google/wiki40b huggingface dataset:
Molukų istorija

Prekybiniai sultonatai

Civilizacija į Molukų salas atėjo iš Javos salos, kuomet jos buvo įjungtos į Madžapadhito imperiją.
Jau apie XIV a šiaurinėje Halmaheros salos dalyje susiformavo keturi miestai valstybės: Ternatas, Tidoras, Džailolas ir Bacanas, valdomi atskirų valdovų. XV a pabaigoje jas pasiekė islamas ir valstybės virto sultonatais, ir aktyviai kūrė prekybinį tinklą visame Molukų salyne, taip pat kaimyninėje Sulavesio saloje, plėsdami islamą. Dėl to kitų salų pakrantėse formavosi smulkūs sultonatai, tokie, kaip Banggai, Butung, Gorontalo, Sula, Buru' (Buru, Seramo ir Ambono salos) ir kiti.
Apie XVI a. sustiprėjęs Ternato miestas įgijo hegemoniją visame salyne, o kiti sultonatai buvo priklausomi vasaliniais ryšiais. Ši konfederacija monopolizavo visą Indonezijos salyno prieskonių gamybą, mat šiose salose auga daugybė egzotiškų prieskonių. Taip pat buvo aktyviai kolonizuojamos ir tolimesnės salos, tokios kaip Aru ir Irian Džaja (Papua).

Kolonizacija

Pirmieji europiečiai, 1512 m. įrengę atramos punktus, buvo portugalai, kurie kontroliavo prieskonių kelius į Europą. 1663 m. Molukai atiteko Nyderlandams. Napoleono karų metu (1796–1802 m. ir 1810–1816 m.) salas buvo užėmę britai. Per Antrąjį pasaulinį karą salas užėmė Japonija, o pasibaigus karui salos atiteko nepriklausomai Indonezijai.

Separatizmas

Skirtingas istorinis ir kultūrinis identitetas skatina dabartinį separatizmą Molukuose, šiuo metu priklausančius Indonezijai.
1950 m. Molukų krikščionys pietų Molukuose paskelbė nepriklausomą Pietinių Molukų Respubliką. Šį bandymą atsiskirti jėga numalšino Indonezijos kariuomenė, tačiau oficialiai respublika egzistuoja tremtyje ir turi savo prezidentus.
Įtampa tarp krikščionių ir musulmonų liko, ir nuo 1998 m. kartkartėmis prasiveržia panašiais į pilietinį karą neramumais. Nuo 2000 m. šį krizinį regioną paliko 80 000 gyventojų.
1975 m. gruodžio 2 d. ekstremistai iš 35 000 Nyderlanduose gyvenančių amboniečių užpuolė traukinį, o gruodžio 4 d. Indonezijos generalinį konsulatą Amsterdame ir paėmė keletą įkaitų siekdami, kad Nyderlandų vyriausybė paveiktų Indoneziją Molukų klausimu. Keturi įkaitai buvo nušauti. Nyderlandų vyriausybei nepasidavus spaudimui, gruodžio 19 d. pagrobėjai pasidavė.
Leonidas Kuravliovas

Biografija

Leonidas Kuravliovas gimė 1936 m. spalio 8 d. Maskvoje, aviacijos gamyklos šaltkalvio Viačeslavo Jakovlevičiaus Kuravliovo (1909–1979) šeimoje. 1941 m. motiną kirpėją Valentiną Dmitrijevną Kuravliovą (1916–1993) pagal melagingą kaltinimą ištrėmė į Murmansko srities Zašejeko gyvenvietę, kur ji su sūnumi Leonidu pragyveno kelerius metus.
Mokykloje Leonidas mokėsi prastai, ypatingai sunkiai sekėsi tikslieji mokslai – matematika, chemija, fizika. Kuravliovas prisipažino, kad dėl to jis stojo į VGIK'ą, kadangi ten tų dalykų jam tikrai nereikės mokytis. 1953 m. stojo į VGIK'ą, bet nepasisekė, ir jis įsidarbino Maskvoje artelėje „Optikas“.

1955 m. į VGIK'ą stojo antrą kartą ir įstojo į aktorių skyrių, kur mokėsi Boriso Bibikovo vadovaujamame kurse.
Kine Leonidas Kuravliovas debiutavo dar būdamas studentas. 1960 m. jis suvaidino jūrininką Kamuškiną Michailo Šveicerio istoriniame revoliuciniame filme „Mičmanas Paninas“ (Мичман Панин). Lygiagrečiai Kuravliovas nusifilmavo Vasilijaus Šukšino diplominiame darbe filme „Iš Lebiažio praneša“ (Из Лебяжьего сообщают).
Dalyvavo Rusijos televizijos humoristinėje laidoje „Baltoji papūga“ (Белый попугай), rodytoje 1993–2002 m. L. Kuravliovo vaidinto personažo šaltkalvio Afonios (iš filmo „Afonia“) skulptūra 2010 m. buvo pastatyta Jaroslavlio mieste.

L. Kuravliovas – ryškus charakterinis artistas, epizodų meistras. Geriausiais vaidmenimis laikomi Paška Kolokolčikovas („Gyvena toks vaikinas“), Choma Brutas („Baubas“ (1967)), Volodka Zavituškinas („Negali būti!“), Žoržas Miloslavskis („Ivanas Vasiljevičius keičia profesiją“), Kopčionis („Susitikimo vietos pakeisti negalima“), Šura Balaganovas („Aukso veršis“), Afanasijus Borščiovas („Afonia“).
Milanas Stankovičius

2010 m. Eurovizija

Jis dalyvavo Serbijos nacionalinėje atrankoje Tri pa jedan za Oslo į 2010 m. Euroviziją. Jis laimėjo konkursą ir atstovavo Serbijai su daina „Ovo je Balkan“ (liet. Tai yra Balkanai). Konkurso finale Milanas užėmė 13 vietą.
Averoizmas

Averoizmas (pagal Averojų – lotynizuotą viduramžių mąstytojo Ibn Rušdo vardą) – viduramžių filosofijos kryptis, kuri plėtojo materialistines arabų mąstytojo Ibn Rušdo aristotelizmo idėjas. Po to, kai Averojaus veikalai buvo išversti iš arabų kalbos į lotynų kalbą, lotyniškuoju averoizmo centru XIII a. tapo Paryžiaus universitetas. Šiame universitete Sigeras Brabantietis ir kiti filosofai plėtojo dviejų tiesų, žmonių intelekto vienovės, individualios sielos mirtingumo bei kitas koncepcijas. Averojininkų teigimu, aukščiausia žmogaus laimė atrandama filosofinėje kontempliacijoje. Averoizmo šalininkai taip pat skelbė, kad tai, kas teisinga filosofijos požiūriu, gali būti neteisinga tikėjimo požiūriu. Todėl Katalikų Bažnyčia averoizmą pasmerkė.
Žieduotasis ruonis

Paplitimas

Žieduotasis ruonis paplitęs Arkties vandenyne, labai mažoje Atlanto dalyje. Yra ir šiaurinėje Baltijos jūros dalyje (daugiausiai Botnijos įlankoje). Artimos rūšys aptinkamos Kaspijos jūroje ir Baikalo ežere.
Siudad Viktorija

Istorija

Miestas įkurtas 1750 m. kaip Villa de Santa María de Aguayo gubernatoriaus Chosė de Eskandono. 1825 m. suteiktas miesto statusas, pavadintas prezidento Gvadalupės Viktorijos garbei.
Pjombinas

Istorija

Senovėje netoli buvo etruskų miestas Populonija, dabar tai viena iš Pjombino savivaldybės dalių (frazione), Beveik aišku, kad miesto pavadinimas kilo nuo Populino („Mažoji Populonija“). Taip pabėgėliai pavadino mažą kaimelį, kai graikų piratai užpuolė Populoniją IX a. pr. m. e. Taip pat gali būti, kad miestas įkurtas valdant ostgotams.
1022 m. netoli įkurtas San Džiustiano vienuolynas, padidindamas žvejų ir darbininkų veiklą. 1115 m. miestą užėmė Pizos respublika, Pjombinas tapo jos antru pagal svarbą respublikos uostų, miestą valdė kapitonas (Capitano). Vykstant grumtynėms tarp Pizos ir Genujos XII-XIII a. Pjombinas buvo kelis kartus nusiaubtas.
Pjombino pilis priklausė Pizai kol Gerardo Appiani atidavė Pizą Milano Viskončių šeimai, o pats sukūrė nepriklausomą valstybę, kuri apėmė Pjombiną ir Tirėnų salas. Jo šeima ją valdė iki 1634 m. Rinaldo Orsinis vedė Kateriną Apiani 1445 m. ir tapo miesto valdovu. 1501-1503 m. kunigaikštystę valdė Cezaris Bordžija. 1509 m. Apianiai tapo Pjombino princais Šventojoje Romos imperijoje.
PO to, kai Cosimo I de' Medici užėmė miestą kare su Siena, 1553 ir 1555 m. osmanų-prancūzų laivynas nesėkmingai užpuolė Pjombiną. 1557 m. taikos sutartis į valdžią grąžino Apianius, bet Portoferajas atiteko Toskanos didžiajai kunigaiktystei, o Orbetelas - ispanams. Šventosios Romos Imperatorius Rudolfas II 1594 m. sukūrė Pjombino kunigaikštystę, pirmuoju jos princu tapo Alessandro Appiani d'Aragona. Napoleonas panaikino kunigaikštystę 1801 m., Pjombinas atiteko Etrurijai. 1809 m. jis atiteko Napoleono sesei Elizai Bakioči.
Po Vienos kongreso Pjombinas buvo prijungtas prie Toskanos didžiosios kunigaikštystės, o 1860 m. miestas tapo Italijos karalystės dalimi.
Per Antrąjį pasaulinį karą Pjombinas keletą dienų priešinosi vokiečių invazijai iš jūros. Už tai prezidentas Carlo Azeglio Ciampi apdovanojo miestą auksiniu medaliu už karinę drąsą.
Namtokmesurino nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 396,60 km² ir apima Khunjuamo (Khun Yuam) ir Mueango (Mueang) apylinkes, 10 km į šiaurės nuo provincijos centro Mehongsono.

Flora ir fauna

Namtokmesurino nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), karpotasis viršūklis (Terminalia bellirica), Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), gleivingoji pušis (Pinus kesiya),
Parke gyvena: Himalajinis lokys, Indinis zambaras, Indijos muntjakas, šernas, juodakaklis kiškis (Lepus nigricollis), palminis musangas, Indokininis tigras, baltarankis gibonas ir kt., sutinkama daugiau paukščių, roplių.
Leonas Koganas

Biografija

Gimė 1894 m. vasario 20 d. Šiauliuose. 1919 m. baigė Maskvos universitetą. Nuo 1921 m. dirbo gydytoju Kaune, buvo pirmasis pradėjęs praktikuoti trachėjos bronchoskopiją. 1940 m. birželį Lietuvą okupavus sovietams buvo išrinktas naujosios komunistinės vyriausybės sveikatos apsaugos ministru. Prasidėjus Trečiojo Reicho ir TSRS karui pasitraukė į Rusijos gilumą, kur dirbo įvairiose tuberkuliozės klinikose. Po karo grįžęs į Vilnių 1945-1951 m. buvo tuberkuliozės instituto direktorius. 1947 m. tapo komunistų partijos nariu. Prieš pat Stalino mirtį prasidėjus žydų gydytojų suiminėjimams 1953 m. vasarį buvo suimtas ir Leonas Koganas, apkaltintas Vakarų pasaulio medikamentų vartojimu ir blogu komunistinių veikėjų ir darbininkų gydymu. Kelios savaites po Stalino mirties paleistas, mirė 1956 m. gegužės 30 d. Vilniuje.
Didždvaris

Istorija

1736 m. Šiaulių ekonomijos dvaro rūmai Gubernijoje sudegė, 1738 m. ten pat buvo pradėta naujų mūrinių rūmų statyba, kuri, pritrūkus lėšų, kai dėl karaliaus karūnos kovojo Augustas III ir Stanislovas Leščinskis, nebuvo pabaigta.
1765 m. Šiaulių ekonomiją kartu su kitomis karališkomis ekonomijomis Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje pradėjo administruoti Antanas Tyzenhauzas. 1774 m. jis pradėjo visos ekonomijos valdymo ir ekonomikos reformas. A. Tyzenhauzas, siekdamas padidinti miesto prestižą, į Šiaulius iš Telšių atkėlė pavieto teismus. Į miestą buvo numatyta perkelti ir pagrindinę Šiaulių ekonomijos administracijos būstinę.
Kartu pradėtos ir Šiaulių bei Joniškio miestų rekonstrukcijos. 1781 m. Šiaulių centrinės dalies planą parengė architektas Džiuzepė Sakas (Sacco) (1735 m. Veronoje, Italija – 1798 m. Vilniuje), jau dirbęs A. Tyzenhauzo valdomoje Gardino seniūnijoje. Iki tol buvusį radialinį miesto planą, kai visi keliai vedė į centrinę miesto turgaus aikštę, jis pakeitė klasikiniu stačiakampiu, su tiesiomis gatvėmis.
Senoji trapecijos formos turgaus aikštė taip pat perplanuota į stačiakampę, 265 × 255 m aikštę. Buvo nugriauti visi aikštės vietoje stovėję mediniai namukai, panaikinta netgi visa Joniškio gatvė. Vietoje jų suplanuotos klasikiniam didmiesčiui tinkančios tiesios gatvės, kuriose liepta statyti ne žemesnius, kaip trijų aukštų mūrinius namus.
Aikštės šiauriniu pakraščiu nutiesta grįsta gatvė, kurios rytinėje dalyje šalia Šiaulių Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčios pastatyti teismo rūmai (dabartinės Šiaulių miesto savivaldybės vietoje), kitame gale pastatyti puošnūs vartai su dviem šoninėmis arkomis pėstiesiems. Už įvažiavimo vartų buvo apskritas medžiais apsodintas ratas karietoms apvažiuoti. 1783 m. plane ši gatvė vadinama Skersine.
Arvydas Paltinas

Arvydas Paltinas (1933 m. rugpjūčio 6 d. Lankupių k., Klaipėdos krašte), choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

Biografija

Baigęs Priekulės progimnaziją, 1950–1954 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. K. Griauzdė), 1955–1959 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. P. Bekeris).
1954 m. pradėjęs dirbti Klaipėdos miesto kultūros namų meno vadovu, suorganizavo mišrųjį chorą, kurį parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Kultūros namuose įkūrė ir estradinį orkestrą, kuris miesto apžiūrose ir „Gintarinių triūbų“ festivaliuose Kaune pelnydavo prizines vietas, o nuo 1966 m. ėmė dalyvauti Lietuvos televizijos laidose, koncertuoti šalies miestuose ir miesteliuose. 1967 m. su orkestru perėjo į Klaipėdos Jūrų prekybos kultūros namus, už pasiektą meninį lygį ir aktyvią koncertinę veiklą orkestrui buvo suteiktas pavyzdinio kolektyvo vardas „Kopų balsai“. 1970 m. orkestras dalyvavo Maskvos centrinės televizijos laidoje „Karuselė“, koncertavo Kremliaus Suvažiavimų rūmuose. Su „Kopų balsais" ir solistais išleido šešias plokšteles. 1964–1978 m. mokytojavo Klaipėdos 1-ojoje vaikų muzikos mokykloje, vadovavo akordeonistų orkestrui.
1982 m. išvyko į Vakarų Vokietiją ir tų pačių metų rudenį buvo pakviestas dirbti Vasario 16-osios lietuvių gimnazijoje Hüttenfelde. Čia iki šiol vadovauja moksleivių chorui ir orkestrui, su kuriais pasirodo koncertuose ir įvairiuose tautiniuose renginiuose. Gimnazijos choras dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. Pasaulio lietuvių dainų šventėse Lietuvoje.
Nuo 1983 m. A. Paltinas su žmona Nele Paltiniene dažnai koncertuoja JAV miestuose, aplankė ir Kanadą – Torontą ir Hamiltoną. 1997 m. pavasarį dešimtą kartą gastroliavo po JAV miestus.
Nuo 1989 m. nuolat koncertuoja ir Lietuvoje – 1998 m. buvo jau tryliktosios gastrolės. Kiekvieną kartą parengia vis naujas programas, išleido 5 vinilines plokšteles, 22 kasetes, 13 kompaktinių plokštelių.
Nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras

Istorija

Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos ambasadorių rango diplomatinius santykius palaikė tik imperinės valstybės. Po karo visos valstybės palaipsniui perėjo prie aukštesnio - ambasadorių rango - diplomatinių santykių.
Šventasis Sostas turi savitą specifinį pasiuntinio pavadinimą - internuncijus. Nuncijus atitinka ambasadoriaus rangą.
Šilgalių pagrindinė mokykla

Istorija

Šilgalių pagrindinė mokykla savo veiklą pradėjo 1990 m. rugsėjo 1 d. Šilgalių gyvenvietėje. Pastato projektas tipinis, projektuota 216 vietų mokykla, pritaikyta kabinetinio ugdymo darbo metodui. Yra sporto salė, aktų salė, 54 vietų valgykla, mokomosios medžio - metalo dirbtuvės, chemijos - fizikos - biologijos bendras kabinetas su paruošiamosiomis patalpomis, 12 klasių kabinetų, tarp jų informacinių technologijų kabinetas su 6 kompiuteriais, 3 administracijos kabinetai, mokytojų kambarys, biblioteka, vietinė šildymo sistema kūrenama kietu kuru.
Gegužės 7

Vardadieniai

Butautas – Dana – Danutė – Domicelė – Domicijonas – Rimtė – Stanislovas
Daiva Leipuvienė-Nenėnaitė

Daiva Leipuvienė-Nenėnaitė (1962 m. birželio 13 d. Vilniuje), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

1969–1980 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. P. Gylys). 1980–1986 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. V. Masevičiaus klasė).
1985–1987 „Ramunės“ fabriko moterų choro chormeisterė, 1986–1996 Vilniaus 33-osios profesinės technikos mokyklos mišriojo ir merginų chorų vadovė. Mišrųjį chorą parengė 1987 respublikinei moksleivių dainų šventei, o merginų chorą – 1992 Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo dainų šventei Vilniuje. 1990–1993 Vidaus reikalų ministerijos Kultūros ir sporto rūmų berniukų choro studijos „Sakalėlis" chormeisterė.
Nuo 1993 Vilniaus „Ąžuoliuko“ muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1996 vyresnioji mokytoja. Yra jaunučių choro vadovė. Šis choras dalyvauja koncertuose, padarė įrašų Lietuvos radijui, 1997 su „Ąžuoliuko“ berniukų choru įrašė V. Miškinio „Pasaka apie švelnukus" kasetę. Jaunučių chorą (kartu su G. Leipumi) parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei – konkurse pelnė absoliučiai geriausio vaikų choro vardą.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Palėvenė

Architektūra

Stovi Šv. Domininko bažnyčia (pastatyta 1676 m.), išlikęs buvęs dominikonų vienuolynas (pastatytas 1779 m.).

Geografija ir gamta

Šalia yra Vaisgiūnų šaltinis, Vaideginės miškas. Prie Palėvenės prigludusiame Buivėnų kaime šniokščia ąžuolas – gamtos paminklas. Šio milžino aukštis – 24 m, skersmuo – 2,2 m. Manoma, kad jis turi per 700 metų. Netoliese, prie Pauliankos kaimo, buvo Palėvenės dvaras. Šalia yra Palėvenės piliakalnis.
500 m į šiaurės vakarus yra Smėlio kalnelis – plynas su įdubusiu viduriu, gelstančia žole. Sakoma, čia ponai baudžiauninkus plakdavę. Šių ašaros taip gausiai tekėję, kad apačioje susidarė ežerėlis, iš kurio ištekėjo Ašarų upelis. Šiais laikais upeliukas jau išdžiūvęs, tačiau jo vagoje neželia žolė.
Jurgis Tiškevičius Logoiskis II

Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Stanislovas Antanas Tiškevičius. Motina Ieva Ona Monvydaitė-Bialozoraitė. Broliai Tadas Tiškevičius, Jonas (Jonušas) Tiškevičius, sesuo – Eleonora Gelgaudienė.

Valstybės tarnyba

Petrogorsko rotmistras, Ketverių metų Seimo atstovas.
FK Spartakas Vilnius

Istorija

1948–1961 m. Vilniaus „Spartaku“ vadinosi būsimoji „Žalgirio“ meistrų komanda. Tuo pat metu gyvavo ir ne meistrų „Spartako“ komanda, kuri žaidė LTSR varžybose. 1954–1960 m. ji buvo dukterinė „Spartako“ meistrų komanda. 1958 m. ji laimėjo „Tiesos“ taurę ir dalyvavo SSRS klubinių kolektyvų taurės turnyre, kur pasiekė pusfinalį ir nusileido Maskvos „Dinamo“ 19-osios tarybos ekipai.
Aleksandras Vasiliauskas (1940)

Biografija

1958 m. baigė Pavandenės vidurinę mokyklą. 1958–1965 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete. 1978 m. ekonomikos mokslų daktaras. 
1965–1966 m. Lietuvos SSR mokslų akademijos Fizikos ir matematikos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1966–1969 m. LSSR Kaimo statybos ministerijos Centrinės statybos ekonomikos ir valdymo laboratorijos grupės vadovas, skyriaus viršininkas. 1969–1973 m. LSSR Valstybinio plano komisijos Skaičiavimo centro skyriaus vedėjas. 1973–1978 m. LSSR Valstybinio plano komiteto Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto skyriaus vedėjas, 1978–1989 m. instituto direktorius. 
1980–1993 m. Vilniaus valstybinio universiteto profesorius. 1993–1994 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas ekonomikos klausimais. 1994–1995 m. Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėje – LR ekonomikos ministras.  1995–1999 m. LMA Europos integracijos tyrimų centro direktorius, nuo 1999 m. LMA Ekonomikos instituto vyriausias mokslinis bendradarbis, nuo 2001 m. Kauno technologijos universiteto (KTU) profesorius valandininkas, nuo 2002 m. KTU tarybos pirmininkas, nuo 2009 m. LMA prezidiumo narys, Humanitarinių ir socialinių mokslų skyriaus pirmininkas.
Žmona Egidija (g. 1955 m.). Vaikai Violeta (1965–1993), Artūras (g. 1970 m.), Lukas (g. 1988 m.).

Mokslinė ir pedagoginė veikla

Tyrė ekonominės informacijos teorijos, valdymo ir planavimo informacinių sistemų, Lietuvos integracijos į Europos Sąjungą, šalies ekonomikos plėtros veiksnių ir strategijos, firmų ir įmonių strateginio valdymo problemas. Paskelbė per 120 mokslinių darbų, parašė 2 monografijas, 4 brošiūras, 3 vadovėlius universitetų studentams. Parengė 8 socialinių mokslų daktarus. Vadovavo ekspertų grupėms rengiant Lietuvos ekonomikos plėtros ilgalaikes strategijas iki 2015 ir 2020 m., Lietuvos nacionalinę energetikos strategiją iki 2020 m.
1991, 1996, 2001 ir 2006 m. rinktas LMA narys ekspertu, nuo 2009 m. narys korespondentas, nuo 2011 m. tikrasis narys.
Mikelio prizas

Mikelio prizas – Lietuvos kraštotyrininkų darbą įvertinantis apdovanojimas, kurį teikia Šiaulių kraštotyros draugija.

Vardo kilmė

Šiaulių „Aušros“ muziejaus organizuojamų ekspedicijų dalyviai, 1936 m. eidami nuo Vaiguvos, užsuko į mažą sodybėlę. Stasys Vaitkus kreipėsi į kieme stovinčią moteriškę, teiravosi senovinių daiktų Šiaulių „Aušros“ muziejui, prašė leisti po jos namuko aukštą pasidairyti: gal ten yra užmestų senovinių daiktų. Moteriškė nedraudė, tik teisinosi, kad nieko gero ten nesą. Tad nieko nelaukdami vaikinai šoko ant aukšto. Neilgai trukę jie ėmė leisti žemėn kubiliukus, pintinukes, sėtuves, vyžas ir kitokius ten užtiktus senovinius daiktus daiktelius. Sustatė rastą turtą kieme. Vedėjas prašė moteriškę dovanoti tuos daiktus „Aušros“ muziejui. Ši nustebusi pasakė:
– Anksčiau toks žydelis Mikelis važinėdavo po kaimus, senus rakandus rinkdamas. Dabar mat ponams mieste jų prireikė.
Mikelio vardas visiems labai patiko. „Peliksą Bugailiškį išrinkome vyriausiu Mikeliu. Aš, berods, pirmoji raštu apie tai jam pranešiau ir tuo titulu ėmiau jam laiškus rašyti. Taip Šiaulių „Aušros“ muziejuje atsirado Mikeliais iki gyvos galvos vadinami kraštotyros bičiuliai“. (Marijona Čilvinaitė )

Prizas

Prizas įsteigtas 1988 m. Šiaulių baldininkų iniciatyva minint Vinco Vaitekūno, beveik šešis dešimtmečius paskyrusio kraštotyrai ir muziejininkystei, tapusio vienu žymiausių šios srities specialistų, 80-ąsias gimimo metines.
Teikiamas nuo 1989 m. pažymėti žymiausiems krašto kraštotyrininkams. Pirmuosius tris Mikelio prizus sukūrė medžio drožėjas Feliksas Vargonas. Pirmoji skulptūrėlė priminė caro laikų knygnešį – draudžiamos lietuviškos spaudos platintoją. Kitas skulptūrėles išdrožė skulptorius Kazys Kasperavičius.
Nuo 1995 m. Šiauliuose veikia „Jaunųjų mikeliukų mokykla“.
Blinstrubiškiai

Istorija

XVII a. buvo Blinstrubiškių dvaras. 1680 dvaro savininko K. Blinstrubo iniciatyva apkaltinti raganavimu, nuteisti ir sudeginti 4 kaimo žmonės. XIX a. kaimas garsėjo sodininkyste. 1879 m. profesorius E. Jančevskis Krokuvoje išleido brošiūrą apie Blinstrubiškių dvaro sodininkystės laimėjimus. XIX a. pabaigoje kaime veikė „Raseinių žemaičių veislės arklių veisimo skatinimo draugija“, kurios nariai, paskatinti kunigaikščio Bogdano Oginskio, augino žemaitukų veislės arklius.
1958 m. buvusio dvaro rūmų kieme rastas XVII a. ir XVIII a. Lietuvos ir užsienio šalių (Belgijos, Ispanijos, Olandijos) sidabrinių monetų lobis.
Bugeniai

Aplinkinės gyvenvietės

Kukiai (Mažeikiai) 2,3 kmPumpurai 3 kmLinksnakiai 1,5 kmLiūdėnai 2,6 kmTroškučiai 5 km
MAŽEIKIAI 9 kmGudiškė (Mažeikiai) 4,8 kmLėlaičiai (Šerkšnėnai) 6 kmJautakiai 1,7 km

Ekonomika

1922 m. Bugeniuose buvo pastatytas krakmolo fabrikas. 1934 m. pastatyta plytinė. 1982 m. pastatytas 12000 vienetų kiaulininkystės kompleksas, 2003 m. po bankroto procedūros įmonė savo veiklą nutraukė. Bugeniuose įsikūrusi Ruzgų girininkija.

Plytinė

Bugenių plytinėje buvo gaminamos degtos plytos. Ji XX a. III dešimtmetyje pastatyta stambaus dvarininko Valeriono Kauneckio žemėje. Iš pradžių buvo pastatyta maža krosnelė, kurioje buvo išdeginamos plytos. Plytas sudėdavo į krosnį, užmūrydavo, išdegdavo ir ataušinę išimdavo. Tada prasidėdavo iš naujo. Darbas buvo nenašus, todėl 1932 m. meistras Rudys pastatė didelę zigzaginę plytų degimo krosnį. 1934 m. plytinė pradėjo dirbti visu pajėgumu. Per sezoną, kuris tęsdavosi nuo gegužės iki spalio mėnesio, pagamindavo iki 2 milijonų plytų.
Veronika Povilionienė

Biografija

Gimė 1946 metais – Dzūkijoje, Lazdijų raj., Kareivonių kaime. 1964 m. baigė Kapčiamiesčio vidurinę mokyklą, 1976 metais – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą ir apgynė diplominį darbą apie Adutiškio krašto dainas. Nuo 1974 iki 1986 metų dirbo Liaudies muzikos teatro trupės dainininke. Paskui ilgą laiką buvo Liaudies buities muziejaus dainininkė, o nuo X deš. pradžios – Kauno etnokultūros centro dainininkė. Nuo 1991-ųjų metų vadovauja dainos klubui Blezdinga. Nuo 2002-ųjų dirbo Lietuvos liaudies kultūros centro Papročių ir apeigų skyriaus vyresniąja specialiste. Šiuo metu dirba Vilniaus mokytojų namų renginių vadybininke.
Užrašinėjo dzūkų (gimtojo regiono) liaudies dainas, apeigas, papročius. Dainavo su folkloriniu ansambliu Blezdinga, džiazo saksofonistu Petru Vyšniausku.
Filmavosi Lietuvos kino studijos muzikiniame filme Vakar ir visados (1984 m., rež. Gytis Lukšas). Televizijoje 2007 m. kartu su aktoriumi Sauliumi Balandžiu dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai“, o 2008 m. pasirodydavo šios laidos vertinimo komisijoje.
Vyras – signataras Vidmantas Povilionis.
Tomas Sakalauskas

Biografija

1951 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. 1951–1956 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
1954–1956 m. dirbo Vilniaus profsąjungų kultūros klube. 1956–1957 m. žurnalo „Tarybinė moteris“ literatūrinis darbuotojas. 1957–1962 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto muzikos ir literatūros skyrių redaktorius. 1962–1996 m. žurnalo „Švyturys“ kultūros skyriaus redaktorius. Rašė kultūros ir meno klausimais. 
Nuo 1962 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos, nuo 1994 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.