google/wiki40b huggingface dataset:
Anabaro plynaukštė

Anabaro plynaukštė (rus. Анабарское плато) – plynaukštė Rusijoje (Krasnojarsko krašte ir Jakutijoje), Vidurinio Sibiro plokščiakalnio šiaurės rytuose. Aukštis – iki 905 m. Plynaukštė sutampa su Anabaro masyvu – ikikambrinės Šiaurės Sibiro platformos išėjimu į paviršių. Sudaryta iš kristalinių skalūnų ir gneisų.
Iki 450 m aukščio auga maumedžių retmiškiai, aukščiau plyti kalnų tundra. Anabaro plynaukštėje prasideda Anabaro upė.
Jačnė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Ponte Morandi

Tilto sugriuvimas

2018 m. rugpjūčio 14 d. 11:36 val. vietos laiku stiprios liūties metu 210 metrų ilgio tilto dalis sugriuvo. Manoma, kad tai įvyko dėl dalių korozijos ir netinkamos tilto priežiūros. Avarijos metu žuvo 43 žmonės, tuo metu automobiliais ir sunkvežimiais kirtę tiltą, dar 16 žmonių buvo sužeista. Iš viso nuo tilto nukrito tarp 30 ir 35 transporto priemonių.
Dėl šios avarijos buvo sustabdytas eismas A10 autostrada, taip pat nutrauktas traukinių eismas linijose į Turiną ir Milaną.
Ši avarija sukėlė abejones dėl daugumos transporto statinių Europoje, ypač Italijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje. Šių šalių atstovai teigė, kad dalį statinių būtina atnaujinti, nes jie kenčia nuo korozijos ir didelio naudojimo. Įmonės Autostrade per l’Italia, kuri valdė tilto priežiūrą, atstovų teigimu šį tiltą buvo planuojama stipriai restairuoti 8 mėnesių bėgyje.
Nørresundby BK

Pasiekimai

Klubas nėra žaidęs aukščiausiojoje šalies lygoje, tačiau 1992 m. buvo patekęs į tarpinę lygą, kurioje 8 komandos (4 silpniausios komandos iš aukščiasiosios lygos ir 4 stipriausios komandos iš I lygos) kovojo dėl galimybės žaisti aukščiausiame ešelone, tačiau ši komanda užėmė 8 vietą ir liko I lygoje.
Pijus Ragažinskas

Biografija

1927 m. baigė Vilkaviškio „Žiburio“ gimnaziją, 1931 m. – kunigų seminariją. Iki 1936 m. dirbo vikaru Suvalkijoje, po to išvyko į Braziliją. Klebonavo Šv. Juozapo parapijoje, San Paulo Vila Zelinos rajone. Brazilijos lietuvių Romos katalikų Šv. Juozapo bendruomenės pirmininkas. Rūpinosi lietuvybės išlaikymu išeivijoje, lietuviškąja spauda. 1936-1941 m. redagavo San Paule leistą savaitraštį „Šviesa“, 1948 m. įsteigė ir redagavo savaitraštį „Mūsų Lietuva“. Nuo 1956 m. vadovavo lietuviškajai kultūrinei valandėlei, transliuojamai per radiją „Nove de Julho“.
Berberinis liūtas

Berberiniai liūtai nelaisvėje ir spėjamai išlikę individai

Viduramžiais Londono Tauerio žvėryne laikyti liūtai buvo berberiniai liūtai. Tai rodo 1937 m. Taueryje iškastų dviejų gerai išlikusių liūtų kaukolių DNR analizė.
Radioaktyviosios anglies metodas parodė, kad tiedu liūtai žuvo 1280–1385 ir 1420–1480 m. Manoma, kad civilizacijų vystymasis palei Nilą ir Sinajaus pusiasalyje II tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje sustabdė genetinius mainus, ir berberinių liūtų populiacija pasidarė izoliuota. Berberiniai liūtai toliau gyveno dabartinėje Libijoje, Tunise, Alžyre ir Maroke iki maždaug 1900 m.
XIX a. ir XX a pradžioje berberinius liūtus dažnai laikydavo viešbučių ir cirkų žvėrynuose. 1835 m. Tauerio žvėryno liūtus hercogo Velingtono įsakymu perkėlė į Londono Zoologijos sodą, kur buvo tinkamesnės žvėrių laikymo sąlygos. Garsus grynakraujis berberinis liūtas vardu Sultonas 1896 m. gyveno Londono zoologijos sode.
Keliasdešimt dabar zoologijos soduose gyvenančių liūtų individų laikomi galimais berberinio porūšio atstovais. Pvz., Port Lympne Laukinių žvėrių parke (angl. Port Lympne Wild Animal Park) yra keletas spėjamai berberinių liūtų, kurie kilę iš Maroko karaliui priklausiusių liūtų. Vienuolika manomai berberinių liūtų gyvena Adis Abebos zoologijos sode, jie palikuoniai liūtų, priklausiusių Etiopijos imperatoriui Hailei Selasijai I (angl. Haile Selassie I).
Giovanni Battista Piranesi

Džovanis Batista Piranezis (it. Giovanni Battista Piranesi, 1720 m. spalio 4 – 1778 m. lapkričio 9 d.) – XVIII a. italų architektas ir grafikas. Pagarsėjo mistiniais kalėjimų ir Romos miesto peizažų grafikos darbais.

Biografija

Džovanis Batista Piranezis gimė 1720 m. spalio 4 d. Moljano Veneto miestelyje, tuometinėje Venecijos respublikoje. Iš šeimos Piranezis išmoko architektūros pagrindų. Tėvas buvo akmendirbys ir statybų vadovas, dėdė dirbo ties Venecijos inžinieriniais tinklais, o brolis buvo vienuolis, kuris skatino domėtis senovine architektūra ir kultūra. Vėliau Piranezis save laikė visų pirma architektu, tačiau išgarsėjo kaip ofortistas. 1740 m. Piranezis atlydėjo Venecijos ambasadorių į Romą ir stojo trumpam mokintis pas Giuseppe Vasi, kurio dirbtuvėse išmoko oforto graviravimo amato. Romoje Piranezis studijavo Senovės Romos inžinierinius statinius ir architektūrą. 1743-47 m. jis buvo grįžęs į Veneciją, susipažino su Kanaleto ir Giovanni Battista Tiepolo grafikos darbais. Apie 1745 m. Piranezis išleido savo ofortų seriją „Kalėjimai“, kuri jį išgarsino. Šiuose ofortuose Senovės Romos tuneliai, statiniai ir architektūrinės liekanos buvo transformuoti į įsivaizduojamų kalėjimų vaizdus.
1747 m. Piranezis grįžo į Romą ir pradėjo dirbti prie garsiausios savo grafikos serijos „Romos vaizdai“, ties kuria dirbo iki gyvenimo galo. „Romos vaizdai“ tapo labai populiarūs Europoje, paskatino domėti antikine kultūra ir prisidėjo prie klasicizmo atsiradimo. Senovinių liekanų vaizdavimas Piranezį išgarsino kaip antikvarą. Jis buvo priimtas į Londono antikvarų sąjungą. Venecijiečio popiežiaus Klemenso XIII-ojo valdymo metu (1758–69) Piranezis sulaukė kapitalinių architektūros užsakymų iš popiežiaus pusbrolio kardinolo Rezzonico. Pagal Piranezio projektus buvo restauruota Santa Maria del Priorato bažnyčia ir jos aikštė. Jo projektas Laterano Šv. Jono bazilikoje nebuvo įgyvendintas. 1761 m. Piranezis buvo priimtas į Romos Šv. Luko akademiją, atidarė nuosavą dirbtuvę. 1767 m. buvo pakeltas į Auksinio pentino ordino riterius. 1770-ųjų viduryje Piranezis sukūrė Piranezio vazą − kraterį iš Adriano vilos kasinėjimų metu rastų skulptūrų ir kt. detalių liekanų (dabar Britų muziejuje Londone). Piranezis mirė po ilgos ligos 1778 m. lapkričio 9 d. Palaidotas savo restauruotoje Santa Maria del Priorato bažnyčioje Romoje.
Naujamiesčio akmuo

Naujamiesčio akmuo – masyvus riedulys, pripažintas valstybiniu valstybiniu gamtos paveldo objektu, esantis Panevėžio rajone, šalia Naujamiesčio miestelio (pervažiavus tiltą per Nevėžį) esančiame Naujamiesčio kaime.
Riedulys stūkso atvirame lauke, netoli miško, apie 1 km atstumu nuo kaimo gatvės. Pasiekiamas pravažiavus gyvenvietę, prieš buvusias fermas pasukus į pietryčius lauko keliuku pro du ryšių bokštus. Prie akmens pastatytas naujas betoninis stulpas paminkliniu įrašu. Aplink akmenį driekiasi dirbami laukai.
Lietuvos Respublikos Aplinkos apsaugos departamento paskelbtas saugomu 1992 m. kovo 23 d. įsakymu Nr. 30.
Kentaurai

Kilmės teorijos

Viena iš kentaurų kilmės teorijų teigia, kad jie atsirado kaip pirmoji jojimo nežinančios kultūros, pvz., Mino kultūros Egėjo jūros baseine, reakcija į klajoklius, kurie jodinėjo žirgais. Pasak šios teorijos, raiteliai turėjo atrodyti pusiau žmonėmis-pusiau arkliais. Arkliai buvo prijaukinti ir jodinėti pradėta pirmiausia Centrinės Azijos stepėse, greičiausiai dabartinio Kazachstano teritorijoje.
Iš įvairių klasikinės Graikijos autorių, kurie minėjo kentaurus, Pindaras buvo pirmasis, kuris juos aprašė kaip neabejotinai dvigubos prigimties monstrus. Ankstyvesni autoriai (Homeras ir kt.) vartoja tik tokius apibūdinimus, pagal kuriuos kentaurai galėjo būti paprasti raiti žmonės.

„Lietuviški“ kentaurai

Lenkijos ir Lietuvos heraldikoje aptinkamas kentaurų variantas hipocentaurai, kurie kiek skiriasi savo sandara.
Lietuvos ATS/1963

Lietuvos administracinis suskirstymas 1963 m. įgavo esminių pokyčių. Nuo 1954 metų, kai buvo atliktas pirmasis Lietuvos TSR apylinkių stambinimo etapas, Lietuvoje iki 1963 m. buvo sustambinti ir rajonai – jų skaičius sumažėjo beveik perpus. Dėl to imtasi papildomo apylinkių stambinimo. Tokio visus rajonus apimančio apylinkių stambinimo LTSR epochoje daugiau nebuvo.
Oficiali valdžios pozicija įvardinta taip: „Siekdamas pagerinti apylinkių Tarybų darbą ir pakelti jų vaidmenį vadovaujant ūkinei ir kultūrinei statybai kaime, Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas nutaria sustambinti Lietuvos TSR apylinkes“.
Vandenis (mitologija)

Vandenis (rus. Водяной, водяник, водовик, brus. вадзянік, ček. vodník, a. sorb. wodny muž, wуdnykus, slovėn. povodnj, vodni mož), dar vadinamas vandens seneliu (водяной дедушка), vandens nelabuoju (водяной шут) – slavų mitologinė vandens būtybė. Paprastai vaizduojamas kaip senas vyras, ilgabarzdis, žilaūsis, dažnai turintis gyvūnų bruožų (letenos, ragai), dumblėtas, gyvenantis upių verpetuose, prie malūnų, šuliniuose. Vandenis įvaizdina pavojingą ir atstumiančią vandens prigimtį. Vandenių nuotakomis laikomos kitos grėsmingos vandens būtybės – undinės. Vandenis susijęs su juoda spalva – jam aukojamas juodas ožys ar gaidys, jis gyvena juoduose vandenyse.
Pasak tautosakos, Vandenis baugina, traukia į dugną, skandina besimaudančius, iš šulinio, šaltinio geriančius ar šalia vandens būnančius žmones. Vandenio paveikslas dažnai susilieja į padavimuose minimo jūrų, vandenų karaliaus paveikslą. Pasak padavimų, jis sučiumpąs karalius ar pirklius ir kaip išpirką prašąs jų sūnų.
Vandenio paveikslas, matyt, kilęs iš kažkada buvusio slavų jūrų dievo. Su juo gretinamas romėnų vandens dievas Neptūnas, prūsų Autrimpas.
Zarasų rajono taryba 1990–1995 m.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Zarasams priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Vydmantas Juronis

Biografija

1966 m. organizavo KPI estradinį ansamblį. Vėliau, 1967 m. pabaigoje, pasikeitus grupės sudėčiai, ansamblis pavadintas „Kertukai“.
Aleksandras Ivanovas (1806)

Aleksandras Ivanovas (rus. Алекса́ндр Андре́евич Ива́нов, 1806–1858 m.) – XIX a. Rusijos tapytojas. Garsiausiu jo kūriniu yra paveikslas „Kristaus pasirodymas liaudžiai“, kurį dailininkas kūrė 20 metų.

Biografija

Aleksandras Ivanovas gimė 1806 m. liepos 28 d. (liepos 16 d. pagal tų laikų Rusijos kalendorių) Sankt Peterburge. 1817−1828 m. jis mokėsi Sankt Peterburgo dailės akademijoje. Jo tėvas Andrejus Ivanovas (1772–1848) buvo istorinio žanro tapytojas, akademijos profesorius. Po mokslų užsitikrinęs finansinę paramą dailininkas lankėsi Austrijoje, Vokietijoje ir nuo 1831 m. gyveno Romoje, kur paveiktas vokiečių „nazarėnų“ dailininkų atsidėjo religinei tapybai. 1836 m. Rusijoje jam suteiktas akademiko vardas už paveikslą „Kristaus pasirodymas Marijai Magdalenai“. Garsiausiu A. Ivanovo kūriniu tapo paveikslas „Kristaus pasirodymas liaudžiai“, ties kuriuo dailininkas dirbo 1837–57 metų laikotarpiu (dabar Tretjakovo galerijoje). Nutapyti didelių matmenų kūrinį (7,5x5,4 m) A. Ivanovą tikriausiai paskatino K. Briulovo, irgi gyvenusio Romoje, sėkmė 1833 metais su paveikslu „Paskutinė Pompėjos diena“.
„Kristaus pasirodymas liaudžiai“ pagarsėjo Europoje dar kūrimo metu, tačiau 1858 m. eksponuotas Sankt Peterburge nuvylė. Jo kompozicija buvo labai įtakota Rafaelio, nenatūrali ir figūros tapytos pagal šimtus paruošiamųjų piešinių − paveikslas buvo laikomas senamadišku. Paveiksle jaučiamas konfliktas tarp idealizuotai tapytų veikėjų figūrų pirmajame plane ir realistiškai pavaizduotos scenos aplinkos, peizažo. Pavyzdžiui, dėl linijinės perspektyvos laikymosi Kristaus figūra tapo menka ir nereikšminga. Dailininkas pats lydėjo paveikslą į Sankt Peterburgą, kur mirė po kelių mėnesių nuo choleros 1858 m. liepos 15 d. (liepos 3 d. pagal senąjį kalendorių). Palaidotas Novodevičės kapinėse, vėliau jo kapas perkeltas į Tichvino kapines. Savo estetinį supratimą apie meną dailininkas perteikė žodžiais: „Nauji laikai reikalauja naujo meno. Pirmutinis šiuolaikinės dailės tikslas yra Rafaelio technikos vienijimas su naujomis civilizacijos idėjomis“. Aleksandras Ivanovas neturėjo pasekėjų ar didesnės įtakos vėlesniame Rusijos mene, tačiau žymūs Rusijos dailininkai Ivanas Kramskojus ir Ilja Repinas aukštai vertino dailininko įdirbį sukuriant „Kristaus pasirodymą liaudžiai“.
Vytautas Jurkūnas (1946)

Biografija

Tėvai Vytautas Jurkūnas ir Eugenija Jurkūnienė. 1971 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1973–1976 m. žurnalo „Švyturys“ meninis redaktorius. 1981–1993 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas. Nuo 1990 m. kuria karikatūras dienraščiui „Lietuvos rytas“.

Kūryba

Iš pradžių kūrė raižinius („Didelė žuvis“, „Maža žuvis“, „Didžiulė žuvis“, visi 1971 m., „Draugas Vilutis, sugavęs aštuonkojį“ 1977 m., „Petras Repšys stebi audros debesį“ 1978 m.), jiems būdingas laisvas piešinys, ekspresyvi raižysena, humoristiniai siužetai, ironija, groteskas. XX a. paskutiniojo dešimtmečio kūriniai („Išskrenda“ 1994 m., „Priemiestis“ 1995 m.) atlikti daugiausia oforto ir sausos adatos technika, jie eskiziško siluetinio piešinio, subtilios formų modeliuotės, kontrastingų spalvų. Iliustravo knygų, sukūrė ekslibrisų. Nuo 1971 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Vilniuje 1982 m., 1991 m., Šarlotesvilyje, JAV, 1990 m., Reikjavike 1991 m., Oulu, Suomija, 1992 m.
Tauragės balsas

Tauragės balsas – savaitraštis, ėjęs 1933 m. vasario 2 d. – birželio 3 d. Tauragėje, Bažnyčių g. 44.

Istorija

Leido ir redagavo Mejeris Epelis. Spausdino Epelio spaustuvė. Išėjo 12 numerių.
Vytautas Kubilius

Biografija

Mokėsi Biržų gimnazijoje, Vilkijos gimnazijoje. 1948–1949 m. dirbo Biržų bibliotekos vedėju, 1949 m. „Tarybų Lietuvos“ redakcijoje Kaune. 1950–1952 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijos kritikos skyriaus vedėjas. 1952 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1955 m. filologijos mokslų kandidatas. 1955–2001 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto (nuo 1990 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas) mokslinis bendradarbis, jaunesnysis mokslo darbuotojas, vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1991–1997 m. Naujosios literatūros skyriaus vadovas, instituto tarybos pirmininkas. 1978 m. filologijos mokslų daktaras.  1983–1987 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Vytauto Didžiojo universiteto Atkuriamojo senato ir Senato narys, 1992–1995 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, profesorius.  1991 m. kartu su kitais įkūrė Lietuvos piliečių chartiją ir jai vadovavo. Žuvo per eismo įvykį. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
2012 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas įsteigė Vytauto Kubiliaus premiją.
Žmona Janina Žėkaitė (1926–2006), duktė Rūta, sūnus Andrius Kubilius.

Veikla

Literatūros straipsniuose ir monografijose iškeliama kūrėjo asmenybė. Būdingas eseistinis metaforinis stilius, estetinis vertinimas, psichologinė kūrybos interpretacija. Kituose veikaluose tyrinėjamas tam tikro kūrinio, rašytojo, lyrikos tipo literatūros srovės stilius, įvairių tautų literatūrų sąveika, tautinės literatūros išlikimo problemos, socialiniai, tikrovės, kultūros, kitų menų įtaka literatūrai. Jo veikalų išversta į anglų, estų, latvių, vengrų, vokiečių ir kt. kalbas.
Puskás Akadémia FC

Istorija

Klubas įkurtas 2007 m. Debiutavo 2013/2014 m. elito divizione, užėmė 14 vietą. 2015/2016 m. sezone liko 11 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną. 2016/2017 m. tapo antros pakopos nugalėtojais ir grįžo į elito divizioną.
Doloresa Kleiborn (filmas)

Trumpa santrauka

Filme pasakoja istorija apie reporterę Seleną, kuri grįžta į gimtąjį miestelį, kuriame gyvenanti jos motina Doloresa Kleiborn yra kaltinama nužudžiusi turtingą vietinę moterį Verą Donovan, kurios namus ji tvarkydavo. Vera buvo paralyžiuota ir nesugyvenamo charakterio, o paštininkas matė Doloresą prie Veros su pakeltu kočėlu, kai ši nukrito nuo laiptų. Selena nejaučia motinai užuojautos, nes mano, jog ši prieš dvidešimt metų nužudė jos tėvą. Doloresos kaltumu įsitikinęs ir detektyvas Johnas Mackey, visomis priemonėmis besistengiantis surinkti įkalčius.
Filme atskleidžiama, kad Selena vaikystėje buvo seksualiai išnaudojama savo tėvo, o Doloresa, sužinojusi apie vyro poelgį bei šiam pavogus pinigus, kuriuos ji taupė dukters mokslams, leido nuskęsti sename šulinyje; taip pat ir tai, kad Doloresa nežudė Veros, nors ši to prašė pati, nesėkmingai bandžiusi nusižudyti vežimėliu nukrisdama nuo laiptų. Labai nenoriai detektyvas Mackey priverstas pripažinti, kad svarių įrodymų Doloresos kaltumui įrodyti jis neturi.
Grafas Sen Žermenas

Grafas Sen Žermenas (pranc. Comte de Saint-Germain 1699 m. – 1784 m.) – vienas iš garsiausių XVIII a. avantiūristų. Įvairiais vardais gyveno Anglijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Rusijoje ir kitur. Garsėjo kaip alchemikas, burtininkas ir amžino gyvenimo eliksyro išradėjas. Buvo labai turtingas.

Asmenybė

Grafas Sen Žermenas buvo talentingas ir vienišas. Puikiai grojo keletu instrumentų, turėjo gerą atmintį, puikią fantaziją. Buvo gan neblogas dailininkas, išmanė mediciną, rašė eilėraščius, kūrė sonatas, arijas, įvairius kūrinius instrumentui kurį labiausiai mėgo – smuikui. Šis žmogus galėjo tapti didžiu mokslininku ar menininku, tačiau pasirinko avantiūristo kelią.
Energetikas (Šiauliai)

Energetikas – Šiaulių elektros tinklų laikraštis, ėjęs 1970–1991 m.

Istorija

Iki 1990 m. buvo dauginamas (spausdinamas) elektrografiniu aparatu. Tiražas 1990 m. – 350 egz., 1991 m. – 200 egz.
Redaktorius Stanislovas Tolišius.
Homo luzonensis

Rūšies charakteristika

Nors pagal pradinę hipotezę žmonės Filipinų salyną pasiekė sausumos tiltais, susidariusiais paskutiniu ledynmečiu nusekus vandens lygiui, šiuolaikiniai batimetriniai Mindoro bei Sibutu sąsiaurių tyrimai parodė, kad šie sąsiauriai niekad nebuvo visiškai užsivėrę. Tai reiškia, kad norint pasiekti Lusoną ir kitas Filipinų salas, buvo būtina persikelti jūra.
Atrasti šių homininų krūminiai dantys yra nedideli, o tai verčia manyti, kad ši rūšis, kaip ir H. floresiensis, gyvendama saloje evoliucijos metu sumažėjo. Visgi kol kas nustatyti H. luzonensis ūgio nėra įmanoma. Vieno iš specialistų, nedalyvavusių tiriant ir aprašant naują rūšį, nuomone, šių homininų pirštų išlinkimas rodo, kad galbūt jie galėję laipioti medžiais.
Drauge su homininų fosilijų liekanomis buvo atrasta ir Filipinų elnio, šerno, išnykusios jaučių rūšies atstovo liekanų. Kai kuriuose gyvūnų kauluose esama, kaip spėjama, kirtimo žymių, o tai rodytų, kad jie buvo užmušti. Gretimoje San Pedro radimvietėje, esančioje Rizale, Kalingos provincijoje, Thomas Ingicco ir jo kolegos aptiko akmens įrankių bei beveik visiškai išlikusius fosilizuotus užmušto raganosio griaučius. Jų amžius – apie 700 000 metų.

Atradimas

2007 m. gegužės 5 d. tyrėjų komanda iš Filipinų, Prancūzijos ir Australijos, kasinėdami Callao olą, atrado trečiąjį padikaulį. Morfologinės radinio charakteristikos rodė jį neabejotinai priklausant Homo genties atstovui, tuo metu tai buvo seniausios homininų liekanos, atrastos Filipinuose. 2010 m. fosilija buvo mokslininkų aprašyta ir priskirta H. sapiens rūšiai. 2011 m. buvo atrasti fosilizuoti pirštikauliai (rankos bei kojos pirštų) ir penki krūminiai dantys. Jie taip pat priskirti šiuolaikiniams žmonėms. 
2019 m. balandį Florent Détroit ir kolegų atliktame moksliniame tyrime fosilijos priskirtos naujai archajinių homininų rūšiai, pavadintai Homo luzonensis. Šiuo metu fosilijos saugomos Filipinų nacionaliniame muziejuje.

Reikšmė

2019 m. žurnalo „Nature“ straipsnyje, aprašančiame H. luzonensis, pažymima, kad: „Dar vienos anksčiau nežinomos homininų rūšies egzistavimas į rytus nuo Voliso linijos vėlyvojo pleistoceno epochoje pabrėžia Pietryčių Azijos salų svarbą Homo genties evoliucijai.“
Geriausias Serie A vartininkas

Geriausias Serie A vartininkas – kasmetinis Serie A apdovanojimas, įteikiamas geriausiam lygos vartininkui. Apdovanojimus organizuoja Italijos futbolininkų asociacija nuo 1997 m.
Anchelio krioklys

Anchelio krioklys (isp. Salto Ángel, Churún Merú, pem. Kerepakupai Vená) – Venesuelos pietryčiuose, Bolivaro valstijoje, Kanaimos nacionaliniame parke, krintantis aukščiausias pasaulyje krioklys – 979 m, iš kurių nenutrūkstamas srautas – 807 m.
Krioklys krinta nuo aukšto stalakalnio (tepui), vadinamo Aujantepui. Krioklys yra Kerepo upėje (Čuruno intakas, Orinoko baseinas).

Atradimas

Vietiniai indėnai šį krioklį vadina Kerekupai-merú. Pirmasis tyrinėtojas, jį išvydęs 1910 m., buvo Ernesto Sánchez La Cruz, bet informacija apie tai nebuvo plačiau paskleista.
1933 m. jį pamatė amerikiečių lakūnas iš Misurio, buvęs Lindbergo skraidančio cirko (Lindbergh’s Flying Circus) pilotas, Jimmy Crawford Angel (mirė 1956 m.), šiose teritorijose ieškojęs naudingųjų iškasenų. Po trejų metų, 1936 m., jam pavyko nutūpti šalia krioklio viršūnės, bet lėktuvas (Flamingo monoplanas „El Rio Caroni") užklimpo ir išbuvo ten 33 metus, kol buvo nukeltas sraigtasparniu ir dabar saugomas muziejuje Bolivaro mieste (ant kalno pastatyta lėktuvo kopija), o J. Angel su trimis bendrakeleiviais (viena iš jų jo žmona Mary) per 11 dienų sugebėjo nusileisti nuo plokštikalnio.
Nors Anchelio krioklys yra labai nuošalioje vietovėje ir iki jo reikia skristi užsakomaisiais reisais, jį nuolatos lanko turistai. Viena iš ekstremalaus turizmo atrakcijų – šokti su parašiutu nuo uolos iškyšulio šalia krioklio viršūnės ir išskleisti parašiutą kiek galima žemiau.
Pirmasis šaltiniuose užfiksuotas žmogus, pasiekęs upę, kuri krisdama sudaro krioklį, buvo latvis Aleksandrs Laime, (vietiniams indėnams pemonams – Alejandro Laime). Upei, kurią maitina krioklys, jis davė Gaujos vardą, pagal Latvijoje tekančią upę Gaują, nors pemonai ir toliau upę vadina Kerepo vardu. 1955 m. jis pirmasis užkopė į Aujantepui ir atrado ten jau 18 metų įklimpusį J. Angelo lėktuvą. A. Laimės vardu pavadinta viena stalkalnio apžvalgos aikštelė.
Heart 2 Heart

Istorija

Po sėkmingo pasirodymo 1990-ųjų „Eurovizijoje“, 1992 metais grupės „Stjórnin“ nariai Sigridur Beiteindotir (isl. Sigriður Beinteìnsdottir ir Gretaras Orvarsonas (isl. Grétar Örvarsson) sukūrė specialų projektą 1992 m. „Eurovizijos“ dainų konkursui. Prie jo prisijungė Sigridur pusseserė Sigrun Eva Armannsdotir (isl. Sigrún Eva Ármannsdóttir) ir Fridrikas Karlsonas (isl. Friðrik Karlsson). Laikiną projektą nuspręsta pavadinti „Heart 2 Heart“ vardu. Sėkmingai įveikę šalies atranką, netrukus turėjo galimybę dalyvauti „Eurovizijos“ dainų konkurse Malmėje (Švedija). Dalyviai, konkurse atlikdę dainą „Nei eða já“ (liet. Ne ar taip) ir iš komisijos pelnę 80 taškų, liko septinti.
Iširus projektui „Heart 2 Heart“, nariai Sigrun ir Fridrikas pradėjo solines karjeras, o Sigridur ir Gretaras savo veiklą tęsė grupėje „Stjórnin“. 1994 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, kaip solistė, dalyvavo narė Sigridur Beiteindotir. Su kūriniu „Nætur“ jai pasisekė kiek prasčiau – atlikėja liko 12-oje vietoje.