google/wiki40b huggingface dataset:
Mokslo ir technologijų parkas

Mokslo ir technologijų parkas (arba tiesiog - mokslo parkas) apibūdinamas kaip fizinė (rečiau - virtuali) vieta, kurioje įsikūrusios įmonės, atliekančios taikomuosius mokslinius tyrimus bei vykdančios kitą inovacinę veiklą ir kurioje teikiamos specializuotos pridėtinės vertės paslaugos, tokios kaip verslo inkubavimas, konsultacijos bei technologijų perdavimas. Tokiu būdu siekiama dalintis žiniomis, skatinti ir diegti inovacijas ir siekti, kad tyrimų rezultatai išsivystytų į prieinamus komercinius produktus.
Pirmasis pasaulyje universitetinis tyrimų parkas veiklą pradėjo XX a. ankstyvajame šeštajame dešimtmetyje netoli Stanfordo universiteto. Kitas ankstyvasis tyrimo parkas - Research Triangle. 1969 m. Pjeras Lafitas įkūrė Sofijos Antipolio mokslo parką Prancūzijoje. P. Lafitas išplėtojo teoriją apie dalijimosi patirtimi naudą. Anot teorijos, žmonės, keisdamiesi mintimis ir idėjomis daugelyje sričių, įskaitant kultūrą, mokslą ir menus, gali būti vieni kitiems naudingi.
Mokslo ir technologijų parkai yra globalios „žinių visuomenės“ infrastruktūros elementai. Jie suteikia vietas, kur vystomos inovacijos, plėtra ir technologijų komercializavimas bei kuriose vyriausybės, universitetai ir privačios kompanijos gali bendradarbiauti. Vystytojai dirba tokiose srityse kaip informacinės technologijos, farmacija, mokslas ir inžinerija. Mokslo ir technologijų parkai taip pat gali pasiūlyti daugybę išteklių, kurie prieinami kitiems. Tai gali būti inkubatoriai, įvairios programos ir bendradarbiavimo veiklos, nenutraukiamas energijos tiekimas, telekomunikacijų mazgai, valdymo biurai, banko padaliniai, simpoziumų centrai, automobilių ir/ar dviračių stovėjimo aikštelės ar net vidinis transportas.
Mokslo parkai siekia suburti žmones, galinčius pagelbėti technologijos vystytojams išvystyti jų darbus iki komercinės sėkmės. To pavyzdys gali būti intelektinės nuosavybės teisės ekspertai. Šie parkai taip pat gali būti patrauklūs universiteto studentams, kurie čia gali sutikti būsimus darbdavius ir pasilikti dirbti.
Luštica

Luštica – pusiasalis pietinėje Adrijos jūros dalyje, ties įėjimu į Kotoro įlanką. Pusiasalis atskiria Tivato įlanką nuo Adrijos jūros.
Pusiasalio plotas yra 47 km², o ilgis – 13 km. Aukščiausias pusiasalio taškas yra – Obosniko viršūnė (582 m). Pusiasalio kranto ilgis yra 35 km, t. y., jis sudaro 12% viso Juodkalnijos kranto. Lusticos teritorija priklauso dviem opštinoms – Herceg Novio ir Tivato.
Pusiasalyje yra 20 bažnyčių – 18 jų yra stačiatikių, 2 – katalikų. Pusiasalį užima valdos ūkininkų, kurie iš savo žaliavos gamina sūrį, vytintą kumpį pršutą, vyna ir rakiją.

Gamta

Lušticoje gyvena šernai, šakalai, didžiosios miegapelės, lakštingalos ir apuokėliai. Auga alyvmedžių giraitės, nors dalis jų yra sulaukėjusios ir apleistos.

Kariniai statiniai

Pusiasalis tiko Kotoro įlankos gynybai įrengti. Įlankoje buvo du kariniai uostai – Tivato uostas, kuriame bazavosi Jugoslavijos karinis laivynas, ir Kotoro uostas, kuriame bazavosi Austrijos-Vengrijos laivynas. Pusiasalyje yra austrų kariuomenės įtvirtinimų (visi nenaudojami) Rosėje, Mamuloje ir Arzoje, Juodkalnijos kariuomenės – Rosėje (nebenaudojami), Krašičiuose ir Obosnike.

Stačiose Herceg Novio įlankos ir Kumboro sąsiaurio krantų uolose iškirstos dvi povandeninių laivų slėptuvės (jau nebenaudojamos).
Asmens paskelbimas mirusiu

Lietuvoje

Bylos dėl fizinio asmens paskelbimo mirusiu Lietuvoje yra teismingos dingusio fizinio asmens gyvenamosios vietos apylinkės teismui, o jeigu fizinio asmens gyvenamoji vieta nežinoma ir ją nustatyti neįmanoma, – jo paskutinės žinomos gyvenamosios vietos apylinkės teismui. Jeigu dėl to paties įvykio dingo du ar daugiau fizinių asmenų, Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas ar šio teismo Civilinių bylų skyriaus pirmininkas gali paskirti vieną teismą, kuriam išimtinai bus teismingos su šiuo įvykiu susijusios bylos.
Paduoti pareiškimą dėl fizinio asmens paskelbimo mirusiu gali kiekvienas suinteresuotas asmuo ar prokuroras.
Pareiškimas dėl fizinio asmens paskelbimo mirusiu gali būti paduotas ne anksčiau kaip likus 6 mėnesiams iki termino, kuriam suėjus dingęs fizinis asmuo gali būti paskelbtas mirusiu, pabaigos. Jeigu galima fizinį asmenį pripažinti mirusiu suėjus šešiems mėnesiams nuo įvykio, kuris duoda pagrindo manyti, kad dingęs fizinis asmuo mirė, pareiškimas dėl fizinio asmens paskelbimo mirusiu gali būti paduotas ne anksčiau kaip likus trims mėnesiams iki termino, kuriam suėjus dingęs fizinis asmuo gali būti paskelbtas mirusiu, pabaigos (LR CPK 449 straipsnis „Pareiškimo padavimas“).
Sportininkas

Sportininkas – žmogus, sistemingai besitreniruojantis, dalyvaujantis sporto varžybose, siekiantis kuo geresnių sporto rezultatų, nuosekliai didinantis savo sportinį meistriškumą.

Rūšys

Pagal sportavimo profesionalumą – sportininkas mėgėjas ir sportininkas profesionalas.
Pagal sporto šakas – krepšininkas (krepšinis), futbolininkas, rankininkas ir t. t.

Sportininkas profesionalas

Sportininkas profesionalas – sportininkas, už rengimąsi varžyboms ir dalyvavimą jose gaunantis atlygį iš sporto organizacijos, su kuria jis yra sudaręs sportinės veiklos sutartį.

Sportininkų ugdymas

Sportininkus ugdo specialūs jų ugdymo centrai. Tai gali būti sporto mokymo įstaiga, sporto centras, specializuota vienos ar kelių sporto šakų įstaiga, kuri gali vykdyti neformalųjį vaikų bei suaugusiųjų švietimą, rengia tam tikros kvalifikacijos sportininkus ir sportuotojus, taip pat atlieka kitas steigėjų jiems priskirtas funkcijas.

Geriausias Lietuvos sportininkas

Geriausias Lietuvos sportininkas – sporto nominacija, skiriama kasmet geriausiam sportininkui, turinčiam Lietuvos pilietybę.
Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazija

Istorija

1423 m. Eišiškėse pastatyta pirmoji bažnyčia, prie kurios veikė lietuviška mokykla. Caro laikais veikė rusiška-lenkiška mokykla. 1956 m. rusiškoje-lenkiškoje mokykloje atidarytos lietuviškos klasės. 1958 m. 1-4 klasėse mokėsi 16 mokinių, 1959 m. 1-6 klasėse – 22 mokiniai.
1992 m. rugsėjo 1 d. atkurta lietuviška mokykla, kuri įsikūrė Eišiškių 2-osios vidurinės (rusakalbės) mokyklos patalpose. Tą dieną mokyklos duris pravėrė 86 mokiniai. 1993 m. rugsėjo 1 d. mokyklai suteiktas lietuviškos raštijos pradininko, kilusio iš Eišiškių krašto, Stanislovo Rapolionio (1485–1545) vardas. 1997 m. Švietimo ir mokslo ministrui Zigmui Zinkevičiui pritarus, pradėti statyti nauji mokyklos pastatai. 2001 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė naujas pirmasis mokyklos korpusas, 2004 m. rugsėjo 1 d. antrasis korpusas. 2007 m. baigta ketvirto korpuso statyba, kur mokosi pradinių klasių mokiniai, įsikūrė valgykla bei aktų salė. 2006 m. gruodžio 26 d. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas.
Gimnazijos muziejuje saugomas paminklo Stanislovui Rapolioniui komponentas – bronzinis biustas. Gimnazijoje vyksta Stanislovo Rapolionio premijos laureatų pagerbimo renginiai.
Gimnazija turi pradinio ugdymo „Šalčios“ skyrių lietuvių dėstoma kalba ir pradinio ugdymo „Vilties“ skyrių rusų dėstoma kalba.
Eupareunija

Eupareunija (gr. eu 'gerai, teisingai' + gr. pareunos 'sugyventi') – situacija, kuomet sueities metu abudu partneriai sinchroniškai pasiekia orgazmą. Įprasta manyti, kad tai yra svarbus lytinio gyvenimo darnos rodiklis, tačiau nepaisant to, kad šitokia situacija atrodo siektina, bet yra pasiekiama gana retai, net ir tarp porų, kurios yra visiškai patenkintos lytiniu gyvenimu, jo ritmu ir įvairove.
Hyperpyronas

Hyperpyronas (gr. ὑπέρπυρον) – Bizantijos auksinė moneta, naudota vėlyvaisiais viduramžiais. Jas vietoj suprastėjusių solidų ėmė leisti imperatorius Aleksijus I Komninas (1081–1118).
Hyperpyronas buvo iš grynesnio aukso (900–950 praba), masė – 4,45 g. Jis buvo lygus 5 dukatams ar 20 solidų, nors taip vadinamų monetų vertės Kipre ir kitose šalyse nebuvo vienodos.
Katabanas

Geografija

Katabano kultūrinis ir politinis centras buvo kalnuotose vietovėse ties vadi Baihan, kur koncentravosi pagrindiniai miestai, pirmiausia Timna. Nuo V a. pr. m. e. Katabano teritorija siekė Adeno įlanką, tačiau stipresnių uostų valstybė nevaldė.

Istorija

Kaip ir kitos Senovės Jemeno valstybės Katabanas konsolidavo savo valdžią tikriausiai I tūkst. pr. m. e. pradžioje, o VIII a. pr. m. e. pastatyta sostinė Timna. Iš pradžių valstybė buvo stelbiama piečiau buvusio Ausano, tačiau po to, kai VII a. pr. m. e. Ausaną nusiaubė Saabos valdovo Kariba-il Vataro kariuomenės, šis prarado įtaką ir ilgainiui absorbuotas Katabano, kuris taip gavo priėjimą prie jūros.
Nuo VIII a. pr. m. e. Saabai tapus stipriausia valstybe Senovės Jemene, įgijusia hegemoniją kitų atžvilgiu, Katabanas buvo priverstas pripažinti jos viršenybę, tačiau neretai sukildavo. Tik V a. pr. m. e. sugriuvus Maribo užtvankai ir Saaboje prasidėjus nelaimėms, Katabanas vėl tapo stipria jėga, ypač įsigalėjusia paskutiniaisiais amžiais pr. m. e.
I a. pr. m. e. klajokliai himjaritai, užėmę Saabą, neilgai trukus užkariavo ir Katabaną, taip sukurdami Pirmąją Himjaro imperiją. Katabanas trumpai išsivadavo II a., bet po keliasdešimties metų buvo bėl okupuotas, šį kartą vakarinio kaimyno Hadramauto. III a. regionas vėl perėjo Himjaro valdžion, kur išliko iki VI a., t. y. Aksumo imperijos įsigalėjimo regione.
Lionginas Alfredas Masaitis

Biografija

1956–1964 m. mokėsi Juodaičių aštuonmetėje mokykloje, 1964–1968 m. Panevėžio hidromelioracijos technikume. 1981–1987 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje.
1968–1971 m. Raseinių rajono sausinimo sistemų vyr. inžinierius, 1971–1985 m. Raseinių Melioracijos statybos valdybos darbų kokybės kontrolės vyr. inžinierius, 1985–1991 m. valstybinės įmonės Ariogalos gelžbetonio gamyklos, vėliau UAB „Ariogalos gelžbetonis“ generalinis direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Raseinių rajono skyriaus narys.
Nuo 2004 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.
Policijos rėmėjas, gamtos apsaugos visuomeninis inspektorius.
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia

Istorija

Kada buvo įkurta pirmoji Vilniaus reformatų bažnyčia, nėra žinoma. Pirmosios kalvinų pamaldos laikytos 1553 m. Mikalojaus Radvilos Juodojo Lukiškių dvare. Pirmas, apie 1562 m., specialiai reformatų maldos namams pastatytas pastatas buvo Radvilų rūmuose, užėmusiuose kvartalą dab. Šv. Jonų ir Pilies gatvių sankryžoje. Mirus Mikalojui Radvilai Juodajam pastatas atiteko jėzuitams. 
1574 m. nauja Vilniaus reformatų bažnyčia Mikalojaus Radvilos Rudojo rūpesčiu įkurta kitoje gatvės pusėje, Stanislovo Goštauto sklype, šalia žuvų turgaus. Čia reformatai laikė pamaldas 7 metus. 1581 m. reformatams pastatyta nauja bažnyčia dab. Volano gatvėje, prie Hornostajų rūmų. 
XVI a. pab. – XVII a. reformatai buvo persekiojami, jų bažnyčia ne kartą padegta. Refomatai buvo priversti nuolat keisti maldų vietą.
Dabartinė reformatų bažnyčia yra devintoji. Ji pastatyta 1830–1835 m. Lenkų kariuomenės majoro Pavelo Strijenskio rūpesčiu. Tarybiniais metais parapija buvo panaikinta, atkurta 1990 m.

Architektūra

Pastatas klasicistinio stiliaus su dorėniška kolonada ir graikišku frontonu.
Mindaugas Končius

Biografija

1963 m. baigė Kauno J. Jablonskio vidurinę mokyklą. Vilniaus pedagoginiame institute studijavo fiziką ir chemiją, 1970 m. Kauno politechnikos institute baigė radiotechniką ir įgijo radijo inžinieriaus specialybę.
1972–1990 m. gamyklos „Nuklonas“, Šiaulių Televizorių gamyklos inžinierius bei Šiaulių politechnikumo radiotechnikos dalykų dėstytojas. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas, tarybos pirmininko pavaduotojas, komisijos pirmininkas, tarybos sekretoriato vedėjas. 1995–1996 m. Šiaulių ligonių kasos vedėjas. 1996–2000 m. Seimo narys, nuo 2000 m. Šiaulių teritorinės ligonių kasos direktoriaus pavaduotojas, skyriaus vedėjas, vyriausiasis specialistas.
Dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje. Lietuvos centro sąjungos narys nuo įsteigimo, partijos valdybos narys, pirmininko pavaduotojas, Šiaulių skyriaus pirmininkas. Daliai LCS narių susijungus su Liberalų sąjunga, kartu su likusiais sąjungos nariais įsteigė Nacionalinę centro partiją, dabar – Lietuvos Centro partija. Buvo šių partijų pirmininko pavaduotojas, dabar Politinės tarybos pirmininko pavaduotojas.
Šiaulių UNESCO klubo narys.
Jean-Michel Basquiat

Biografija

Žanas Mišelis Baskija gimė 1960 m. gruodžio 22 d. Niujorke prancūzakalbių imigrantų šeimoje. Jo tėvas Žeraras buvo kilęs iš Haičio, motina Matildė − iš Puerto Riko. 1974−1976 m. Ž. M. Baskija su tėvu buvo išvykęs į Puerto Riką. Grįžęs į Niujorką kurį laiką mokėsi vietos aukštojoje mokykloje. Jo tėvai išsiskyrė, motinai buvo diagnozuota psichinė liga. Būdamas 17 metų Ž. M. Baskija paliko namus ir metė mokslus. Jis gyveno Niujorko gatvėse ar apleistuose namuose ir pradėjo užsiimti grafičių kūryba žemutiniame Manhetene kartu su šios meno rūšies kūrėjais Al Diaz ir Shannon Dawson. Savo grafičius pasirašydavo SAMO pseudonimu, kuris spėjamai reiškė „tas pats senas šūdas“ (same old shit). 1980 m. jo darbai pirmą kartą eksponuoti bendroje parodoje Niujorke. 1981 m. Ž. M. Baskija nusifilmavo filme „Downtown 81“, straipsnį apie jį „Artforum“ žurnale pavadinimu „Nerimstantis vaikas“ publikavo René Ricard.
1982 m. įvyko pirmoji Ž. M. Baskijos personalinė parodas Italijos Modenos miesto Emilio Mazzoli dailės galerijoje. Po to jo kūriniai buvo parodyti bendroje italų ir amerikiečių dailininkų parodoje Modenoje ir vėliau tais metais įvyko pirmoji personalinė paroda JAV, Annina Nosei galerijoje Niujorke. Po to tais pačiais metais sekė personalinės parodos Ciuriche, Niujorke, Los Andžele. Ž. M. Baskija sudalyvavo „Documenta“ parodoje Kaselyje ir susitiko Endį Varholą. 1984 m. jis sukūrė seriją kūrinių kartu su E. Varholu ir F. Klemente, jo kūriniai eksponuoti Edinburge, Londone, Roterdame. 1985 m. Ž. M. Baskijos nuotrauka buvo publikuota „The New York Times“ žurnalo viršelyje, įvyko jo paroda Tokijuje. 1987 m. Ž. M. Baskija buvo giliai paveiktas E. Varholo mirties, 1988 m. keliavo į Havajus gydytis dėl priklausomybės nuo narkotikų. Ž. M. Baskija buvo rastas miręs nuo narkotikų perdozavimo savo namuose Niujorke 1988 m. rugpjūčio 12 d. Jo kūryba pasižymi grubiais potėpiais, panašumu į grafičių techniką. Ž. M. Baskija išgarsėjo būdamas vos 20 metų ir jo kūryba atliepė ekspresionizmo atgaivinimo tendencijoms to meto dailėje. Ž. M. Baskija savo kūriniuose laisvai įvedinėjo ir maišė Afrikos, Karibų, actekų ir ispaniškosios kultūrų motyvus, klasikinio meno ir masinės kultūros vaizdinius. 1996 m. Julian Schnabel sukūrė filmą „Basquiat“ dailininko gyvenimo motyvais. 2013 m. Ž. M. Baskijos paveikslas „Dulkių galvos“ viešo aukciono metu buvo parduotas už 48,8 mln. JAV dolerių. 2017 m. paveikslas „Be pavadinimo“ aukcione buvo parduotas už 110,5 mln. JAV dolerių sumą.
Viačeslavas Malyševas

Biografija

1924 m. baigė Velikije Lukų geležinkelių technikumą, dirbo šaltkalviu, tarnavo Raudonojoje Armijoje, buvo traukinio mašinistas.
1934 m. baigė Maskvos N.Baumano vardo technikos institutą, dirbo inžinieriumi, 1938 m. tapo Kolomnos V.Kuibyševo vardo gamyklos direktoriumi.
1939 m. paskirtas TSRS Sunkiųjų mašinų gamybos liaudies komisaru, 1940 m. – TSRS vidutinių mašinų gamybos liaudies komisaru, 1941-1942 m. ir 1943-1945 m. buvo TSRS tankų pramonės liaudies komisaras (tuo mat metu 1940–1944 m. buvo ir TSRS Liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojas). Stalinas labai vertino V. Malyševo organizacinius sugebėjimus, karo metais į savo kabinetą jį buvo išsikvietęs 107 kartus (daugiausiai iš visų tuometinių liaudies komisarų) ir po karo, skirtingai nei daugelį kitų karo metų vadovų, paliko svarbiose pareigose:  1945-1947 m. V.Malyševas vadovavo atominės bombos kūrimo projektui, buvo TSRS transporto mašinų gamybos ministras, nuo 1948 m. – TSRS Ministrų Tarybos Valstybinio naujos technikos diegimo komiteto pirmininkas, nuo 1950 m. – TSRS laivų gamybos ministras.
Stalinas savo valdymo pabaigoje didelę grupę perspektyvių vadovų įtraukė ir į TSKP valdymą. V.Malyševas 1952 m. spalio mėn. tapo TSKP CK Politinio biuro nariu, tačiau iškart po Stalino mirties 1953 m. kovo mėn. iš jo pašalintas ir iki liepos mėn. buvo TSRS tarnsporto ir sunkiųjų mašinų gamybos ministras, o po to – Vidutinių mašinų gamybos ministras. 1955-1957 m. vadovavo TSRS Valstybiniam naujos technikos komitetui. Nuo 1947 m. iki 1953 m. kovo mėn. ir nuo 1953 m. gruodžio mėn. iki 1956 m. kartu su vadovavimu ministerijoms vėl buvo TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas.
TSRS Aukščiausioji Tarybos 1-4 šaukimų deputatas, Socialistinio darbo didvyris (1944 m.), dukart Stalino premijos laureatas, generolas pulkininkas (nuo 1945 m.). Apdovanotas keturiais Lenino ordinais, Suvorovo bei Kutuzovo ordinais.
Mirė nuo spindulinės ligos. Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.
Moliūgų sėklų aliejus

Moliūgų sėklų aliejus (vok. Kernöl, Kürbiskernöl, slovėn. bučno olje, kroat. tikvino ulje, bundevino ulje, rumun. ulei de dovleac, veng. tökmag-olaj) – augalinis aliejus, gaunamas iš paskrudintų, išlukštentų įvairių rūšių moliūgų (pvz., paprastojo moliūgo) sėklų.
Tai specialus kulinarinis patiekalas pietryčių Austrijoje (Štirija), rytų Slovėnijoje (Štirija ir Prekmurjė), Rumunijoje (centrinė Transilvanija, Orastie-Cugir regionas), šiaurės vakarų Kroatijoje (Medžimurjė) ir gretimuose Vengrijos regionuose. Tai Europos Sąjungos Saugomų kilmės vietos nuorodų (SKVN) produktas.
Aliejus pietinėse Štirijos regiono vietovėse gamintas ir naudotas mažiausiai nuo XVIII a. Šiandieną tai yra svarbi Austrijos ir Slovėnijos eksporto prekė.

Savybės

Tirštas aliejus gali būti nuo šviesiai iki labai tamsiai žalios, iki tamsiai raudonos spalvos, priklausomai nuo paimto mėginio tirštumo. Skystas aliejaus sluoksnis atrodo žalias, tuo tarpu tirštas – raudonas. Toks optinis reiškinys vadinamas dichromatizmu. Moliūgų aliejus yra viena iš stipriausiu dichromatizmu pasižyminčių medžiagų. Aliejų sumaišius su jogurtu, jis tampa šviesiai žalios spalvos ir kartais vadinamas „žaliuoju auksu“.

Panaudojimas kulinarijoje

Moliūgų sėklų aliejus turi stiprų riešutų skonį, jame gausu polinesočiųjų riebalų rūgščių. Paskrudintas aliejus įgauna aitrų skonį. Moliūgų sėklų aliejus naudojamas salotų padažų ruošime kartu su medumi ir alyvų aliejumi. Tipiškas Štirijos padažas susideda iš moliūgų sėklų aliejaus ir sidro acto mišinio. Aliejus taip pat naudojamas ir desertams, pvz., paprastiems vaniliniams ledams jis suteikia riešutų skonį. Moliūgų sėklų aliejus Austrijoje laikomas delikatesu, keletas jo lašų pilama į moliūgų sriubą ar kitus vietinius valgius. Tačiau naudojant jį kaip kepimo aliejų, jis praranda savo svarbias riebalų rūgštis.
Činhuangdao

Istorija

Miestas išaugo XX a. pr., įkūrus uostą.
Jonas Tarnovskis

Biografija

Krokuvos vaivados Jono Tarnovskio Jaunesniojo (1420/1430–1500) ir Barboros iš Roznovo sūnus. Kilo iš Tarnovskių šeimos, kuri nuo seno valdė žemes Mažojoje Lenkijoje. Buvo auklėjamas kardinolo Frederiko Jogailaičio ir karalių Jono Abrechto, Aleksandro ir Žygimanto Senojo rūmuose. Mokėsi Krokuvos akademijoje. Gavo visapusišką klasikinį humanitarinį, taip pat karinį išsilavinimą.
Savo karinį kelią pradėjo būdamas 22 metų amžiaus vadovaujant etmonui Konstantinui Ostrogiškiui. Dalyvavo žygyje į Moldaviją 1512 metais, kur vadovavo kavalerijos įgulai. 1517–1521 metais, tam, kad pagerintų savo išsilavinimą, įgyvendino didelę kelionę po pasaulį: pabuvojo Vakarų Europos šalyse ir aplankė Artimuosius Rytus – tame tarpe Siriją, Palestiną, Egiptą, Graikiją, Turkiją.
Starodubo kare vadovavo Lenkijos kariams.
Zaramciškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 40x15 m dydžio. Jos šiaurinėje pusėje, 2 m žemiau aikštelės yra 24x17 m dydžio natūrali terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 8 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, dabar dirvonuoja, vakarinio šlaito apačia apsodinta eglaitėmis.

Aplinkiniai piliakalniai

Obelijos piliakalnis 0,5 kmAniškio piliakalnis 13 kmRadžiūnų piliakalnis 13 kmVerstaminų IV piliakalnis 16 kmŽilvės piliakalnis 6,5 kmEžerėlių piliakalnis 16 kmPaserninkų piliakalnis 9 kmDirmiškių piliakalnis 5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Liaudies tarėjas

Liaudies tarėjas (rus. народный заседатель) – kai kurių valstybių (Baltarusija, Rusija) pilietis, nustatyta tvarka išrinktas dalyvauti teismo sudėtyje, sprendžiančioje baudžiamąsias ir civilines bylas.

Įgaliojimai

Liaudies tarėjas turi lygias teises su teisėju – nagrinėja įrodymus, balsuoja dėl teismo sprendimo ir kita. Liaudies tarėjas renkamas atviru balsavimu visuotiniuose piliečių susirinkimuose pagal jų darbo ar gyvenamąją vietą tam tikram laikotarpiui (pvz., Rusijoje – 5 metams). Rinkėju gali būti kiekvienas ne jaunesnis kaip 18 m. pilietis. Liaudies tarėjų skaičius teismuose gali būti įvairus, pvz., Rusijoje vienas rajono (miesto) teismas gali turėti iki 156 liaudies tarėjų.
Dažniausiai teismo posėdyje dalyvauja du liaudies tarėjai, atsitiktine tvarka atrinkti iš bendro sąrašo.

Istorija

1918–1991 m. liaudies tarėjai buvo TSRS (iki 1922 m. Tarybų Rusijoje). Institucija įvesta pakeičiant 1864–1917 m. Rusijos imperijoje veikusią prisiekusiųjų teismo instituciją. Rajono (miesto) liaudies teismo liaudies tarėjų rinkimus rengdavo rajonų (miestų) liaudies deputatų tarybų vykdomieji komitetai. Rajono (miesto) liaudies teismo liaudies tarėjai buvo formaliai renkami atviru balsavimu 2,5 metų kadencijai visuotiniuose darbo žmonių susirinkimuose pagal jų darbo, gyvenamąją ar mokymosi vietą. Sričių, kraštų, autonominių sričių, autonominių apygardų, autonominių, sąjunginių respublikų aukščiausiųjų teismų, TSRS Aukščiausiojo Teismo liaudies tarėjai buvo renkami 5 metams.

Lietuvoje

Lietuvoje TSRS okupacijos metais rajono (miesto) liaudies teismo liaudies tarėjai buvo formaliai renkami (paskutinį kartą 1987 m.) visuotiniuose darbo žmonių susirinkimuose pagal jų darbo, gyvenamąją ar mokymosi vietą atviru balsavimu 2,5 m. (iki 1982 m. – 2 m.) metų kadencijai. Rajonų (miestų) liaudies tarėjų rinkimus skelbdavo LTSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas, rengdavo rajonų (miestų) darbo žmonių deputatų tarybų vykdomieji komitetai. Liaudies tarėju galėjo būti išrinktas kiekvienas pilietis, turintis rinkimų teisę ir rinkimų dieną sukakęs 25 metus. LTSR Aukščiausiojo Teismo liaudies tarėjus rinko LTSR Aukščiausioji Taryba 5 metams. Rajonų (miestų) liaudies teismuose liaudies tarėjai buvo iki 1992 m., Aukščiausiajame Teisme – iki 1994 m.
Romėniškoji Ispanija

Pavadinimas

Pavadinimas Hispania greičiausiai kilęs iš finikiečių I-Shapan-im (damanų šalis), nes finikiečiai ten pastebėtus triušius palaikė damanais, nors pastarieji ten niekada negyveno. Romėnų mitologinis aiškinimas (pagal Plinijų ir Plutarchą) pavadinimą sieja su Panu, kuris kartu su Bakchu užkariavo Iberiją ir Bakcho buvo paliktas šalies valdovu.
Dar vienas aiškinimas pavadinimą kildina iš Vakarės žvaigždės. Senovės graikai beveik nepasiekiamą šalį Viduržemio jūros vakaruose vadino Hesperia pagal Vakarę žvaigždę Hesperą.
Senoji bažnytinė slavų kalba

Abėcėlės

Buvo vartojamos dvi abėcėlės: glagolica ir naujesnė kirilica; iš pastarosios kilo rusų, gudų, ukrainiečių, serbų, bulgarų ir slavų makedonų abėcėlės. Naujesnis (gudų) šios kalbos variantas buvo viena iš oficialių LDK kalbų.
Ši kalba išsaugojo nemažai senosios slavų kalbos archaizmų, pvz., absoliutinį naudininką, nosinius balsius, atributiškai vartojamas trumpąsias būdvardžių formas.

Slaviškų žodžių sutapimai su rusiškais

Kai kurie senosios bažnytinės slavų kalbos žodžiai sutampa su rusiškais, bet jų reikšmė ne tokia.
Pavyzdžiai:
Живот – rusiškai 'pilvas', slaviškai 'gyvenimas'
Суббота – rusiškai 'šeštadienis', slaviškai 'sekmadienis'
Язык – rusiškai gali reikšti liežuvį arba kalbą, slaviškai − liežuvį, kalbą arba pagonišką tikėjimą.