google/wiki40b huggingface dataset:
Seda

Architektūra

Stačiakampio plano miestas. Trijų pagrindinių gatvių susikirtime įrengta stačiakampė aikštė. Stovi dvi medinės bažnyčios: Sedos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (nuo 1770 m.) ir Sedos Šv. Jono Nepomuko bažnyčia (nuo 1783 m.), lurdas (2006 m.). Romantizmo architektūros XIX a. antros pusės magazinas, XIX a. pradžios vandens malūnas. Yra Vytauto Mačernio gimnazija, biblioteka (nuo 1937 m.), paštas.

Pavadinimo kilmė

Kazimieras Būga šio miesto vardą kildino iš vandenvardžio – netoliese esančio Sedos ežero (dar vadinamo Sedula). XX a. 1-ojoje pusėje minima kaip Sėda.
Neliečiamieji (1969 filmas)

Turinys

Čarlis Adamo, kurį mafija ištrėmė iš Las Vegaso vadovauti Vakarų pakrantei, nusprendžia grįžti į miestą. Taikiniu jis pasirenka „Rojalio“ kazino, kurio valdytoją pradeda terorizuoti, norėdamas, kad šis perleistų kontrolinį akcijų paketą. Tačiau Čarlis nežino, kad šis kazino – neliečiamas, o jo dalininkai – keli mafijos vadeivos, kurie jį ištrėmė iš miesto. Čarlis nori nusamdyti Henką MakKeiną: bankų plėšiką, ką tik pleistą į laisvę po 12 metų įkalinimo. Tam jis pasitelkia šio sūnų, kuris jam dirba ir kurio Henkas nematė jau daugelį metų. Šis susidomi pasiūlymu apiplėšti kazino inkasatorius, tačiau nejaučia sūnui jokių sentimentų. Kuomet Čarlis sužino, jog „Rojalis“ neliečiamas ir kad savo veiksmais užsitraukė didelę nemalonę, jis nusprendžia atsikratyti Henku. Pastarasis, sužinojęs, kad per sūnų jį nusamdė Čarlis, į susitikimą atvyksta ginkluotas automatu ir nužudo 2 smogikus, tačiau žūva ir jo sūnus.
Kuomet Henkas įvykdo kazino apiplėšimą, mafija nužudo Čarlį ir, nustatę Henko bei jo draugės Irenos tapatybes, leidžiasi į jų medžioklę. Bėgliams padeda buvusi Henko pagalbininkė Rozmari, tačiau įsėsti į laivą ir palikti šalį jiems nepavyksta...
Dekupažas

Dekupažas (pranc. decoupage, iš pranc. decouper 'iškirpti, išpjauti') – daiktų dekoravimo įvairiais piešinėliais technika.

Istorija

Dekupažo techniką XII a. išrado kinai. Kinai pirmieji plonu, puošniu popieriumi pradėjo puošti įvairius daiktus, dėžutes, net žibintus ir langus. Iš jų šią techniką perėmė ir Rytų Sibiro klajokliai, spalvingu kinų popieriumi puošę savo kapaviečių sienas. Vėliau dekupažas atkeliavo iki vokiečių ir lenkų, kurie popierinėmis iškarpomis ėmė dekoruoti baldus.
Vertingas ankstyvojo dekupažo pavyzdys – XVI a. kartoninė dėžė (greičiausiai itališkos kilmės) apklijuota daugybe karpytų popieriaus gabalėlių, savo išvaizda panaši į puikiai išgraviruotą medieną.
Dekupažo suklestėjimo laikomas XVII a. Tuo laikotarpiu Europą pasiekė laku dengti rytietiški baldai ir daiktai. Tuo laikotarpiu pardavėjai net nebepajėgė visų norinčių aprūpinti madingaisiais baldais iš Kinijos ir Japonijos. Net Venecijos baldų gamintojai pradėjo kopijuoti ir padirbinėti populiariuosius rytietiškus gaminius. Meistrai samdė mokinius, kurie turėdavo ant popieriaus nukopijuoti žinomų dailininkų paveikslus bei graviūras. Po to tie piešiniai būdavo klijuojami ant baldų ar net muzikos instrumentų ir padengiami keliais lako sluoksniais. Daiktai buvo ne tik labai panašūs į populiariuosius, bet ir grožiu šiems nė kiek nenusileido.
XVIII a. – XIX a. prie dekupažo istorijos prisidėjo moterys. Aristokratės, aukščiausių to meto visuomenės sluoksnių atstovės nevengdavo net iš tikrų tikriausių paveikslų iškirpti patikusius gobeleno gabalus ir puošti jais savo dėžutes, širmas, naktinius stalelius. Šis moterų užsiėmimas virto masiniu hobiu, jam būdavo skiriamas damų laikas. Šiuo pomėgiu buvo susižavėjusios daugelis to meto įžymybių – Marija Antuanetė, markizė de Pompadur.
Populiariausiu dekupažo technika dekoruojamu daiktu tapo dėžutė, kurioje moterys mėgdavo saugoti savo papuošalus ir meilės laiškelius. XIX – XX a. dekupažas pamažu užleido vietą koliažui.

Technika

Dekupažo pagrindas gali būti medžio, akmens, stiklo, metalo paviršiai. Lakuotas paviršius pirmiausia paruošiamas švitriniu popieriumi.
Dekoruojamas objektas apklijuojamas popieriaus iškarpomis, į pagalbą pasitelkiant įvairius efektus: paišymo, auksavimo, sendinimo ir panašiai. Apklijuotas objektas “konservuojamas“ laku, kuris tuo pačiu paslepia iškilius popieriaus kraštus, o galutinis rezultatas panašus į tapybą. Tradicinės technikos atveju dengiama 30-40 sluoksnių lako, po to dar šlifuojama ir vėl dengiama laku.
Kabulo provincija

Geografija

Provinciją daugiausia sudaro Hindukušo kalnagūbrių apsuptas Kabulo upės slėnis. Jame įrengtos kelios užtvankos – Sarobi, Naghlu, Mahiparo.

Gyventojai

Apie 60 % gyventojų yra puštūnai, taip pat gyvena tadžikai (ypač Kabule), hazarai, uzbekai, yra turkmėnų, baludžų, pandžabiečių. Absoliuti dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai (85 %), yra šiek tiek šiitų (14 %), sikhų, hinduistų.
Platinos moneta

Platinos moneta – iš platinos nukalta moneta.
Platinos monetos gali būti naudojamos (a) kaip įprastinės apyvartinės monetos ir (b) kaip kaupiamosios monetos (angl. bullion coin; vertybių kaupimo priemonė). Pagal standartą ISO 4217 platinos simbolis yra XPT.

Apyvartinės platinos monetos

Pirmosios pasaulyje platininės monetos buvo pradėtos kaldinti Rusijos imperijoje. Platinos pinigai buvo pradėti kaldinti todėl, kad 1819 m. buvo atrastas ir imtas naudoti Nižnij Tagilo platinos rūdynas, kurio savininkai pirkliai Demidovai caro dvare sėkmingai suagitavo pradėti platininių monetų kaldinimą.
Jos cirkuliavo apyvartoje 1828–1845 m., tačiau nebuvo populiarios – platina priminė mažiau vertingus metalus. Iš platinos kaldinti monetas buvo gerokai sunkiau, negu iš sidabro ar aukso, kurie yra žymiai kalesni.
Rusijos platinos monetos buvo 3, 6 ir 12 rublių vertės. Tokie nominalai buvo parinkti todėl, kad tuo metu platina buvo 12 kartų brangesnė už sidabrą. 3 platinos rubliai svėrė kaip 25 sidabro kapeikos, 6 rubliai – kaip 50 kapeikų, o 12 rublių – kaip 1 sidabro rublis.
Nustojus kaldinti platinines monetas Rusijoje prasidėjo platinos perprodukcija. Platiną ėmė pardavinėti tarptautinėje rinkoje, dėl ko iki 1890 m. platinos kainos kelis kartus sumažėjo. Tai sukėlė daug nuostolių pačiai Rusijai.

TSRS ir Rusijos monetos

Tarybų Sąjunga, o vėliau – Rusija kaldino 25, 50 ir 150 rublių nominalo platinos monetas. Šiuo metu Rusija platininių monetų nekala.
Nuo 1992 m. Rusijoje buvo išleista 16 skirtingų platinos monetų, kurių nominalai buvo 25 rubliai (1/10 uncijos), 50 rublių (1/4 uncijos) ir 150 rublių (1/2 uncijos).

Monetos buvo kaldintos serijose „Švietimo epocha. XVIII a.“ (Эпоха просвещения. XVIII век), „Olimpinis Rusijos amžius“ (Олимпийский век России), „Rusijos baletas“ (Русский балет), Geografijos serija, Istorijos serija.

Kinijos monetos

1987 m. Kinija kaldino proof kokybės 100 juanių vertės monetas iš 99,95 % grynio platinos, kuriose buvo 1 Trojos uncija platinos.

Platinos monetos vaidmenų žaidimuose

Įsivaizduojamos platinos monetos naudojamos kai kuriuose vaidmenų žaidimuose, pvz., Dungeons & Dragons (D&D) ar „Kariai ir magai“. D&D žaidime platinos monetos žymimo pp (platinum pieces), „Kariuose ir Maguose“ – pm (platinos monetos). Šiuose žaidimuose viena platinos moneta prilyginta 5 aukso monetoms (1 pm = 5 am).
Arūnas Kairys

Arūnas Kairys (g. 1939 m. birželio 1 d. Tauragėje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, išradėjas.

Biografija

1962 m. baigęs Kauno politechnikos institutą iki 1990 m. dirbo Kauno staklių gamykloje, nuo 1975 m. vyriausiasis inžinierius, nuo 1980 m. iki 1991 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas (nuo 1984 m. docentas); nuo 1991 m. iki 1993 m. Kauno staklių gamybos susivienijimo generalinis direktorius, nuo 1994 m. iki 1999 m. bendrovės „Lintel“ administracijos direktorius, nuo 2000 m. bendrovės „Mitnija“ Pramoninių pastatų skyriaus viršininkas.
Mokslinių tyrimų sritis – ypatingo tikslumo optinių mechaninių atskaitos sistemų kūrimas. Su kitais sukūrė ir pritaikė labai tikslių koordinatinių ištekinimo staklių ir pasukamųjų stalų. 16 išradimų autorius. Parašė knygų apie mašinų gamybos technologijos kursinį ir diplominį projektavimą.
Pilypavas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas XVI a. pradžioje miškingose Jotvos žemėse įkūrė Lietuvos bajorai broliai Šembeliai (Szembelowo). Kaimas buvo vienas iš pirmūjų gyvenviečių šiose žemėse, kuris 1570 m. iš Žygimanto Augusto gavo Magdeburgo teises. Gavęs šias teises kaimas gavo ir atitinkamas privilegijas: miesto herbą su vėžio atvaizdu, tris muges per metus, vieną turgų per savaitę (pirmadieniais), teisę rinkti mokesčius ir juos panaudoti rotušės statybai.
1571 m. įkurta Pilypavo Marijos dangun ėmimo parapija. 1578 m. kaimas ir jo apylinkės sudarė seniūniją. Pirmasis seniūnas buvo italų kilmės, Sarmatijos kronikų autorius Aleksandras Gvaginas (Aleksander Gwagin), vėliau iš Krokuvos kilęs Kristupas Morštinas. Panašiu laikotarpiu kaime buvo atidaryta mokykla, kurios pastatymą inicijavo mokytojas Mykolas Bucelas (Mikołaj Bucell), o statybas patvirtino Steponas Batoras. Kaimo klestėjimo laikotarpiu jame su aplinkinėmis gyvenvietėmis gyveno apie 6000 gyventojų. Didelę dalį gyventojų sudarė žmonės persikėlę iš Mazovijos, po to kai kryžiuočiai išnaikino vietinius gyventojus jotvingius. Taip pat gyveno nemažai vokiečių ir lietuvių, šiektiek žydų ir olandų, kur dar ir dabar kaime yra Olandų (Olendry) gatvė. Kaime buvo aktyvūs religiniai reformistai. Vienu metu kaime daugumą sudarė arijonai, Kristupas Morštinas į kaimą buvo pakvietęs italų teologą unitarizmo šalininką Fausto Sozzini. 1585 m. kaime pastatyta brolijos bažnyčia. Vėliau XX a. pradžioje kaime pradėjo veikti Marijavitų bažnyčia, kur šiais laikais šalia bažnyčios griuvėsių yra išlikusios marijavitų kapinės. Lenkijos Marijavitų bendruomenė tvarko ir rūpinasi šiomis kapinėmis.
1635 m. kaimo augimas sustojo po didelio gaisro. 1656 m. pralaimėjus Pilypavo mūšį kaimas buvo stipriai apgriautas Švedų kariuomenės. Po šiektiek laiko kaime kilo maro epidemija, kuri nusinešė daug gyvybių. Po Trečiasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimo kaimas atiteko Vokietijai, nuo 1807 m. Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1812 m. Lenkijos Kongreso karalystei. 1870 m. lygiai po 300 metų kaip buvo suteiktos miesto teisės iš kaimo jos buvo atimtos carinės valdžios. XIX a. kaime veikė tekstilės pramonė ir judrus pasienio punktas su Vokietija. Per Antrąjį pasaulinį karą buvo sugriauta 90% kaimo. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 1 554 žmonės, iš kurių 1 268 lenkai, 276 žydai, 8 vokiečiai ir 2 lietuviai. 1919-1933 m. kaimas priklausė Čostkuvo valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Geografija

Kaimas yra Vakarų Sūduvos aukštumoje, dešiniajame Rospudos upės krante. Kaimo apylinkėse yra nemažai ledyninės kilmės ežerų: Akmuo, Rospudas, Ilgiai ir Garbasė. Kaimas išsiskiria iš aplinkinių kaimų, nes turi savo atskirą dialektą.
Neurofibroma

Neurofibroma (neuron ir lot. fibra – skaidula) – nepiktybinis periferinių nervų auglys.
Neurofibroma auga lėtai, paprastai iš sėdmenų ar tarpšonkaulinių nervų dangalų mezenchiminių ląstelių. Būna pavienė ir dauginė. Pastaroji vadinama neurofibromatoze, arba Reklinghauzeno liga. Pasitaiko, kad neurofibroma virsta piktybiniu augliu.
Gydoma operacija.
Regina Mauragienė

Biografija

Biržų „Atžalyno“ vidurinės mokyklos direktorė, chemijos vyresnioji mokytoja.
Tautos pažangos partijos narė. 1996–1997 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narė.
Dofino įžengimas į Paryžių

„Dofino įžengimas į Paryžių“ (pranc. Entrée à Paris du dauphin, futur Charles V) – prancūzų neoklasicizmo žanro dailininko Žano Ogiusto Dominiko Engro aliejinės tapybos darbas, nutapytas 1821 m. Paveikslo matmenys – 46 × 55 cm. Eksponuojamas Wadsworth Atheneum kolekcijoje, Hartforde, Konektikuto valstijoje, JAV.

Istorija

Paveikslas nutapytas „Trubadūrų stiliaus“ maniera, kuri XIX a. buvo itin populiari, todėl Žano Ogiusto Dominiko Engro kūryboje aptinkama bent keliolika šiuo stiliumi atliktų paveikslų. Darbo siužetas pristato viduramžių Prancūzijos istorijos temą, kurioje būsimasis Prancūzijos karalius Karolis V Išmintingasis (1338–1380) įžengia į Paryžių 1358 m. rugpjūčio 2 d., po miestą sudrebinusio sukilimo. Kūrinį tapytojui užsakė Valstybės patarėjas ir Meno akademijos narys grafas Amédée-David Pastoret, nes jo tolimas protėvis – Jehan Pastoret (1328–1405) buvo Paryžiaus Parlamento vadovas bei karštas karaliaus šalininkas. Jis vaizduojamas šiame paveiksle apsirengęs raudonais drabužiais.
Po kurio laiko (1823–1826 m.) Ž. O. D. Engras nutapė ir paties grafo Amédée-David Pastoret, pasipuošusio Garbės legiono ordinu, portretą. Pastarajam tuomet buvo trisdešimt dveji metai. Šis asmuo padėjo dailininku tapti pilnateisiu Prancūzijos akademijos nariu. 1897 m. grafo portretą įsigijo impresionistas Edgaras Dega (1834–1917), buvęs aistringu meno kolekcininku bei besižavintis Ž. O. D. Engro kūryba; laikė šį tapytoją didžiausiu bei geriausiu savo kartos Prancūzijos portretistu.
FK Temp Šepetìvka

Istorija

1995 m. susijungė su Advis Hmelnyckyj klubu ir persikėlė į Chmelnyckį.
Aleksandrupolis

Istorija

Įkurtas 1871 m. kaip žvejų kaimas, vadintas Dedeagaču (turk. Dedeağaç) ir iki 1912 m. priklausė Turkijai. Vėliau iki 1919 m. valdytas Bulgarijos, o 1920 m. atiteko Graikijai ir pervadintas į Aleksandrupolį.
Dabartis (Argentina)

Dabartis – Argentinos lietuvių literatūros, meno ir visuomeninės minties žurnalas.

Istorija

Leistas 1934–1935 m. Rosarijuje ir 1935–1937 m. Aveljanedoje (Buenos Airių priemiestis). Leido Pietų Amerikos lietuvių darbininkų organizacijos. Išėjo 33 numeriai. Bendradarbiavo Juozas Baltušnikas.
Liudvikas Lukošius

Liudvikas Lukošius (g. 1950 m. rugsėjo 12 d. Juotkaimiuose) – Lietuvos pedagogas.

Biografija

1958–1969 m. mokėsi Josvainių vidurinėje mokykloje, 1969–1974 m. studijavo VPU Istorijos fakultete, 2002–2003 m. – KTU viešojo administravimo magistrantūroje. 1974–1978 m. Žaslių vidurinės mokyklos istorijos mokytojas. 1978–1983 m. Kauno J. Gruodžio konservatorijos istorijos dėstytojas. 1984–1990 m. KTU politologijos vyriausiasis dėstytojas. 1990–1991 m. Kauno 44-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, nuo 1991 m. VšĮ Kauno „Ąžuolo“ katalikiškos vidurinės mokyklos direktorius.
Włodzimierz Mazurkiewicz

Biografija

Gimė 1875 m. Druskininkuose. Tėvas ūkininkas Leopoldas Mazurkevičius, motina Kristina Kovalevskytė. Turėjo tris brolius, vyresnis brolis Jan Mazurkiewicz buvo psichiatras. Mazurkevičius mokėsi Varšuvos gimnazijoje, baigęs gimnaziją mokėsi Graco politechnikos universitete. Baigęs studijas dirbo inžinieriumi Kaukaze. 1905-1906 m. Varšuvoje redagavo pogrindinį laikraštį „Epoka”, tačiau sužinojęs kad bus suimtas emigravo į Braziliją, kur dirbo inžinieriumi tiesiant geležinkelį Paranos valstijoje. Vėliau išvyko į Nyderlandų Gajaną ieškoti aukso, tačiau susirgo maliarija. Pasveikęs išvyko dirbti į Centrinę Ameriką, o vėliau į Niujorką.
1910-1914 m. gyveno Prancūzijoje, kur pradėjo skraidyti ir buvo vienas iš pirmųjų Prancūzijos civilių lakūnų. Vėliau dalyvavo Pirmajame Balkanų kare, kaip Bulgarijos lakūnas. 1914 m. išvyko į Kiniją, kur mokyklose dėstė apie pilotavimą. I pasaulinio karo metu kovojo Rusijos imperijos oro pajėgose. Po karo grįžo į Lenkiją, kur buvo vienas iš šalies aviacijos kūrimo pradininkų. Gyvenimo pabaigoje dirbo matematikos mokytoju Drujos miestelio Stepono Batoro gimnazijoje. Mirė 1927 m. Vilniaus Šv. Jokūbo ligoninėje. Palaidotas Vilniaus Bernardinų kapinėse.
Šu-Sinas

Šu-Sinas (akad. 𒀭𒋗𒀭𒂗𒍪: ᴰŠuᴰSîn) – ketvirtasis Trečiosios Ūro dinastijos karalius. Pirmtakas – Amar-Sinas. Nors oficialiai laikytas pastarojo valdovo sūnumi, manoma, kad iš tiesų Šu-Sino tėvas buvo Šulgis (kaip ir Amar-Sino). Valdė apie 2037–2029 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją), po to sostas atiteko Ibi-Sinui – paskutiniam Trečiosios Ūro dinastijos valdovui.
Apie įvairius Šu-Sino karinius žygius žinoma iš dievams dedikuotų trofėjų, statulų ir stelų su įrašais vėlyvesnių kopijų. Šio karaliaus valdymo laikais buvo bandoma įtvirtinti valdžią rytinėse ir šiaurės rytinėse provincijose (iš dalies tą pavyko padaryti). Šiam tikslui pasitelktos karinės priemonės, be to, buvo skiriami valdytojai ir įgaliotiniai (sukkalmah), kurių užduotis buvo palaikyti provincijose tvarką. Šu-Sino nurodymu pastatyta 170 mylių ilgio siena, skirta užkirsti kelią amoritų skverbimuisi į kraštą. Iki tol amoritų genčių veržimasis iš vakarų buvo pristabdytas kariniais veiksmais.
Šiam karaliui adresuota seniausia žinoma meilės poema, jai būdingi erotiniai įvaizdžiai.
Katedralio kalnas (Argentina)

Katedralio kalnas (isp. Cerro Catedral) yra Argentinoje, Rio Negro provincijoje, Nauel Uapi nac. parko teritorijoje, 19 km nuo Bariločės. Aukštis 2405 m. Čia yra didžiausias Pietų Amerikoje slidinėjimo centras. Slidinėjimo takų ilgis >100 km. Taip pat svarbus turistinis centras. Nuo kalno atsiveria puikios panoramos į Nauel Uapi ežerą. Populiarūs žygiai.
Koordinatės: 41°11′0″S 71°27′0″W
Leonava

Žymūs žmonės

Leonavos kaime 1944 m. lapkričio 27 d. gimė Dalia Teišerskytė – žurnalistė, poetė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.
Jokūbas Bachrachas

Jokūbas Bachrachas (angl. Jacob Ben Moses Bachrach, dar vadinamas Ba’al ha Ma’amarim arba Jacob ha-Bachri; 1824 m. gegužės 9 d. Rusijos imperijoje, Augustavo vaivadijos Seinuose – 1896 m. gruodžio 29 d. Rusijos imperijoje, Suvalkų gubernijos Balstogėje) – litvakų rabinas ir judaizmo apologetas.

Biografija

Pirminį išsilavinimą gavo iš savo senelio rabino Judaho Bachracho. Ilgus metus vadovavo spaustuvei Karaliaučiuje, tuometiniuose Rytprūsiuose. Vėliau persikėlė į Sevastopolį, kur dirbo degtinės gamyklos vadovu. Šiame mieste susipažino su karaimų religiniais veikėjais ir studijavo šios tautos literatūrą. Persikėlė į Balstogę, buvo vienas iš Hovevei Siono judėjimo organizatorių. 1882 m. lankėsi Palestinoje.
Bachracho veikalai skirti: karaimų religinių veikėjų puolimui prieš rabinų mokymą atremti; ženklų, žyminčių balses atsiradimui potalmudiniu laikotarpiu; hebrajų kalendoriaus vystymosi istorijai. 1896 m. išleido kelionių po Palestiną prisiminimus.
Korvetės kapitonas

Korvetenkapitonas (vok. Korvettenkapitän) – Vokietijos karinio jūrų laivyno karininko laipsnis, žemesnis už fregatenkapitoną ir aukštesnis už kapitoną leitenantą (ar štabskapitoną leitenantą), atitinkantis armijos majorą. Analogiškas JAV ar D. Britanijos laivyno komanderiui leitenantui.
Korvetenkapitonai gali vadovauti mažiems laivams (pvz., korvetėms) ar būti didesnio laivo vadovaujančiu karininku.
Korvetenkapitono atskyrio ženklai yra trys auksaspalvės juostelės ant rankovės ir auksaspalviai ąžuolo lapai ant kepurės snapelio.
Bronius Mackevičius

Biografija

1942–1949 m. mokėsi Vilniaus gimnazijoje. 1947–1949 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“, 1953–1956 m. žurnalo „Švyturys“ redakcijose. Nuo 1956 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. 1960 m. Maskvoje baigė M. Gorkio literatūros instituto aukštuosius literatūros kursus. 1961–1963 m. dirbo žurnalo „Pergalė“ redakcijoje. Palaidotas Buivydiškių kapinėse.
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1948 metais. Eilėraščiuose poetizuojama sovietinių karių kovinės tradicijos, komjaunuolių žygdarbiai, socialistinis darbas. Vėlesniuose rinkiniuose ryškesni meilės, gamtos motyvai. Poezijoje romantinis pakilnumas, retoriškumas derinamas su buities detalių konkretumu, aprašomojo stiliaus elementais. Parašė eilėraščių ir apsakymų knygų vaikams.
Magdalena Neuner

Magdalena Neuner (g. 1987 m. vasario 9 d. Garmiš-Partenkirchene, Vokietija) – vokiečių biatlonininkė, dukart olimpinė čempionė ir daugkartinė pasaulio čempionė. M. Neuner yra laimėjusi 34 pasaulio taurės etapus (antra po Magdalenos Forsberg (Švedija), 42 k.), ir yra daugiausiai medalių biatlono pasaulio čempionatuose laimėjusi sportininkė.

Biografija

Magdalena „Lena“ Neuner gimė Vokietijos kalnų kurorte Garmiš-Partenkirchene, augo Bavarijos Wallgau miestelyje. Vaikystėje užsiiminėjo kalnų slidinėjimu, kitomis žiemos sporto rungtimis. 16 metų baigusi mokyklą, pradėjo rimtai užsiiminėti biatlonu. Šeimoje dar turi brolį ir dvi seseris. Magdalena Neuner gyvena Wallgau miestelyje.

Karjera

2004 m. pasaulio jaunimo biatlono čempionate laimėjo du aukso ir vieną sidabro medalius. 2005 m. pasaulio jaunimo biatlono čempionate laimėjo vieną aukso ir du sidabro medalius. 2005/06 m. sezone debiutavo biatlono pasaulio taurės varžybose. 2006 m. dalyvavo pasaulio jaunimo biatlono čempionate, kur laimėjo du aukso ir vieną sidabro medalius. Biatlono pasaulio taurės 2006/07 metų sezone laimėjo pirmąjį pasaulio biatlono taurės etapą (Oberhofas, Vokietija). 2007 m. debiutavo biatlono pasaulio čempionate, kur laimėjo tris aukso medalius. 2006/07 metų sezone iš viso laimėjo septynis etapus ir bendroje įskaitoje liko ketvirta. 2007/08 metų sezone, būdama 21 metų laimėjo pirmąją pasaulio biatlono taurę, bei 2008 m. biatlono pasaulio čempionatel aimėjo dar tris aukso medalius. 2010 m. debiutavo Vankuverio žiemos olimpinėse žaidynėse, kur laimėjo du aukso medalius. 2009/10 metų sezone laimėjo pasaulio biatlono taurę. 2011 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo tris aukso medalius. 2012 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo du aukso medalius. 2011/12 metų sezone laimėjo pasaulio biatlono taurę.

Magdalena Neuner dvylika kartų tapo pasaulio biatlono čempione, triskartus laimėjo pasaulio biatlono taurę.
Kiemas (gyvenvietė)

Kiemas – XIII a. – XV a. lietuvių feodalo gyvenvietė, kaimas, dažniausiai susidedanti iš vienos aptvertos sodybos, kurią sudarė žemvaldžio (bajoro) namai ir jo nelaisvosios šeimynos žmonių namai.
Bajoro namai susidėjo iš gyvenamojo namo ir ūkinių pastatų. Kiemo tvora atlikdavusi daugiau apsaugos nei ūkinę funkciją. XIV a. – XV a. aplink tokią sodybą kūrėsi kaimynų ir vedusių bernų sodybos (kaimynai, pakiemės). Gyvenvietės šeimininkas vadintas kiemininku, kiti gyventojai – kiemėnais. XV a. turtingesnių kiemininkų (bajorų) sodybos atsiskyrė nuo kiemėnų baudžiauninkų sodybų. Tokioms feodalų gyvenvietėms prigijo slaviškas dvaro terminas, o iš daugumos nepraturtėjusių kiemininkų gyvenviečių susidarė bajorkaimiai.