google/wiki40b huggingface dataset:
Dominic Howard

Biografija

Domas gimė Stokporte, Anglijoje, 1977 m. gruodžio 7 d. Kai jam buvo aštuoneri metai, jis su šeima persikėlė į Tinmutą, mažą miestelį Devone. Jam esant dvylikos džiazo grupei atvykus į jo mokyklą, jis užsinorėjo groti būgnais – taip prasidėjo jo, kaip muzikanto karjera.
Pirmoji Howardo grupė vadinosi „Carnal Mayhem“, kurioje jis grojo dar mokykloje. Netrukus jis susidraugavo su Matthew Bellamy, kuris tuo metu dar neturėjo stabilios grupės. Po kurio laiko, Matthew įstojo į Howardo grupę. Po dvejų metų Bellamy pasiūlė Domui kurti jų pačių dainas. Chrisas Wolstenholme’as, kuris tuo metu grojo būgnais „Fixed Penalty“ grupėje, prisijungė prie jų, grodamas bosine gitara.
Pirmaisiais 1994 metų mėnesiais gimė grupė „Gothic Plague“, vėliau persivadinusi į „Rocket Baby Dolls“, o dar vėliau – į „Muse“. Nuo tada reikalai pradėjo rimtėti. Howardas šiuo metu yra vyriausias grupės narys.
UML klasių metamodelis

UML klasių diagramos metamodelis

UML klasių diagramos metamodelis – UML klasių diagramos, kurių klasės aprašo UML klasių diagramų savybes. Tai yra, metamodelyje naudojama UML notacija modeliuoti UML klasių diagramos konceptus ir ryšius. UML klasių diagramos metamodelis apibūdina pagrindinius diagramos elementus, pavyzdžiui, kas yra UML klasė (Muller, 1997).
Klasių diagrama apibrėžia statinę sistemos struktūrą. Supaprastintas UML klasių diagramos metamodelis pateiktas 1 pav. Pagrindiniai diagramos elementai yra klasės ir asociacijos tarp jų. Klasė apibūdina objektų aibę, o asociacija apibūdina ryšių (angl. link) aibę. Objektai yra klasės egzemplioriai (Zhao, Siau, 2003).

Klasės elemento struktūra

Klasė yra vaizduojama stačiakampiu, padalintu į tris dalis. Pirmoje skiltyje yra rašomas klasės vardas, antrojoje atributai – savybės, apibūdinančios klasę ir trečiojoje dalyje pateikiamos operacijos – veiksmai, kurios galima taikyti klasės objektui.
Mitanija

Pavadinimai

Apie Mitaniją daugiausia žinoma iš jų kaimynų – hetitų, asirų ir egiptiečių šaltinių. Mitanijos pavadinimas kildinamas iš hetitų įrašų, kur jis dantiraščiu užrašomas Mi-ta-an-ni arba Mi-it-ta-ni. Egiptiečių įrašuose taip pat aptinkamas užrašymas Me-ta-ni. Tačiau dažniau Egipte šalis buvo vadinama Naharin (nhrn), pavadinimu, kildinamu iš akadiško žodžio „upė“. Rytinėje kaimynėje Asirijoje ji buvo žinoma kaip Hanigalbat (Ḫa-ni-gal-bat).
Šie pavadinimai net po valstybės išnykimo išliko kaip istorinio regiono pavadinimai.

Poimperinis laikotarpis

Po Mitanijos pavergimo, ją toliau valdė vietos karaliai Šattuara I, Vasašatta, Šattuara II, ir dėl šios karalystės toliau konkuravo hetitai su asirais. Mitaniai pasinaudodavo tai viena, tai kita kariaujančia puse, siekdami geresnių sąlygų. Galutinai pergalę šventė Asirijos Šalmaneseras I (1270–1240 m. pr. m. e.), kuris numalšino eilinį Mitanijos sukilimą, išžudė ir ištrėmė daugybę gyventojų ir galutinai pavertė Mitaniją Hanigalbato provincija.
Provincija buvo valdoma Asirijos vietininkų gana neilgai. Apie 1200 m. pr. m. e. regioną nusiaubė mušku klajokliai, o šiek tiek vėliau – aramėjai, tuo metu įsitvirtinę visoje Sirijoje. Maždaug tuo metu išnyko huritų kalba, kadangi gyventojai buvo asirizuoti ir arameizuoti.
Huniadų pilis

Huniadų pilis (rumun. Castelul Huniazilor arba Castelul Corvineştilor, veng. Vajdahunyad vára) – gotikinio stiliaus renesanso laikų pilis, esanti Hunedoaros mieste, Transilvanijoje, dabartinėje Rumunijoje. Pastatyta XIV a. pradžioje. Pilis yra vienas labiausiai lankomų objektų Rumunijoje. Po rekonstrukcijos 2010 m. pilis pritraukia dešimtis tūkstančių turistų kiekvienais metais.

Istorija

Pilis pradėta statyti 1307 m. po Vengrijos karaliaus Karolio Roberto vizito į Timišoaros miestą tuometinėje Vengrijos karalystėje (dabartinėje Rumunijoje). Karalius nusprendė čia įkurti savo rezidenciją. Pastatas, tikriausiai statytas Italijos statybininkų, buvo baigtas 1315 m. Karalius pilyje įsikūrė jau 1316 m. ir pragyveno joje aštuonerius metus. Paskutinis įrodymas, kad Karolis Robertas gyveno šioje pilyje, yra 1323 m. birželio 15 d. Timišoaroje karaliaus pasirašytas dokumentas.
1409 m. Vengrijos karalius Zigmantas Liuksemburgietis pilį atidavė Janošo Chunaidi tėvui. Huniadų pilis 1446–1453 m. buvo restauruota Janošo Chunaidi. Pilis buvos perstatyta daugiausiai gotikiniu stiliumi, tačiau turėjo ir renesanso architektūros elementų. Pasižymėjo aukštais ir tvirtais gynybiniais bokštais, turėjo vidinį kiemą, pakeliamąjį tiltą. Pilis pastatyta ant uolos po maža upe pasitelkiant senesnius pilies įtvirtinimus. Pilis yra didelė ir įspūdinga su aukštais ir skirtingų spalvų stogais, bokštais, daugybe langų ir balkonų, pieštų akmens raižiniais.
Dabartinis pastato vaizdas yra vienos restauravimo kompanijos, kuri atnaujino pilį, praeityje patyrusią daug pražūtingų gaisrų ir dešimtmečius trukusią visišką nepriežiūrą, rezultatas. Pastebėtina, kad architektai restauravo ją pasitelkdami vaizduotę ir savas vizijas, kaip moderni gotikinė pilis turėtų atrodyti šiais laikais.

Aprašymas

Pilį, kuri buvo viena iš vertingiausių jo nuosavybių, Janošas Chunaidi perstatė savo karaliavimo laikotarpiu. Pilis buvo ne tik strategiškai patogi vieta, bet kartu tapo ir ištaigingais jo namais. Metams bėgant, pilies meistrai vis keisdavo pastato vaizdą, pristatydavo bokštų, restauruodavo ir gražindavo sales, svečių kambarius.
Pilies galerija ir donžonas, vadintas Neboisa (kas serbų kalba reiškia „nebijoti“) bei Kapistrano bokštas (pavadintas šventojo pranciškonų vienuolio vardu iš 1456 m. vykusios Belgrado apgulties) yra nepakitę nuo Janošo Chunaidi laikų ir yra laikomi svarbiausiomis bei reikšmingiausiomis pilies konstrukcijos dalimis.
Jürgen Habermas

Jurgenas Habermasas (vok. Jürgen Habermas, g. 1929 m. birželio 18 d. Diuseldorfe) – vokiečių filosofas ir sociologas, neomarksistinės Frankfurto mokyklos atstovas.

Biografija

J. Habermasas gimė viduriniosios klasės šeimoje. Nuo 1949 m. iki 1954 m. studijavo filosofiją, istoriją, psichologiją, vokiečių literatūrą ir ekonomiką Giotingene, Ciūriche ir Bonoje.
Svarbią įtaką Habermasui padarė jaunųjų hegelinkų, o ypač jaunojo Marxo veikalai bei G. Lukasco Istorija ir klasinė sąmonė. Tad nors ir priklausydamas pasiturinčiai viduriniajai klasei, Habermasas savo pažiūromis vis dėlto krypo į kairę. Būdamas dvidešimt vienerių metų jau ėmė spausdinti straipsnius filosofijos ir sociologijos temomis. 1955–1959 m. ėjo T. Adorno asistento pareigas Socialinių tyrimų institute. Perimdamas ir tęsdamas kritinės teorijos tradicijas, Habermasas kartu išliko intelektualiai nepriklausomas ir gana kritiškas Frankfurto mokyklos ir atskirų jos atstovų plėtojamos koncepcijos nenuoseklumui.
1957 m. Habermaso straipsnis Dėl filosofinės polemikos apie Marxą ir marksizmą radikaliai supriešino jį su Instituto lyderiu Maxu Horkheimeriu. Habermaso teiginiai apie tai, kad filosofijos autonomija turėtų būti pakeista praktine istorijos filosofija, kurios tikslas – pakeisti istorijos filosofijai kritinę ar praktinę veiklą, Horkheimerio požiūriu, buvo parankūs diktatūrai ir griovė paskutinius civilizacijos likučius. Netrukus Horkheimeris sudarė Habermasui nepalankias darbo sąlygas ir pastarasis buvo priverstas atsistatydinti.
1961 m. Marburge apgynė habilitaciją „Struktūrinis visuomenės kitimas“.
Nuo 1961 m. Habermasas dirbo filosofijos ir sociologijos profesoriumi Heidelbergo bei Frankfurto universitetuose su dešimties metų pertrūkiu (1971–1981), kai jis Štarnbergo Maxo Plancko institute vadovavo Šiuolaikinio mokslinio-techninio pasaulio gyvenimo sąlygų tyrimams. Habermasas – ypač produktyvus mokslininkas, parašęs daugybę straipsnių bei knygų socialinės filosofijos ir sociologijos temomis.
J. Habermasas daugiausia rėmėsi L. Vittgenšteino kalbos žaidimų teorija, Hėgelio moralės koncepcijos pagrindą sudarančiu „tarpusavio pripažinimo“ principu, H. Gadamerio hermeneutika.

Etika

Habermasas savo darbuose išplėtojo Diskurso Etikos teoriją. Jo moralės teorijai didelę įtaką padarė I. Kanto moralės teorija. Tačiau kitaip negu I. Kantas, Habermasas atsisako monologiško požiūrio į moralę ir bando etiką iškelti į komunikaciją. Moralinis žiūros taškas įmanomas tik dalyvaujant realiame diskurse kartu su kitais, kuriems įtaką daro nagrinėjamas klausimas.
Mykolas Judickis

Biografija

Lietuvos bajorų Judickių giminės atstovas, herbo „Radwan“ savininkas. Rečicos vėliavininko, pakamario ir maršalkos Antano sūnus.
Kavasakis

Istorija

Miestas įkurtas 1924 m. liepos 1 d., 1972 m. balandžio 1 d. jam suteiktas valstybinio pavaldumo miesto statusas.

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – rododendras, medis – japoninė kamelija.
Varšuvos vaivadija (1945–1975)

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1944 m. rugpjūtį, kai Raudonoji armija užėmė didžiąją dalį Trečiojo Reicho, Varšuvos distrikto ir Cechanuvo srities. Po 1975 m. Lenkijos administracinių vienetų reformos vaivadija buvo panaikinta, o jos vietoje įkurtos mažesnės Varšuvos, Cechanuvo, Ostrolenkos, Plocko, Radomo, Sedlcų ir Skernevicių vaivadijos.
Gideonas

Gideonas − Izraelio teisėjas, nugalėjęs midjaniečius, kurie, pasak Biblijos, tuo metu buvę vieni iš aršiausių Izraelio priešų. Teisėjų knygoje pasakojama apie tai, kaip Gideonas slapta malė kviečius, kai pasirodė Viešpaties pasiųstas angelas ir pašaukęs jį išvaduoti Izraelį iš midjaniečių nelaisvės. Kad įsitikintų, jog jį iš tiesų šaukia Dievas, Gideonas paprašęs įrodymo, ir Dievas du kartus davė jo prašytą ženklą.
Iš tūkstančių vyrų, kurie atsiliepė į Gideono kvietimą kovoti su midjaniečiais, jis išsirinkęs 300. Juos padalijęs į tris būrius, visiems davęs ąsočių, žibintų ir trimitų. Naktį jie įsiveržę į priešo stovyklą. Tarp midjaniečių kilusi panika, jie puolę vieni kitus ir buvę izraelitų išbalškyti. Po šios Gideono pergalės iki pat jo mirties, 40 metų, šalyje buvusi taika.
Stašaičių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Lankesos upės kairiajame krante, santakoje su bevardžiu upeliu esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 31x19 m dydžio. Jos šiauriniame krašte supiltas 23 m ilgio, 0,3 m aukščio, 8 m pločio pylimas, kurio išorinis 2 m aukščio šlaitas susilieja su piliakalnio šlaitu. Šlaitai vidutinio statumo, 5-6 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelėje stovi elektros stulpas. Apaugęs lapuočiais, kurie po elektros stulpais iškirsti.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 6000 m². Išmatavimai: 120 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 70 m pločio.

Aplinkiniai piliakalniai

Vaidatonių piliakalnis 17 kmŠukionių piliakalnis 18 km
Sangailų piliakalnis 7 kmPilsupių piliakalnis 30 kmUkmergės piliakalnis 37 km
Saliečių piliakalnis 30 kmVikūnų piliakalnis 25 kmŽeimių piliakalnis 9 kmNormainių piliakalnis 6,5 km
Dauginčių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Įpilties piliakalnis 28 km
Imbarės piliakalnis 9 km 
 Sauserių piliakalnis 0,8 km
Gintališkės piliakalnis 16 km 
 Dauginčių II piliakalnis 0,5 km
Martynaičių piliakalnis 3 km 
 Kurmaičių piliakalnis 17 km
Nagarbos piliakalnis 21 km
Surblių piliakalnis 18 km
Kartenos piliakalnis 5 km
 Gintarų piliakalnis 4 km
Gaudučių piliakalnis 5 km 
Žvaginių piliakalnis 29 km
Gandingos piliakalnis 16 km
Pakutuvėnų piliakalnis 10 km

Istorija

Piliakalnis detaliau netyrinėtas, todėl apie jo įrengimą, tikslesnį datavimą ir istorinę raidą duomenų nėra. Preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu. Ant jo stovėjo medinė kuršių ar jų protėvių pilis.
Vietos gyventojai piliakalnį vadina Pilale, rečiau – Pilimi.
1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR500), 2003 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (A1711), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1966 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 2009 m. – Romas Jarockis.
1966 m. piliakalnio aikštelėje aptikta kultūrinio sluoksnio pėdsakų.
Setuma

Setuma (est. Setumaa, rus. Сетумаа, ver. Setomaa) – setų etninės grupės apgyvendintas regionas, esantis į pietus nuo Peipaus ežero. Šiais laikais istorinė Setuma užima pasienio teritoriją, priklausančią Estijai ir Rusijai. Estiškoji Setuma apima pietryčių Estijos žemes, esančias Pelvos ir Veru apskrityse, kurios ribojasi su Pskovo srities Pečiorų rajonu Rusijos pusėje.

Istorija

Pagal 1920 m. vasario 2 d. pasirašytą dvišalę Tartu sutartį tarp Estijos ir Tarybų Rusijos, visas vakarinis Pečiorų kraštas atiteko neseniai neriklausomybę iškovojusiai Estijai. Laikotarpyje iki 1944 m.  Pečiorų rajono teritorija buvo Estijos dalis, administruojama Petseri apskrities (est. Petserimaa) su centru Pečiorų mieste. 
1944 m. rugpjūčio 23 d. buvo sukurta Pskovo sritis. 1945 m. sausio 16 d. vienašališku Rusijos TFSR  Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sprendimu į ją buvo įtraukta anksčiau nepriklausomos Estijos valdyta Petseri apskritis, tapusi Pečiorų rajonu, kurį sudarė 8 valsčiai ir Pečiorų miestas. Taip valstybinė siena tarp Rusijos TFSR ir Estijos TSR Setumą padalijo perpus. Po Estijos nepriklausomybės atkūrimo 1991 m. buvo kilę teritorinių ginčų tarp kaimyninių šalių, bet 1995 m. Estija atsisakė pretenzijų į šią teritorijos dalį.
2017 m. vykdant Estijos vietos savivaldybių administracinę reformą, buvo sukurtas Setumos valsčius (Setomaa vald) su centru Verskos kaime. Į ją pateko gyvenvietės, kuriose susitelkę setai.
Kratiškių pagrindinė mokykla

Istorija

Kratiškiuose pirmoji mokykla jau buvo 1912 m. 1935 m. pastatyta ir pradėjo veikti Butniūnų pradinė mokykla. Dirbo mokytojai Šernai, vėliau Ramanauskai. 1957 m. mokykla rekonstruota ir reorganizuota į septynmetę mokyklą. Tuo metu mokykloje mokėsi apie 150 mokinių. 1961 m. mokykla peraugo į aštuonmetę mokyklą, prie kurios įsikūrė vakarinė 8 klasė. 1968 m. Kratiškuose pastatyta nauja mūrinė mokykla, 1991 metais ji pavadinta Kratiškių pagrindine mokykla.
Václav Noid Bárta

Biografija

Václav Noid Bárta kilęs iš muzikantų šeimos. Jo motina buvo atlikėja, o tėvas užsiėmė prodiusavimu ir tekstų kūrimu.
Vos sulaukęs 17 metų, tapo pagrindiniu roko grupės „Dolores Clan“ vokalistu. Taip pat jis pasirodė miuzikluose „Aida“ bei „Jėzus Kristus superžvaigždė“.
2006 metais Václav vedė populiariosios muzikos dainininkę Lucie Bílá, tačiau 2008 m. rugsėjį pora išsiskyrė.
Enkarnasjonas

Istorija

Enkarnasjonas įkurtas 1615 m. jėzuitų. Miesto pavadinimas ispanų k. reiškia „įsikūnijimas“. Miestas didesnę svarbą įgijo 1854 m. nutiesus geležinkelį tarp Asunsjono ir Posadaso. Skiriama prekybinė ir senoji miesto dalys.

Ekonomika

Svarbus upių uostas ir prekybos centras. Prekyba galvijais, mediena, oda, tabaku, javais, yerba maté. Medienos apdirbimo, odos, medvilnės, maisto pramonė. Apylinkėse auginama yerba maté, ryžiai, tabakas, medvilnė, kukurūzai. Paplitęs Jaučių auginimas. Kasmet rengiamas Paragvajaus karnavalas.
Be ispanų ir gvaranių kilmės gyventojų Enkarnasjone taip pat gyvena imigrantai iš Vokietijos, Ukrainos, Japonijos, Kinijos, Lenkijos, Naujosios Zelandijos, Arabų šalių. Dėl švelnaus klimato miestas dažnai vadinamas „Pietų perlu“. 28 km nuo Enkarnasjono yra La Santisima Trinidad de Paraná jėzuitų misijos griuvėsiai, įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
1912 m. Enkarnasjone gimė Paragvajaus diktatorius Alfredo Stroessner.
Rusijos olimpinis komitetas

Istorija

Rusijos olimpinis komitetas įkurtas 1911 m. ir atstovavo tuometinę Rusijos imperiją. Pirmuoju ir vieninteliu tarpukario Rusijos olimpinio komiteto prezidentu buvo Večeslavas Srezneskis. 1918 m. sekant Spalio revoliucijos įvykius Rusijos olimpinis komitetas buvo panaikintas, o jį pakeitė Sovietų Sąjungos olimpinis komitetas. 1991 m. Rusijos olimpinio komiteto veikla atkurta ir pripažinta TOK. Nuo 1994 m. Rusijos olimpinis komitetas dalyvauja olimpinėse žaidynėse po Rusijos Federacijos vėliava.
2014 m. Rusijos olimpinis komitetas organizavo 2014 m. žiemos olimpines žaidynes.
Ąžuolinė miegapelė

Paplitimas pasaulyje

Savaime paplitusios didelėje Europos dalyje. Jų didžiausios populiacijos gyvena jos pietvakariuose – Pirėnų pusiasalyje, Prancūzijoje, Italijoje, pietų Vokietijoje. Kitose Europos dalyse iki Uralo kalnų jų populiacijos retos, aptinkamos fragmentiškai.

Paplitimas Lietuvoje

Iki XXI a. pradžios žinoma tik viena radimvietė Varėnos rajono Perlojos girininkijoje, kur šios miegapelės stebėtos 1957–1959 metais. Tuomet jos buvo įsikūrusios paukščiams iškeltuose inkiluose. Dabar manoma kad išnykusi rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 0(Ex) kategoriją.

Buveinė

Gyvena lapuočių miškuose, senuose soduose, parkuose. Ypač mėgsta miškingas vietoves su uolėtu ar akmenuotu reljefu. Gūžtos būna drevėse, uoksuose, paukščių inkiluose, kartais įsikuria kitų žvėriukų urvuose.

Apibūdinimas

Kūnas 115–160 mm ilgio, svoris 60–140 g. Snukutis smailėjantis, akys ir ausys gana didelės. Galvos šonuose juodų plaukų ruoželis tęsiasi nuo ūsų, aplink akis, skruostu palei apatinį ausies kraštą ir išplatėjęs užsibaigia iškart už ausų. Kūno viršus pilkšvai rudas, apačia balsva ar balta. Uodega ilga 9–14 cm, jos gale ilgų plaukų kuokštas, kurio viršutinėje pusėje yra juoda dėmė, apatinė ir šonai balti. Užpakalinės letenos siauros ir ilgos, III ir IV pirštai ilgesni už kitus. Ausis dengia reti trumpi plaukai.

Elgsena

Aktyvi naktį ir sutemose, o dieną miega uokse, inkile arba lizde. Lyginant su kitų rūšių miegapelėmis, ji dažniau nusileidžia iš medžių ir bėgioja žeme. Suaugusios ąžuolinės miegapelės sėslios, turi savo individualias teritorijas. Prieš žiemą užmiega ir miegas trunka iki 7 mėnesių.
Veisimosi sezonas trunka nuo gegužės iki spalio. Nėštumas trunka 22–28 dienas. Veda 2–7, bet dažniausiai 3–5 aklus ir plikus jauniklius. Jaunikliai praregi po 18–21 dienos, bet maitinami iki vieno mėnesio. Savarankiškai gyventi pradeda po dviejų mėnesių. Lytiškai subręsta kitais metais. Šiauriniame areale į metus veda vieną, pietiniame ir pietvakariniame arealuose dvi vadas.

Mityba

Visaėdės. Minta stambesniais vabzdžiais – žiogais, vabalais. Taip pat sraigėmis, paukščių kiaušiniais ir jų jaunikliais, smulkiais graužikais, vorais, uogomis, vaisiais, riešutais, ypač ąžuolų gilėmis ir bukų riešutais. Tarp nubudusių iš žiemos miego, kartais tarp jų pasitaiko kanibalizmas.

Amžius

Gyvena iki 5 metų.
Hopvelio kultūra

Hopvelio kultūra arba Hopvelio tradicija – indėnų archeologinė kultūra, pavadinta Hopevelio fermos (Roso grafystė, Ohajo valstija), prie kurios 1928 m. V. McKernas tyrinėjo laidojimo paminklus, vardu.

Arealas

Hopvelio kultūra 100 m. pr. m. e. – 400 m. buvo paplitusi Šiaurės Amerikoje, dab. JAV Ohajo, Mičigano, Viskonsino, Indianos, Ilinojaus, Ajovos, Kanzaso, Pensilvanijos ir Niujorko valstijose.

Kultūra

Hopvelio kultūros gyvenvietės kurtos prie upių. Žmonės vertėsi žemdirbyste (augino kukurūzus, saulėgrąžas, pupas ir moliūgus), medžiojo ir žvejojo, rinko maistą. Naudojo metalinius (varinius ir geležinius) įrankius, lygiu paviršiumi keramiką, puoštą įrėžtomis ar įspaustomis linijomis, dažniausiai ties kontūru. Kultūrai būdingi įvairių geometrinių formų žemės pylimai (laidojimo paminklai, gynybiniai pylimai, religinių ar kitų statinių pakylos), ornamentuoti akmeniniai ir metalo dirbiniai, išraižyti ir poliruoti paukščiai, dažniausiai giedantys, žuvys, kt. gyvūnai. Metalo dirbiniai gaminti iš meteoritinės geležies, vario, sidabro ir retkarčiais aukso; auksu dažniausiai puošti ornamentai. Rasta daug iš vario lakštų padarytų žėručių. Mirusieji laidoti pilkapiuose; rasta grupinių kapų. Hopvelio kultūros nacionaliniame istorijos parke yra 24 pilkapiai, išsidėstę palei Scioto upę (Ohajo valstija). Nuo 400 m. Hopvelio kultūra pamažu ėmė nykti.
Klausgalvų Medsėdžiai

Etimologija

Pavadinimas žemaičių tarme Klausgalvu Medsiedē reiškia Klausgalvų miške išsibarsčiusią vienkieminę gyvenvietę (viensėdžius). Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas lenk. Kławgałwiowskie, Kłauzgalwie Medsiedy, Kłauzgalwie Miedsiedy, rus. Клаусгальве, Клусгалве, Клавсгалву-Медседжяй, liet. Klausgalvių Medsėdžiai, Klausgalvų Medsėdžiai.

Aplinkinės gyvenvietės

Grūšlaukė – 9 kmMažieji ŽalimaiSALANTAI – 8 km
Barzdžiai – 3 kmDidieji Žalimai – 3 kmKalnalis – 2,5 kmVaineikių Medsėdžiai – 7 kmKŪLUPĖNAI – 5 kmKlausgalvai – 2 km
Nasrėnai – 3 km
The Sims 2: Seasons

Naujos funkcijos

Su metų laikais, žaidime atsirado naujos veiklos: žemdirbystė ir žvejyba. Aktyviai dirbant šiuos darbus galima gauti apdovanojimą-ženklelį. Kiekvienoje kaiminystėje galima sudaryti klimato kaitą, netrukdant jos aplinkai.
Olbikiškė

Istorija

1950–1991 m. kaimas priklausė Ringuvos tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Rūveliai – 5 km
Minkštakiai – 3,2 km
Amaliai – 1,4 km
KURŠĖNAI – 11 km
KUŽIAI – 3 km
Padarbos – 2,5 km
Nutaučiai – 2,2 km
Beržynė – 2,5 km
 ŠIAULIAI – 15 km
Žmogaus amžiaus tarpsniai

Žmogaus amžiaus tarpsniai - žmogaus gyvenimo laikotarpiai išskiriami pagal tam tikrus biologinius, sociologinius ir pan. kriterijus.
Pelėda (Kaunas)

Istorija

Steigėjas Vilius Užtupas. Spausdino galvosūkius, kryžiažodžius, loginius uždavinius, testus. Leido įmonė „Vingis“, nuo 2000 m. – leidybinė įmonė „Pienių pieva“. Tiražas 1995 m. – 20 000 egz., 1997 m. – 24 000 egz. Išėjo 61 numeris
Redaktorė Vita Garadauskienė.
Romas Žmuidzinavičius

Biografija

Gimė 1952 m. liepos 21 d. Varėnoje, tolimas garsaus dailininko Antano Žmuidzinavičiaus giminaitis. Pirmuosius piešinius pradėjo piešti būdamas apie devynerių metų amžiaus. 1966 m. įstojo į Vilniaus I. Černiachovskio dailės mokyklą. Vėliau studijavo Maskvos Nadeždos Krupskajos dailės universitete, kur jam dėstė tokie profesoriai kaip Augustinas Savickas ir Sofija Veiverytė.
Parodose ir pleneruose nuo 1978 m. dalyvaujančio dailininko paveikslai – tai tarsi gyvenime ir gamtoje nuolat besikartojantis virsmas: besikeičiantys metų laikai ir nuotaikos. Originalius R.Žmuidzinavičiaus peizažus ir sostinės ar Trakų Vokės motyvus galima pavadinti netradicine mistifikuota tapyba. Jie išsiskiria spalvų intensyvumu, sodriais potėpiais, kurie iškyla iš paveikslo plokštumos. Dailininkas yra ranką pridėjęs ir restauruojant Verkių rūmus, Šv. Jonų bažnyčią, Klaipėdos konservatorijos salę ir kitus objektus.
Nuo 2005 m. kartu su dailininku Ojaru Mašidlausku bei Trakų Vokės kultūros namų direktore Loreta Marcinkevičiene Trakų Vokės dvaro parke rengia tarptautinius dailininkų plenerus.
Dirvinis bobramunis

Ekologija

Auga laukuose, daržuose, šiukšlynuose, šlaituose, pakelėse, ariamoje žemėje. Šviesomėgis. Mėgsta nekalkingą, rūgštų dirvožemį, sausesnes vietas. Piktžolė.

Biologija

Tai vienmetis, pilkšvas, apaugęs prigludusiais plaukeliais, 10-50 cm aukščio augalas. Stiebas gana tvirtas, išsišakojęs. Lapai pražanginiai, pailgi, dukart plunksniškai suskaldyti, pagrindinė lapo gysla dantyta, sparnuota.
Graižai 2-3 cm skersmens, ant ilgų žiedynkočių. pavieniai graižai šakų viršūnėse. Skraistė plaukuota, dvieilė. Žiedynsostis kūgiškas, korėtas, apaugęs lancetiškais, dygliškais žvyneliais. Žiedai dvejopi: kraštiniai liežuviški, balti, dažniausiai nevaisingi, viduriniai vamzdiški, geltoni, dvilyčiai, jų gausu. Kuokeliai penki.
Žydi birželio-spalio mėnesiais. Vaisiai – nupjautos piramidės formos, keturbriauniai, šiurkštūs, pilkai geltoni lukštavaisiai; kraštiniai stambesni už vidurinius. Vienas augalas subrandina 4400-30000 sėklų.
Gana reta forma monocephala – stiebas nešakotas, status, prie jo prigludę lapai. Graižas vienas, viršūninis.

Naudojimas

Antžeminėje dalyje yra gydomųjų medžiagų. Liaudies medicinoje naudojami žiedynai, iš jų gaminami preparatai, skirti geltligės, migrenos ir kepenų ligų gydymui. Arbata tonizuoja virškinamojo trakto darbą.
Dirvinis bobramunis darželiuose auginamas kaip dekoratyvinis augalas.