google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandar Vučić

Biografija

A. Vučičius gimė Belgrade ekonomisto ir žurnalistės šeimoje. Giminės iš tėvo Anđelko pusės buvo kilę nuo Bugoino (dab. Bosnija ir Hercegovina), per II pasaulinį karą nukentėję nuo kroatų ustašių. Naujaisiais laikais jo giminės namai buvo sugriauti per Kroatijos nepriklausomybės karą.
Baigė Belgrado universiteto Teisės fakultetą. Mokėsi anglų kalbos Braitone (Anglija). Kurį laiko turėjo verslą Londone. Po to grįžo į Jugoslaviją, kur dirbo žurnalistu Palėje, Bosnijoje. Ėmė interviu iš Bosnijos serbų lyderių Ratko Mladičiaus ir Radovano Karadžičiaus.

Politinė karjera

Praeityje – Serbijos ministras pirmininkas (2014–2017), Serbijos progresyvinės partijos pirmininkas, gynybos ministras. Keturiolika metų buvo Serbijos radikalų partijos generalinis sekretorius.
2017 m. gegužės 31 d. pradėjo eiti Serbijos prezidento pareigas.

Politinės pažiūros

Balkanų karo metu jis buvo artimas Slobodano Miloševičiaus sąjungininkas.
A. Vučičius 2016 m. rugpjūčio mėn. pareiškė, kad geriausias sprendimas Kosovo problemai būtų, jei Serbija pripažintų Kosovo nepriklausomybę, tačiau tai neįmanoma ir to nebus. Tapęs prezidentu, pabrėžė būtinumą normalizuoti santykius su Kosovu. Save pristato kaip proeuropietišką politiką. Pritaria bendradarbiavimui su NATO, tačiau su sąlyga, kad Serbija laikysis karinio neutralumo ir neprisijungs prie šio karinio bloko.
Palaikydamas tradicinę Serbijos sąjungininkę Rusiją nepritarė prieš ją nukreiptoms Vakarų šalių sankcijoms.
Aleksandras Liapunovas

Biografija

Tėvas astronomas, Demidovo teisės licėjaus direktorius Michailas Liapunovas, broliai kompozitorius Sergejus Liapunovas ir kalbininkas Borisas Liapunovas. Tėvui 1868 m. mirus motina su vaikais 1870 m. persikėlė į Žemutinį Naugardą, ten Aleksandras 1876 m. aukso medaliu baigė gimnaziją. 1880 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą. 1885–1902 m. dėstė Charkovo universitete, 1887–1893 m. Charkovo technologijos institute; nuo 1892 m. profesorius. 1901 m. Peterburgo mokslų akademijos narys. 1902–1917 m. dirbo Peterburgo mokslų akademijoje. 1917 m. su sergančia plaučių tuberkulioze žmona apsigyveno Odesoje. 1918 m. dėstė Odesos universitete. Mirus žmonai nusišovė.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – potencialo teorija, tikimybių teorija. Sukūrė mechaninių sistemų pusiausvyros ir judėjimo stabilumo teoriją ir jos matematinį aparatą. Ištobulino tolygiai besisukančio skysčio figūrų teoriją, įrodė, kad egzistuoja vienalyčių ir nevienalyčių skysčių pusiausviros figūros, artimos elipsoidui ir sferai, kad kriaušės pavidalo pusiausviros figūros nestabilios. Ištyrė elektros potencialo priklausomybę nuo netolygiai pasiskirsčiusių paviršiuje krūvių, įrodė, kad Dirichlė uždavinio Gryno funkcijos yra simetriškos. Tikimybių teorijoje sukūrė charakteristinių funkcijų metodą, apibendrinęs P. Čebyševo ir A. Markovo tyrimus įrodė Liapunovo teoremą.
Edmundas Valantiejus

Biografija

1979 m. baigė Vilniaus 47-ąją technikos mokyklą, laikrodininkas – graveris.
UAB „Vudva“ direktorius.
Pilietinės demokratijos partijos, Tvarka ir teisingumas Kretingos rajono skyriaus narys. Nuo 2007 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Laima, vaikai Ingrida, Evaldas, Marius.
Vandenyno gelmės

Vandenyno gelmės arba vandenyno gelmė yra žemiausias vandenyno sluoksnis, kuris yra žemiau termoklinos ir aukščiau jūros dugno. Į šią vandenyno dalį labai mažai arba iš viso nepatenka jokios šviesos ir čia gyvenantys organizmai gauna sau reikalingas organines medžiagas iš eufotinės zonos.

Šviesa

Natūrali šviesa nepasiekia vandenyno gelmių. Kadangi fotosintezė nėra galima be šviesos, čia negyvena augalai. Dėl šios priežasties, čia gyvenantys organizmai turi gauti energijos šaltinių iš kitur.

Slėgis

Kadangi slėgis, einant į gylį, kas 10 metrų didėja apie 1 atmosferą, slėgis, kurį patiria organizmai yra milžiniškas.

Druskingumas

Druskingumas yra pastovus per visas vandenyno gelmes. Tiesa, yra šiek tiek mažų druskingumo skirtumų, bet ne ekologiškai reikšmingų, išskyrus Viduržemio ir Raudonąją jūras.

Temperatūra

Didžiausio temperatūros pokyčio sritis vandenyne yra perėjimo zona tarp vandenų paviršiaus ir vandenyno gelmių.
Kumana

Istorija

Kumana – viena pirmųjų kolonizatorių įkurtų gyvenviečių Pietų Amerikoje. 1515 m. čia bandė įsikurt vienuoliai pranciškonai, tačiau vietiniai indėnai gyvenvietę keliskart sugriovė. 1521 m. Kumana buvo atstatyta Gonzalo de Ocampo, 1569 m. Diego Fernandez de Serpa. Vėliau miestas kentėjo nuo žemės drebėjimų.
Kumanoje gimė vienas iš pagrindinių Lotynų Amerikos išsivadavimo karų herojų Antonio José de Sucre.
Oktantas

Oktantas (Octans, Oct) – 50-as iš 88-ių pagal dydį pietinio pusrutulio žvaigždynas. Šiame žvaigždyne yra pietinis dangaus polius (arti sigma Oct). Lietuvoje nematomas. Blyškus. 1763 m. žvaigždynui pavadinimą suteikė Nicolas Louis de Lacaille.
Sorija

Istorija

Miestas žinomas nuo romėnų laikų.
Narušiškis

Istorija

Minimas 1554 m. Balninkų inventoriuje (jame gyveno Jokubas ir Petras Narušėnai), taip pat 1654 m. – Videniškių krikšto metrikų knygoje (gyveno Jurgis Narušėnas, Danielis Maigys ir kt.). XVI–XVII a. kaimo vardas buvo Narušiai. 1670 Narušių dvaro valdytojas buvo Mykolas Križanavičius.
Balbieriškio herbas

Aprašas

Sidabriniame herbinio skydo lauke, virš tridantės juodos skydo papėdės, raudonas laivelis su raudona bure ir vėliava.

Simbolika

Tridantė kalva papėdėje simbolizuoja Balbieriškio vardo kilmę, laivelis su bure – geografinę padėtį šalia Nemuno, kuris buvo prekybos kelias, svarbų miestelio raidai.

Istorija

Balbieriškio vardas kildinamas iš Barbieros upelio itekančio į Nemuną, o upelio pavadinimas kilęs iš Nemune esančios Barbieros rėvos. 1847 m. Miesteliui priklausant Suvalkų gubernijai pirmą kartą buvo parengtas herbas su šv. Vincento atvaizdu. Herbo projekto autorius Marijanas Gumowski. Pagal istorinius šaltinius nė viena Balbieriškio bažnyčia nebuvo pavadinta šventojo vardu, tuo labiau jo atvaizdo nė vienoje nebuvo. Yra prielaida, kad šv. Vincentas kažkaip galėjo būti susijęs su buvusiu dvaro savininku Lietuvos lauko etmonu ir didžiuoju iždininku Vincentu Aleksandru Gosievskiu.
Lietuvos heraldikos komisija nusprendė jog šv. Vincentas niekaip nesiejamas su dabartiniu Balbieriškiu. Nutarta herbe panaudoti miestelio vardo kilmę.
Balbieriškio herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 2001 m. kovo 1 d. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Advento vainikas

Advento vainikas – vienas pastarojo laikmečio krikščioniškųjų prieškalėdinio laikotarpio atributų, simbolizuojantis keturių advento savaičių laikotarpį Vakarų bažnyčių liturginiame kalendoriuje. Šis vainikas su keturiomis žvakėmis priimtas liuteronų praktikoje, nors pastaruoju metu jis išplito į daugelį kitų krikščionių konfesijų. Įprasta puošti vainikus tiek šeimose, tiek bažnyčiose.

Simbolika

Advento vainikas yra apskritimo formos, reiškiančios negęstančią saulę ir jos metinį ciklą. Paprastai vainikas yra horizontalus visžalis vainikas su keturiomis žvakėmis, kartais su penkta balta žvake centre. Pirmosios advento sekmadienio žvakės įžiebimą gali lydėti Biblijos skaitymas, susikaupimas, malda. Kiekvieną vėlesnę savaitę uždegama vis kita žvakė. Pirmosios žvakės būna violetinės spalvos, reiškinčios maldą, atgailą. Daugelis advento vainikų turi penktą, arba Kristaus žvakę, nes Kristus vadinamas „pasaulio šviesa", o žmogų apgaubusi nuodėmės tamsa. Su kiekvienos žvakės įžiebimu išsisklaido vis daugiau tamsos. Paskutinė žvakė sušvinta Kalėdų išvakarėse arba Kalėdų dieną.

Istorija

Advento vainikas pirmą kartą buvo nupintas XIX a. Hamburge. Evangelikų bažnyčios pastorius Johann Hinrich Wichern (1808–1881) rūpinosi beglobiais vaikais, teikė jiems paramą. Per 1838 m. adventą pastorius, norėdamas, kad vaikai labiau pajustų šį laikotarpį, sugalvojo, kad nuo gruodžio pirmos dienos kiekvienas galėtų uždegti po spalvotą žvakutę. Taip kasdien būdavo uždega­ma po vieną žvakę, kurias pradėta statyti ant medinio rato, tapusio dideliu šviesos vainiku. Nuo 1851 m. imta vaini­ką puošti žaliomis eglės šakomis – gyvybės simboliu. Buvo sudėtinga namuose patalpinti vainiką su dvidešimt keturiomis žvakėmis, todėl vėliau liko tik keturios žvakės, žyminčios keturis advento sekmadienius: trys violetinės ir viena rožinė.
XX a. pradžioje iš liuteronų šį paprotį perėmė vokiečių katalikai. 1920–1930 m. paplito JAV, pirmiausia tarp vokiečių imigrantų. Vėliau pasaulyje advento vainiką išpopuliarino popiežius Jonas Paulius II, kai vainiką imta puošti šalia Šv. Petro aikštėje statomos prakartėlės. Šią tradiciją palengva perima ir stačiatikiai, tik jų vainike statomos šešios žvakės, nes tiek savaičių trunka stačiatikių prieškalėdinis laikotarpis.

Lietuvoje

Advento vainikas iš germaniškų kraštų pirmiausiai buvo paplitęs Mažojoje Lietuvoje, Klaipėdos krašte. Lietuvininkų vainikai buvo mažiau puošnūs, nupinti iš karklų vytelių. Iš vytelių pasigamintas ratas buvo apsukamas jaunomis eglišakėmis, pridedant rūtų šakelių, kankorėžių, samanų, džiovintų vaisių, viduje pastatant keturias žvakes. Klaipėdos krašto advento vainike žvakės nebuvo statomos visos kartu, bet kas sekmadienį įstatant ir uždegant po vieną žvakę. Kartu pasimelsdavo, giedojo Kalėdų giesmes. Vėlyvesne tradicija tapo ant laukujų durų užkabinti nedidelį vainiką iš pušies šakelių. Toks advento vainikėlis buvo puošiamas raudonu kaspinu ir varpeliu. Kūčių vakarą advento vainikus sudegindavo ir įžiebdavo žvakutes ant eglutės.
Vladimiras Kančiauskas

Vladimiras Kančiauskas (g. 1945 m. spalio 28 d. Klaipėdoje) – Lietuvos skulptorius.

Biografija

1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą.
Kuria dekoratyvines skulptūras („Vėjapūtis“, Vilnius, 1979 m., „Alytus“, Alytus, 1986 m., „Giesmė“, 1988 m., „Smėlio laikrodis“, 1988 m., „Dialogas“, 1990 m., visos Vilniuje, „Tylos vartai“, Europos parkas prie Vilniaus, su M. Orsini, 1994 m., „Laukimas“, Vašingtonas, 1998 m., „XX a. didysis liudininkas“, Vilnius, 2000 m.), skulptūrinius portretus („Liudvikos portretas“, 1982 m.). Kūriniuose dažnai derina poliruotą metalą ir akmenį. Būdingos apibendrintos formos, netikėti, daugiareikšmiai vaizdiniai. 1999 m. Vilniuje, priešais Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos pastatą, įkūrė savo skulptūrų parką „Tylos kiemelis“. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose (Tojomuros bienalė, Japonija, 1999 m. ir 2001 m.). Individualios parodos: Niujorkas, 1988 m., Mykolajivas, Ukraina, 1990 m., Takoma, JAV, 1998 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Jaroslavas Potockis

Biografija

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Karūnos artilerijos generolo ir Targovicos konfederacijos maršalo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) antrasis sūnus nuo antros santuokos su Žozefina Amelija Mnišek (1754–1798).
Buvo mokytas namų sąlygomis. 1810 m. buvo paskirtas imperatoriaus rūmų kamerjunkeriu ir kelių susisiekimo inžinierių korpuso papulkininkiu, po to gyveno užsienyje.
1812 m. pabaigoje Jaroslavas Potockis grįžo į Rusiją ir po to buvo vienu iš kelių susisiekimo inžinierių korpuso vadovaujančių direktorių.
1813 m. gegužės 16 d. jis pulkininko laipsnyje perėjo į Rusijos karinę tarnybą. 1814 m. balandžio 4 d. buvo paskirtas imperatoriaus Aleksandro Pavlovičiaus fligeladjutantu.
1816 m. rugpjūčio 30 d. grafas Jaroslavas Potockis gavo generolo-majoro laipsnį. 1830 m. sausį buvo paskirtas imperatoriaus rūmų gofmaršalu.

Šeima ir vaikai

Buvo vedęs Mariją Rževuską (1786–?), Karūnos armijos generolo-majoro ir Karūnos lauko etmono Severino Rževuskio (1743–1811) ir Konstancijos Liubomirskos (1763–1840) dukterį. Santuokoje gimė du sūnūs, kurių palikuonys dabar gyvena JAV ir Krokuvoje. (Tai vieninteliai Stanislovo linijos tęsėjai).
Renatas Norkus

Biografija

1992 m. baigė Vilniaus Universiteto Teisės fakultetą. 1991 m. pradėjo dirbti Užsienio reikalų ministerijoje – buvo trečiuoju sekretoriumi URM Vidurio ir Rytų Europos skyriuje, antruoju sekretoriumi Europos ir Saugumo Bendradarbiavimo skyriuje.
1993-1994 m. mokėsi Tarptautinės saugumo politikos kursuose Ženevos Tarptautinių studijų institute Šveicarijoje, dirbo Romos Tarptautinių reikalų institute Italijoje.
Nuo 1994 m. iki 1997 m. vadovavo Krašto apsaugos ministerijos Politikos planavimo departamentui.
1998–1999 m. buvo URM Politikos departamento Amerikos šalių skyriaus vadovas, vėliau 2 metus dirbo Lietuvos misijoje prie NATO misijos vadovo pavaduotoju.
Nuo 2001 m. iki 2004 m. rugpjūčio dirbo Lietuvos ambasadoje Vašingtone ambasados vadovo pavaduotoju. 2004 m. rugpjūčio-lapkričio mėn. dirbo URM Saugumo politikos departamento direktoriaus pavaduotoju.
2004 – 2008 m. dirbo Krašto apsaugos ministerijos sekretoriumi gynybos politikai ir tarptautiniams ryšiams.
2008 m. rugpjūčio mėn. paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi prie Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO), Tarptautinės atominės energijos agentūros, Visuotinio branduolinių bandymų uždraudimo organizacijos, Jungtinių Tautų pramonės vystymo organizacijos ir Jungtinių Tautų skyriaus Vienoje.
2012 m. sausio mėn. - 2014 m. gruodžio mėn. - Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Rusijos Federacijoje 
2015 - 2017 m. vadovavo URM Transatlantinio bendradarbiavimo ir saugumo politikos departamentui.
Nuo 2017 m. rugpjūčio 18 d. - Lietuvos ambasadorius Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos karalystėje bei Omano Sultonatui 
Moka anglų, rusų, italų bei prancūzų kalbas.
2003 m. R.Norkus apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi. Turi nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus diplomatinį rangą.
Kęstutis Subačius (1937)

Biografija

1942–1945 m. gyveno Veisiejuose. Po karo su tėvais persikėlė į Užlieknius (Šilutės rajonas). Mokėsi Juknaičių septynmetėje mokykloje, 1958 m. baigė Kauno politechnikumo pramoninės civilinės statybos skyrių. Nuo 1958 m. Skuodo rajono statybinės organizacijos darbų vykdytojas. 1962 m. įstojo į Kauno politechnikos instituto Statybos fakulteto vakarinį skyrių, kartu dirbo Kauno statybos-remonto tresto valdyboje.
1965–1976 m. Skuodo rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1975 m. baigė Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1976–1977 m. Kapsuko rajono, 1977–1990 m. Kapsuko miesto LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1990–1992 m. Marijampolės krikščioniškosios kultūros centro reikalų valdytojas.  Nuo 1992 m. užsiima verslu bei visuomenine veikla.Parašė keletą knygų ir paskelbė per 30 straipsnių miesto plėtotės, statybos, kultūros ir istorijos temomis.
Ancijus

Istorija

Pasak legendos, Ancijus įkurtas Odisėjo sūnaus Antėjo. Nuo V a. pr. m. e. iki romėnų užkariavimo miestas buvo volskų sostinė. 338 m. pr. m. e. miestą užėmė romėnai ir vadino Ancijumi (lot. Antium). Miestas tapo romėnų valdovų ir didikų poilsiaviete. Ancijuje gimė Romos imperatoriai Kaligula ir Neronas. 59 m. Neronas įkūrė uostą.
Žlugus Romos imperijai miesto reikšmė sumenko, jis buvo nuniokotas arabų antpuolių. 1698 m. popiežių Inocento XII ir Klemenso XI iniciatyva pastatytas naujas uostas, Ancijus tapo svarbiu prekybos centru ir kurortu. 1944 m. sausio – gegužės mėn. prie Ancijaus išsilaipinus Didžiosios Britanijos ir JAV desantui vyko smarkūs mūšiai su vokiečių kariuomene, užtverusia Sąjungininkams kelią iš pietų Italijos į Romą.
Ukrainos TSR herbas

Ukrainos TSR herbas – vienas Ukrainos TSR valstybinių simbolių, kuris buvo patvirtintas 1919 m. kovo 14 d. ir su nežymiais pakeitimais naudotas iki 1992 m. Juostos, juosiančios kviečių varpas, centre, ukrainietiškai parašyta „Ukrainos TSR“ (ukr. Українська PCP), o kraštuose – „Visų kraštų proletarai, vienykitės!“ (ukr. Пролетарі всіх країн, єднайтеся!).

Ukrainos TSR herbo istorija

Ukrainos TSR Konstitucijoje, patvirtintoje Ukrainos Tarybų suvažiavime 1919 m. kovo 10 d. ir 1919 m. kovo 14 d. galutinai Centrinio vykdomojo komiteto priimtoje Konstitucijos redakcijoje herbas aprašytas 34-ame straipsnyje:
„U.T.S.R. herbas susideda iš vaizdo raudoname skyde – auksinio pjautuvo ir kūjo saulės spinduliuose, apjuosto kviečių vainiku ir užrašu rusų ir ukrainiečių kaba: 1) U.T.S.R.; 2) Visų kraštų proletarai, vienykitės!.“
1929 m. Konstitucijoje (80 straipsnis) herbas stipriai nepakito. Viršutinėje raudono skydo dalyje buvo pridėta santrumpa „U.S.T.R.“ (Ukrainos Socialistinė Tarybų Respublika).
„Stalinistinė“ Konstitucija nežymiai pakeitė Ukrainos TSR herbą. Herbe atsirado santrumpa „UTSR“, šiek tiek pakito piešinys – padaugėjo saulės spindulių.
1947 m. vasarą, Ukrainos komunistų partija aptarė klausimą dėl Ukrainos TSR herbo suvienodinimo su TSRS herbo standartu: viršutinėje dalyje buvo nuspręstą pridėti žvaigždę, pakeisti užrašų išdėstymą. remiantis Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo nurodymu, nuo 1949 m. lapkričio 21 d. ir įstatymu, priimtu Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos 1950 m. liepos 5 d., viršutinėje Ukrainos TSR herbo dalyje pridėta raudona penkiakampė žvaigždė, vietoje devizo herbo apačioje buvo užrašytas Respublikos pavadinimas ukrainiečių kalba, o devizas, rusų ir ukrainiečių kalbomis perkeltas ant raudonos juostos vainiko kraštuose.

Aprašymas

Valstybinis Ukrainos TSR herbas susideda iš auksinio pjautuvo ir kūjo, pavaizduotų raudoname skyde, apšviestų saulės spinduliais ir įrėmintų javų varpomis, raudonos juostos su užrašu: vainiko apačioje „Ukrainos TSR“, dešinėje pusėje rusiškai „Visų valstybių proletarai, vienykitės!“ ir kairėje tas pats užrašas ukrainiečių kalba. Herbo viršuje penkiakampė žvaigždė. Herbo aprašymas pateiktas Ukrainos TSR Konstitucijos 124 straipsnyje.
Vilniaus Salininkų gimnazija

Istorija

Mažoji lietuviška enciklopedija rašo, kad pradinė Salininkų mokykla įsteigta 1920 m. 1928 m. mokykla buvo tikrinama, o 1940 m. į Vilniaus apskrities pradžios mokyklų sąrašą įrašyta ir Salininkų pradinė mokykla. 1941–1942 m. nuomotos 30 m 2 patalpos pradžios mokyklai. 1944 m. spalio 30 d. pradėti nauji mokslo metai. Buvo dėstoma lenkų kalba. Mokyklos vedėja – J. Kurkulaitė. Po Antrojo pasaulinio karo, šeimininkams išvykus į Lenkiją, pastatas liko mokyklai.
Švietimo ministerijai leidus 1957 m. įsteigtos klasės lietuvių dėstomąja kalba. Nuo tol mokykla dvikalbė: lietuvių ir lenkų. 1964 m. rugsėjo 19 d. atidaryta nauja aštuonmetė mokykla. Mokykloje buvo dėstoma lietuvių ir rusų kalbomis. Tuo metu mokėsi 264 mokiniai, dirbo 20 mokytojų: J. Gaižutytė, T. Pacelis, G. Poškienė, V. Papreckienė, S. Sabaliauskienė, M. Mikulskaja, A. Martysevič, A. Damarodienė ir kiti.
1976 m. aštuonmetė mokykla tapo vidurine mokykla ir persikėlė į naują 590 vietų pastatą su aktų ir sporto salėmis, valgykla ir erdviais kabinetais. Mokykloje dirbo 34 mokytojai, mokėsi 433 mokiniai. Mokiniams pageidaujant veikė daug įvairių būrelių: astronomų, liaudies šokių, sporto, jaunųjų radiotechnikų, lengvosios muzikos pažinimo, etnografinis, akordeono ir dar daugelis kitų. Mokykla tapo kultūros centru, ją aplankydavo daug svečių: šokėjų, dainininkų, aktorių, kitų žymių veikėjų. Toliau sėkmingai darbavosi iš aštuonmetės mokyklos atėję mokytojai: V. Silickienė, R. Gailiušienė, R. Barčienė, M. Pacelienė, S. Sabaliauskienė, O. Visockienė, Z. Voleišo, I. Malijonienė, K. Deveikienė, D. Norkūnienė, A. Mačys, bibliotekos vedėja R. Arštikienė.
1984 m. mokykloje dirbo 40 mokytojų. Nuo 1988 m. Salininkų mokykla tapo trikalbė, mokyta lietuvių, rusų, lenkų kalbomis. 1993 m. mokykla gavo naują pastatą, kuriame įsikūrė pradinės klasės – mokyklos filialas. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos 2012 m. liepos 18 d. sprendimu Vilniaus Salininkų vidurinė mokykla pertvarkyta į Vilniaus Salininkų gimnaziją.

Mokiniai

Per 25 metus išleistai 677 abiturientai. Mokyklą baigė 4 aukso ir 19 sidabro medalininkų, 11 – su pagyrimu.
Kupletas

Kupleto vartosena poezijoje

Beveik kiekviename eilėraštyje yra kupletai. Kupletų nėra tik tuose eilėraščiuose, kurie rašomi "ištisu tekstu", o ne kupletais. Taip dažnai yra poemose. Beveik visi autoriai yra parašę bent kelis eilėraščius, suskirstytus kupletais.
Tautgailiai II

Istorija

Nuo 1920 m. kaimas priklausė Kruopių valsčiui, nuo 1950 m. – Žarėnų apylinkės kaimas. 1950–1990 m. kaimas priklausė Žarėnų–Latvelių tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Masiai – 1,8 km
Baužai – 3,2 km
Raudondvaris (Šiauliai) – 2,4 km
Kesminai – 1,1 km
Klaišiai – 4,6 km
Šelvenai – 4,6 km
Agailės – 3,1 km
Auksučiai – 2,9 km 
 KURŠĖNAI – 19 km
Tautgailiai I – 2,4 km
 ŠIAULIAI – 30 km
Leonardas Kulikauskas

Leonardas Kulikauskas (g. 1930 m. liepos 24 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, metalotyrininkas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1958 m. technikos mokslų kandidatas.
1957–1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos, 1961–1993 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1968 m. docentas.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų sritis – konstrukcinės medžiagos, metalų sandara ir terminis apdirbimas. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių.
Bimbiriai

Istorija

1688 m. kaimas minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje.
Turtingas asmuo

Turtingas asmuo (angl. high-net-worth individual) – toks asmuo, kurio laisvos, investicijoms skirtos lėšos yra didesnės nei $1 mln. USD. Tuo tarpu itin turtingas asmuo tokių lėšų turi daugiau nei $30 mln. USD. Tai dažnai vartojamos sąvokos privačiosios bankininkystės versle. Tokie universalieji bankai kaip, „Credit Suisse“, „Barclays“, „BNP Paribas“, „Citibank“, „Deutsche Bank“, „HSBC“, „JPMorgan Chase“ ir „UBS“ turi atskirus privačiosios bankininkystės skyrius.

2010 m. Pasaulio turto tyrimas

Milijonierių pasaulyje pernai pagausėjo 8,3 %, o pagal milijonierių skaičių Azijos-Ramiojo vandenyno regionas pirmą sykį aplenkė Europą. „Azijos-Ramiojo vandenyno regionas buvo tikra augimo žvaigždė. Atsigaunančios biržos ir regione kylanti nekilnojamojo turto vertė buvo pagrindiniai augimo veiksniai“, – komentuoja Johnas Thielis, „Merrill Lynch Global Wealth Management“ padalinio, atsakingo už JAV turto valdymą, vadovas.
Kartu su atsigaunančiomis po finansų krizės rinkomis padaugėjo ir asmenų, kurių investicinis turtas sudarė bent $1 mln. USD (2,41 mln. Lt). Bendras milijonierių valdomas turtas išaugo iki $42,7 trln. USD (nuo 40,7 trln. 2007-iais), atskleidžia kasmetinė apžvalga, kurią skelbia „Capgemini“ ir „Merrill Lynch Global Wealth Management“. „Capgemini“ ir „Merrill Lynch“ tyrimui naudojo 71 šalies, kurioje yra 98 % milijonierių, duomenis apie pajamas.
Tyrimas atskleidžia, kad pagal milijonierių gausėjimo tempą pirmauja Afrika (+11,1 %). Tuo tarpu Indija pirmą sykį pateko į daugiausia milijonierių turinčių valstybių 12-uką. Antroje pagal dydį pasaulio ekonomikoje – Kinijoje – asmenų, kurių turtas viršija $1 mln. USD, padaugėjo 12 % ir pasiekė 0,534 mln. Pagal šį skaičių Kinija rikiuojasi ketvirta – už JAV, Japonijos ir Vokietijos.
Moterys sudaro 27 % visų milijonierių, rodo tyrimas. 2008-iais jų dalis siekė 24 %. Be to, 17 % milijonierių pernai buvo jaunesni nei 45-ių, kai prieš 3 metus tokių būta 13 %.
Gegužės pabaigoje „Boston Consulting Group“ skelbė, kad milijonierių statusą (skaičiuojant JAV doleriais) turinčių šeimų skaičius pasaulyje padidėjo 12 %.
Šią savaitę „PricewaterhouseCoopers“ prognozavo, kad Singapūras dar iki 2013 m. taps didžiausia pasaulyje vieta, kur turtingieji laiko savo pinigus, ir pagal tai atitinkamai į antrą ir ketvirtą vietą nustums Šveicariją bei Londoną. Tuo tarpu Honkongas išliks trečioje vietoje.
Temuka

Ekonomika

Temuka yra svarbus žemės ūkio centras regione. Paplitusi avininkystė ir pieno produktų pramonė. Mieste veikia didžiausia Naujojoje Zelandijoje esanti Fonterra firmos pieno apdirbimo gamykla. Taip pat paplitęs logistikos verslas.