodžius pilį imta vadinti Medvėgaliu.
Plungės miesto senosios kapinės

Plungės miesto senosios kapinės – seniausios Plungės miesto kapinės. Adresas:  Birutės g.
Kristina Karkaitė-Mazūrienė

Kristina Karkaitė-Mazūrienė (g. 1948 m. sausio 27 d. Panevėžyje) – Lietuvos keramikė.

Biografija

Tėvai Eugenija Šulgaitė ir Gediminas Karka, vyras Petras Mazūras. 1972 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1973–1975 m. dirbo M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje-internate Vilniuje, nuo 1992 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto (nuo 2002 m. Kaunos dailės fakultetas) dėstytoja.

Kūryba

Sukūrė raiškių dekoratyvinių indų („Kavos servizas“ 1982 m., „Vaza su kopėčiomis“ 1986 m.), objektų („Objektas“ 1979 m., 1992 m. „Šilkverpiai“ 1985 m., „Kaip nori“ 2001 m.), instaliacijų („Susisiekiantys“ 1997 m.), akcijų („Dėlionė“ 2004 m.). Kūriniuose savitai interpretuojama senovės kultūrų dailė, jiems būdingos originalios formos, preciziškas dekoras, ankstyvuoju laikotarpiu dažnai taikė tekstūravimą. Nuo 1972 dalyvauja parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 2000 m., 2004 m. Dalyvavo keramikos simpoziumuose Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje, JAV, Airijoje. Pelnė įvairių apdovanojimų (Jaunųjų dailininkų taikomosios dailės trienalės Rygoje Didysis prizas 1980 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.