Ypatingasis Vokietijos kelias

Ypatingas Vokietijos kelias (vok. der deutsche Sonderweg) – sąvoka, kuria įvardijami tariamai Vokietijos istorijoje pastebėti valstybinių struktūrų ir demokratinių institucijų formavimosi skirtumai nuo Europos kaimynių, pavyzdžiui, Prancūzijos ir Anglijos. Istoriografijoje nesutariama, ar tai iš tiesų ypatingas kelias kaip istorinės raidos į demokratiją normą, ar tik savitas kelias ir jo ypatumai.

Apibrėžimas

Vokiečių istorikas Hansas-Ulrikas Vėleris (Hans-Ulrich Wehler), ypatingojo kelio teorijos šalininkas, prūsiškos Vokietijos raidą iki Veimaro respublikos vadina „savotišku prieštaravimu tarp tradicijų ir dabarties“. Sąvoka „ypatingas Vokietijos kelias“ siejama ir su tuo, kad vadovaujantys sluoksniai Vokietijoje, ypač – XIX a. ir XX a. pradžioje, laikėsi nevykusios, nelanksčios, o kartais ir neatitinkančios laikmečio politikos. Tokia politika visu pirma buvo antiparlamentinė ir antidemokratinė, taip pat charakterizavosi principiniais liaudies liberalumo ir socialiniais reikalavimais, kas įtakojo nacionalinį vokiečių susipratimą. Toks elgesys (kategoriškas atsisakymas nuo liberalių ar parlamentinių formų) priskiriamas Prūsijos viršūnėms, kurios plėtė savo įtaką visoje Vokietijoje ir bet kokiom sąlygom norėjo išsaugoti monarchiją. Konkrečiai Prūsijos politika paveikė visos Vokietijos vystymąsi po 1814–1815 m.
Ypatingo kelio priežasčių iš vienos pusės reikia ieškoti Šventosios Romos imperijos susiskaldyme, skirtingai negu centralizuotose viduramžių Anglijos ir Prancūzijos karalystėse, iš kitos pusės - Prūsijos ir Austrijos absoliutizme, kurios įvykdė reformas, galimas įvykdyti Prancūzijoje tiktai po prancūzų revoliucijos. Visa tai privedė Vokietijoje prie pilietinės visuomenės atsiradimo ir ypatingo tikėjimo į vadovų autoritetą.

Supratimas apie ypatingą vokiečių kokybę: Kultūra prieš Civilizaciją

Vokietijos vystymosi skirtumai nuo savo vakarų kaimynų buvo suprasta kaip ypatinga vokiečių vertybė.
Su laiku Ann-Žermėn de Šteil knyga „De alleman“ (1813 m.) daugeliui vokiečių kompensavo jų atsilikimo jausmą, lyginant su vakarų nacionalinėmis valstybėmis, tuo, kad laikė save „rašytojų ir galvotojų valstybe“ nurodydami Gėtę, Kantą ir sau priskirdami kultūrinį pranašumą. Kultūra, gilus dvasinis supratimas priešpastatomi paviršutinėms civilizacijos vertybėms. Ypatingai karštai tokią koncepciją gynė Tomas Manas savo knygoje „Apolitinio pastebėjimai“.
Dauguma teigiamų asociacijų, kurios prancūzų ir anglų kalbose jungiasi su žodžiu „civilizacija“, kaip aukščiausiu visuomenės vystymosi laipteliu, vokiečių kalboje rišasi su žodžiu „kultūra“. Dažnai žodį „civilization“ į vokiečių kalbą reikia versti kaip „Kultur“ (pvz., „civilizacijų susidūrimas“ – „clash of civilizations“).
Tuo tarpu, kai (prancūzų) „civilizacijos“ koncepcija kyla iš universalių naudojimo pagrindinių principų (kas, pavyzdžiui, politikoje pasireiškė centralizmu), vokiškoji „kultūros“ koncepcija pabrėžia skirtingus ūkio elementus, susijusius skirtingais kultūriniais gyvenimo veiksniais (kas veda prie feodalizmo principo). Toks požiūrio taškas parodo Vokietijos susiskaldymą į netolygius regionus.
Panašus konfliktas dabar pastebimas „vakarietiškoje žmogaus teisių“ kritikoje.
Ypatingo vokiškojo kelio logika pasireiškia „1914 m. idėjose“, „bandymuose pateisinti beribę vokišką karinę politiką“. Tuo laiku vokiškos aristokratijos elitas jautėsi „užspaustas“ tarp dabartinės kapitalistinės klasinės Prancūzijos ir Anglijos visuomenės ir Rusijos carinės autokratijos. Todėl vokiečių elitas prisiekė „visų klasių susivienijimui, nekonfliktiniai, harmoningai 'liaudies bendrijai', kuri, esanti žinoma kompetentinga išsimokslinusi – pilietinę biurokratiją ir esant stipriai apsisaugojusi, prusiškai–vokiška, militaristinė monarchija, pakiltų kaip feniksas iš karo liepsnų“ (citata iš Velero, 2003 m.). Vokiškoji dvarininkija tokiu būdu pabandė pasislėpti savo socialinėse užuovėjose (universitetuose, vadovavimo ir karinėse struktūrose), išsaugoti įtakos likučius po neišvengiamos realios valdžios praradimo ir tokiu būdu apsirūpinti įprastu gyvenimo būdu. „Antikapitalistinės, antiliberalinės, nekonfliktinės 'nacional-socialistinės liaudies bendrijos' idėjos, galinti nugalėti klasinius prieštaravimus“ kilo daugiau radikalizuotose nacional-socializmo formoje.