google/wiki40b huggingface dataset:
Slovakijos transportas

Slovakija modernizavo savo netankią transporto sistemą. Pagrindinis transportas Slovakijoje yra geležinkeliai.

Vandens transportas

172 km vandens kelių (Dunojus).
Yra du uostai – Bratislava ir Komarno, 36 įvairaus dydžio oro uostai.

Viešasis transportas

Bratislavos centre pagrindinė transporto priemonė – tramvajai. Važinėja ir autobusai, troleibusai. Bilietų galima įsigyti stotelėse esančiuose automatuose už tikslią sumą. Prieš metant monetą, derėtų įsitikinti, ar dega žalia šviesa. Nuolatiniai bilietai yra trijų tipų: 24 valandoms (1 $), 48 val. (2 $), savaitei (3 $). Jie parduodami DPHMB biure, esančiame požeminėje perėjoje po Hodrovo nomestie arba Bratislavos geležinkelio stoties kasoje. Tačiau Bratislava – nedidelis miestas, todėl jo centrą galima apžiūrėti nesinaudojant jokiu transportu.

Automobilių statymas

Miesto centre statyti automobilį leidžiama tik tam skirtose vietose. Didesniuose miestuose naudojamos specialios kortelės. Pastačius automobilį neleistinoje vietoje, bauda 500 SK arba automobilis gali būti nutemptas.
Saulius Stripeika

Biografija

Gimė 1966 m. Akmenėje. Nuo 1993 m. vasaros dirbo Kriminalinės paieškos poskyrio jaunesniuoju inspektoriumi. Po poros metų jau buvo pakviestas į pasienio policijos departamento struktūras. Pradėjęs tarnybą kelio praleidimo punkto viršininku, buvo pakeltas užkardos vadu, 1997 m. vasarą paskiriamas Šiaulių pasienio policijos rinktinės vado pavaduotoju, o po pusmečio tapo rinktinės vadu ir šiose pareigose dirbo penketą metų. 1995 m. baigęs Kauno kūno kultūros institutą, nuo 2002 metų S. Stripeika gilino žinias M. Riomerio universitete, 2005 m. baigė magistrantūros studijas Teisės ir valdymo fakultete. Apdovanotas Vidaus reikalų ministerijos I laipsnio atminimo ženklu „Tėvynės labui“ bei pasižymėjimo ženklu „Už pavyzdingą tarnybą“, dovanotas vardinis šaunamasis ginklas, 2003 m. pareikšta Premjero padėka. 2005 m. tapo Valstybės sienos apsaugos tarnybos vadu. 2013 m. vasarį tapo Teisingumo ministerijos viceministru.
Voveraičių senovės žemdirbystės vieta

Senovės žemdirbystės vieta

Aukštuma, apaugusi pušynu ir lapuočiais medžiais. Rytinėje dalyje išliko 10 akmenų krūsnių, o vakariniame pakraštyje – akmenų pylimas. Krūsnys labai suplokštėjusios, apardytos, 2–5 m skersmens, 0,1–0,2 m aukščio, pylimas – 100 m ilgio, 2,5–3 m pločio, 0,2 m aukščio.
Teritorijos plotas – 2,59 ha.

Istorija

Buvusiose bendrosiose kaimo ganyklose yra buvę daugiau kaip 100 akmenų krūsnių. Po Lietuvos žemės reformos ganyklos atiteko Stepui Pabrėžai, kuris 1938 m. įdirbdamas plėšininę žemę, didžiąją dalį krūsnių nuardė, jas ardydamas rado anglių, pelenų, keramikos šukių.
1939 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1940 m. – Pranas Baleniūnas, 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1984 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (turimų vadovas Romas Olišauskas), 2002 m. – Vilniaus universiteto ir Kretingos muziejaus archeologinė ekspedicija (tyrimų vadovas Algimantas Merkevičius). 1976 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotografinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 2003 m. – Kultūros paveldo centras.
1972–1984 m. – vietinės reikšmė archeologijos paminklas (Voveraičių pilkapiai, vad. Akmenų krūsnimis, AV528),, 2004 m. įrašyta į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A1827), 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.
Rimantas Kasputis

Biografija

1972 baigė vidurinę mokyklą ir East Detroit Conservatory of Music. Vėliau muzikos studijas tęsė Oaklando universitete Rochesteryje, MI, kur 1978 įgijo bakalauro laipsnį ir teisę dėstyti muziką bei biologiją. 1977 vasarą muzikos žinias gilino pas trimito mokytoją Carminą Caruso Niujorke. 1973–1976 lituanistinėje mokykloje Detroite dėstė dainavimą, vėliau dirbo vokalinės ir instrumentinės muzikos mokytoju kitose mokyklose. 1972–1974 vadovavo Detroito vyrų oktetui, apie trejus metus vargonininkavo Šv. Antano bažnyčioje. Keletą metų vadovavo pramoginės muzikos orkestrui „Romantika“. 1981–1988 choro vadovas Dievo Apvaizdos lietuvių parapijoje Southfielde, MI. Apie devynerius metus buvo tautinių šokių grupių „Šilainė“ ir „Audinys“ akordeonistas. Išleido lengvosios muzikos plokštelę „Tarp tostų ir dainų".

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Rita Vilienė-Abromaitytė

Rita Vilienė-Abromaitytė (1948 m. gruodžio 18 d. Stettene, Vokietijoje), pedagogė ir chorvedė.

Biografija

Vaikystę ir jaunystę praleido Čikagoje ir Lemonte, IL. Pirmoji muzikos mokytoja buvo motina Ona Mačernytė-Abromaitienė, savo dukrą mokiusi skambinti fortepijonu. Vėliau studijavo „Chorai eduction“ ir tęsė fortepijono studijas Kanadoje. Studijų metais giedojo Montrealio, PQ Aušros Vartų parapijos chore. 1971 baigė Montrealio universitetą ir gavo prancūzų kalbos mokytojos diplomą, o 1993 muzikos mokytojos diplomą MeGill universitete Montrealyje. 1977 pradėjo dėstyti muziką pradžios mokykloje Lonono mieste (Kanada). Apie 10 metų dainavo Londono, OH, Pro Musica chore, o vėliau perėjo į „Gerald Fagan Singers“ chorą. Persikėlusi į Londoną, OH, vargonininkavo ir vadovavo chorui Šiluvos Dievo Motinos lietuvių parapijoje. Taip pat kelerius metus vadovavo „Baltijos“ vokaliniam ansambliui. 1977 įkūrė „Pašvaistės" chorą (11 moterų ir 8 vyrai) Londone, OH. Choras nuo 1978 dalyvavo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse bei kituose tautiniuose renginiuose.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Nuodėmių miestas (filmas)

Siužetas

Nuodėmių miestas – tikras pragaras Žemėje. Jo gatvėmis slankioja tokie išperos, kurių sutikti nenorėtų net pats velnias, tamsūs užkaboriai slepia juodžiausias paslaptis, o policija – tik įrankis nusikaltėlių rankose. Čia – kiekvienas už save, čia – akis už akį, dantis už dantį ir pasigailėjimo nėra.
Marvas – didžiausias šunsnukis prakeiktajame mieste. Prieš jį dreba kaip lapai ne tik policininkai, bet ir gatvės atmatos. Marvas nenugalimas ir tvirtas kaip plienas, bet jo širdis pasruvusi krauju. Jo vienintelė meilė Goldė žuvo nuo nežinomojo rankos. Dabar Marvą gyventi verčia tik keršto troškimas. Jo nesustabdys niekas ir vargas tam, kuris pasipainios jo kelyje…
Hartiganas – policininkas, kaltinamas nusikaltimu, kurio nepadarė. Jis priverstas slėptis nuo senųjų priešų ir buvusių kolegų. Tik ne taip viskas paprasta, kai esi atsakingas ne tik už savo kailį. Mat Hartiganas prisiekė apginti nuo visokio plauko padugnių striptizo šokėją Nensi. O padugnės – ne tik gatvės smogikai su Marvu priešakyje. Čia pakanka ir korumpuotų policininkų. Tokių kaip Džekas, turintis ypatingą polinkį į žiaurumą…
Nuo Džeko naktinių išpuolių kenčia ir Geil su draugėmis. Tačiau merginoms pasisekė – jos kaip ir Nensi turi angelą sargą Dvaitą. Tik Dvaitui pačiam praverstų pagalba. Jo angelas sargas tikriausiai žioplinėjo, kai likimas vyrukui pakišo koją. Dvaitas nelemto atsitiktinumo „dėka“ nužudė miesto didvyrį policininką. Dabar jam teks paplušėti, kad išvengtų problemų su teisėtvarkos sargais. Dar nežinia, kas bjauriau šiame prakeiktame mieste – susidurti su nusikaltėliais ar patekti policijos nemalonėn…
Klaidžiodamas Nuodėmių miesto gatvėmis gali sutikti bet ką – nusidėjėlius, gyvenančius švento meilės keršto troškulyje, šventuosius, slepiančius tamsias paslaptis. Tik tada jau nesitikėkit išlipti sausi iš balos… Nuodėmių mieste nesusitepusių nėra…
Cementas

Istorija

Cementą pirmieji pradėjo naudoti egiptiečiai, vėliau jį iš naujo atrado antikinėje Graikijoje ir Babilonijoje, kur kalkių skiedinys buvo žymiai tvirtesnis nei Senovės Romoje. Vėliau romėnai pradėjo naudoti pucolaninius pelenus.
Vilniaus regioninis valstybės archyvas

Vilniaus regioninis valstybės archyvas - Lietuvos Respublikos valstybinė įstaiga Vilniuje, sauganti, kaupianti, tirianti ir populiarinanti Vilniaus ir Utenos apskričių valdymo, vietos savivaldos ir kitų institucijų bei įstaigų dokumentus, turinčius istorinę, kultūrinę bei praktinę reikšmę, užtikrina sukauptų dokumentų išsaugojimą, teikia metodinę ir praktinę pagalbą juridiniams ir fiziniams asmenims, organizuoja dokumentų paiešką. Taip pat saugomų dokumentų pagrindu išduoda įvairius dokumentus juridiniams faktams patvirtinti.
Šiuo metu Vilniaus apskrities archyvas saugo per 559530 bylų, kurios užima daugiau kaip 7149 tiesinių metrų lentynų.

Istorija

Archyvas savo veiklą pradėjo 1996 m. balandžio 1 d., likvidavus Švenčionių apygardos archyvą ir šio archyvo dokumentų fondus perdavus Vilniaus apskrities archyvui. Po metų atskiru įsakymu Ukmergėje buvo įsteigtas šio archyvo filialas, kuris veikė iki 2006 m. Nuo 2017 m., reorganizavus Vilniaus apskrities archyvą ir prijungus prie jo Utenos apskrities archyvą, įsteigtas Vilniaus regioninis valstybės archyvas.
Hans-Harry Drößiger

Hans-Harry Drößiger (Hans-Harry Droessiger, liet. Hansas Haris Drėsigeris, g. 1958 m. balandžio 24 d. Erfurte, Vokietijoje) – vokiečių kalbotyrininkas, filologas, vertėjas, vokiečių kalbos pedagogas, VU profesorius, buvęs DAAD lektorius.

Išsilavinimas

Nuo 1964 m. iki 1972 m. Hansas Haris Drėsigeris mokėsi Erfurto Johano Gutenbergo vidurinėje, po to – Erfurto 14-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1972 m. iki 1976 m. – Erfurto G. E. Lessingo gimnazijoje. Baigęs mokyklą, dirbo. Nuo 1979 m. iki 1983 m. aukštojoje pedagoginėje mokykloje studijavo vokiečių, rusų kalbų ir literatūros mokytojo specialybę, nuo 1983 m. iki 1985 m. vokiečių kalbos doktorantūroje, apgynė kalbotyros mokslų daktaro disertaciją (1986 m.). Mokslinis laipsnis Lietuvoje buvo LMT nostrifikuotas į humanitarinių mokslų (vok.) kalbotyros krypties daktaro laipsnį.

Pedagoginė, mokslinė veikla

Nuo 1985 m. iki 1997 m. Erfurto universiteto Filosofijos fakulteto asistentas. Į Lietuvą atvyko 1997 metais kaip DAAD lektorius, dėstė Vilniaus universitete, buvo VU Filologijos fakulteto Vokiečių filologijos katedros lektorius, docentas (iki 2004 m.). Nuo 1999 m. pradėjo dėstyti Kaune, VU Kauno humanitarinio fakulteto Germanų filologijos katedros docentas, profesorius. Nuo 2005 metų VU Filologijos fakulteto Vertimo studijų katedros docentas, vėliau – profesorius; 2008 m. Vilniaus universitete atliko habilitacijos procedūrą.
Hans-Harry Drößiger mokslinių interesų sritys – kalbotyra, kognityvinė lingvistika, terminologija, sociolingvistika, vertimo teorija ir praktika. Tyrimo Research in Grammatical, Lexical, Semantic and Stylistic Particularities of English/ German/ French and Lithuanian and Their Integration into the Teaching Process and Lexicographical Practice 2005–2010 m. dalyvis (bendraaautoriai – Černiuvienė, L. Kaminskienė, N. Maskaliūnienė, L. Pažūsis).
Taukolydžiai

Istorija

1738 m. buvo 4 kiemai. 1866 m. kaime gyveno 119, 1923 m. – 116, 1959 m. – 111, 1970 m. – 102, 1979 m. – 65, 1987 m. – 45 žmonės.
Ksenija Knorre

Biografija

Gimė Maskvoje. Jos motina Maskvos Piotro Čaikovskio valstybinės konservatorijos profesorė Vera Gornostajeva. Tėvas – fizikas Vadimas Knorre. Ksenija yra žymaus mokslininko Georgijaus Knorre anūkė. 1972 m. baigė Centrinę muzikos mokyklą. 1978 m. – baigė Maskvos konservatoriją (Boriso Zemlianskio klasę) 1983 m. – baigė antrosios pakopos universitetines studijas. 1979–1982 Dirbo Maskvos valstybinės P. Čaikovskio konservatorijos koncertmeistere. 1981–2001 vadovavo bendrojai fortepijono klasei. Nuo 1995 m. – docentė, o nuo 2007 m. – profesorė. Pirmoje santuokoje ji buvo ištekėjusi už smuikininko Gidono Kremero, su kuriuo susilaukė dukros Likos Kremer. Antrojoje santuokoje ji buvo ištekėjusi už Lietuvos pianisto Petro Geniušo, su kuriuo susilaukė sūnaus – žymaus pianisto Luko Geniušo.
Graižas

Graižas – augalo žiedynas, kurio smulkūs bekočiai žiedai prisitvirtinę prie išsiplėtusios plokščios, įdubusios ar kūgiškos žiedyno ašies viršūnės. Dydis labai įvairus: nuo kelių milimetrų iki kelių dešimčių centimetrų.
Morfologiniu atžvilgiu graižas yra monopodinis žiedynas. Paplatėjusi ir sustorėjusi ašies viršutinė dalis vadinama žiedynsosčiu, prie jo prisitvirtinę žiedai. Žiedynsostis gali būti plokščias, iškilas, įgaubtas, kūgiškas ir kt. formos. Žiedynsostį gaubia pakitę viršūniniai lapai, vadinami skraistlapiais, kuri sudaro skraistę (lot. involucrum).
Labai retai graižas būna tik su vienu žiedu. Bet ir vienažiedis graižas būna apgaubtas skraiste (pvz., bandrenis). Skraistė gali būti iš vienos arba kelių eilių lapelių. Kartais išorinė skraistlapių eilė iš dalies redukuojasi, kiek atsiskiria nuo kitų skraistlapių ir susidaro poskraistė (pvz., žilė, jurginas). Skraistlapiai būna laisvi, iš dalies ar visai suaugę, kartais jie suauga su žiedais ir vaisiais. Viename graiže esantys žiedai gali būti visi vienodi arba viduriniai skirtis nuo kraštinių.
Ivo Džimos mūšis

Strateginė reikšmė

Ivo Džimos mūšio strateginė būtinybė yra debatų objektas iki pat šių laikų. Nėra vienareikšmiškai sutinkama, ar tikrai tos salos užėmimas turėjo didelės įtakos karo baigčiai, manoma, kad JAV patirti nuostoliai buvo neadekvatūs salos strateginei svarbai. Šią operaciją pradėta kritikuoti dar 1945 m., tačiau tuometiniai jos reikšme abejoję kariškiai neturėjo svarbios įslaptintos strateginės informacijos. JAV armijos planuose Ivo Džimos sala buvo skirta galimam avariniam nusileidimui lėktuvams, kurie skris numesti atomines bombas. Jas gabenę B-29 lėktuvai nebuvo laikomi ypač patikimais, pasitaikydavo variklių gedimai. Jei lėktuvai nukristų į Ramujį vandenyną, naujų atominių bombų pagaminimas galėjo užtrukti kelerius metus, tai nukeltų karo pabaigą, galbūt taptų būtina pilna kariuomenės invazija į Japoniją, kas pareikalautų dar daugiau amerikiečių aukų. Todėl B-29 pilotai jau nuo 1944 m. gruodžio pradėjo praktikuotis galimą avarinį nusileidimą į Ivo Džimą specialioje bazėje Jutoje. Tačiau dėl ypatingo Manheteno projekto slaptumo beveik niekas nežinojo šios salos strateginės svarbos JAV karinių oro pajėgų planuose.
Tuo metu buvo aiškinama, kad Ivo Džima amerikiečiams svarbi kaip nutūpimo ir degalų papildymo punktas JAV bombonešiams, skrendantiems į ir iš Japonijos.
Patirtis užimant Ivo Džimos salą amerikiečiams pasitarnavo vėlesniame Okinavos mūšyje, taip pat – rengiant galimą invaziją į Japoniją (Operation Downfall), kurios neprireikė, kai Japonijos imperija kapituliavo po atominių bombų ant Hirosimos ir Nagasakio.

Garbės medaliai

Garbės medalis (Medal of Honor) yra aukščiausias JAV karinis medalis, skiriamas JAV vyriausybės. Juo apdovanojami kariai, "išsiskyrę ypatinga herojiška drąsa rizikuojant gyvybe kovoje prieš JAV priešus daugiau, nei to reikalauja piliečio pareiga…". Šis medalis dažniausiai įteikiamas jau po mirties, didvyriškai žuvusiems kariams. Per Ivo Džimos mūšį Garbės medalis buvo įteiktas 27 kartus, iš jų 13 – po mirties. 22 medaliais buvo apdovanoti jūrų pėstininkai ir 5 – jūreiviai. Per šį vieną mėnesį trukusį mūšį buvo įteikta 28% visų Antrajame pasauliniame kare jūrų pėstininkams įteiktų Garbės medalių (82).

Palikimas

JAV jūrų pėstininkams Ivo Džima iki dabar turi didelę reikšmę. Šiuo vardu yra pavadinti trys laivai.
Šiais laikais tarp JAV jūrų pėstininkų yra paprotys keliauti į Ivo Džimą, prie Suribačio kalno. Ten palieka savo laipsnio identifikacinius ženklus ar panašius ženkliukus, kaip simbolinę duoklę kritusiems kariams.
Masačusetse kasmet minima Ivo Džimos diena.
Apie šį mūšį yra sukurti keli dokumentiniai ir meniniai filmai. Vienas žinomiausių – režisieriaus Clint Eastwood „Laiškai iš Ivo Džimos“ (Letters from Iwo Jima, 2006 m.).
Tuniso himnas

Istorija

Himno žodžiai paimti iš poemos, parašytos ketvirtajame dešimtmetyje Egipte gimusio sirų poeto Mostafa Saadeq Al-Rafe’ie. Nors kartais sakoma, kad himno kompozitorius yra Mohammed Abdel Wahab, tačiau tunisiečių muzikologas Salah El Mahdi tvirtina, kad muziką himnui parašė poetas Ahmed Kheireddine, o originali peomos muzika yra Zakariyya Ahmad.
Paskutinius himno posmus parašė Aboul-Qacem Echebbi. Anot El Mahdi, šiuos posmus prie himno 1955 m. liepą prijungė nacionalistas Mongi Slim.
Šis himnas, tada žinomas kaip „Revoliucijos himnas“, buvo giedamas per valdančiosios partijos Neo Destour, vėliau tapusios Socialistų Destorianų partija, susitikimus. Ḥumāt al-Ḥimá laikinai buvo naudojamas tarp monarchijos pabaigos 1957 m. liepos 25 d. iki naujo himno „Ala Khallidi“ priėmimo 1958 m. kovo 20 d. „Ala Khallidi“ buvo pakeistas Ḥumāt al-Ḥimá po Zino Al Abidino Ben Ali tapimo Tuniso prezidentu 1987 m. lapkričio 7 d.
Amerikiečių liaudies muzikos daininkas, gyvenantis Tunise, Kesang Marstrand parašė naują Ḥumāt al-Ḥimá interpretacija, kuri per pirmas Tuniso revoliucijos savaites tapo hitu.
Krūvandų koplyčia

Istorija

Koplyčia istoriją skaičiuoja nuo 1663 m. Ji buvo pastatyta vietos gyventojų lėšomis. Vėliau buvo perstatyta. Kaimo kapinės prie maldos namų įrengtos vėliau. Tarpukaryje Krūvanduose buvo 22 sodybos, gyveno daugiausiai lenkų tautybės žmonės. Kaimo gyventojams ne kartą teko bylinėtis dėl pamaldų lenkų kalba, ūkinių reikalų. Nesutarimus sprendė net Kauno apygardos teismas.
2013 m. vietos bendruomenė iškilmingai paminėjo koplyčios 350–ties metų jubiliejų. Po šventinių mišių buvo atidengta ir pašventinta drožinėta atminimo lenta (aut. vilkijietis skulptorius Arūnas Sniečkus)
Kaengčetkhve nacionalinis parkas

Vieta

Parkas užima 261,00 km² ir apima Vatboto (Wat Bot), Čarttrakano (Chart Trakan), Nakhonthajo (Nakhon Thai) ir Vangthongo (Wang Thong) apylinkes, 80 km į šiaurės vakarus nuo provincijos centro Fitsanuloko.

Flora ir fauna

Kaengčetkhve nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, drėgni visžaliai ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Afzelia xylocarpa, stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), kvapioji hopėja (Hopea odorata), aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus) ir kt.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, šernas, makakos, laibaliemenės beždžionės, palminis musangas ir kt., sutinkama daugiau paukščių, roplių.
KamAZ

Istorija

Gamykla pradėta statyti 1969 m. Pirmasis automobilis nuo konvejerio nuriedėjo 1976 m. vasario 16 d. 1987 m. pradėjo taip pat gaminti mažagabaričius Oka (Oka-VAZ-1111, rus. Ока-ВАЗ-1111) automobilius.
1993 balandžio 14 d. gaisras sunaikino Kamazo variklių gamyklą.
1999 m. nuo konvejerio nuriedėjo 1 600 000 – asis sunkvežimis.
2005 m. kontrolinį akcijų paketą įsigijo Severstal-Avto (Северсталь-Авто) kompanija.
2006 m. 7 kartą laimėtos Dakaro ralio lenktynės sportiniais sunkvežimiais KamAZ-4911.
2007 m. pagamintas 1 800 000 – asis sunkvežimis.

Akcininkai

Gamyklos akcininkai: 44,4 % kontroliuoja „Troika dialog“ (rus. Тройка диалог) kompanija, 11 % priklauso „Daimler“ kompanijai, 37,8 % valdo valstybė. Taip pat yra daug smulkių akcininkų (virš 76 tūkst. fizinių asmenų)

Sportas

„Kamaz-Master“ komanda nuolat dalyvauja „Šilko kelio ralio“ ir „Dakaro ralio“ lenktynėse. Ši ekipa abu kartus nugalėjo „Šilko kelio ralyje“ bei 12 kartų nuo 1996 m. tapo nugalėtojais „Dakaro ralyje“.
Valdymo įmonė

Valdymo įmonė investavimo srityje yra tokia įmonė, kurios pagrindinė veikla yra investicinių fondų ar investicinių kintamojo kapitalo bendrovių valdymas (pagal LR Kolektyvinio investavimo subjektų įstatymą). Ne tik investicinių fondų sudarymą, bet ir valdymo įmonės veiklą reglamentuoja specialūs įstatymai). Valdymo įmonė gali užsiimti ir papildoma veikla, numatyta licencijoje; pvz., konsultuoti investavimo klausimais, valdyti investicinius portfelius, pensijų fondus, saugoti ir tvarkyti investicinius vienetus.
Valdymo įmonės valdybos nariais, vadovu ir jo pavaduotojais gali būti tik nepriekaištingos reputacijos asmenys, turintys Vertybinių popierių komisijos nustatytą kvalifikaciją ir darbo patirtį.
Juozas Krūminas

Biografija

Studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Nuo 1937 m. bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos žinios“, „Naujoji Romuva“, „Prošvaistė“, „Pranciškonų pasaulis“, „Savaitė“, „Žiburėlis“. 1940 m. vadovavo dienraščio „Tarybų Lietuva“ literatūriniam skyriui. 1941 m. redagavo žurnalą „Pionierius“. 1941–1944 m. dirbo Kauno radiofone, leido šapirografuotą pogrindžio laikraščio „Tautos žodis“. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Hafkruge, Noištate bei Geštachte (Šlėzvigas-Holšteinas) karo pabėgėlių stovyklose 1945–1948 m. leido ir redagavo literatūrinį žurnalą „Gintaras“ (pirmasis nr. išėjo pavadinimu „Baltija“), parašė vienveiksmių pjesių. Nuo 1948 m. dirbo gimnazijoje Špakenberge. Antrojo pasaulinio karo metais bendradarbiavo laikraštyje „Į Laisvę“, „Ateitis“, po karo – Vokietijoje einančiame laikraštyje „Tremties metų almanachas“, JAV lietuvių periodiniuose leidiniuose „Aidai“, „Draugas“, „Šv. Pranciškaus varpelis“, „Žvaigždė“.

Kūryba

Romanuose vaizduojami paskutiniai nepriklausomybės metai ir 1940 m. sovietinė okupacija. Poezijoje vyrauja patriotinė tematika, istorinė baladė. Išvertė, su kitais, V. Korolenkos, A. Tolstojaus, Dž. B. Šo, S. Lagerlof ir kt. kūrinių. Paliko kūrybos rankraščių.
The Hoosiers

Istorija

Grupę „The Hoosiers“ 2003 metais įkūrė dainininkas Irwin Sparkes (vokalas, gitara). Kolektyvą sudaro vokalistas bei gitaristas Irwin‘as Sparkes‘as, bosine bei paprasta gitara (akustiniuose pasirodymuose) grojantis Martin‘as Skarendahl‘as ir būgnininkas Alphonso Sharland‘as. Pirmą savo pasirodymą jie atliko Didžiosios Britanijos radijo stotyje – juos į savo šou pasikvietė „BBC Radio 2“ laidų vedėjas Dermot O'Leary. Pirmasis „The Hoosiers“ singlas, daina „Worried About Ray“, 2007-ųjų liepą britų topuose pasiekė penktąją poziciją. 2007-ųjų spalį pasirodė ir debiutinis grupės albumas „The Trick to Life“.
„The Hoosiers“ albumui „The Trick to Life“ į albumą atrinko 12 dainų.
Smigis

Smigis (angl. dart) – trumpa strėlė, skirta svaidyti ranka. Paprastai priekis su antgaliu ir pasunkintas, o galas – plunksnotas.
Europoje smigiai buvo naudojami retai. Romėniški smigiai vadinosi plumbatos, juos naudojo Romos legionieriai kaip papildomą ginklą. Ypatingus sunkius smigius naudojo makedoniečių kariuomenė – jie būdavo svaidomi ne ranka, o naudojant kestrą – specialią svaidyklę.
Lietuviškas terminas smigis nesutampa su anglišku dart. Angliškasis dart reiškia bet kokius smailius plunksnotus strėlės tipo šaudmenis (bet ne lankų ar arbaletų strėles) – pradedant nuo masyvių balistų strėlių ir baigiant mažutėmis sarbakanų strėlytėmis.
Šiais laikais smigiai naudojami pramogai ar sportuoti, paprastai žaisti smiginį.
Nevaišių kalnas

Nevaišių kalnas – ketvirta aukščiausia Lietuvos kalva (aukštis 288,9 m). Ji stūkso Ignalinos rajone, 4 km į šiaurę nuo Ceikinių, prie Nevaišių kaimo. Tai aukščiausia Švenčionių aukštumos vieta. Apie 10 km į šiaurės vakarus yra kiek žemesnė kalva – Būdakalnis. Aplink kalną esančios vietovės dažnai yra vadinamos „Lietuvos Šveicarija“.
Kalnas susidaręs iš moreninio priemolio su riedulių bei gargždo priemaiša.
Obamos kalnas

Obamos kalnas (angl. Mount Obama; anksčiau vadinosi Bogio kalnu (angl. Boggy Peak)) – aukščiausia Antigvos ir Barbudos vieta, esanti Antigvos salos pietvakariuose. Aukštis – 402 m. Kalnas vulkaninės kilmės. Apaugęs tropiniais miškais. Koordinatės: 17°3′00″N 61°41′00″W
2008 m. lapkričio 5 dieną Ministras pirmininkas Baldvinas Spenseris paskelbė, kad Bogio kalnas bus pervadintas į Obamos kalną, JAV prezidento Barako Obamos garbei. Oficialus pervadinimas įvyko per Obamos gimtadienį 2009 m. rugpjūčio 4 d.
Chaiber Pachtunchva

Geografija

Provincija yra ties Irano kalnyno ir Hindukušo kalnų sandūra, seismiškai nestabilioje teritorijoje. Provincijos teritorijoje yra žymioji Chaibero perėja – pagrindinė jungtis tarp Pietų ir Vidurinės Azijos. Šiaurinė Chaiber Pachtunchvos dalis kalnuota, su vaizdingais, miškais apaugusiais slėniais ir vandeningomis kalnų upėmis. Pietuose būdingi sausi, uolingi kraštovaizdžiai. Svarbiausios upės – Kabulas, Svatas, Čitralis, Kunaras.

Gyventojai

Didžioji dauguma Chaiber Pachtunchvos gyventojų yra puštūnai (susiskirstę į daug genčių), taip pat yra virš milijono pabėgėlių iš Afganistano (taip pat dauguma puštūnai, bet yra tadžikų, chazarų ir kt.), dar gyvena beludžiai, čitraliai, įvairios dardų tautos (kalašai, šinai, chovarai ir kt.). Plačiausiai naudojama puštūnų kalba. Beveik visi Chaiber Pachtunchvos gyventojai yra musulmonai (sunitai bei šiitų mažuma). Kalašai praktikuoja šamanizmą.
Miestuose gyvena 17 % gyventojų. Didžiausi miestai: Pešavaras, Mardanas, Mingora, Kohatas, Abotabadas, Svabis, Dera Ismail Chanas.