google/wiki40b huggingface dataset:
Epke Zonderland

Epkė Zonderlandas (ol. Epke Jan Zonderland; g. 1986 m. balandžio 16 d.) – Nyderlandų gimnastas, laimėjęs aukso medalį 2012 m. olimpinėse žaidynėse už pratimus ant skersinio, laimėjęs aukso medalį 2013 m. pasaulio čempionate už pratimus ant skersinio. Jo pravardė yra „Skrajojantis Olandas“. Jo treneris Daniel Knibbeler.
E. Zonderland gimė g. 1986 m. Lemmer mieste (Fryzijoje), Olandijoje. Jis pradėjo gimnastikos pratimus, kai jam buvo ketveri metai. Jis turi du brolius ir vieną seserį, kuri taip pat tarptautinė gimnastė. Zonderland studijuoja mediciną Groningeno universitete.
E. Zonderlandas pirmą kartą sulaukė pasisekimo tarptautinėse jaunių varžybose 2004 m. Tais pačiais metais jis tapo Olandijos gimnastikos čempionu, perimdamas šį titulą iš savo vyresniojo brolio Herre. 2013 m. pasaulio čempionate Antverpene jis tapo pasaulio čempionu. Jis yra laimėjęs Europos, olimpinius ir pasaulio čempionatus. Po laimėto aukso medalio 2012 m. Londono olimpinėse žaidynėse, jis nusipelnė Orange-Nassau ordino.
Bruceliozė

Požymiai

Ši liga paveikia galvijus, kiaules, avis ir ožkas, kupranugarius, arklius ir šunis. Ja taip pat gali užsikrėsti ir kiti atrajotojai, kai kurie jūriniai žinduoliai ir žmonės. Ligai yra būdingi gyvūnų išsimetimai arba vislumo sutrikimas. Nors gyvūnai paprastai išgyja ir po pirminio išsimetimo vėliau gali atsivesti gyvų jauniklių, bet po ligos jie gali ir toliau skleisti bakterijas.
Bruceliozė paprastai plinta, kai gyvūnas išsimeta arba atsiveda jauniklį. Užsikrėtusiam gyvūnui atsivedant jauniklį, išsiskiriančiuose skysčiuose nustatoma daug bakterijų. Bakterijos taip pat dauginasi tešmenyje ir užkrečia pieną. Liga taip pat gali patekti į gyvūnų ir žmonių organizmą per odos įpjovimus arba gleivines. Liga serga ir laukiniai gyvūnai, kurie gali ir vėl užkrėsti naminius, todėl visiškai išnaikinti ją sunku.
Ligos forma paprastai lengva, ir užsikrėtusiam gyvūnui iki išsimetimo pasireiškia nedaug požymių. Užsikrėtusiems patinams gali sutinti sėklidės, o retkarčiais bakterijos telkiasi sąnariuose ir sukelia artritą. Arkliams ji sukelia vadinamąjį pūlingą gogo pažeidimą arba abscesą ant pakaušio, kaklo ar nugaros patinimą. Ligą galima įtarti pagal klinikinius požymius, pvz., išsimetimą, tačiau ji patvirtinama serologiniais tyrimais, paskui – nustatytais laboratoriniais tyrimais bakterijoms izoliuoti ir nustatyti.

Paplitimas

Liga labiausiai paplitusi Artimuosiuose Rytuose, Viduržemio jūros regione, Afrikoje į pietus nuo Sacharos, Kinijoje, Indijoje, Peru ir Meksikoje. Pastaruoju laiku ligos atvejų labiausiai daugėja Centrinės ir Pietvakarių Azijos šalyse. Keliose Vakarų ir Šiaurės Europos šalyse, Kanadoje, Japonijoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje, kaip manoma, šios ligos sukėlėjo nėra.

Prevencija

Tikrinimui galima naudoti priežiūrą, įskaitant serologinius tyrimus, taip pat pieno tyrimus, pvz., pieno žiedo tyrimus. Jie yra svarbūs per ligos naikinimo kampanijas. Endeminiuose rajonuose infekcijos paplitimui mažinti dažnai naudojama vakcinacija.
Žmonių bruceliozės sėkmingiausiai išvengiama kontroliuojant gyvūnų infekciją. Svarbus būdas sumažinti žmonių užsikrėtimo mastą yra užkrėstų gyvūnų pieno pasterizavimas.
Čarnovo Bikai

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 11 namų ir 57 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 21 namas ir 125 gyventojai.
Cefeidė

Cefeidžių pulsacijų modelis (κ-mechanizmas)

Ryškis kinta dėl žvaigždės radialinių pulsacijų. Padidėjus žvaigždės radiusui, išoriniai sluoksniai retėja ir vėsta (spinduliavimas mažėja), žvaigždė ima trauktis – tada ji tankėja ir kaista (spinduliavimas didėja).
Baltoji obelis

Aprašymas

Paveikslas nutapytas aliejumi ant drobės. Matmenys 89 x 71 cm.
Paveikslas saugomas Lietuvos dailės muziejuje, Vilniuje.

Apie paveikslą

„Baltoji obelis“ yra vienas geriausių gamtovaizdžių Lietuvos tapyboje. Būdamas jaunas Antanas Samuolis savo paveikslu vaizdavo brandą. Pagrindinis dėmesys paveiksle sutelktas į centre vaizduojamą obelį, kurią išryškina jos šviesesnis spalvų tonas. Moteris, pasilenkusi prie kibiro, šuo ir keli pastatai vaizduojami antrame plane. Ekspresionizmas perteikiamas kreivu medžio kamienu, susilenkusia moterimi ir nelygiai nuartu lauku. Scenoje vyrauja vienišumas ir liūdesys. Peizažas autentiškas tuo, jog, kaip manoma, jame vaizduojama obelis yra iš autoriaus šeimos sodo. Paveiksle yra autobiografinių detalių – užuominos rodo sunkų menininko gyvenimą kenčiant nuo blogos sveikatos ir finansinių sunkumų.
Ahron Dovid Burack

Biografija

Gimė 1892 m. Papilėje, tėvas rabinas Chaim Natan Burack, motina Basse Gittel Gibberman. Prieš 1914 m. emigraciją į JAV mokėsi įvairiose ješivose. 1917 m. tapo Niujorko Ohel Moshe Chevra Tehilim sinagogos vyriausiuoju rabinu. 1919 m. tapo roš ješiva ir pradėjo dėstyti Niujorko Ješivos universitete. Parašė knygas Pirchei Aharon (Arono gėlės) ir dviejų dalių „homiletikai ir halacha“. Mirė 1960 m. spalio 7 d. Niujorke, palaidotas Jeruzalėje.
Kebi

Istorija

Kebi – viena iš hausų valstybių, klestėjusi Sahelio civilizacijoje. Ji priklausė septynių antrinių valstybių (Banza bakvai) grupei, tačiau jos valdovai senųjų hausų miestų pavyzdžiu titulavosi sarkin. Kartais naudotas vietinis valdovo terminas kanta.
Seniausia Kebi sostinė buvo XVI a. įkurta Suramė (Surame), 40 km. į vakarus nuo Sokoto. Ji priklausė galingai Songajaus imperijai. 1516 m. hausų kilmės vietininkas Muhamadu Kanta šiame mieste paskelbė nepriklausomybę nuo Songajaus ir trumpam sukūrė galingą imperiją Sokoto upės baseine. Ji plėtėsi į gretimas Jauri ir Nupės teritorijas ir sėkmingai priešinosi šiaurinio kaimyno Songajaus bei rytinio kaimyno Bornu agresijai.
Po Muhamadu mirties 1556 m. jo įpėdiniai nesugebėjo išlaikyti hegemonijos kitų hausų miestų-valstybių atžvilgiu ir Kebi reikšmė sumenko. Suramės miestas buvo apleistas XVIII a. pradžioje, perkėlus sostinę į Birnin Kebi.
XIX a. hausų valstybėse prasidėjus fulbių džihadui, Kebi tapo naujai įkurto Sokoto kalifato taikiniu. Sostinę atakavo Usman dan Fodio brolis Abdulahi, kuris 1808 m. paėmė miestą ir įkūrė čia džihadistinį Gvandu emyratą. Tuometinis Kebi sarkinas Mohamadu Hodi pabėgo iš sostinės ir tęsė kovą. Jo įpėdinis Kararis kovojo prieš Gvandu iš Argungu gyvenvietės. Jam mirus 1831 m., įpėdinis Jukubu Nabamė pralaimėjo ir 16 m. turėjo gyventi kaip įkaitas Sokote. Tačiau grįžęs į Argungu, 1849 m. jis vėl paskelbė Kebi nepriklausomybę ir ją išlaikė kovose.
Vėliau karas tarp Gvandu ir Kebi tęsėsi, tačiau Kebi sarkinams pavyko apsiginti. Nuo tada jie pradėti tituluoti Argungu emyrais, o jų valstybė – Argungu emyratu. Karus pabaigė tik britai, kurie emyrate įsitvirtino 1902 m. Kebi išlaikė vietinę dinastiją ir tradicinę autonomiją. Šiuo metu – tai viena iš daugybės tradicinių valstybių Nigerijos sudėtyje.
Mechaninis judėjimas

Mechaninis judėjimas - kūnų padėties kitimas kitų kūnų atžvilgiu.
Judėjimas tiesia linija vadinamas tiesiaeigiu, o kreive - kreivaeigiu. Linija, kuria juda kūnas, vadinama to kūno judėjimo trajektorija (lot. trajectorius 'permetamasis'). Kūnas, kurio atžvilgiu nustatoma judančio ar stovinčio kūno padėtis, vadinamas atskaitos kūnu. Atskaitos kūnas, koordinačių sistema ir laiko matavimo prietaisas sudaro atskaitos sistemą.
Marijos meilužiai

Turinys

Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, į mažą miestelį Pensilvanijoje, kuriame gyvena serbų emigrantų bendruomenė, grįžta iš japonų nelaisvės išvaduotas Ivanas Babičius. Netrukus jo ryšys su buvusia mergina Marija atsinaujina ir jiedu susituokia, nors Ivano tėvas įsitikinęs, kad mergina per gera, kad būtų sūnaus žmona.
Ivano džiaugsmas grįžus į normalų gyvenimą ir vedus savo vaikystės draugę netrukus aptemdomas seksualinių problemų: būdamas su žmona, jis tampa impotentu, tačiau tokių problemų nepatiria su kitomis moterimis. Šeimyninis gyvenimas nuolat temdomas kivirčų, kol galiausiai Ivanas palieka žmoną ir išvyksta į kitą miestą. Marija, visą laiką saugojusi savo nekaltybę, susipažįsta su keliaujančiu muzikantu Klarensu. Po vienos nakties nuotykio ji išvaro naująjį meilužį, tačiau netrukus supranta esanti nėščia. Ji vyksta pas Ivaną, tačiau šis vėl ją atstumia.
Praėjus kuriam laikui, Ivanui su draugais besilinksminant su draugais, į barą užklysta Klarensas. Iš jo pasakojimo Ivanas atpažįsta istoriją apie Mariją ir nusprendžia grįžti namo. Ši, viena auginanti sūnų, priima jį pas save, o Ivaną nustoja kankinti impotencija žmonai...
Velso himnas

Hen Wlad Fy Nhadau („Mano tėvų žemė“) - Velso nacionalinis himnas. Žodžius himnui 1856 metais parašė Evan James, o muziką sukurti jam padėjo sūnus James James.

Žodžiai

Mae hen wlad fy nhadau yn annwyl i mi,

Gwlad beirdd a chantorion, enwogion o fri;

Ei gwrol ryfelwyr, gwladgarwyr tra mâd,

Dros ryddid collasant eu gwaed.
(priedainis)
Gwlad, gwlad, pleidiol wyf i'm gwlad.

Tra môr yn fur i'r bur hoff bau,

O bydded i'r hen iaith barhau.
Aurimas Marcinkevičius

Biografija

2008 m. pabaigoje debiutavo Panevėžio „Ekrano“ pagrindinėje komandoje, su kuria dukart tapo Lietuvos čempionu.
Irma Jurgelevičiūtė

Irma Jurgelevičiūtė (g. 1972 m. rugpjūčio 17 d. Kaune) – lietuvių estrados dainininkė, išgarsėjusi XX a. 10-ojo dešimtmečio viduryje kaip grupės „Dinamika“ solistė.
Buvo ištekėjusi už Almanto Safarovo (kuris pasiėmė žmonos pavardę ir tapo Jurgelevičiumi), vėliau – už žurnalisto Dariaus Sėlenio, o 2008 m. spalio mėnesį ištekėjo už Rolando Lavinsko (pravarde Limonas), kuris nuteistas kalėti 20 metų už 2 žmogžudystes. 2010 metais išsiskyrė.
2010 m. kovo – gegužės mėn. kartu su aktoriumi Eimučiu Kvosčiausku dalyvavo LNK muzikiniame projekte „Žvaigždžių duetai 4“ (pasiekė pusfinalius), nuo rugsėjo mėn. – TV3 šokių projekte „Šok su manimi“.
2010 m. lapkričio 20 d. buvo suimta televizijos studijoje, įtarus vagystėmis iš projekto "Šok su manimi" dalyvių. Policija disponuoja filmuota medžiaga, kur ji švarina dalyvių rankines.
FK Naše Pivo

Istorija

Ištakos siekia 2003 m. Pagal rėmėjus vadinamas Naše Pivo.
Paulius Čižinauskas

Biografija

1997–2001 m. studijavo dramos aktoriaus specialybę Lietuvos muzikos akademijoje, įgijo menų bakalauro diplomą; kurso vadovas Vladas Bagdonas, specialybės dėstytojai Cezaris Graužinis, Irena Bučienė.
2003 m. po nebaigtų magistrantūros studijų su keturiais bendrakursiais bei režisieriumi Cezariu Graužiniu Vilniuje įkūrė „cezario grupę“. Dažniausiai vaidina jos sukurtuose spektakliuose.
Andrius Kleniauskas

Biografija

1996 m. baigė Kupiškio 1-ąją vidurinę mokyklą (vakarinėse klasėse). 2002 m. baigė Vilniaus universitetą, istorikas.
Kupiškio etnografijos muziejaus muziejininkas (2005-2009 m.). Kupiškio rajono savivaldybės administracijos vyr. specialistas (2009-2011 m.). Lietuvos Respublikos Seimo nario Valdemaro Valkiūno padėjėjas-sekretorius (2009-2011 m.).
Lietuvos socialdemokratų partijos Kupiškio rajono skyriaus narys, skyriaus prezidiumo narys, atstovas spaudai. Nuo 2011 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narys. Kultūros, švietimo, sporto ir teisėsaugos komiteto pirmininkas. Kupiškio rajono ritinio sporto klubo "Aukštaičiai" narys.

Leidybinė veikla

Kartu su bendraautoriais sudarė ir išleido knygas "Tai bent vestuvės. Senovinėms kupiškėnų vestuvėms -40" (2006 m., kartu su Algimantu Jasaičiu), "Metai su sportu. Kupiškio rajono sporto istorija" (2008 m. kartu su Algimantu Jasaičiu ir Romualdu Semėnu). Straipsnių istorine tematika yra publikavęs almanache "Kupiškis", rajono spaudoje.
Miroslavas

Aplinkinės gyvenvietės

Vankiškiai – 4 km
Parėčėnai – 8 km
ALYTUS – 12 km
Seiliūnai – 8 km

Pavadinimo kilmė

Vietovė Slabados vardu minima nuo XVII a. pabaigos. Tai galėjo reikšti laisvę nuo mokesčių, kuria 8 metams naudojosi senovėje čia įsikūrę naujakuriai (rus. свобода – „laisvė“). 1744 m. gyvenvietė pavadinta Miroslavu pagal savininkų Miroslavskių pavardę.

Sportas

Kaime žaidžia FK Miroslavas futbolo komanda.
Tiuringo testas

Tiuringo testas – 1950 m. Alano Tiuringo pasiūlytas testas, skirtas išbandyti mašinų sugebėjimą demonstruoti intelektą. Testo metu žmogus teisėjas natūralia kalba šnekasi su vienu žmogumi ir viena mašina. Visi trys eksperimento dalyviai turi būti izoliuotuose patalpose, kad teisėjas nematytų, kuriuos atsakymus pateikia mašina, o kuriuos žmogus. Jei teisėjas pagal atsakymus negali patikimai atskirti mašinos nuo žmogaus, sakoma, kad mašina išlaikė testą. Kad būtų testuojamas mašinos intelektas, o ne gebėjimas imituoti žmogaus leidžiamus garsus, pokalbis apribojamas tiktai tekstinėmis žinutėmis (panašiai kaip susirašinėjant internetu).
Tiuringo testas yra įtakingas ir svarbus dirbtinio intelekto filosofijoje, nors dažnai yra kritikuojamas, kaip nepraktiškas, neatitinkantis dirbtinio intelekto kūrimo tikslų ir rodantis ne ar mašina yra protinga, o ar ji sugeba elgtis kaip žmogus. Tokios programos kaip A.L.I.C.E. parodė, kad programos gali neblogai simuliuoti žmonių pokalbius tiesiog sekdamos daugybę paprastų mechaninių taisyklių ir neturėdamos jokio tikro intelekto.
Serebrianskas

Istorija

Serebrianskui miesto statusas suteiktas 1962 m.
Semiramidė

Semiramidė (gr. Σεμίραμις), Šamuramata − legendinė Asirijos karalienė, identifikuojama kaip karaliaus Šamšiadado V babiloniete žmona Šamuramat , Adadnirario III motina; 810 – 806 m. pr. m. e., jam esant nepilnamečiu, buvo regentė. Apie jos asmenybę buvo sukurta daug legendų. Diodoras Sikulas, Justinas ir kiti istorikai pateikia legendas remdamiesi Ktesijumi iš Knido, kuris aprašė Semiramidę ir jos santykius su Ninu.
Semiramidė daugiausia kariavo Medijoje. Asirijoje ji buvo vadinama Šamuramata. Pasak legendos, ji Babilone įrengusi kabančiuosius Semiramidės sodus. Jie yra laikomi vienu iš septynių pasaulio stebuklų.

Semiramidė armėnų legendose

Pagal legendą Semiramidė išgirdo apie armėnų karaliaus Aros grožį ir pradėjo jo geisti. Ji paprašė Aros vesti ją, bet šis atsisakė. Tai išgirdus ji išžygiavo su Asirijos armija į Armėniją. Mūšis vyko Ararato slėnyje ir Ara buvo nužudytas. Kad išvengtų tolimesnio karo, Semiramidė meldė dievų prikelti Arą iš mirusiųjų. Ji, turėdama burtininkės reputaciją, taip pat mėgino nesėkmingai pati jį prikelti. Kai priartėjo armėnų kariai, norintys atkeršyti už savo valdovą, ji aprengė vieną savo meilužį kaip Arą ir paskleidė gandus, kad Ara prisikėlė iš mirusiųjų. Tokiu būdu baigėsi karas. Yra daug legendos pabaigos versijų, bet nė vienoje Ara nėra prikeliamas iš mirusiųjų.
Spalio 20

Šventės

(kol kas neįvesta)

Vardadieniai

Irena – Gedas – Deimina – Adelina – Adelė
Nikolajus Dobroliubovas

Nikolajus Dobroliubovas (rus. Николай Александрович Добролюбов, 1836 m. vasario 5 d. Žemutinis Naugardas – 1861 m. lapkričio 29 Sankt Peterburgas) – rusų literatūros kritikas, publicistas, revoliucinio judėjimo šalininkas, revoliucinis demokratas.
Regina Mundrytė

Biografija

Tėvas Lietuvos kariuomenės karininkas, 1941 m. birželio mėn. ištremtas Sibirą, miręs Norilske. Brolis Virgilijus Mundrys. 1958 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, nuo 1958 m. studijavo Vilniaus universiteto Chemijos ir Fizikos-matematikos fakultetuose.
1967-1991 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ korespondentė, nuo 1991 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ apžvalgininkė. Daugiausia rašo sporto temomis.
Vidaus reikalų ministerija

Vidaus reikalų ministerija – vykdomosios valdžios institucija. Klasikinė ministerija (greta tokių kaip Gynybos ministerija, Finansų ministerija, Teisingumo ministerija ir Užsienio reikalų ministerija, buvusių dar absoliutizmo laikais). Sritis – vidaus politika. Vadovauja vidaus reikalų ministras.
Korbeto kriokliai

Korbeto kriokliai (pranc. Les chutes du Carbet) – krioklių seka Gvadelupoje (Karibų salos), Sufriero ugnikalnio papėdėje, Korbeto upėje, patenka į Gvadelupos nacionalinį parką.
Pirmasis krioklys yra daugiau nei 125 m aukščio, prasideda ~900 m aukštyje virš jūros lygio. Pati Korbeto upė prasideda 2 km priešsroviui, 1300 m aukštyje. Antrasis krioklys yra 660 m aukštyje v.j.l., jo krytis 110 m aukščio. Tai lengviausiai pasiekiamas ir gausiausiai lankomas iš Korbeto krioklių. Greta jo trykšta karštosios versmės. Žemiausias krioklys yra 20 m aukščio, pats vandeningiausias ir sunkiausiai pasiekiamas.
Korbeto kriokliai paminėti jau 1493 m. Kristupo Kolumbo užrašuose.
Bedvortas

Istorija

Bedvortas buvo mažas saksų miestelis. Iškilo XVIII–XIX a. dėl pramonės perversmo, kuomet tapo akmens anglių gavybos centru, vystyta ir tekstilės pramonė. 1769 m. miestą pasiekė Koventrio kanalas, 1850 m. – geležinkelis. Anglių gavyba sustabdyta 1994 m. Dabar tai miegamasis Birmingamo, Koventrio, Lesterio priemiestis.
Kelnės

Kelnės – ant juosmens ir kojų dėvimas drabužis.
Būna trumpos ir ilgos, viršutinės ir apatinės, vyriškos ir moteriškos, jaunuoliškos ir vaikiškos.

Istorija

Šiaurės ir Vidurio Europoje kelnes germanai dėvėjo jau nuo bronzos amžiaus, pietryčių Europoje – skitų raitininkai. Apie III a. iš germanų perėmė ir romėnai.
Ankstyvaisiais viduramžiais kelnės tapo vyrų aprangos dalimi. Trumpas kelnes su siūtomis iš audinio kojinėmis dėvėjo kartu su tunika. Sutrumpėjus vyriškiems apdarams, buvo siuvamos pėdkelnės. Jos išpopuliarėjo XV a. Nuo XVI a. vėl dėvėtos trumpos, dažniausiai pūstos kelnės, XVII a. – dengiančios kelius, o nuo XIX a. paplito ilgos kelnės.
Moterys kelnes nuo seno dėvėjo Rytų šalyse. Europoje ėmė dėvėti po Pirmojo pasaulinio karo. Iš pradžių kelnės buvo sportinės arba buitinės moterų aprangos dalis. Apie XX a. 7-ąjį dešimtmetį išpopuliarėjo.

Lietuvoje

Iki XX a. pradžios dėvėjo tik vyrai. XVII a. minima, kad Tilžės ir Ragainės apylinkėse valstiečiai mūvėjo trumpas su keliaraiščiais (manoma, kad pagal vokiečių madą) kelnes, Įsručio apylinkėse – siauras ir ilgas.
XIX a. pab. – XX a. pr. iš vilnonės, pusvilnonės ar lininės medžiagos buvo siuvamos neplačios, ilgos su juosmeniu kelnės. Vasarinės kelnės siūtos be liemens, perrišamos virvele. Žieminės kelnės dažniausiai siūtos iš pilko milo, vasarinės – iš baltosios ar mėlynmargės drobės. Darbinės kasdieninės kelnės buvo pašukinės ar pakulinės, Dzūkijoje – net storos kanapinės. Žiemos metu buvo dėvimos dvejos, o vasarą daugiausia tik vienos apatinės kelnės. Kadangi baltos kelnės greitai susitepdavo, dažnai jas dažydavo pilkšvai, mirkydami pelkių rūdos vandenyje.
Šaltuoju metų laiku ilgų kelnių galai buvo suleidžiami į batus. Kai avima vyžomis, naginėmis ar klumpėmis, kelnių galai buvo apmaunami kojinėmis arba apvyniojami vyturais.
Po Pirmojo pasaulinio karo paplito kariško kirpimo bridžų ir galifė tipo kelnės.
Europos transliuotojų sąjunga

Europos transliuotojų sąjunga (ETS) (pranc. Union européenne de radio-télévision (UER), angl. European Broadcasting Union (EBU)) – 75 transliavimo organizacijų konfederacija iš 56 Europos šalių ir 28 asocijuotų narių, iš kurių daugelis yra vyriausybei priklausančios ar asmeninės su viešomis misijomis stotys. Sąjungai priklauso televizijos ir radijo stotys.
Spalio 8

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Arminas – Aina – Brigita – Demetra – Demetrijus – Gaivenė – Gaivenis – Gaivilė – Marcelis
Elvyra Pažemeckaitė

Elvyra Pažemeckaitė (g. 1955 m. gruodžio 22 d. Mediniuose, Pasvalio raj.) – Lietuvos poetė, renginių organizatorė.

Biografija

1979 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, įgijo Lietuvių kalbos ir literatūros specialybę, filologo ir dėstytojo kvalifikaciją. Dirbo pedagoginį darbą įvairiose Panevėžio mokyklose, meninių projektų rengimo vadybininke Panevėžio bendruomenių rūmuose, dienraščio „Panevėžio balsas“ ir žurnalo „Laiko balsas“ korespondente, intelektualios laisvalaikio veiklos koordinatore Panevėžio miesto savivaldybėje.
Šiuo metu dirba Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešojoje bibliotekoje kultūros renginių organizatore. Buvo viena iš Tarptautinio jaunimo menų festivalio „Mes ateinam!“ Panevėžio mieste scenarijaus autorių ir režisierių. 2001 m. projektas apdovanotas Europos Komisijos „Aukso žvaigžde“. Nuo 1998 m. rengia literatūros festivalį „Panevėžio literatūrinė žiema“, kuris yra vienintelis tokio masto literatūrinis renginys Šiaurės Aukštaitijos regione. Nuo 2007 m. festivalis tapo tarptautiniu projektu.

Kūryba

E. Pažemeckaitės eilėraščiai įtraukti į Valdemaro Kukulo 2007 m. almanachą „Nebylosiu giliau už tylą“ bei į kitus literatūrinius almanachus, spausdinti žurnale „Nemunas“, Panevėžio miesto ir apskrities dienraščiuose. 2000 m. išleido eilėraščių knygą „Retušuoju gyvenimą“, 2011 m. eilėraščių knygą „Žiponėlis kielei“.
Dorpato vaivada

Dorpato vaivada (lenk. Wojewoda dorpacki) – aukščiausias Dorpato vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.

Įgaliojimai

Dorpato vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Dorpato vaivada pagal rangą turėjo vieną žemiausių pasauliečių pozicijų. Nors Dorpato vaivadija faktiškai nustojo egzistuoti jau 1621 m., kai kraštą užėmė Švedija, o formaliai buvo panaikinta po Olivos taikos 1660 m., vaivados pareigybė liko centrinės valdžios pareigybių sąraše. Dorpato vaivados pareigybė buvo panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Mauricheisas

„Mauricheisas“ (ol. Mauritshuis) – karališkoji paveikslų galerija, esanti Hagos mieste, Nyderlandų karalystėje. Joje sukaupta reikšminga olandų dailininkų darbų kolekcija.

Istorija

Pastatas pavadintas jo savininko, grafo (vėliau princo) Johano Maurico (ol. Johan Maurits) vardu. „Mauritshuis“ verčiamas kaip „Maurico namas“. Klasicistinio stiliaus pastatas pastatytas 1636−1644 m. laikotarpiu, per kurį Johanas Mauricas vadovavo olandų išeivių kolonijai Brazilijoje. Architektais pasamdyti Jacob van Campen ir jo padėjėjas Pieter Post. Po Johano Maurico mirties 1679 m., pastatas perėjo Maes šeimai, kuri vėliau išnuomojo namą valstybei. 1704 m. Mauricheise kilo gaisras, beveik visas namas sudegė. 1708–1718 m. laikotarpiu pastatas buvo restauruotas. Dalį lėšų tam valstybė surinko loterijos būdu.
1820 m. pastatą nupirko valstybė ir 1822 m. jame įkurdinti karališkieji paveikslų ir retenybių kabinetai, kurių kolekcijos pagrindą sudarė karaliaus Vilemo I-ojo valstybei 1815 m. padovanoti meno kūriniai. Nuo 1875 m. pastatas virto vien paveikslų galerija. 1982–1987 m. pastatas buvo modernizuotas. Šiuo metu galerijoje yra apie 800 paveikslų, tarp jų Nyderlandų dailės pasididžiavimas − Jan Vermeer kūrinys „Mergina su perlo auskaru“. 2012 m. galerija buvo uždaryta renovacijai, 2014 m. birželio 27 d. jos atidaryme dalyvavo Nyderlandų karalius Vilemas Aleksandras.

Galerijos eksponatai

Keletas iš žymiausių galerijos eksponatų:
Utenos kolegija

Kvalifikaciniai laipsniai

Nuo 2006 m. Utenos kolegija absolventams teikia profesinio bakalauro kvalifikacinį laipsnį.