google/wiki40b huggingface dataset:
Nedarbinės pajamos

Požiūris į nedarbines pajamas

Dažnai paaiškėdavo, kad be valstybės tarpininkavimo buvo galima uždirbti daugiau, negu valstybės nustatytos didžiausios algos. Tai sukeldavo ne tik „kompetentingų organų“, bet ir eilinių piliečių nepasitenkinimą – riboto asmenų skaičiaus aukštos pajamos atrodė kaip socialinės lygybės suardymas.

Istorija

Pirmą kartą terminas „nedarbinės pajamos“ (vok. Arbeits- und müheloses Einkommen) sutinkamos Nacionalsocialistinėje vokiečių darbininkų partijoje 1920 metais.
Tamsusis šeškas

Fiziologija

Kūnas 30–45 cm ilgio, uodega – 10–15 cm. Gyvūnas sveria 1–1,5 kg. Turi purų ir švelnų kailį, kuris tamsiai rudas arba juosvas (akuotplaukiai), vilnaplaukiai šviesiai gelsvi. Pasturgalyje turi nemalonų kvapą skleidžiančią liauką.
Balandžio–gegužės mėnesiais veda 3–6 jauniklių vadą. Jie subręsta pirmaisiais–antraisiais metais.

Ekologija

Šeškas gyvena miškuose, pamiškėse, upių ir ežerų pakrantėse, krūmynuose. Lankosi prie kaimų, priemiesčių trobesių, sandėlių. Gyvena paties išsikastame urve, arba po šakų, akmenų šūsnimi, medžių šaknimis, išpuvusiais kelmais.
Lietuvoje dažnas, paplitęs visoje šalyje.

Mityba

Plėšrūnas. Maitinasi daugiausia pelėmis, pelėnais ir kitais smulkiais graužikais, paukščiais, varliagyviais, ropliais. Pjauna vištas (daugiau, nei gali suėsti).

Reikšmė

Tamsusis šeškas – svarbus kailinis žvėrelis, kurio kailis naudojamas kailinių gamyboje. Paprastai šeškai kailiams gaudyti spąstais rudenį arba žiemą.
Pranciškus Eigminas

Pranciškus Eigminas (1936 m. rugsėjo 14 d. Bajorai, Rokiškio rajonas – 2006 m. sausio 4 d.) – Lietuvos sambo čempionas, nusipelnęs treneris, laisvųjų imtynių sporto meistras, akredituotas teisėjas, socialinių mokslų daktaras, docentas, visuomenės bei sporto veikėjas.

Biografija

Baigęs Obelių vidurinę mokyklą, nuo 1954 m. studijavo Vilniaus universitete (VU) ekonomiką. 1963–1990 m. VU ėjo administracijos ir ūkio reikalų prorektoriaus pareigas, kartu gilino ekonomikos žinias, tapo socialinių mokslų daktaru. 1990–1996 m. – VU Ekonomikos fakulteto docentas.
Sambo imtynėmis susidomėjo studijuodamas VU ekonomiką. Vadovavo VU sambo imtynių sekcijai. 8 kartus (1957 m., 1958 m., 1959 m., 1960 m., 1963 m., 1965 m., 1966 m., 1969 m.) pelnė Lietuvos sambo čempiono titulą.
Buvo laisvųjų imtynių sporto meistras. 1961 m. tapo Lietuvos čempionu. 1959 m. pelnė sidabrą, 1960 m. – bronzą.
Pats sportuodamas pradėjo treniruoti ir kitus. 1968 m. suteiktas Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas. Treniravo daug žymių sambo sporto meistrų: L. Aleksiejūnas, A. Kliševičius, S. Asipauskas, J. Kulikauskas, A. Marcinkevičius. 1972 m. suteikta tarptautinė sambo teisėjo kategorija.
Nuo 1967 m. Lietuvos sambo imtynių federacijos (LSIF) prezidentas, trečiajai kadencijai (pirmoji – nuo 1993 m.) išrinktas Tarptautinės sambo mėgėjų federacijos FIAS generaliniu sekretoriumi, nuo 1999 m. Lietuvos neolimpinio komiteto (LNOK) prezidentas. 1991–2004 m. buvo Europos sambo federacijos (ESF) viceprezidentas, generalinis sekretorius, nuolat skyręs daug dėmesio jaunųjų sambo mėgėjų ugdymui, šių imtynių populiarinimui.
Publikavo straipsnius apie sambo imtynes spaudoje, parašė knygas „Savigynos imtynių ABC“ (1987 m.), „Pirmieji sambo žingsniai“ (1992 m.), „Mokykimės sambo“ (1997 m., lietuvių, anglų, rusų kalbomis).
Įsikūręs sodyboje Širvintų rajone, šalia Bartkuškio kaimo, surinko per dešimtmečius sukauptų sportinių eksponatų kolekciją ir įrengė sambo imtynių raidos ekspoziciją.
1998 m. pradėtos vykdyti Pranciškaus Eigmino taurės vaikų sambo varžybos. Devintosios, surengtos 2006 m., buvo skirtos jo atminimui. Nuo 2007 m. tarptautinis Pranciškaus Eigmino jaunių sambo turnyras įtrauktas į FIAS varžybų kalendorių.
Teresė Jankauskienė

Biografija

1978 m. baigė Žvingių vidurinę mokyklą, Klaipėdos universitete studijuoja edukologiją.
1990 m. individualios įmonės „Hortenzija“ savininkė, 1996 m. UAB „Hortenzija“ direktorė.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilalės rajono skyriaus narė.
2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narė.
Šilalės rajono Kaimo bendruomenių koordinacinio centro pirmininkė. Sutuoktinis Vytautas, vaikai Inga, Indrė
Augštkalnės valsčius

Geografija

Augštkalnės valsčius vakaruose siejasi su Tervetės savivaldybės Bukaišų, šiaurėje – su Tervetės valsčiumi, rytuose – su Jelgavos savivaldybės Zaleniekų ir Vilcės valsčiais, pietuose – su Lietuvos Joniškio rajono savivaldybės teritorija.
Žemės ūkio žemės užima apie 70% teritorijos,
Didžiausios gyvenvietės: Augštkalnė, Dzegudzeniai, Klintai, Vilkaišiai.
Upės: Igatė, Švėtė.
Jonas Luobikis

Jonas Luobikis (1864 m. birželio 23 d. Barštinėje, Marijampolės raj. – 1941 m. spalio 25 d. Barnaule, Rusija) – knygnešys, daraktorius, visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija

Sasnavos zakristijono sūnus. Tėvas anksti išmokė skaityti ir rašyti. Jau būdamas vienuolikos metų tėvui padėdavo mokyti vaikus slaptoje mokykloje. Vėliau ir pats daraktoriavo. Nuo 1885 m. iš Mažosios Lietuvos gabeno draudžiamas lietuviškas knygas ir spaudą, už tai 6 mėn. sėdėjo Kalvarijos kalėjime.
Sukaupęs lėšų Sasnavoje atidarė krautuvę, per kurią buvo platinama ir lietuviška spauda. 1896 m. – „Sietyno“ draugijos narys. Nors policija išaiškino šią draugiją, žandarai, padarę kratą, išskyrus seną elementorių, jokių knygų nerado. Už priklausymą draugijai, nuo 1897 m. kovo 28 d. iki spalio 2 d. laikytas Kalvarijos kalėjime, paleistas už 500 rb užstatą. Bet tuo metu žandarams pateko žmonos jam į kalėjimą siųstas raštelis, kad neprisipažintų dėl laikraščių. Caro 1899 m. lapkričio 3 d. įsakymu nubaustas 6 mėn. kalėti ir 2 m. tremties. Kalėjo Petrapilio Kryžių kalėjime, o iki 1901 m. ištremtas į Žitomirą (Ukraina).
1901–1905 m. – Artojo draugijos narys. Nuo 1903 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1905–1907 m. – įvykių Užnemunėje organizatorius. Už tai 1906 m. vėl suimtas ir metus kalintas Kalvarijos kalėjime.
1930 m. apdovanotas I laipsnio Vytauto Didžiojo ordino medaliu, gavo 50 Lt valstybinę knygnešio pensiją. 1941 m. birželio 15 d. su dukters, mokytojos Onos Stasiulevičienės šeima, ištremtas į Sibirą.
Dividendas

Dividendas (lot. dividendum – tas, kas turi būti dalinama) – dalis akcinės bendrovės pelno, padalinta akcininkams priklausomai nuo jų turimų akcijų kiekio ir rūšies.
Dividendų išmokėjimo tvarką ir kiekį nustato akcininkų susirinkimas ir bendrovės įstatai. Už privilegijuotas akcijas išmokami iš anksto nustatyto dydžio dividendai, už paprastas akcijas proporcingai nuo likusio pelno.
Dividendus galima išmokėti kelis kartus per metus ar visus juos investuoti į tą pačią įmonę. Dividendai išmokami iki finansinių metų galo vadinami tarpiniais ar išankstiniais dividendais (angl. interim dividend). Pasibaigus finansiniams metams išmokami galutiniai dividendai (angl. final dividend).
Įprastai dividendai išmokami pinigais. Tokie dividendai vadinami piniginiais dividendais (angl. cash dividend). Taip pat dividendus galima išmokėti akcijomis (angl. stock dividend) ar kitu akcinės bendrovės turtu.
Povilas Matiukas

Povilas Matiukas (1912 m. balandžio 5 d. Ryga – 1997 m. rugpjūčio 4 d. Čikaga) – Lietuvos smuikininkas.

Biografija

Broliai Kazys Matiukas ir Pranas Matiukas. 1934 m. baigė Kauno konservatorijos A. Norito klasę. 1938 m. mokėsi vasaros kursuose Berlyne pas G. Kulenkampfą, 1948 m. baigė Zalcburgo muzikos akademijos T. Miulerio smuiko klasę.
1934–1939 m. dėstė Klaipėdos muzikos mokykloje, 1939–1941 m. Šiaulių muzikos mokykloje, 1940–1944 m. Kauno konservatorijoje. 1941–1944 m. griežė Valstybės teatro orkestre Kaune. Persikėlęs į JAV gyveno Čikagoje; buvo Marijos vidurinės mokyklos styginių instrumentų instruktorius. 1951 m. su pianistu A. Naku Čikagoje įkūrė smuiko studiją. Koncertavo Lietuvoje, Austrijoje, JAV (Čikagoje) vienas ir su simfoniniu orkestru. Griežė Čikagos lietuvių styginių ansamblyje.
Dvūr Kralovė prie Labės

Istorija

Pirmą kartą paminėtas 1270 m. Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai.
Treowen Stars FC

Istorija

Klubas įkurtas 1926 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Buvo iškopę į Antros pakopos pirmenybes (Velso Pirmasis divizionas), bet neįsitvirtino.
Siguatepekė

Istorija

Vietovės pavadinimas kilo iš nahuatlių kalbos žodžio cihualtepec, reiškiančio „moterų kalva“. Vietovė ikikolumbiniais laikais buvo apgyvendinta indėnų lenkų. 1537 m. konkistadoras Alonso de Cáceres vietovę užkariavo. Lenkai Siguatepekės gyvenvietę įkūrė 1689 m. Miesto statusą įgijo 1926 m.
Ostruvas (Starė Juchai)

Istorija

Žinomas Ostrovo vardu nuo 1785 m., dar prieš 1912 m. buvo vadinamas Adlig Verder, vėliau tiesiog Verder. 1874 m. buvo įjungtas į naujai sukurtą Neuhoff prūsišką valsčių, kuris priklausė Rytprūsių Gumbinės apygardai (vėliau Alnaštyno apygardai). 1905 m. Adlig Verder dvaro teritorijoje gyveno 65 kaimiečiai. 1928 m. kaimelis buvo įjungtas į Adlig Vola kaimo sudėtį.
Po Antrojo pasaulinio karo visa pietinė Rytprūsių dalis įėjo į Lenkijos sudėtį. Kaimelis vėl tapo savarankišku ir jam gražintas Ostruv vardas. Iki 1998 m. jis buvo priskirtas Suvalkų vaivadijai, vėliau – Varmijos Mozūrų vaivadijai.

Piliakalnis

Septyni šimtai metrų į šiaurės vakarus nuo kaimo iškilusi 146,7 m aukščio kalva. Tai – buvęs jotvingių piliakalnis. Viršutinė 58 m x 30 m lygi aikštelė nėra buvusi apsaugota pylimais. Archeologinių radinių neaptikta, tik medžio anglių liekanas. Kai kurių istorikų nuomone, čia buvo jotvingių Kyminavos genties įtvirtinimai. Vienas pirmųjų šį piliakalnį paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas.
Spąstai merginai

Turinys

Jaunosios Mirabelės tėvas padeda dukrai įsidarbinti sekretore pas savo viršininką inžinierių Ignacijų. Pagyvenęs vyras iš karto susidomi mergina, moka jai didelę algą, o jos tėvams padeda gauti paskolą įsigyti naujam butui. Jis taip pat ima merginą į komandiruotes ir Mirabelė tampa jo meiluže. Nors santykius tenka slėpti, tokia situacija merginą tenkina, kol ji nesusipažįsta su bendraamžiu žurnalistu. Ji nusprendžia nutraukti santykius su Ignacijumi, tačiau susiduria su šio šantažu: merginai šį palikus, jos tėvai neteks namų...
Irena Krivienė

Biografija

1976–1982 m. studijavo Vilniaus universitete, kur įgijo filologės, vokiečių kalbos dėstytojos kvalifikaciją.
1976 m. pradėjo dirbti Vilniaus universiteto bibliotekoje. 1994–2006 m. buvo bibliotekos generalinės direktorės pavaduotoja. 2004–2006 m. lektorė VU Komunikacijos fakultete, Bibliotekininkystės ir informacijos mokslų institute (kurso „Lietuvos mokslinių bibliotekų valdymas“ paskaitos). 2009 m. kovą I. Krivienė paskirta Vilniaus universiteto bibliotekos generaline direktore.
2003–2011 m. buvo Lietuvos nacionalinio UNESCO programos „Pasaulio atmintis“ komiteto narė, nuo 2018 m. – šio komiteto pagrindinio valdymo organo – Tarptautinio  patariamojo komiteto narė (IAC).
Til Schweiger

Biografija

Vaikystę Tilis Švaigeris praleido nedideliame centrinės Vokietijos miestelyje Gysene mokytojų šeimoje. 1977 m. šeima persikėlė į Heseno miestelį Haichelheimą. Čia jis baigė vidurinę mokyklą ir sekdamas tėvų pėdomis, įstojo į germanistikos fakultetą, bet po dvejų metų mokslus metė. Atsisakęs mokytojo karjeros Tilis nutarė mokytis medicinoje technikume. Baigęs medicinos mokslus tarnavo Vokietijos kariuomenės daliniuose Olandijoje.
Aktoriaus karjerą Tilis pradėjo atsitiktinai. Draugė, kuri studijavo aktorystę, įtikino Tilį, kad jis turi aktoriaus talentą, įtikino jį įstoti į Kelno teatro mokyklą (vok. Der Keller). 1986 m. Tilis Švaigeris sėkmingai baigė šią mokyklą.

Kino karjera

Savo aktorinę karjerą Tilis Švaigeris pradėjo ne serialų epizodiniuose vaidmenyse, o įgarsindamas vokiškus pornografinius filmus. 1989 m. Tilis Švaigeris buvo pakviestas dirbti į Bonos vok. Contra-Kreis-Theater teatrą.
1990 m. Tilis pradėjo kino aktoriaus karjerą populiariame seriale vok. Lindenstraße.
Tilio debiutinis pilnametražis filmas buvo 1991 m. komedija Manta, Manta. Debiutas buvo sėkmingas ir Tilis gavo „Geriausias jaunas aktorius 93“ premiją jaunųjų Vokietijos režisierių vok. Max-Ophuls-Festival festivalyje. 1994 m. Tilis gavo pagrindinį vaidmenį filme Der bewegte Mann. Šio filmo dėka Tilis tapo žinomas visoje Vokietijoje.
1997 m. pasirodė filmas Beldžiant į dangaus vartus. Iki tol vaidinęs komedijose, šiame filme Tilis suvaidino draminį vaidmenį. Šis Tilio vaidmuo Maskvos kino festivalyje buvo įvertintas „Geriausias aktorius“ kategorijoje. Tilis šiame filme buvo ir prodiuseris bei scenarijaus bendraautoris. Pasižymėjo jis ir filme Bastard, Lenkijos filmų festivalyje pelnęs „Geriausias aktorius“ apdovanojimą. Tai buvo beprecedentis atvejis, kai apdovanojimą gavo ne lenkų kilmės aktorius.
1998 m. gimus trečiam vaikui, Tilis su šeima persikėlė gyventi į Holivudą ir čia filmavosi daugelyje filmų. Šio periodo žymiausiais filmais tapo Lenktynininkas (2001 m.), Kapų plėšikė Lara Kroft: gyvybės lopšys (2003 m.), Karalius Artūras ir Povandeninis kalėjimas (2004 m.).
Dėl daugybės pasiūlymų filmuotis ir nuolatinių išvykų, po dešimties metų laimingos santuokos bendras Tilio gyvenimas su Dana pradėjo griūti. Santuokos neišgelbėjo nei ketvirtas gimęs vaikas, nei persikėlimas į Vokietiją.
Tikrąjį savo talentą Tilis Švaigeris atskleidė 2005 m., kai ekranuose pasirodė jo filmas Basomis per grindinį, pasakojantis apie psichiatrinės ligoninės pacientę Lailą. Šiame filme Tilis suvaidino pagrindinį vaidmenį, parašė scenarijų, buvo režisieriumi ir prodiuseriu. Filmas Gražuoliukas (2007 m.) buvo vienas sėkmingiausių Tilio filmų, kurį per dvejus metus pažiūrėjo daugiau nei 6 mln. žiūrovų.
Nuo 2013, Schweiger gamina reklaminius filmus kartu su savo dukterimis.(Watchever,VHV)
Raitoji artilerija

Raitoji artilerija - artilerija, kurioje pabūklus vilko arkliai, o artileristai jojo raiti. Tai buvo sparčiai judanti lengvoji artilerija, galinti greitai atidengti ugnį iš reikiamos vietos. Raitoji artilerija paprastai buvo kavalerijos dalinių dalis. Atsirado XV–XVI a. sandūroje Prancūzijoje, vėliau – ir kt. Europos ir Amerikos šalyse. Išliko iki XX a. 6 dešimtmečio vidurio.
Raitoji artilerija buvo šiuolaikinės savaeigės artilerijos pirmtakė. Ji būdavo ginkluota lengvosiomis patrankomis ar haubicomis, kurias velkamas prijungdavo prie pirmagalių. Patrankų įgulos į mūšį ir iš jo jodavo (kiekvienas artileristas savo arkliu) arba kartais važiuodavo ant šaudmenų vežimaičių. Esant reikalui raitosios artilerijos baterijos judėdavo risčia. Tuo raitoji artilerija skyrėsi nuo senosios lauko artilerijos, kur pabūklus (dažnai - sunkesnius) irgi vilko arkliai, tačiau artileristai paprastai eidavo pėsti.
Atvykusi į numatytą vietą raitosios artilerijos baterija ar įgula nušokdavo nuo arklių, greitai atkabindavo pabūklus nuo pirmagalių, nutaikydavo, apšaudydavo karteče ar granatomis, po to vėl greitai prikabindavo pabūklus prie pirmagalių, sėsdavo ant arklių ir judėdavo į naują poziciją.
Raitoji artilerija būdavo labai judri. Ji paprastai palaikydavo savo kavalerijos dalinius kovoje su priešininkais. Pvz., raitoji artilerija greitašauda suardydavo besiginančių pėstininkų kvadratus (karė), o tada pėstininkus suardytoje rikiuotėje lengvai atakuodavo kavalerija. Raitosios kavalerijos judrumas leisdavo aplenkti pėsčiąją lauko artileriją, pvz., priešo artileristus apšaudyti dar beruošiančius pozicijas. Raitoji kavalerija tikdavo veikti ariergarde, kur galėdavo pridengti lėtai judančius dalinius.

Raita baterija dažnai būdavo panaši į maždaug 50 kavaleristų grupę. Neatpažinti artileristai neretai tapdavo nemalonia staigmena - nedidelė penkiadešimties kavaleristų grupė staiga sustodavo ir per minutę apsisukdavo, atkabindavo patrankas ir apšaudydavo priešą ugnimi rimtesne nei penkiasdešimt karabinų. Dar po kelių minučių baterija vėl atsitraukdavo.
Dubajaus metropolitenas

Dubajaus metropolitenas – metropoliteno projektas Dubajuje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose, kurio vertė 3,89 milijardų dolerių. Pradėtas naudoti 2009 m., projektas planuojamas visiškai užbaigti 2012 m. Dubajaus metro driekisis per pagrindinius Dubajaus objektus. Metropolitenas padės sumažinti transporto spūstis ir patenkinti augančio Dubajaus gyventojų skaičiaus transporto poreikį.
FK Aktôbe

Istorija

Klubas įkurtas 1967 m.
Riūkiū kalbos

Naujųjų laikų istorija

Nuo II Pasaulinio karo pradžios Riūkiū kalbos daugumos žemyninės Japonijos dalies gyventojų buvo laikomos japonų kalbos tarme ar tarmėmis. Tačiau iki Riūkiū salų aneksijos XIX a. pab. niekam nekilo klausimų dėl Riūkiū kalbų nepriklausomo statuso. O II Pasaulinio karo metais Japonijos imperialistinė ideologija tarme laikė net korėjiečių ir palauiečių kalbas. Net ir šiais laikais Riūkiū kalbos pačioje Japonijoje daugelio laikomos viena kalba arba net tarmių grupe.
Riūkiū karalystei praradus nepriklausomybę į Riūkiū kalbas buvo žiūrima paniekinamai, jų mokymasis švietimo įstaigose buvo suvaržytas. Tačiau kitose imperijos dalyse, pavyzdžiui, Korėjoje ir Taivane, kurį laiką net buvo mokoma vietinėmis kalbomis iki kultūrinės asimiliacijos politikos. Okinavoje okinaviškai šnekantis studentas turėjo dėvėti tarmės kortelę (方言札), kaklaraištį su kortele, kurioje nurodoma, kad jis kalba tarmiškai (todėl yra blogas mokinys). Pavzydys buvo paimtas iš XIX a. „verdžunjos“ politikos, ypač palaikytos Žiulio Ferio, kai regioninių kalbų, pavyzdžiui, oksitanų, katalonų ir bretonų kalbų, vartojimas būdavo panašiai suvaržomas prancūzų kalbos naudai (analogiška sistema buvo taikoma ir valų kalbai D. Britanijoje - vališkai šnekantiems Velso mokiniams būdavo prisegamas valų lapelis).
Nors tai ir yra lingvicidas, tarmės kortelių sistema buvo neretai palaikoma okinavų tėvų, kurie vildavosi, kad jų vaikai, atsisakę savo gimtosios regioninės kalbos, ateityje galės lengviau susirasti darbo žemyninėje Japonijos dalyje. Sistema galop buvo panaikinta tik septintajame dešimtmetyje, kai Okinavos salas tebeadministravo JAV.
Pastaruoju metu dėl multikultūralizmo Riūkiū kalbų išsaugojimas tapo Okinavos prefektūros vyriausybės politikos uždaviniu. Tačiau Riūkiū kalbų padėtis nėra labai optimistinė, nes daugumas okinavų vaikų jau šneka vien tik japonų kalba.
Viešvilė

Aplinkinės gyvenvietės

VILKYŠKIAI – 20 km 
 PAGĖGIAI – 37 km
Vidkiemis – 11 km 
 SMALININKAI – 12 km 
 JURBARKAS – 24 km
Ridelkalnis – 1 km

Pavadinimo kilmė

Pasak legendos, miestelis pavadintas jo įkūrėjo, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Remundo provaikaičio Vieševilčio vardu. Tačiau kalbininkai neabejoja, jog vietovės pavadinimas kilo nuo Viešvilės upės. XIV a. šį hidronimą vietos gyventojai tarė kiek kitaip – Vaišvilė (Wayswille).
Vladas Gaidys

Vladas Gaidys (g. 1952 m. birželio 14 d. Šiauliuose) – Lietuvos sociologas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija

Tėvas Antanas Gaidys. 1975 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą. 1976–1979 m. TSRS mokslų akademijos Sociologinių tyrimų instituto Maskvoje aspirantas. 1981 m. filosofijos mokslų kandidatas.
Nuo 1980 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto (dab. Socialinių tyrimų institutas) mokslo darbuotojas, 1990–2001 m. socialinių pokyčių skyriaus, 2002–2003 m. Teorijos ir metodologijos skyriaus, nuo 2003 m. Eurointegracijos skyriaus vedėjas. 1997–2000 m. dėstė Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete; nuo 2000 m. docentas. Nuo 1993 m. visuomenės nuomonės ir rinkos tyrimų centro „Vilmorus“ direktorius. 1990–1994 m. Lietuvos sociologų draugijos prezidentas.
Lialovo kultūra

Arealas

Lialovo kultūra 5–3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi dab. Rusijoje, Kliazmos aukštupyje, Volgos ir Okos baseinuose.

Kultūra

Lialovo kultūrai būdinga duobelinė–šukinė keramika. Indai puošti mažomis ir giliomis duobutėmis. Žmonės gyvenvietes kūrė prie upių ir ežerų. Vertėsi žvejyba, medžiokle, rinko augalinį maistą. Naudojo grubiai apdirbtus akmeninius kirvius, įvairius titnaginius dirbinius (ietigalius, strėlių antgalius, gremžtukus). Lialovo kultūros veikiama susiklostė Desnos kultūra.
Petras Janulis

Petras Janulis (1906 m. gruodžio 27 d. Seda – 1994 m. birželio 26 d. Kaunas) – Lietuvos architektas urbanistas.

Biografija

Brolis Alfonsas Janulis. 1943 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. 1948–1952 m. dėstė Kauno universitete (nuo 1950 Kauno politechnikos institutas). 1952–1979 m. dirbo Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filiale.
Parengė miestelių, gyvenviečių ir gyvenamųjų mikrorajonų planų, detaliojo plano projektų. Sudarė, su kitais, bendruosius (buv. generalinius) planus: Kėdainiai – 1954 m., 1971 m., Palanga – 1959 m., Kaunas – 1960 m., 1971 m., Kapsukas, dab. Marijampolė – 1962 m., Ukmergė – 1963 m., Vilkaviškis – 1964 m., Kaišiadorys – 1965 m., 1968 m., Šilutė – 1967 m., Jonava – 1971 m., Jurbarkas – 1972 m., Klaipėda – 1973 m., Tauragė – 1975 m., Varėna – 1976 m., vienas pirmųjų Lietuvos kurortinių miestų (Druskininkai – 1968 m., Juodkrantė – 1969 m., Birštonas ir Nida – 1971 m.) bendrųjų planų autorių.
FK Ulytau

Istorija

1992 m. pasitraukė iš pirmųjų Kazachijos pirmenybių po 2 turų.
Valentinas Aleksa

Biografija

Tėvas Lietuvos kariuomenės karininkas Viktoras Aleksa, senelis – pirmasis Nepriklausomos Lietuvos veterinarijos profesorius, visuomenės veikėjas Konradas Aleksa. 1969 m. baigė vidurinę mokyklą. 1970–1972 m. tarnavo sovietų armijoje. 1981 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo darbo ekonomisto kvalifikaciją.
1975–1991 m. aktyviai užsiiminėjo automobilių sportu. Nuo 1995 m. Lietuvos automobilių sporto federacijos narys. 1989 m. dalyvavo steigiant Lietuvos olimpinę akademiją. 1991 m. Lietuvos žemės ūkio rūmų atkūrimo organizacinio komiteto narys, 1991–1993 m. pirmininko pavaduotojas. 1995 m. UAB „Baltasis mėnulis“ direktoriaus pavaduotojas, Kauno savivaldybės įmonės „Kapinių priežiūra“ direktoriaus pavaduotojas. Vienas iš Visuotinės lietuvių enciklopedijos autorių.
1988 m. Sąjūdžio narys, 1989–1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, vėliau Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos, Tėvynės sąjungos narys. 1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Rima, sūnus Gediminas.
Ernest Shackleton

Biografija

Gimė anglų iš Jorkšyro šeimoje, įsikūrusioje Kilkėjos kaime Airijoje. 1880 m. su tėvais persikėlė į Dubliną, o vėliau į Londono priemiestį. Ernestas Šakltonas baigė Daličo kolegiją. Būdamas šešiolikos, įsidarbino prekybiniame laive. 1898 m. gavo šturmano kvalifikaciją ir prekybiniais laivais ėmė keliauti po pasaulį. 1901 m. pakviestas į Karališkąjį laivyną.

Ekspedicijos

1901–1904 m. Ernestas Šakltonas dalyvavo Roberto Skoto vadovaujamoje ekspedicijoje į Antarktį. Jos tikslas buvo pasiekti Pietų ašigalį. Jis kartu su R. Skotu ir E. A. Vilsonu šunimis kinkytomis rogėmis pasiekė 82°17′ pietų platumos. Žygyje Šakltonas sunkiai susirgo ir buvo išsiųstas atgal į laivą. Grįžęs į Angliją, dirbo žurnalistu, Škotijos karališkosios geografų draugijos sekretoriumi, įsitraukė į verslą, politiką. 1907 m. užsitikrino paramą kitai kelionei į Antarktį, kuria norėta pasiekti geografinį ir magnetinį pietų polius.
1908–1909 m. laivu Nimrod nuplaukęs iki Roso salos, joje peržiemojo. Tada keliomis grupėmis bandė pasiekti Pietų ašigalį (nukeliavo iki 88°23′ pietų platumos; pirmasis kelionėje panaudojo ponius), atrado Berdmoro ledyną. Antra ekspedicijos grupė pasiekė Pietų magnetinį polių. Ekspedicijos nariai (vad. Edžvorto Deivido) taip pat įkopė į Erebuso kalną. Grįžęs į Angliją, Šakltonas gavo sero titulą, Karališkąjį Viktorijos ordiną. Šakltonas vėl įsitraukė į verslą, dažnai skaitė viešas paskaitas apie Antarktidą.
1914–1917 m. surengė dar vieną ekspediciją į Antarktį, tačiau 1915 m. vasarį laivą Endurance Vedelio jūroje sutraiškė ledai, tad įgula dreifuojančiais ledais po 497 dienų pasiekė Elefanto salą (Pietų Šetlando salos). Iš ten Šakltonas su 5 bendrakeleiviais valtimi nuplaukė ieškoti pagalbos iki Pietų Džordžijos salos. Maža valtimi sudužėliai sėkmingai pasiekė Pietų Džordžiją. Vėliau buvo išgelbėti likę Elefanto saloje bei kito ekspedicijos laivo Aurora, taip pat patyrusio avariją, keleiviai. Grįžęs į Angliją, Šakltonas užsirašė dalyvauti I pasauliniame kare, bet buvo išsiųstas dirbti propagandinio darbo į Argentiną. 1918–1919 m. dalyvavo karinėje ekspedicijoje į šiaurės Rusiją, kuri buvo skirta paremti baltagvardiečius Rusijos pilietiniame kare.
1921 m. Ernestas Šakltonas su laivu Quest surengė paskutinę ekspediciją į Antarktį, kurios tikslai buvo gana migloti. Tačiau kelionės pradžioje Pietų Džordžijos saloje mirė nuo širdies smūgio. Ten jis ir buvo palaidotas.