google/wiki40b huggingface dataset:
Andrius Bulota (1872)

Biografija

1892 m. baigė Marijampolės gimnaziją, 1897 m. Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. Kurį laiką fakulteto slaptos lietuvių studentų draugijos pirmininkas. Bendravo su Vincu Kudirka, Jonu Kriaučiūnu, Stasiu Matulaičiu. Savo eilėraščius ir korespondencijas spausdino laikraščiuose „Varpas“ ir „Ūkininkas“.
1898–1903 m. dirbo Talino apygardos teisme. Nuo 1904 m. prisiekusysis advokatas Vilniuje, dažniausiai dalyvavo darbininkams iškeltose ir politinėse bylose (gynė Vincą Kapsuką, Leoną Prūseiką ir kt.). 1902–1915 m. vienas Lietuvos demokratų partijos radikaliojo sparno veikėjų. Aktyvus 1905 m. Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis. 1905 m. vienas iš pašto tarnautojų streiko organizatorių, už tai policijos suimtas ir kalintas.
1907–1912 m. Rusijos II ir III Valstybės Dūmos deputatas nuo Suvalkų gubernijos, dirbo trudovikų frakcijoje. II Valstybės Dūmoje frakcijos sekretorius, III Dūmoje – frakcijos pirmininkas, abiejų dūmų lietuvių atstovų pirmininkas; reikalavo Lietuvai savivaldos (žemietijų) ir taikos teisėjų institucijų, žemės klausimo sprendimą perduoti Lietuvos autonomijos seimui, gynė lietuvių kalbos teises.
1912–1915 m. advokatas Vilniuje, 1915–1916 m. Petrograde. Nuo 1913 m. masonų ložės „Lietuva“ (Litwa), nuo 1914 m. „Baltarusija“ (Bialorus) narys; su kitais nariais kūrė Lietuvos politinio savarankiškumo koncepciją, buvo etninio valstybingumo šalininkas.
Per Pirmąjį pasaulinį karą pasitraukė į Rusiją, 1916–1917 m. kartu su žmona Aleksandra ir rašytoja Žemaite JAV ir Kanadoje rinko lėšas karo pabėgėliams. 1917 m. gegužės mėn. Rusijos socialistų revoliucionierių partiją atstovavo Petrogrado darbininkų deputatų tarybos Centro komitete, tarybos juridinio skyriaus vadovas. Vadovavo valstybinei komisijai liepos mėn. bolševikų rengtam sukilimui tirti. 1917 m. pabaigoje išrinktas Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungos CK nariu. 1918 m. išrinktas Rusijos Steigiamojo susirinkimo deputatu (nuo Vitebsko gubernijos). 1921 m. dalyvavo Steigiamojo susirinkimo deputatų suvažiavime Paryžiuje.
1918 m. grįžęs į Lietuvą, dirbo advokatu Marijampolėje, dėstė Marijampolės gimnazijoje, įsteigė realinę gimnaziją. 1929 m. apkaltintas pasikėsinimo į Augustiną Voldemarą rengimu ir ištremtas į Varnių koncentracijos stovyklą. Po 3 mėn. leista išvykti į Čekoslovakiją. 1930 m. grįžęs į Marijampolę, vėl užsiėmė advokato praktika, Lietuvos advokatų tarybos veikėjas.
1940 m. birželio mėn. rusams okupavus Lietuvą, paskirtas Liaudies seimo rinkimų komisijos nariu. 1940–1941 m. LSSR AT Prezidiumo juridinio skyriaus vedėjas. 1941 m. rugpjūčio 16 d. hitlerininkų sušaudytas Paneriuose. 
Rūpinosi Žemaitės raštų leidimu (1-4 tomai išėjo 1924–1929 m.). Parašė įvadą Žemaitės apsakymams, A. Bulotienės išverstiems į rusų kalbą (išspausdinti žurnale Современник, 1913, Nr. 9).
FK Kit-Go Pehčevo

Istorija

Klubo ištakos siekia 2015 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. 
Antroje lygoje nuo 2018 m.
Rugpjūčio 1

Šventės

Klaipėdos diena (Klaipėdos gimtadienis)

Vardadieniai

Alfonsas – Bartautas – Bartautė – Almeda
Antanas Baužys

Biografija

1973 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, beiįgijo geografijos ir fizinio lavinimo mokytojo specialybę.
1974-1984 m. laikotarpiu dirbo Vilniaus lengvosios atletikos mokyklos vyriausiuoju treneriu. Šešerius metus buvo Lietuvos Kūno kultūros ir sporto komiteto sporto mokyklų sektoriaus vedėju, sporto federacijų valdybos viršininku. 1990-1991 m. tapo KKSD generalinio direktoriaus padėjėju. 9 metus jis dirbo Valstybinės sporto renginių valdybos viršininku. 1999-2001 m. – Lietuvos lengvosios atletikos federacijos generaliniu sekretoriumi, nuo 2001 m. Lietuvos olimpinio sporto centro sporto skyriaus vedėju.
1969-1971 m. Antanas Baužys buvo Lietuvos lengvosios atletikos jaunimo ir suaugusiųjų rinktinių narys. Du kartus suaugusiųjų ir 5 kartus jaunimo Lietuvos čempionas. 1984 m. jam buvo suteikta sąjunginė teisėjo kategorija, 1987 m. – Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas.
Jan van der Heyden

Janas van der Heidenas (ol. Jan van der Heyden, 1637 m. kovo 5 d., Gorinchemas, Nyderlandai – 1712 m. kovo 28 d., Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas-peizažistas, išradėjas.

Biografija

Janas van der Heidenas gimė 1637 m. kovo 5 d. Gorincheme. Jis buvo trečiasis iš 8 šeimos vaikų. Van der Heidenas buvo iš pradžių apmokytas tapybos vietos stiklo dekoruotojo. Keli tokios kūrybos pavyzdžiai išliko. Apie 1650 m. šeima persikraustė į Amsterdamą. 1661 m. birželio 26 d. Janas van der Heidenas dokumentuotas Amsterdame vedęs Sara ter Hiel iš Utrechto. Van der Heideno anksčiausiai išlikę paveikslai datuojami 1659 m. ir buvo 2 portretai. Didžiąją Jano van der Heideno kūrybos dalį sudaro miesto peizažai, iš kurių dalis yra įsivaizduotų vietovių. Jo peizažams būdingas vaiskios šviesos ir tikslus architektūrinių detalių vaizdavimas.
1670 m. Janas van der Heidenas buvo pasamdytas prižiūrėti Amsterdamo gatvių žibintus, 1673 m. pradėjo vadovauti miesto gaisrininkų brigadai. Kartu su broliu Nikolasu Van der Heidenas 1668 − 1671 m. laikotarpiu sukūrė naujovišką vandens pumpavimo mechanizmą. 1679 m. jis įsigijo žemės Koestraat gatvėje, kur pasistatė namą ir įkūrė gaisro gesinimo mechanizmų gamyklą. 1690 m. dailininkas, kartu su sūnumi Janu, publikavo savo paties iliustruotą knygą apie gaisro gesinimo siurblius. Janas van der Heidenas mirė 1712 m. kovo 28 d. Gyvenimo pabaigoje jis buvo turtingu, po mirties savo nuosavybėje turėjo apie 70 savo paveikslų. Kai kuriuose jo peizažuose įvairias detales tapė Adrianas van de Veldė.
Dumbliūnai (Kupiškis)

Istorija

Spėjama, jog kaimas atsirado apie XVIII a., žemes prie Didžprūdžio ir Dumblio santakos nupirkus Žemutinės Palėvenės dvaro savininkui Antanui Komarui. 1861–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Subačiaus valsčiui, nuo 1919 m. – Kupiškio valsčiaus Gyvakarų seniūnijai.
1949–1954 m. priklausė „Mūsų rytojaus“ kolūkiui, 1954–1973 m. – „Nemuno“, 1973–1991 m. – Antašavos kolūkiams.
Darbininkų žodis (Marijampolė)

„Darbininkų žodis“ – Lietuvos socialdemokratų partijos laikraštis, 1908–1909 m. ėjęs Marijampolėje.

Istorija

Pirmasis numeris išėjo 1908 m. gruodžio mėn. Išėjo 5 numeriai.
Redagavo ir nelegalioje spaustuvėje spausdino Zigmontas Antanas Aleksa. Jį areštavus, Nr. 5 ir 6 redagavo Pranas Lingis,  jis spaustuvę iškėlė į Rymančių k. (Kvietiškio valsčius) ir Pirmojo pasaulinio karo metais spausdino atsišaukimus prieš vokiečius.
Norvegijos olimpinis ir parolimpinis komitetas ir Sporto konfederacija

Prezidentų sąrašas

Prezidentai iki 1940 m.:
Francis Baluodis

Francis Aleksandras Baluodis (latv. Francis Aleksandrs Balodis, 1882 m. rugpjūčio 7 d. Valmiera – 1947 m. rugpjūčio 8 d. Stokholmas) – latvių archeologas, Latvijos nacionalinės archeologijos mokyklos ir paminklosaugos principų kūrėjas.

Biografija

Mokėsi Valmieros parapijos mokykloje, kurioje mokytojavo jo tėvas Voldemaras Baluodis. Vėliau lankė privačią E. Heinės mokyklą, baigė Rygos gimnaziją. 1902-1907 m. Tartu universitete studijavo teologiją, istoriją ir archeologiją, 1907-1910 m. studijavo Maskvos archeologijos institute, kur 1910 m. apgynė diplominį darbą iš latvių genčių IX a.-XIII a. materialinės istorijos. Paraleliai studijavo istoriją ir archeologiją Maskvos universitete. 1910–1912 m. Miuncheno universitete apgynė egiptologijos disertaciją filosofijos daktaro vardui gauti.
1912-1918 m. Maskvos archeologijos instituto egiptologijos docentas, 1915–1918 m. Maskvos universiteto rytų meno istorijos privatdocentas, 1918-1924 m. Saratovo universiteto meno istorijos profesorius, Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas, prorektorius. 1924 m. kelis mėnesius dirbo Maskvos universitete, bet rudenį išrinktas Latvijos universiteto rytų istorijos ir archeologijos profesoriumi, grįžo į Rygą. Latvijos universiteto Filologijos ir filosofijos fakulteto dekanas, prorektorius studijų reikalams, Valstybinio istorijos muziejaus archeologijos skyriaus vedėjas, Paminklų valdybos pirmininkas, Latvijos istorijos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1940 m. emigravo į Stokholmą. 1943 m. atstovavo Latviją Baltijos komitete. Po Antrojo pasaulinio karo skaitė egiptologijos paskaitas Europos universitetuose.
Valys Drazdauskas

Biografija

1928 m. baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją, 1928–1930 m. Sorbonoje studijavo prancūzų literatūrą ir sociologiją.
1930 m. vasarą grįžęs į Lietuvą dalyvavo nelegalioje LKP veikloje, priklausė kairiosios krypties organizacijoms „Aurora“, „Scientia“, „Stedra“, „Trečias frontas“, „Viltis“. 1935 m. kartu su Petru Velička leido žurnalą „Aš esu visur“. 1937–1939 m. laikraščio „Laikas“ tarptautinės politikos apžvalgininkas.
SSRS-Vokietijos karo metais pabėgo į SSRS, dirbo Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos laikraščio „Tėvynė šaukia“ redakcijoje, aktyviai dalyvavo dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ kūrime ir veikloje. 1943–1944 m. LSSR valstybinės leidyklos Maskvoje redaktorius. 1944–1949 m. Grožinės literatūros leidyklos Kaune vyr. redaktorius.  Jo iniciatyva buvo pradėti leisti Žemaitės, Vaižganto, Maironio raštai.  1949 m. sovietinio saugumo suimtas, nuteistas kalėti 10 metų. Kalintas Karagandos lageryje. 1956 m. grižo į Lietuvą.
Stan Kryko rajonas

Geografija

Pajūryje driekiasi upių išvagota žemuma, vakaruose paviršius kyla į Majų kalnus. Rajono teritorijoje yra vienas aukščiausių šalyje Viktorijos kalnas (1120 m). Svarbiausios upės – Stan Krykas, Sity, Mulinsas. Kalnuose įsteigtas Kokskombo laukinės gamtos draustinis.
R-K atrankos teorija

r-K atrankos teorija – ekologijos teorija, nusakanti dvi skirtingas gyvų organizmų dauginimosi strategijas, kurios prie tam tikrų sąlygų užtikrina optimalų tam tikros rūšies skaitlingumą. Šią teoriją apibrėžė Robertas MakArturas (angl. Robert McArthur) ir Edvardas Osbornas Vilsonas (angl. Edward Osborne Wilson) dirbę sąlų biogegografijos srityje. R-strategai vadinami pionierinėmis rūšimis, o K-strategai - pusiausvyrinėmis. Pirmiesiems (vienmečiams augalams, amarams) būdingas greitas teritorijos apgyvendinimas, greitas dauginimasis, trumpas vystymosi ciklas, polinkis pereiti į kitą biotopą. Antrieji (medžiai, stambūs gyvūnai) yra ilgaamžiai, gerai prisitaikę prie biotopo. Tarp šių dviejų strategijų tipų yra nemažai tarpinių. Toje pačioje teritorijoje, išlaikydami tinkamą atstumą, gali koegzistuoti abiejų strategijų atstovai. Priešingu atveju K-strategai išstumia R-strategus. Kai kurie organizmai kaitalioja šias strategijas savo gyvenimo ciklo metu. Pavyzdžiui, verpetės didesniuose vandens telkiniuose dauginasi partogenetiškai, o pasiekus gyvenamosios erdvės talpumo ribas pradeda daugintis lytiniu būdu.

R-strategai

Dar vadinami oportunistais gali greitai apgyvendinti biotopus, kurių sąlygos sparčiai kinta. Todėl jų randama dykumose, pusdykumėse ir borealinio ar net arktinio klimato juostose. R-strategams būdinga greita generacijų kaita ir didelis palikuonių skaičius. Paprastai tai smulkūs organizmai (amarai, dafnijos), dažniausiai besidauginantys partogenezės būdu. Didėdama jų populiacija retai pasiekia apgyvendintos erdvės talpumo ribas. Šie strategai menkai prisitaikę prie aplinkos pokyčių, todėl neretai jų mirtingumas būna itin didelis. Jie greitai vystosi ir anksti dalyvauja reprodukcijoje (dažniausiai tik vieną kartą). Šie organizmai gyvena trumpai, jų kūnas yra mažas.

K-strategai

Dar vadinami persistentais teikia pirmenybę stabiliems biotopams, kur aplinkos sąlygos pastovios, o galimi pokyčiai nėra drastiški. Teritoriją jie apgyvendina ilgam laikui, dažniausiai ją pilnai išnaudodami, kitaip - pasiekdami jos talpumo ribas. Rūšių pasiskirstymą ir tankumą reguliuoja konkurencija ir teritorinė elgsena. K-strategai susilaukia mažai palikuonių, tačiau dėl ilgos gyvenimo trukmės pasiekia didesnę biomasę (medžiai, drambliai). Paprastai populiacijoje vyrauja skirtingos (dvilytės) grupės. Organizmo biomasės padidėjimas sustiprina jo atsparumą negatyviems aplinkos veiksniams. Tam, kad išgyventų stambioms rūšims užtenka kur kas mažesnio palikuonių skaičiaus nei mažesnių organizmų rūšims. Ereliai per metus užaugina 1-2 jauniklius, o pelės - 10 ir daugiau.
Šratai (medžioklė)

Šratai (vok. Shrot) – kieti rutuliukai, paprastai metaliniai. Šratai paprastai naudojami kaip kaunantys elementai šoviniuose. Tokiame šovinyje būna keli arba daug šratų. Šratai paprastai būna švininiai. Tokie šratai būna pakankamai sunkūs ir lengvai gaminami.
Jei šovinys (ginklas) užtaisomas vienu stambiu rutuliuku, jis vadinamas ne šratu, o apvalia kulka. Tokias kulkas naudojo per vamzdžio laibgalį užtaisomuose ginkluose arba specialiuose arbaletuose.
Didesnio skersmens, nuo 5,25 iki 10 mm, šratai vadinami grankulkėmis.

Šratų gamyba

Masinės apvalių šratų gamybos būdą bokšte sukūrė Viljamas Vatsas (William Watts) iš Bristolio ir 1782 m. užpatentavo. Išlydyto švino lašai krisdami žemyn įgauna rutuliuko formą ir nukrenta į apačioje esantį vandens baseiną. Iš baseino surinkti šratai ridenami nuolaidžia plokštuma – taisyklingai apvalūs rieda tiesiai, o deformuoti nusirita į šonus, kur juos surenka ir perlydo.
Dabar šratai gaminami rutulio, kubo, disko formos iš švino, geležies, vario, plieno, ketaus, polietileno.
Pašilės senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos kaimo pietvakarinėje dalyje, aukštumos viršūnėje, 10 m į pietus nuo Ylakių–Sedos kelio. Netaisyklingo plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi, 16 m ilgio, 8 m pločio. Jas juosia statinių tvora, kurios šiaurinėje dalyje įrengti kaltiniai vartai. Viduryje stovi Šv. Kazimiero koplyčia, abipus jos ir už tvoros – keletas medinių ir geležinių kryžių.
Teritorijos plotas – 0,01 ha.

Istorija

Veikė XVI a. – XVIII a. pab. Laidoti Pašilės gyventojai, daugiausia maro aukos. Pradėjus mirusiuosius laidoti Ylakių kapinėse, kapeliuose XIX a. – XX a. pr. retsykiai buvo laidojami nekrikštyti mirę kūdikiai, savižudžiai, užkrečiamų ligų epidemijų metu mirę gyventojai. XX a. II pusėje iš kapinių buvo kasamas gruntas, jas buvo ketinama nukasti ir sulyginti.
Kapines išsaugojo tautodailininkas Kazimieras Krapauskas. 1979 m. jas sutvarkė, 1980 m. pastatė pirmąjį kryžių, 1994 m. aptvėrė, padarė nerūdijančio plieno vartus, 2003 m. pastatė Šv. Kazimiero koplyčią.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Šiuolaikinio meno centras

Šiuolaikinio meno centras (ŠMC) – meno institucija, įsteigta Lietuvos kultūros ministerijos 1992 m. ŠMC pakeitė Dailės parodų rūmus ir įsikūrė šiems priklausiusiame pastate Vilniuje, Vokiečių g. 2. ŠMC priklauso penkios parodų (bendras plotas viršija 2000 m²) bei viena kino salė. 1997 m. pastate įrengtas Jurgio Mačiūno FLUXUS kabinetas – nuolatinė fluxus darbų paroda, sudaryta iš Gilberto ir Lilos Silvermanų kolekcijos. Nuo 2005 m. leidžiamas periodinis žurnalas „ŠMC/CAC Interviu“.
Aušra (žurnalas)

Žurnalas

Steigėjas Lenkijos lietuvių draugija (iki 1996 m. Lenkijos lietuvių visuomeninė kultūros draugija), materialiai remia Lenkijos kultūros ir nacionalinio paveldo ministerija, spausdina „Aušros“ leidyklos spaustuvė. Leidinio tematika – tautiečių gyvenimas Lenkijoje, jų santykiai su kitataučiais ir Lietuvos piliečiais. 1997–1999 m. buvo leidžiamas priedas vaikams „Aušrelė“.
Iki 1971 m. redakcija buvo Varšuvoje, 1972–1973 m. Punske, 1973–1989 m. Seinuose, nuo 1989 m. vėl Punske. Iš pradžių ėjo neperiodiškai, 1973–1989 m. kartą per ketvirti, 1990–1991 m. kartą per mėnesį, nuo 1992 m. išeina du kartus per mėnesį.
Tiražas: 1980 m. – 4000 egz., 1990 m. – 6000 egz., 1996 m. – 4000 egz.

Istorija

Leidinio iniciatorius J. Marcinkevičius dar 1957 m. kreipėsi į tuometinę Lenkijos valdžią, prašydamas sutikimo leisti 10 tūkstančių tiražu savaitraštį lietuvių kalba „Parama“. Kiek vėliau Lenkijos lietuvių visuomeninė kultūros draugija norėjo leisti dvisavaitinį žurnalą „Dainava“. Abiem atvejais buvo gautas valdžios neigiamas atsakymas. Galiausiai buvo sutikta leisti „Aušrą“, kaip atsvarą iš Vakarų plintančiai informacijai.
Nuo 1960 iki 1972 m. „Aušra“ ėjo nereguliariai, po vieną-du numerius per metus, iš Varšuvos, o ją finansavo Lenkijos vidaus reikalų ministerija. Iš sovietinės Lietuvos buvo siunčiami straipsniai, pateikiama kita informacinė medžiaga ir taip siekiama įtakoti tautiečius Lenkijoje. Spausdino Varšuvos Darbininkų leidybos kooperatyvo spaustuvė. 1972 m., uždarius nepriklausomą lietuvių leidinį „Varsnos“, valdžia sutiko „Aušrą“ leisti kas ketvirtį, redakcija buvo perkelta iš Varšuvos į Punską, vėliau – į Seinus. Nuo 1978 m. pakeistas žurnalo apipavidalinimas, jis tapo modernesnis ir spalvingesnis. Dalis iki 4000 egzempliorių padidėjusio tiražo buvo platinama ir Lietuvoje.
Žurnalas ugdė tautinę savimonę, jame buvo galima perskaityti gerokai laisviau parašytų straipsnių nei kituose to meto spaudiniuose, todėl redakcija ne kartą už tai buvo kritikuojama. Nemažai kontroversiškų straipsnių pasirodė 1984–1989 metais. Leidinio redakcija 1989 m. buvo vėl perkelta į Punską, užsienio lietuvių pagalba buvo įkurtas kompiuterinis centras, Lenkijos kultūros ministerijos lėšomis nuperkama spaustuvė. „Aušra“, 1990–1991 m. ėjusi kas mėnesį, vėliau pradėta leisti dviejų savaičių intervalu.
Jurijus Dombrovskis

Jurijus Dombrovskis (rus. Ю́рий О́сипович Домбро́вский, 1909 m. gegužės 12 d. Maskva – 1978 m. gegužės 29 d. ten pat) – rusų rašytojas, literatūros kritikas, disidentas.

Biografija

Gimė inteligentų šeimoje, tėvas – judėjų tikėjimo Rusijos imperijos valstybės veikėjas, prisiekusysis advokatas, motina Lidija Kraineva – evangelikų liuteronų tikėjimo mokslininkė biologė. 1926–1932 m. studijavo Aukštuosiuose literatūros kursuose Maskvoje.
1933 m. suimtas ir ištremtas į Almatą. Tačiau ir ten 1939 m. suimtas už straipsnį laikraštyje „Kazachstanskaja pravda“, nuteistas už antitarybinę veiklą, kalėjo Kolymos lageriuose. 1943 m. tapęs invalidu iš lagerio paleistas. Grįžęs į Almatą dirbo teatre, skaitė paskaitas apie Viljamo Šekspyro kūrybą. 1949–1955 m. vėl kalintas Taišeto lageriuose. 1956 m. leista grįžti į Maskvą, užsiėmė literatūrine veikla.
1978 m. Prancūzijoje išspausdinus jo romaną „Nereikalingų dalykų fakultetas“ buvo tardytas KGB, o gegužės viduryje, ką tik atšventęs savo 69-ąsias metines, buvo gatvėje prie Centrinių literatų namų restorano sumuštas ir mirė ligoninėje.

Kūryba

Parašė romanus „Deržavinas“ (Державин, 1939 m.), „Beždžionė grįžta savo kaukolės“ (Обезьяна приходит за своим черепом, parašytas 1943 m., išspausdintas 1958 m.) apie nacių įsigalėjimą Vakarų Europoje. Romanų dilogijoje „Senienų saugotojas“ (Хранитель древностей 1964 m.) ir Nereikalingų dalykų fakultetas (Факультет ненужных вещей, parašytas 1964 m., išleistas 1978 m.) vaizduojamas stalininio teroro laikotarpis, socialinė analizė jungiama su filosofiniais apmąstymais.
Parašė novelių apie V. Šekspyrą rinkinį „Juodbruva ledi“ (Смуглая леди, 1989 m.), apysaką „Dailininkas Kalmykovas“ (Художник Калмыков, 1970 m.), eilėraščių, straipsnių apie literatūrą.
Samoa vėliava

Samoa vėliava patvirtinta 1949 m. vasario 24 d.
Samoa vėliavą sudaro raudonas laukas su stačiakmpiu kantonu. Mėlyno stačiakampio centre pavaizduotas Pietų Kryžiaus žvaigždynas.
Naujajai Zelandijai užėmus Samoa 1914 m. rugpjūčio 29 d. buvo naudojama vėliava su trimis apibrauktomis palmėmis. Mėlyna vėliava sausumoje, o raudona - jūroje.
Gelsvoji laibabudė

Literatūra

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 102 psl.
Gintautas Vaitkevičius

Biografija

1983 m. baigė Plungės 3-ąją vidurinę mokyklą. 1984-1986 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1990 m. baigė Vilniaus pedagoginis institutą, geografijos ir fizinio lavinimo mokytojas. 1998-1999 m. baigė Lietuvos kūno kultūros instituto Kvalifikacijos kėlimo fakulteto sporto trenerio kvalifikacijos tobulinimo kursus.
1988-1989 m. Respublikinių pionierių ir moksleivių namų geologų būrelio vadovas, 1990-1993 m. Vilkaviškio 2-osios vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytojas, 1993 m. Plungės sporto mokyklos krepšinio treneris. 1995-2000 m. T. Danilevičiaus dizaino studijos vadybininkas. 1997-2000 m. individualios įmonės savininkas (sportinių ir kultūrinių renginių organizavimas). Nuo 2000 m. Plungės rajono savivaldybės mero patarėjas darbui su visuomene ir jaunimu, savivaldybės vyr. karo prievolės specialistas, rajono jaunimo veiklos koordinatorius, Plungės rajono savivaldybės administracijos Sporto ir jaunimo reikalų skyriaus vyr. karo prievolės specialistas, rajono jaunimo veiklos koordinatorius,  Plungės teritorinės darbo biržos Bendrųjų reikalų skyriaus vedėjo pavaduotojas.
Liberalų ir centro sąjungos Plungės rajono skyriaus narys.
2004 m. (atsisakė mandato) ir nuo 2011 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Suteiktas trenerio metodininko vardas, jo vadovaujama komanda Lietuvos jaunimo žaidynėse iškovojo III vietą. Plungės Lions klubo narys, Plungės rajono jaunimo reikalų tarybos pirmininko pavaduotojas.
Žmona Lolita, vaikai Rūta, Linas.
Klarksvilis

Istorija

Klarksvilis įkurtas 1785 m. ir pavadintas generolo Džordžo Rodžerso Klarko, pasienio kovotojo ir JAV nepriklausomybės karo didvyrio bei keliautojo Viljamo Klarko brolio, garbei. XVIII a. gausiai prekiauta tabaku. XIX a. suintensyvėjo prekyba Kamberlando upe. Miestas eksportavo miltus, tabaką, medvilnę, kukurūzus į tokius uostus kaip Naujasis Orleanas ir Pitsburgas palei Ohajo ir Misisipės upes. Pilietinio karo metais miestas regėjo keletą mūšių tarp abiejų kovojančių pusių. XX a. Klarksvilis pagarsėjo kaip savanorių miestas, nes dauguma vyrų savanoriškai įstojo į kariuomenę kariauti abiejuose pasauliniuose karuose.
1999 m. miestas nukentėjo nuo stipraus tornado. 2010 m. miesto apylinkes užliejo potvynis.
Žydrasis ekranas

Žydrasis ekranas – Šiaulių televizorių gamyklos laikraštis, ėjęs nuo 1970 m. kovo 11 d. iki 1995 m. ir nuo 2003 m. iki 2008 m. Šiauliuose.

Istorija

Iki 1993 m. ėjo kaip Šiaulių valstybinės televizorių gamyklos „Tauras“ savaitraštis, iki 1995 m. – akcinės bendrovės „Šiaulių tauras“ savaitraštis, 2003–2008 m. – UAB „Šiaulių Tauro televizoriai“ laikraštis. Spausdino „Titnago“ spaustuvė. Tiražas 1970–1994 m. – 2000 egz. 
Rašė apie gamyklos problemas, projektus, darbuotojus, spausdino darbuotojų literatūrinius bandymus. Atgimimo metais laikraščio redakcija rengė diskusijas, susitikimus su Sąjūdžio veikėjais.
Paupio Šv. Šeimos - Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia

Istorija

Kunigo Izidoriaus Gudavičiaus iniciatyva 1923–1924 m. pastatyti klebonijos gyvenamieji ir ūkio pastatai. 1925–1926 m. jis organizavo bažnyčios statybą. 1927 m. sausio 9 d. buvo baigta ir pašventinta nauja, iki šiol stovinti medinė šio kaimo bažnyčia – tuo metu kaip Viduklės parapijos filija. Jo rūpesčiu bažnyčia buvo įrengta ir aprūpinta inventoriumi, pagal užsakymą 1928 m. sukurti vargonai ir nuliedinti du varpai, 1928 m. pastatyta ir špitolė.
Po Pirmojo pasaulinio karo filialistu ilgai buvo kunigas Kazimieras Telksnys.

Architektūra

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su trisiene apside, žema zakristija ir 2 bokšteliais. Šventorių supa betoninė ažūrinė tvora.
Augustinas Gricius

Biografija

1921–1923 m. mokėsi Antano Sutkaus vaidybos studijoje. 1923–1927 m. studijavo Lietuvos universitete.
1924–1927 m. dirbo teatre „Vilkolakis“. Nuo 1921 m. – agentūros ELTA bendradarbis, 1927–1940 m. laikraščių „Lietuva“ ir „Lietuvos aidas“, 1940–1941 m. laikraščių „Tarybų Lietuva“ ir „Tiesa“ žurnalistas. 1939–1940 m. – Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininkas. 1941 m. ištremtas į Sibirą, kalėjo Altajaus krašte ir Jakutijoje. 1942 m. Justo Paleckio iniciatyva buvo paleistas iš tremties, gyveno Rusijoje. Į Lietuvą grįžo 1944 m., 1944–1945 m. dirbo Meno reikalų valdyboje prie LTSR Ministrų Tarybos, 1946–1949 m. – Vilniaus ir Kauno lėlių teatrų literatūrinės dalies vedėjas, 1950–1955 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos literatūrinis konsultantas. 
Sūnus – kino operatorius Jonas Gricius, duktė gydytoja onkologė Laima Griciūtė. Gruzdžiuose Augustino Griciaus vardu iki 2006 m. buvo vadinama Gruzdžių gimnazija.

Kūryba

Reikšmingiausią jo kūrybos dalį sudaro dramaturgija. Yra parašęs, paskelbęs humoreskų, feljetonų, satyrinių apsakymų (slapyvardis Pivoša), atsiminimų, scenarijų kino filmui „Kalakutai“, išvertė Nikolajaus Gogolio, Konstantino Simonovo, Boriso Lavreniovo, Antono Tamsaarės kūrinių.
Feljetonams būdingos ryškios anekdotinės situacijos, ekspresyvus pasakojimas. Sovietiniais metais daugiausia reiškėsi kaip dramaturgas. Pirmosios sovietmečio pjesės smarkiai ideologizuotos. Įdomesni paskutinieji dramaturginiai darbai, kuriuose Gricius atsiskleidžia kaip vienas geriausių lietuvių humoristų. Apsakymuose dažniausiai vaizduojami gimtųjų vietų žmonės, vaikystės kaimo gyvenimas.