google/wiki40b huggingface dataset:
Parčevo dekanatas

Parčevo dekanatas (lenk. Dekanat Parczew) - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Parčevo mieste.
Kaltanėnų Švč. Mergelės Marijos Angeliškosios bažnyčia

Istorija

Jonas Narbutas Kaltanėnų pranciškonams 1633 m. paskyrė 14 valakų žemės. Apie tuos metus pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. 1740 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia ir aštuoniakampė varpinė. 1772 m. pastatytas dviaukštis vienuolynas. 1796 m. įsteigta pranciškonų mokykla, nuo 1806 m. parapinė. 1820 m. pastatyta medinė kapinių koplyčia.
1832 m. Rusijos valdžia vienuolyną uždarė. Jam iki tol priklausė Antaniškės, Beržijos, Drūstėnų, Drūtūnų, Mačiutiškės, Maksiūnų ir Šakarvos kaimai. Architektas Antonas Filipovičius-Dubovnikas parengė vienuolyno perstatymo į bažnyčią projektą. Jis 1902 m. patvirtintas.
1903–1909 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Į Kaltanėnus 1898 m. paskirtas klebonas Mykolas Meštikas pamaldas pradėjo laikyti ir pamokslus sakyti lietuviškai (po 29 metų pertraukos). Jo rūpesčiu 1910 m. įkurtas Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, įsteigta arbatinė. 1912 m. surengtas pirmas viešas lietuviškas vaidinimas. Lenkijos okupacijos metais veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius, 1933–1936 m. – „Ryto“ skaitykla.
1928–1937 m. klebonavęs Nikodemas Vaišutis Lenkijos okupacinės valdžios persekiotas, baustas. Po Antrojo pasaulinio karo Kaltanėnuose kunigavo teologijos mokslų daktaras profesorius Norbertas Skurkis (1904–1972), (palaidotas šventoriuje), Sibiro tremtinys.

Architektūra

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora metalinė, su mūriniais stulpais.
Brėmerhafenas

Istorija

Miestas buvo įkurtas 1827 m., tačiau gyvenvietės, tokios kaip Lehe, jau buvo įsikūrusios netoliese anksčiausiai XII a., taip pat ir Gėstendorfas, kuris yra minimas XIX a. dokumentuose. Šios mažos gyvenvietės buvo statomos mažose salose, pelkėtose žiotyse.
Klausgalvų Medsėdžių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos nedidelėje kalvelėje, stūksančioje vidury dirvos. Stačiakampio plano, 20 x 20 m dydžio. Centrinė, 13 x 12 m dydžio, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi dalis aptverta statinių tvora, kurios rytinėje pusėje įrengti varteliai.
Paviršius lygus, laidojimo žymių nėra. Viduryje ant aukšto betoninio cokolio pastatyta koplytėlė, kurios sienos betoninės, o stogo konstrukcija medinė. Abipus jos stovi po medinį, monumentalų kryžių.
Kapinių pakraščiuose auga liepos, išrausti žvėrelių urvai.
Teritorijos plotas – 0,01 ha, perimetras – 48 m.
3,24 km į šiaurės rytus yra Barzdžių, 3,16 km į pietryčius – Klausgalvų, 2,25 km į šiaurės vakarus – Mažųjų Žalimų senosios kapinės.

Istorija

Įrengtos XVII a. Veikė iki XVIII a. pab. – XIX a. pr. Vadinamos Kapeliais, Maro kapeliais (žem. Kapalē, Maro kapalē). Jose laidoti Klausgalvų Medsėdžių gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. retsykiais pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan. Paskutinį kartą laidotos 1920 m. šiltinės aukos.
Mirusiems atminti kapinėse nuo seno stovėjo koplytėlė ir keli ąžuoliniai monumentalūs kryžiai. 1937–1939 m. kryžiai atnaujinti, o medinės koplytėlės vietoje pastatyta betoninė, į kurią iš senosios perkeltos Marijos Maloningosios, 2 angelų, Šv. Juozapo ir Kristaus prie stulpo skulptūros. Marijos skulptūrai buvo priskiriama stebuklinga galia. Jos pagalbos prašydavo susirgus šeimynos nariui ar gyvuliui, ištikus nelaimei. Prie koplytėlės kiekvieną gegužę kaimo gyventojai rinkdavosi pasimelsti už mirusiuosius. Senosios skulptūros XX a. 8 deš. dingo, o jų vieton įdėta masinės gamybos Švč. Mergelės Marijos skulptūra. XXI a. pr. vietoje vieno sunykusio kryžiaus pastatytas naujas.
Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi, o ariant aplinkui dirvą buvo randama žmonių kaulų ir įvairių senienų iš suardytų kapų.
1972–1977 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas. 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L474), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

Tyrimai

1960 ir 1964 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1988, 2015 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė.
Mykolas Kuprevičius

Biografija

1884 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1891 m. baigęs Kazanės universitetą buvo nusiųstas į Pavolgį kovoti su dėmėtąja šiltine.
Slapyvardžiais M. Sk., M. Skiedra ir kt. bendradarbiavo laikraščiuose „Aušra“, „Varpas“, „Apšvieta“. 1893 m. grįžo į Lietuvą ir iki 1896 m. dirbo gydytoju Griškabūdyje, vėliau Grinkiškyje, kur 1894 m. įkūrė slaptą švietėjų būrelį „Atžala“, skatino jos narius rinkti lietuvišką tautosaką (pats surinko apie 40 000 vienetų).
1900–1909 m. vėl dirbo Rusijoje. 1909–1914 m. Biržų valsčiaus ligoninės vedėjas, keturklasės mokyklos gydytojas. Globojo poetą Julių Janonį, rėmė jo mokslus Šiaulių gimnazijoje. 1912 m. įkūrė dramos ir muzikos draugiją „Lyra“, kurios pirmininke buvo išrinkta jo žmona Viktorija Kuprevičienė, vadovavusi ir jos pačios įkurtai nuolatinei dramos trupei, kuri surengė daug lietuviškų vakarų ne tik Biržuose, bet ir jų apylinkėse.
1912 m. Biržuose įsteigta pirmoji spaustuvė. Steigėjai Martynas Yčas, Povilas Jakubėnas, Mykolas Kuprevičius ir Jonas Trečiokas spaustuvę pavadino „M. Yčo ir B-vės spaustuve“. Joje buvo leidžiamas „Biržų kalendorius“, „Sieninis kalendorius“, daug kitų nedidelių leidinių, po karo – pirmas Lietuvos provincinis spaudos balsas „Biržų žinios“, taip pat periodinė reformatų spauda. Įkūrė Lietuvių mokslo draugijos Biržų skyrių.
1914–1918 m. karo gydytojas. Grįžęs į Lietuvą dirbo gydytoju Žagarėje. Nuo 1921 m. Žagarės miesto savivaldybės tarybos narys, pirmininkas. 1924–1932 m. Laisvamanių etinės draugijos Žagarės skyriaus vadovas.  Palaidotas Kruopiuose.
Sūnus kompozitorius ir karilionininkas Viktoras Kuprevičius, anūkas – kompozitorius, publicistas ir karilionininkas, profesorius Giedrius Kuprevičius.
Enrique Silva Cimma

Biografija

Baigė Čilės universitetą, 1945 m. – teisės daktaras, nuo 1949 m. Čilės universiteto administracinės teisės profesorius, 1953 m. Čilės universiteto Teisės fakulteto viešosios teisės seminarijos direktorius. 1956–1957 m. įsteigė Čilės aukštąją Politinių mokslų mokyklą ir tapo jos direktoriumi. 1968 m. Čilės universiteto Juridinių ir socialinių mokslų fakulteto dekanas, viešosios (konstitucinės) teisės profesorius.
Anksti įsitraukė ir politinę veiklą – 1958 – 1968 m. buvo respublikos Generalinis kontrolierius, 1968–1973 m. Aukščiausiojo Teismo advokatas, 1971–1973 m. Čilės Konstitucinio Tribunolo pirmininkas. Savo postų neteko po 1973 m. karinio perversmo.
Nuo 1983 m. nacionalinės advokatų tarybos narys. 1990–1994 m. užsienio reikalų ministras, 1998 m. senatorius, Žmogaus teisių komisijos pirmininkas, 2000 m. Konstitucinės komisijos narys. 1983–1990 m. Radikalios socialdemokratinės partijos pirmininkas, vienas iš Demokratinio aljanso steigėjų.
1999 m. Socialistų Internacionalo Garbės pirmininkas.
Karšti sausi makaronai

Karšti sausi makaronai, arba reganmian (热干面, pinyin: rè gān miàn) – tradicinis kiniškų makaronų patiekalas Hubėjaus provincijos sostinėje Uhane, rytinėje Kinijoje. Kinų maisto kultūroje karštų sausų makaronų istorijai per 80 metų. Iš kitų išsiskiria, kad nėra ruošiami su sriuba. Uhane tai žinomas ir populiarus pusryčių maistas, dažnai parduodamas gatvių vežimėliuose ir restoranuose nuo 5 val. ryto. Taip pat Uhano naktiniuose turguose galima nusipirkti kaip užkandį vėlyvą naktį. 
Makaronai gali būti paruošti per kelias minutes, yra nebrangūs, todėl jie tampa populiariausiu pusryčių pasirinkimu. Karšti sausi makaronai pardavinėjami visame mieste. Tradiciškai makaronai pagardinami sojų padažu, sezamo sėklų pasta, marinuotomis daržovėmis, pjaustytais česnako laiškais ir čili aliejumi.
Karšti sausi makaronai, kartu su Šansi pjaustytais makaronais (刀削面: daoxiaomian), Liangguang (Guangdongas ir Guangsi) regiono yifumian, Sičuano dandanmian ir šiaurės Kinijos zhajiangmian makaronais, nacionalinio dienraščio „Renmin Ribao“ įvardijami kaip „Geriausių Kinijos makaronų penketas“. Pagal „Business Insider“ 2013 m. – Nr. 1 žinomiausių Kinijos makaronų „Top 10“. Šių makaronų paruošimo ypatybės aprašytos Uhano rašytojos Chi Li (g. 1957) romane „热也好冷也好活着就好“.

Gaminimas

Karštų ir sausų makaronų gamybos receptas skiriasi nuo šaltų makaronų ir makaronų sriuboje ruošimo. Uhano ir Sičuano virtuvės naudoja daug aštrių prieskonių. Džiovinti ar švieži makaronai išverdami, nusunkiami ir pažeriami ant lentos atvėsinimui, gerai sumaišomi su sezamų aliejumi. Prieš vartojant atšalę makaronai vėl trumpam įdedami į puodą su verdančiu vandeniu įkaisti. Taip pat galima dėti į gilų kiaurasamtį ir trumpam panardinti į verdantį vandenį, ištraukus nuvarvinti. Nusausintų makaronų porcija išverčiama į dubenį, ant viršaus užpilama tirštu padažu, marinuotomis daržovėmis. Įprastai pagardinama čili aliejumi, taip pat trupučiu šviežios kalendros.
Leopoldas Dymša

Biografija

1915 m. baigė Kazanės gimnaziją, buvo pašauktas į Rusijos kariuomenę. 1916 m. baigė Kazanės karo mokyklą. 1917 m. dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, buvo patekęs į nelaisvę.
1919 m. grįžo į Lietuvą, mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1919–1922 m. ryšių karininkas prie prancūzų, vėliau prie britų karinės misijos Kaune, Krašto apsaugos ministerijos, 1920 m. Lietuvos vyriausybės atstovas Klaipėdos krašte. 1920 m. kapitonas. 1922 m. dėl ligos paleistas iš kariuomenės. Londono universitete baigė komercijos mokslus.
1929–1935 m. Lietuvos pasiuntinybės pirmasis sekretorius, vėliau patarėjas Berlyne, 1935–1936 m. patarėjas Rygoje, 1936–1940 m. generalinis konsulas Karaliaučiuje. Nacių internuoto Kazio Škirpos pavestas 1944–1946 m. ėjo Lietuvos pasiuntinio (laikinojo reikalų patikėtinio) Vokietijoje pareigas. Nuo 1946 m. Bendrojo Amerikos lietuvių fondo ir Amerikos katalikų vyskupų tarybos atstovas britų zonoje Vokietijoje. 1950 m. apsigyveno JAV.
Išvertė į lietuvių kalbą Harietos Bičer-Stou romaną „Dėdės Tomo trobelė“, Džonatano Svifto „Guliverio keliones“, bendradarbiavo spaudoje.
Britų muziejus

Senovės Egiptas ir Sudanas

Tai yra didžiausia Senovės Egipto kolekcija pasaulyje, neskaitant Egiptiečių muziejaus Kaire. Skyriuje sukaupti eksponatai iš Nilo slėnio ir Sudano.
Egiptiečių kolekcija šiame muziejuje yra nuo pat jo atidarymo, kada turėjo 160 egiptietiškų eksponatų. 1924 m. kolekcijoje buvo jau 57 000 eksponatų. Dabar jų yra daugiau nei 110 000.

Graikai ir romėnai

Britų muziejaus garikų ir romėnų skyrius turi vieną didžiausių Antikos kolekcijų. Dabar skyriuje yra virš 100 000 eksponatų. Kolekciją apima nuo Graikijos bronzos amžiaus iki Konstantino I valdymo.
Skyriuje taip pat yra ir italikų bei etruskų kolekcijos. Tai pat yra atvežta keletas dalių iš šių dviejų pasaulio stebuklų: Artemidės šventyklos ir Halikarnaso mauzoliejaus.

Artimieji Rytai

Šiame skyriuje sukaupta 330 000 musulmoniškojo pasaulio, Mesopotamijos, Asirijos, Babilono bei Persijos eksponatų. Čia sukaupta viena didžiausių pasaulyje Mesopotamijos kolekcijų. Pirmieji Mesopotamijos eksponatai į muziejų atvyko iš diplomato ir istoriko Sir William Hamilton 1772 m.
Musulmoniško meno kolekciją sudaro apie 40 000 objektų.

Graviūros ir piešiniai

Šitame skyriuje sukaupti Vakarų pasaulio piešiniai ir grafikos kūriniai. Daug graviūros eksponatų atvežti iš Paryžiaus muziejų bei Ermitažo Rusijoje.
Taip pat yra daug Leonardo da Vinčio, Rafaelio, Mikelandželo (tarp jų garsusis Epifania) piešinių. Taip pat yra virš 30 000 anglų akvarelinių piešinių, tarp jų William Hogarth.

Azija

Skyriuje sukaupta daugiau nei 75 000 objektų iš Azijos, nuo pat neolito iki dabarties, daugiausiai kinų, indų ir japonų kultūrų. Senojo Japonijos meno kolekcija yra didžiausia Vakarų kultūros pasaulyje.

Afrika, Okeanija ir Amerika

Britų muziejus turi vieną didžiausių indėnų, afrikiečių ir aborigenų kultūrų artefaktų kolekciją pasaulyje. Tarp eksponatų yra ir bronzos dirbinių iš Benino imperijos. Taip pat yra didelė indėnų (actekų, inkų, majų) gyvenimo ir kultūros objektų kolekcija.

Monetos ir medaliai

Britų muziejus turi sukaupęs didelę numizmatikos kolekciją, kurią sudaro apie 1 000 000 objektų.

Britanijos, Europos ir priešistorinio laikotarpio

Skyriuje sukaupta priešistorinio laikotarpio ir tautų, gyvenusių dabartinėje Didžiosios Britanijos teritorijoje iki romėnų užkariavimo, darbų kolekcija.
Dainius Kazlauskas

Dainius Kazlauskas (g. 1971 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius.

Biografija

1993 m. Lietuvos muzikos akademijoje baigė vaidybos bakalauro, 1996 m. – magistro studijas. Vaidina įvairiuose teatruose. Raiškių vaidmenų sukūrė spektakliuose, kuriuos režisavo Oskaras Koršunovas, Gintaras Varnas, Anželika Cholina, lietuvių ir užsienio režisierių kino filmuose. Vaidybai būdinga preciziška, dinamiška forma, improvizacija, gebėjimas labai greitai persikūnyti. Dubliuoja lietuvių kalba užsienio animacinius filmus.
Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė

Istorija

Sentikių bendruomenė Vilniuje leidimo statyti maldos namams negavo ir tik 1830 m. pastatė nedidelius maldos namus kapinėse. 1835 m. leista švenčių metu atlikti pamaldas. Pastatas palaipsniui plėtėsi.
Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvėje tris kartus vyko sentikių pomorų bendruomenės sueigos (1966, 1974, 1988 m.).

Architektūra

Cerkvė turi tradicinės rusų architektūros ir neoklasicizmo elementų. Planas stačiakampis (16 x 30 m), su dvišlaičiu stogu. Varpinė 25 m aukščio.
Khlonglano nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 300,00 km² plotą ir apima Khlonglano (Khlong Lan) ir Mueango (Mueang) apylinkėse.
San Antonijaus kyšulys

San Antonijaus kyšulys (isp. Cabo San Antonio) – kyšulys, kurį sudaro vakariniai Kubos krantai. Jis tęsiasi iki Jukatano sąsiaurio.
Jankai (Palenkės vaivadija)

Istorija

Kaimas įkurtas po 1866 metų. 1921 m. kaime buvo 4 namai ir 65 gyventojai.
Pietų Darfūras

Geografija

Teritorija turi sieną su Čadu, Pietų Sudanu ir Centrinės Afrikos Respublika. Daugiausia plyti sausringos savanos. Šiam vilajetui priskirtinas ginčytinas Kafia Kindžio kraštas.
Paežerio Šv. Trejybės koplyčia

Istorija

Koplyčia 1941 m. buvo perkelta iš Lekavo (Leonavo) Keršanskių dvaro į Nemakščių parapiją, nes sudegus Nemakščių bažnyčiai parapijiečiai neturėjo maldos namų.
1959 m.buvo atliktas koplyčios kapitalinis remontas. Dar kartą remontuota 1977 m. Jau daug metų koplyčia nebuvo naudojama. 2009 m. likvidavus stogo avarinę grėsmę ir užbaigus restauravimo darbus (perdengtas stogas, viduje koplytėlės sutvarkytos rąstų sienos, nudažyta), koplyčia atvėrė duris maldininkams. Birželio 7 d. čia buvo švenčiami tituliniai Švč. Trejybės atlaidai.

Architektūra

Statinys yra tradicinės žemaitiškos medinės sakralinės architektūros pavyzdys. Pastatas stačiakampio plano, vientiso tūrio, užsibaigiantis trisieniu. Koplyčia vidutinio dydžio (4,8x7 m), vienanavė, labai paprasta, liaudiško stiliaus. Ši koplyčia, kaip ir kitos XVIII a. pab. netoliese statytos Žemaitijos koplyčios, dengta valminiu stogu su pagrindinio fasado viršų vainikuojančiu šlaitu. Stogą puošia masyvus medinis kryžius ir dekoratyvi smailė. Stogas anksčiau buvo dengtas gontais, sienos vertikaliai apkaltos lentomis. Langai aštuonrūčiai, įstatyti šoniniuose fasaduose, simetriški pastato ašiai. Įėjimo durys vienvėrės, plačios, dvisluoksnės, plačiais vyriais, dekoruotos sukaltomis lentelėmis, kurios sudaro rombo ornamentą (vidinėje koplyčios pusėje). Pastatas suręstas ant nedidelio pamato.
Bronchai

Dešinysis bronchas

Dešinysis bronchas yra trumpesnis ir platesnis už kairįjį. Jo ilgis - apie 2,5 cm. Apie 2 cm nuo broncho pradžios, jis atsišakoja į viršutinį skiltinį bronchą (bronchus lobaris superior dexter), dar vadinamą eparterine šaka, nes jis kyla virš dešiniosios plautinės arterijos. Likusi, po arterija einanti šaka vadinama hiperarterine šaka, ši šaka dar šakojasi į vidurinį ir apatinį skiltinius bronchus. Dešinysis bronchas atsišakoja 45° kampu, dėl to į jį dažniau patenka svetimkūniai, negu į kairįjį.

Kairysis bronchas

Šis bronchas yra ilgesnis (apie 5 cm) ir plonesnis už dešinįjį. Šis bronchas neturi eparterinės šakos, jis teturi du skiltinius bronchus - viršutinį ir apatinį. Kairysis bronchas nuo trachėjos atsišakoja 25° kampu.

Skiltinių bronchų šakojimasis

Visi skiltiniai bronchai toliau savo ruožtu skyla į segmentinius bronchus. Dešinysis viršutinis skiltinis bronchas suskyla į tris segmentinius bronchus: viršutinį, užpakalinį, priekinį.Vidurinis skiltinis bronchas dešiniajame plautyje skyla į du segmentinius bronchus - vidinį ir šoninį. Apatinis skiltinis bronchas eina kaip pagrindinio broncho tęsinys, dalijasi į penkis segmentinius bronchus: viršutinį, atsišakojantį pirmiausia, ir keturis pamatinius. Pastarieji šakojasi tokia tvarka: pirma atskyla vidinis, po jo priekinis ir tada likusi kamieninė dalis - į šoninį ir užpakalinį bronchus. Kartais kaip variacija dar pasitaiko nuo apatinio skiltinio broncho atskylantis poviršinis segmentinis bronchas, tada plautį sudarytų 11 segmentų. Šis papildomas segmentas įsiterpia tarp viršutinio ir užpakalinio pamatinių segmentų.
Kairysis viršutinis skiltinis bronchas pradžioje pasidalija į dvi šakas, kurios savo eiga maždaug atitinka dešiniojo plaučio viršutinį ir vidurinį skiltinius bronchus. Iš vienos šakos susidaro tokie patys segmentiniai bronchai kaip ir dešiniojo plaučio viršutinėje skiltyje, o iš antros šakos - du liežuvėliniai segmentiniai bronchai. Kairiojo apatinio skiltinio broncho šakojimasis atitinka dešiniojo analogiško broncho šakojimąsį.

Sandara

Stambesnių bronchų sieną sudaro hialinės kremzlės pusžiedžiai. Jie būna tarpusavyje sujungti žiediniais raiščiais. Šakotuose bronchuose kremzlės pusžiedžius pakeičia įvairių formų kremzlinės plokštelės. Taip pat visi bronchai yra iškloti gleivinės, kurioje yra liaukų. Po gleivine yra pagleivinis audinys, o už jo - bronchų raumeninis dangalas. Bronchus ir plaučius jungia purusis jungiamasis audinys.
PHARE

PHARE – Europos Sąjungos ekonominės pagalbos programa, kuri finansuoja ekonomines ir socialines reformas Centrinėje ir Rytų Europoje, padeda šio regiono šalims kurti rinkos ekonomiką, paremtą laisva privataus sektoriaus iniciatyva.
1989 m. įkurta organizacija pavadinta Poland and Hungary; aid for economic restructuring ir buvo skirta koordinuoti 24 industrinių šalių pagalbą besiformuojančioms Lenkijos ir Vengrijos demokratijoms.
Iš pradžių programa apėmė tik Lenkiją ir Vengriją. Tačiau jau nuo 1990 m. prie programos prisijungė Bulgarija, Čekoslovakija, o vėliau Albanija, Bosnija ir Hercegovina, Rumunija, Lietuva, Latvija, Estija, Slovėnija ir Kroatija. 2000 m. PHARE programoje dalyvavo jau 17 Europos šalių.
2007 m. sausio mėn. PHARE ir kitos Bendrijos programos (PHARE CBC, ISPA, SAPARD, CARDS ir Turkijai skirta finansinė priemonė), skirtos potencialioms šalims kandidatėms, buvo pakeistos į Pasirengimo narystei pagalbos priemonę (angl. IPA – Instrument for Pre-Accession Assistance).
Broliai Karamazovai

Broliai Karamazovai (rus. Братья Карамазовы) – paskutinis rusų rašytojo Fiodoro Dostojevskio (1821–1881) romanas. F. Dostojevskis jį rašė dvejus metus ir dalimis publikavo žurnale „Rusiškas pranešėjas“ (rus. Ру́сский ве́стник), rašyti baigė 1880 m. Knyga apie tėvo nužudymą ir sūnų bendrininkavimą dalyvaujant nužudyme.

Istorija

F. Dostojevskis kartu su kitais inteligentais, skaičiusiais draudžiamus prancūzų socialistų raštus, buvo nuteistas mirti, tačiau jam mirties bausmės vykdymo vietoje paskutinę akimirką paskirta bausmė buvo pakeista į 4 m. katorgos darbus Omske ir 4 m. karo tarnybą (1849 m.). Kalėdamas Omske, F. Dostojevskis pažino žemiausių Rusijos visuomenės sluoksnių gyvenimą. Romanas „Broliai Karamazovai“ buvo leidžiamas 1879–1880 m. Jame atsispindėjo ir asmeninė F. Dostojevskio patirta dvasinė trauma dėl tėvo nužudymo, kurį įvykdė jo paties baudžiauninkai.

Veikėjai

Fiodoras Pavlovičius Karamazovas – 55 metų tėvas;
Dmitrijus Fiodorovičius Karamazovas – pirmasis Fiodoro Pavlovičiaus sūnus iš pirmosios santuokos, tarnavo kariuomenėje;
Ivanas Fiodorovičius Karamazovas – vidurinis sūnus, vyriausias iš antros santuokos, mokėsi Maskvoje ir rašė straipsnius į laikraštį;
Aleksejus Fiodorovičius Karamazovas, jauniausias sūnus iš antros santuokos, jausmingas, siekia tapti vienuoliu;
Pavelas Smerdiakovas – Fiodoro Pavlovičiaus tarnas ir spėjama pavainikis sūnus;
Agrafena Aleksandrovna Svetlova – dėl jos vyksta konfliktas, tarp tėvo ir vyriausiojo sūnaus Dmitrijaus;
Katerina Ivanova Verchovceva – buvusi Dmitrijaus sužadėtinė;
Senelis Zosima – vienuolyno atsiskyrėlis, turėjęs didelę įtaką Aleksejui;
Iljuša.
Didžiosios Kuosinės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas didelės kalvos viršūnėje. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 60x27 m dydžio, 2 m aukštesniu pietvakarių kraštu, įdubusiu ir lenktu šiauriniu šonu. Joje rasta lipdytos keramikos. Pietvakarių šlaite, 3-4 m žemiau aikštelės yra trikampė 20 m ilgio, 15 m pločio terasa. Kita panaši terasa yra šiaurės rytų šlaite. Šlaitai viršutinėje 1-4 m aukščio dalyje buvo aplyginti. Šiaurinis ir šiaurės rytų šlaitai statūs, iki 35 m aukščio, pietvakarių - 6 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, aikštelėje stovėjusio topografinio bokšto griovių. Aikštelės centras dirvonuoja, šlaitai apaugę pušimis ir lapuočiais medžiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Rokantiškių piliakalnis 18 kmLeoniškių piliakalnis 2,7 kmNidžionių piliakalnis 28 kmMūrininkų piliakalnis 6 kmTurgelių piliakalnis 18 kmPaūdronių piliakalnis 17 kmŠčapanovičių piliakalnis 33 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Stanioniai

Aplinkinės gyvenvietės

Gegužinė - 2 km
Kareiviškiai - 0,5 km
Kriaučiūnai - 0,5 km
Puikioji šalis

Turinys

8 metus praleidęs naftos platformoje, Gvido grįžta į gimtąjį Milaną, tikėdamasis už sutaupytus pinigus pradėti verslą – prekiauti laikrodžiais. Tačiau miestas neįtikėtinai pasikeitęs: čia karaliauja plėšikų gaujos, kasdien vyksta demonstracijos ir riaušės, o policija nekreipia dėmesio į eilinių gyventojų pareiškimus. Gvido įsigyja parduotuvę, kurios savininkai pavargo nuo apiplėšimų, tačiau verslo pradžia jam taip pat nesiseka: demonstrantai jį apiplėšia, o reketininkai, kuriems atsisako mokėti, sudegina patalpas. Galiausiai Gvido išrenkamas prisiekusiuoju į teismą, kuriame numatyta teisti pavojingą nusikaltėlį, nužudžiusį kelis žmones ir pažadėjusį tą patį padaryti su kiekvienu, sutikusiu tapti prisiekusiuoju. Kuomet šis susprogdiną parduotuvę, pinigų nebeturintis Gvido nusprendžia pats apiplėšti banką...
Municipijus (Rumunija)

Municipijus (rumun. municipiu, iš lot. municipium) – Rumunijos administracinio skirstymo lygis, apytiksliai atitinkantis angl. city kai kuriose angliškai kalbančiose šalyse. Municipijais pavadinami miestai, kurie yra pakankamai dideli ir urbanizuoti. Griežtų kriterijų nėra, bet municipijais tampa dalis miestų, turinčių virš 15 tūkst. gyventojų ir išvystytą miesto infrastruktūrą. Šių kriterijų netenkinantys miesto tipo gyvenamieji punktai vadinami rumun. oraşe 'miestas', o kaimiškos gyvenamosios vietovės – rumun. comună 'komuna'.
Municipijus valdo primarai (merai). Oficialaus municipijų vidinio skirstymo nėra, tačiau neoficialiai jie gali būti skirstomi į ketvirčius ar rajonus (rumun. cartiere). Išimtis yra Bukareštas, turintis žudeco lygio statusą ir oficialiai suskirstytas į 6 administracinius sektorius.
Grynuolis

Grynuolis – mineralas arba mineralų klasė, kurį sudaro vienas cheminis elementas. Grynuolių mineralų klasei labai reti fosfidų, silicidų, nitridų ir karbidų mineralai.

Paplitimas

Gamtoje grynuoliai randami labai retai. Grynuoliu pavidalu gamtoje randami apie 45 cheminiai elementai. Pagal akademiką Vernadskį 0,1 % Žemėje randamų elementų yra grynuoliai (skaičiuojant ir atmosferoje esančias dujas (ne mineralus))
Turistinis Kemgangsano regionas

Turistinis Kemgangsano regionas (korėjietiškai – 금강산 관광 지구|金剛山觀光地區) – specialus Šiaurės Korėjos administracinis rajonas. Jis buvo įkurtas 2002 m. lankyti turistams iš Pietų Korėjos. Jame yra Kemgangsano kalnai, dar vadinami Deimantiniais kalnais.
Nuo 1998 m. turistams iš Pietų Korėjos buvo leista lankyti Kemgangsaną. Nuo to laiko pradėtos organizuoti turistinės kelionės. 2002 m. rajonas aplink kalnus buvo atskirtas nuo Kangvono provincijos ir sudaro atskirą administracinį vienetą.