google/wiki40b huggingface dataset:
Nihonga

Nihonga (jap. 日本画 = nihonga, liet. japoniško stiliaus piešiniai) – piešiniai, nupiešti naudojantis technikomis, kurios Japonijoje naudojamos nuo senovės laikų. Šis terminas pradėtas vartoti norint atskirti japoniško stiliaus piešnius, nuo vakarietiško stiliaus tapybos, vadinamo joga (jap. 洋画 yōga, liet. Vakarietiško stiliaus piešiniai). Tai yra Japonijos modernizacijos dalis dalis, kuri prasidėjo Meidži periodu (jap. 明治時代 Meiji-jidai 1868–1912). Jos tikslas buvo apsaugoti tradicijas Japonijos mene ir sukurti modernų kultūrinį identitetą. Terminas nihonga pažodžiui verčiasi japoniško stiliaus piešiniai.

Istorija

Tokugavos šiogūnato (jap. 徳川幕府 Tokugawa bakufu) vykdyta izoliacijos politika privedė prie rimtų pasekmių nacionaliniame, ir kartu, tarptautiniame lygyje. 1853 po ilgų debatų šiogūnas pasirašė Jungtinių Amerikos valstijų prezidento pasiūlytą sutartį. Greitai panašios sutartys buvo pasirašytos ir su Anglija, Rusija ir Nyderlandais. Užsienio jėgos galvojo, kad japonų kultūra yra primityvi ir neverta pagarbos, todėl japonai siekdami įrodyti, kad jų kultūra yra lygi be kokia kitai, manė, kad jų kultūra turi būti identiška Vakarų kultūroms. Norėdami atremti nepaprastai dideliį susidomėjimą iš vakarų atkeliavusia kultūra, didelė dalis intelektualų bendruomenės siekė atkreipti dėmesį į nacionalizmą. Šie lojalistai taip siekė, kad Japonija būtų laikoma lygiaverte tarptautinėje politikos arenoje ir jie tikėjo, kad tai gali būti pasiekta viešinant ir puoselėjant tautines tradicijas.
Prie šio nacionalinio meno išsaugojimo daug prisidėjo Ernestas Fenolosa, amerikiečių profesorius, kuris skatino Japonijos meno pripažinimą vakaruose, ir Okakura Kakuzo (jap. 岡倉 覚三 Okakura Kakuzō) arba Okakura Tenšinas (jap.岡倉 天心 Okakura Tenshin), žinomas dėl savo pastangų atgavinti ir apsaugoti tradicines Japonijos meno formas. Fenolosa ir Okakura globojo Japonijos menos istorijos studijas ir nudirbo neįkainojamą darbą autentifikuojant ir kataloguojant daugelį iki Meidži periodo sukurtų meno kūrinių, taip pat, Fenolosa tęsė pirmosios angliškai parašytos Japnijos meno istorijos kūrimą. Abu šie vyrai bendradarbiavo įkuriant Tokijo vaizduojamųjų menų mokyklą (jap. 東京美術学校 Tōkyō Bijutsu Gakkō), mokyklą kurti japoniško stiliaus piešiniams.
Nepaisant nihongos krizės, kuri pradėjo ryškėti pokario Japonijoje, po 1945 metų, Nihonga išlikeka labiausiai atpažįstama ir populiariausa meno forma šiandien, vis dar džiungindama dideles meno megėjų auditorijas meno parodose.
Tenmjoja Hisaši (jap. 天明屋尚 Tenmyouya Hisashi), moderniosios Japonijos tapybos atstovas, 2001 metais suformulavo modernaus meno kocepciją neo nihongą, kaip priešpriešą pačiai nihongai ir tradicinėms tapymo medžiagoms, tokioms kaipnatūralus mineralų pigmentai, klijai ir rašalas. Neo nihonga yra kaip naujas žanras, kuris naudoja kitas meždiagas, tokias kaip akriliniai dažai, tačiau išsaugomos japoniškai tapybai būdingos charakteristikos, pavyzdžiui tradicinės japoniškos linijos, simboliai ir žaismingi elementai. Tačiau neo nihonga nėra visiškai nėra atsiskyrusi nuo japniškosios tradicijos. Neo nihonga yra tradicijos dalis ir siekia ją tobulinti toliau.
Šledzianuvo valsčius

Istorija

Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Semiatičės apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Drohičino valsčiaus. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Angelina Jolie

Vaikai

2002 m. kovo 10 d. Jolie įsivaikino pirmą vaiką Maddox Chivan Jolie-Pitt (pradžioje vadinosi Maddox Chivan Thornton Jolie). Jis gimė 2001 m. rugpjūčio 5 d. ir gyveno Kampučijoje kaip našlaitis. Po skyrybų su Thornton ji gavo visas teises 
2005 m. liepos 6 d. Jolie įsivaikino šešių mėnesių mergaitę svėrusią vos 4 kg iš Etiopijos Zahara Marley Jolie-Pitt (pradžioje vadinosi Zahara Marley Jolie), kuri dėl AIDS tapo našlaite. Zahara gimė 2005 m. sausio 8 d. kaip Tena Adam.
2006 m. gegužės 27 d. Jolie su Brad Pitt susilaukė dukters Shiloh Nouvel Jolie-Pitt, Swakopmund miesto ligoninėje, Namibijoje. Buvo padarytas Cezario pjūvis, nes vaikas sėdėjo. Pitt dalyvavo gimdymo metu ir perkirpo bambagyslę.
Amerikos People žurnalas sumokėjo $4.1 milijoną už teisę skelbti naujagimio nuotraukas Šiaurės Amerikoje, britų žurnalas Hello! įsigijo tarptautines teises už $3.5 milijonus. Bendra suma pasaulio mastu siekė 10 milijonų dolerių. Tai tapo pati brangiausia įžymybės nuotrauka pasaulyje. Visas pelnas gautas pardavus publikavimo teises buvo atiduotas labdaringai organizacijai, kurios pavadinimas nebuvo paviešintas.
2007 m. gegužės 15 d. Jolie įsivaikino trejų metų berniuką iš Vietnamo, Pax Jolie-Pitt, kuris gimė spalio 29 d., 2003 m.
2008 m. liepos 12 dieną Jolie su Brad Pitt Prancūzijoje, Nicoje susilaukė dvynukų – berniuko Knox Leon Jolie-Pitt ir mergaitės Vivienne Marcheline Jolie-Pitt.

Vyrai

Išsiskyrusi su Jonny Lee Miller, Billy Bob Thornton ir Brad Pitt. Jolie dabar gyvena viena su savo vaikais.
Justė Juozapaitytė

Biografija

Gimė 1990 m. balandžio 14 d. Palangoje. 2007 m. dalyvavo LNK televizijos organizuotoje laidoje Grožio mokykla, kur pateko į finalą ir užsitikrino vietą 2007 m. Mis Lietuva konkurse. Konkurse Mis Lietuva gavo apdovanojimą už fotogeniškumą. Tais pačiais metais konkurse Miss Fashion TV užėmė pirmąją vietą ir tapo šio TV kanalo veidu 2008 metų sezone.
Pirmąjį kontraktą pasirašė 2007 m. su agentūra Modilinos. Dalyvavo fotosesijose Tailande, Kinijoje, Vietname ir Honkonge. Fotografavosi NIKE ir Lynx reklamose. 2011 m. dalyvavo grožio kunkurse Britain & Ireland’s Next Top Model, kur užėmė antrą vietą. Po konkurso modelis dalyvavo filmuojant britų muzikos atlikėjo Matt Cardle dainos Starlight vaizdo klipe. 2011 m. lapkričio mėnesį modelio nuotrauka buvo ant Choque žurnalo viršelio. Tų pačių metų gruodžio mėnesį dirbo modeliu Amy Hall drabužių kolekcijos pristatyme.
Totoriai

Totoriai Lietuvoje

Pirmieji totorių naujakuriai Lietuvos žemėje apsigyveno dar XIII – XIV amžiuje, to meto Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) valdovams palaikant glaudžius ryšius su Aukso Orda, arba Dešti Kipčiaku – valstybe, kurią iš tiurkų ir mongolų genčių suvienijo didžiojo mongolų karvedžio Čingischano anūkas chanas Batijus. Aukso Ordos gyventojai ir buvo pradėti vadinti totoriais.
LDK didieji kunigaikščiai Gediminas, Algirdas ir Kęstutis sudarydavo sąjungą su totoriais, kai reikdavo atremti priešiškų šalių puolimus, arba patys rengdavo karo žygius. Kai kurios ištikimais sąjungininkais tapusios totorių gentys pasiliko Lietuvos valstybėje, įsikūrė žemėse, kurias dovanojo didysis kunigaikštis Vytautas.
Pirmosios didesnės totorių gyvenvietes buvo įkurtos netoli Vilniaus ir Trakų – tai Kozaklarų, Kolnolarų ir Keturiasdešimt Totorių kaimai.
Šiuo metu Lietuvoje gyvena apie 4000 totorių. Tankiausiai gyvenamos vietos – Alytaus, Kauno ir Vilniaus apskrityse.

Religija

Dauguma totorių yra musulmonai-sunitai, išpažįstantys Abu Hanifos pakraipos islamo tikėjimą. Religiniame mąstyme ir papročiuose yra išlikę senojo ikimusulmoniško tikėjimo – šamanizmo bruožų.
Maldos namai – mečetė.

Kultūra ir papročiai

Totorių kultūra yra labai turtinga bei spalvinga. Ši tauta pasižymi ypatingu muzikalumu bei tradiciniais šokiais.

Totoriai – kariai

Lietuvos totoriai žinomi kaip puikūs kariai. Iš viso vien carinės Rusijos kariuomenėje tarnavo daugiau nei 25 Lietuvos totoriai generolai, iš kurių žymiausi – Juzefas Bieliakas (1741–1794), Chalilas Bazarevskis (1851–1911 m.; dabartinė palikuonių pavardė – Bazarauskai), kilęs iš Bazorų kaimo Alytaus raj., jo brolis Suleimanas Bazarevskis, Jusufas Jakubovskis (dabartinė palikuonių pavardė – Jakubauskai), Tamerlanas Bieliakas, Ipolitas Januševskis, Jokūbas Juzefavičius ir Leonas Kričinskiai, Abu Tuleb Muchla, Aleksandras Romanovičius, Motiejus Sulkievičius ir kt.
Kiti žinomi totoriai kariškiai yra Samuelis Ulanas, Mustafa Achmatovičius, Motiejus Sukekievičius (1865–1920), karo inžinierius Dovydas Bazarevskis ir kt. Pastarasis – Dovydas Bazarevskis pasižymėjo tuo, kad buvo rusų armijos inžinierius – pulkininkas, baigęs Sankt Peterburgo karo inžinerinę akademiją, esančią šalia Marso aikštės. Kaip karo inžinerijos specialistas, jis buvo labai gerbiamas, kadangi projektavo, pastatė ir įrengė puikų karinį fortą Denbline, šalia Varšuvos.

Totorių giminių herbai

Dauguma Lietuvos totorių giminių turėjo savo herbus. Pvz: Jakubovskiai (Jakubauskai) turėjo herbą „Kirvis“ žr. http://gerbovnik.ru/arms/1776.html.

Žymūs Lietuvos totoriai

Žymus JAV aktorius Charles Bronson (tikroji pavardė Karolis Bučinskis) yra Lietuvos totorių palikuonis, gimęs išeivių iš Lietuvos totoriaus ir lietuvės šeimoje.
Ir Albertas Chazbijavičius, cirko artistas – klounas.
Kešmas

Kešmas (pers. قشم = Qeshm) – sala Persijos įlankoje, Ormūzo sąsiauryje, nuo žemyno atskirta Churano sąsiauriu. Priklauso Iranui, Hormozgano provincijai. Salos ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 135 km, plotis 40 km. Užima 1491 km² plotą.
Paviršius kalvotas, Didžiausias aukštis 406 m. Salos vakarinėje pusėje yra druskos karsto reiškinių (Čaku slėnis, Žvaigždžių slėnis), druskos urvų (Gare Danesju urvo ilgis 5 km, yra ežeras). Saloje yra asfalto, sieros, gamtinių dujų (nutiestas dujotiekis į žemyną). Tropinis klimatas. Vidutinė metinė oro temperatūra 27 °C, karščiausia būna birželio-rugpjūčio laikotarpiu. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 183,2 mm. Centrinę salos dalį užima pusdykumė, pakrantėse yra išlikę mangrovių sąžalynų.
Saloje gyvena 113,8 tūkst. gyventojų (2010 m.). Didžiausias miestas ir uostas – Kešmas (23 tūkst. gyventojų), esantis rytiniame salos gale. Verčiamasi žvejyba, auginamos datulės, melionai, išgaunama druska, statomi tradiciniai arabų laivai dou.
Kešmo sala buvo žinoma jau Elamo laikais. Ptolemėjus ir vėlesni geografai ją įvardijo kaip Aleksandriją. Sala nuo seno buvo svarbus prekybos ir jūreivystės centras. XVII a. saloje fortą įrengė portugalai. 1622 m. prie Kešmo, mūšyje tarp portugalų ir jungtinių persų-anglų pajėgų, žuvo anglų jūrininkas Viljamas Bafinas.
Čiabata

Čiabata (it. Ciabatta) – itališka balta duona, gaminama iš kvietinių miltų ir mielių. Duonos kepalas dažniausiai ištęstas, platus ir plokštokas. Čiabata yra gamina įvairių rūšių.

Istorija

Čiabatos moderni forma buvo sukurta 1982 m. Ligūrijos regionas laikomas Čiabatos gimtine. Nuo XX a. devintojo dešimtmečio duona išpopuliarėjo Europoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. Dažnai naudojama kaip sumuštinių duona.
Joninė patranka

Joninė patranka (angl. ion cannon) – mokslinėje fantastikoje aprašytas ginklas, šaudantis jonų pluošto impulsais. Paprastai aprašomas kaip superginklas. Hipotezinė joninė patranka šaudo jonų (elektringų dalelių) pluoštu, todėl gali pažeisti elektroninius prietaisus, transporto priemones su elektronika, įvairius kitus įtaisus, naudojančius elektros energiją bei elektroniką.
Joninės patrankos kaip ginklai plačiai naudojamos kosminės operos stiliaus ir panašiuose moksliniuose fantastiniuose filmuose ir kompiuteriniuose žaidimuose (pvz., „Homeworld“, „Homeworld 2“, „Command & Conquer“ serijoje, „Unreal Tournament 2004“, „Ogame“, „Ratchet and Clank: Up Your Arsenal“ ir „StarCraft“).
Alexandre Cabanel

Biografija

Aleksandras Kabanelis gimė 1832 m. lapkričio 20 d. Monpeljė. Mokėsi Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje (École des Beaux-Arts), 1845 m. laimėjo mokyklos „Romos prizą“, skiriamą jauniesiems dailininkams, ir tobulinosi Romoje. Kabanelis buvo sėkmingu to meto Prancūzijos tapytoju. Tapė scenas klasikinės mitologijos motyvais ir portretus, iškilo iki mėgstamiausio Napoleono III dailininko. 1863 m. jis tapo Aukštosios dailės mokyklos profesoriumi. Tais pačiais metais sukūrė paveikslą „Veneros gimimas“, kuris sukėlė sensaciją Paryžiaus „Salone“. Paveikslą įsigijo Napoleonas III savo privačiai kolekcijai. Paveikslas tapo vienu būdingiausių ir žymiausių XIX a. akademinio meno pavyzdžių. Emilis Zola kritikavo paveikslą vadindamas Veneros kūną bekūniu ir bekrauju, pagamintu iš rožinio ir balto marcipanų. Kartu su Viljamu Bugro Kabanelis aktyviai priešinosi impresionistų priėmimui į akademinio Paryžiaus „Salono“ kasmetines parodas. Aleksandras Kabanelis mirė 1889 m. sausio 23 d. Paryžiuje.
Marius Baltuška

Biografija

Molėtų vidurinės mokyklos mokytojas, M. Baltuškos įmonės savininkas, Molėtų vaikų globos namų direktorius.
2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Molėtų rajono skyriaus narys.
2003–2007 m. ir 2007–2010 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys.
Dukra Kornelija.
Ateitis (Vokietija)

Istorija

Leistas karo pabėgėlių stovyklose kaip Nepriklausomoje Lietuvoje iki 1940 m. ėjusio žurnalo „Ateitis“ tęsinys. 1946 m. leistas Miunchene kaip laikraščio „Naujasis gyvenimas“ priedas. Kaip savarankiškas leidinys 1947 m. ėjo Viurcburge, 1948 m. Tiubingene, 1949 m. Švabijos Gmiunde. Paskutinis numeris Vokietijoje (Nr. 4/12) išėjo 1949 m. gruodžio mėn.
Vida Gendvilienė

Vida Gendvilienė (g. 1946 m. kovo 30 d. Vilniuje) – Lietuvos biofizikė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija

1968 m. baigė Vilniaus universitetą. 1996 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1969 m. dirba Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos instituto Membranų biofizikos laboratorijoje.
Mokslinio darbo svarbiausia kryptis: širdies ląstelių elektromechaninio aktyvumo reguliavimo mechanizmų tyrimai, naujų kardiotropinių medžiagų veikimo tyrimai. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių.
Verchniodniprovskas

Istorija

Gyvenvietė 1779 m. įsikūrė žiemavietėje. Pradžioje vadinta Grigorjevka, Novogrigorjevka. Nuo 1806 m. – Verchniodniprovskas. Miesto statusas suteiktas 1956 m.
Klaipėdos pienas

Istorija

Akcinė bendrovė „Klaipėdos pienas“ buvo įkurta 1948 m., Klaipėdoje. Iš pradžių įmonė veikė dabartinės Maksimo Gorkio pagrindinės mokyklos teritorijoje, tačiau laikui bėgant priimtas sprendimas išsikelti į kitas patalpas, toliau nuo miesto centro. Nuo 1970 m. įmonė tęsia veiklą pramoninėje miesto zonoje, adresu Šilutės plentas 33. Per visą gyvavimo laikotarpį buvusiame pieno perdirbimo kombinate buvo gaminami įvairūs pieno produktai – kefyras, sviestas, varškė, tačiau dabar specializuojamasi tik ledų gamyboje. Šiuo metu įmonėje dirba apie šimtą žmonių, tačiau beveik visą parą vykstančiai gamybai prižiūrėti užtenka vos kelių darbuotojų, nes dauguma procesų yra automatizuoti.

Vadovybė

Įmonei vadovauja gen. direktorė Rita Pažemeckaitė-Digrienė.
Palminės angys

Fizinės charakteristikos

Šios genties gyvatės yra palyginti plonos ir paprastai užauga iki 60-80 cm ilgio, tačiau geltondėmė (Bothriechis aurifer), dvispalvė (Bothriechis bicolor) ir žalsvoji (Bothriechis lateralis) palminės angys gali užaugti iki 1 m ir ilgesnės.

Geografinis paplitimas

Paplitusios pietinėje Meksikoje (Oašakos valstijos pietryčiuose ir Čiapo valstijos šiaurinėse aukštumose), visoje Centrinėje Amerikoje, taip pat Kolumbijoje, vakarinėje Venesuelos dalyje, Ekvadore ir Peru šiaurėje.

Elgsena

Palminės angys gyvena medžiuose. Paprastai tos rūšys, kurios gyvena kalnuose daugiau nei 1500 m aukštyje, būna aktyvesnės dieną, o žemiau 1000 m – naktį. Gyvenančios vietovėse tarp 1000 ir 1500 m aukščio, gali būti aktyviomis bet kuriuo paros metu.

Nuodai

Palminių angių nuoduose yra hematoksino, kurio poveikis organizmui pasireiškia ypatingai stipriu skausmu, tinimu, pūslių susidarymu, poodiniu kraujo išsiliejimu ir gana dažnai - nekroze. Negydant apsinuodijimo galima prarasti galūnę ar net mirti.
Andrius Holiakas

Andrius Holiakas (arba Andrius Oleka, lenk. Andrzej Hollak; 1802 m. gruodžio 22 d. Kriauniškės kaime, Marijampolės apskritis – 1860 m. spalio 1 d. Seinuose) – Romos katalikų kanauninkas, Seinų kunigų seminarijos rektorius, bažnytinis teisininkas, kanonistas.

Biografija

Gimė ir augo žinomoje stambaus ūkininko šeimoje. Vienas brolis tapo žinomu girininku, kitas – Juozapas Holiakas (1812–1890) – vyskupu ir rašytoju. Baigęs Seinų kunigų seminariją, nuo 1828 m. studijavo Varšuvos Vyriausioje kunigų seminarijoje.
Nuo 1832 m. dėstė Seinų kunigų seminarijoje bažnyčios istoriją, dogminę (1835–1836), ir moralinę teologiją (1836–1837), kanonų teisę, dogmatiką ir kitas disciplinas. Kiekvieną dalyką dėstydavo metus laikus, vėliau preidavo prie kito – taip tapo daugumos dėstomų disciplinų žinovu. Nuo 1836 m. Silvanėnų parapijos administratorius. 1838 m. paskirtas Seinų kunigų seminarijos rektoriumi. Nuo 1846 m. Seinų katedros kapitulos kanauninkas, nuo 1848 m. – Gražiškių bažnyčios (Augustavo dekanatas) klebonas; nuo 1849 iki 1859 m. Seinų konsistorijos teismo narys.
Romas Olišauskas

Biografija

1963 m. baigė Kapčiamiesčio vidurinę mokyklą, 1967 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
Nuo 1967 m. Kultūros ministerijos Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologijos grupės vyr. mokslinis bendradarbis, 1977–1984 m. Archeologijos paminklų skyriaus viršininkas. 1984 m. gruodžio 22 d. perkeltas vyr. moksliniu bendradarbiu į Šiaulių Aušros muziejų. 1990 m. sukūrus naujas paveldosaugos struktūras, perkeltas į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo inspekcijos Šiaulių apygardą vyriausiuoju valstybiniu inspektoriumi. 1995 m. reorganizavus Kultūros paveldo inspekciją – Kultūros ministerijos Kultūros vertybių apsaugos departamento Šiaulių teritorinio padalinio konservatorius, nuo 1997 m. padalinio viršininkas, vedėjas.
Lietuvos archeologijos draugijos narys.

Mokslinė veikla

1967–1989 m. dalyvavo Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos organizuotose žvalgomosiose archeologinėse ekspedicijose, kurių metu žvalgyti visi respublikos rajonai. Ekspedicijų metu išaiškinta 600 naujų archeologijos paminklų, kurie įrašyti į saugomų kultūros paminklų sąrašus. 1967–1972 m. rengė „Lietuvos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą“ – respublikinės ir vietinės reikšmės archeologijos paminklų kartoteką.
1968–1970 m. kartu su kitais specialistais rengė Lietuvos gamtos, istorijos ir kultūros paminklų kartografavimo metodiką. 1970–1984 m. kartu su Respublikiniu žemėtvarkos projektavimo institutu kartografavo archeologijos paminklus, rengiant kartografinę medžiagą „Lietuvos gamtos, istorijos ir kultūros paminklams“. Tuo metu buvo kartografuota apie 80 % Lietuvos teritorijos, nustatytos daugiau kaip 1000 archeologijos paminklų teritorijos. 1991 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro ekspedicijos metu dalyvavo išaiškinant ir nustatant kultūros vertybes ir jų teritorijas Akmenės ir Šiaulių rajonuose. 1993 m. Šiaulių mieste ir rajone kartu su kitais specialistais vykdė architektūros, archeologijos (piliakalnių) paminklų aerofotofiksaciją.
1994–1996 m. kartu su kitais specialistais atliko XIX a. pirmosios pusės inžinerinio hidrotechninio statinio Ventos–Dubysos kanalo tyrimų ir inventorizavimo darbus, 1995 m. – Šiaulių rajone esančių 23 buvusių dvarų sodybų inventorizaciją, būklės įvertinimą, fotofiksaciją. 
Tyrinėti ir žvalgyti archeologijos paminklai: Girkalių kapinynas, Kretingos rajonas; Šventosios akmens amžiaus stovyklos, Palangos savivaldybė; Kaukų piliakalnis, Alytaus rajonas; Kumelionių piliakalnis ir senovės gyvenvietė, Meškučių piliakalnis, Marijampolės rajonas; Imbarės piliakalnis ir senovės gyvenvietės, Kretingos rajonas; Bražuolės piliakalnis, Trakų rajonas; Papelkių pilkapiai (Vizdergių) ir senkapis, Lieporių kapinynas, Šiaulių rajonas; Spitrėnų piliakalnis, Utenos rajonas; Stungių kapinynas, Joniškio rajonas.
Panevėžio dujų kompresorių stotis

Panevėžio dujų kompresorių stotis – dujų slėgio magistraliniuose dujotiekiuose valdymui skirta stotis Panevėžyje, Lietuvoje.

Istorija

Stotis įrengta 1974 m. Seniausia veikianti Lietuvoje dujų kompresorių stotis. Dabartinis eksploatuotojas - AB „Amber Grid“.
Oras

Oras medicinoje

Kraujotakos ir kvėpavimo sistemoms oras yra labai svarbus. Juo palaikomas organizmo gyvybingumas ir netgi stiprinamas jo funkcionavimas (gydymas vadinamas aeroterapija).
Ferencvárosi TC

Istorija

klubas įkurtas 1899 m.
Laisvamanis (laikraštis)

Laisvamanis – Laisvamanių etinės kultūros draugijos dvisavaitinis laikraštis, ėjęs 1933 m. balandžio 1 d. – gruodžio 6 d. Redaktorius Vladas Peldžius.
Novosadai (Hainuvkos apskritis)

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas buvo paminėtas 1703 metais. 1786 m. kaime gyveno 93 žmonės, 1861 m. - 300, 1911 m. - 470 žmonės.
Nitvelto gynyba

Istorija

Temą 1928 m. pasiūlė belgų šachmatų kompozitorius Gustavas Nitveltas (Gustaaf Josephus Nietvelt, 1897–1961).
Arbatinukas

Arbatinukas – indas, naudojamas arbatžolių ar kitų žolelių plikymui. Dabartiniai arbatinukai dažnai naudojami su arbatos sieteliu, skirtu košimui išpilant arbatą. Taip pat kartais naudojamas ir specialus medžiaginis uždangalas, skirtas sulaikyti šilumą, pagerinti plikymo procesą, saugoti arbatą nuo per greito atvėsimo.

Istorija

Kinijoje arbatinukai naudojami kelis tūkstančius metų. Seniausias iki šių laikų išlikęs arbatinukas tikriausiai yra Honkongo „Flagstaff House“ arbatos muziejuje saugomas eksponatas, datuojamas 1513 m.
Senieji arbatinukai dabartiniu supratimu yra maži, kadangi būdavo skirti vienam žmogui, o pagal senus papročius arbata būdavo geriama tiesiai iš arbatinuko kakliuko. Taip pat, vienu kartu plikant mažai arbatos, būdavo lengviau sukurti tinkamą skonį.
XVII a. iš Kinijos į Europą pradėjus vežti arbatą, kartu buvo importuoti ir porcelianiniai arbatinukai. Vakaruose tuo metu arbata ir arbatinukai buvo turtingųjų prabangos dalykas. Ypač paklausūs buvo porcelianiniai, kadangi Europoje jų nemokėta gaminti.
Odas Buivydas

Vaikystės metai

Odas Buivydas gimė 1857 m. lapkričio 30 d. Vilniuje lietuvių kilmės smulkiųjų bajorų šeimoje.
Vaikystę praleido Vilniaus mieste, tačiau kažkuriuo metu jo šeima persikėlė gyventi į Varšuvą. Kai Odui buvo 15 metų, jis ir jo dvi jaunesnės seserys liko našlaičiais. Dėl to Odas turėjo verstis privačiomis pamokomis, kad seseris išmaitintų.
Jaunystėje Odas Buivydas mokėsi Varšuvos 3-ojoje gimnazijoje, tačiau šios mokymo įstaigos nebaigė. Vėliau ruošėsi savarankiškai ir 1879 m. įstojo studijuoti medicinos mokslų į Varšuvos universitetą.

Studijų metai

Studijų metais Buivydas ypač domėjosi histologijos mokslu.
1885 m. Odas Buivydas apie metus laiko mokėsi pas Robertą Kochą Berlyne, kuris 1882 m. buvo atradęs tuberkuliozės sukėlėją. Daug sužinojęs iš minėto mokslininko, Buivydas 1886 m. Varšuvoje atidarė pirmąją Lenkijoje bakteriologinę laboratoriją. Netrukus, po metų jis baigė medicinos studijas ir gavo diplomą.

Tolesnė veikla

Po studijų Odas Buivydas išvyko į Paryžių pasitobulinti pas garsų mokslininką Luji Pasterą, kurio padedamas tyrinėjo pasiutligės vakciną. To pasekoje, grįžęs į Varšuvą atidarė pirmąjį Vakcinacijos centrą Lenkijoje. Šiame centre adaptavo Luji Pastero metodus.
Be mokslinės veiklos Buivydas užsiėmė ir dėstymu. Skaitė paskaitas apie bakteriologiją Varšuvos gydytojams.
1887 m. jis išleido knygą iš savo skaitytų paskaitų medžiagos. Ši knyga tapo pirmuoju lenkų bakteriologijos vadovėliu.
1893 m. Odas Buivydas persikėlė gyventi į Krokuvą. Šio miesto Jogailos universitete buvo paskirtas vadovauti Higienos katedrai. Šiuo laikotarpiu Buivydas atliko daug tyrimų, susijusių su tuberkulioze. Pirmasis Lenkijoje išgavo anti – difterijos serumą. Universitete dėstė higienos ir bakteriologijos kursą.
1896 m. Odas Buivydas buvo išrinktas į Krokuvos miesto tarybą. Dirbdamas joje prisidėjo prie miesto vandentiekio ir kanalizacijos sistemų tobulinimo.
1899 m. Buivydui suteiktas profesoriaus vardas. 1904–1905 m. jis ėjo Krokuvos Jogailos universiteto Medicinos fakulteto dekano pareigas. 1920 m. išėjo į pensiją.
Mokslininkas per savo gyvenimą publikavo daugiau kaip 400 mokslo darbų, iš jų apie 200 skirtų bakteriologijai.

Domėjimasis esperanto kalba

Buivydas mokėsi esperanto kalbą ir bendravo su šios kalbos sukūrėju Liudviku Lazeriu Zamenhofu. Esperanto kalbos aštuntajame pasauliniame kongrese, kuris vyko Krokuvoje, Buivydas buvo paskirtas pirmininkaujančiu. 1922 m. jis buvo išrinktas Nacionalinės Esperanto kalbos federacijos prezidentu. Buvo leidyklos „Pola Esperantisto“ redaktoriumi.
Odas Buivydas mirė 1942 m. gruodžio 26 d. Krokuvoje.

Šeima

Buvo vedęs. Žmona Kazimiera Klimantavičiūtė Buivydienė (1867–1932), kilusi iš lietuvių bajorų Kazimiero Klimantavičiaus ir Liucijos Česnievskos šeimos, buvo esperantininkė, feministė, moterų teisių lyderė. Buivydų šeima susilaukė sūnų Jono ir Stanislovo bei dukterų: Kazimieros, Sofijos, kuri taip pat buvo medikė, Jadvygos, Elenos, kuri buvo pirmoji moteris Lenkijoje gavusi veterinarės diplomą.
Nacių okupacijos metais Buivydų šeima patyrė represijas.