google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandras Burba

Biografija

Tėvai – ūkininkai. Nuo 1864 m. dvejus metus mokėsi Žagarės valdinėje mokykloje, toliau lavinosi namuose, išmoko lietuviškai skaityti. Nuo 1870 m. mokėsi Kruopių valdinėje mokykloje. 1873 m. pradėjo mokytis privačiai Šiauliuose. 1877 m. Vilniaus gimnazijoje išlaikė 4 klasių egzaminą ir įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. 1882 m. spalio 13 d. įšventintas kunigu.
Dar seminarijoje mokydamasis rašė lietuviškas daineles, eilėraščius, per atostogas žmonėms skaitydavo lietuviškas knygas, pasakodavo Lietuvos istoriją, kunigaudamas rinko tautosaką, bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuviškasis balsas“, „Vienybė Lietuvninkų“. 
Kunigavo Trakų apskrities parapijose: 1882–1883 m. Žasliuose, 1883–1884 m. Vidiškėse, 1884–1886 m. Labanore. Bažnyčiose pamokslus sakydavo ir Šv. giesmes giedodavo tik lietuviškai, skatino parapijų valstiečius carui rašyti prašymus dėl spaudos draudimo panaikinimo. Rūpinosi lietuvybės atgaivinimu, tautiškos dvasios žadinimu, dalydavo savo parapijiečiams lietuviškas knygeles, laikraščius, maldaknyges. Sužinojęs apie Vilniaus kunigų seminarijos tautiškai nusiteikusius lietuvius klierikus, 1889 m. nuvyko su jais susipažinti. Atvežė jiems keletą „Varpo“ numerių ir savo poemą „Senkaus Jurgis“. Seminarijos rektorius K. Majauskis seminariją lankyti uždraudė.
Parapijų, kuriose dirbo, dvarininkai lenkai, prolenkiškai nusiteikę dvasininkai jį, kaip norintį įvesti stačiatikybę, skundė bažnytinei vyresnybei, o gubernatoriui ir kitiems aukštesniems valdininkams skundė kaip keliantį liaudį prieš ponus. Už pastangas bažnytines pamaldas laikyti lietuvių kalba, už lietuviškos spaudos platinimą prolenkiškos Vilniaus vyskupijos administracijos buvo vis keliamas iš vienos parapijos į kitą.
1886 m. lapkričio 11 d. už draudžiamos lietuviškos spaudos platinimą ir veiklą iš Labanoro išsiųstas dvejiems metams į Gardino pranciškonų vienuolyną. Sugrįžusį iš vienuolyno 1889 m. vasario 6 d. paskyrė Adutiškio vikaru. Tų pačių metų birželio mėn. jau buvo iškeltas į Valkininkus. Vengdamas tolesnio persekiojimo už lietuvišką veiklą, į Valkininkus nenuvyko, emigravo į JAV. Čia taip pat kovojo, kad lietuvių parapijos nebūtų polonizuojamos. Kartu su Jonu Šliūpu dirbo lietuviškumo kėlimo ir stiprinimo vardan. 1894 m. balandžio mėn. – 1895 m. balandžio mėn. Plimute redagavo savaitraštį „Valtis“, prisidėjo prie „Vienybės Lietuvninkų“, „Garso Amerikos lietuvių“ ir kitų laikraščių veiklos. Grožinės literatūros ir publicistikos kūrinius pasirašinėjo A. B., B. K., Lakūno, Pauliaus, Varguolio ir kt. slapyvardžiais.
„Aušroje“ yra jo išspausdintų eilėraščių ir korespondencijų, taip pat parašė autobiografinę poemą „Senkaus Jurgis“ (1889 m,, slapyvardžiu Lakūnas) ir jos tęsinį „Ponas Bartkus“ (1890 m.), knygą „Trumpa peržvalga lietuvystės darbų Amerikoje 1892 metuose“ (1893 m.), didaktinių apsakymų. Išvertė latvių ir lenkų prozos, lenkų rašytojo S. Dobžanskio komediją „Aukso veršis“ (1893 m.). Su J. Paukščiu parengė rinkinio „Lietuviškos dainos“ 2 leidimą (1893 m.).
Fetučine Alfredo

Fettuccine Alfredo, arba fettuccine al burro (it. al burro, 'su sviestu') – itališkos virtuvės patiekalas iš makaronų su sviesto ir sūrio padažu. Gaminimui naudojami pagrindiniai ingredientai – plokšti makaronai fettuccine ir parmezano sūris.
Patiekalas pavadintas Romos restorano savininko Alfredo di Lelio vardu. Jo restoranas veikė nuo XX a. pradžios iki vidurio, garsėjo patiekalo gaminimo ritualu šalia kliento stalo. Fettuccine Alfredo makaronai tapo populiarūs ir galiausiai išplito į JAV, kur išlieka plačiai vartojami. Patiekalo receptūra vystėsi, o jo komercinė versija su grietine ir kitais ingredientais dabar yra visur. JAV ji dažnai yra pagrindinis patiekalas, papildytas vištiena ar kitais ingredientais. Tuo tarpu Italijoje fettuccine al burro paprastai ruošiama namuose, priešingai nei fettuccine Alfredo, labai turtinga patiekalo versija. Daugelyje šalių Alfredo padažas parduodamas kaip iš anksto paruoštas pusfabrikatis, be to, papildytas kiaušiniais ar krakmolu. Tuo tarpu autentiški Alfredo padažai yra pieniški, į kurių sudėtį įeina trys pagrindiniai produktai: grietinė, sviestas ir parmezano sūris.

Gaminimas

Patiekalui tradiciškai pasirenkami makaronai–juostelės, tačiau galima naudoti ir kitokius makaronus. Jie išverdami. Ant vidutinės ugnies išlydomas sviestas, tuomet įpilama grietinė ir kaitinama apie 5 min. Pridedama česnako, įberiama sūrio, permaišoma. Šiuo paruoštu padažu užpilami sudėti lėkštėje makaronai. Pagal skonį, pabarstomi  pipirais ir druska, smulkintomis petražolėmis. Patiekalą galima papildyti apvirtais brokoliais, šparagais, apkepintu kumpiu, šonine.
Darbo teisės

Darbo teisės – subjektinės teisės darbo srityje. Jų atsiradimą, įgyvendinimą bei gynimą Lietuvoje reguliuoja LR darbo kodeksas (VI skyrius „Darbo teisių įgyvendinimas ir gynimas“).

Įgyvendinimas

Įgyvendindami savo teises bei vykdydami pareigas, darbdaviai, darbuotojai ir jų atstovai turi laikytis įstatymų, gerbti bendro gyvenimo taisykles bei veikti sąžiningai, laikytis protingumo, teisingumo ir sąžiningumo principų. Draudžiama piktnaudžiauti savo teise. Darbo teisių įgyvendinimas ir pareigų vykdymas neturi pažeisti kitų asmenų teisių ir įstatymų saugomų interesų. Draudžiama kliudyti darbuotojams jungtis į profesines sąjungas ir trukdyti jų teisėtai veiklai.
Trongisvagsfjordas

Trongisvagsfjordas (far. Trongisvágsfjørður) – fjordas Suvurojaus saloje, Fareruose. Keturi kaimai yra įsikūrę šalia fjordo. Rytuose, šiaurinėje fjordo dalyje, Frodba, fjordo papėdėje Trongisvaguras. Tarp Trongisvaguro ir Frodbos Tvioroiris (didžiausia iš gyvenviečių). Į pietus nuo Trongisvaguro yra Oravikas. Šios gyvenvietės priklauso Tvioroirio savivaldybei.
Krambatangio uostas yra pietinėje fjordo pusėje tarp Trongisvaguro ir Oraviko.
Marquinhos Carioca

Karjera

Žaidėjas kilęs iš Brazilijos. Karjeros pradžioje atstovavo įvairius klubus gimtinėje. Vėliau žaidė Rumunijoje, Azerbaidžane.
Vėliau atvyko į Lietuvą. 2018 m. tapo Vilniaus „Žalgirio“ nariu. Šiame sezone pasižymėjo keturiais įvarčiais.
Po sezono pranešta, kad žaidėjas nebeatstovaus FK Žalgiris Vilnius.
Kristupas Dominykas Puzyna

Biografija

Minsko kašteliono Andraus Puzynos ir Eufrosinijos Chžanstovkos sūnus, brolis Lietuvos didysis raštininkas Mykolas Puzyna.
Mokėsi Vilniaus universitete. Upytės pavieto pastalininkas nuo 1695 metų ir seniūnas 1696–1720 metais, Mstislavlio kaštelionas nuo 1722 metų ir Mstislavlio vaivada nuo 1730 metų.
Pasiuntinys į 1696, 1697, 1712-1713, 1718 metų seimus, Lietuvos Tribunolo maršalka 1727 metais.

Šeima

Vedė Esterą Ebert, turėjo sūnus Mikailiškių seniūną Liudviką, Jurgį ir Antaną (abu buvo Upytės seniūnai).
Aluonos pilkapynas

Tyrimai

15 sampilų, didžioji dauguma jų nuo 6 m iki 12 m skersmens ir nuo 0,2 m iki 1 m aukščio; 4 sampilai sulėkštėję, dalyje yra senų duobių. Sampilus juosia pailgos duobės ir grioviai, iš dalies ar visiškai užslinkę. Pilkapyno teritorija nustatyta 1984 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybų žvalgymo, kuriam vadovavo Romas Olšauskas, metu, vėlesnių tyrimų metu patikslinta. Į Nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą įrašytas 1997 m.
Pilkapynas pažintiniam turizmui nepritaikytas, nuo Aluonos kaimo pusės pasiekiamas per privačią pievą.
Išeivis (laikraštis)

Išeivis – Argentinos lietuvių dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1935–1936 m. Buenos Airėse.

Istorija

Leido Argentinos lietuvių tautininkų sąjunga. Redagavo A. Gūra.
Garbšių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Tolimėnų piliakalnis 3,5 kmSalako piliakalnis 9 kmSokiškių piliakalnis 13 kmAntabaltės piliakalnis 12 kmPūškų piliakalnis 26 kmŠeimaties piliakalnis 10 kmPuziniškio piliakalnis 15 kmBajorų piliakalnis 8 km
Ažubalio piliakalnis 8 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Augustas Šilius

Biografija

Mokytis pradėjo Kaune, gimnaziją baigė Smolenske (Rusija). Grįžęs į Lietuvą 1918 m. dirbo dirbtuvėse „Br. Šmidtai“, tai pat 1919 m. dirbo samdomu raštininku 1-ajame pėst. gūdų pulke. 1921 m. gruodžio 18 d. baigė Karo mokyklą (IV laida), suteiktas inžinerijos leitenanto laipsnis. 1922 m. sausio 6 d. paskirtas į Elektrotechnikos batalioną, birželio 4 d. paskirtas mokomosios kuopos būrio vadu ir technikos instruktoriumi. 1923 m. pavasarį išklausė radijo telegrafijos kursus. Nuo 1923 m. 1-os lauko radijo stoties viršininkas. 1923 m. nuo liepos 28 d. iki lapkričio 1 d. buvo pasiųstas į radijo kursus „Telefunken“ Berlyne ir Stokholme.
1923 m. lapkričio 4 d. grįžęs komandiruotas į mokomąją kuopą, nuo 1924 m. ėjo ir radijo kuopos vado pavaduotojo pareigas. 1925 m. sausio 8 d. pakeltas į vyr. leitenantus. 1926 m. sausio 1 d. perkeltas į Technikos pulką, 1927 m. rugsėjo 3 d. – Ryšių batalioną. 1928 m. sausio 27 d. baigė Aukštųjų karininkų DLK Vytauto technikos skyrių (II laida). 1928 m. vasario 1 d. paskirtas radijo kuopos vadu. 1929 m. lapkričio 23 d. pakeltas į kapitonus, 1932 m. gegužės 24 d. – į majorus. 1935 m. kovo 1 d. paskirtas mokomosios kuopos vadu. 1937 m. baigė intendantų kursus. 1939 m. pakeitė pavardę į Šilius. 1941 m. vasarį paleistas į atsargą.
Nuo 1923 m. dalyvavo įvairiuose radijo stočių bandymuose, tame tarpe kilnojamos radijo stoties Kretingoje šaukiniu LIS. Bataliono technikos dirbtuvėse ir neetatinėje laboratorijoje prie radijo kuopos vykdė įvairius radijo bandymus. Taip pat aktyviai dalyvavo transmisijos (Aukštieji karininkų kursai) ir Alfonso Jurskio radijo kabineto (Aukštieji karo technikos kursai) laboratorijų veikloje. Radijo kuopai vadovaujant, bataliono technikos dirbtuvėse sumontuota maža nešiojama trumpų bangų stotelė RK1, buvo gauti geri rezultatai. Buvo vedęs. Apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu (1928 m.), DLK Gedimino 4 laipsnio ordinu (1932 m.).
1941 m. repatrijavo į Vokietiją, įgijo radijo inžinieriaus kvalifikaciją, dirbo „Telefunken“ firmoje. 1949 m. išvyko į Braziliją, dirbo elektroinžinerijos srityje. Buvo aktyvus Brazilijos lietuvių bendruomenės narys.

Visuomeninė veikla

Vienas iš Lietuvos karių radijo mėgėjų draugijos (1926–1934 m.) steigėjų bei jos sekretorius, vienas pirmųjų radijo mėgėjų Lietuvoje. Daug spausdino ryšių technikos klausimais. Išspausdino virš 30 straipsnių, daugiausia leidiniuose „Karys“, „Kardas“, „Mūsų žinynas“ ir kt. Išleista brošiūra „Lietuvos karių radio mėgėjų draugija“ (1928 m.) atsp. iš „Mūsų žinyno“. Pirmoji knyga: „Ryšių batalionas pirmasis dešimtmetis 1919–1929“ (1929 m.), toliau „Radio imtuvai“ (1929 m.), „Teleprinteriai“ (1935 m.), „Radijo technikos pagrindai“ (1939 m.). Nuo 1938 m. leidinio „Karo technikos dalių dvidešimtmetis 1919–1939“ redakcinės komisijos narys. Parašė ryšininkų skyrių knygai „Lietuvos ginkluotos pajėgos 1918–1940“ V. Statkus, 1986.
Pietų Osetijos herbas

Pietų Osetijos herbas – nepripažintos Pietų Osetijos respublikos oficialus simbolis, priimtas 1998 m. Herbas antspaudo tipo.
Herbo skydas apvalus, auksinis einantis irbis ant auksinės papėdės baltų kalnų fone raudoname lauke (balta, raudona ir geltona spalvos yra Pietų Osetijos vėliavos spalvos). Skydą supa balta juosta, kurioje užrašai dviem kalbomis: viršuje rusiškai Республика Южная Осетия 'Respublika Pietų Osetija', apačioje – tas pats osetiniškai Республикæ Хуссар Ирыстон. Užrašus skiria su maži skrituliai su Pietų Osetijos vėliavos spalvomis, kuriomis nudažyti tarpai tarp triskeliono spindulių. Toks pat triskelioninis skritulys, tik didesnis panaudotas Pietų Osetijos valstybės emblemoje.
Herbas sukurtas pagal Šiaurės Osetijos herbą, kuris buvo sukurtas 1735 m. gruzinų mokslininko kunigaikščio Vachuščio Bagrationio.
Mehetia

Mehetia – maža negyvenama sala, Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salyne (Priešvėjinėse salose), 110 km į rytus nuo Taičio. Priklauso Taiarapu-Est komunai.
Koordinatės: 17°52′S 148°04′W
Sala vulkaninės kilmės. Aukštis iki 435 m. Užima 2,3 km² plotą. Nuo XX a. pradžios negyvenama ir šiuo metu yra privati valda.
Transhumanizmas

Transhumanizmas (simbolizuojama h+ arba H+) – tarptautinis intelektualinis ir kultūrinis judėjimas, remiantis mokslo ir technologijų panaudojimą žmogaus protinėms ir fizinėms savybėms pagerinti.
Transhumanistai mano, kad ilgainiui žmonės galės save transformuoti į daug daugiau sugebančias būtybes ir kad tokie dalykai kaip negalia, kančia, ligos, senėjimas bei nesavanoriška mirtis yra nepageidaujami ir išvengiami. Atsižvelgiama ne tik į galimą tokio biotechnologijų bei kitų technologijų panaudojimo naudą, bet ir į iškylančias grėsmes. Frensis Fukujama, vienas iš judėjimo kritikų, transhumanizmą netgi pavadino „pačia pavojingiausia idėja pasaulyje“. Tuo tarpu šalininko Ronaldo Beilio nuomone, „judėjimas įkūnija pačius drąsiausius, daugiausiai vaizduotės ir idealizmo turinčius žmonijos troškimus“.
Nerijus Stasiulis

Biografija

Palangos kultūros centro kultūrinės veiklos vadybininkas
Lietuvos centro partijos Palangos skyriaus pirmininkas. Nuo 2011 m. Palangos savivaldybės tarybos narys.
Plungės Ryto pagrindinė mokykla

Istorija

1979 m. lapkričio 19 d. KMK-114 statybininkai padėjo kertinį akmenį mokyklos statybai, o 1980 rugsėjo 1 d. KMK-114 vadovas E. Miknius įteikė pirmajam mokyklos direktoriui P. Globiui simbolinį mokyklos raktą. Pirmaisiais metais mokykloje buvo 1024 moksleiviai, dirbo 50 pedagogų. 1981 m. išleista pirmoji 83 aštuntokų laida. Pirmoji 22 abiturientų laida baigė 1982 m.
1985–1986 m. įvyko pirmoji mokytojų atestacija. 1993 m. gegužės 3 d. mokykla finansiškai atsiskyrė nuo švietimo skyriaus. 1994 m. daugiausia abiturientų įstojo į aukštąsias mokyklas, net 76 %. 1996 kovo mėnesį mokyklai suteiktas naujas vardas – Plungės „Ryto“ vidurinė mokykla, gegužės mėnesį sukurta mokyklos emblema (mokytoja V. Stankuvienė), 1997 m. gruodžio mėnesį pirmąkart mokykloje vyko moksleivių prezidento rinkimai. Iš 3 pretendentų juos laimėjo 10b klasės mokinė Toma Marčinauskytė.
1998 m. birželio mėnesį pradėtas leisti neperiodinis mokyklos laikraštis „Mazgas“. 1999 m. rugsėjo mėn. sukurta ir pašventinta mokyklos vėliava, kurios autoriai mokytojos I. Platakienė, V. Stankuvienė, I. Zaborskienė. 2002 m. gegužės 2 d. 17:45 val. pasirodė pirmasis mokyklos internetinis puslapis. Puslapio autorius 12a klasės mokinys Mindaugas Lukauskas. 1980 m. bibliotekos knygų fondą sudarė 8.800 egz. o 2001 m. 17000 egz. Per 20 metų biblioteka aptarnavo 22.000 skaitytojų.
Nuo 2003 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Plungės „Ryto“ pagrindinę mokyklą.
Gotesverderis

Gotesverderis – Kryžiuočių ordino pilis, stovėjusi XIV a. pab. – XV a. pr. Nemuno Virgalės saloje, priešais Nevėžio žiotis. Pastatyta 1369 m. pirmojoje pusėje, tačiau jau tų pačių metų vasarą Kęstučio armija užėmė pilį po 5 savačių apgulties. Netrukus kryžiuočiai pilį atsiėmė, kovodami žuvo 54 lietuvių kariai, 309 buvo paimti į nelaisvę, kiti žuvo liepsnose. 1398–1399 m. ir 1400–1401 m. ji buvo perstatyta ir sustiprinta. 1402 m. lietuviai sunaikino Gotesverderį.
Pininfarina

Elektra varomi automobiliai

Pininfarina didelį dėmesį pradėjo skirti elektra varomiems automobiliams. Ji pristatė savo pirmąjį elektromobilį Pininfarina B0. Jis kuriamas kartu su Prancūzijos įmone Bolloré. Ribotais kiekiais modelis parduodamas nuo 2009 m.
Stanislovas Iraklijus Liubomirskis

Biografija

Stambios ir turtingos Lenkijos bajorų Liubomirskių giminės atstovas, herbp „Druzhina“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Karūnos didžiojo maršalkos Jurgio Sebastijono Liubomirskio (1616−1677) nuo pirmos santuokos su Konstancija Ligeza (1618−1648) vyresnysis sūnus. Turėjo brolius Jeronimą Augustiną, Aleksandrą Mykolą, Pranciškų Sebastijoną ir Jurgį Dominyką. Liubomirskių Lancuto linijos giminės pradininkas.
Rezidencijų Pulavuose, Černiakove (kur įkūrė bernardinų bažnyčią ir vienuolyną) ir Ujazdove (dabartiniu metu dalis Varšuvos) valdytojas. Nuo 1688 metų išrinko savo giminės rezidenciją Lancuto pilį.  
Parašė eilę istorinių, filosofinių darbų lenkų ir lotynų kalbomis, atspausdintus didele dalimi jau po jo mirties. 
1669 metais jam buvo paskirta Karūnos didžiojo pastalininkio pareigybė. 1673 metais Stanislovas Iraklijus Liubomirskis, valdęs Spišo apskritį Slovakijoje, atsisakė nuo pretenzijų į Vengrijos karūną.  
1670 metų rugsėjį-lapkritį kunigaikštis Stanislovas Iraklijus Liubomirskis buvo ordinarinio seimo maršalka.
Buvo Lenkijos karaliaus Mykolo Kaributo Višnioveckio šalininkas, po to įėjo į magnatišką opoziciją, pasisakiusią prieš jo įpėdinio Jono Sobieskio politiką. 
1673 metais Stanislovas Iraklijus Liubomirskis gavo Karūnos dvaro maršalkos pareigybę, o nuo 1676 iki 1702 metų užėmė Karūnos didžiojo maršalkos pareigybę. 
1700 metais perdavė Spišo seniūniją Slovakijoje valdyti savo vyresniam sūnui Janui Teodorui Liubomirskiui.  
Buvo palaidotas Varšuvoje.
Valdas Samonis

Valdas Samonis-Samulevičius (g. 1950 m. Šlynakiemio kaime, Punsko valsčius, Lenkija) – Royal Roads University (Kanada) profesorius ir Columbia University (JAV) mokslinis bendradarbis, vadybos ir ekonomikos mokslų daktaras.

Biografija

Vaikystėje, žinomas kaip Valdas Samulevičius, augo pas senelį Lenkijos ūkininką Vincą Pauliukonį, Lietuvos partizanų rėmėją, po mirties už tai apdovanotu Vyčio Kryžiaus ordino Riterio kryžiumi. Valdas nuo mažens buvo antikomunistinių pažiūrų, už jų reiškimą areštuotas ir šalintas iš mokyklos, vėliau oficialiai buvo pripažintas kovotoju prieš komunistinį režimą Lenkijoje.
Mokėsi Punsko licėjuje, studijavo inžineriją Gdansko Technologijos universitete, vėliau tęsė studijas Varšuvos Ekonomikos mokykloje. Baigęs dirbo Varšuvos Tarptautinės prekybos tyrimo institute. Gavęs JAV Vyriausybės Fulbraito stipendiją, tęsė studijas ir mokslinį darbą Indianos, Kalifornijos, Merilando universitetuose bei kitose JAV ir Jungtinės Karalystės mokslo institucijose.
1981 m. paskelbus Lenkijoje karinę padėtį, V. Samulevičius pasiprašė politinio prieglosčio JAV, vėliau pervažiavo į Kanadą ir 1985 m. įsidarbino Toronto universitete. Pasikeitė savo pavardę į Samonio. Paskelbė daugiau kaip 200 straipsnių ir knygų žinių ekonomikos temomis. Tampriai bendradarbiauja su Varšuvos Ekonomikos mokykla, Vilniaus universitetu, Baltijos vadybos institutu, Kauno Vytauto Didžiojo universitetu. Kartu su kolega įkūrė Journal of East-West Business, skirtą ekonominiams ryšiams tarp postkomunistinių šalių ir Vakarų pasaulio. Konsultavo Lenkijos, Čekijos, Kanados bei Afrikos šalių vyriausybes, tarptautines organizacijas: UNCTAD, Pasaulio banką, The African Capacity Building Foundation ir žinomus koncernus: Andersen Consulting, Medley Global Advisors. Lietuvos mokslininkų sąjungos narys, ne kartą skaitęs paskaitas Lietuvos visuomenei ekonomikos temomis.
Braknos vilaja

Geografija

Šiaurinę dalį užima pusdykumės, pietuose pereinančios į savanas. Pietiniu pakraščiu teka Senegalo upė, apie kurią driekiasi derlingi plotai.
Laukinis Bilas (filmas)

Turinys

Džeimsas Batleris „Laukinis Bilas“ Hikokas, žinomas ir atpažįstamas visuose Laukiniuose Vakaruose, po ilgų klajonių apsistoja Dedvudo miestelyje Dakotoje, kur vėl užmezga nutrūkusį ryšį su buvusia meiluže Kalamite Džein. Nors jo regėjimas vis labiau silpsta, o naktimis ar apsvaigus nuo opiumo pradeda kankinti praeities košmarai, Bilas vis dar yra nenugalimas. Dedvude jis susiduria su jaunuoliu vardu Džekas Makkalas, kuris atvirai pareiškia ketinantis nužudyti Bilą. Nors niekas netiki, kad šis išdrįstų mesti iššūkį Laukiniam Bilui, Džekui padėti imasi prostitutė Larlina. Vis dėlto Džekas pasirodo esąs nepajėgus nužudyti žmogaus, net kai Bilas yra apsvaigęs nuo opiumo, todėl nusamdo į pagalbą keletą galvažudžių.
Kai miestelyje pasklinda gandas apie netoliese rastą aukso gyslą ir šis ištuštėja, Džekas su savo samdiniais sučiumpa Bilą bei jo draugus ir atskleidžia savo keršto priežastį...
Vohino Senosios žydų kapinės

Vohino Senosios žydų kapinės (lenk. Stary cmentarz żydowski w Wohyniu) – žydų kapinės Vohino kaime. Nėra tiksliai žinoma kada kapinės buvo įkurtos. XIX a. įkurtos Vohino Naujosios žydų kapinės. Per II pasaulinį karą kapinės buvo sunaikintos. Po karo kapinių vietoje pastatyti gyvenamieji namai.
Kapošvaras

Istorija

Kapošvaras minimas nuo 1009 m. XV a. miesto pilis buvo fortifikuota, o 1702 m. sugriauta. Kapošvaras 1749 m. tapo grafystės centru.
Santaliečiai

Paplitimas

Plačiai išplitę visame pasaulyje, išskyrus šalto klimato sritis. Daugiausia šios eilės rūšių yra tropikuose.

Aprašymas

Tai medingi augalai: dažniausiai krūmai, rečiau medžiai arba lianos; taip pat yra ir parazitinių žolinių rūšių.
Juchnovo kultūra

Tyrimai

Pirmasis kultūros tyrinėtojas – Dmitrijus Samokvasovas, kasinėjęs dvi gyvenvietes netoli Juchnovo kaimo. 1949 m. Juchnovo kultūrą išskyrė Michailas Vojevodskis ir pavadino ją piliakalnio prie Juchnovo kaimo (netoli Severianų Naugardo, Ukraina) vardu.
Žmonės kūrėsi nedideliuose piliakalniuose, upelių krantuose. Gyveno pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose, apdrėbtuose moliu su atvirais židiniais. Rasta stulpinės konstrukcijos ilgųjų pastatų liekanų. Pagrindiniai verslai – žemdirbystė ir gyvulininkystė, taip pat medžioklė ir žvejyba. Naudojo daug kaulo ir rago dirbinių. Greta jų randama metalinių peilių, ietigalių, papuošalų (geležinių lazdelinių smeigtukų, rastas smeigtukas su kiaurarašte kriaušės formos galvute). Keramika lipdyta – dažniausiai aukšti plačia anga ir siauru dugnu puodai, kartais petelių srityje puošti 1-2 duobučių eilėmis, o angos kraštas ornamentuotas įkartėlėmis. Piliakalniuose dar rasta molinių pasvarų ir verpstukų, gyvulių bei žuvų kaulų, grūdų duobių ir žmonių kapų.
Etninė Juchnovo kultūros genčių kilmė nėra aiški, kultūra priskiriama rytų baltams arba protoslavams. B. Rybakovo nuomone, šią kultūrą paliko Herodoto minimi budinai, kiti tyrėjai mano, kad tai buvo boruskai.
Ribojosi su Dnepro-Dauguvos, Milogrado, Okos aukštupio kultūromis.
FK Zlatibor Čajetina

Istorija

Klubo ištakos siekia 1945 m.
Ramučių valsčius

Ramučių valsčius buvo Mažojoje Lietuvoje. Centras – Ramučiai.
Šnipas iš U.N.C.L.E.

Turinys

Šaltojo karo laikai. Berlyne buvęs sukčius ir meno kūrinių perpardavinėtojas, dabar tapęs CŽV agentu Napoleonas Solo padeda pabėgti į vakarinę miesto dalį dailiai mechanikei Gabi, kurios be žinios dingęs tėvas, kaip įtariama, padeda nusikaltėlių organizacijai kurti atominį ginklą. Jį persekioja rusų agentas Ilja Kuriakinas, tačiau netrukus abiem šnipams, vadovybėms nusprendus bendradarbiauti, tenka suvienyti jėgas. Kartu su Gabi jie vyksta į Italiją, kur ieško būdų prasiskverbti į nusikaltėlių organizaciją, kol atominė bomba dar nepagaminta. Abu šnipai ne tik kovoja dėl bendro tikslo, tačiau turi ir pavedimą atsikratyti varžovu, jei tik operacija bus sėkminga...
Tekila (miestas)

Istorija

1530 m. Santjago de Tekilą įkūrė pranciškonų misionieriai. 1541 m. šių vietų indėnai sukilo prieš ispanų valdžią, bet buvo nugalėti. 1600 m. Pedras Sančesas de Taglė Tekiloje įkūrė distiliavimo cechą ir pradėjo meskalio varimą urmu. XIX a. čia įsisteigė net keletas tekilos varyklų. 1874 m. Tekilai suteiktas miesto statusas.
2006 m. Tekila ir jos apylinkės (Magdalena, El Arenalis, Amatitanas) paskelbti UNESCO pasaulio paveldo objektu („Tekilos agavų kraštovaizdis ir senosios pramoninės dirbtuvės“).
Pašariniai augalai

Pašariniai augalai, arba pašarinės kultūros – pašarinės žolės, šakniavaisiai (griežčiai, morkos, ropės, runkeliai), gumbavaisiai (bulvės, topinambai), arbūziniai augalai (pvz., melionai, moliūgai, pašariniai arbūzai), silosiniai augalai (pvz., kukurūzai, vasariniai vikiai, pašariniai lubinai, pašarinės pupos, saulėgrąžos, sorgas, rapsas), varpiniai ir ankštiniai javai.
Auginami ir pašarinių augalų mišiniai (pvz., vikių ir avižų, žirnių ir miežių, dobilų ir liucernos su varpinėmis žolėmis).
Lietuvoje, iš javų pašarui daugiausia sėjama miežių, mažiau avižų, palyginti mažai grūdinių – ankštinių, javų, žirnių, vikių, lubinų, pupų. Be to, pašarui dar auginama pašarinių runkelių, dalis bulvių, kukurūzų, vienmečių žolių mišinių, daugiamečių žolių (dobilų, liucernų, varpinių žolių). 
Lietuvos ganyklose ganomi gyvuliai, pjaunama žolė vasaros ir žiemos pašarui. Žalieji pašarai sudaro 25–30 % viso žolėdžių gyvulių pašaro poreikio. Gyvuliams daug sušeriama koncentruotų pašarų – 35–40 % jų poreikio. Kiaulių ir paukščių racionuose jie sudaro 85–100 % pašarų poreikio.
Stankai (Nemenčinė)

Aplinkinės gyvenvietės

Rėžiai – 2,5 km
Poškaičiai – 1 kmGaukštonys – 1 km