google/wiki40b huggingface dataset:
Stibis

Pavadinimo kilmė

Graikai vieną stibio junginį (Sb₂S₃) vadino stimmi, romėnai – stibium. Manoma, kad šis žodis turįs somališką kilmę.
Daugelyje kalbų šio elemento pavadinimas kilęs iš graikų kalbos: anti – priešdėlis, nurodantis priešybę + monos – vienas; tokį pavadinimą lėmė ta aplinkybė, kad stibis buvo labai retai randamas gryna forma, t. y. jis buvo išgaunamas ne vienas, o junginiuose.

Savybės

Stibis, simbolis Sb – tai pusmetalis, randamas keturiose alotropinėse formose, iš kurių dažniausiai pasitaiko sidabriniai melsvai balta, kieta, trapi, blizganti kristalinė forma. Atominis skaičius 51, atominė masė 121. Stibis priklauso periodinės cheminių elementų lentelės Va grupei. Stibis gali būti trivalentis arba penkiavalentis. Oksidacijos laipsnis junginiuose -3, +3, +. Gamtinis stibis susideda iš dviejų stabilių izotopų 121Sb(57,25%) ir 123Sb(42,75%)(taip pat dar yra 10 dirbtinių stibio izotopų). Stibis – grynuolių klasės mineralas. Kristalai trigoninės singonijos, pseudokubiniai, romboedriniai, plokštelių formos. Dažniausiai sudaro masyvius grūdėtus agregatus. Blizgesys metalinis. Kietumas 3-3. Stibio lydymosi temperatūra 630 °C, užvirimo temperatūra apie 1634 °C. Chemiškai nelabai aktyvus. Blogai praleidžia šilumą ir elektrą. Stibis turi ir metalų savybių ir nemetalų savybių.

Panaudojimas ir randamumas

Pr. m. e. Stibį naudojo senovės babiloniečiai.
1789 m. Stibis, kaitinamas aukštesnėje negu lydymosi temperatūroje, jungiasi su deguonimi ir sudaro stibio trioksidą. Aktyviai reaguoja su halogenais. Lydomas su siera (S), selenu (Se), telūru (Te), sudaro chalkogenidus. Didžiausią praktinę reikšmę turi stibio sulfidai. Stibis, jungdamasis su metalais, sudaro antimonidus (pavyzdžiui, magnio stibidą). Stibis lėtai tirpsta koncentruotuose druskos tirpaluose ir sieros rūgštyse (susidaro chloridai ir sulfatai). Reaguoja su koncentruota azoto rūgštimi. Skystas stibis turi ypatingą savybę – šaldamas plečiasi (vanduo irgi – vienas iš nedaugelio skysčių, turinčių tokią savybę). Stibio yra gyvuosiuose organizmuose. Daugiausia jo randama jūrų gyvūnuose (100 gramų sausosios masės – 0,02 miligramo), mažiau – sausumos gyvūnuose (0,0006 miligramo) ir augaluose (0,006 miligramo). Į žmogaus ir gyvūnų organizmą stibis patenka pro kvėpavimo organus ir virškinamąjį traktą. Kaupiasi skydliaukėje, kepenyse, blužnyje, kasoje. Stibis ir jo junginiai reaguoja su sulfhidrilinėmis organinių junginių grupėmis, inaktyvuoja kai kuriuos fermentus, slopina kai kurias angliavandenių, baltymų ir riebalų apykaitos reakcijas, kvėpavimą. Stibis pašalinamas iš organizmo daugiausia su išmatomis ir šlapimu.
Kolibriniai

Sistematika

Šeima. Kolibriniai (Trochilidae)
Naginata

Naginata (jap. なぎなた, 長刀 ar 薙刀) – ilgakotis japoniškas ginklas, panašus į europinį gleivą ar kinų guandao.

Geležtė

Naginatą sudaro 30–60 cm ilgio kalavijo tipo geležtė, kuri įkote tvirtinama ilgame kote. Paprastai tarp geležtės ir koto turi cubą kaip ir katana. Geležtė paprastai išlenkta, kartais ji stipriai išlenkta, turi ašmenis išlenktame krašte kaip ir katana. Geležtės buvo kalamos panašiai kaip ir katanų geležtės. Kartais naginatoms gaminti naudodavo katanų geležtes.
Į naginatą panašių paprasto bilo ar fošaro geležtės turėjo ašmenis įlenktame krašte, panašaus gleivo geležtė tvirtinama mova.

Kotas

Naginatos kotas būna lygus kario ūgiui (nuo 1,5 iki 2,1 m ilgio). Naginatos kotas būna ovalaus skerspjūvio, kad būtų lengviau išlaikyti ašmenų orientaciją.
Antrasis naginatos galas turėdavo metalinį apkaustą (ishizuki), kuris dažnai turėjo spyglį. Apkaustas veikė kaip balansą gerinantis priešsvoris bei papildoma kaunamoji dalis (kaip ietigalis).

Naginata ir kovų menai

Šių dienų Japonijoje naginata asocijuojasi su moterų kovų menais, nes moterys Japonijoje treniruojasi su naginatomis dažniau nei vyrai, tuo tarpu Europoje ir Australijoje naginatas naudoja beveik vien vyrai.
Japoniškas kovos su naginata menas vadinasi naginatadžiutsu (naginatajutsu).

Istorija

Spėjama, kad naginata kilusi iš kinų guandao. Žinoma, kad naginatas Japonijoje naudojo vienuoliai kariai apie 750 m. 936 m. mūšių piešiniuose matyti, kad naginatas naudojo mūšiuose. Apie 1086 m. laikė, kad naginata yra labai efektyvus karių ginklas.
Apie 1180 m. naginata buvo labai efektyvus ginklas, kadangi tuo metu labai paplito raitelių mūšiai, o naginata buvo labai efektyvus ginklas prieš raitelius. Po 1600 m. naginata tapo samurajų klasės moterų socialinės padėties simboliu. Naginata būdavo samurajų dukrų kraičio dalimi. Buvo tikimasi, kad moterys, esant reikalui, turi sugebėti naginatomis apginti namus. Naginatas laikė labai tinkamas moterims, kadangi dėl ilgo koto jos gali laikyti vyrus priešininkus toliau, kur jų didesnis ūgis, masė nesuteikia tokio didelio pranašumo.
XVII a. ėmė populiarėti šaunamieji ginklai, todėl naginatas mūšio lauke ėmė naudoti vis rečiau. Paskutinį kartą naginatas mūšio lauke naudojo 1868 ir 1876 m., abiejuose mūšiuose naginatas naudojo moterys.
Šarūnas Sauka

Biografija

1976–1983 m. studijavo Lietuvos valstybiniame dailės institute. 1989 m. apdovanotas Lietuvos nacionaline premija, 1990 m. Aštuntosios Vilniaus tapybos trienalės premija. Grupės „24” narys nuo 1989 m. Šarūno Saukos kūrinių yra Lietuvos dailės muziejuje, Vilniaus dailės akademijos muziejuje, privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.

Kūryba

Menininkas stengiasi fiksuoti žmogaus vaizduotėje kirbančius vaiduoklius, o ne atspindėti realaus pasaulio vaizdus. Bet kažin ar vertėtų domėtis Saukos paveikslais, jei jis tik demonstruotų savo vaizduotės galimybes. Saukos kuriamų situacijų dažnas dalyvis yra pats tapytojas. Situacijas taip pat jau ne kartą bandyta apibūdinti. Bene dažniausiai jos vadintos religinę prasmę turinčiais ritualais, apeigomis. Tokios apeigos, kaip žinome, reiškia įvykį, kurio metu aukotojas aukoja auką tam, kad išpirktų kaltes.
Saukos paveikslų apeigos nepriskirtinos jokiai konkrečiai bažnyčiai ar tikėjimui, nors ir randame detales, primenančias, pavyzdžiui, pagoniškuosius ritualus ar krikščionybės simbolius. Čia visuomet svarbus pozityvių ir negatyvių veiksmų santykis – juk aukojimas yra negatyvaus veiksmo atlikimas (aukos realus ar simbolinis sunaikinimas) tam, kad būtų pasiekta pozityvi vertybė – kaltės išpirkimas, grįžimas nekaltybės būsenon.
Daugumoje Saukos paveikslų visus aukojimo veiksmus atlieka pats menininkas, simboliškai įsikūnijęs autoportreto pavidalu. Čia jis ir aukojimo veiksmą atliekantis šamanas, ir auka. Būtent tai byloja, kad Saukos tapyba reprezentuoja kūrėjo atliekamą dvasinį veiksmą. Tapyba – kaip apsivalymas. Tik Saukos kūryboje šis žodis neturi mūsų mene įprasto bekūnio šventeiviškumo reikšmės, kai mistinės patirties užuominomis dangstoma kūrybinė impotencija arba ideologiniai tikslai (tokios impotencijos paženklinti, pavyzdžiui, dauguma kūrinių, atliktų valstybei užsakius).
Kirkenesas

Istorija

XIX a. čia buvo nedidelė Piselvnes gyvenvietė. 1862 m. pastačius bažnyčią, ji pervadinta į Kirkenesą. II pasaulinio karo metais ties Kirkenesu vyko nuožmūs mūšiai tarp Vermachto ir Raudonosios armijos. 1944 m. TSRS kariuomenė miestą užėmė, o atsitraukdami vokiečiai jį sunaikino. Vėliau miestas grąžintas Norvegijai. Iki pat 1996 m. greta Kirkeneso veikė Bjornevatno geležies rūdos kasykla.
Vjenceslav Novak

Biografija

Gimė čekų imigrantų šeimoje Senyje. 1879 m. baigė Mokytojų rengimo kolegiją Zagrebe ir iki 1884 m. dirbo mokytoju Senjyje. Vėliau 1887 m. baigė Prahos konservatoriją. Grįžo į Zagrebą, dirbo muzikos mokytoju, taip pat grojo vargonais, kūrė muziką, tyrinėjo muzikos teoriją ir istoriją. Išleido kelis muzikos vadovėlius mokykloms. Redagavo muzikos žurnalus Gusle (1892 m.), Glazba (1893 m.).
Gyveno skurdžiai, turėjo didelę šeimą, mirė susirgęs tuberkulioze.

Kūrybos bruožai

Venceslavas Novakas sukūrė realistinių novelių, pjesių, poezijos, parašė keletą romanų. Kūriniuose daugiausia aptariamas inteligentijos gyvenimas, neryžtingumas, būdingas psichologizmas (ypač moterų), itin išsamiai analizuojami gyvenamojo laikotarpio visuomenės procesai.
Medardas Čobotas

Biografija

1946–1950 m. dirbo Vilniaus vaistinėje Nr. 6 asistentu. 1956 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1956–1960 m. dirbo Pabaltijo geležinkelio Vilniaus apygardos poliklinikoje gydytoju, nuo 1960 m. Vilniaus eksperimentinės ir klinikinės medicinos mokslinio tyrimo institute moksliniu bendradarbiu, moksliniu sekretoriumi, direktoriaus pavaduotoju. 1964 m. medicinos mokslų kandidatas. 
1990 m. išrinktas į Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą, Sveikatos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas. Kovo 11 d. Nepriklausomybės Atkūrimo Akto signataras. 1992 m. pakartotinai išrinktas LR Seimo nariu Vilniaus Naujamiesčio rinkimų apygardoje. 1992–1996 m. dirbo Sveikatos komitete, Krikščionių demokratų partijos frakcijoje. 1997–2000 m. išrinktas į Vilniaus miesto savivaldybės tarybą, buvo miesto valdybos narys, Sveikatos apsaugos, aplinkos apsaugos, sanitarijos ir higienos komiteto pirmininkas. 
Aktyviai dalyvavo politiniame bei visuomeniniame gyvenime. Buvo Nacionalinės sveikatos tarybos prie LR Seimo narys (1998 m.), Švietimo ir mokslo ministerijos dviejų visuomeninių tarybų narys (1999 m.), Sveikatos apsaugos ministerijos neetatinis vyriausiasis gerontologas, Lietuvos gerontologų ir geriatrų draugijos prezidentas, nuo 1995 m. birželio 15 d. įsteigto Trečiojo amžiaus universiteto, vėliau pavadinto Medardo Čoboto trečiojo amžiaus universitetu, rektorius. 
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Char 2C

FCM 1A

1917 m. buvo pagamintas demonstracijoms FCM 1A tankas. Jis buvo 8,35 m ilgio, 2,8 m pločio, 1,98 m aukščio korpusas, o su bokšteliu tanko aukštis siekė 3 metrus. Šis gaminys buvo pirmasis tankas, apsaugotas nuo galingo sprogimo pramušimo iš prieštankinio ginklo. Tanko priekis ir visas bokštelis buvo dengtas 35 mm plieno šarvais, korpuso viršus turėjo 15 mm šarvą, šonai ir galas buvo apsaugoti 21 mm šarvo sluoksniu. Bendras versijos svoris siekė 41,4 tonos.
Pradžioje planuota, jog šį tanką turėjo valdyti 7 žmonės, tačiau perskirsčius įgulos užduotis, jam valdyti užteko 6 žmonių.
Šiame prototipe buvo vienas Renault pagamintas 12 cilindrų variklis, turintis 220 AG, kuris prie 1200 apsukų per minutę leido pasiekti 10 km/h greitį. Minimalus tanko greitis buvo 2 km/h. Turėjo mechaninę transmisiją su diskine pavara. O 600 mm pločio vikšrai leido pasiekti 0,6 kg/cm² spaudimo į žemę rodiklį.
Po sėkmingo demonstracinio pasirodymo nuspręsta pagaminti 100 tankų, tačiau greitai projektas buvo nutrauktas nepagaminus nė vieno iš planuotų tankų.

Char 2C

1919 m. balandį prisimintas sunkiojo tanko projektas, buvo užsakyta patobulinti FCM 1A projektą.
Naujasis tankas gavo 45 mm storio priekinius šarvus, šonų ir galo apsauga padidinta iki 22 mm šarvo plokščių. Korpusas buvo prailgintas iki 12 metrų. Tankas svėrė 69 tonas. Jį varė du varikliai po 200 AG, sujungti elektrine transmisija, kuri leido pasiekti maksimalų 15 km/h greitį. Visame tanke išdėstyti 7 bakai leido sutalpinti 1260l kuro, kas užtikrino 140 km veikimo nuotolį. Turėjo 75 mm patranką.
Įgulą sudarė 12 žmonių: vairuotojas, tanko vadas, taikytojas, užtaisytojas, keturi kulkosvaidininkai, mechanikas, elektrikas, mechaniko arba elektriko padėjėjas, radijo ryšio operatorius.
Kaip ir buvo planuota, pagaminta 10 tankų, visi jie buvo pavadinti pagal istorines Prancūzijos provincijas: Anžu, Beri, Bretanė, Elzasas, Normandija, Pikardija, Provansas, Puatu, Turenas ir Šampanė. 1939 m. tankas „Normandija“ buvo pervadintas į „Larraine“.

Operacijos

Tankai daugiausiai naudoti propagandai, tačiau prasidėjus 1939 m. mobilizacijai buvo įtraukti į 51-ojo bataliono sudėtį ir atgabenti prie Zigfrido linijos.
Prasidėjus karui, 1940 m. birželio 10 d., geležinkeliu bandyta išgabenti tankus į pietų Prancūziją, tačiau vokiečiams susprogdinus traukinį nutarta tankus susprogdinti. Mažiausiai sprogdinimų pažeistas tankas „Šampanė“ buvo nacių pagrobta ir kaip karo trofėjus atgabenta į Berlyną. Šis tankas paslaptingai dingo 1948 m. Rytų Vokietijoje.
Dmitrijus Putiatičius

Biografija

Buvo Putiatų giminės pradininko Ivano Semionovičiaus Putiatos Druckio (apie 1390–po 1440) sūnus.
Ežerynas

Aplinkinės gyvenvietės

Ryliškiai – 3 km
Al-Arabi SC (Kataras)

Istorija

Klubas įkurtas 1995 m.
Borisas Vachtinas

Borisas Vachtinas (rus. Борис Борисович Вахтин; 1930 m. lapkričio 30 d., Rostove prie Dono – 1981 m. lapkričio 12 d., Sankt Peterburge) – rusų rašytojas, dramaturgas, scenaristas, filosofas ir orientalistas.

Biografija

Tėvas – Borisas Vachtinas, žurnalistas, 1935 m. žuvo lageryje, mama – žurnalistė, būsimoji rašytoja Vera Panova.
1954 m. pabaigė Sankt Peterburgo valstybinio universiteto Kinijos skyrių, vėliau studijavo doktorantūroje, tačiau dėl atsisakymo liudyti prieš disidentus negavo daktaro laipsnio.

Kūryba

Parašė kelis darbus apie Senovės Kinijos ir Korėjos literatūrą, vertėjavo.
Kelių scenarijų vaidybiniams filmams autorius. Nuo 1950-ųjų rašė prozą. „Vienas absoliučiai laimingas kaimas“ – rašytoją išgarsinęs apsakymas, kurio 26-iuose epizoduose perduodamas minčių eiga, būdinga paprastai liaudžiai. Parašė kelias pjeses, kurios tik 2000 metais pradėtos statyti teatruose, taip pat ir Vilniuje. Be grožinės literatūros rašė socialinius-istorinius ir filosofinius straipsnius.

Visuomeniniai darbai

Buvo populiarus tarp jaunų to meto rašytojų, vedė populiarią televizijos laidą „Rusų kalba“, nuo kurios vėliau buvo pašalintas už pasisakymą eteryje apie būtinumą išsaugoti tradicinius toponimus. Buvo artimas žmogaus teisių gynimo judėjimui, pasisakė palaikydamas J. Brodskį.
Mergežerio gyvenvietė

Mergežerio stovyklavietės ir gyvenvietės – archeologinės stovyklavietės ir gyvenvietės Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Derežnos upelio ir Mergežerio kaimo (Varėnos seniūnija), 0,9 km į pietvakarius nuo Mergežerio kaimo kapinių ir 0,2 km į šiaurės rytus nuo kelio Mergežeris – Lavysas tilto per Derežną, į pietryčius nuo šio kelio, Derežnos dešiniajame krante. Kultūros paminklo kodas A146.

Tyrimai

Pirmas žinių apie Mergežerio stovyklavietes ir gyvenvietes pateikė Vandalinas Šukevičius XX a. pradžioje. Rasta dvidešimt akmens ir bronzos amžiaus gyvenviečių ir stovyklaviečių. Išsamiau ištirta Mergežerio 13 gyvenvietė, esanti 1,5 km į vakarus nuo kaimo. Ją 1955 m. rado Konstantinas Jablonskis. 1965 ir 1985 m. tyrė Lietuvos istorijos institutas (vadovė Rimutė Rimantienė). Ištirtas 80 m² plotas. Rastas iki 20 cm storio kultūrinis sluoksnis, jame – titnaginių, gintarinių, lipdytos keramikos dirbinių, židinių, stulpaviečių liekanų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Štabinas

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. – XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis jotvingiai. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1795 metų kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1506 metais karalius Aleksandras suteikė dalį šių žemių dvarininkui Chreptavičiui (Chreptavičiai). Kaimą ant upelio kranto įkurė Adomas Chreptavičius 1598 metais keliaudamas iš Augustavo į Knišiną. Pirmuosius šimtą egzistavimo metų kaimas buvo vadinamas Osinkio vardu. Štabino pavadinimas buvo įvestas 1760 metais kurį pateikė Joachimas Chreptavičius, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kancleris. Ankstesnį Osinkio pavadinimą jis paskyrė trikampiui gatvių tinklui ir turgui. XVII a. pabaigoje ši miestelio dalis pradėjo transformuotis į miesto centrą. 1766 metais Štabinas gavo karaliaus privilegiją turguose ir mugėse.
Kaimas labiausiai garsus dėl socialinių ir ekonominių veiksnių ekspermentuotojo grafo Karolio Bžostovskio. XIX a. jo valdomos teritorijos buvo vadinamos Štabino Respublika. Jis išlaisvino valstiečius nuo baudžiavos, įsteigė mokyklą bei davė nemažai savo turto privalomąjam nemokamui mokslui ruošti, modernizavo žemės ūkį (sėjomainą, ir pradėjo naudoti naujus įrankius), pastatė ligoninę, kuri ruošė gydytojus, nustatytas Baudžiamasis kodeksas, įkurtas taupomasis bankas ir paskolos. Jis pastatė stiklo fabriką, plytinę, lentpjūvę, gamyklą ketaus gaminiams ruošti (pastatyta lydimo krosnis pelkių geležies rūdai lydyti). Jam valdant 1895 metais buvo įkurta parapija, pastatyta prieplauka ant Bebro upės kranto. Po savo mirties 1854 metais atidavė savo turtą valstiečiams amžinai nuomai, tačiau Rusijos valdžios institucijos panaikino testamentą. 1895 m. įkurta Štabino Šv. Apaštalo Jokūbo parapija. Štabinas po truputį prarado savo svarbą ir 1897 metais buvo panaikintos miestelio pilietines teisės.
Štabino gyventojai aktyviai dalyvavo išsivadavimo kovose. Per 1863 metų sukilimą rajone veikė pasipriešinimo grupė, kurios vadas buvo pulkininkas Konstantinas Ramotovskis – Vavra. Šios grupės kovotojai Augustavo girioje aktyviai kovojo prieš Rusijos imperijos kariuomenę.
Pagal 1920 metų liepos 12 dienos Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Per II pasaulinį karą 1943 m. gegužės 1 dieną Armijos Krajovos kovotojai buvo atėmę miestelį iš vokiečių apie 6 valandas. Pokario laikotarpyje iš Štabino 1945 m. liepos mėnesį buvo suimti ir deportuoti 126 žmonės. Toliau veikė ginkluotos partizanų grupės, kurios išliko iki penktojo dešimtmečio pradžios. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo jotvingių kalbos žodžio stabis (akmuo), kaip ir Ščeberkos upė, Ščebros, Stabingio ir Stabienščiznos kaimai.
William Zorach

Biografija

Gimė 1887 m. vasario 28 d. Jurbarke kaip Zorach Gorfinkel, buvo aštuntas vaikas iš dešimties. Kartu su šeima į JAV emigravo 1894 m., atvykę apsigyveno Klivlande ir pasikeitė pavardę į Finkelstein. Būdamas paaugliu dirbo su litografijomis, 1905–1907 m. studijavo Klivlando dailės institute. 1908 m. persikėlė į Niujorką, kur studijavo Niujorko dizaino akademijoje. 1910 m. persikraustė į Paryžių, kur toliau tęsė studijas La Palette dailės mokykloje. Paryžiuje susipažino su studijų grupioke būsima žmona Marguerite Thompson (1887–1968) su kuria susituokė 1912 m. gruodžio 24 d. Niujorke. 1913 m. abiejų darbai eksponuoti Armory Show parodoje. Viljamo ir Margaritos kūrybai didelę įtaką darė kubizmas ir fovizmas, jie laikomi vienais iš pirmųjų JAV menininkų supažindinusių JAV modernizmą su Europos modernizmu.
Nuo 1913 m. iki 1920 m. Viljamas tapydavo paveikslus ir eksponuodavo juos tokiose galerijose kaip Whitney Studio Club ir nepriklausomų menininkų galerija. Vėliau Viljamas pradėjo užsiminėti skulptūrų kūrimu. Jis sukūrė unikalų ir monumentalų savo skulptūros stilių, kuris užtikrino jam priešakines pozicijas šių dienų meno pasaulyje. 1915 m. Viljamui ir Margaritai gimė sūnus Tesimas, o 1917 m. dukra Dahlov Ipcar, kuri vėliau tapo žinoma menininke. 1923 m. Viljamas su šeima apsigyveno Džordžtauno saloje Meino valstijoje. 1953 m. Viljamas išrinktas į JAV dailės ir literatūros akademiją, o 1964 m. gavo dailės daktaro laipsnį Beitso koledže. J.I.H. Bauris 1959 m. apie V. Zorachą parašė studiją „Menas yra mano gyvenimas“. 1960 m. išleista knyga “Zorachas aiškina skulptūrą”. Nuo 1929 m. iki 1960 m. jis dėstė Niujorko dailės studentų lygoje. V. Zorachas buvo aktyvus dailininkas iki pat savo mirties 1966 m. lapkričio 15 dienos.

Darbai

Viljamo Zoracho darbų yra įvairiose JAV privačiose ir visuomeninėse galerijose iš kurių žymiausios Smithsonian American Art Museum, Bostono dailės muziejuje, Niujorko Metropoliteno muziejuje, Whitney Museum of American Art, JAV nacionalinėje dailės galerijoje, Radio City Music Hall bei įvairių koledžų ir universitetų kolekcijose.
Bistrampolio knygnešių koplyčia

Istorija

Koplyčia įkurta Bistrampolio dvaro atgaivintojo kunigo Rimanto Gudelio iniciatyva. Buvusioje dvaro elektrinėje, kuri, kunigo teigimu, vizualiai labai priminė koplyčią, sumanyta įrengti ekumeninę „autostrados bažnyčią“, kokių nemažai esama Vokietijoje. Tvenkiniu ir tiltais nuo dvaro atskirtas statinys prieš kelis šimtmečius buvo mužikų gyvenamoje dvaro dalyje ir turėjo kitokią paskirtį nei dabar – tai buvo elektrinė. 2008 m. rekonstruota į koplyčią–muziejų.

Koplyčios interjeras

Išgražinti koplyčią freskomis buvo pakviestas dailininkas Antanas Kmieliauskas, už Rainių Kančios koplyčios freskas 1994 m. pelnęs Nacionalinę premiją.
Vienoje koplyčios sienoje vaizduojamas knygnešys, gabenantis carinės Rusijos valdžios draudžiamas knygas, kitoje – autentiškų kaimo sodybų vaizdai. Trečioje koplyčios sienoje nutapyti knygnešių portretai, pavaizduotos draudžiamos knygos, užrašyti su spaudos draudimo metais susiję žodžiai. Pagrindinis koplyčios akcentas – išsaugotas autentiškas kryžius, kurį apsikabinęs 1918 m. sausio 17 d. mirė garsiausias Lietuvos knygnešys Jurgis Bielinis. Anksčiau kryžius laikytas Pasvalio „Dūdoriaus“ klube (buvusioje Pasvalio cerkvėje).
Nausodžio paminklas partizanams

Atminimo vieta

Partizanų slėptuvės, mūšio, žuvimo ir atminimo vieta yra Nausodžio miško šiaurės rytiniame pakraštyje, Vilksmilte vadinamos miško laukymės šiauriniame pakraštyje. Ją ženklina į šiaurės vakarus nuo buvusio rūsio pamatų pastatytas partizanų atminimo ženklas.
Atminimo ženklas tipinis, betoninis, trisienės Laisvės kolonos, užsibaigiančios Jogailaičiu dvigubu kryžiumi, pavidalo, su memorialiniu užrašu: „BUVUSIOJE / IGNACO SLUŠNIO / SODYBOJE / 1948 09 08 / ŽUVO / ŽEMAIČIŲ APYGARDOS / KARDO RINKTINĖS / BUGANTO KUOPOS / JŪREIVIO BŪRIO / PARTIZANAI // BŪRIO VADAS / VLADAS SLUŠNYS / JŪREIVIS / G. 1925 M. / BRONIUS ANUŽIS / ŽALGIRIS / G. 1929 M. / JONAS LIAUDANSKIS / GIRĖNAS / G. 1926 M. / KAROLINA SLUŠNIENĖ / MARYTĖ / G. 1924 M.“

Istorija

Šioje vietoje buvo partizanų ryšininko ir rėmėjo Ignaco Slušnio-Tėvuko sodyba. Jos stoginėje veikė Kardo rinktinės Buganto kuopos Jūreivio būrio slėptuvė, nuo kurios buvo numatyti pasitraukimo takai į paminijį.
Gavę informatoriaus pranešimą apie Nausodyje besislapstančius partizanus, 1948 m. rugsėjo 8 d. MGB Kartenos vls. poskyrio stribai, padedami MGB vidaus kariuomenės 24-ojo šaulių pulko kareivių, apsupo I. Slušnio sodybą. Partizanams atsisakius pasiduoti, kareiviai pastatus padegė. Susišaudymo metu buvo nukauti trauktis bandę būrio vadas Vladas Slušnys, jo žmona Karolina Budrytė-Slušnienė, partizanai Bronius Anužis ir Jonas Liaudanskis. Jų kūnus stribai parvežti į MGB Kartenos poskyrio būstinę, pametė niekinimui miestelio aikštėje prie Jubiliejinio kryžiaus, o vėliau – pakasė būstinės kieme. 1990 m. žuvusiųjų atminimas įamžintas Kartenos kapinėje įrengtoje bolševizmo aukų atminimo vietoje.
Savo ataskaitoje Kartenos MGB poskyrio viršininkas nurodė, kad su partizanais žuvo ir jų rėmėjas, sodybos savininkas Ignacas Slušnys (g. 1881 m.). Tačiau vietos gyventojai liudija, kad senukui mūšio metu pavyko pasislėpti Minijos upėje, todėl jis liko gyvas. Kurį laiką šelpiamas kaimynų buvojo sudegusioje sodybvietėje, glaudėsi pas gimines kitapus upės esančiame Rubulių kaime, o vėliau dingo – persikėlė į Latviją, kurioje mirė.
Žuvusiųjų atminčiai ištuštėjusioje Vilksmiltėje buvo pasodintas ąžuolas. Priešais jį Kretingos suaugusiųjų mokymo centro mokytojos Vidos Paulauskienės iniciatyva 2010 m. pastatytas atminimo ženklas sovietų okupacijos aukoms atminti.
Prie buvusios partizanų slėptuvės čia žuvusios Karolinos Budrytės-Slušnienės sūnėno, Lietuvos kariuomenės vado generolo leitenanto Arvydo Pociaus ir Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro rūpesčiu 2011 m. spalio 8 d. partizanų žuvimo vietoje atidengtas tipinis atminimo ženklas Lietuvos partizanams atminti (autorius – dizaineris Romas Navickas).
Karolis Emanuilas I

Biografija

Savojos hercogo Emaneilo Filiberto ir jo žmonos Margaritos Prancūzės vienintelis sūnus.
Daugelį metų kovojo su Prancūzija dėl Saluco markgrafystės (1588–1601). Taip pat dalyvavo pirmame kare už Monferatą (1613–1617), dėl Mantujos paveldėjimo (1628–1631) ir kituose karuose, privedusiuose prie ekonomikos sutrikimo ir teritorinių netekčių.
Alfonsas V

Valdymas

Pradėjo valdyti po savo tėvo Bermudo II, vaikystės metu už jį valdė motina Doña Elvira ir grafas Menendo González. Karaliui tebebūnant nepilnamečiu, kovoje su Al Mansuru jį palaikė Navara ir Kastilija. Pradėjęs valdyti ėmė iš naujo apgyvendinti maurų nuniokotą Leoną. 1020 m. ten sušaukė tarybą, išleido teisių dokumentą (Fueros).