google/wiki40b huggingface dataset:
Joniškio rotušė

Joniškio rotušė – rotušė, buvusi Joniškyje. Stovėjo į dešinę (į pietus) nuo Joniškio bažnyčios, tarp Upytės ir Šiaulių gatvių, prie turgaus aikštės. Vienaaukštis pastatas su langais, durimis ir kaminu. Pamatai po (arba šalia) Baltosios sinagogos (Miesto a. 4a) aptikti 2006 ir 2014 m., kai buvo vykdomi archeologiniai tyrinėjimai. Už rotušės Joniškio miesto 1703 m. brėžinyje pavaizduotas gana tankus užstatymas.

Istorija

Nėra tiksliai žinoma, kada buvo pastatyta pirmoji Joniškio rotušė (1616 m. privilegijoje tik nurodoma, kad leidžiama miestiečiams statytis rotušę). Pagal rašytinius šaltinius žinoma, kad Joniškio rotušėje buvo kalėjimas (1644–1646 m.), vykdavo teismas (1646 m.), burmistras, tarėjai (1636 m.) bei vaitas (1691, 1718 m.) duodavo priesaikas, buvo sprendžiami įvairūs miesto reikalai (1646 m.). 1649 m. minima Rotušės aikštė su gėdos stulpu. Kitame 1650 m. komisijos dokumente rašoma, kad už surinktus tiltų nuomos (per Upytės upę Upytės ir Šiaulių vieškeliais) mokesčius rotušėje turi būti įrengtas laikrodis. 1748 m. ir 1755 m. rotušė sudegė. 1755 m. sausio 31 d. Grabnyčių sueigos akte rašoma, kad yra ieškomas meistras rotušei statyti, kad tam reikia daugiau rąstų ir kiekvienas miestietis įpareigojamas iš savo miško atvežti po 4 rąstus nuo valako. 1756 m. pasirūpinta reikalinga medžiaga, o netrukus konstatuota, kad Joniškio gyventojas „dailidė arba meistras“ Tomas Dulskis jau antrą kartą po gaisrų atstato rotušę. 1758 m. sausio 30 d. Grabnyčių sueigos akte pažymima, kad rotušei reikia atvežti keturių sieksnių 24 rąstus pagal meistro nurodytus matmenis. Tos pačios sueigos akte nurodoma, kad rotušėje buvo krautuvių, kurios būdavo išnuomojamos. 1755 m. dokumente teigiama, kad rotušė buvo “dviejų galų su bokštu”, o šalia jos – 7 krautuvės. Prieš gaisrą (gaisrus?) (1737 m.) ir po jo (jų) atstatytoje rotušėje buvęs kalėjimas ir prekybos patalpos (1757-1758 m.), kur parduodavę gėrimus, geležį, druską, žuvis, kitas prekes. Atstatytoje rotušėje buvusios krautuvės buvo išnuomojamos (pavyzdžiui, 1760 m. jas nuomojo lentvaitis) . Sena dviaukštė rotušė yra minima 1786 m., tačiau jos vieta tiksliau nenurodyta. 1895 m. Joniškio aprašyme yra išskiriami du seniausi miesto pastatai – 1626 [1601–1605] m. statyta katalikų bažnyčia ir iki 1773 m. akmeniniame pastate buvusi miesto rotušė, kurioje tuo metu jau buvo žydų sinagoga („…а также каменое зданiе, где до 1773 г. помещалась городская дума, а теперь еврейская синагога...“).
Edward Evan Evans-Pritchard

Biografija

Mokėsi Vinčesterio, Ekseterio kolegijose, Londono ekonomikos mokykloje, kur jam dėstė Bronislavas Malinovskis ir Čarlis Seligmanas. 1926–1932 m. atliko stebėjimus Sudane, vėliau dirbo Kairo universitete. Grįžęs į Oksfordą bendradarbiavo su Alfredu Redklifu-Braunu, Mejeriu Fortsu. Antrojo pasaulinio karo metais tarnavo Etiopijoje, Sudane, Libijoje, Sirijoje, sukėlė anuakų sukilimą prieš italus. 1946–1970 m. Evansas‑Pričardas dėstė Oksfordo universitete; 1946 m. tapo profesoriumi. 1971 m. įšventintas į serus.

Veikla

Edvardas Evanas Evansas‑Pričardas tyrė Afrikos tautų kultūras. 1920–1930 m. tyrė azandžių ir nuerų tautas (Pietų Sudanas), gentinės visuomenės struktūrą, istoriją ir religiją.
Evansas-Pričardas pabrėžė, kad mąstymas ir tikėjimas nėra abstraktūs atskiri nuo kasdienių konkrečių įvykių procesai, o neatskiriama tų įvykių dalis. Su Mejeriu Fortsu sudarė pirmąją politinės antropologijos knygą, kurioje pirmą kartą pateiktas visuomenių kaip politinių sistemų antropologinis įvardijimas ir suskirstymas į egalitarines, segmentarias-korporatyvines bei valstybines. Evansas-Pričardas manė, kad religija neišauga iš socialinės struktūros ir nėra jos apribota (kaip teigė Emilis Diurkheimas), o yra būdas, padedantis žmonėms aiškintis tarpusavyje tikrovės, kurioje gyvena, slėpinius. Jo teigimu žmonių elgesys, negali būti griežtai išaiškintas, jis
turėtų būti suprastas kaip tikėjimų ir racionalumo pasireiškimas. Jis pabrėžė eminę ir etinę antropologo veiklos svarbą – suprasti tiriamą kultūrą per jos simbolius, sąvokas, bet pristatyti jas visuotinėmis sąvokomis. Evansas-Pričardas teigė, jog visuomenes reikia studijuoti kaip moralines, o ne kaip gamtines sistemas ir siekti pažinti jų konfigūracijas/modelius (patterns), o ne dėsnius. Kultūros tyrinėjimą lygino su kalbotyra – tik pašalietis specialistas gali nustatyti kalbos struktūras, kurių jos vartotojas įžvelgti negali.
Evanso-Pričardo darbai pradėjo naują – modernios antropologijos etapą britų antropologijoje. Jo pasekėjai, struktūralistinės teorijos šalininkai – Edmundas Ličas, Meri Daglas ir iš dalies Viktoras Terneris.
Kurušas

Istorija

Pradžioje Osmanų imperijoje kurušais vadino sidabrines Europos monetas, pvz., levendalerius vadino asadi-kuruš, reichstalerius - rijal-kuruš.

Kurušas kaip piniginis vienetas

Kurušai buvo įvesti 1688 m. pradžioje, valdant Suleimanui II. Tai buvo didelės sidabrinės monetos, maždaug lygios Prancūzijos ekiu. Kurušą sudarė 40 parų, o kiekviena para buvo lygi 3 akčėms. Kurušai turėjo pakeisti iki tol osmanų naudotas europines monetas.
XVIII a. ir XIX a. pradžioje bloginant monetas kurušo vertė menkėjo, kol galop jis virto bilono moneta, svėrusia mažiau kaip 3 g. Kurušo monetų masė buvo labai įvairi - nuo 26 iki 1,2 g.

Pirmųjų turkų kurušų, imtų kaldinti 1687 m., masė buvo 19,24 g, skersmuo 40 mm.
1719 m. masė padidinta iki 26 g
1810 m. kurušo masė sumažinta iki 4,65 g (486 praba, skermuo 28 mm)
XIX a. pradžioje apyvartoje buvo 1 akčės, 1, 5, 10 ir 20 parų, 1, 2 ir 2½ kurušų monetos. Monetoms toliau prastėjant pasirodė ir 30 parų, 1½,5, 3, 5 ir 6 kurušų monetos. Prieš pinigų sistemos reformą monetų rinkinį sudarė biloninės 1, 10 ir 20 parų bei sidabrinės 1½, 3 ir 6 kurušų monetos.

Kurušas kaip liros dalis

1844 m. Turkijoje buvo įvesta auksinė lira, kurios 1/100 dalis buvo vadinama kurušu. 1900 m. kurušo monetos masė teliko 1,202 g Po 1916 m. reformos nustatyta, kad auksiniame kuruše yra 0,066147 g aukso. Sidabrinės 20 kurušų monetos masė buvo 19,965 g, 830 prabos. Toks kurušas apyvartoje išbuvo iki maždaug 1980 m., kuomet jis pasidarė beprasmis dėl ryškios infliacijos.
Po 2005 m. sausio 1 d. Turkijos pinigų sistemos reformos, kurušu imta vadinti 1/100 naujosios liros dalį. Dabar kaldinamos 1, 5, 10, 25 ir 50 kurušų monetos (ir 1 liros moneta). 1 kurušo moneta žalvarinė, 5, 10 ir 25 kurušų – iš vario-nikelio lydinio, 50 kurušų moneta - bimetalinė. Visų monetų reverse - Atatiurko profilis.

Kipras

Kipre, kai jis priklausė Osmanų imperijai, irgi buvo naudojami kurušai. Graikai juos vadino gr. γρόσι, grosi, dgs. γρόσια, grosia).

Kai Kiprą ėmė valdyti Britų imperija, saloje imta naudoti Kipro svarą (dabar jį pakeitė euras), kurį sudarė 20 šilingų, o kiekvieną šilingą – 9 kurušai (kuruş / γρόσια / piastrai). Vėliau Kipro svaras buvo decimalizuotas, jį ėmė sudaryti 1000 milių, bet kipriečiai 5 milių monetą ir toliau vadino kurušu (γρόσι).
Dmochi Rodzonkai

Istorija

Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Dmochų bajorkaimiui, Dmochi Glinkų valsčiui, Čiževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. 1827 m. kaime buvo 7 namai ir 56 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 8 namai ir 54 gyventojai, iš kurių 21 vyrai ir 33 moterys. Kaime archeologai rado III a. pr. m. e. ir III a.-IV a. pilkapius.
Miežiškių herbas

Aprašas

Sidabriniame skydo lauke žalias arka išsilenkęs tiltas su trimis atramomis ir turėklais, virš jo - raudonas vertikaliai kylantis mažas paukštis, demonstruojantis pakeltus sparnus.

Istorija

Istorinio herbo Miežiškiai neturėjo, nors tai sena gyvenvietė, Upytės pavieto teismų knygose minima nuo 1586 m. Ten buvo dvarininkų Rajeckų, žiauriai išnaudojusių savo valstiečius, dvaras. Svarstant herbo idėjas, buvo atsižvelgta į vietos bendruomenės siūlymą pavaizduoti tiltą, kuris nuo seno jungia abu Nevėžio krantus ir visus miežiškiečius.
Dabartinis Miežiškių herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento dekretu Nr. 1K-1346 2008 m. gegužės 19 d. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Chanabadas

Istorija

Miesto kaip gyvenvietės įkūrimo data nežinoma. Anksčiau buvo kišlakas Šilko kelyje, kuris vadinosi Chanabadas. 1972 m. gavusi miesto statusą, gyvenvietė pavadinta Sovietabadu. 1991 m. miestas vėl pavadintas Chanabadu.
Steponas Tyzenhauzas

Biografija

Kupiškio seniūno Vlhelmo Tyzenhauzo ir Katerinos Ciachomskaitės sūnus.

Šeima

Vedė Barborą Šemetaitę, Slanimo pakamario Gabrieliaus Šemetos dukterį ir kraičio gavo Veprių dvarą. Iš santuokos su ja turėjo vaikų: Jonas Steponas Tyzenhauzas, Jurgis, Mykolas Bendiktas Tyzenhauzas, Stanislovas, Vilhelma.
Senoji Įpiltis

Etimologija

Pavadinimas kilo nuo kuršių ir lietuvių žodžio liet. pilti. Impiltimi priešistoriniais laikais buvo vadinama ant supilto piliakalnio netoli Šventosios upės stovėjusi kuršių pilis. Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas lot. Empilten, Ampilten, Ampillen, sen. vok. Ampille, lenk. Impilty, Star. Impilty, Jmpilty stare, Impilty Stare, rus. Стар. Импильты, Сенойи-Ипильтис, liet. Impiltis, Senoji Impiltis, Senoji Įpiltis, žem. Senuojė Īpėltės.

Aplinkinės gyvenvietės

Margininkai – 4 kmLENKIMAI – 9 km
Žemytė – 7 km
Juodeikiai – 2 kmNaujoji Įpiltis – 3 kmLendimai
Laukžemė – 7 kmDARBĖNAI – 11 kmKiaupiškės
Nausėdai – 9 km
GRŪŠLAUKĖ – 11 km
La Digas

La Digas (angl. La Digue) – ketvirta pagal dydį gyvenama Seišelių salyno sala. Yra Indijos vandenyne, į rytus nuo Prasleno ir į vakarus nuo Felisitės. Plotas 10 km². Sala granitinė. Aukščiausia vieta – Bel Vu kalnas (300 m). Centrinę La Digo dalį dengia tropiniai miškai (įeina į Viuvo gamtos rezervatą). Juose gyvena retas paukštis – japoninė rojinė musinukė (Terpsiphone atrocaudata).
La Dige gyvena ~2000 gyventojų. Pagrindiniai kaimai yra La Pasas (iš jo keltai į Prasleną ir Mahę) ir La Reunjonas. Kopros rinkimas, vanilės auginimas, turizmas.
Chlorofilas

Chlorofilas (iš gr. chloros – žalias, phyllon – lapas), liet. žãlymas – grupė žalių, magnio turinčių augalų pigmentų, porfirino dariniai. Dalyvauja fotosintezėje. Sugeria raudoną ir mėlyną šviesą, kurios energija per tarpines grandis panaudojama angliavandenių gamybai. Chlorofilas gerai atspindi žalio spektro šviesą, todėl augalų lapai atrodo žali.
Yra keletas cheminės sandaros detalėmis besiskiriančių chlorofilo tipų. Aukštesniuosiuose augaluose ir žaliadumbliuose aptinkamas chlorofilas a ir b. Kituose dumbliuose ir fotosintetinančiose bakterijose būna ir kitų tipų chlorofilo.
Chlorofilo molekulė paverčia sugertos šviesos kvanto energiją sužadinto elektrono energija. Šis sužadintas elektronas fotosintetinančios sistemos pagalba keliskart pernešamas per tilakoido membraną, kartu perkeldamas vandenilio joną (H+) prieš elektrocheminį gradientą. Sukurtas gradientas panaudojamas fotosintezei reikalingam ATP sintetinti. Sužadinti elektronai per tarpines grandis taip pat panaudojami tamsinėje fotosintezės stadijoje vykstančiose redukcijos reakcijose.
Ląstelės sintetinami chlorofilo pirmtakai (protochlorofilidas) geba sugerti šviesos kvantą, bet nenukreipia sužadinto elektrono ląstelei naudinga kryptimi. Vietoj to formuojasi ląstelei pavojingi laisvieji radikalai. Augalą apsaugo sudėtinga chlorofilo sintezės reguliavimo sistema, kurios tikslus veikimo mechanizmas nežinomas.
Chlorofilai yra aktyviai tiriami, bandoma sukurti būdus, kaip juos panaudoti pramoninei angliavandenių gamybai iš Saulės šviesos, vandens ir atmosferoje esančio anglies dvideginio (CO₂), išskiriant deguonį.

Istorija

1912 m. Vilstateris išsiaiškino, kad chlorofilas yra chlorofilo a ir chlorofilo b mišinys.

Savybės

Chlorofilo a absorbcijos maksimumas yra 420–450 nm, o chlorofilo b tarp 630 ir 690 nm.
Lipščanai

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lia Frank

Biografija

Gimė 1921 m. lapkričio 18 d. Kaune, kaip Lia Gerstein. Studijavo Latvijos universitete. Prasidėjus nacių ir sovietų karui pabėgo į Sverdlovską. Po karo grįžo į Rygą. Nuo 1960 m. gyveno Dušanbė, kur mokėsi psichologijos, mokė vokiečių ir lotynų kalbų. Kūrinius rašė vokiečių kalba, japonišku haiku stiliumi. Priklausė TSRS rašytojų sąjungai. 1990 m. išvyko gyventi į Vokietiją. Mirė 2012 m. balandžio 6 d. Berlyne, palaidota Berlyno žydų kapinėse.
Mongolų raštas

Istorija

Vertikalusis mongolų raštas išsivystė kaip uigūrų rašto adaptacija mongolų kalbai. Jį pradėjo naudoti uigūrų raštininkas Tatar-Tonga, kuris apie 1204 m. vykstant karui tarp mongolų ir naimanų buvo paimtas į mongolų nelaisvę. Pirmaisiais amžiais nebuvo didesnių šio rašto skirtumų nuo uigūrų rašto.
Škumbinis

Geografija

Upės ištakos yra į pietryčius nuo Pogradeco, į pietvakarius nuo Ohrido ežero. Iš pradžių kalnuotu slėniu teka į šiaurę. Prie Libraždžio slėnis pasuka į vakarus. Vėlia siaura protaka kerta kalnų grandinę ir prie Elbasanio pradeda tekėti Mizenkės žemuma. Įteka į Adrijos jūrą į šiaurę nuo Karavastos lagūnos ir sudaro savo deltą.
Škumbinio poplūdis būna rudenį ir žiemą, o vasarą – nusenka. Prie upės įsikūrę miestai: Kukiosas, Libraždis, Elbasanis, Cerikas, Pekinis, Rogožinė.

Ekologija

1996 m. Škumbinyje buvo suskaičiuotos 17 žuvų rūšių. Didžąją dalį jų sudaro karpinės žuvys. Upėje gyvena ir daug retų žuvų rūšių.

Kultūrinė riba

Škumbinio upe eina etnolingvistinė riba pagrindinių albanų dialektų, kurie skiriasi fonetika ir žodynu – toskų ir gegų. Škumbinio riba yra ne tik kalbinė; tai taip pat ir religinė-kultūrinė riba. Piečiau Škumbinio praktiškai nėra katalikų, o į šiaurę nuo išskyrus didžiuosius miestus praktiškai nėra stačiatikių.
Toskai visada garsėjo savo atvirumu pasauliui, o šiaurės kalnuose gyvenentys gegai – koservatyvymu. „Škumbinio kultūrinė siena“ taip pat jaučiama ir politikoje. Ankstesnysis komunistinis elitas buvo daugiausia iš šalies pietų. Šiaurėje kilo ir pirmieji protestai, kurioje stipriausias pozicijas turėjo pirmojo nekomunistinio prezidento Sali Berišos šalininkai.
Kužnicos-Bruzgių pasienio punktas

Kužnicos-Bruzgių pasienio punktas (lenk. Przejście graniczne Kuźnica-Bruzgi) - Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas, šalia Kužnicos kaimo, Kužnicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje iš Lenkijos pusės ir šalia Bruzgių kaimo iš Baltarusijos pusės. Tai kelių transportui skirtas pasienio patikros punktas.
Valstybės sienos apsaugos tarnyba

Istorija

1990 m. lapkritį buvo įkurta Krašto apsaugos departamento Pasienio apsaugos tarnyba, kuri 1991 m. rugpjūtį perėmė Lenkijos-Lietuvos pasienio priežiūrą.
1992 m. įstaiga pervardyta į Krašto apsaugos ministerijos Valstybės sienos apsaugos tarnybą ir įkūrė Marijampolės pasienio, Vilniaus pasienio policijos, Vilniaus pasienio kontrolės punktų ir Pakrančių apsaugos rinktines, o 1994 m. tarnyba reorganizuota į Pasienio policijos departamentą prie Vidaus reikalų ministerijos. Tuo pat metu įkurta Pagėgių valstybės sienos apsaugos rinktinė.
1996 m. Lazdijų pasienio policijos kontrolės punktų ir Marijampolės pasienio policijos rinktinės sujungtos į Pietvakarių pasienio policijos rinktinę; Klaipėdos pasienio policijos ir Klaipėdos atskirų pasienio policijos kontrolės punktų rinktinės – į Pakrančių apsaugos pasienio policijos rinktinę; Vilniaus pasienio policijos ir Vilniaus pasienio kontrolės punktų rinktinės išskaidytos į Visagino, Varėnos ir Vilniaus pasienio policijos rinktines.
2000 m. prijungta Atskiroji aviacijos tarnyba prie Vidaus reikalų ministerijos ir Užsieniečių registracijos centras. 2001 m. departamentas reorganizuotas į Valstybės sienos apsaugos tarnybą prie Vidaus reikalų ministerijos. 2002 m. tarnyboje ėmė tarnauti tik profesionalūs pareigūnai.
2004 m., Lietuvai tapus Europos Sąjungos nare, tarnyba tapo atsakinga už išorinės ES sienos apsaugą. 2006 m. įkurta Specialiųjų užduočių rinktinė. 2007 m., Lietuvai tapus Šengeno erdvės dalimi, imta mažinti pasieniečių skaičių. Tais pačiais metais perėmė Palangos oro uosto apsaugą iš Krašto apsaugos savanorių pajėgų Žemaičių apygardos 3-iosios rinktinės. 2010 m. panaikinta Šiaulių rinktinė.
2016 m. panaikinta Lazdijų rinktinė; prie Ignalinos rinktinės prijungta Ignalinos atominės elektrinės apsaugos rinktinė. Prie tarnybos prijungtos Aviacijos ir Specialiųjų užduočių rinktinės (vietoj jų įkurtos Aviacijos ir Specialiųjų užduočių valdybos) bei Užsieniečių registracijos centras.
2018 m. Palangos oro uosto apsauga perduota Viešojo saugumo tarnybai. 2019 m. pastarajai tarnybai perduota ir Ignalinos atominės elektrinės apsauga. 2019 m. prie Vilniaus rinktinės prijungta Ignalinos rinktinė.
Valentina Suboč

Biografija

1962 m. baigė Leningrado valstybinį pedagoginį institutą, mokytoja.
1959–1971 m. Švenčionių rajono Padubingės pradinės mokyklos vedėja. 1971–1974 m. Švenčionių rajono Pabradės apylinkės tarybos vykdomojo komiteto sekretorė, 1974–1978 m. ir 1987–1990 m. – šio komiteto pirmininkė. 1978–1987 m. – Švenčionių rajono A. Mickevičiaus kolūkio pirmininko pavaduotoja – pirminės partinės organizacijos sekretore. 1990 m. – Švenčionių rajono Pabradės apylinkės viršaitė.
Buvo Lietuvos komunistų partijos narė. Lietuvos lenkų sąjungos prezidiumo narė, šios Sąjungos Švenčionių rajono skyriaus pirmininkė.
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatė, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė.
Tomas Dobrovolskis

Tomas Dobrovolskis (1966 m. gruodžio 28 d. Vilniuje – 2015 m. sausio 6 d. Vilniuje) – kompozitorius, perkusininkas, multiinstrumentalistas, išradęs varinį mušamąjį instrumentą Varinį Gaublį, kuriam sukūrė specialią grojimo techniką, skiemenuotę ir muzikinį raštą.

Biografija

Baigė Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniąją muzikos mokyklą, akademinius mušamuosius. Toliau sekė studijos LMTA. Įstojo į Klaipėdos universitetą, Menų fakulteto Džiazo katedrą, bet po pusmečio mokslus metė. Negalėjo mokytis, nes Klaipėdoje neuždirbdavo pakankamai, kad galėtų išlaikyti šeimą. Vėliau tapo reklamos agentūros bendrasavininkiu. 7 metus dėstė reklamos verslą kolegijoje. Vilniuje vadovavo prekybos centro rinkodaros skyriui. Kurį laiką buvo reklamos redaktorius Baltijos televizijoje, LTV komercijos direktorius, po to dirbo dar vienoje reklamos agentūroje.
Grojo solo ir bendruose akademinės, eksperimentinės, improvizacinės, džiazo ir pasaulio muzikos bei šokio, teatro, TV ir kino projektuose, aktyviai koncertavo.
Jo muzika skambėjo Lietuvoje, Lenkijoje, Latvijoje, Danijoje, Švedijoje, Anglijoje, Belgijoje, Suomijoje, Islandijoje, Alandų salose, Izraelyje, Austrijoje, Italijoje, JAV (Niujorko, Čikagos, San Francisko, Nevados – „Burning Man“ festivalyje), Pietų Korėjoje.
Ryškiausias muzikos ir šokio projektas – tai „TRIMATRIX“ spektaklis (šokėjai Loreta Juodkaitė, Andrius Žužžalkinas ir Igoris Zaripovas) Menų spaustuvėje. Muzikiniai projektai – „Sainkho & The new art trio“ su Sainkho Namtchylak, Raimondu Sviackevičiumi ir Andre Pabarčiūte, „SoloDuo“ projektas su japone Satoko Aoki, „Folkex.lt“ su Sauliumi Petreikiu, „Exlex“ su Neda Malūnavičiūte. Soliniai projektai – „Varinis Gaublys“ ir paskutinis, ryškiausias, brandžiausias – „AXIS. The Brass Globe“.
Naktį iš 2014 m. gruodžio 23 į 24 d., apie 3 val. Tomas Dobrovolskis buvo žiauriai sumuštas Vilniuje, Vingrių gatvėje, šalia naktinio baro. Kompozitorius patyrė sunkią galvos traumą, jį ištiko koma. Kitų metų sausio 6 d. buvo paskelbta, jog menininkas mirė.
Henrikas Kučiniskis

Henrikas Kučinskis (lenk. Henryk Kuczyński, 1909 m. liepos 26 d. Seinuose – 1991 m. kovo 18 d. Vroclave) – organinės chemijos mokslų daktaras ir profesorius, Lenkijos Mokslų akademijos tikrasis narys.

Biografija

Dėstė Vroclavo technikos universitete ir Vroclavo universitete, tyrinėjo angliavandenių, daugiausia terpenų, savybes ir sintezės procesus. Henriko Kučinsko terpenų mokykla yra pelniusi tarptautinį pripažinimą. Profesorius dalyvavo visuomeniniame gyvenime, kurį laiką buvo Lenkijos Chemikų draugijos Vroclavo skyriaus pirmininkas.
Valerijonas Tengoborskis

Valerijonas Tengoborskis  – karaliaus kamergeris, Lietuvos didysis sekretorius 1793 m.
Giedrius Matulevičius

Karjera

Pirmą kartą FK Sūduvai atstovavo 2013 m. Šiame sezone du kartus išbėgo į aikštę. Žaidė 2013 m. kovo 16 d. rungtynėse Tauragėje prieš vietos FK Tauras Tauragė. Debiutavo rungtynėse ir sužaidė 12 minučių. Rezultatas ten buvo aiškus, 6-1, todėl buvo leista pasižaisti ir jaunam žaidėjui.  Žaidė už Sūduva B komandą.
Nuo 2017 m. atstovauja FK Sūduva.
Leonas Švedas

Leonas Švedas (1918 m. sausio 1 d. Smolenske – 2003 m. birželio 8 d.) – dvikalbis Lietuvos ir Lenkijos poetas bei prozininkas, choro dainininkas.

Biografija

Gimė Rusijos kariuomenės pulkininko Wilhelmo Schwant’o šeimoje. 1919 m. šeima grįžo į Lietuvą, Vikaviškį; vėliau gyveno Kaune, Klaipėdos krašte, po to vėl grįžo į Kauną. 1935 m. pasikeitė pavardę į Švedų. 1939 m. Leonas Švedas baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją ir įstojo į Vilniaus Stepono Batoro universitetą studijuoti germanistiką. Antrojo pasaulinio karo metu pradėjo reikštis literatūriniame gyvenime. 1941 m. vedė Reginą Skrzypkowską. Po karo, suprasdamas, kad negalės kurti prisilaikydamas modernizmo pozicijų, emigravo į Lenkiją. Apsistojo Vroclavo mieste, 1948–1958 m. dainavo šio miesto radijo chore. 1958–1961 metais gyveno Čikagoje, vėliau grįžo į Lenkiją. Kūrė prozą ir eiles lietuvių bei lenkų kalbomis.
Romėnų tūba

Romėnų tūba (lot. tuba) – senovinis bronzinis trimitas, naudotas romėnų kariuomenėje. Tūbas gamino apie 500 m. pr. m. e. Senieji autoriai teigė, kad šias tūbas sugalvojo etruskai, savo sandara tūba panaši į graikų salpinksą.
Romėnų tūba buvo tiesus apie 1,2 m ilgio bronzinis trimitas, su nuimamu kauliniu pūstuku.
Tūbomis būdavo perduodami signalai kariuomenėje, jomis grodavo žaidynėse ir viešose šventėse, laidotuvėse. Grojusieji laidotuvėse buvo vadinami siticinais (lot. siticines). Senieji autoriai tūbos garsą apibūdindavo kaip šaižų ir keliantį baimę.
Trakų gimnazija

Istorija

1777 m. įkurta parapinė mokykla, kurioje mokėsi 16 mokinių. Po 1831 m. sukilimo mokykla buvo uždaryta. 1843 m. bajorų vadovas Strukas išsiuntė laišką baltarusių vaivadijos mokyklų mecenatui, prašydamas atidaryti mokyklą. Prašymas buvo patenkintas ir mokykla vėl pradėjo veikti. Dirbo vienas mokytojas Chlodovski, mokėsi 41 mokinys. 1858 m. bajorė Jadviga Žeromska atidavė mokyklai savo mūrinį namą. 1910 m. mokykla jau pradinė, 4 klasių. 1913 m. pagrindinė parapijos mokykla reorganizuota į aukštąją realinę mokyklą. Joje mokėsi 134 mokiniai. 1939 m. pradinė mokykla sujungta su miesto mokykla ir pavadinta 6 klasių progimnazija (dėstoma lenkų kalba).
Hitlerinės okupacijos metais (1941–1943) mokykla buvo uždaryta. Vėliau, 1949 metais, Trakų progimnazija reorganizuota į vidurinę mokyklą, 1952 m. mokykla išleido pirmąją laidą – 9 mokinius. Mokyklai vadovavo Jevgenija Maloletkina. 1972 m. Trakų vidurinėje mokykloje buvo 30 klasių, mokėsi 639 mokiniai. 1985 m. dirbo 45 mokytojai, mokėsi 641 mokinys. Jau tada mokykloje buvo valgykla, sporto salė, gerai įrengtos dirbtuvės, stadionas. Iki 1986 m. mokyklai vadovavo 7 direktoriai. Nuo 1973 m. mokyklos direktorius buvo Aleksandras Rezanovas, o nuo 1986 m. iki dabar mokyklai vadovauja Marian Kuzborski. Nuo 2015 m. Trakų gimnazija.
Mokyklos bendruomenė organizuoja valstybines ir tradicines šventes, dalyvauja įvairiuose projektuose, dažnai yra apdovanojama diplomais, vertingomis dovanomis. Beveik kiekvienais metais laimi konkursą „Geriausia mokykla – geriausias mokytojas“. Mokyklos nariai glaudžiai bendradarbiauja su Lietuvos, Lenkijos ir kitų šalių mokyklomis.
Telšių amatininkų sinagoga

Telšių amatininkų sinagoga – buvusi žydų sinagoga Telšiuose Telšės g. 5.
Domantas Šimkus

Karjera

Šiauliuose gimęs žaidėjas jaunas būdamas išvyko į Daniją. Atstovavo „Aalborg“ jaunimo komandą.
Nuo 2016 m. atstovavo FK Atlantas Klaipėda. Marškinėlių numeris buvo 11. Komandoje buvo svarbus žaidėjas. Kai 2018 m. vasarą klubą sudrebino finansinė krizė, persikėlė į FK Žalgiris.
„Žalgiryje“ greitai pritapo, atstovavo komandai A lygoje ir Europos taurės rungtynėse.

Rinktinės

Debiutavo U-21 rinktinėje 2015 m.
2019 m. Europos jaunimo (iki 21 metų) atrankos varžybose žaidėjas buvo išrinktas kapitonu.
Vyrų rinktinėje debiutavo 2018 m. lapkričio 18 d. rungtynėse prieš Rumuniją.