Lietuvos energetika

Lietuvos energetikos istorijos pradžia – 1892 m. balandžio 17 d. kunigaikščio Bogdano Oginskio dvare Rietave įsižiebusi pirmoji elektros lemputė. Ši diena minima kaip Lietuvos energetikų diena.
Pirmojoje Lietuvos elektrinėje buvo įrengtas 69,5 m² kaitinamojo paviršiaus garo katilas, garo variklis ir 110 V įtampos Grammo elektros srovės generatorius. Elektrinės eksploatavimo metu ją aptarnavo du darbininkai. Pirmiausia apšvietimas buvo įrengtas dvaro rūmuose ir parke, vėliau – Rietavo bažnyčioje, dvaro ūkiniuose pastatuose ir turtingųjų miestiečių namuose. Apšvietimui naudotos pirmosios Lietuvoje kaitinamosios 16 ir 25 žvakių elektros lemputės. Mokestis buvo imamas nuo lempučių skaičiaus ir galingumo. Ši elektrinė veikė iki 1915 m.
1903 m. prie Virvytės upės Kairiškių dvaro popieriaus dirbtuvėje įrengtas elektros generatorius, kurį suko vandens ratas. Tai pirmoji hidroelektrinė Lietuvoje.

Energetika 1919–1940 m

Dauguma Lietuvos elektrinių tuo metu priklausė užsienio kapitalui, jose dirbo ir užsienio inžinieriai, tačiau netrukus buvo susirūpinta ir savų specialistų rengimu. Jau 1928 m. Lietuvos universitetas Kaune išleido pirmąją inžinierių elektrikų laidą.
Užsienio monopolistai stengėsi kuo greičiau gauti pelną, todėl palaikė ir aukštas elektros energijos kainas, visiškai neatsižvelgdami į Lietuvos nacionalinius interesus. Stiprėjantis visuomenės nepasitenkinimas tokiomis kainomis 1933 m. kovo 12 d. Kaune išaugo į visuotinį elektros vartotojų streiką. Po streiko elektros kaina buičiai sumažinta 1,6 karto. Tiesa, monopolistai stengėsi, kad ir jų darbuotojai būtų patenkinti. Net nekvalifikuoti darbininkai elektros stotyse už 8 val. darbo dieną gaudavo 30–37 % didesnius atlyginimus (2,10–2,65 Lt už val.), negu kitų ūkio šakų darbininkai.
Lietuvos inžinierinė visuomenė ir jos aktyviausi nariai – prof. Pranas Jodelė, Steponas Kolupaila, Albinas Rimka, inžinieriai Pranas Drąsutis, Leonas Kaulakis, Jurgis Vidmantas ir kiti užsienio valstybių pavyzdžiu pasiūlė prie Susisiekimo ministerijos įsteigti Energijos komitetą. 1936 m. įsteigtas komitetas buvo sudarytas iš 3 komisijų: Žemės turtams tirti komisijos, Energijos komisijos ir Ekonominės komisijos. Vėliau Energijos komisija buvo suskirstyta į 3 pakomisijus: Vandens jėgos, Šiluminės energijos ir Elektros energijos, kurie 1937 m. virto atskiromis komisijomis. Energijos komitetą sudarė 16 narių, atstovaujančių 6 ministerijoms, Lietuvos bankui, Prekybos, pramonės ir amatų rūmams, Universitetui ir inžinierių visuomeninėms organizacijoms, ir 25 nariai – įvairių šakų specialistai.
Elektros komisija, vadovaujama Pr. Drąsučio, vėliau L. Kaulakio, tyrė Lietuvos elektros ūkį, numatė perspektyvinius elektros energijos poreikius ir racionalius vartotojų elektra aprūpinimo būdus, formavo teisinius energetinio ūkio kūrimo pagrindus, dalyvavo tarptautinių energetinių organizacijų konferencijose bei kituose renginiuose.
1937 m. valstybė savo lėšomis įsteigė „Elektros“ akcinę bendrovę su 6 mln. litų pagrindiniu kapitalu, kurios tikslas buvo realizuoti Energijos komiteto rengiamą Lietuvos elektrifikacijos planą. Valstybės kapitalas joje sudarė 97,5 %, 55 498 akcijos teko Susisiekimo ministerijai, po 1530 akcijų – Krašto apsaugos ir Vidaus reikalų ministerijoms, likusios 1442 akcijos – savivaldybėms ir privatiems asmenims.
1938 m. kovo mėn. Vyriausybė pateikė Energijos įstatymo projektą. Šio įstatymo tikslas buvo suaktyvinti mūsų energijos šaltinių naudojimą vietoje įvežamojo kietojo ir skystojo kuro ir „visam mūsų energijos ūkiui duoti planingą ir racionalią viso mūsų Tautos ūkio reikalams atitinkančią kryptį“. Norėta Energijos Komitetui suteikti didesnio autoritetingumo ir svorio. Pagal įstatymo projektą Energijos komitetas, kaipo studijų organas, turėjo ruošti Lietuvos energijos išteklių naudojimo planus ir teikti valdžios organams energijos ūkio reikalais savo išvadas. Bet įstatymo priėmimas Seime užtruko iki 1940 m. balandžio vidurio.
1938 m. vadovaujantysis „Elektros“ akcinės bendrovės darbuotojas Pr. Drąsutis „Energijos komiteto darbuose“ paskelbė Respublikos elektrifikacijos plano metmenis, kuriuos ruošė grupė specialistų. 1938 m. lapkričio 24 – 25 d. įvykusiame II Lietuvos inžinierių ir architektų suvažiavime energetikos sekcijoje L. Kaulakis pateikė išsamų pranešimą „Esama Lietuvos elektrifikacijos padėtis ir jos perspektyvinis išvystymas“.
1937 m. 1 kWh elektros energijos pagaminti durpės kainavo 5,21 ct., akmens anglys – 5,27 ct., o naftos produktai – 9,23 ct. Palyginus su elektros energijos kaina, kuri vidutiniškai Lietuvoje buvo 1,20 Lt/kWh, kintamosios išlaidos sudarė nežymią dalį. Užtat energetikos pelningumas buvo milžiniškas. Net belgų spauda pripažino, kad iš visų užsienyje investuotų kapitalų didžiausią pelną duoda investicijos Lietuvoje – belgai tuomet valdė dvi didžiausias elektros gamybos kompanijas.
Didelės elektros kainos stabdė tolesnę energetikos plėtrą. 1937 m. vienas Lietuvos gyventojas per metus suvartojo 15 kWh elektros energijos, šiek tiek daugiau, negu vienam gyventojui Rusijos imperijoje teko 1913 m. 1938 m. vienam Anglijos gyventojui elektros energijos teko 400, Švedijos – 1300, o Norvegijos – net 3300 kWh per metus. Pramonė Lietuvoje sunaudojo tik 45 % visos pagamintos elektros energijos. Vokietijai priklaususioje Klaipėdoje pramonė naudojo 85 % pagamintos energijos, o vienam gyventojui teko 288 kWh per metus.

Pirmoji okupacija

Lietuvą užėmus sovietinei armijai, 1940 m. liepos 25 d. įsteigtoje liaudies pramonės ministerijoje įkurtas Elektros skyrius, kuris privalėjo tarybinės santvarkos pagrindais reorganizuoti nacionalizuotą elektros ir radijo pramonę. Iš keturių šio skyriaus darbuotojų trys užsiėmė energetikos ūkiu, tai skyriaus viršininkas Pranas Drąsutis, vyr. inžinierius Antanas Gruodis ir inžinierius Jakovas Heleris. Skyrius pirmiausia turėjo nacionalizuoti visas viešojo naudojimo elektrines.
Nacionalizuotoms įmonėms valdyti trijų specialistų nepakako, todėl 1940 m. spalio 10 d. įsteigta Komunalinio ūkio komisariatui pavaldi Lietuvos TSR energijos valdyba, kurios valdytoju paskirtas inž. L. Šušys, vyr. inžinieriumi A. Gruodis, eksploatacijos skyriaus viršininku inž. J. Mačiūnas, technikos eksploatacijos sektoriaus vadovu inž. Jakovas Heleris. Planavimo skyriaus viršininku dirbo inž. Pr. Drąsutis.
Kad būtų lengviau dirbti mažosioms elektrinėms, kurios dažniausiai neturėjo techniškai išsilavinusio personalo, Lietuva buvo suskirstyta į devynis energijos tiekimo rajonus, kuriems vadovauti paskirti žinomesni energetikai. Buvo suvienodinti ir sumažinti elektros energijos tarifai. Tai sukėlė staigų elektros poreikių augimą, padidino elektrinių apkrovas, bet tuo pačiu ir labai apsunkino jų darbą. Kai kuriose vietovėse susidarė net konfliktinės situacijos. 1940 m. visų Lietuvos elektrinių instaliuotoji galia sudarė apie 68 MW, veikė 15 didesnių, per 500 KW galios, ir 350 mažesnės galios elektrinių.

Vokiečių okupacija

Antrojo pasaulinio karo metais Lietuvą užėmus okupacinei vokiečių armijai, visas Lietuvos energetinis ūkis pajungtas vokiečių karo reikmėms tenkinti. Centralizuotas energetikos valdymas išliko, tačiau Lietuvos energijos valdyba 1941 m. spalio 1 d. reorganizuota į vokiečių valdomą Rytų krašto energijos tiekimo bendrovės su apribota atsakomybe Lietuvos generalinį rajoną (vok. Energieversorung Ostland GmbH Generalbezirk Litauen:). Bendrovės centras buvo Rygoje. Lietuvos generaliniam rajonui priklausė stambiausios elektrinės ir dauguma elektros tiekimo linijų. Dauguma mažų elektrinių, kaip ir prieškario metais, priklausė privatiems savininkams.
Vokiečių okupacijos metais Lietuvos energetika merdėjo – vokiečiai norėjo su kuo mažesniais kapitaliniais įdėjimais iš veikiančių elektrinių išspausti didesnę elektros energijos gamybą. 1944 m. vokiečiams pasitraukiant iš Lietuvos, įsakyta didesnes elektrines demontuoti ir įrengimus išgabenti į Vokietiją, o nesuspėjus – išsprogdinti. Tik dalį įrengimų pavyko išgelbėti. Karo metais Lietuvoje nenukentėjo tik Bačiūnų elektrinė, Rėkyvos elektrinė ir Petrašiūnų popieriaus fabriko elektrinė. Praūžus karo audrai pirmiausia buvo atstatyti elektros paskirstymo tinklai, nors trūko ir medžiagų, ir transporto.

Pokario metai

1945 m. gegužės mėn. Lietuvos Vyriausioji energijos valdyba su visomis savo įmonėmis perduota TSRS Elektros stočių komisariatui ir pavadinta Lietuvos energijos rajonine valdyba. Jos pirmuoju viršininku apie mėnesį buvo Mečislovas Bartkevičius, vėliau jį pakeitė iš Maskvos atsiųsti Ivanas Basajevas ir Rodionas Jegorovas.
1950 m. pagal „Lenpromenergoprojekto“ techninę dokumentaciją Rėkyvos elektrinėje sumontuotas naujas 5200 kW generatorius, 1951 m. pastatytas naujas „Krasnyj kotelščik“ gamyklos 35 t/h garo galios katilas ir 6000 kW AEG firmos turbina. 1952 m. pradėjo dirbti 5600 kVA pastotė, įjungta pirmoji 35 kV elektros perdavimo linija Rėkyva – Akmenė, kurios tiekiama energija naudojosi statomas Akmenės cemento kombinatas. Pačioje statybų pradžioje (1947 m.) šiam būsimam Lietuvos statybų milžinui reikėjo 300 kW, po metų – jau 3000 kW galios per mėnesį, o projektinis galingumas buvo apie 16 mln. kWh per metus. Todėl į Akmenę iš Vilniaus buvo perkeltas 3000 kW galios energetinis traukinys. Tik 1952 m., nutiesus 110 kV EPL Rėkyva – Akmenė ir pastačius 5600 kVA galingumo pastotę, Akmenės aprūpinimas energija pagerėjo.
1957 m. visas energetinis ūkis perduotas Liaudies ūkio tarybos energetinio ūkio valdybos žinion. 1958 m. Tarybų Sąjungoje įvyko ūkio valdymo reorganizacija, suteikusi daugiau teisių vietinėms organizacijoms. Tuometinė LTSR vyriausybė, norėdama geriau apginti Lietuvos interesus, sprendžiant Lietuvos energetikos plėtrą, prie Ministrų Tarybos Mokslo ir technikos komiteto įkūrė visuomeniniais pagrindais veikiančią Nuolatinę energetikos ugdymo komisiją. Ši komisija buvo įpareigota numatyti pagrindines Lietuvos energetikos plėtojimo ir valdymo kryptis, svarstyti Respublikos energetikos plėtojimo ir valdymo perspektyvinių planų ir prognozių metmenis, teikti šiais klausimais pasiūlymus, reikšti nuomonę dėl naujų svarbių energetinių objektų statybos ir energetinių sistemų tolesnio vystymo tikslingumo, teikti pasiūlymus dėl energetikos mokslinių tyrimo darbų tematikos, jų vykdymo ir finansavimo, dėl energetikos specialistų rengimo respublikai. Ilgą laiką šiai komisijai vadovavo akademikas prof. Algirdas Žukauskas ir jo pavaduotojas prof. Leonas Kaulakis.
Lietuvoje esančių energetikos įmonių vadovaujančius postus perėmus Lietuvoje išugdytiems specialistams, žymiai pagerėjo energetinių įmonių valdymas ir darbas, sustiprėjo Lietuvos energetinis ūkis. Buvo sukurtos pajėgios projektuotojų, statybininkų ir remontininkų organizacijos.
1961 m. pastatyta ir 1962 m. kovo 26 d. įjungta 330 kV įtampos linija (tuo metu veikusi 110 kV įtampa) Šiauliai – Jelgava, kuria Lietuvos energetinė sistema prijungta prie Šiaurės vakarų jungtinės energetinės sistemos. Vėliau. pastačius Ignalinos AE, nutiestos naujos linijos nuo šios elektrinės.
1990 m. Lietuvos elektrinės šalies elektros vartotojams pardavė 16,4 mlrd. kWh (58 %) pagamintos elektros energijos ir 11,97 milijardų kWh tiekė Latvijai, Rusijai bei Baltarusijai.

Energetika po 1990 m

Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo įsteigus Energetikos ministeriją, visų miestų šilumos tinklai tapo Lietuvos valstybinės energetikos sistemos „Lietuvos energija“ filialais. Nepatenkinta Lietuvos nepriklausomybės siekiu, tuometinė TSRS vadovybė pradėjo ekonominę blokadą. Neritmingai pradėjo dirbti Mažeikių naftos perdirbimo gamykla, todėl sutriko mazuto tiekimas.
1991 m., atkūrus šalies nepriklausomybę, Lietuva tapo 31-ąja pasaulio valstybe, naudojančia branduolinę energiją elektros energijai gaminti. Šalis įsipareigojo, jog eksploatuodama Ignalinos AE nesukels branduolinės grėsmės žmonijai ir aplinkai, kad branduolinės medžiagos bei technologijos bus naudojamos tik taikiems tikslams.
Netrukus pradėta kurti branduolinės saugos reguliavimo sistema, kurios uždavinys – rūpintis, kad Lietuvos Respublikos nustatytas saugos reikalavimų lygis atitiktų tarptautinius reikalavimus. 1991 m. spalio 18 d. LR Vyriausybės nutarimu įkurta Valstybinė atominės energetikos saugos inspekcija (VATESI). Per dešimtmetį atominės elektrinės saugai gerinti investuota beveik 700 mln. litų, kuriuos skyrė Lietuva, taip pat užsienio šalys per dvišales ir daugiašales bendradarbiavimo programas bei tarptautinės organizacijos.
Ignalinos AE nuo pat jos eksploatavimo pradžios buvo svarbi elektros energijos tiekėja Lietuvai ir kaimyninėms respublikoms. Dėl labai pabrangusio organinio kuro, daugiausia importuojamo iš Rusijos, elektros energijos gamybos savikaina branduolinėje jėgainėje buvo beveik dvigubai mažesnė nei kitose elektrinėse. 1991 m. Ignalinos AE gamino 60 %, o 1993 m. – net 88 % visos šalies elektros energijos. Vėliau ši dalis sumažėjo, ypač nuo 2005 m., kai buvo uždarytas pirmasis blokas.
1994 m. sukurtos Specialios paskirties akcinės bendrovės, kurios į savo balansą perėmė aplinkinių rajonų šilumos tinklus bei katilines. Daugelis jų buvo labai nugyventos, kai kurios naudojo labai brangų dyzelinį ir krosnių kurą, kitose dar buvo deginama akmens anglis, durpės, pjuvenos, nuodinga skalūnų alyva. 1997 m. šios bendrovės buvo atskirtos nuo AB „Lietuvos energija“ ir perduotos savivaldybių žinion. Per kitus dvejus metus nuo stambių regioninių įmonių atskirti rajonų šilumos ūkiai, liko neišdraskyti tik Panevėžio šilumos tinklai. Miesto ir rajonų savivaldybės liko pagrindinėmis įmonės akcininkėmis. 2002 m. energetikos bendrovėms buvo panaikintas specialiosios paskirties įmonės statusas.
Nacionalinėje energetikos strategijoje, kuri buvo patvirtinta Seimo 1999 m. spalio 5 d. nutarimu Nr. VIII-1348 (Žin., 1999, Nr. 86-2568), suformuluotos pagrindinės Vyriausybės energetikos ūkio pertvarkos ir plėtros nuostatos laikotarpiui iki 2020 m. Strategija atnaujinta 2002 m. spalio 10 d. Joje numatyti konkretūs sprendimai dėl Ignalinos AE galutinio eksploatavimo nutraukimo sąlygų ir terminų, atsižvelgta į naujus aplinkosaugos reikalavimus, patikslintos ir pataisytos energetikos plėtros kryptys.
Atnaujinant Strategiją, atsižvelgta į svarbiausius ekonomikos ir energetikos pokyčius, panaudota sukaupta patirtis ir informacija, reikalinga planuojant ir prognozuojant atskirų energetikos sektorių raidą, atsižvelgta į energetikos plėtros planus Lietuvoje bei kaimyninėse valstybėse, pasaulines tendencijas aplinkosaugos ir rinkų liberalizavimo srityje.
Į Lietuvos pirminės energijos balansą vis didesnį indėlį įneš atsinaujinantys ir vietiniai energijos ištekliai (mediena, durpės, įvairios degios atliekos, vėjo bei vandens energija ir kt.), kurių galimybės iki šiol panaudojamos nepakankamai. Be to, esamos centralizuoto šilumos tiekimo sistemos leidžia gerokai išplėsti kombinuotą šilumos ir elektros gamybą, o kartu daug efektyviau panaudoti pirminę energiją.
Naują impulsą energetikos plėtrai davė 2003 m. priimtas Šilumos ūkio įstatymas, kuriame numatyta skatinti kogeneracinę šilumos ir elektros energijos gamybą. Energetikams vėl buvo grąžinta pastatų vidaus tinklų priežiūra. Įstatymas paskatino ir pastatų renovaciją, kad gyventojai būtų labiau suinteresuoti mažiau mokėti už šildymą.

Energijos ištekliai

Lietuvoje iš neatsinaujinančių energijos išteklių yra tik durpės. Tačiau kurui, uždarius Rėkyvos elektrinę, jų suvartojamas tik nežymus kiekis, daugiausia mažuosiuose katiluose vietiniam šildymui. Iki 1992 m. pagrindinis energijos šaltinis elektros ir šilumos energijos gamybai stambiose jėgainėse (be atominės energijos) buvo importuojama nafta ir iš jos gaminamas mazutas. Tačiau, padidėjus naftos kainoms, mazutas daugelyje jėgainių liko tik kaip alternatyvus kuras dujų tinklų avarijos atveju ar kompensacinis kuras šilumos gamyboje, kai tenka viršyti nustatytus dujų sunaudojimo kiekius. Dujų kasmet sunaudojama vis daugiau – 2005 m. importuota 3116 mln. kub. m.