Kosovo karas

Kosovas Tito valdymo laikotarpiu (1945–1986)

1878 m. Serbija ir Juodkalnija pagal Berlyno kongreso nutarimus gavo nepriklausomybę, o Kosovas ir Albanija liko Osmanų imperijos sudėtyje. Per Balkanų karus (1912–1913 m.) Serbija aneksavo Kosovą, Albanija tapo nepriklausoma. XX a. pirmoje pusėje tarp albanų ir serbų bendruomenių nuolat tyrojo įtampa, kuri karų metu (Pirmasis Balkanų karas, Pirmasis pasaulinis karas, Antrasis pasaulinis karas) pasireikšdavo prievartos protrūkiais. 1945 m. Kosovas tapo autonomine Serbijos respublikos provincija Jugoslavijos Federacinėje Liaudies Respublikoje (nuo 1963 m. Jugoslavijos Socialistinė Federacinė Respublika). Tito vadovaujama Jugoslavijos vadovybė sistematiškai slopino nacionalizmo pasireiškimus visoje Jugoslavijoje ir bandė neleisti vienos iš respublikų dominavimo federacijoje. 1974 m. Kosovas gavo plačias autonomijos ir savivaldos teises. Kartu su Vojvodina Kosovas paskelbtas provincija ir gavo daugelį visaverčių respublikos galių: vietą federalinėje prezidentūroje, nuosavą asamblėją, policiją ir nacionalinį banką. Taip buvo sumažinta Serbijos įtaka federacijoje. Kosovo sienos pilnai neatitiko albanų gyvenamos teritorijos Jugoslavijoje (daug albanų gyveno Makedonijoje, Juodkalnijoje ir Serbijoje), o šiauriausia Kosovo dalis buvo gyvenama serbų. Kartu Kosovas buvo vargingiausia Jugoslavijos dalis: 1979 m. vidutinės asmens pajamos sudarė 795 dolerių, kai šalies vidutinis atlyginimas sudarė 2 635 dolerius. 1981 m. Kosovo albanai pradėjo reikalauti respublikos statuso Jugoslavijoje; dėl to prasidėjo neramumai ir konfliktai tarp albanų ir Jugoslavijos saugumo pajėgų, o Jugoslavijos vyriausybė Kosove paskelbė nepaprastąją padėtį.
Nepaisant to, nuo 1921 m. gyventojų surašymo Kosovo gyventojų dauguma buvo albanai. Formali Kosovo autonomija, sukurta pagal 1945 m. Jugoslavijos konstituciją.

Kosovo autonomijos panaikinimas

1982 m. vasario mėn. grupė kunigų iš Serbijos pasiuntė vyskupus paklausti „kodėl serbų bažnyčia tyli“ ir kodėl ji neprisideda prie kovos su „destrukcija, padegimais ir Kosovo šventų koplyčių šventvagystėmis“. Kartais žiniasklaidoje pasirodydavo pranešimai, kad serbai ir juodkalniečiai persekiojami. Tarp serbų nacionalistų buvo populiari nuomonė, kad serbai yra išvaromi iš Kosovo.
Augantis albanų nacionalizmas ir separatizmas didino įtampą tarp serbų ir albanų. Šioje augančios įtampos atmosferoje plito įvairūs gandai, o trivialūs įvykiai buvo išpučiami iki labai reikšmingų ženklų. Tuo metu Serbijos mokslo ir menų akademija (SANU) atliko apklausą tarp serbų, kuriems teko palikti Kosovą 1985–1986 m. Apklausa paliudijo, kad daugelį serbų palikti kraštą privertė albanų spaudimas.
Šešiolika SANU narių 1985 m. birželio mėn. pradėjo ruošti dokumentą, kurio juodraštis pateko į viešumą 1986 m. rugsėjį. „SANU memorandumas“, kaip jis vėliau buvo pavadintas, vertintas kontroversiškai. Jame pagrindinis dėmesys buvo skirtas serbų patiriamiems sunkumams Jugoslavijoje, kaltinant Tito dėl tyčinio Serbijos galios žlugdymo ir sunkumų, kuriuos serbai patyrė už Serbijos ribų ir Serbijoje.
Ypatingas dėmesys memorandume buvo skiriamas Kosovui, teigiant, kad provincijos serbai patiria „fizinį, politinį, teisinį ir kultūrinį genocidą" vykstantį „atvirame ir totaliniame kare“, kuris vyksta nuo 1981 m. pavasario. Memorandume buvo tvirtinama, kad Kosovo statusas 1986 m. buvo didesnis istorinis serbų pralaimėjimas negu bet kuris įvykis nuo išsilaisvinimo iš Osmanų 1804 m., blogesnis už nacių okupaciją ar Austrijos-Vengrijos okupaciją per Pirmąjį pasaulinį karą. Memorandumo autoriai tvirtino, kad 200 000 serbų išsikėlė iš provincijos per pastaruosius 20 metų ir įspėjo, kad tuoj ten neliks nė vieno „jeigu reikalai radikaliai nepasikeis“. Situaciją, pasak memorandumo autorių, galėjo išgelbėti „tvirto saugumo ir neabejotinos visų tautų, gyvenančių Kosove ir Metohijoje, sukūrimas“ bei „objektyvių ir nuolatinių sąlygų išvytos [serbų] tautos sugrįžimui sukūrimas“. Memorandume daroma išvada, kad „Serbija neturi likti pasyvi ir laukti, ką pasakys kiti, kaip tai dažnai buvę praeityje“.
Memorandumo paviešinimas susilaukė skirtingų reakcijų. Albanai manė, kad taip serbai bando įtvirtinti savo viršenybę vietiniame lygmenyje, o visi serbų emigrantai paliko Kosovą dėl ekonominių priežasčių. Serbų nuomonės skyrėsi: daugelis palaikė memorandumą, tik senoji komunistų gvardija kritikavo jo turinį. Vienas palaikiusių memorandumą buvo Serbijos komunistų partijos pareigūnas Slobodanas Miloševičius.
1989 m. kovo 28 d. Serbijos parlamentas panaikino Kosovo provincijos autonomiją, nors tai prieštaravo 1974 m. Jugoslavijos federacinei konstitucijai. 1989-90 m. paleido Kosovo parlamentą ir vyriausybę vykdydamas vadinamąją „anti-biurokratinę revoliuciją“. Praktiškai visi albanai buvo pašalinti iš viešosios tarnybos. Vienintelis laikraštis albanų kalba „Ridilin“ buvo uždraustas, o televizinės bei radijo transliacijos albanų kalba nutrauktos. Albanų kalba daugiau nebebuvo oficiali provincijos kalba. Prištinos universitetas, laikytas albanų nacionalizmo lopšiu, išvalytas: 800 dėstytojų atleisti ir 22 500 iš 23 000 studentų išmesti. 40 000 Jugoslavijos karių ir policininkų pakeitė albanų vadovautas saugumo tarnybas.
Ekonominė situacija blogėjo – skurdas ir nedarbas pasiekė katastrofišką lygį, apie 80 proc. gyventojų buvo bedarbiai. Kas trečias suaugęs albanas pasirinko vykti į užsienį ir dirbti ten.
Iširus Kosovo komunistų partijai, dominuojanti albanų politinė partija tapo demokratinė Kosovo lyga, vadovaujama rašytojo Ibrahim Rugova. Ji reagavo į Kosovo autonomijos panaikinimą, vykdydama taikaus pasipriešinimo politiką. Rugova suprato, kad ginkluotas pasipriešinimas tik paskatintų Serbijos agresiją, o tai privestų prie masinio kraujo praliejimo provincijoje. Jis paragino boikotuoti Jugoslavijos ir Serbijos šalis nedalyvaujant rinkimuose, ignoruojant karinę tarnybą (privalomą Jugoslavijoje) ir, svarbiausia, nemokant mokesčių valstybei. Jis taip pat paragino sukurti paralelias albaniškas mokyklas, klinikas ir ligonines. 1991 m. rugsėjo mėn., šešėlinė Kosovo asamblėja suorganizavo referendumą dėl Kosovo nepriklausomybės. Nepaisant smurto, vykdyto serbų saugumo tarnybų, referendume balsavo 90 proc. albanų ir 98 proc., beveik milijonas balsų, sutiko su nepriklausomos Kosovo respublikos sukūrimu.

Rambouillet konferencija (1999 sausis-kovas)

Rambouillet derybos prasidėjo vasario 6 d., NATO generalinis sekretorius Javier Solana derėjosi su abiem pusėmis. Jie norėjo baigti vasario 19 d.. Serbų delegacijai vadovavo Serbijos prezidentas Milan Milutinovic, o Miloševičius liko Belgrade. Priešingai nei 1995 m. Daytono konferencijoje, baigiant karą su Bosnija, kur Miloševičius derėjosi pats. Miloševičiaus nebuvimą interpretavo kaip ženklą, jog Belgrade priimami rimti sprendimai, šis žingsnis sulaukė kritikos Serbijoje ir kitur; Kosovo serbų stačiatikių vyskupas Artemija keliavo į Rambouillet protestuoti, kad delegacija yra visiškai nereprezentatyvi.
Pirmoji derybų fazė buvo sėkminga, kas akivaizdu. Tuo metu 1999 m. vasario 23 d. Kontaktinės grupės vadovai derybomis nutarė „susitarimą dėl autonomijos Kosovui, vykdant laisvus ir sąžiningus rinkimus demokratinėse institucijose, Kosovo vadovybei, Kosovo žmogaus teisių apsaugai ir tautinių bendruomenių narių teisėms; ir skaidrios juridinės sistemos įkūrimui“. Jie tęsė, kad „politinė sistema parengta“, palikdami tolesnį užbaigimo darbą „susitarimo įgyvendinimo skyriams, įtraukiant pakviestų tarptautinių civilių ir karinių veiksmų Kosove prižiūrėtojus“. Tačiau per kitą mėnesį NATO, paveikta JAV diplomatų Rubin ir Albright, siekė sutrukdyti ginkluotiems, priešingai nei pakviestų civilių, kariniams veiksmams. NATO ir KIA organizacijos ryšiai nupasakoti BBC televizijos laidoje „Mirtina kova: NATO kare“. Tai nutiko nepaisant to, pasak generolo Klaus Naumann (NATO karinio komiteto vadovo), kad „Ambasadorius Walkeris pareiškė šiaurės Atlanto taryboje, jog daugumą paliaubų metu vykusių pažeidimų sukėlė KIA“.
1999 m. kovo 18 d. albanų, JAV ir britų delegacija pasirašė Rambouillet susitarimus, juos pasirašyti atsisakė Rusija ir Serbija. Susitarimai skelbė Kosovo administraciją autonomine provincija Jugoslavijoje; 30 000 NATO karių jėgos tvarką Kosove; neginčijamą teisę NATO kariams įžengti į Jugoslavijos teritoriją; imunitetą NATO ir jos agentams Jugoslavijos teisėje. JAV ir britų delegacijos turėjo žinoti, kad su naująja versija serbai ar Kontaktinę grupė nesutiks. Šios priemonės beveik tokios pačios, kokios buvo pritaikytos Bosnijai stabilizavimo pajėgų misijos metu.
Susitarimai albanų nepatenkino visiškai, jie radikaliai reagavo į serbus. Serbija atsakė drastiškai pakeisdama peržiūrėtą tekstą, kuris netgi Rusijai, nuolatinei Serbijos sąjungininkei, pasirodė nepriimtinas. Juo siekta sumenkinti išsiderėtą Kosovo statusą ir panaikinti visus nutartus įgyvendinimo metodus. Tarp kitų pakeitimų naujoje versijoje, Serbija eliminavo visą skyrių apie humanitarinę pagalbą ir rekonstrukciją, panaikino beveik visą tarptautinę peržiūrą ir išmetė bet kokią Kosovo žmonių pagalbos kreipimosi užuominą, apibrėždama galutinį provincijos statusą. Ištrintas netgi žodis taika.
Po nepasisekimo Rambouillet įvykiai klostėsi greitai.
Savaitę prieš NATO bombardavimą Arkanas pasirodė „Hyatt“ viešbutyje Belgrade, kur buvo apsistoję daug vakarų žurnalistų, ir įsakė palikti Serbiją.
Kovo 22 d. tarptautiniai OSCE prižiūrėtojai pasitraukė, bijodami dėl prižiūrėtojų saugumo artėjančio NATO bombardavimo metu. Kovo 23 d. serbų asamblėja priėmė Kosovo autonomijos pagrindinį įstatymą ir nusiginklavimo susitarimą . Bet Serbijos pusė prieštaravo ginklavimosi dalies nurodymams Rambouillet susitarime, tiksliau dėl Priedo B, kurį ji apibūdino kaip NATO okupaciją . Dokumentas pavadintas nesąžiningu, nes karinė susitarimo dalis buvo pasiūlyta tik derybų pabaigoje, beveik nepaliekant galimybės pasitarti ir dėl to, kad kita pusė, pavadinta „separatistų-teroristų delegacija“ atsisakė sutikti FJR delegaciją ir tiesiogiai derėtis per Rambouillet susitikimą. Kitą dieną, kovo 24 d., prasidėjo NATO bombardavimai.

NATO bombardavimo kampanija

NATO bombardavimas tęsėsi nuo 1999 m. kovo 24 d. iki 1999 m. birželio 11 d., jame dalyvavo 1 000 lėktuvų, veikiančių iš Italijos ir lėktuvnešių, dislokuotų Adrijos jūroje.
Iš pradžių sekėsi nekaip, blogu oru dauguma išpuolių nepasisekė. NATO nuvertino Miloševičiaus norą nepasiduoti – kai kas Briuselyje galvojo, kad kampanija tęsis tik kelias dienas, ir nors bombardavimas buvo daugiau nei mažas nemalonumas, tai neprilygo bombardavimams Bagdade 1991 m. Ant žemės prasidėjo serbų etninio valymo kampanija per savaitę nuo karo pradžios, virš 300 000 Kosovo albanų pabėgo į Albaniją ar Makedoniją ir dar keli tūkstančiai neteko namų Kosove. Balandžio mėn. Jungtinės Tautos pranešė, kad 850 000 žmonių paliko namus.
NATO karinės operacijos pasikeitė į Jugoslavijos vienetų atakas ant žemės – numušant mažus taikinius, tokius kaip tankai, artilerijos dalys – tęsdama ir strateginį bombardavimą. Tačiau šiuos veiksmus stabdė politika, nes kiekvienam taikiniui turėjo pritarti visos 19 narių. Juodkalnija bombarduota keletą kartų, bet NATO vėliau nustojo, kad neparemtų prieš Miloševičių nusiteikusio vadovo Dukanovic nepagrįstos pozicijos. Vadinamieji „dvigubo naudojimo“ taikiniai, naudoti tiek civilių, tiek karininkų, buvo atakuoti: tai ir tiltai per Dunojų, fabrikai, energetinės stotys, telekomunikacijų įrenginiai ir kontroversiškai vertintas Jugoslavijos kairiųjų štabas, politinės partijos, vadovautos Miloševičiaus žmonos, Serbijos nacionalinės televizijos bokštas. Kai kurie veiksmus laikė tarptautinės teisės ir Ženevos susitarimo pažeidimais. NATO prieštaravo, kad taikiniai buvo naudingi Jugoslavų kariuomenei, ir bombardavimas pateisinamas.
Gegužės mėn. pradžioje NATO oro pajėgos atakavo albanų pabėgėlių stovyklą, manydami, kad tai buvo Jugoslavijos karinė stovykla, žuvo 50 žmonių. NATO pripažino klaidą po 5 dienų, bet serbai apkaltino NATO tyčiniu pabėgėlių atakavimu. Gegužės 7 d. NATO bombos nukrito ant Kinijos ambasados Belgrade, žuvo 3 Kinijos žurnalistai, o kinų visuomenė pareiškė pasipiktinimą. NATO teigė, kad atakavo Jugoslavijos taikinius. Vėliau JAV ir NATO atsiprašė, teisindamiesi, kad CIA pateikė netikslų žemėlapį. Šį faktą sukritikavo bendras „The Observer“ (JK) ir „Politiken“ (Danija) laikraščių pranešimas, teigęs, kad NATO bombardavo ambasadą, nes ambasada naudota kaip transliavimo vieta Jugoslavijos armijos radijo signalams. Bombardavimas pablogino ryšius tarp Kinijos ir NATO ir išprovokavo demostracijas prie vakarų valstybių ambasadų Pekine.
Kitame svarbiame incidente – Kosovo Dubrava kalėjime – Jugoslavijos vyriausybė priskyrė 85 civilių žūtis NATO bombardavimui. Žmogaus teisių stebėtojų tyrimas Kosove pareiškė, kad apie 18 kalinių žuvo per NATO bombardavimus gegužės 21 d.
Balandžio pradžioje konfliktas artėjo link išsisprendimo ir NATO šalys padėjo rimtai galvoti apie operaciją ant žemės – invaziją į Kosovą. Ją reikėjo suorganizuoti labai greitai, nes liko mažai laiko prieš žiemos pradžią, ir būtų reikėję daug darbo keliams iš Graikijos ir Albanijos uostų per Makedoniją ir šiaurės rytų Albaniją pagerinti. JAV prezidentas Bilas Klintonas labai džiaugėsi pavesti Amerikos pajėgas įsiveržimui. Užuot tai daręs, Klintonas įpareigojo CIA apmokyti KIA sabotažui ir Serbijos vyriausybės destabilizavimui. Tuo pat metu tęsėsi Suomijos ir Rusijos derybos, kad įtikintų Miloševičių pasiduoti. Jis pagaliau pripažino, kad NATO kalbėjo rimtai, sakydama, jog konfliktą baigs vienu būdu ir kad Rusija negins Serbijos, nepaisant Maskvos anti-NATO retorikos. Neturėdamas kitos išeities, Miloševičius sutiko su sąlygomis, pasiūlytomis suomių ir rusų tarpininkų komandos ir sutiko su Jungtinių Tautų ir NATO armijos dislokavimu Kosove.

Jugoslavų pasitraukimas ir KFOR įėjimas

Birželio 12 d., po to kai Miloševičius sutiko su sąlygomis, KFOR pradėjo žengti į Kosovą. NATO pajėgos KFOR ruošėsi atlikti kovos operacijas, bet galiausiai misija tapo taikinga. Ji telkėsi sąjungininkų greito reagavimo korpuso štabe, kuriam vadovavo britų armijos leitenantas generolas Mike Jackson. Ji susidėjo iš britų pajėgų (brigados sustatytos iš ketvirtos sustiprintos ir penktos desantų brigadų), prancūzų armijos brigados, vokiečių armijos, kuri įžengė iš vakarų, o ne iš pietų kaip kitos, Italų ir JAV armijų. JAV pagalbininkams, žinomiems kaip Pagrindinė žengianti jėga, vadovavo pirmoji pastiprinta divizija. Antraleilius vienetus sudarė TF 1-35 šarvuočiai iš Baumholder Vokietijos, antro bataliono, 505-o parašiutininkų ir pėstininkų pulko iš Fort Bragg, N.C; 26-o jūrų laivyno ekspedicinio vieneto iš Camp Lejeune, Šiaurės Karolinos; 1-o bataliono, 26-o pėstininkų pulko iš Šveinfuto, Vokietijos ir Echo Troop, ketvirto kavalerijos pulko irgi iš Šveifuro, Vokietijos. Prisidėjo ir Graikijos armijos 501 mechanizuotas pėstininkų batalionas prisijungęs prie JAV. Jungtinės JAV pajėgos užėmė operacijų regioną aplink Urosevic miestelį, future Camp Bondsteel ir Gnjilane Camp Monteithe ir praleido ten 4 mėnesius, palaikydami tvarką pietryčių Kosovo sektoriuje. Per pradinį įsiveržimą JAV kareivius sveikino albanai ir mėtė gėles, kai JAV kariai ir KFOR važiavo per jų kaimus. Nors jiems nebuvo priešintasi, bet 3 JAV kariai iš Pradinio žygio pajėgų prarado gyvybes nelaiminguose atsitikimuose.
Po karinės kampanijos Rusijos taikdarių prisijungimas pasirodė įtemptas ir priešiškas NATO Kosovo pajėgoms. Rusai tikėjosi gauti nepriklausomą Kosovo sektorių tiktai nustebo, turėsiantys operuoti prižiūrint NATO. Be išankstinio susisiekimo ar koordinacijos su NATO, Rusijos pajėgos įžengė į Kosovą iš Bosnijos ir užėmė Prištinos oro uostą. 2000 birželio mėn. atskleisti ginklų prekybos santykiai tarp Rusijos ir Serbijos, kas vedė prie atsakomųjų veiksmų ir Rusijos kontrolės punkto bei rajono policijos tarnybų bombardavimų. Avanposto artileristas buvo gerai įvertintas Preševo slėnyje Echo divizione 1/161 lauko artilerijoje už pastangas prižiūrėti ir pagelbėti taikdariams Rusijos sektoriuje. Padedant 2/3 lauko artilerijai, 1-ai sustiprintai divizijai, divizionas galėjo sėkmingai plėtoti veiksmus ir operuoti Firefinder radaru, kuris leido NATO pajėgoms geriau stebėti įvykius sektoriuje ir Preševo slėnyje. Reikalai komplikavosi ten, kur rusų pajėgos veikė kaip KFOR skyrius, o ne kaip NATO struktūra.

Reakcija į karą

NATO bombardavimų legalumas Kosove buvo daugelio diskusijų tema. NATO nerėmė Jungtinių Tautų saugumo taryba, nes karui priešinosi esamos narės turėdamos ryšių su Jugoslavija, Kinija ir Rusija, kuri grasino vetuoti bet kokį sprendimą panaudoti jėgai. NATO ginčijosi, kad jų saugumo tarybos ignoravimas pateisinamas, remiantis „tarptautinės humanitarinės pagalbos“ nuostatais. Kritikuota ir dėl to, kad NATO chartija pabrėžia, jog NATO – tai organizacija sukurta ginti jos nariams, bet šiuo atveju buvo atakuojama ne NATO valstybė, kuri tiesiogiai negrasino jokiai NATO šaliai. NATO atsakė, kad nestabilumas Balkanuose buvo tiesioginė grėsmė bet kuriai NATO šaliai, ir tokiu atveju NATO kariniai veiksmai pateisinami chartijos; tačiau vienintelė NATO narė, kuriai grėsė tiesioginė grėsmė buvo Graikija.
Daugelis vakarų kairiųjų politikų laikė NATO kampaniją JAV agresija ir imperializmu, o dešiniųjų kritikai nusprendė, kad karas nebuvo reikalingas jų šalies nacionalinio saugumo interesams. Veteranai, anti-karo kampanijos dalyviai Noam Chomsky, Edward Said, Justin Raimondo ir Tariq Ali oponavo kampanijai. Tačiau palyginus su protestais prieš 2003 m. invaziją į Iraką, kampanija prieš karą Kosove sulaukė mažiau publikos palaikymo. Žiniasklaidoje Kosovo pabėgėlių nuotraukos pateisino NATO veiksmus ir slaptus vakarų motyvus ir KIA įvykdytų žudynių tiesiog nerodė. Asmenybės irgi skyrėsi: NATO šalims vadovavo daugiausia centro kairieji ir moderniai liberalūs lyderiai kartu su kitais kairiojo sparno atstovais, palaikančiais kampaniją dėl humanitarinių tikslų. Vokiečių dalyvavimas agresijoje prieš Belgradą privertė atsistatydinti Oskar Lafontaine iš federalinio finansų ministro ir SPD vadovo postų.
Tačiau NATO kampanijos vykdymas sulaukė kritikos iš beveik visų politinio spektro dalių. NATO vadovai tai pateikė kaip „švarų karą“ naudojant precizinius ginklus. JAV Gynybos departamentas teigė, kad iki birželio 2 d. 99,6 proc. iš 20 000 panaudotų bombų ir raketų pataikė į taikinius. Tačiau tokių technologijų kaip urano amunicija ir klasterinių bombų naudojimas sulaukė kontroversiškos reakcijos kaip aliejaus rafinavimo fabriko bombardavimas, po kurio pasigirdo kaltinimai „aplinkosauginiu karu“. Lėtas progresas per karą irgi kritikuotas. Daug kas tikėjo, kad NATO turėjo pradėti visuotinę kampaniją iš karto, o ne pradedant nuo santykinai mažo išpuolių skaičiaus ir oro pajėgų kovos.

NATO bombardavimo kampanijos taikiniai

Taikinių pasirinkimas irgi vertintas kontroversiškai. Tiltų per Dunojų sprogdinimas labai trukdė laivybai keletą mėnesių po to, sukeldamas rimtų ekonominių nuostolių šalims palei upę. Industriniai objektai irgi atakuoti, pabloginant daugumos miestelių ekonomiką. Kaip vėliau Serbijos opozicija skundėsi, Jugoslavijos karininkai naudojo civilių fabrikus kaip ginklų gamyklas: „Sloboda“ siurbllių fabrikas Čačak miestelyje atliko ir tankų taisymo paslaugas, o „Zastava“ gamykla Kragujevac gamino automobilius ir kalašnikovo ginklus, nors ir visiškai skirtinguose pastatuose ir vietose.
Atakuoti tik valstybės nuosavybės fabrikai, privertę manyti, kad bombardavimas iš dalies buvo sugalvotas paruošti dirvą laisvai rinkos ekonomikai turtingiems užsienio investuotojams. Nesubombarduotos jokios privačios ar užsienio nuosavybės. Turbūt labiausiai prieštaringa ataka įvyko prieš Serbijos televizijos patalpas balandžio 23 d., per kurią žuvo mažiausiai 14 žmonių. NATO pasiteisino, kad Serbijos televizijos patalpos buvo dalis Miloševičiaus režimo „propagandos mašinos“. Miloševičiaus oponentai Serbijoje kaltino, kad šalies televizijos vadovai buvo įspėti apie ataką, bet liepė personalui likti viduje nepaisant oro reido signalo.
Jugoslavijoje nuomonė apie karą pasidalijo į kritikuojančius serbus ir palaikančius albanus, nors ir ne visi albanai tai palaikė, kiti kaltino NATO, kad veikia nepakankamai greitai. Nors Miloševičius tapo labai nepopuliarus, NATO kampanija sukūrė nacionalinio vieningumo nuotaiką. Miloševičius nepaliko įvykių klostytis bet kaip: dauguma opozicijos palaikytojų bijojo dėl savo gyvybės ypač po disidento žurnalisto Slavko Curuvija žmogžudystės balandžio 11 d., kuriuo apkaltinta Miloševičiaus slaptoji policija. Juodkalnijoje prezidentas Milo Dukanovic – oponevęs NATO bombardavimui ir serbų veiksmams Kosove – viešai išreiškė Miloševičiaus rėmėjų „slenkančio karo“ baimę.
Nuomonė kitose Jugoslavijos valstybėse buvo įvairi. Makedonija vienintelė nesikovė kare su Serbija ir santykiai tarp makedoniečių daugumos ir albanų mažumos buvo įtempti. Jos vyriausybė nepritarė Miloševičiaus veiksmams, bet nepalaikė ir albanų pabėgėlių. Albanija visiškai rėmė NATO veiksmus, kas suartino etninius ryšius šiapus ir kitapus sienos. Kroatija, Rumunija ir Bulgarija gavo teises į NATO oro pajėgas. Vengrija tapo nauja NATO nare ir parėmė kampaniją. Prie Adrijos jūros Italijos viešoji ir politinė nuomonė nepritarė karui, bet italų vyriausybė leido NATO naudoti visą Italijos oro bazę. Graikijoje opoziciją karui išreiškė 96 proc.

Kritika karo priežasčiai

Kai kurie kritikai kaltino koaliciją karo Kosove pradėjimu, prisidengiant netikra genocido priežastimi. JAV prezidentas Bilas Klintonas ir jo administracija apkaltinti Kosovo albanų žuvusių skaičiaus padidinimu. Klintono gynybos sekretorius William Cohen, sakydamas kalbą, pasakė „siaubingi masinių žudynių skaičiai Kosove ir pabėgėlių dėl serbų priespaudos nuotraukos aiškiai rodo, kad mes kovojame prieš genocidą“ . CBS „Face the nation“ Cohenas teigė: „mums jau trūksta 100 000 karinio amžiaus vyrų… dauguma jų nužudyti“. Klintonas skelbdamas tą patį skaičių, kalbėjo apie mažiausiai 100 000 Kosovo albanų dingimą. Vėliau kalbėdamas apie Jugoslavijos rinkimus Klintonas teigė: „jie turės susitvarkyti su nuostoliais, kuriuos Miloševičius padarė Kosovui… jie turės nuspręsti ar palaiko jo vadovybę, ar ne; ar jie mano, kad gerai, jog visos dešimtys tūkstančių žmonių nužudyti“. Klintonas taip pat pabrėžė, kad NATO sustabdė tyčines sistemingas etninio valymo ir genocido pastangas. Jis palygino Kosovo įvykius su holokaustu. CNN pranešė „Kaltindamas Serbiją etniniu valymu Kosove, panašiu į žydų genocidą Antrame pasauliniame kare, prezidentas Bilas Klintonas paragino antradienį žmones susirinkti ir palaikyti jo sprendimą išsiųsti JAV pajėgas kovai su Jugoslavija, išeitį, kuri atrodė galima žlungant taikos deryboms. Klintono valstybės departamentas dar teigė, kad jugoslavų kariai vykdė genocidą. „New York Times“ pranešė „administracija patvirtino, kad Jugoslavijos karių vykdomas genocidas didėja, įskaitant nepateisinamus ir kriminalinius veiksmus plačiu mastu. Tai buvo iki šiol stipriausia šalies departamento kalba, apibūdinant Jugoslavijos prezidentą Miloševičių. Šalies departamentas pateikė aukščiausią skaičių žuvusių albanų. Balandžio 19 d. „New York Times“ rašė, kad „šalies departamentas pranešė, jog dingę 500 000 Kosovo albanų“. Jungtinių Tautų chartija neleidžia karinių intervencijų kitose suvereniose šalyse, išskyrus keletą atvejų, svarstomų Jungtinių Tautų saugumo tarybos. Šis reikalą pirma aptarė Rusija karinėje rezoliucijoje kuri patvirtintų, kad „toks vienašališkas jėgos naudojimas yra rimtas Jungtinių Tautų chartijos pažeidimas“. Kinija, Namibija ir Rusija balsavo už rezoliuciją, o kitos šalys prieš, taigi jos neįteisino.
1999 m. balandžio 29 d. Jugoslavija pateikė skundą tarptautiniams teisingumo teismui Hagoje prieš NATO nares (Belgiją, Vokietiją, Prancūziją, Jungtinę Karalystę, Italiją, Kanadą, Nyderlandus, Portugaliją, Ispaniją ir JAV). Teismas nesvarstė skundo, nes Jugoslavija nebuvo Jungtinių Tautų narė per karą.
Vakaruose NATO intervencijai labiausiai priešinosi liberalai dešinieji ir kairieji radikalai. Britanijoje karui nepritarė dauguma žymių konservatorių. JK užsienio reikalų ministras seras Malcolm Rifkind, buvęs Finansų ministras, kancleris Norman Lamont, žurnalistai Peter Hitchens ir Simon Heffer, o opozicija kairėje remta „The Morning Star“ laikraščio ir kairio sparno premjerų Tony Benn ir Alan Simpson. Tačiau DB komunistų partija, leninistų atšakos grupė, rėmusi KIA (oponavo NATO intervencijai laikydama tai JAV suorganizuotu imperializmo oportunizmu) ir rėmė visišką Kosovo atsiskyrimą nuo Serbijos.
Karas baigėsi 1999 m. birželio 11 d., NATO paliko Kosovą chaose ir Jugoslaviją nežinioje dėl ateities.
Kare nukentėjo daug žmonių. Jau 1999 m. kovo mėn. kovos ir civilių atakų kombinacija paliko 1 500-2 000 civilių ir karių žuvusių. Kol kas galutiniai skaičiai nukentėjusiųjų nežinomi.

Civiliai žuvę per NATO atakas

Jugoslavija tvirtina, kad per NATO atakas žuvo nuo 1 200 iki 5 700 civilių. NATO teigia, kad žuvo daugiausia 1 500. Žmogaus teisių apsauga paskaičiavo mažiausiai 488 civilių žūtis. 90-yje skirtingų atakų. Dauguma atakų Kosove buvo mirtinos.

Civiliai žuvę nuo Jugoslavijos pajėgų

2000 m. birželio mėn. Raudonasis kryžius paskelbė 3 368 civilių (2 500 albanų, 400 serbų ir 100 romų) dingę beveik metus praėjus nuo konflikto.
2000 m. rugpjūčio mėn. tarptautinis kriminalinis tribunolas buvusiai Jugoslavijai paskelbė, kad ekshumuota 2 788 kūnų Kosove, bet atsisakė pasakyti, kiek iš jų buvo karo aukų. Anksčiau KFOR šaltiniai pranešė Agence France Presse, kad iš 2 150 kūnų atrastų iki 1999 m. birželio, apie 850 manoma buvo karo aukos.
Kai kurie dingę civiliai buvo perlaidoti masinėse kapinėse Serbijos apylinkėse. 2001 m. birželio mėn. Serbijos vadovai pranešė radę keturias masines laidojimo vietas su maždaug 1 000 kūnų. Didžiausia laidojimo vieta rasta serbų policijos apmokymų bazėje Batajnicoje už Belgrado.
Nors žuvusių skaičius siekia 4 400 apie kuriuos pranešė žmogaus teisių grupės, statistikos ekspertai dirbę su ICTY skaičiuoja, kad visas žuvusių skaičius yra apie 10 000. Didesnis skaičius paremtas prieštaringa prielaida, kad daugelis žmonių nepranešė apie artimųjų žūtį ar dingimą.
10 000 skaičių irgi paskelbė JAV valstybės departamentas, kuris pateikia žmogaus teisių pažeidimus kaip pagrindinę priežastį Jugoslavijos atakoms.
Tyrinėtojų grupė iš Lygų kontrolės centro Atlantoje, Džordžijoje paskelbė 2000-ais „The Lancet“ mediciniame žurnale apskaičiavo, kad „12 000 žūčių visoje bendruomenėje gali sietis su karu“. Šį skaičių pateikė 1197 šeimų apklausa nuo 1988 m. vasario mėn. iki 1999 m. birželio mėn. 67 iš 105 mirčių sietos su karo nelaimėmis, iš kurių aiškėja 12 000 mirčių, jeigu toks pat su karu susijęs mirtingumo lygis priskiriamas Kosovo visai populiacijai. Aukščiausias mirtingumo lygis buvo tarp 15-49 amžiaus vyrų, priskaičiuojant 5421 karo aukas, kaip ir vyrų virš 50, priskaičiuojant 5176 mirtis. Nukentėję asmenys iki 15 metų: 160 vaikinų ir 200 merginų. Moterims 15-49 m. priskiriama 510 aukų, senesnių nei 50 metų skaičius – 541. Autoriai pabrėžė, kad „neįmanoma visiškai diferencijuoti civilių ir karininkų aukų“.

KIA nužudyti civiliai

Pagal Serbijos vyriausybės pranešimą nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 1999 d. Birželio 10 d., KIA nužudė 988 žmones ir pagrobė 287; nuo 1999 m. birželio 10 d. iki 200l m. lapkričio 11 d., kai NATO kontroliavo Kosovą, pranešta kad žuvo 847 asmenys, o pagrobta 1 154. Tai priskaičiuojama tiek civilių, tiek karininkų grupei: iš žuvusių pirmu periodu – 335 civiliai, 351 kariai, 230 policijos atstovai ir 72 neatpažinti; pagal tautybę: 87 serbai, 230 albanai ir 18 kitų tautybių.

NATO nuostoliai

Pagal oficialius NATO pranešimus kovinėse operacijose nukentėjusių NATO kariškių nebuvo.
Gegužės 5 d. rytą JAV karinis AH-64 Apache sraigtasparnis sudužo netoli Serbijos ir Albanijos sienos.
AH-64 sraigtasparnis sudužo apie 644 km į šiaurės rytus nuo Tiranos, Albanijos sostinės, labai arti prie Albanijos/Kosovo sienos. Pasak CNN, nelaimė įvyko 72 km nuo Tiranos. Amerikiečių pilotai armijos vyriausieji vorentai David Gibbs ir Kevin L. Reichert žuvo. Jie buvo vienintelės NATO aukos pagal oficialius NATO pranešimus.
Daugiau žmonių nukentėjo dėl sausumos minų. Po karo aljansas pranešė apie pirmo JAV stealth naikintuvo (F-117), numušto priešų, praradimą. F-16 naikintuvas buvo prarastas prie Šabač (nors NATO pranešė, kad sugedo variklis), jo liekanos rodomos Aviacijos muziejuje Belgrade. Prarasti ir 32 bepiločiai orlaiviai (UAV). Numuštų UAV nuolaužas karo metu rodė Serbijos televizija. Buvo pranešimų, kad antras F-117A buvo sunkiai sugadintas ir, nors parskrido į bazę, daugiau nebetiko naudojimui.

Jugoslavijos kariniai nuostoliai

NATO neišleido oficialių nukentėjusių duomenų. Jugoslavijos vadovai teigė, kad žuvo 169 kariai ir 299 sužeisti per NATO oro išpuolius. Jugoslavijos aukų vardai įrašyti į „atminimų knygą“.
Iš karinės įrangos NATO sunaikino apie 50 Jugoslavijos orlaivių, iš kurių dauguma buvo seni ir netinkami skraidyti ir intensyviai naudojami kaip masalas patraukti dėmesį nuo svarbių taikinių. Išimtys – tai 11 sudaužytų MiG-29 ir 6 G-4 Super Galeb, kuriuos sunaikino sutvirtintoje slėptuvėje, kurią pramušė betonmušės bombos ir kurios vidinės durys nebuvo uždarytos. Karo pabaigoje NATO oficialiai pareiškė, kad sunaikino 93 Jugoslavijos tankus. Jugoslavija pripažino 13 sudaužytų tankų. Pastarąjį skaičių patvirtino Europos inspektoriai, kai Jugoslavija vėl priėmė Daytono susitarimus, palyginę tankų skaičių tada ir ankstesnėje 1995 m. inspekcijoje. Armija prarado 14 tankų (9 M-84 ir 5 T-55), 18 šarvuotieji transporteriai ir 20 artilerijos pabūklų. Dauguma taikinių Kosove buvo maketai (pvz., tankai, padaryti iš plastiko lakštų su telegrafo stulpais vietoj patrankų vamzdžių) arba seni sugedę Antrojo pasaulinio karo laikų tankai. Oro gynybos pajėgos buvo išsaugotos paprasčiausiai neįjungiant radarų, kas apsaugojo, kad neaptiktų NATO orlaiviai, kurie buvo priversti skraidyti aukščiau kaip 5 000 m aukštyje, kas mažino bombardavimo tikslumą. Baigiantis karui tvirtinta, kad B-52 bombonešių kiliminis bombardavimas padarė Jugoslavijos kariuomenei, buvusiai palei Kosovo-Albanijos sieną, daug nuostolių. Atliktas nuodugnus NATO tyrimas nerado įrodymų, kad būta didelių nuostolių.
Tačiau didžiausia Jugoslavijos armijos netektis buvo suniokota infrastruktūra. Beveik visos oro bazės ir aerodromai (Batajnica, Ladeci, Slatina, Golubovci, Kovin, Dakovica) ir kiti kariniai pastatai ir įrenginiai buvo pažeisti ar sugriauti. Kitaip nei karinių dalinių ar jų ginkluotės, pastatų nebuvo galima paslėpti, dėl to rimtai nukentėjo karinės pramonės ir kapitalinio remonto įmonės (Utva, Zastava Arms gamyklos, Moma Stanojlovic oro pajėgų remonto centras, techniniai remonto centrai Čačak ir Kragujevac). Dar bandant susilpninti Jugoslavijos armiją, NATO atakavo keletą svarbių civilių įrenginių (Pančevo naftos perdirbimo gamyklą, tiltus ir geležinkelius).

KIA nuostoliai

KIA nuostolius sunku analizuoti, pranešama apie maždaug 1 000 nukentėjusių. Sunku pasakyti tikslų skaičių, nes KLA kariai mirštantys kovoje, galėjo būti nugabenti KIA pajėgų gydytis, o kitąkart palikti kovos lauke ir jugoslavų sudeginti masinėse kapavietėse. Reikalus dar labiau komplikuoja sunkumas nustatyti, kurie albanai buvo KIA nariai. Aerbai visus ginkluotus albanus laikė KIA nariai, nepaisant to, ar jis oficialiai turėjo KIA nario pažymėjimą. Kuriuos asmenis albanai galėjo skaičiuoti kaip civilius, o serbai – kaip KIA narius. Taip pat nedaug KIA narių vilkėjo uniformas, o jų taktika buvo paimti ginklus iš žuvusių narių ir priversti juos atrodyti kaip civilius, nušautus Jugoslavijos saugumo tarnybų.

Padariniai

Per tris savaites 500 000 albanų pabėgėlių grįžo namo. 1999 m. lapkričio mėn., pagal JT vyriausiąjį komisarą, 808 913 iš 848 100 pabėgėlių sugrįžo.
Tačiau smurto kampanija privertė išvykti 200 000 serbų iš Kosovo. Čigonai irgi išvaryti po albanų puldinėjimų. Nuo 1999 m. birželio mėn. 12 1000 serbų ir čigonų nužudyti arba dingę dėl KIA veiklos ir kriminalinių grupuočių arba kerštingų asmenų. Jugoslavijos raudonasis kryžius užregistravo 247 391 daugiausia serbų pabėgėlių lapkričio mėn. Naujas egzodas buvo NATO gėda, kuri turėjo atgabenti 45 000 taikdarių, globojamų JT misijos Kosove. Grįžtantys IDP (Identity denied people/ tapatybę praradę piliečiai) iš Makedonijos laikyti netvarkingoje pabėgėlių stovykloje pastatytoje KFOR/ UNMIK šiaurės Mitrovicoje. Paul Polanky labdara tvirtina, kad 27 žuvę nunuodyti švinu, ką nuslėpė JT misija Kosove, kuri pripažino tik vieną mirtį.
Pagal tarptautinę amnestiją, taikdarių buvimas Kosove padidino prekybą moterimis.

Karo nusikaltimai

Prieš pasibaigiant bombardavimui Jugoslavijos prezidentas Miloševičius kartu su Milan Milutinović, Nikola Šainović, Dragoljub Ojdanić and Vlajko Stojiljković apkaltinti tarptautinio kriminalinio tribunolo buvusiai Jugoslavijai nusikaltimai prieš žmogiškumą, taip pat žmogžudystes, priverstinį iškeldinimą, deportaciją ir „persekiojimą politiniu rasiniu ir religiniu pagrindu“.
2003 m. spalio mėn. kaltinimai pateikti buvusiam ginkluotų pajėgų komandos šefui Nebojša Pavkovic, buvusiam armijos korpuso vadovui Vladimir Lazarevic, buvusiam policijos pareigūnui Vlastimir Dordevic ir tuometinei Serbijos viešojo saugumo vadovui Sreten Lukic. Visi apkaltinti nusikaltimais prieš žmoniją ir teisių ar karo taisyklių pažeidimais.
Tarptautinis kriminalinis tribunolas pateikė kaltinimus ir KIA nariams Fatmir Limaij, Haradin Bala, Isak Musliu ir Agim Murtezi, kaltinant kaltinimais prieš žmoniją. jie areštuoti vasario 17-18 d. 2003 m. Netrukus kaltinimai atmesti prieš Agim Murtezi dėl supainiotos tapatybės, kur Fatmir Lamaj pripažintas atsakingu dėl visų nusikaltimų 2005 m. lapkričio 30 d. ir paleistas. Kaltinimai susiję su koncentracijos stovykla vadovauta kaltinamųjų Lapusnike nuo 1998 m. gegužės iki liepos mėn.
Karo nusikaltimų persekiojimai irgi vyko Jugoslavijoje. Jugoslavų karys Ivan Nikolic apkaltintas 2002 m. karo nusikaltimais ir dviem Kosovo civilių mirtimis. Daug Jugoslavijos karių teisti kariniuose tribunoluose karo metu.
2005 m. kovo mėn. JT tribunolas apkaltino Kosovo premjerą Ramush Haradinaj karo nusikaltimais prieš serbus, kovo 8 d. jis paskelbė atsistatydinimą. Haradinaj, etninis albanas, buvęs vadas, vadovavęs KIA junginiams ir paskelbtas premjeru laimėjęs rinkimus 72 balsais Kosovo parlamente 2004 m. gruodį. Haradinaj išteisintas. Prokurorų taryba apeliavo dėl jo išteisinimo.
Serbai kaltino NATO karo nusikaltimais per karą dėl Serbijos televizijos patalpų bombardavimo Belgrade. Tarptautinis tribunolas vykdė tyrimą dėl šių kaltinimų. Tribunolas atsakė, kad neturi teisės teikti kaltinimus NATO dėl karo nusikaltimų prieš civilius.
2008 m. Carla dl Ponte išleido knygą, kurioje pasakojo, kaip po karo 1999 m., Kosovo albanai pardavinėjo 100–300 serbų organus ir kitų mažumų iš Albanijos provincijos . Bet tribunolas nerado įrodymų Del Pontės kaltinimams paremti.

Kariniai apdovanojimai

Kosovo karo rezultatas, NATO sukūrė antrą NATO medalį, NATO medalį už pagalbą Kosove, tarptautinį karinį apdovanojimą. Iškart po to NATO įsteigė Non-article 5 medalį už pagalbą Balkanuose sudedant Jugoslavijos ir Kosovo operacijų nuopelnus į vieną apdovanojimą.
Dėl JAV ginkluotųjų pajėgų įsitraukimo, atskiras JAV karo apdovanojimas žinomas kaip Kosovo kampanijos medalis, įsteigtas prezidento Bilo Klintono 2000 metais.