Tolima šalis

Pjesė

Spektaklis gimė Naujosios dramos akcijos metu ir pirmą kartą buvo parodytas Vilniaus šv. Ignoto bažnyčioje. „Tolima šalis“ pastatytas pagal ryškiausią Jeano Luco Lagarce’o pjesę, kuria įtvirtinamas ramus nuolankus atsisveikinimas su gyvenimu. Jeanas-Lucas Lagarce´as, 1995 m. miręs nuo AIDS, prieš pat savo mirtį, žinodamas, kad yra pasmerktas, parašė pasauliui atsisveikinimo laišką su antrašte „Tolima šalis“. Taip traktuojama ir paties kūrinio paskirtis. Spektaklis pristatomas kaip istorija apie nesėkmę, apie neišsipildžiusius troškimus, apie tai, kas neįvyko ir apie tai, kas nebuvo išgyventa.
„Tik perskaičius Jean-Luc Lagarce`o „Tolimą šalį”, ji gali pasirodyti neaiški, komplikuota, nesuvokiama, galų gale – nepastatoma (o galbūt ir nereikalinga?). Bet pirmas įspūdis klaidingas. Tas nėrinys iš liūdesio, švelnumo, nuojautų, meilės, nevilties, praradimų, skolų, žiaurumo, mirties baimės – neriamas elegantiškai ir muzikaliai, dažnai tekstas virsta baltosiomis eilėmis, personažų balsai susipina į keistą polifoniją. Ir gimsta skaudi istorija apie žmogaus likimą. Meilė ir mirtis.“ (Režisieriaus Gintaro Varno mintys „Tolimos šalies” programėlėje)

Siužetas

Jeanas-Lucas Lagarce´as pagrindiniu „Tolimos šalies“ herojumi padaro keturiasdešimtmetį homoseksualistą Liuji, kuris žino, kad mirs keturiasdešimties, ir likus maždaug metams, lydimas bičiulio, keistu vardu Seni Laikai, aplanko prieš 20 metų paliktus gimtuosius namus. Ne tik atsisveikinti – išpažinti savo nebuvimo kaltę, pakelti nepateisintų lūkesčių naštą, suvokti, kad kažkokiu nesuprantamu būdu yra atsakingas už visą būrį žmonių, kurie savo nesėkmes ir viltis sieja su juo.
Sūnų paklydėlį pasitinka tyliai priekaištaujanti ir atleidžianti motina (Gražina Balandytė), jau miręs tėvas (Romas Vaidotas), nelaimingas, kompleksuotas, savo kompleksais visus užkankinęs brolis (Sigitas Šidlauskas), atvirų nervų kamuoliu tapusi jo žmona (Daiva Stubraitė), tiek daug į brolio meilę vilčių dėjusi sesuo (Aurelija Tamulytė).
Liuji, sugrįžęs po 20 metų aplankyti šeimos, yra keleivis iš tolimos šalies, o ir pati šeima – tolima, nebesuprantama šalis. Juolab kad yra ir kita – pasirinktoji šeima. Ten – anksti miręs jaunutis Meilužis (Gytis Ivanauskas), kitos kadaise sutiktos ir išgyventos meilės (Dainius Svobonas, Andrius Kurienius, Ričardas Vitkaitis), prie homoseksualistų „šeimos“ pritapusi savaip vieniša ir nelaiminga Elena (Goda Piktytė). Pagrindinis herojus, kaip ir pats pjesės autorius, žino, kad serga AIDS. Jis sugrįžta, kad praneštų šeimai apie artėjančią mirtį.
Iš esmės tai yra retrospektyvi kelionė į save – atgal, dar kartą susitikti su savo jausmais, klaidomis, egoizmu. Visa tai herojus tarsi pasiima su savimi į gimtinę. Lui – homoseksualas, ir tai formuoja jo prioritetus, gyvenimo trajektoriją, jo ne biologinę šeimą. Tačiau kartu ši pjesė ir – režisieriaus dėka – spektaklis pirmą kartą Lietuvos teatro scenoje reprezentuoja homoseksualinę tematiką kaip savaiminę šiuolaikinės kultūros dalį – iki „Tolimos šalies“ tema buvo pristatoma gana siaurai ir primityviai, tik ryšium su socialinėmis visuomenės bėdomis, dvasinėmis perversijomis ir t. t.

Atsiliepimai spaudoje

Jaudina atvira, nekompleksuota, savęs nesidrovinti ir cinizmu nesidangstanti emocijų kalba, kurią retai beišgirsi šiuolaikiniame teatre. Spektaklį gaubia poetiškas kompozicinis žiedas, jo prologas ir epilogas beveik identiški: skambant Hendelio arijai pasirodo tas, kuris mylėjo ir tebemyli, jau nebegalintis nieko pakeisti, tik padėti susitaikyti su savimi, atleist ir pasitikti ant kito slenksčio. Pjesė turi labai saikingo mistinio atspalvio, kuris nenuveda per daug toli į užribį, tiesiog labai svarbu suprasti, kad ta „tolima šalis“ – visai čia pat, šalia mūsų. Audronė Jablonskienė, „Respublika“, 2002 01 03
Iki „Tolimos šalies“ premjeros buvo šnabždama, kad tai būsiąs spektaklis „apie homoseksualus“. Po premjeros susivokta: ne. Tai spektaklis „apie žmogų apskritai“. Spektaklio liga – tai meilė. Iš pagrindinių pjesės segmentų G. Varnas sukonstravo svarbiausio veikėjo – nuo AIDS mirusio homoseksualaus keturiasdešimtmečio Lui atminties vagoną. Spektaklis – jo akistatos, sąskaitos, skolos, priekaištai ir visa ko išteisinimas. Tylus žengimas į mirtį, išaukštinant ir gyvenimo, ir mirties grožį. Spektaklis apie neišsipildymą ir nesėkmę tapo visų jo kūrėjų absoliučia sėkme. Vidmantas Bartulis, „Klaipėda“, 2003 09 26
Atrodo, kad su aktoriais ne G. Varnas dirbo, o Stanislavskis, Brechtas, Mejerholdas. Klasikiniai persikūnijimai ir atsiribojimai; kone zongai, o šalia – vieno aktoriaus teatras; gimnastika ir vos ne biomechanika. Tai tikrų tikriausias mūsų laikų teatras, sulydytas iš estetinių ir etinių praėjusio amžiaus sceninių patirčių. Perfrazuojantis jas, padarantis jas veik nematomas, tik jaučiamas. Tai spektaklis, liudijantis teatrinės materijos – žmogaus, jo kūrybos – trapumą ir kartu kalbantis apie ironišką gyvybės, gyvenimo laikinumą. Nes sukelia keistą jausmą – atrodo, kad to pakartoti neįmanoma. Nes Lui leistis į save, į tolimą šalį, gali ryžtis tik vieną ir paskutinį kartą – kad „surinktų“ save iš kadaise sutiktųjų priekaištų. Rasa Paukštytė, „Literatūra ir menas“, 2001 10 12
„Pačioje „Tolimoje šalyje“ juntamas ruduo bet kokiomis formomis – metaforinėmis ir fiziškomis. Už to veltiniu iškloto traukinio vagono, kuriuo Lui važiuoja į savo gimtąjį miestelį, turėtų tvyroti bobų (indėnų, prancūzai sakytų) vasaros spalvos. Ir švytintis, ankstyvas žmogaus ruduo, kada išeiti gali ne taip išgyvendamas, dar suvokiantis save ir kitus, dar turintis jėgų ir susikaupimo atsisveikinti ištardamas tiesą ar nenorėdamas žeisti ir nepasakydamas, kad priverstas išeiti jau visai”. Vaidas Jauniškis, „Kauno diena“, 2001 10 20