google/wiki40b huggingface dataset:
Brutalizmas

Brutalizmas – architektūros stilius, klestėjęs XX a. 6–8-ajame dešimtmečiuose. Brutalizmo ištakos – XX a. pradžios modernizmas. Stiliaus pavadinimas kilęs iš prancūzų kalbos béton brut 'neapdorotas betonas'. Šiais žodžiais Le Corbusier apibūdino pastatų išorinio paviršiaus apdailos technologiją, kurią jis taikė daugumai savo paskutinio laikotarpio statinių. Pagal šį apibūdinimą britų architektūros kritikas Reyneris Banhamas pasiūlė terminą brutalizmas (pradžioje – naujasis brutalizmas), kad įvardytų naująjį architektūros stilių. 
Brutalizmas buvo populiarus administraciniuose, aukštuminės architektūros, prekybos centrų, viešosios paskirties pastatuose, švietimo įstaigose (ypač aukštosiose mokyklose). Daug brutalizmo  pavyzdžių turima Britanijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Japonijoje, JAV, Italijoje, Kanadoje, Brazilijoje, Filipinuose, Izraelyje ir Australijoje. Pastatai pasižymi stambiomis formomis, masyvumu (net jei nėra dideli), primena tvirtoves, vyrauja atviros betono konstrukcijos, „mūrinio brutalizmo“ atveju derinamos nedidelės plytos ir betonas. Viena iš mėgstamų brutalizmo konstrukcijų – apversta ir ant atramų pakelta laiptuota piramidė. Vienas ryškesnių brutalizmo pavyzdžių Lietuvoje – Vilniaus sporto rūmai.
Brutalizmo pastatų tvirtumas, patogumas ir paprasta priežiūra gali būti vertinami kaip jaunesniosios kartos atsakas į kai kurių XX a. 4-ojo ir 5-ojo dešimtmečių architektų lengvabūdišką, optimistišką ir nerūpestingą nuotaiką. R. Banhamas brutalizmą yra įvertinęs ne tiek kaip stilių, o labiau kaip architektų moralinės rimties išraišką. Žodis „brutalizmas” ne visada vartojamas kaip vienareikšmis architektūros terminas, patys architektai dažnai iš viso jo vengia. Visai neseniai kasdienėje kalboje brutalistiniais pradėti vadinti dideli ir nepopuliarūs XX a. pabaigos pastatai – čia brutalistinis pasakoma kaip epitetų atgrasus, grubus, brutalus sinonimas.
Britų Vest Indija

Istorija

Oficialiai visos Karibų jūros salos nuo XVI a. pradžios buvo laikomos Ispanijos kolonija, vadinamosiomis Ispanijos Vest Indija. Tačiau ispanams užkariavus Actekus, Senovės Peru, jų dėmesys persikėlė į žemynines teritorijas, todėl Karibų jūros regionas buvo iš dalies apleistas. Tai nuo XVII a. pradžios sudarė prielaidas regione įsitvirtinti naujoms kolonijinėms valstybėms, tarp jų ir Britų Imperijai.
Robert Kiyosaki

Robertas Kijosakis (Robert Toru Kiyosaki, ロバート・トール・キヨサキ, 清崎 徹, g. 1947 m. balandžio 8 d. Hilo mieste, Havajų valstijoje, JAV) – investuotojas, ekonominių teorijų kūrėjas ir rašytojas.
Žmona Kim Kiyosaki. Robertas Baigė Hilo aukštąją mokyklą. Dalyvavo Vietnamo kare. Tarnavo JAV jūrų pėstininku – pilotavo karinį sraigtasparnį. Pagarsėjo knygomis „Du tėčiai: turtingas ir vargšas“, „Pinigų srauto kvadrantas“, „Turtingo tėčio investavimo vadovas“, tapusiais „The New York Times“, „Business Week“ ir „The Wall Street Journal“ bestseleriais.
Lietuvoje išleista R.Kijosakio knyga „Du tėčiai: turtingas ir vargšas“. Knygoje propaguojamas ekonominis mąstymas, kurio tikslas – išmokti investuoti ir efektyviai tvarkyti finansus.
Genaičių kapinynas

Kapinynas

Įrengtas Minijos dešiniojo šlaito papėdės kalvelėje, kurios aukštis virš slėnio siekia 3,0–4,5 m. Teritorija netaisyklingos trapecijos plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 132 m ilgio, 69 m pločio, apaugusi mišku.
Teritorijos plotas – 0,54 ha.
1,67 km į pietvakarius yra Antkalnio, Gribžinių piliakalnis.

Istorija

Kapinynas išaiškintas XX a. 3 dešimtmetyje, pradėjus kalvelėje kasti duobes bulvių rūsiams. Jas kasant buvo aptikta akmenų vainikų, rasta įvairių archeologinių radinių.
1983 m. jas žvalgė Ignas Jablonskis.
1977 m. kapinynas paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV1873), 1993 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A404), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A404P), 1985 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Preliminariai datuojamas V–VIII a.
Lietuvos TSR istorijos šaltiniai

Lietuvos TSR istorijos šaltiniai – rašytinių Lietuvos istorijos šaltinių publikacija, 1955–1965 m. išėjo 4 tomai.
Leidinyje pateikta dokumentų nuo seniausių laikų iki 1940 m. vidurio. Parengė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas. Sudarytojai: Povilas Pakarklis, Konstantinas Jablonskis, Juozas Jurginis, Valentinas Neupokojevas, Leonas Mulevičius, Emilija Griškūnaitė, Antanas Tyla, Ona Adomonienė, Aldona Gaigalaitė, Juozas Marcinkevičius. Vyr. redaktorius – Juozas Žiugžda; pirmojo tomo atsakingasis redaktorius K. Jablonskis, antrojo – Vytautas Merkys.
Leidinyje kitomis kalbomis rašyti istorijos šaltiniai (kronikos, metraščiai, aktai ir kt.) ar jų ištraukos, pateikiančios Lietuvos istorijos žinių, skelbiami tik lietuvių kalba, nurodoma originalo publikacija ar saugojimo vieta. Kiekvieno tomo pabaigoje yra chronologinis publikuojamų šaltinių sąrašas, geografinė ir vardų rodyklės, be to, t. 3 ir 4 – svarbiausiųjų 1917–1940 m. Lietuvos istorijos įvykių, t. 4 – ir panaudotų archyvinių fondų sąrašas. Publikacijoje skelbiami istorijos šaltiniai parinkti pagal oficialų tų laikų Lietuvos istorijos modelį, dažnai tendencingai kupiūruoti, neįtraukta daugelis Lietuvos ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės santykių su Rusija svarbių dokumentų, parodančių šių valstybių konfrontaciją. Šaltinių atranka menkina Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės istorijos reikšmę, lietuvių tautinį judėjimą, labiausiai – Nepriklausomybės kovas ir 1918–1940 m. Lietuvos Respubliką. Lietuvos TSR istorijos šaltiniai prisidėjo prie Lietuvos istorijos tarybinės koncepcijos diegimo. Vis dėlto XX a. šeštame – devintame dešimtmetyje ir tokia Lietuvos istorijos šaltinių publikacija buvo reikšminga – priminė senas Lietuvos valstybingumo tradicijas, prisidėjo prie Lietuvos istorijos žinių skleidimo.
Kolageninės skaidulos

Kolageninės skaidulos - labiausiai organizme paplitusios skaidulos, sudarančios jungiamojo audinio tarpląstelinės medžiagos skaidulinę dalį. Tai įvairaus ilgio, kaspino formos, banguotos, kai neįtemptos, skaidulos. Labai tvirtos, atsparios tempimui, sudaro mechaninį pagrindą. Skaidulų plotis - 0,5 - 10 µm.
Kiekvieną kolageninę skaidulą sudaro skaidulėlės, jas sudaro mikroskaidulėlės. Jos sudarytos iš dar smulkesnių struktūrų - tropokolageno molekulių siūlelių (280 nm ilgio ir 1,4 nm pločio). Tropokolageno molekulę sudaro 3 į spiralę susivijusios polipeptidinės grandinės (dvi alfa-1, ir viena alfa-2 gandinė). Dėl tropokolageno molekulių išsidėstymo skaiduloms būdingas periodiškas, kas 64 nm pasikartojantis, ruožuotumas.
Kolageną sintetina fibroblastocitai, chondroblastocitai, osteoblastocitai, dentinoblastocitai.
Vandenyje kolagenas išbrinksta, virinamas virsta želatina, nuo šios savybės ir kilo skaidulų pavadinimas, nes gr. colla - klijai, gennan - susidaryti.
Naudojant hematoksiliną - eoziną kolageninės skaidulos mikropraparatuose dažosi acidofiliškai ir įgauna rausvą spalvą, dažant Mallory trichromo dažais - mėlyną, impregnuojant sidabro junginiais - juodą.
Nasirija

Istorija

Nasirija 1872 m. įkurta Osmanų valdytos Muntifako genčių konfederacijos žemėse. XX a. pr. Nasirija buvo svarbus prekybinis centras tarp Bagdado ir Basros, beduinų valdų paribyje; čia gamintas ghi, odos, auginti javai. 1915 m. miestą užkariavo britai. 1991 m., Persijos įlankos karo metu, Nasirijos gyventojai sukilo prieš Sadamo Huseino valdžią, bet sukilimas buvo žiauriai numalšintas. 2003 m. čia vyko vienas pirmųjų Irako karo mūšių.
Nokia

Ekonomikos dalis

„Nokia“ yra labai svarbi Suomijos ekonomikos dalis. Tai didžiausia įmonė Suomijoje, sudaranti beveik trečdalį Helsinkio akcijų biržos (OMX Helsinki) rinkos kapitalizacijos, o tai yra unikali situacija industrinei valstybei. Suomijos BVP išaugo daugiau nei 1,5 % 1999 metais dėl „Nokia“, 2004 metais įmonė sudarė 3,5 % BVP bei užėmė beveik ketvirtadalį Suomijos eksporto 2003 metais. 2006 metais pajamos viršijo Suomijos biudžetą.
2007 metų brangiausių prekinių ženklų sąraše, kurį sudarė „Interbrand/BusinessWeek“, „Nokia“ užėmė 5 vietą (pirmąją tarp ne JAV kompanijų) su 33,7 mlrd. JAV dolerių ženklo verte. Azijoje ir Europoje populiariausias ženklas taip užėmė 23 vietą „Fortune“ sudarytame Pasaulyje labiausiai vertinamų kompanijų sąraše (kartu su „Exxon Mobil“; 2 vieta tinklo komunikacijų srityje, 5 vieta ne JAV kompanijų sąraše). Taip pat „Fortune Global 500“ didžiausių Pasaulio kompanijų 2007 metais sąraše „Nokia“ pakilo iš 131 į 119 vietą.

Istorija

Kompaniją įkūrė Fredrikas Idestamas (Fredrik Idestam) 1865 m. pietvakarių Suomijos Tamperės mieste, ant Tamerkoskio upės slenksčio. Vėliau įmonė buvo perkelta į Nokijos miestelį prie Nokianvirtos upės, kuri galėjo pasiūlyti daugiau resursų hidroelektrinei. Nuo šio miestelio pavadinimo ir kilo įmonės pavadinimas. Vardas kilo nuo upės, tekančios per miestelį, pavadinimo. Upės Nokianvirta pavadinimas kilo iš seno suomiško žodžio, reiškiančio tamsų kailinį gyvūną, vadinamą nokia, sabalu ar pušies kiaune.
„Finnish Rubber Works“ XX amžiaus pradžioje įkūrė savo gamyklas ir pradėjo naudoti „Nokia“ kaip savo prekinį ženklą. Po Pirmojo pasaulinio karo, „Finnish Rubber Works“ įsigijo „Nokia Wood Mills“ ir telefono bei telegrafo kabelių gamintoją „Finnish Cable Works“. Šios trys kompanijos 1967 buvo sujungtos į „Nokia Corporation“.
Naujoji bendrovė veikė daugelyje sektorių, gaminančių popieriaus gaminius, dviračių ir automobilių padangas, avalynę, asmeninius kompiuterius, ryšių kabelius, televizorius, elektros energijos gamybos mašinas, kondensatorius, aliuminį ir pan. Galiausiai po didelių popieriaus kainų mažėjimo Europoje, įmonė orientuota į telekomunikacijų verslą. Padangų gamintojas „Nokian Tyres“ 1988 metais ir batų gamintojas „Nokian Footwear“ (buvusi „Finnish Rubber Works“) 1990 metais buvo atskirti nuo „Nokia Corporation“.
2014 m. balandžio 25 dieną „Microsoft“ pranešė oficialiai baigusi įsigyti „Nokia“ įrenginių ir paslaugų verslą. Po šio sandorio Nokia daugiau dėmesio skyrė telekomunikacijų infrastruktūros verslui.
2016 m. sausį kompanija įsigijo prancūzų telekomunikacijų įmonę Alcatel-Lucent siekdama padidinti savo inovacijų, tinklo galimybes, gerinti bevielio ryšio technologijas ir paslaugas.
Svecis

Istorija

Ikurtas 1198 m. Tais pačiais metais baigta statyti šv. Marijos bažnyčia. 1338 m. suteiktos miesto teisės. Po Trylikos metų karo (1454–1466 m.) tapo Karališkosios Prūsijos autonomine provincija, kuri buvo įtraukta į Lenkijos karalystę. 1772 m. prijungtas prie Prūsijos karalystės. 1905 m. buvo viena protestantų bažnyčia, dvi katalikų bažnyčios ir viena sinagoga. Po Pirmojo pasaulinio karo tapo Antrosios Lenkijos Respublikos dalimi.
Agatirsai

Agatirsai – Herodoto „Istorijoje“ (V a. pr. m. e.) minima tauta, gyvenusi kažkur Transilvanijos regione (į šiaurę nuo Dunojaus). Ribojosi su neurais, už jų androfagai ir melanchlenai. Pasak graikų istoriko, agatirsai kūną ir plaukus dažė mėlynai, mėgo dabintis auksiniais papuošalais, tatuiruotėmis. Neprisijungė prie skitų koalicijos prieš persus. Vertėsi žemės ūkiu, buvo karingi.
Agatirsus vėliau mini Pomponijus Mela ir Plinijus Vyresnysis, vardindami Ponto stepės gentis, Plinijus pamini agatirsų mėlynus plaukus. Vėliau gentis pasitraukė į šiaurę ir Ptolemėjaus pažymėta kažkur tarp Vyslos ir Dniepro.
Agatirsų kilmė ar tolesnė etnogenezė nėra žinoma. Dažniausiai priskiriami trakams arba skitams - trakams. Galbūt vėliau asimiliavosi su dakais ar sarmatais. Gintaras Beresnevičius sieja agatirsus su baltais ar kaip padariusiais didelę įtaką pietinėms baltų gentims.
Vita Mozūraitė

Biografija

Nuo 1991 m. dėstė VU Komunikacijos fakultete. 1993 m. apgynė socialinių mokslų daktaro disertaciją „Vaikų knygos leidyba Lietuvoje 1940–1990 m.“  Stažavosi užsienyje: 1994 m. Danijos karališkoje bibliotekininkystės mokykloje, 1994 m. Estijos nacionalinėje bibliotekoje, 2000 m. Oulu universitete (Suomija). Baigė seminarus užsienyje: 2002 m. Gruzijoje, 2003 m. Mongolijoje, 2002 m. profesinės etikos seminarus Kazachstane ir Kirgizijoje.
Nuo 2002 m. VU KF Bibliotekininkystės ir informacijos mokslų instituto docentė. Skaitė šiuos kursus: komunikacijos įgūdžiai, informacinis raštingumas, profesinė etika, lektologija, viešojo komunikavimo įgūdžiai, teatro menas. Mokslo interesai: vaikų skaityba, vaikų ir mokyklų bibliotekos, vaikų knygos, profesinė bibliotekininko etika. Beveik trejus pedagoginės ir mokslinės veiklos dešimtmečius paskyrė vaikų literatūros ir skaitymo ypatumų tyrinėjimui. 
Skaitymo skatinimo programos grupės ekspertė, programos administratorės asistentė. 1997–1998 m. „Atviros Lietuvos fondo“ Mokyklų bibliotekų ir vadovėlių leidybos programos ekspertė. 1998–2001 m. LR švietimo ir mokslo ministerijos (LR ŠMM) Mokyklų bibliotekų, kaip informacijos centrų, programos darbo grupės ekspertė. 1999/2000 m. Švietimo kaitos fondo Mokyklų bibliotekų modernizavimo programos ekspertė. 2000–2002 m. LR ŠMM Vyriausybinės mokyklų renovacijos programos Pasaulio bankui ekspertė. 2000–2003 m. LR ŠMM Informacijos ir komunikacijos technologijų diegimo Lietuvos švietime darbo grupės ekspertė.
Nuo 1995 m. bendradarbiavo su Lietuvos šokio informacijos centru. Nuo 1997 m. organizuojamo šiuolaikinio šokio festivalio „Naujasis Baltijos šokis“, programoje 2011 m. atsiradusio kritinio rašymo projekto-eksperimento „Šokis žodžiu – ne[w]kritika“ iniciatorė (siekta sukurti šaltinių bazę išsamesniems mokslinius metodus taikantiems šiuolaikinio šokio tyrimams). Parašė straipsnių apie Lietuvos šokėjus ir šokį Lietuvoje Visuotinei lietuvių enciklopedijai. Buvo mokslinių disertacijų konsultantė.
Nuo 2002 m. Menų spaustuvės tarybos narė. Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY), Skaitymo skatinimo asociacijos narė.
Palaidota Rokantiškių kapinėse.
Nejmeh SC

Istorija

Klubas įkurtas 1945 m. 
Futbolo komanda 8 k. tapo šalies čempionais. (1973, 1975, 2000, 2002, 2004, 2005, 2009, 2014 m.)
Kepurdegiai

Aprašymas

Kepurdegiai išsistatę Varmijos Mozūrų vaivadijos rytuose ir 28 kilometrus nutolę į rytus nuo apskrities centro Geldapė. Kiek šiauriau prasideda Romintos giria, už penkių kilometrų eina tarpvalstybinė Lenkijos–Rusijos siena. Pasiekiami vaivadijos keliu Nr. ties Žydkiemiu judant Kėkškiemio (lenk. Kiekskiejmy) link ir, neprivažiavus Skaisgirių (lenk. Skaizgiry), pasukant į rytus (kitas variantas – atvykti lauko keliu iš Ridikų (lenk. Redyki) per Vabalus (lenk. Wobaly). Geležinkelio prieigos nebeliko, kai po Antrojo pasaulinio karo buvo uždaryta geležinkelio linija Geldapė–Žydkiemis su stotele Kepurdegiuose. Į šiaurę nuo kaimo iškilusi 263 m aukščio moreninė kalva, XX a. pr. vokiškuose žemėlapiuose žymima kaip Kėkškiemio kalnas (vok. Koegskehmer Berg). 1953 m. kovo 4 d. ši kalva (kaip ir šalia esantis kaimelis) buvo pervadinta Suika (lenk. Sójka}.
Kaimas žinomas nuo 1590 m. vok. Purdeygen vardu. 1874 m. jis buvo įjungtas į naujai suformuotą Adlersfeldės prūsiškąjį valsčių. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Žydkiemio parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Žydkiemio bažnyčioje. 1910 m. kaime buvo 94 gyventojai. 1933 m. – 77 gyv., o prieš Antrąjį pasaulinį karą registruoti 67 kaimiečiai.
Daueso planas

Daueso planas (angl. Dawes Plan) – Vokietijos reparacijų, kurias ji turėjo mokėti po Pirmojo pasaulinio karo, nauja išmokėjimo tvarka, patvirtinta 1924 m. rugpjūčio 16 d. Pagal planą reparacijų mokėjimas turėjo būti pritaikytas prie realių Veimaro respublikos ekonomikos sąlygų. Po penkerių vykdymo metų planas pasirodė esąs nesėkmingas ir jį pakeitė 1929 m. priimtas Jungo planas.

Plano sukūrimas

1923 m. lapkričio 30 d. Reparacijų komisija nusprendė sušaukti atstovų komitetą, kuriam vadovautų finansų ekspertas, brigados generolas Charles Gates Dawes. 1924 m. sausio 14 d. planas pradėtas ruošti, o balandžio 9 d. paruoštas. 1924 m. rugpjūčio 16 d. Londone buvo pasirašyta atitinkama sutartis (1924 m. Londono konferencija), kuri įsigaliojo 1924 m. rugsėjo 1 d. Jam pritarė karą laimėjusių valstybių vyriausybės ir Vokietijos parlamentas.
Kazys Zupka

Biografija

Baigė Miežiškių mokyklą, mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1931-1936 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo lituanistiką ir germanistiką. 1956 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
1933-1937 m. dirbo žurnalo „Naujoji Romuva“ redakcijoje. 1935-1937 m. redagavo žurnalą „Ateitis“, 1937-1938 m. – žurnalą „Kariūnas“. Nuo 1938 m. mokytojavo specialiosiose vidurinėse mokyklose Kaune.
Kūrybą spausdino leidiniuose „Ateities spinduliai“, „Studentų dienos“, „Mūsų jūra“. Išleido eilėraščių rinkinių.
Michalovo miesto herbas

Michalovo miesto herbas (lenk. Herb Michałowa) – tai skydo tipo Michalovo miesto herbas.

Aprašas

Perkirstame skyde su žaliu viršutiniu lauku ir mėlynu apatiniu sidabrinis nuleistus sparnus demonstruojantis erelis.
Herbas vaizduoja miesto apylinkių gamtos įvairovę.

Istorija

1767 m. sausio 12 d. gyvenvietei buvo suteiktos magdeburgo teisės, prie kurių taip pat buvo suteiktas ir herbas, kuriame buvo vaizduojamas archangelas Mykolas.
Kvartirjeras

Kvartirjeras (rus. квартирьер, квартиргер; iš vok. Quartiermacher oder Quartiermeister) – kariškis, siunčiamas prieš judantį dalinį, kad išžvalgytų numatomą apsistojimo rajoną, surastų ir paskirstytų patalpas dalinio apgyvendinimui.
Iki XX a. pradžios kvartirjerai taip pat tyrinėdavo sanitarinę padėtį būsimame dalinio stovėjimo rajone, vietinių gyventojų požiūrį į armiją, rinktų duomenis apie vandens ir kuro šaltinius, kelių buvimą ir tinkamumą. Vėliau šias pareigas perėmė rekognoskuotės (išžvalgymo) grupės.
TSRS kariuomenėje kvartirjerų pareigybė egzistavo iki XX a. 7-to dešimtmečio.
Įsruties apskritis

Istorija

Apskritis sudaryta 1525 m. susikūrus Prūsijos kunigaikštystei, po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą pertvarkyta. Apskrities plotas iki 1818 m. buvo 5600 km². Apskrityje buvo sukurta didžiausia Mažojoje Lietuvoje vokiečių dvarininkų žemėvalda, nes atkakliose lietuvių kovose su kryžiuočiais apskrities teritorija buvo labai nusiaubta, išliko mažai autochtonų baltų. Tačiau Įsruties apskrities teritorijoje iki 1709–1711 m. didžiojo maro ir bado, per kurį mirė apie 70 000 žmonių ir po jo sekusios didžiosios Prūsijos kolonizacijos iki 93 % apskrities gyventojų sudarė lietuvininkai, kiti – senbuviai vokiečiai, kolonistai lenkai ir mozūrai XVII a.-XVIII a. apsigyvenę pačioje pietinėje apskrities dalyje. Didelė gyventojų koncentracija lėmė miestų augimą, 1722–1725 m. miesto teises gavo Įsrutis, Geldapė, Gumbinė, Darkiemis, Stalupėnai.
Apskrityje iki 1818 m. buvo 29 valsčiai. 1818 m. Įsruties apskrities teritorijoje sudarytos Darkiemio, Geldapės, Gumbinės, Stalupėnų apskritys. Apskrities plotas sumažėjo iki 1220 km².
1939 m. plotas buvo 1160 km², 174 gyvenvietėse ir 3 valstybiniuose dvaruose gyveno 48 710 žmonių. 1945 m. Įsruties apskrities teritorija atiteko TSRS, joje sudarytas Černiachovsko rajonas.  Pietinė dalis atiteko Lenkijai, nuo 1999 m. įeina į Varmės–Mozūrų vaivadiją.

Lietuviai

Iš visų Mažosios Lietuvos apskričių Įsruties apskritis buvo labiausiai kolonizuota. 1736 m. duomenimis, iš 791 gyvenvietės 192 gyveno vieni lietuviai (24,3 %), 127 – vieni vokiečiai (16,1 %). Daugiausia vokiečių apgyvendinta Gumbinės, Darkiemio, Geldapės, Stalupėnų valsčiuose. 1736 m. iš valstybinių valstiečių, kurie sudarė daugumą gyventojų, turinčių ūkius, buvo: lietuvių šeimų 3139 (apie 52 %), kolonistų zalcburgiečių – 591, kitų vokiečių – 2303 šeimos, o iš viso atvykėlių buvo 2894 šeimos. Daug lietuvių gyveno vargingai, todėl ir į ūkininkų sąrašus nepateko, lietuvininkai tuo metu dar sudarė 65-70 % apskrities gyventojų.
XIX a. iki 13 padaugėjo evangelikų liuteronų parapijų, jose pamaldos laikytos ir lietuvių kalba, nors iki kolonizacijos bažnyčiose skambėjo vien lietuvių kalba, tik kai kuriose parapijose ir retai pamaldos laikytos vokiečių kalba. XIX a. pabaigoje lietuviškos pamaldos vykdavo jau tik kai kuriose parapijose. Apskrityje veikė Karalienės mokytojų seminarija.
Oficialios statistikos duomenimis, Įsruties apskrityje (be Įsruties miesto) 1825 m. gyveno 33 680 žmonės, iš jų lietuviškai kalbančių šeimynų narių buvo 10 110 (30 %), 1852 m. (su Įsruties miestu) apskrityje gyveno 58 300 žmonių, iš jų 3890 (6,7 %) lietuvių, 1890 m. atitinkamai – 49 555 ir 1375 (2,8 %).
Krikščionių kryžius

Kryžius (lot.  crux, crucis (Femininum), abu iš cruciare, „kankinti“, sen. ind. krúñcati, „kryžiuojasi“) – religinis simbolis, simbolizuojantis kančią. Tai geometrinė figūra, susidedanti iš dviejų statmenai besikertančių linijų.  
Nuo pat žmonijos atsiradimo kryžius buvo naudojamas kaip kulto priemonė, randamas įvairių kultūrų ir epochų archeologinių kasinėjimų metu. Manoma, kad naudotas jau akmens amžiuje. Senovėje kryžius buvo naudojamas kaip astrologijos ženklas, skiriantis keturius metų laikus ir/arba 12 zodiako ženklų. 
Kryžius – kančios simbolis, senovėje romėnai pasmerkdavo žmonės kankinamai mirčiai prikalę (ar pririšę) prie kryžiaus (nukryžiavimas). Pvz., romėnams laimėjus visi Spartako sukilimo dalyviai buvo nukryžiuoti mirti kankinama mirtimi, kad kitiems tai būtų pavyzdys. Kryžiai su prikaltais žmonėmis sudarė liniją nuo sukilimo pradinio židinio iki Romos.
Katalikybėje ant kryžiaus vaizduojamas nukryžiuotas krikščionių mesijas Jėzus Kristus. Krikšionybėje kryžius simbolizuoja Kristaus kančios kelią (žr. Kryžiaus kelias). Protestantai priešingai nei katalikai nevaizduoja nukryžiuotojo ant kryžiaus. 
Kaip simbolis paplitęs ne tik tarp tikinčiųjų: dažnai dovanojamas miniatiūrinis kryželis, daromas iš pačių įvairiausių medžiagų (metalo, plastiko, medžio ir kt.).

Lietuvoje

Lietuvoje kryžiai statyti dar ikikrikšioniškais laikais ir yra senosios kultūros paveldas. Jie greičiausiai išsirutuliojo iš antkapinių paminklų, o po krikšto juose susipynė tiek krikščioniški, tiek baltų tikėjimo bruožai. XV a. Prūsijoje Sembos vyskupas draudė statyti kryžius, o XVIII a. žemaičių vyskupas Antanas Tiškevičius draudė kryžiuose statyti šventųjų statulėles. Kryžmiškas kryžius be jokių pagražinimų yra vėlyviausia lietuviško kryžiaus forma.
Lietuvoje kryžius yra vienas labiausiai paplitusių tikėjimo simbolių. Kryžiai yra drožiami iš medžio, daromi akmeniniai, gipsiniai ir kt. Kryžiai yra tapę kartu ir tautinio pasipriešinimo tarybinei okupacijai simboliu (žr. Kryžių kalnas).
Dėl gilių Romos katalikybės tradicijų ir lietuvių liaudies tikėjimo susiformavo netgi atskiras tautodailės pošakis – kryždirbystė (greta dievdirbystės).
Aukščiausias Lietuvoje kryžius, pavadintas Prisikėlimo kryžiumi, 1990 m. pastatytas Kaltinėnuose. Aukščiausias gelžbetoninis kryžius stovi Kavarske, prie Ukmergės-Anykščių plento.
Virgilijus Viščinis

Biografija

1977 m. baigė Druskininkų vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos institutą, inžinierius – mechanikas. 1995 m. personalinės įmonės „Iera“ savininkas, nuo 2001 m. UAB „Druskininkų autobusų parkas“ direktorius.
Lietuvos socialdemokratų partijos Druskininkų skyriaus narys. Nuo 2007 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Roma, vaikai Ramūnas, Justina, Ieva, Lukas.
Atminties paklaida

Atminties paklaida (angl. recall bias) – tai sisteminė paklaida, viena iš diferencinių matavimo paklaidų, atsirandanti dėl to, kad sergantys ir sveiki asmenys skirtingai atsimena praeities įvykius (pvz., krūties vėžiu sergančios moterys gali tiksliau papasakoti apie buvusius abortus nei sveikosios, arba apsigimusių vaikų mamos labiau atmena vaistų, vartotų nėštumo metu, pavadinimus). Šios paklaidos būdingos atvejo ir kontrolės tyrimams.
Neringa Varnelytė

Neringa Varnelytė (g. 1972 m. rugpjūčio 16 d. Druskininkuose) – Lietuvos televizijos ir teatro aktorė.
1990 m. įstojo į Lietuvos muzikos akademiją, teatro ir kino fakultetą, I. Bučienės, E. Gabrėnaitės ir A. Dapšio vadovaujamą aktorių kursą; 1996 m. įgijo aktoriaus meistriškumo magistro diplomą.
Aerobika

Sportinė aerobika

2002 m. Klaipėdoje vyko pasaulio sportinės aerobikos čempionatas.
Lans-dafadaras

Lans-dafadaras (angl. Lance Daffadar) – karinis laipsnis Pakistano ir Indijos ginkluotųjų pajėgų, o seniau ir Britų Indijos armijos kavalerijoje, atitinkantis kapralą. Už jį vyresnis dafadaras (daffadar), o jaunesnis – pakaitinis lans-dafadaras (Acting Lance Daffadar). Kituose daliniuose jį atitinka naikas (naik).
Skiriamieji ženklai – du ševronai ant rankovės.