google/wiki40b huggingface dataset:
Tarptautinė slidinėjimo federacija

Tarptautinė slidinėjimo federacija (pranc. Fédération Internationale de Ski FIS) – tarptautinė sporto organizacija, prižiūrinti oficialias slidžių sporto šakas – akrobatinį slidinėjimą, kalnų slidinėjimą, lygumų slidinėjimą, šuolius su slidėmis, šiaurės dvikovę, snieglenčių sportą, žolės slidinėjimą, greitąjį slidinėjimą ir telemark slidinėjimą.
FIS buvo įkurta 1924 m.. Jos būstinė įsikūrus Šveicarijoje. Federacijai priklauso 123 nacionaliniai komitetai, tarp jų ir Lietuvos slidinėjimo federacija.
Volgos aukštupio ežerai

Volgos aukštupio ežerai (rus. Верхневолжские озёра) – ežerynas Rusijoje (Tverės ir Naugardo sr.), Valdaujaus aukštumoje, Volgos aukštupio (iki santakos su Seližarovka) baseine. Didžiausi ežerai – Volgas (61 km²), Vselugas (37 km²), Strežas (18 km²), Penas (17 km²). Ežerai patenka į Volgos aukštupio tvenkinio patvanką.
Kronštatas

Istorija

Pagal 1617 m. Stolbovo taikos sutartį tarp Rusijos ir Švedijos, Kotlino sala atiteko Švedijai. 1703 m. Švedijos karo laivams išplaukus žiemoti į neužšąlančius Baltijos uostus, Rusijos caro Petro I įsakymu saloje pradėtas statyti pirmasis Rusijos fortas, turėjęs užkirsti kelią Švedijos laivynui link Nevos įlankos. 1704 m. tvirtovė buvo pašventinta ir pavadinta Kronšlotu. 1722 m. pastatytas citadelės fortas ir Kronštatas tapo svarbiausia Rusijos Baltijos laivyno baze. 1723 m. tvirtovė pavadinta Kronštatu. XVIII a. pabaigoje pastatytas Kronštato admiralitetas. Iki XIX a. pabaigos mieste veikė ir prekybos uostas. Kronštato įgula aktyviai dalyvavo 1905–1907 m., Vasario revoliucijose ir Spalio perversme. 1921 m. – Kronštato sukilimo vieta. Antrojo pasaulinio karo metu priklausė Leningrado gynybos sistemai, buvo daug kartų Vermachto bombarduotas. Miesto istorinis centras ir įtvirtinimai nuo 1990 m. yra UNESCO Pasaulio paveldo objekto „Istorinis Sankt Peterburgo centras ir susijusių paminklų grupė“ dalis.
X pasaulio futbolo čempionatas

Atrankinės varžybos

Atrankinėse varžybose dalyvavo 92 rinktinės, į finalinį turnyrą pateko 16.
Deklaruotinų daiktų nėra

Turinys

Rubenas – belgas muitininkas, nekenčiantis prancūzų ir kiekviena proga besistengiantis juos pažeminti. Matijas – jo oponentas prancūzas, dirbantis kitoje sienos pusėje ir su kolegomis laikantis Rubeną kvailiu. Dar daugiau, Matijas jau metai paslapčia susitikinėja su Rubeno seserimi Luiza, tačiau, žinodamas šios šeimą ir jos nuostatas prancūzų atžvilgiu, bijo demonstruoti savo jausmus.
1993-ųjų sausio 1-ąją naikinamos sienos tarp Europos valstybių ir muitininkai priversti keisti darbo metodus. Vienas jų: mobilūs muitinės ekipažai, sudaryti iš abiejų šalių pareigūnų. Kuomet sudaromas pirmasis toks ekipažas ir belgai į jį deleguoja Rubeną, Matijas pasisiūlo savanoriu, tikėdamasis su juo susidraugauti, pelnyti palankumą ir galiausiai pasakyti tiesą apie save ir Luizą.
Mantas Gimžauskas

Biografija

Gimė Vilniuje. 1994–1996 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką. 2002 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje baigė televizijos režisūros studijas. Manto Gimžausko straipsniai spausdinti „Aktyviose jungtyse“, „Literatūroje ir mene“. Nuo 1994 m. periodiškai publikavo savo poeziją almanachuose „Įžanga“, „Poezijos pavasaris“, „Žiemos žodžiai“, „Atolas“. Yra publikavęs literatūros recenzijų ir kritinių straipsnių „Šiaurės Atėnuose“, „Poezijos pavasaryje“ ir kitur. 1997 m. kūryba įvertinta Prano Lemberto premija. Kūriniai versti į lenkų ir vokiečių kalbas, publikuoti keliuose literatūriniuose leidiniuose.
2007 m. kovo 11 d. kartu su Remigijumi Audiejaičiu-Remiu žuvo gaisro metu Vilniuje.
Gražina Mareckaitė

Gražina Marija Mareckaitė (g. 1939 m. balandžio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologė, dramaturgė.

Biografija

1961 m. baigė lietuvių filologiją Vilniaus universitete. 1961–1965 m. dirbo savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijoje. 1965–1969 m. Jaunimo teatro Vilniuje, 1976–1980 m. Šiaulių dramos teatro literatūros skyriaus vedėja. 1970–1976 m. Liaudies meno rūmų Repertuaro skyriaus vedėja. 1981–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriaus, 1990–2002 m. Kultūros ir meno instituto, nuo 2002 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto mokslo darbuotoja.
Paskelbė teatro istorijos, teorijos ir kritikos, literatūros kritikos, publicistikos straipsnių lietuvių ir užsienio spaudoje. Parašė ir inscenizavo daugiau kaip 10 pjesių dramos ir lėlių teatrams.
Česnakinis sviestas

Česnakinis sviestas (pranc. beurre à la bourguignonne) – sviesto mišinys, dažniausiai naudojamas maisto (pvz., Escargots à la bourguignonne) gardinimui. Sudarytas iš gerai sumaišytų sviesto ir į pastą sutrintų česnakų. Prieš vartojant gauta masė atšaldoma.

Mirkalas

JAV česnakinį sviestą kartais patiekia mažuose puodeliuose kaip mirkalą prie jūros gėrybių (pvz., omarų), picos ar duonos lazdelių. Siekiant pailginti laikymo trukmę tokio mirkalo gamyboje sviestą gali pakeisti lydytu sviestu ar net pagardintu aliejumi.
Royal Thai Navy FC

Istorija

Klubas įkurtas 1956 m. Žaidė aukščiausioje lygoje.

Sudėtis (2019)

Atnaujinta: 2019 m. spalio 17 d.
Huilos provincija

Geografija

Paviršius išraižytas kalnų ir plokščiakalnių. Yra įsteigtas Bikuario nacionalinis parkas.
Džiojas

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – Iris ensata, medis – japoninis abrikosas.
Jurijus Bluvšteinas

Biografija

1952 m. baigė teisės studijas Kijevo universitete. 1952–1960 m. dirbo Vilniaus miesto vykdomajame komitete, nuo 1960 m. LSSR vidaus reikalų ministerijoje. 1976 m. teisės mokslų daktaras. 1979–1981 m. dėstė SSRS vidaus reikalų ministerijos Minsko aukštosios mokyklos Vilniaus fakultete (iki 1981 m. neakivaizdinis skyrius), 1981–1990 m. šios mokyklos katedros vedėjas. Nuo 1981 m. profesorius.  Nuo 1990 m. dėstė Lietuvos policijos akademijoje.
Parengė 9 monografijas, 11 vadovėlių.
Verslas (laikraštis)

Verslas – Lietuvių prekybininkų, pramoninkų ir amatininkų sąjungos savaitinis laikraštis, savaitinis laikraštis, ėjęs 1932–1940 m. Kaune.

Istorija

Leido Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų sąjunga. Spausdino M. Kuktos spaustuvė, „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Išėjo 457 numeriai. Leido priedus „Amatininkas“, „Jaunas prekybininkas“, „Jaunasis verslininkas“.
Nagrinėjo specifinius įvairių sričių verslo organizavimo ir plėtojimo klausimus, analizavo verslininkystės būklę Lietuvoje, rašė kooperacijos, bankininkystės, prekybos ir kt. temomis.
Bendradarbiavo Vytautas Brazdžius, S. Daukša, G. Macys, Jonas Mikulevičius, Adomas Prūsas, J. Simonaitis, P. Sutkus, J. Sužiedėlis, Petras Šalčius, J. Šimkus, Jonas Valentukonis ir kt.
Redagavo Albinas Briedis, Adomas Dundzila, A. Marcinkevičius, Kazys Sruoga, Pranas Stanaitis.
Jurgis Vladislovas Giedraitis

Biografija

Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės. 1929 m. Varšuvos universitete baigė teisę, studijavo istoriją.
Iki 1939 m. dirbo Lenkijos valdžios įstaigose, 1931–1937 m. leido ir redagavo laikraštį „Bunt Młodych“, 1937–1939 m. žurnalą „Polityka“. 1941–1944 m. tarnavo lenkų Karpatų brigados artilerijoje Rytuose ir Italijoje. Karinės propagandos biuro vadovas V. Anderso 2 korpuse. Nuo 1945 m. gegužės mėn. dirbo Lenkijos vyriausybės Londone informacijos ministerijoje.
1946 m. Romoje įsteigė leidybos ir tyrinėjimų centrą – Literatūros institutą (Instytut Literacki); nuo 1947 m. čia ėmė leisti mėnraštį „Kultura“. 1947 m. Literatūros institutas ir „Kulturos“ redakcija perkelti į Paryžių. Jo iniciatyva mėnraštyje suformuota vadinamoji kultūros politinė linija: stiprus, bet ne nacionalistinis Lenkijos valstybingumas ir harmoningi santykiai su kaimynais. Tai darė poveikį visam Vidurio Rytų Europos regionui. Šią nuostatą propaguoja ir nuo 1962 m. jo iniciatyva leidžiamas žurnalas „Zeszyty Historyczne“, buvo jo nominalusis redaktorius. Daug dėmesio skyrė Lietuvai, daugiatautei Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei bei jos paveldui – darniems religiniams santykiams, taikiam tautų sambūviui. Rūpinosi buvusios LDK tautų dabartinėmis problemomis, draugiškais Lietuvos ir Lenkijos, lietuvių ir lenkų santykiais. Aktyviai rėmė Lietuvos kovą dėl nepriklausomybės. Jo ir Č. Milošo vadovaujamas Lenkų nepriklausomos literatūros ir mokslo pagalbos fondas, įkurtas 1982 m., teikia stipendijas Lietuvos istorikams, menininkams dirbti ir stažuoti Paryžiaus mokslo ir kultūros įstaigose. Parašė autobiografiją (1994 m.).
Langkasuka

Istorija

Karalystės pradžia sietina su stiprėjančia Transmalakinės prekybos reikšme tarp Indijos ir Kinijos. Ji koncentravosi Patani upės baseine, o jos svarbiausias uostas buvo šios upės žiotyse, prie Tailando įlankos. Tiesioginis kelias karalystę jungė su Kedahu vakaruose. Šiaurėje formavosi Tambralinga, o pietuose buvo Čitu ir Panpan valstybės.
VI a. kinų šaltiniai mini šią valstybę. Jos karalius Bhagadata užmezgė diplomatinius santykius su tuometine Kinija (Liangų dinastija). Tapusi viena stipriausių valstybių, Langkasuka įgijo hegemoniją visoje Transmalakinėje prekyboje ir pavertė kitas valstybes savo vasalėmis.
VIII a. pabaigoje valstybę nukariavo Šrividžaja, ir ši tapo jos vasale. Nepaisant to, vietinė valdžia buvo išlaikyta. XI a. Šrividžają nusiaubus Čola imperijai, Langkasuka vėl bandė atgauti nepriklausomybę. Atrodo, ją laikinai buvo užgožusi Tambralinga šiaurėje. XIII a. Langkasuka tapo šiauriausia Madžapahito vasale. Tuo met metu prėmus Islamą, jos teritorijoje susikūrė musulmoniškas Pattani sultonatas.
Adomas Lastas

Biografija

Vaikystėje padėjo knygnešiams gabenti ir slėpti draudžiamas knygas lietuviškais rašmenimis. Pasibaigus spaudos draudimui platino socialdemokratų spaudą.
Baigęs Suvalkų gimnaziją, 1908–1911 m. studijavo Maskvos universiteto Teisės fakultete, lankė A. Šaniavskio Liaudies universiteto lietuvių kalbos ir literatūros kursus. 1911 m. žurnalų „Visuomenė“, vėliau – „Aušrinė“ bendradarbis. 1910–1913 m. tarnavo Rusijos kariuomenėje, gavo karininko laipsnį. 1913 m. vėl gavo leidimą studijuoti, bet, 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, buvo mobilizuotas, kovojo Galicijos fronte, buvo sužeistas.
1918–1922 m. mokytojavo Marijampolės realinėje gimnazijoje, redagavo žurnalą „Beraštis“. 1924 m. Lietuvos universitete išlaikė valstybinius egzaminus, gavo teisininko diplomą, vėliau vertėsi advokatūra ir dirbo juriskonsultu Žemės banke. Buvo vedęs literatę Petronėlę Sirutytę, bet vaikų neturėjo. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba

Bendradarbiavo žurnale „Kultūra“, laikraščiuose „Vilniaus žinios“, „Vaivorykštė“, „Baras“, „Skaitymai“, „Prošvaistė“. Eiles rašė lietuvių, rusų ir lenkų kalbomis. Išleido poemą „Lietuvos knygnešio likimas“ (1925 m.), eilėraščių rinkinius „Saulėta pasakėlė“ (1920 m.), „Auksinės varpos“ (1921 m.), „Ties kruvinom spurgom“ (1935 m.), „Pasiilgimas“ (1939 m.), „Poezijos rinktinė“ (1957 m.). Parašė autobiografinę apysaką vaikams „Albinuko vaikystė“ (1959 m.). Išvertė Fiodoro Gladkovo, Vladimiro Majakovskio, Aleksandro Puškino, Ivano Turgenevo ir kitų rusų rašytojų kūrinių.
Tršebechovicės prie Orebo

Istorija

Pagal legendą miestas buvo įkurtas dešiniajame Dědina upės krante. Jį įkūrė Tršebochas (Třeboch), atvedęs savo žmones čionai ir pavadinęs gyvenvietę savo vardu. XIV a. miestas priklausė Hybekui Hlavačui iš Dubės bei jo palikuonims, kol XV a. pabaigoje savininku tapo Pršibikas Kromešimas iš Bržezovico (Přibík Kroměším z Březovic). XVI a. miestas priklausė Trčkovams iš Lipos. XVII a. miestas palaipsniui nyko, kol XIX a. vėl ėmė plėstis. 1849 m. Tršebechovicės tapo nepriklausomu miestu.

Prakartėlių muziejus

Muziejų 1925 m. įkūrė Vilemas Kolešas (Vilém Koleš). Muziejuje yra virš 400 prakartėlių. Tai vienintelis toks muziejus Čekijoje. Vertingiausias eksponatas yra medinė Probošto prakartėlė, sukurta Jozefo Probošto (Josef Probošt). Ji turi judinimo mechanizmą, yra 7 m ilgio, 3 m gylio ir 2 m aukščio. Ji turi daugiau kaip 2 tūkstančiais drožtų detalių, sudarančių 373 figūras. Tai techniškumu ir meniškumu unikalus pasaulyje kūrinys.

Herbas

Auksiniame lauke rudas išrautas medžio kamienas nukirsta viršūne ir nukirstomis šakomis. Virš kamieno auksinė karūna su trimis lapeliais ir raudonu pamušalu, abipus kamieno po tris trikampiu sudėtus mėlynus roundelius. Virš skydo mėlyna, balta ir raudona stručio plunksnos.
Herbo simbolika paimta iš Dubių šeimos herbo.

Orebas

Orebas yra 260 m aukščio kalva, stūksanti virš miesto. Kalva pagarsėjusi dėl joje 1419 m. įvykusio didelio husitų susirinkimo. 1528 m. miesto savininko paliepimu ant kalvos buvo pastatyta maža medinė bažnyčia. Vėliau ši bažnyčia sudegė, 1835 m. vietoj jos pastatyta kita, vadinama Kristaus kūno bažnyčia.
Rugpjūčio 26

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Kazimieras – Zefirinas – Gailius – Algintė – Aleksandras – Gailutis
Popiežiaus sritis

Istorija

Pradžią Popiežiaus valstybei davė pirmasis Karolingų dinastijos frankų karalius Pipinas Trumpasis. Po savo žygių prieš langobardus jis padovanojo popiežiui Steponui II buvusio Ravenos egzarchato teritorijas, o ir vėliau padėjo sutelkti bažnyčiai priklausiusias dovanotas žemes. Taip Romos popiežius įgijo pasaulietinio valdytojo galias ir teisinį pagrindą įkurti valstybę, apjungiant chaotiškai išsisklaidžiusias teritorijas.
Popiežiaus sričiai priklausė Apeninų pusiasalio teritorijos, tiesiogiai buvusios pavaldžios popiežiui nuo VIII a. iki 1870 m. Jos buvo tarp pagrindinių Italijos valstybių, kurias 1870 m. galutinai užkariavo Sardinijos karalystė. Geriausiais laikais Popiežiaus sritis apėmė daugelį šiuolaikinės Italijos regionų: Lacijų (įskaitant Romą), 
Markę, Umbriją ir Romaniją, dalį Emilijos. Jų valdymas rėmėsi popiežiaus laikinosios galios pasireiškimu, o ne jo bažnytine viršenybe.
Iki 1861 m. daugumą Popiežiaus srities teritorijų užėmė Italijos karalystė. Tik Lacijus, įskaitant Romą, buvo pavaldūs laikinai popiežiaus kontrolei. 1870 m. popiežius prarado Lacijų ir Romą ir išvis nebeturėjo valdomų teritorijų, išskyrus Šventojo Petro baziliką ir popiežiaus rezidenciją bei susijusius statinius aplink Romos Vatikano kvartalą, kurių nebuvo okupavę naujosios Italijos kariškiai. Visa Roma, išskyrus Vatikaną, atiteko Italijai, tapo jos sostine, o Kvirinalo rūmuose įsikūrė suvienytos Italijos pirmojo karaliaus Viktoro Emanuelio II rezidencija.
Iki 1929 m. Šventojo Sosto teisinis statusas nebuvo sureguliuotas, užsienio valstybės toliau akreditavo savo diplomatines atstovybes prie popiežiaus. Tuo pačiu metu popiežius Pijus IX (ir jo vėlesni įpėdiniai) toliau bandė pretenduoti į pasaulietinę valdžią, save laikė „kaliniais“, vengė palikti Vatikano teritoriją ir net teikti palaiminimus Šv. Petro aikštėje, kurią kontroliavo Italijos valdžia. Po 1929 m. sudaryto Laterano susitarimo Italijos vyriausybės vadovas, tuomet fašistinės Italijos lyderis Benitas Musolinis užbaigė krizę tarp susivienijusios Italijos ir Šventojo Sosto, sukurdamas naują tarptautinį teritorinį darinį – Vatikano Miesto Valstybę, apribotą simboline teritorija.
Šaipiai

Istorija

XIX amžiaus 2-ojoje pusėje kaimas susiformavo iš 3 kaimaviečių – Szurlig Michel, Pleiken Gerge ir Scheipen Thoms. Po kaimų suvienijimo 1905 m. jame gyveno 175 gyventojai, iš kurių 171 buvo lietuviai.

Pavadinimo kilmė

XVII a. viduryje šioje vietovėje gyveno ūkininkas Šaipis (Tom Scheip). Iš šio asmenvardžio ir kilo kaimo pavadinimas.
Sidrabė

Istorija

Gyvenvietė kūrėsi apie Mazplatuonės (Klein-Platohn) dvarą. Tarybiniais metais Sidrabė buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Nemuno vaistinė

Istorija

Įmonė įkurta 1991 metais. 2011 m. įmonės apyvarta siekė 106,8 mln. eurų. 2012 m. nusipirko Latvijos vaistinių tinklą „Ingen Pharma“. 2015 m. buvo 213 įmonės vaistinių visoje Lietuvoje.
Mġarr United FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1967 m.
Etiopijos nacionalinis archyvas ir biblioteka

Etiopijos nacionalinis archyvas ir biblioteka įsikūręs šalies sostinėje Adis Abeboje. Biblioteka įkurta 1944 m. imperatoriaus Haile Selasijaus I pavedimu. 1976 m. protokolas numeriu 50/76 suteikė bibliotekai teisę turėti po 3 egzempliorius kiekvienos skelbiamos medžiagos šalyje.
Archyvas įkurtas 1979 m. Jame saugomi senovės istorijos rankraščiai iš keturiolikto ir penkiolikto amžiaus. Vėliau archyvas pradėjo bendradarbiauti su daugeliu valstybės institucijų. Taip pat archyve saugomi karališkųjų asmenų laiškai.
Helsinki-86

Helsinki-86 buvo Latvijos žmogaus teisių gynybos grupė, kurią 1986 m. birželį Liepojoje įkūrė Linardas Grantinš, Raimondas Biteniekas ir Martinš Barisas, siekdami stebėti, kaip laikomasi latvių tautos ekonominių, kultūrinių ir individo teisių. Į užsienį buvo nusiųstas 17 asmenų protesto laiškas prieš TSKP CK ir Latvijos KP CK, taip pat Helsinki-86 įkūrimo dokumentai, kurie sukėlė didelį rezonansą.

Veiklos chronologija

1987 m. birželio 14 d. grupė organizavo gėlių padėjimo ceremoniją, paminint komunistinio teroro aukas, prie Laisvės paminklo Rygoje.
1987 m. rugpjūčio 23 d. grupė organizavo demonstraciją, smerkiančią Molotovo-Ribentropo paktą. Tų pačių metų lapkričio 18 d. Helsinki-86 šventė Latvijos nepriklausomybės paskelbimo dieną.
1988 m. birželio 14 d. pirmą kartą Latvijos pokario istorijoje demonstracijos metu grupės „Helsinki-86“ narys Konstantinas Pupuras per visą Rygą, nuo Laisvės paminklo iki Brolių kapų, pernešė Latvijos vėliavą.
1997 m. visuomeninės organizacijos „Helsinki-86“ pagrindu suformuota politinė partija. Teisingumo ministerijoje ji įregistruota 1998 m. sausio 2 d. Pirmuoju partijos pirmininku tapo Heinis Lama.
Kaip politinė partija Helsinki-86 nesėkmingai dalyvavo VII Saeimos rinkimuose ir 2001 m. savivaldybės rinkimuose Rygoje.
2003 m. Helsinki-86 pagrindu suformuota nauja nacionalinė politinė partija – Nacionalinės Jėgos Sąjunga (Nacionālā Spēka Savienība), kurioje vis dar yra keli Helsinki-86 nariai.
Kaidā logogramos

Kaidā logogramos (jap. カイダー字 = Kaidā Ji) yra logogramos, kadaise vartotos Jonagunio saloje.
Nors rašto kilmė nenustatyta, žinoma, kad šios logogramos buvo vartotos iki Meidži laikotarpio išleisto pradinių mokyklų įsako. Raštas visų pirma buvo naudotas prekiaujant ir renkant mokesčius. Keletas išlikusių medinių lentelių su mokesčių įrašais yra saugomi Nacionaliniame etnologijos muziejuje, tačiau dauguma jų sudegė per antskrydžius antrojo pasaulinio karo metu.
Ženklai yra aptikti ant Jonagunio monumento.
Kinija olimpinėse žaidynėse

Dominavimas sporto šakose

Kinija užima labai aukštas vietas tradicinių Azijos šalių sporto šakų medalių lentelėse.
Iš Kinijos kilusiame stalo tenise (dar vadiname ping pong) Kinijos Liaudies Respublika laimėjo 24 aukso medalius iš 28 galimų medalių ir yra vienvaldė šios sporto šakos lyderė. Panašiai Kinijos Liaudies Respublika lyderiauja ir badmintone: šalis laimėjo 16 aukso medalių iš 29 galimų bei užima pirmąją vietą badmintono medalių lentelėje. Kinija taip pat viena sėkmingiausių šalių šuoliuose į vandenį, sunkiojoje atletikoje, sportiniame šaudyme, tekvondo, dziudo, gimnastikoje, šaudyme iš lanko, greitajame čiuožime trumpuoju taku.
Draudimo bendrovė

Draudimo bendrovės – finansinės įstaigos, kurios sukaupia lėšas, parduodamos draudimo sutartis (polisus) ir vėliau šias lėšas naudoja investicijoms į vertybinius popierius, nekilnojamą turtą, bet tiesiogiai paskolų beveik neteikia.
Iš draudimo įnašų sukaupiamos didžiulės ilgalaikės lėšos, todėl draudimo bendrovė turi galimybę naudoti jas ilgalaikiam investavimui. Pagrindinis reikalavimas – saugumas. reikia apskaičiuoti riziką draudimo įvykio įvykimo tikimybes. Dažniausiai investuojama į aukščiausio kredito reitingo vertybinius popierius. Draudimo bendrovėms neįmanoma nustatyti ar atskiram asmeniui atsitiks nelaimingas įvykis, bet jos gana tiksliai apskaičiuoti tikimybę grupei asmenų.

Draudimo įmonių rūšys

Draudimo įmonės pagal veiklos sritį gali būti skirstomos į gyvybės draudimo bendroves ir negyvybės draudimo (turto civilinės atsakomybės draudimo) įmones. Gyvybės draudimo bendrovės atsirado 1759 metais. Jos siūlo apsisaugojim1 nuo pajamų praradimo, kuris dažnai yra mirties, invalidumo ar išėjimo į pensiją pasekmė.

Draudimo polisų rūšys

Draudimo polisai gali būti įprastiniai(viso gyvenimo tarpsnio), terminuoti, indėlio (išmokami paveldėtojams arba tam tirku laiku ateityje), grupės gyvybės draudimo (pvz., grupės tą patį darbą dirbančių asmenų) universalūs, kintami (kai išmoka priklauso nuo įmokos dydžio) ir kitokie.

Draudimo bendrovių paslaugų spektras

Dabar gyvybės draudimo įmonės draudžia daugiausiai nuo trijų dalykų: ankstyvos mirties, mirties dėl nelaimingo atsitikimo ar sunkios ligos ir nuo per ilgo gyvenimo, dėl ko gali išsekti gyvenimo santaupos. Turto draudimo bendrovės draudžia nuo gaisro, užliejimo vandeniu ir visų kitų nelaimių, kurios gali išikti turtą, todėl paslaugų spektras labai platus. Taip pat šiai grupei priskiriamas civilinės atsakomybės draudimas.
Kniaudiškiai (Panevėžys)

Istorija

Anksčiau mikrorajono vietoje buvo tokio paties pavadinimo kaimas. Išsiplėtus Panevėžiui ir pradėjus statyti naują miegamąjį rajoną, kaimas įtrauktas į miesto ribas. Pirmieji daugiabučiai pastatyti 1983 m. (architektai V. Andriuška, M. Steponavičius ir kt.)
Vladimiras Suchomlinovas

Biografija

Gimė 1848 m. rugpjūčio 16 d. Telšiuose. Tėvas Aleksandras Suchomlinovas, motina Olga Lunska. Jaunesnysis brolis Nikolajus Suchomlinovas buvo Orenburgo gubernijos gubernatorius. 1861 m. V. Suchomlinovas įstojo į Vilniaus kadetų mokyklą. 1863 m. Lietuvoje prasidėjus sukilimui buvo perkeltas į Sankt Peterburgo karininkų mokyklą. Baigęs karininkų mokyklą toliau tęsė mokslus kavaleristų mokykloje, kurią baigė 1867 metais. Baigęs šią mokyklą buvo išsiųstas tarnauti į Varšuvą, kur toliau tobulinosi karininkų mokykloje. 1871 m. įstojo į Rusijos imperijos generalinio štabo akademiją, kurią baigė po trejų metų ir buvo paskirtas štabo rotmistru.
1874 m. spalio 25 d. paskirtas 1-osios kavalerijos divizijos vyresniuoju adjutantu. 1877–1878 m. dalyvavo Rusijos-Turkijos kare. Po karo buvo pakviestas skaityti paskaitų kavalerijos mokykloje. 1884 m. lapkričio 25 d. paskirtas pulko komendantu Suvalkuose. 1897 m. balandžio 16 d. paskirtas 10-osios kavalerijos divizijos, kuri buvo įsikūrusi Kijevo apylinkėse vadovu. 1904 m. spalio 23 d. paskirtas Kijevo karinės apygardos vadovu. 1905 m. spalio 19 d. buvo paskirtas Kijevo, Podolės ir Volynės generalgubernatoriumi ryšium su tuo, kad 1905 m. šiose teritorijose prasidėjo įvairūs darbininkų protestai.
1908 m. gruodžio 2 d. paskirtas generalinio štabo vadu. 1909 m. kovo 11 d. paskirtas karo ministru. Naujasis ministras stengėsi modernizuoti Rusijos imperijos kariuomenę, buvo tobulinama ir atnaujinama karinė technika, įtvirtinimai, kuriami nauji mobilizacijos planai. 1915 m. prasidėjus karui tarp Rusijos ir Vokietijos imperijų, paaiškėjo, kad Rusijos kariuomenė nebuvo tinkamai pasiruošusi karui, trūko šaudmenų ir įvairios kitokios karinės įrangos. 1915 m. birželio 13 d. caras atleido V. Suchomlinovą iš karo ministro pareigų. Atleidus V. Suchomlinovą prasidėjo įvairūs tyrimai dėl jo galimo valstybės lėšų švaistymo ir bendradarbiavimo su vokiečiais. 1916 m. kovo 8 d. buvo atleistas nuo karinės tarnybos.
1916 m. balandžio 29 d. buvo areštuotas ir uždarytas Petropavlovsko tvirtovėje. 1916 m. spalio 11 d. buvo paleistas, bet jam skirtas namų areštas. Nuo 1917 m. rugpjūčio 10 d. iki rugsėjo 12 d. vyko V. Suchomlinovo teismo procesas. 1917 m. rugsėjo 20 d. buvo pripažintas kaltu dėl valstybės lėšų švaistymo, kyšininkavimo ir aplaidumo einant karo ministro pareigas už tai jam buvo paskirta katorga neribotam laikui. Buvo įkalintas Petropavlovsko tvirtovėje, bet po Spalio revoliucijos perkeltas į Kresty kalėjimą Sankt Peterburge. 1918 m. gegužės 1 d. buvo paleistas suteikus amnestiją, kuri buvo suteikta dėl garbaus 70 metų amžiaus. Išėjęs iš kalėjimo V. Suchomlinovas pasitraukė į Suomiją, o vėliau į Vokietiją, kur likusius gyvenimo metus rašė memuarus. Mirė 1926 m. vasario 2 d. Berlyne.
Zaporožės sritis

Plotas

Srities plotas 27 180 km², kas sudaro 4,5 % Ukrainos teritorijos ir užima 11 vietą tarp šalies sričių.

Vandens telkiniai

Per šią sritį teka 109 upės, kurių svarbiausia - Dniepras. Arčiau Azovo jūros gausiau sūrių ežerų.

Klimatas

Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė žiemos temperatūra nuo -4 °C, vasaros - 23 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 448 mm. kritulių. Metuose vidutiniškai būna 225 saulėtos dienos.

Istorija

XV-XVIII a. šiaurinėje srities dalyje buvo Zaporožės Sečės respublika.

Ekonomika

Srityje veikia didžiausia Europoje Zaporožės atominė elektrinė.