Naratologija

Naratologija – būdai, nurodantys, kaip teorija, naratyvo tyrimai bei struktūra veikia mūsų suvokimą. Nors iš esmės žodis remiasi bet kokiu sistemingu naratyvo tyrinėjimu, tačiau praktiškai jis yra labiau apibrėžtas. Tai yra anglizmas, kilęs iš prancūziško žodžio narratologie, kurį pristatė Cvetanas Todorovas (Grammaire du Décaméron, 1969). Naratologija buvo naudojama dar gerokai prieš jos atsiradimą. Jos teorinės ištakos yra siejamos su Aristoteliu („Poetika“), bet nutarta, jog modernioji naratologija prasidėjo nuo rusų formalistų, pagrinde Vladimiro Propo (Morphology of the Folktale, 1928).

Istorija

Naratologijos ištakos yra stipriai susietos su struktūralizmo formalia apibrėžimo sistema, pritaikoma bet kokiam naratyvo turiniui, analogiškai gramatikos atžvilgiu, sakiniai yra apdorojami kalbotyros formomis. Kaip bebūtų, ši procedūra neapibūdina šiandieninių naratologijos tyrinėjimų; tai nusako Percy Lubbock darbas „The Craft of Fiction“ (1921).
1966 m. specialus prancūzų žurnalo „Communications“ leidimas buvo laikomas labai įtakinga šios srities mokslinių tyrimų programa ir net manifestas. Į jį įėjo Barthes, Claude Brémond, Genette, Greimo, Todorovo ir kitų straipsniai, kurie savo ruožtu išplaukdavo iš Vladimiro Propo darbų.
Jonathan Culler (2001) naratologiją apibūdino kaip daug sričių apimantį mokslą, kuris „besąlygiškai apjungtas ir atpažįstamas tame, jog naratyvo teorija reikalauja skirtumo tarp „istorijos“, veiksmų eiliškumo ar įvykių suvokiamų nepriklausomai nuo teksto išraiškos ar įvykių nupasakojimo“ Pirmą kartą tai pasiūlė rusų formalistai, kurie dirbo su dvieiliais: fabula ir siužetu. Kiek vėliau, alternatyvių kombinacijų pasisekimas išlaikė esminį dvinarį impulsą, pavyzdžiui histoire/discours, histoire/récit, story/plot. Struktūralizmo prielaida, jog fabula ir siužetas gali būti tyrinėjami atskirai privedė prie dviejų skirtingų tradicijų: teminės (Propp, Bremond, Greimas, Dundes, et al.) ir modalinės (Genette, Prince, et al.) naratologijos. Pirmoji apsiriboja semiotine veiksmų sekos formalizacija, tuo tarpu pastaroji nagrinėja pasakojimo manierą, balsą, nuomonę, chronologinės tvarkos pasikeitimus, ritmą ir dažnį. Daugelis autorių (Sternberg, 1993, Ricoeur, 1984, and Baroni, 2007) reikalavo, jog teminė ir modalinė naratologijos nebūtų vertinamos atskirai, ypač, kai susiduriama su naratyvo sekos ir siužeto funkcijomis.
James Phelan, „Naratyvo“ (Tarptautinės naratyvo studijų draugijos žurnalas) redaktorius, taip pat parašė nemažai knygų bei straipsnių apie naratyvo teoriją. Su Frederick Luis Aldama, Brian McHale ir Robyn Warhol, Phelan perdavė projektą „Naratyvas“ Ohajo valstijos universitetui.

Pritaikymai

Reiktų išskirti, jog naratologinis darbas, tam tikru mastu, labiau priklauso nuo akademinės disciplinos nei nuo kokios nors teorinės pozicijos. Metodas yra taikomas bet kuriam naratyvui ir jo įprastuose tyrinėjimuose, vis-a-vis Propp, ne literatūriniai naratyvai būdavo įtraukiami. Visgi terminas „naratologija“ dažniausiai taikomas literatūros teorijoje ir kritikoje, taip pat kino teorijoje ir kiek mažiau kino kritikoje. Mažiau įprastas naratologijos metodų taikymas priskiriamas sociolingvistiniams pasakojimo garsais (William Labov), pokalbio, teksto analizių tyrinėjimams, kad išvengti iškylančių naratyvų spontaniškame verbaliniame bendravime. Tačiau sudėtinė analizė, kai naremai yra laikomi pagrindiniais naratyvo struktūros vienetais, gali sutapti ir su lingvistikos, semiotikos ar literatūros teorijos sritimis.