Latgala

Latgalos priešistorė

Iki XIII a. dab. Latgaloje gyvenę baltai etniniu požiūriu buvo daug artimesni lietuviams ir kt. rytų baltams nei į vakarus nuo Aiviekstės ir jos intako Pededzės gyvenusiems latgaliams, o dab. Latgalos šiaurėje bent iki VIII-IX a. gyveno įv. finų gentys. Bronzos ir ankstyvajame bei senajame geležies amžiuose dab. Latgaloje gyveno daugiausia Brūkšniuotosios keramikos ir (maždaug nuo I tūkstm. vidurio) Tušemlios archeologinių kultūrų etnosai; Latgaloje gyvenusios Tušemlios kultūros nešėjų dalies raidą nuo I tūkstm. pab. stipriai paveikė tuomet suaktyvėjusi rytinių senlietuvių ekspansija (dalis archeologų mano, kad X-XIII a. dab. Latgalos pietinės ir iš dalies centrinės dalies gyventojai buvo asimiliuoti lietuvių).
V–VII a. dab. Vidžemės pietrytinėje dalyje susiformavę latgaliai skverbtis į dab. Latgalą buvo pradėję jau VI ir VII a. sandūroje (galimas daiktas, kad būtent dėl šios ekspansijos nurodytu laikotarpiu dab. Latgaloje ženkliai pagausėjo sutvirtintų piliakalnių), tačiau X-XI a. juos šioje teritorijoje nustelbė IX-XI a. Rytų Latviją iš Dauguvos vidupio srities (t. y. iš IX-X a. dėl slavų antplūdžio sunykusios Tušemlios kultūros pagrindinio arealo) infiltravę vad. rytiniai latgaliai (sąlyginis pavad.), t. y., tiesioginiai dab. latgaliečių protėviai (daugelis istorikų ir net archeologų rytinių latgalių vis dar neskiria nuo tikrųjų, arba Vidžemės latgalių; kad pirmieji nebuvo tapatūs antriesiems, rodo, be kita ko, ir Polocko bei Nalšios kunigaikščio Gerdenio 1264 m. sutarties su Livonijos ordinu aktas, kuriame Gerdenio pirmtako Konstantino Berankio ordinui padovanota Rėzeknės sritis aiškiai skiriama nuo „žemės, vadinamos Latgala“). X-XIII a. to nežinomo vardo rytų baltų etnoso kaimynai vakaruose buvo latgaliai ir sėliai, šiaurėje bei šiaurės rytuose – estai ir setai, rytuose – tuomet jau slavakalbiai krivičiai, o pietuose (šiek tiek šiauriau Dauguvos atkarpos nuo Drisos įtekėjimo iki dab. Daugpilio) – lietuviai.
Rytiniai latgaliai (=nalšėnai?) vertėsi daugiausia žemdirbyste ir gyvulininkyste, jų amatininkai gamino daugelio tipų ginklus, darbo įrankius, namų apyvokos reikmenis ir papuošalus, kaimyniniuose kraštuose nuo seno garsėjo latgaliečių moterų audiniai ir keramikos dirbiniai. Gyvendami prie Dauguvos prekybinės arterijos, rytiniai latgaliai intensyviai prekiavo su skandinavais, lyviais, latgaliais, sėliais, žemgaliais, lietuviais, vad. Polocko krivičiais ir kt. gentimis.

Latgala nuo XIX a.

1772 m. Latgala buvo prijungta prie Rusijos imperijos; iš pradžių ji priklausė Pskovo, vėliau – Polocko, nuo 1796 m. – Vitebsko gubernijai. Beveik visu carinės okupacijos laikotarpiu krašte vyravo lenkiškoji katalikiškoji kultūra. Latgalos gyventojai (daugiausia bajorai) dalyvavo tiek 1830–1831 m., tiek 1863–1864 m. sukilimuose.
Būdama ATR sudėtyje, Latgala ekonomiškai ir kultūriškai ėmė atsilikti nuo Kuršo kunigaikštystės ir švedų valdomos Vidžemės bei Estijos. Šios padėties nesuvienodino ir visų latviškų žemių prijungimas prie Rusijos imperijos - protestantiškosios gubernijos (įskaitant ir etnografinę Estiją) buvo labiausiai apsišvietusi ir ekonomiškai stipriausia Rusijos dalis. Latgalos atsilikimą dar labiau padidino vėlyvas baudžiavos panaikinimas Vitebsko gubernijoje - tik 1861 m., tuo tarpu Kuršo ir Vidžemės gubernijose ją panaikino atitinkamai 1817 ir 1819 m. Be to, artima administracinė Latgalos kaimynystė su etnine Rusija lėmė ir intensyvesnį (palyginti su Kuršu ir Vidžeme) šio krašto apgyvendinimą rusų ir gudų kolonistais.
1865–1904 m. Latgaloje galiojo latviškos (leidžiamos latvių aukštaičių tarme) spaudos lotyniškais rašmenimis draudimas, kuris padidino regiono ekonominį ir kultūrinį atsilikimą nuo kitų latvių žemių.
1918 m. vasario mėn. Latgalą okupavo kaizerinė Vokietija, tų pačių metų gruodį – bolševikinė Rusija, o 1920 m. pradžioje kraštas tapo nepriklausomos Latvijos Respublikos dalimi. Nedidelė latgaliečių politikų dalis kurį laiką nesėkmingai siekė Latgalos nepriklausomybės ar bent autonomijos Latvijos Respublikos sudėtyje.