google/wiki40b huggingface dataset:
Priešdinastinis Egiptas

Vėlyvasis paleolitas

Vėlyvasis paleolitas prasidėjo 30 tūkst. m. pr. m. e.

Vadi Halfa

Archeologas Waldemar Chmielewski aptiko vienus seniausių Egipto pastatų prie pietinės Egipto sienos netoli Vadi Halfos. Tai buvo mobilios struktūros, lengvai surenkamos ir išardomos, kurias naudojo medžiotojai-gėrybių rinkėjai.

Kormusano kultūra

Kormusano kultūra Egipte prasidėjo 40-30 tūkst. pr. m. e. Šios kultūros atstovai gamino pažangius įrankius ne tik iš akmens, bet ir žvėrių kaulų bei hermatito. Jie gamino mažus strėlių antgalius, panašius į Amerikos indėnų, bet nerasta lankų. Kultūra pasibaigė 16 tūkst. m. pr. m. e, kai regione atsirado kitos kultūros, o tarp jų Gemajano .

Halfano kultūra

Halfano kultūra klestėjo Egipto ir Nubijos Nilo slėnyje 18-15 tūkst. pr. m. e., be to buvo aptikta gyvenvietė, įkurta 24 tūkst. pr. m. e. Gyventojai mito dideliais bandų gyvūnais ir Kormusano stiliumi pagauta žuvimi. Artefaktų koncentracija rodo, kad gyventojai buvo sėslesni. Jie laikomi Iberijos – Mauritanijos kultūros, kuri per Sacharą pasiekė Ispaniją, pirmtakais. Halfano kultūra išsivystė iš Kormusano, kuri rėmėsi specializuota medžiokle, žvejyba, gėrybių rinkimu. Pagrindinis tos kultūros palikimas yra akmeniniai įrankiai ir uolų tapyba.

Kvadano ir Sebilijos kultūra

20 archeologinių vietų Aukštutinėje Nubijoje priskiriamos javus malančiai mezolito kultūrai, vadinamai Kvadano pavadinimu, kurios atstovai rinko laukinius javus Nilo slėnyje Sahaba Daru Nilo fazės pradžioje, kai Sacharos sausėjimas privertė Libijos oazių gyventojus keltis į Nilo slėnį.
Kvadano žmonės sukūrė pjautuvus ir girnas apdoroti javams. Tačiau nėra įrodymų, kad šiais yrankiais naudotasi po 10 tūkst. pr. m. e., kai juos pakeitė medžiotojai ir gėrybių rinkėjai.
Žiedadulkių analizė rodo, kad Sebilikos kultūra (vadinama Esnos kultūra) rinko kviečius ir miežius. Nerasta sukultūrintū javų (javai pradėti auginti Mažojoje Azijoje ir Palestinoje). Manoma, kad dėl sėslesnio gyvenimo būdo padažnėjo karai, nuostolingi žemės ūkiui ir nulėmę laikotarpio pabaigą.

Mušabio kultūra

Mušabio kultūra atsirado Nilo slėnyje ir laikoma Natufo kultūros, kuri susijusi su žemdirbystės atsiradimu, pirmtake. Epipaleolito natufiečiai nugabeno partenokarpines figas iš Afrikos į pietvakarinę Derlingojo pusmėnulio dalį apie 10 tūkst. m. pr. m. e. Manoma, kad mušabiečiai emigravo į Levantą ir susimaišė su kebaraniečiais.

Harifo kultūra

Manoma, kad harifiečiai atvyko iš Fajumo ir Egipto rytinių dykumų vėlyvojo mezolito laikais ir susimaišė su ikipuodininkystės neolito B kultūra (PPNB), kurios įrankiai panašūs į harifiečių. Asimiliacija sukūrė grupę kultūrų, kurios išrado klajokišką gyvulių auginimą ir tikriausiai išplatino protosemitines kalbas po Mesopotamiją.
Imbarės II alka

Alkvietė

Įrengta 0,2 km į pietryčius nuo Imbarės piliakalnio, Salanto ir jo intako Pilsupio santakos kairiajame krante esančioje aukštumoje, aukštutinės papėdės gyvenvietės rytiniame pakraštyje. Teritorija suarta, anotacinio ženklo ar kitų nuorodų nėra.
150 m į pietvakarius yra Imbarės kapinynas, 0,29 km į šiaurės rytus – žemutinės papėdės gyvenvietės alka.

Tyrimai

1983 m. išaiškino ir žvalgė, 1984 m. tyrinėjo Vytautas Daugudis (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas).
Ištirtas 80,4 m² plotas. Jame rasta 6 x 6 m dydžio, netaisyklingo apskritimo plano, skaldytais smulkiais akmenėliais išgrįsta aikštelė, kurioje pastebėta ugniaviečių pėdsakų (smulkių angliukų ir degėsių sluoksnelis). Ties aikštelės viduriu, arčiau pietvakarinio krašto, gulėjo 90 x 100 cm dydžio ir 1,4 m aukščio akmuo žemyn apversta viršutine plokštuma. Joje buvę smailais, kietais akmenimis išgręžti 65 dubenėliai, kurių skersmuo 3–6 cm, gylis – 0,5–2 cm. Aplinkui šį akmenį aikštelės pakraščiuose gulėjo dar 6 panašaus dydžio akmenys be ženklų.
Alka buvusi įrengta prie nedidelės pelkutės ir veikė I tūkstantmetyje pr. m. e. Ją naikinant, apeiginis akmuo su dubenėliais buvęs apverstas ir užkastas.
Novogrudas (Lomžos apskritis)

Istorija

Nuo IX a. iki XII a. šalia miesto esančioje Narevo ir Pisos upių santakoje stovėjo nedidelė tvirtovė. XIII a. buvo pastatyta nauja tvirtovė ant šiek tiek toliau esančios kalvos, kur dabar ir yra įsikūręs miestas. Kazimiero III Didžiojo valdymo laikais buvo pastatyta nauja mūrinė pilis. Pirmą kartą miestas rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1355 m. gruodžio 27 dieną. 1409 m. mieste įkurta Novogrudo Mergelės Marijos Gimimo parapija. 1427 m. gyvenvietei suteiktos miesto teises, kurias jai suteikė Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis. Tuo pačiu XV a. miestui suteiktas ir Novogrudo miesto herbas. Per 1794 m. sukilimą mieste vyko įnirtingos kovos tarp sukilėlių ir Rusijos kariuomenės. Per 1831 m. sukilimą sukilėliai užpuolė mieste įsikūrusios Rusijos kariuomenės kareivines ir įvyko Novogrudo mūšis. Rusijos imperijos laikais 1869 m. miesto teisės buvo atimtos, bet tarpukariu sugrąžintos. Prieš Abiejų tautų respublikos padalijimą mieste dirbdavo šatelenas, o pats miestas buvo vienas iš svarbiausių Mazovijos miestų. 1915 m. balandžio 1 d. atidaryta Novogrudo geležinkelio stotis. 1937 m. mieste gyveno 260 ūkininkų, 60 pirklių, 15 dailidžių, 17 batsiuvių ir 6 malūnininkai, mieste buvo 34 parduotuvės. 1927 m. birželio 19 d. mieste buvo įkurtas Etnografinis Kurpių muziejus. Iki II pasaulinio karo mieste veikė Novogrudo miesto žydų kapinės. II pasaulinio karo pradžioje, įsiveržimo į Lenkiją metu, tarp Lenkijos ir Vokietijos kariuomenių įvyko Novogrudo mūšis. Per karą miestas buvo stipriai sugriautas.
Tzvi Hirsch Ferber

Biografija

Gimė 1879 m. Kaune, mokėsi Vilijampolės ješivoje. 1911 m. išvyko į Mančesterį, kur kartu su rabinu Yehoshua Dov Silverstone įkūrė ješivą. 1913 m. tapo Londono Soho priemiesčio sinagogos rabinu, kuriuo išbuvo iki 1955 metų. Priklausė Londono rabinų tarybai, buvo laikomas vienu iš geriausių Toros mokytoju Londone, taip pat rašė įvairius straipsnius apie judaizmą į Londono žydų laikraščius, žurnalus. Mirė 1966 m. Londone.
Bernt Carlsson

Biografija

Studijavo ekonomiką ir politinius mokslus Stokholmo universitete. 1960–1970 m. Švedijos socialdemokratinio jaunimo judėjimo aktyvistas. 1970–1976 m. Švedijos socialdemokratų darbininkų partijos tarptautinis sekretorius. 1976–1983 m. Socialistų Internacionalo Generalinis sekretorius.
1983–1986 m. Švedijos užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretorius, ypatingasis pasiuntinys. 1987–1988 m. JTO komisaras Namibijoje.
Traktorius

Traktorius yra savaeigė mašina (motorinė transporto priemonė), kurios pagrindinė paskirtis – traukti žemės ūkio padargus. Plačiau paplitę yra ratiniai traktoriai, bet esama ir vikšrinių. Moderniems traktoriams yra daugybė prietaisų, jie gali būti naudojami, pvz., sniegui stumti, šiaudams krauti, priekaboms vilkti, rąstams traukti ir t. t.

Žodžio kilmė

Pavadinimas kilęs iš anglų kalbos tractor, kur pavadinimas dirbtinai sukurtas lotynų kalbos pavyzdžiu iš lot. trahere „traukti“ – tractor „traukėjas“.

Konstrukcija

Įprastinis traktorius turi du labai didelius užpakalinius (varančiuosius) ratus bei du mažus vairuojamus priekinius ratus. Šis dizainas nesikeitė daugybę metu, nors dabar saugumo sumetimais paprastai montuojama kabina (anksčiau vairuotojo vieta dažniau būdavo atvira). Kai kurie naujesni traktoriai turi keturis panašaus dydžio ratus kurie visi yra varantieji. Gali būti ir tik du ratai be vairuotojo vietos (traktoristas tiesiog seka iš paskos). Sunkiai pravažiuojamose vietose naudojami vikšriniai traktoriai.

Valdymas

Traktorius gali turėti iki penkių pedalų: kairiosios bei dešiniosios pusės stabdžių pedalai neretai atskiriami posūkiams palengvinti, yra specialus pedalas diferencialui blokuoti (pravažumui pagerinti). Atbulinės eigos rankena dažnai atskira: toks traktorius gali važiuoti tiek pirmyn, tiek ir atgal bet kuria pavara. Didžiausias galimas greitis nedidelis: ilgą laiką neviršijo maždaug 40 km/h, todėl numatyti traktorių eismą draudžiantys kelio ženklai (jei labai trukdo kitokiam transportui). Dabar kai kurie naujesni traktoriai (JCB Fastrac) gali važiuoti iki 80 km/h.
Akseleratorius kai kuriuose traktoriuose veikia atvirkščiai: didžiausias greitis pasiekiamas jį visiškai atleidus. Sankaba, akseleratorius neretai turi papildomas rankines valdymo svirtis. Šiuo metu daugelis traktoriaus funkcijų valdomos mygtukais ar išvis automatizuotai.

Saugumas

Traktorius yra pavojingiausia žemės ūkio mašina.  Amerikiečių duomeninis, ji atsakinga už 32% mirčių bei 6% kitokių žemės ūkyje pasitaikančių sužeidimų. Apie pusė nelaimingų įvykių yra traktoriaus apsivertimai  Jie gali įvykti važiuojant į statų kalną, bandant traukti per sunkų krovinį ar ratams įšalus į dirvą. Naujesni traktoriai turi apsauginius rėmus, padedančius apsivertimo metu traktoristą apsaugoti.
Karaičių kapinynas

Karaičių kapinynas – prūsų kapinynas prie Karaičių kaimo (vok. Gut Korjeiten, buv. Žuvininkų apskritis, nuo 1946 m. rus. Путилово – Putilovas, Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sr.), Girmavos upės pakrantėje, kalvos šlaite.

Tyrimai

Kapinyne 1884-1885 m. Otas Tišleris ištyrė apie 400 kapų, tyrinėjimų duomenys neskelbti. 1897 m. Adalbertas Becenbergeris tirtoje Karaičių kapinyno dalyje rado dar kelis kapus. Rasta nedegintų ir sudegintų II a. – VI a. mirusiųjų kapų, juos dengė akmenų grindinėliai. II a. mirusieji laidoti nedeginti galva į šiaurę, III a. – IV a. – sudeginti, palaikai pilti į urnas, V a. – VI a. – sudeginti be urnų. Rasta žirgų kapų. II a. moterų kapuose rasta segių, stiklo, emalio ir gintaro karolių apvarų, apyrankių ir diržų su ažūriniais apkalais, verpstukų. Vyrų kapuose rasta ietigalių, kirvių, peilių, antskydžių. Aptikta juodojo molio glūdintu paviršiumi indų, vienas jų puoštas meandromis. III a. – VI a. kapuose rasta sidabrinių dirbinių: antkaklių, apyrankių, žiedų, Romos monetų, kurias išleido Hadrianas, Antoninas Pijus, Domicianas, Faustina I, Krispina, Julija Mamėja. Taip pat rasta V a. žalvarinių kniedėmis prie dirželių tvirtinamų pentinų, segių trikampe kojele. Viename kape buvo sidabrinio indo fragmentas, Hadriano (117-138 m.) ir Antonino Pijaus (138-161 m.) Romos monetų. Aptiktas iš Romos imperijos įvežtas skambalas.
Tektitas

Tektitai – stiklo gabalėliai, susiformavę didelių meteoritų smūgių metu. Paprastai juodi ar tamsiai žali, apvalaini, iki kelių centimetrų dydžio. Viena sausiausių uolienų Žemėje, juose vanduo vidutiniškai tesudaro 0,005 %.
Manoma kad tektitai susidarė meteoritų smūgiams išmetus Žemės paviršiaus medžiagą šimtus kilometrų aukštyn. Stingdama išsilydžiusi medžiaga įgijo aerodinamišką formą.
Sartas (departamentas)

Sartas (72) (pranc. La Sarthe) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės vakaruose, Luaros krašto regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Le Manas. Generalinės tarybos pirmininkas Rolanas diu Luaras (Roland du Luart) (Liaudies judėjimo sąjunga, UMP).
Departamente 3 apskritys, 40 kantonų, 33 municipaliniai susivienijimai ir 375 komunos. Plotas – 6 206 km². 1999 m. – 529 851 gyventojai, 85 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Meno provincijos dalyje.

Geografija

Sarto departamentas ribojasi su Orno, Ero ir Luaros, Luaros ir Šero, Endro ir Luaros, Meno ir Luaros bei Majeno departamentais.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žakas Šomonas, Marselis Pjeras Klėašas ir Rolanas diu Luaras (visi UMP), Atstovų rūmuose – 5 nariai. Generalinę tarybą sudaro 40 narių, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Agota Kristof

Agota Kristof (g. 1935 m. spalio 30 d. Austrija – m. 2011 m. liepos 27 d.) – vengrų kilmės šveicarų rašytoja.

Biografija

Gimė 1935m. spalio 30 d. mažame miestelyje prie sienos su Austrija. Būdama 21-erių metų, 1956 m. po vengrų sukilimo emigravo iš gimtos šalies. Su vyru, kuris buvo jos istorijos mokytojas, ir keturių mėnesių dukra A. Kristof išvyko į Šveicariją. Po penkerių metų priverstinės tremties, ji metė darbą fabrikę, o palikusi vyrą, pradėjo mokytis prancuzų kalbos ir rašyti noveles.

Kūryba

Pirmieji rašytojos žingsniai literatūroje buvo pjesės radijui ir teatrui. 1986 m. A. Kristof išleido ją išgarsinusį romaną "Storas sąsiuvinis". 1988 m. išėjo "Įrodymas", o 1991 m . – "Trečiasis melas". Šie trys romanai, sudarantys trilogiją, yra išversti į daugiau nei trisdešimtį kalbų. Lietuviškame leidime visa trilogija sudėta į vieną knygą, pavadintą pirmosios dalies vardu – "Storas sąsiuvinis".
Už šį savo kūrynį rašytoja yra gavusi prestižinius literatūros apdovanojimus įvairiose šalyse. Šio romano herojai – tai dvyniai Klausas ir Lukas – žongliruoja melu ir tiesa. Jie iš karo nualintos sostinės atvažiuoja į mažą pasienio miestelį pas senelę. Kad išgyventų, jie netikėčiausiais patarimais grūdina kūną ir sielą, o viską, ką patiria, rašo į storą sąsiuvinį. Rašo net tada, kai likimas nubloškia juos į skirtingas šalis ir jie nieko nežino apie vienas kitą. Knygoje kalbama apie pragaištingą, neišvengiamą žmogaus ir sociumo santykį: žiauri vartotojiška visuomenė „paženklina“ atskirus individus versdama paminti moralę ir etiką, uždrausdama rinktis, atimdama teisę priešintis. Noras išgyventi turi būti pagrįstas ypatinga valia. Broliai dvyniai turi savą filosofiją ir tiesą, kuri per visas tris knygos dalis nuo egocentrizmo veda prie humanizmo 

Naujausi jos kūriniai tai romanas "Vakar" (1995 m.), autobiografinė knyga "Beraštis" (2004 m.) ir novelių rinkinys "Man tas pats" (2005 m.). Ši knyga taip pat yra išversta į lietuvių kalbą. Tai jaudinantys, kartais keistoki pasakojimai, sukurti nuo pat A. Kristof atvykimo į Šveicariją 1956 m. ir kritikų vadinama paslaptingiausia A. Kristof kūrybos dalimi.
Kinijos ralis

Kinijos ralis (kin. 中國拉力賽) – didžiausios ralio lenktynės, rengiamos Kinijos Guangdongo regione. Pirmasis Kinijos ralis buvo surengtas 1997 m. Dvejus metus šios lenktynės buvo Pasaulio ralio čempionato dalimi. Vėliau nuo 2000 iki 2015 m. šios lenktynės priklausė Azijos-Ramiojo vandenyno ralio čempionatui.
2016 m. pirmą kartą po 17 metų pertraukos Kinijos ralis sugrąžintas į Pasaulio ralio čempionato tvarkaraštį.
Auktuma

Biografija

Krikšto vardas Mikalojus. Pagudėnas. Spėjama, kad karybai buvo parengtas pačių Vokiečių ordino riterių, nes mokėjo apgulti kryžiuočių pilis. 1260 m. vasarą išrinktas sukilusių pagudėnų vadu. 1263 m. su varmių vadu Glapu užėmė Heilsbergo pilį prie Alnos aukštupio. Kryžiuočiai pasitraukė į Elbingo pilį. Auktumos vadovaujami pagudėnai su kitais prūsais sukilėliais 1264 m. puolė Elbingo pilį, bet nesėkmingai. Manoma, Auktumos ir Linkaus vadovaujami sukilėliai buvo išvadavę visą Pagudę. 1274 m. pagudėnai dar kovėsi prie Elbingo, gynėsi Heilsbergo pilyje, bet kryžiuočiai ją užėmė šturmu, per kurį Auktuma žuvo.
Naugarduko Šventųjų Boriso ir Glebo cerkvė

Šventųjų Boriso ir Glebo cerkvė (brus. Царква Сьвятых Барыса й Глеба) – stačiatikių cerkvė Naugarduko mieste, Baltarusijoje. Priklauso Naugarduko stačiatikių vyskupijai. Gotikos ir renesanso paminklas, turintis gynybinės architektūros bruožų.

Istorija

Pirmieji gyventojai šioje vietoje ant 309–310 m v. j. l. aukščio kalvos kūrėsi X a. pab.–XII a. pr., atsirado neįtvirtinta papėdės gyvenvietė. XII a. atsirado medinė stačiatikių cerkvė. Vėliau atnaujinta, spėjama Vaišelgos lėšomis. Senoji šventovė nuo 1317 m. tapo naujai įkurtos Lietuvos–Naugarduko metropolijos katedra. Prie jos veikė vyrų vienuolynas, kuris pirmajam metropolitui graikui Feofilui tarnavo kaip rezidencija. Į naująją Lietuvos-Naugarduko metropoliją įėjo Polocko ir Turovo stačiatikių vyskupijos, vėliau prisijungė Smolensko ir Černigovo vyskupijos. Be to, metropolitas valdė atskirą vyskupiją. 1354 m. Lietuvos didysis kunigaikštis pasiekė, kad Konstantinopolio patriarchas Naugarduko metropolitu paskirtų dvasininką Romaną. Tąkart į metropolijos sudėtį įėjo Polocko, Turovo, Haličo, Volynės Vladimiro, Lucko, Cholmo ir Peremyslio, o vėliau ir Briansko–Černigovo vyskupijos. Naujasis metropolitas Kiprijonas buvo paskirtas jungtinės Lietuvos–Naugarduko bei Maskvos metropolijų valdovu ir pervažiavo į Maskvą. 
1517–1519 m. ant senosios bažnyčios pamatų iškilo naujoji šventovė. Finansavo Lietuvos didysis etmonas Konstantinas Ostrogiškis ir Lietuvos metropolitas Josifas (Soltanas). Po 1569 m. Bresto bažnytinės unijos Šv.Boriso ir Hlebo cerkvė priklausė graikų katalikams–unitams. 1632 m. naują pastatą sumūrijo Naugarduko pakamaris Adomas Liutauras Chreptavičius. Apie 1636 m. metropolitas Benjaminas Rutskis prie bažnyčios įkūrė vyrų bazilijonų vienuolyną, o Adomas Liutauras Chreptavičius  – moterų. Po 1798 m. kurį laiką Naugarduke rezidavo unitų vyskupas Juozapotas Bulhakas. Pirmąjį vienuolyną carinė valdžia uždarė 1836 m., o antrąjį (moterų) – 1840 m. Po 1860 m. Rusijoje uždraudus Unitų bažnyčią, šventovė stovėjo apleista. Vėliau buvo pertvarkyta į stačiatikių cerkvę, ant bokštų pritaisyti svogūnų formos kupolai.
Po Pirmojo pasaulinio karo bažnyčia atrestauruota, ji atgavo savo iki 1860 m. buvusią pirminę išvaizdą. Po Antrojo pasaulinio karo Šv. Boriso ir Glebo cerkvė buvo uždaryta, joje įrengtas Gardino valstybinio archyvo filialas. Po 1991 m. šventovė grąžinta tikintiesiems, 2010 m. atstatyti svogūniniai kupolai.
Fermas

Istorija

264 m. pr. m. e. 6000 vyrų įkūrė lotynų koloniją ir pavadino Firmum Picenum picentų žemėje, kad ji palaikytų šios srities ištikimybę Romai. Iš pradžių miestą valdė 5 kvestoriai. Po Filipų mūšio 42 m. pr. m. e. Fermas tapo pilnateise kolonija ir čia apsistojo Ketvirtasis legionas. Iš čia ėjo keliai į Pausulas, Urbs Salviją ir Askoli Pičeną.
VIII a. miestas atiteko popiežiui ir buvo valdomas kaip Ankonos markos dalis. X a. Fermas tapo Firmanos markos sostine. Valdant popiežiaus Honorijaus III pirmtakams Fermo vyskupai tapo pricais-vyskupais iš pradžių su pasaulietinėm grafų teisėm, o vėliau jie tapo Fermo princais.
1199-1550 m. Fermas buvo nepriklausomu miestu, bet vėliau buvo grąžintas į popiežiaus valstybę.
Per Štaufenų ir popiežių nesutarimus Fermą kelis kartus užėmė: 1176 m. archivyskupas Kristianas Meincietis, 1192 m. imperatorius Henrikas VI, 1208 m. Ravenos kunigaikštis Markualdas, 1241 m. imperatorius Frydrichas II ir 1245 m. Manfredas Sicilietis. Po to Ferną valdė įvairūs lordai, kurie daugiau ar mažiau buvo Šventojo sosto vasalai: Monteverdi, Giovanni Visconti ir Francesco Sforza (išvytas 1446 m.), Oliverotto Euffreducci (1503 m. jį nužudė Cezaris Bordžija), kurio įpėdinis buvo sūnus Ludovico, nužudytas Montegiorgio mūšyje 1520 m., o Fermas tapo tiesiogiai pavaldus popiežiui.
Alegorija

Alegorija – literatūrinė raiškos priemonė, išreiškianti tam tikrą idėją simboliniu įvaizdžiu, kai pavaizduotas vienas asmuo ar daiktas reiškia kitą asmenį ar daiktą, o sąvoka, moralinės savybės, dvasinis ar tikrovės reiškinys išreiškiamas konkrečiu gyvenimišku vaizdu.
Alegorija, yra tam tikra tropų rūšis, netiesioginės reikšmės pasakojimas. Taip pat tai išplėsta metafora, kai kūrinyje vaizduojamos būtybės, daiktai visada reiškia kitus asmenis, daiktus.
Alegorijos ypatybė, kad viskas yra apgalvojama, apmąstoma, o tai suteikia alegorijai šaltesnio būdo ir slopina jausmą. Alegorija tampa įrankiu kitokiu būdu išreikšti savo mintį ir dažnai mažiau rūpinamasi jos vaizdingumu, tačiau tai nemažina alegorijos vertės, nes pasinaudojus alegorijomis, galima nupiešti tokį gyvą vaizdą, jog jis sukels giliausių jausmų.
Alegorijos gali būti trumpos ir ilgos.
Su alegorijomis yra susiję simboliai ir emblemos. Simboliais gali būti gyvi ar negyvi daiktai, kurie išreiškia kokius nors charakteringus, ryškius žmogaus bruožus. Balandis – skaistybės simbolis, liūtas – galios, ąžuolas – pastovumo, lapė – gudrumo, veidmainystės, asilas – kvailybės, žaltys – išminties.
Emblema tai simbolis skulptūroje ar tapyboje. Kryžius – krikščionybės emblema, inkaras – vilties, erelis – galybės, svarstyklės – teisybės, pelėda – mokslo.
Alegorija yra dažna pasakėčiose ir pasakose, kuriose suktumas ir gudrumas alegoriškai vaizduojamas lapės pavidalu, godumas – vilko, klastingumas – gyvatės.
Yra daug simbolių pasiskolintų iš literatūros ir istorijos. Saliamonas – išminties simbolis, Juozapas – skaistumo, Judas – išdavybės, Penelopė – žmonos ištikimybės.
Alegorija – abstrakčios sąvokos išreiškimas konkrečiu vaizdu. Paprastai ja sutartinai sąlygiškai apibūdinami reiškiniai, ypatybės (pvz., taiką žymi baltas balandis, teisingumą – moteris užrištomis akimis ir svarstyklėmis rankose). Įprastos alegorijos yra patarlės, priežodžiai. Alegoriniai būna veikėjai (lapė – suktumo, vilkas – godumo, kiškis – bailumo alegorija), siužetai ar kūriniai (pvz., pasakėčios).
Van Gogo muziejus

Van Gogo muziejus (ol. Van Gogh Museum) yra Nyderlanduose, Amsterdame.
Šiame meno muziejuje sukaupta didžiausia pasaulyje Vincento van Gogo tapybos darbų ir piešinių kolekcija. Taip pat čia yra jo amžininkų darbų: Polio Gogeno, Žoržo Sera, Klodo Monė, Anri de Tulūz-Lotreko, Pablo Pikaso.
Muziejus buvo atidarytas 1973 m. Nuolatinė muziejaus ekspozicija pasakoja apie Vincento van Gogo gyvenimą ir jo kūrybą. Joje taip pat pristatoma daugelis jo žinomiausių paveikslų: „Bulvių valgytojai“, „Miegamasis Arlyje“, vienas iš trijų „Saulėgrąžų“ paveikslų ir kt. Muziejuje organizuojamos parodos apie XIX a. meno istoriją.
2015 m. šis muziejus buvo antras pagal lankomumą šalyje po Valstybinio muziejaus ir 31-as visame pasaulyje – tais metais jį aplankė 1,9 milijono turistų.

Vagystės

1991 m. iš muziejaus buvo pavogta 20 paveikslų, tarp kurių buvo ir „Bulvių valgytojai“, tačiau po 35 minučių visi jie buvo rasti apleistame automobilyje. Keli iš jų buvo nežymiai apgadinti. 4 vyrai, tarp kurių 2 muziejaus darbuotojai, buvo nuteisti nuo 6 iki 7 metų įkalinimo bausmėmis. Manoma, kad ši vagystė buvo didžiausia šalies istorijoje nuo II pasaulinio karo.
2002 m. iš muziejaus buvo pavogti du paveikslai. Po vagystės buvo sugauti ir nuteisti du vyrai – 4,5 metų įkalinimui, tačiau patys piešiniai nerasti. Muziejus pasiūlė 100 000 JAV dolerių premiją už naudingą informaciją apie piešinius. 2016 m. rugsėjį abu paveikslus Neapolyje rado Italijos finansų policija. Pasak muziejaus, abu paveikslai išliko palyginus geros būklės.

Galerija

Kai kurie iš muziejaus žymiausių eksponuojamų paveikslų:
Agorizmas

Agorizmas – libertarizmu ir anarchizmu paremta praktinės filosofijos kryptis. Terminas kilęs iš graikiško žodžio agora, reiškiančio „aikštę, turgų“. Pagrindinis agorizmo pradininkas ir teoretikas – Samuelis Edvardas Konkinas III (Samuel Edward Konik III), parašęs „Naująjį libertarų manifestą“.
Agorizmas pateikiamas kaip būdas iš etatizmo pereiti į visuomenę, kurioje visi žmogiškieji santykiai pagrįsti savanoriškais mainais – tai, ką S. E. Konkinas laiko laisvąja rinka. Teorija pagrįsta laipsnišku perėjimu į harmoniją su neagresyvumo principu, pasitelkus kontrekonomiką. Pagrindinė agoristų idėja – žmonės, veikiami ekonominių ir moralinių paskatų, turėtų savanoriškai įsitraukti į prekybą ir mainus pogrindinėse rinkose. Šis procesas, priklausomai nuo regiono, įvairiais mastais vyko dar iki atsirandant agorizmui. Laikoma, kad procesas vyksta dėl ekonominių priežasčių, daugiausia dėmesio skiriant verslumui. Proceso metu valstybines institucijas pakeičia savanoriškai valdomos institucijos, veikiančios efektyviau ir nenaudojančios prievartos. Laikui bėgant, valstybinės institucijos ženkliai susilpnėja dėl sumažėjusių pajamų iš mokesčių, kadangi didėja juodosios rinkos vaidmuo.
Valstybei nustojus veikti, pasiekiamas paskutinis etapas – revoliucija. Norint sumažinti žalą valstybės piliečiams, siekiama, kad valstybės ekonominiai ištekliai sumenktų tiek, kad ji nebebūtų pajėgi sustabdyti procesą, panaudodama smurtą.
Sujainiai

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Sujainiai minimi nuo 1590 m. Tarybiniais metais buvo kolūkio „Tarybiniu keliu“ centrinė gyvenvietė.
Bungo žemė

Istorija

VII a. pab., Tojo žemė (豊国) buvo padalinta į dvi dalis: Budzeno ir Bungo žemes.
Manoma, kad Bungo sostine buvo Kokofuku (古国府), tačiau po kol kas nėra rasta jokių šio miesto liekanų.
Sengoku laikotarpiu, XVI a. vid., Bungo žemė buvo Otomo klano tvirtove. Ōčio klanas, įsikūręs vakarinėje Čiūgoku regiono dalyje, darė didelę įtaką Budzeno politikai. Tačiau laikotarpio viduryje abudu klanai patyrė nuosmukį.